recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Suomen Kansallisoopperan ja -baletin balettioppilaitos** on vuonna 1942 Suomen Kansallisoopperan yhteyteen tullut balettioppilaitos. Se toimi sitä ennen yksityisenä oppilaitoksena. Vuonna 1956 se muuttui ammattiin johtavaksi oppilaitokseksi.

Kansallisbaletin yhteydessä toimii Suomen Kansallisoopperan ja -baletin balettioppilaitos. Suomen Kansallisoopperan Balettikoulu muuttui Balettioppilaitokseksi 1. elokuuta 1998, jolloin se siirtyi osaksi Suomen virallista koulutusjärjestelmää: peruskoulun suoritettuaan oppilas voi pyrkiä toisen asteen ammatillista koulutusta antavalle, 180 osaamispisteen mittaiselle tanssijan perustutkintoon johtavalle linjalle. Ammattiopinnot kestävät kolme vuotta. Oppilaitosta ylläpitää Suomen Kansallisoopperan ja -baletin säätiö. Balettioppilaitoksen rehtori on Satu Ristlakki. Aikaisempia oppilaitoksen rehtoreita ovat olleet muun muassa Hannele Niiranen ja Marko Kallio.

Suomen Kansallisoopperan ja -baletin balettioppilaitoksen järjestämä toisen asteen ammatillinen koulutus valmistaa tanssialan perustutkinnon suorittaneita tanssijoita. Opinnot antavat valmiudet siirtyä koulutusta vastaaviin tanssin ammattitehtäviin ja jatkokoulutukseen. Oppilaitoksen suuntautumisvaihtoehto on baletti. Ammatillisessa koulutuksessa balettitekniikan ja nykytanssin lisäksi opetusohjelmaan sisältyy baletin repertuaari- ja pas de deux -opetusta, karakteri- ja jazztanssia, ilmaisuaineita, kehonhuoltoa, musiikkia sekä tanssin historiaa. Opiskeluaikana ammattiopetuksen opiskelijoilla on mahdollisuus työssäoppimiseen Kansallisbaletin produktioissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Anne Makkonen, Balettikoulutus Suomen taidetanssin historia. Viitattu 20.10.2021
2. ↑  Hallinto ja henkilökunta Balettioppilaitos. Viitattu 9.2.2017.
3. ↑  Balettioppilaitoksen toiminta *Suomen Kansallisbaletin verkkosivut*. Suomen Kansallisooppera. Viitattu 8.8.2010. [vanhentunut linkki]
**Yrjö Aarre Haahti** (20. tammikuuta 1902 Virrat – 2. marraskuuta 1975) oli suomalainen everstiluutnantti ja sotahistorian opettaja. 

Yrjö Haahden vanhemmat olivat rovasti Hannu Haahti, vuoteen 1906 Hahnsson ja Lovisa Gabriela Geitlin. Hänen sisaruksiaan olivat tuberkuloosiopin professori Hannu Haahti, sairaanhoitaja ja henkilökohtaisen sosiaalityön kehittäjä Helvi Boothe, kirjailija Elli Kaarlehto ja everstiluutnantti Usko Haahti.

Yrjö Haahti kävi Kadettikoulun 1920–1922 ja Sotakorkeakoulun 1927–1929. Hän palveli ennen sotia Viipurin rykmentissä nuorempana upseerina ja oli Helsingin kadettipiirin ensimmäinen puheenjohtaja vuodesta 1930 alkaen. Hän oli Kadettikoulun sotalaitosopin tuntiopettajana 1930, Taistelukoulun majurikurssi 1:n sotahistorian opettajana 1931, Kadettikoulun sotahistorian opettajana 1932–1937, Suojeluskuntain Päällystökoulun aktiiviupseerikurssien sotahistorian opettajana 1933–1935 sekä Sotakorkeakoulun sotahistorian opettajana 1937–1938. Talvisodan aikana hän oli muun muassa 3. divisioonan esikuntapäällikkönä ja jatkosodassa 18. divisioonan esikuntapäällikkönä ja vuonna 1944 virolaisista vapaaehtoisista muodostetun upseerikurssin johtajana.

Julkaisuja
----------

Nimellä *Y. Haahti*:

* *Sotatarviketeollisuuden liikekannallepanon valmistelutyöt Saksassa ennen maailmansotaa*. Tiede ja ase 2/1934

Nimellä *Y. A. Haahti*:

* *Ase- ja ampumatarviketeollisuuden liikekannallepano Saksassa maailmansodan alussa*. Tiede ja ase 3/1935

Lähteet
-------

1. ↑  Sotasampo : Yrjö Aarre Haahti
2. 1 2  Yrjö Aarre Haahti, Rafael Olinin Geneanet-sivusto
3. ↑  Kaaderiveljeyttä pääkaupunkiseudulla - Helsingin Kadettipiiri 1924–2009, Helsingin kadettipiiri 2009, sivu 17-18 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Max Sjöblom : Sotahistorian opetuksen kehitys puolustusvoimien vakinaisen väen upseerikoulutuksessa : sotahistorian opetuksen kehittyminen 1920-luvulta 1950-luvulle, Yleisesikuntaupseerikurssin opiskelijan diplomityö, Maanpuolustuskorkeakoulu 1995, Haahdesta s. 45, 46, 113
5. ↑  Viite julkaisuun
6. ↑  Viite julkaisuun

Aiheesta muualla
----------------

* Maa- ja vesitoimiston 6 Huolto 3.päällikkö everstiluutnantti Yrjö Aarre Haahti, Sotamuseo (Finna)
**Punkstoo** on heinäkuussa 2021 alkanut kampanja ja Instagram-tili, joka paljasti Suomen punk-piireissä tapahtuvaa seksuaalista ahdistelua, häirintää ja väkivaltaa. Pian syntyi muitakin tilejä, kuten Hippiestoo, Metaltoo, Suomirapstoo ja Visualartstoo. Myöhemmin nähtiin myös tilejä, kuten Emergencyservicestoo ja Philosopherstoo.

Tilin nimi tulee Hanna Rädyn #punkstoo-artikkelista (2018), joka liittyi #metoo-kampanjaan.

Tilillä jaetaan naisten kokemuksia punk-artistien harjoittamasta ahdistelusta, raiskauksista, nöyryyttämisestä, pedofiliasta, rajuista uhkailuista, väkivallasta, huumaamisista, painostamisesta ja kourimisista. Myös miehet ovat kertoneet kampanjan kautta kokemuksistaan. Punk-skenen kerrotaan olevan täynnä homofobiaa, naisvihaa, transfobiaa ja rasismia. Ongelmaa on auttanut ylläpitämään punk-piirien kielteinen suhtautuminen viranomaisiin ja poliisille paljastamiseen. Ilmiantajia on uhkailtu ja peloteltu hiljaisiksi.

Punk-muusikko Maija Kivelä kertoi, että musiikkiteollisuus on täynnä misogyniaa ja nuoria naisia ei oteta vakavasti. Veteraanipunkkareilla on "machokerho", joka puolustaa toisiaan ja hyssyttelee huonoa käytöstä, ja hänen mukaansa tällainen käytös pitäisi poistaa punk-kulttuuriin yhdistettävästä toiminnasta.

Erään kirjoittajan mukaan "saanks kouria sua vitusta?" oli punk-skenen "kovien jätkien" mielestä hauska vitsi.

Pää Kii -yhtyeen keulahahmo Teemu Bergman yhdistettiin moniin Punkstoo-väitteisiin. Bergman pyysi anteeksi huonoa käytöstään mutta kiisti rikokset. Riistetyt- ja Akupunktio-yhtyeissä toiminut Severi Helle pyysi anteeksi, sanoi oppineensa "myrkylliset" tapansa alan vanhemmilta toimijoilta ja väistävänsä jatkossa niitä, jotka kokevat hänen läsnäolonsa ahdistavaksi. Myös Litku Klemetin basisti Juho Kalliolahti erotettiin yhtyeestä ilmiön jälkiseurauksena. Muusikko Teemu Tanner, joka tunnetaan mm. yhtyeistä Teksti-TV 666 ja Lady Escape, tuomittiin maaliskuussa 2024 raiskauksesta Helsingin käräjäoikeudessa.

Katso myös
----------

* Me too

Lähteet
-------

1. 1 2  Ahdistelukohu paisuu – nyt puhuvat punk-yhteisön naiset: "Jokainen kokemus tarvitaan kuultavaksi" *Iltalehti*.  22.7.2021.
2. ↑  Hämäläinen, Veli-Pekka: Analyysi: Suomen seuraava #metoo-keskustelu käydään ehkä sinun alallasi tai minun – ja niin on luultavasti hyvä *Yle Uutiset*.  28.10.2021. Viitattu 18.3.2023.
3. ↑  Hanna Räty: punkstoo *Nälkä*.  22.1.2018.
4. 1 2 3  Kotimaisissa musiikkipiireissä kuohuu: Punkstoo-tili paljastaa laajan ilmiön seksuaalista häirintää, väkivaltaa ja ahdistelua – "Ei epäilystä, etteivät olisi totta" *MTV Uutiset*.  19.7.2021.
5. ↑  Mätä kulttuuri *Helsingin Sanomat*.  23.7.2021.
6. ↑  Suomalaismuusikosta leviää rajuja väitteitä sosiaalisessa mediassa – kiistää rikokset, levy-yhtiö pyytää uhreilta anteeksi *Iltasanomat*.  19.7.2021.
7. ↑  Peruuntuneita keikkoja, asianajajia ja anteeksipyyntöjä – näin yhtyeet reagoivat Punkstoo-tilillä jaettuihin rajuihin syytöksiin *MTV Uutiset*.  21.7.2021.
8. ↑  Venla Kuokkanen: Litku Klemetti erotti basistinsa punkstoon takia hs.fi. Viitattu 18.11.2022.
9. ↑  "Muusikko Teemu Tanner tuomittiin raiskauksesta", *Helsingin Sanomat*, 28.3.2024.
**Robin Relander** (–2019) oli suomalainen näyttelijä, joka toimi 1980-luvun taitteessa helsinkiläisissä teatteriproduktioissa ja tuli valtakunnallisesti tunnetuksi television *Velipuolikuu*-viihdesarjasta (1983–1984). Sen jälkeen hän muutti Kööpenhaminaan, jossa toimi kauppiaana muun muassa Christianian vapaakaupungissa.

Relander oli 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa mukana monissa Ylioppilasteatterin näytelmissä sekä vuonna 1978 Kirjan näyttämön tuotannossa Max Frischin näytelmästä *Tuhopolttajat* ja vuonna 1981 Suomen Lasten Teatterin esityksessä *Kuikka Koponen*. 

1980-luvun lopulla Relander toimi vuoden verran kyläkauppiaana Karkkilan Haavistossa yhdessä tanskalaisen naisystävänsä kanssa.

Robin Relander näyttelee kreditoimatonta sivuosaa uskonnollisessa elämäkertaelokuvassa *Rundi* (1990).

Lähteet
-------

1. ↑  Juuti, Mikko: Velipuolikuu-sarjan tähti Robin Relander katosi julkisuudesta kokonaan, *Ilta-Sanomat* 24.5.2020. Viitattu 15.3.2022.
2. ↑  Kajava, Jukka: Vetiset viisaudet.  *Näköislehti (maksullinen)*, 26.6.1979, s. 14. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Teatterisirkusta lähiöihin.  *Helsingin Sanomat*, 31.5.1980, s. 11. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  Niemi, Irmeli: Kitkerät opetukset.  *Helsingin Sanomat*, 11.11.1978, s. 17. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  Tiihonen, Matti: Veijari Koponen nuijii pöyhkeitä.  *Helsingin Sanomat*, 24.6.1981, s. 21. Näköislehti (maksullinen).
6. ↑  Mäkelä, Orvo: Taiteilija myi kyläkauppansa.  *Helsingin Sanomat*, 29.8.1988, s. 15. Näköislehti (maksullinen).
7. ↑  Robin Relander Elonetissä.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Arktinen keramiikkakeskus** Posiolla sijaitseva keramiikkakeskus. Keskus tunnetaan paremmin sen englanninkielisellä nimellä Arctic Ceramic Centre.

Historia
--------

Idea Arktisesta Keramiikkakeskuksesta syntyi vuonna 2011. Keramiikkakeskuksen suunnitteluvaiheessa siitä käytettiin työnimeä "Ceramic Centre Lapland". Myöhemmin nimi vakiintui Arktiseksi keramiikkakeskukseksi (engl. Arctic Ceramic Centre). Keramiikkakeskuksen ideointivaiheessa tehtiin opintomatkoja jo olemassa oleviin kansainvälisiin keramiikkakeskuksiin ja toteutettiin kansainvälisiä ArctiClay-symposiumeja. Idea Arktisesta Keramiikkakeskuksesta jäsentyi ja kehittyi edelleen vuonna 2013 läpiviedyssä Lapin Keramiikkakeskus, Posio -hankkeessa. Hankkeen aikana parhaaksi toimintaympäristöksi tulevaa keramiikkakeskuksen toimintaa varten todettiin Posion Kirintövaarassa sijaitseva luontohotelli Kirikeskus. Tehdyn jatkosuunnitelman pohjalta Hotelli Kirikeskuksen yrittäjä Reijo Lantto päätti investoida suunnitelmassa esitettyjen tilojen rakentamiseen ja laitteiden hankintaan. Näin Kirikeskukseen syntyi Arktinen Keramiikkakeskus, joka toimi vuonna 2014 ensimmäistä kertaa kansainvälisen symposiumin pitopaikkana.

Keramiikkakeskuksen toiminnan tukemiseksi ja edistämiseksi Posiolle perustettiin vuoden 2014 aikana Arktinen Keramiikkakeskus – Arctic Ceramic Centre ry -niminen yhdistys. Sen tavoitteena on luoda Arktisesta keramiikkakeskuksesta korkeatasoinen, kansainvälisesti tunnettu keraamikkojen ja myöskin muiden taiteilijoiden kohtaamis- ja työskentelypaikka.

Vuonna 2015 Arktinen keramiikkakeskus hyväksyttiin International Academy of Ceramics (IAC) – järjestön jäseneksi. Arktinen Keramiikkakeskus isännöi myös IAC:n kongressin Rovaniemellä ja Posiolla vuonna 2020 ensimmäistä kertaa Suomessa. Se kokoaa todennäköisesti noin 300 keramiikkataiteen toimijaa yhteen. Kongressin alustava teema on "On the Edge".

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
*

Aiheesta muualla
----------------

* Arktisen keramiikkakeskuksen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Arktinen keramiikkakeskus Posion matkailusivuilla
Ludwig Schnorr von Carolsfeld vaimonsa kanssa *Tristan ja Isolden* esityksessä
**Ludwig Schnorr von Carolsfeld** (2. heinäkuuta 1836 München – 21. heinäkuuta 1865 Dresden) oli saksalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.

Schnorr von Carolsfeld oli taidemaalari Julius Schnorr von Carolsfeldin poika. Hän opiskeli Dresdenissä ja Leipzigin konservatoriossa. Eräs hänen opettajistaan oli J. Otto. Eduard Devrient kiinnitti Schnorr von Carolsfeldin vuonna 1854 Karlsruhen oopperaan, jonka ensimmäinen tenori hänestä tuli vuonna 1858. Vuodesta 1860 Schnorr von Carolsfeld lauloi Dresdenin hovioopperan johtavana tenorina. Richard Wagner valitsi Schnorr von Carolsfeldin ensimmäiseksi Tristaniksi oopperansa *Tristan ja Isolden* kantaesitykseen Müncheniin 10. kesäkuuta 1865. Isolden roolin tulkitsi Schnorr von Carolsfeldin vaimo, oopperalaulaja Malvina Garrigues.

Schnorr von Carolsfeld esiintyi myös muun muassa *Tannhäuserin* nimiroolissa. Hän saavutti tunnustusta lisäksi oratorio- ja liedesiintyjänä. Viimeisessä julkisessa esiintymisessään Schnorr von Carolsfeld tulkitsi Erikin roolin *Lentävässä hollantilaisessa*. Hän kuoli 29-vuotiaana sairastuttuaan sekavuuteen johtaneeseen kuumetautiin ja kihtiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Schnorr von Carolsfeld, Ludwig Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 10.3.2024 (englanniksi)
2. ↑  Ludwig Schnorr von Carolsfeld Britannica, viitattu 10.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC

 |

 |
**Petteri Löppönen** on suomalainen radion ja television uutistoimittaja. Hän on työskennellyt vuodesta 1995 Yleisradion uutistoimituksissa, ensin pari vuosikymmentä radiossa ja vuodesta 2024 lähtien televisiouutisissa.. 2010-luvulla hän oli Yle Uutisten päivittäisen uutistoiminnan päällikkö. Hänet nimitettiin keväällä 2024 Ylen televisiouutisten vakituiseksi lukijaksi samoihin aikoihin, kun Matti Rönkä jäi eläkkeelle.

Ennen Yleä Löppönen oli toimittajana *Oriveden Sanomissa* Pirkanmaalla. Nuoruudessaan hän on työskentellyt myös matkaoppaana Egyptissä ja Turkissa.

Löppönen on kertonut julkisuudessa keväällä 2023 läpikäymästään lihavuusleikkauksesta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Puskala, Heikki (haastattelija): Kuuluttajan vieras: Toimittaja Petteri Löppönen *Yle Areena*.  16.9.2015. Viitattu 28.3.2024.
2. ↑  Simoinen, Karoliina: Ylen tv-uutisille uusi vakioankkuri *Iltalehti*.  5.1.2024. Viitattu 28.3.2024.
3. ↑  Puoli seitsemän: Petteri Löppönen *Yle Areena*.  15.1.2024. Viitattu 28.3.2024.
4. ↑  Lempinen, Jenna: Ylen juontaja Petteri Löppönen pudotti 20 kiloa ja kävi lihavuus­leikkauksessa *Ilta-Sanomat*.  20.4.2023. Viitattu 28.3.2024.
**Henrik Adolf Karsten** (13. huhtikuuta 1877 Lemu – 21. lokakuuta 1959 Turku) oli suomalainen filosofian tohtori ja lyseon lehtori.

Karstenin vanhemmat olivat Lemun kirkkoherra Erland August Karsten (1839–1883) ja Natalia Gustava Faller. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta 1895 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1899, maisteriksi 1900 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1916. Karstenin väitöskirjan aiheena oli ruotsalainen sotamarsalkka Carl Gustaf Wrangel.

Karsten oli Kristiinan ruotsalaisen yhteiskoulun historian ja ruotsinkielen opettajana sekä koulun rehtorina 1903–1912, Turun ruotsalaisen tyttökoulun historian, maantiedon ja ruotsinkielen kollegana ja lehtorina 1912–1917 sekä Turun ruotsalaisen lyseon historian ja ruotsin kielen lehtorina 1917–1945. Hän oli Kristiinan kaupunginvaltuuston jäsenenä ja Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä 1915–1917.

Henrik Karsten oli naimisissa 1901–1957 opettaja Ester Lydia Mellbergin (k. 1957) kanssa.

Teoksia
-------

* *Föredrag vid festen på den svenska dagen i Kristinestad 1908*. Kristinestad 1908
* *Skriv rätt! : rättskrivningsregler och övningar, sammanställda*. Söderström, Helsingfors 1909
* *Karl Gustav Wrangel : hans ungdomstid och första krigarbana 1613–1638*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingfors 1916
* *Backhästen : Bojan Borgs bikt* : romaani. Atlantis, Kalmar 1950

Toimituksia
-----------

* *Svenska reallyceum och Lyceum i Åbo jämte föregångare Lägre elementarskolan och Fyrklassiga realskolan. [I], Minnesskrift 1934* ; red. av H. A. Karsten. Åbo 1934
* *Svenska reallyceum och Lyceum i Åbo jämte föregångare Lägre elementarskolan och Fyrklassiga realskolan. II, Minnesskrift 1934–1945*. Åbo 1945

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Henrik Karsten
2. 1 2  Kuka kukin on 1954 : Henrik Karsten
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Erland August Karsten


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Suzanne Danco** (22. tammikuuta 1911 Bryssel – 10. elokuuta 2000 Fiesole) oli belgialainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano. Varhaisella urallaan hän oli äänialaltaan lähempänä mezzosopraanoa.

Danco opiskeli Brysselin kuninkaallisessa konservatoriossa ja Erich Kleiberin suosituksesta Fernando Carpin johdolla Prahassa. Hän voitti laulukilpailun Wienissä vuonna 1936. Hän teki debyyttinsä konserttiesiintyjänä vuonna 1940 ja näyttämödebyyttinsä Genovassa Fiordiligina *Così fan tuttessa* vuonna 1941. Danco teki ensimmäisen äänityksensä Milanossa helmikuussa 1941. Toisen maailmansodan jälkeen hän menestyi La Scalassa, jossa esiintyi Italian-ensiesityksissä *Peter Grimesista* 1947 ja *Oedipus Rexistä* 1948. Lisäksi hän osallistui Teatro San Carlossa *Wozzeckin* Napolin-ensiesitykseen.

Danco esiintyi Glyndebournen festivaalioopperan kanssa Edinburghissa jo vuosina 1948 ja 1949 Fiordiligin roolissa Vittorio Guin johdolla. Vuonna 1951 hän teki ensimmäisen esiintymisensä itse festivaalilla Donna Elviran roolissa *Don Giovannissa*. Samana vuonna Danco esiintyi Covent Gardenissa Mimìnä *La bohèmessa*. Hän oli aktiivinen Mozartin rooleissa Aix-en-Provencen festivaalilla sen varhaisina vuosina. Yhdysvalloissa Danco aloitti esiintymiset 1950-luvun alussa. Hänen merkittäviin rooleihinsa kuului myös Mélisande Claude Debussyn *Pelléas et Mélisandessa*. Danco teki Mélisandena myös ensimmäisen oopperalevytyksensä huhtikuussa 1952 Ernest Ansermet'n johtaman Orchestre de la Suisse Romanden kanssa.

Vuodesta 1960 lähtien Danco siirtyi enenevissä määrin konserttiesiintymisiin. Niissä hän keskittyi varsinkin ranskalaiseen ohjelmistoon. Danco tuli tunnetuksi Hector Berlioz'n, Claude Debussyn ja Maurice Ravelin teosten konserttiesityksistä. Viimeisen esiintymisensä hän teki Gustav Mahlerin sinfoniassa nro 4 vuonna 1970. Danco opetti ensin Accademia Musicale Chigianassa ja 1980–1990-luvuilla Britten–Pears-koulussa. Hän piti kursseja yhdessä Hugues Cuénod'n kanssa. Dancolla oli Fiesolessa huvila, jonka nimi oli Amarilli todennäköisesti Giulio Caccinin laulun mukaan. Danco kuoli Fiesolessa vuonna 2000.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Suzanne Danco Bach-Cantatas, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Andrew Dalton, Remembering Suzanne Danco Eloquence Classics 23.7.2020, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Pauli Pellervo Piispanen** (26. elokuuta 1903 Kuopio – 19. joulukuuta 1977 Helsinki) oli juristi ja kanslianeuvos, joka työskenteli tuomiokapitulien palveluksessa ja julkaisi useita kirkollisen lainkäytön ja hallinnon teoksia.

Henkilöhistoria
---------------

Pauli Piispasen vanhemmat olivat postimestari Taavi Juho Piispanen ja Emilia Karvinen ja puoliso vuodesta 1934 Aino Lovisa Hietanen. Piispanen tuli ylioppilaaksi 1922 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1927, varatuomarin arvon hän sai 1932. Piispanen työskenteli Viipurin hiippakunnan tuomiokapitulin notaarina 1928–1930 ja Mikkelin hiippakunnan tuomiokapitulissa sihteerinä vuodesta 1930 ja lainoppineena asessorina vuodesta 1958. Helsingin hiippakunnan vastaavassa tehtävässä hän oli 1959–1971. Kanslianeuvoksen arvonimi myönnettiin Piispaselle 1972.

Julkaisuja
----------

* *Kirkkohallinnollisia ennakkopäätöksiä*, 1937
* *Kirkollisen hallinnon ja lainkäytön ohjekirja*, 1940
* *Karjalan tuhoutuneet pyhäköt vv. 1939–1942*, 1942
* *Kirkon lakikirja*, 1950, Pauli Piispanen, Mauno Saloheimo
* *Kirkon lakikirjan lisävihko*, 1959
* *Kirkkoherran osuus seurakuntahallinnossa*, 1963
* *Lääninrovastin asema ja tehtävät*, 1966
* *Kirkkoherra ja seurakuntahallinto*, 1966
* *Karjalan kirkkoja rakentamassa*, 1972
* *Kirkkoja Karjalaan r.y. ja Kirkonlahja r.y*, 1972

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 648–649. (Viitattu 19.4.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 28.12.1977, s. 13.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Vittorio Gui
**Vittorio Gui** (14. syyskuuta 1885 Rooma – 16. lokakuuta 1975 Firenze) oli italialainen kapellimestari ja säveltäjä.

Gui opiskeli sävellystä Stanislao Falchin johdolla Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa ja suoritti myös opintoja Rooman Sapienza-yliopistossa. Hän esiintyi kapellimestarina ensimmäisen kerran johtamalla *La Giocondan* esityksen Rooman Teatro Adrianossa 7. joulukuuta 1907. Gui teki esiintymisiä Napolissa ja johti sitten La Scalassa vuosina 1923–1925 ja 1932–1934. Vuosina 1938–1939 hän johti Covent Gardenissa, johon teki paluun vuonna 1952. Gui perusti Maggio Musicale Fiorentinon vuonna 1933. Hänestä tuli Glyndebournen oopperafestivaalin pääkapellimestari vuonna 1952. 1960-luvulla hän jatkoi toimimista sen taiteellisena neuvonantajana. Gui teki viimeisen esiintymisensä kapellimestarina vain viikkoja ennen kuolemaansa.

Guin sävellysten joukossa ovat oopperat *David* (1907) ja *Fata Malerba* (1927). Hän sävelsi myös lukuisia orkesteriteoksia, kamarimusiikkia ja lauluja. Gui julkaisi tutkielman *Nerone di Arrigo Boito* (1924) ja kriittisten esseiden kokoelman *Battute d'aspetto* (1944).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Gui, Vittorio Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Bernardino Molinari
**Bernardino Molinari** (11. huhtikuuta 1880 Rooma – 25. joulukuuta 1952 Rooma) oli italialainen kapellimestari.

Molinari opiskeli Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa ja valmistui vuonna 1902. Hänen opettajiensa joukossa olivat Stanislao Falchi ja Remigio Renzi. Molinari oli Rooman Orchestra dell'Augusteon taiteellinen johtaja vuosina 1912–1943. Hän teki esiintymisiä myös eri puolilla Eurooppaa, Etelä-Amerikassa ja Yhdysvalloissa. Yhdysvaltain-debyyttinsä hän teki New Yorkin filharmonikkojen johdossa vuonna 1928.

Molinari johti edistyneen orkesterinjohdon luokkaa Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa vuodesta 1936 ja oli akatemian professori vuodesta 1939. Hän kantaesitti oman aikansa italialaisten säveltäjien teoksia. Molinari myös julkaisi uusia editioita ja transkriptioita vanhoista teoksista. Lisäksi hän orkestroi Claude Debussyn teoksen *L'isle joyeuse*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Molinari, Bernardino Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Martin Elias Savolin** (15. maaliskuuta 1884 Kaarina – 18. toukokuuta 1964 Helsinki) oli lääkintäeversti, joka sai professorin arvonimen.

Martin Savolinin vanhemmat olivat teologian tohtori, kirkkoherra Emil Joachim Savolin ja Johanna Albertina Bergh ja puoliso vuodesta 1918 Aina Toini Laurell. Savolin tuli ylioppilaaksi 1908 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1913. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1917 aiheesta *Undersökningar över lipemien*. Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti hän oli 1923–1951. Savolin ylennettiin lääkintäkapteeniksi 1928, -majuriksi 1930, -everstiluutnantiksi 1932 ja -everstiksi 1942. Hän toimi Helsingin yleisen sairaalan avustavana lääkärinä 1914–1917 ja apulaisopettajana 1917–1927, samoin kuin Kammion sairaalan lääkärinä 1917–1918, Kivelän sairaalan lääkärinä 1918, Humaliston keuhkotautisairaalan ylilääkärinä 1919–1921, Tuberkuloosin vastustamisyhdistyksen sihteerinä 1921–1924 ja Naantalin kylpylaitoksen lääkärinä 1924–1927. Suomen valkoisen kaartin pataljoonan lääkäri ja v.s. rykmentin lääkäri Savolin oli 1928–1929, sotilasapteekkilaitoksen ja saniteettivaraston päällikkö 1929–1930, puolustusministeriön lääkintätoimiston päällikkö 1930–1936, Helsingin sotilassairaalan sisätautiosaston lääkäri 1936–1944 ja päällikkölääkäri 1941–1944. Professorin arvonimen hän sai 1951. Suomen sisällissodassa Savolin toimi etappipataljoonan lääkärinä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 597-598 (Viitattu 8.12.2018)
2. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1903–1904, No. 28369, s. 75. (Viitattu 8.12.2018)
3. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 775 (Viitattu 8.12.2018)
4. ↑  Päivästä päivään. *Helsingin Sanomat*, 15.3.1934, s. 6.
**Pietro Carlo Guglielmi** (n. 1763 Rooma tai Napoli – 21. helmikuuta 1817 todennäköisesti Napoli) oli italialainen säveltäjä. Myös hänen isänsä Pietro Alessandro Guglielmi oli säveltäjä.

Guglielmi opiskeli konservatoriossa Napolissa laulua, kosketinsoittimen soittoa ja säveltämistä. Hän lähti Madridiin, jossa vietetyltä ajanjaksolta ovat hänen ensimmäiset oopperansa. Guglielmi palasi Italiaan vuonna 1795 ja sai oopperoitaan esitetyiksi eri kaupungeissa. Useat niistä olivat suosittuja aikanaan. Guglielmi oli Lontoossa vuosina 1809–1811. Noin vuodesta 1813 hän oli *maestro di cappella* arkkiherttuatar Maria Beatrice d'Esten hovissa. Guglielmin säveltämistä yli neljästäkymmenestä näyttämöteoksesta suurin osa on koomisia oopperoita. Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu oratorio *La distruzione di Gerusalemme* (1803).

Lähteet
-------

1. 1 2  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Guglielmi, Pietro Carlo Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Ögmundur Pálsson** (noin 1473–1541) oli Islannin Skálholtin hiippakunnan piispa.

Nuorena Ögmundur sai sekä hengellisen että käytännöllisen koulutuksen ja vietti jonkin aikaa Englannissa ja Belgiassa. Hänestä tuli myöhemmin pappi ja vuonna 1515 Vidön luostarin apotti. Vuonna 1519 Ögmundur valittiin Skálholtin hiippakunnan piispaksi. Ögmundur vastusti paria vuotta myöhemmin Jón Arasonin valintaa Hólarin hiippakunnan piispaksi. Ögmundurilla ja Jónilla oli joitakin erimielisyyksiä, mutta Tanskan ajama uskonpuhdistus sai heidät yhdistämään voimansa yhteistä vihollista vastaan. Vuonna 1540 Ögmundur joutui sokeutumisensa vuoksi luovuttamaan piispanviran Gissur Einarssonille. Tanskalaiset vangitsivat vuonna 1541 Ögmundurin epäiltynä osallisuudesta erään voudin tappoon. Ögmundur vietiin Tanskaan, mutta hän kuoli matkalla. Ögmundur haudattiin Sorøn luostariin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pálsson, Ögmundur *Salmonsens Konversationsleksikon - Anden Udgave / Bind XVIII: Nordlandsbaad—Perleøerne /788*. Project Runeberg. Viitattu 4.12.2021. (tanskaksi)
2. ↑  Jón Arason *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 4.12.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Felice Alessandri
**Felice Alessandri** (24. marraskuuta 1747 Rooma? – 15. elokuuta 1798 Casinalbo) oli italialainen säveltäjä.

Alessandri sai oppinsa Napolissa. Hän aloitti uransa cembalistina ja kapellimestarina Torinossa ja Pariisissa. Noin vuodesta 1767 hän oli naimisissa laulaja Maria Lavinia Guadagnin – Gaetano Guadagnin siskon – kanssa. Pariskunta työskenteli yhdessä Lontoossa, jossa kantaesitettiin Alessandrin oopperat *La moglie fedele* (1768) ja *Il re alla caccia* (1769). Ooppera *L'argentino* (1768) esitettiin ensimmäisen kerran Wienissä. Tämän jälkeen Alessandri sävelsi suuren määrän oopperoita Italian teattereihin. Näiden joukossa oli Milanon uutta La Scala -teatteria varten sävelletty *Calliroe*, joka kantaesitettiin siellä 26. joulukuuta 1778.

Alessandri työskenteli Venäjällä lauluopettajana vuosina 1784–1789. Hänet valittiin hovioopperan avustavaksi johtajaksi Berliiniin, mutta hän joutui palaamaan Italiaan vuonna 1792, koska hänen Berliinissä säveltämänsä oopperat eivät osoittautuneet menestyksiksi. Italiassa Alessandri saavutti suosiota vuonna 1794 Padovassa kantaesitetyillä oopperoillaan *Zemira* ja *Armida*. Oopperoiden lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu oratorioita ja soitinmusiikkia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Alessandri, Felice Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 11.3.2024 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC

 |

 |
**Seuraava päivä** (*The Day After*) on Nicholas Meyerin ohjaama yhdysvaltalainen katastrofielokuva, alun perin television minisarja vuodelta 1987. Kylmän sodan aikaan sijoittuva dystopiadraama kertoo kuvitellusta tilanteesta, jossa Neuvostoliitto tekee ydinaseiskuja Yhdysvaltoihin. Tapahtumat keskittyvät Kansas Cityn liepeille, ja päärooleja näyttelevät muun muassa Jason Robards ja JoBeth Williams.

ABC-televisioyhtiön tuottama draama on yksi televisiohistorian kohutuimmista tuotannoista. Siinä luotiin pasifismin hengessä todentuntuinen ydinsodan jälkeinen maailma uhreineen, joukkokuolemineen ja nälänhätineen. Konservatiiviset piirit pitivät sitä jopa neuvostopropagandana. Kohun seurauksena ABC-yhtiö päätti tuottaa samankaltaisesta aiheesta patrioottisemman tarinan, minisarjan *Miehitetty Amerikka* (1987).

Vastaanotto
-----------

Elokuvaa oli jo kuukausia ennen televisioensi-iltaa näytetty suljetuissa esikatselutilaisuuksissa ympäri Yhdysvaltoja. Ronald Reaganin hallinto paheksui elokuvaa, kun taas erityisen innostunut siitä oli maan rauhanliike. Ensi-illan jälkeen ABC-yhtiö järjesti keskustelutilaisuuden, johon osallistuvat muun muassa Yhdysvaltojen ulkopolitiikan nimimies Henry Kissinger sekä ydinaseiden vastustajana tunnettu Carl Sagan.

Suomessakin elokuva herätti huomiota jo etukäteen. *Helsingin Sanomien* kirjeenvaihtaja Matti Verkkola kirjoitti siitä melkein kokosivun mittaisen jutun 20. marraskuuta 1983, jolloin elokuva vasta sai ensiesityksensä Yhdysvalloissa.

*Seuraava päivä* tuotiin Suomessa elokuvateattereihin tammikuussa 1984, ja *Helsingin Sanomien* elokuvakriitikko Helena Ylänen antoi siitä murska-arvion. Hänestä se ei täyttänyt elokuvan mittoja ilmeettömine kuvauksineen ja persoonattomasti näyteltyine banaaleine ihmishahmoineen. "*Seuraava päivä* on tylsääkin tylsempi. [--] Siinä ei ole nousuja eikä laskuja. Ei kauhua, jännitystä eikä ilonhetkiä. Kaikki on samaa ranskanpullaa, vesitettyä, latistettua ja turvallista."

*Video-oppaassa* vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti *Seuraavaa päivää* kaikki katastrofielokuvan keinot käyttäväksi tuotannoksi, joka kuitenkin sievistelee ydintuhon vaikutukset idyllisen pikkukaupungin ongelmiksi. Elokuva sai häneltä kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "keskinkertainen".

Katso myös
----------

* *Kun maailma loppuu*

Lähteet
-------

1. ↑  Steinbock, Dan: "Amerika: tarinarungon kylmä sota", *Formaatti ja televisiosarjat. Prime time -televisiosarjojen formaatit tuottajien, tutkijan ja yleisön näkökulmista*, s. 121–124. Yleisradio, 1988. ISBN 951-43-0407-1.
2. 1 2  Sinisalo, Kati: "Seuraava päivä", *Video-opas 95*. WSOY, 1994.
3. 1 2  Verkkola, Matti: Ydiniskun jalkeen.  *Helsingin Sanomat*, 20.11.1983, s. 27. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  Ylänen, Helena: Kuvia maailman rappiosta.  *Helsingin Sanomat*, 28.1.1984, s. 19. Näköislehti (maksullinen).
**Robert Hjalmar Mellin** (19. kesäkuuta 1854 Tyrnävä – 5. huhtikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko.

Mellinin isä oli kappalainen Robert Mellin ja äiti Sofia Augusta Thérmen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1880 ja lisensiaatiksi 1882. Mellinin väitöskirja käsitteli algebrallisia funktioita.

Mellin opiskeli Helsingin yliopistossa, Berliinissä opettajanaan Karl Weierstrass ja Leopold Kronecker sekä Tukholmassa. Helsingin yliopiston matematiikan dosentiksi Mellin tuli 1884 ja samana vuonna Polyteknillisen opiston yliopettajaksi. Opiston johtajana hän toimi 1904–1908. Professorin arvon Mellin sai 1897. Opiston muututtua Teknilliseksi korkeakouluksi hän toimi siellä pitkään matematiikan professorina, vuodesta 1908 aina vuoteen 1926 saakka.

Mellin tunnetaan Mellinin muunnoksesta, joka on Laplacen muunnoksen tyyppinen integraalimuunnos. Hän julkaisi vuosina 1881–1933 yhteensä 45 julkaisua. Vuonna 1897 hän sai Suomen Tiedeseuran palkinnon ja vuonna 1927 Kordelinin säätiön kunniapalkinnon. Myöhempinä vuosinaan Mellin tutki kriittisesti Albert Einsteinin kehittämiä teorioita ja pyrki luomaan oman, eetterin ominaisuuksiin perustuvan maailmankuvan.

Mellin oli kahdesti naimisissa ja sai ensimmäisestä avioliitosta neljä lasta, ensimmäinen puoliso vuodesta 1890 oli Hilda Koskinen (k. 1909) ja toinen vuodesta 1917 Hilda Maria Sofia Peltola (k. 1927).

Lähteet
-------

* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  s. 511.

### Viitteet

1. ↑  Hjalmar Mellin: De algebraiska funktionerna af en oberoende variabel *Väitöskirja*.  19.11.1881. Viitattu 22.12.2018.
2. ↑  Hj. Mellin, 70-vuotias *Teknillinen aikakauslehti*. Viitattu 22.12.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Hjalmar Mellin – Huippumatemaatikko Einsteinin kriitikkona, esitelmä Luonnonfilosofian seuran sivuilla
* Mellinin muunnos Mathworldissä (englanniksi)
* MacTutor biography (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Mathematics Genealogy Project: Robert Hjalmar Mellin (englanniksi)
* Lehto, Olli: / Mellin, Hjalmar (1854–1933) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  28.2.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ragnar Mikael Ingelius** (18. helmikuuta 1894 Turku – 12. syyskuuta 1960 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja jatkosodan aikana Päämajan yhteysupseeri Tallinnaan. 

Ingelius kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918-1919, Kadettikoulun 1924-1925 ja Sotakorkeakoulun 1928-1930 (yleisesikuntaupseeri 1933). Hän palveli Pohjois-Savon rykmentissä 1919-1927 sekä yleiesikunnan toimistoupseerina 1928-1939. Vuosina 1931-1939 hän oli sotilasasiamiehenä Viroon ja Latviaan sekä myös Liettuaan 1934-1939. Talvisodassa hän oli pataljoonankomentajana. Jatkosodassa hän palveli 18. divisioonan esikuntapäällikkönä 1941-1943. Päämajan edustajana Tallinnaan hän oli saksalaisten miehityksen aikana 1943-1944. Helsingin kaupungin komendanttina hän toimi 1944-1945. Toimistopäällikkönä pääesikunnassa Ingelius oli 1946-1949 ja osastopäällikkönä vuodesta 1949 alkaen. 

Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1921, kapteeni 1927, majuri 1934, everstiluutnantti 1941, eversti 1949.

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. ↑  Ragnar Ingeliuksen kuolinilmoitus.  *Helsingin Sanomat*, 15.9.1960, s. 2. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 8.3.2018.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Wiljam Ensio Aittala** (5. heinäkuuta 1920 Nousiainen – 27. syyskuuta 1993 Paimio) oli suomalainen teologi, kristillinen kirjailija ja Suomen Adventtikirkon saarnaaja, joka toimi kirkon esimiehenä.

Henkilöhistoria
---------------

Wiljam Aittalan vanhemmat olivat Hemming Nikolai Aittala ja Enni Katariina Hammar. Hän avioitui 1950 seurakuntasisar Sinikka Kurjen kanssa. Aittala tuli ylioppilaaksi 1946 ja suoritti teologian opintoja adventistien teologisissa seminaareissa Ruotsissa ja Englannissa. Teologian kandidaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta 1967. Aittala oli ensimmäinen adventistipastori, joka suoritti teologisen loppututkinnon Helsingin yliopistossa. Hän oli Suomen Adventtikirkon työntekijä vuodesta 1948, saarnaajaksi hänet vihittin 1951. Adventistisaarnaajana Aittala toimi Riihimäellä 1948–1949, Heinolassa 1949–1950, Joensuussa 1950–1951, Kotkassa 1951–1953, Mikkelissä 1953–1955, Porissa 1955–1958 ja Turussa 1958–1960.

Aittala oli Suomen Adventtikirkon itäisen piirin esimies Helsingissä 1960–1967, Suomen Adventtikirkon esimies 1967–1984 ja Toivonlinnan seminaarin johtaja 1984–1986 ja rehtori 1986–1988.

Julkaisuja
----------

* *Kaikkeuden sanoma avaruuskauden ihmiselle*, 1959
* *Joka uskoo ja kastetaan*, 1971
* *Kehitysoppi ja uskon kriisi*, 1971
* *Tavoitteena kuolemattomuus*, 1974
* *Aapiskujalta Tähkäpolulle: Wiljam Aittala muistelee*, 1994

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Helaseppä, Minnamari: / Aittala, Wiljam (1920–1993) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.8.2010. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 12.3.2024.
2. ↑  Tolvanen, Oili: Ihmiset. Kuolleita. Adventtikirkon esimies Wiljam Aittala (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  7.10.1993. Viitattu 12.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Wiljam Aittala *Biografiasampo*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Paula Vartiainen** (s. 1950 Pello) on ruotsinsuomalainen kirjailija ja kirjoittajakouluttaja. Vartiainen kasvoi Kolarissa ja muutti Tukholmaan vuonna 1979.

Tuotanto
--------

Vartiainen voitti vuonna 2011 ruotsinsuomalaisen Kaisa Vilhuinen -palkinnon esikoisteoksellaan *Taftihame* (2010). Omaelämäkerrallisia aineksia sisältävä teos sijoittuu 1950-luvun Tornionjokilaaksoon ja kuvailee ympäristöään nuoren, omapäisen tytön näkökulmasta.

Vartiaisen novellit ovat saaneet kunniamainintoja eri kirjoituskilpailuissa, ja niitä on julkaistu muun muassa *Peiliin piirtynyttä* -antologiassa (2009) ja *Aavan meren täältä puolen* -antologiassa (2020). Hänellä on ollut oma PiuPau-kolumnipalsta *Luoteis-Lappi*-lehdessä, ja hänen kolumnejaan on julkaistu myös ruotsinsuomalaisessa kielenhuoltolehti *Kieliviestissä*.

Teokset
-------

* *Taftihame* (2010) ISBN 978-91-633-7833-1

Lähteet
-------

1. ↑  kirjoittajaa ei mainita: Paula Vartiainen ja Taftihame *Yle Perämeri*.  13.6.2011. Yle. Viitattu 3.11.2023.
2. ↑  Virpi Inkeri: Keskiviikko 19.1. Paula Vartiainen ja Taftihame *Sisuradio, Sveriges Radio Finska*.  19.1.2010. Sveriges Radio Finska. Viitattu 3.11.2023.
**Merivahingonlaskija** on liikenne- ja viestintäministeriön alainen viranomainen, joka ratkoo merivakuutusasioita. Vanha virkanimitys on dispašööri. Kun haveri on tapahtunut, merivahingonlaskija arvioi vahingot ja vakuutuskorvaukset. Jos haverissa on useita osapuolia, hän arvioi, mikä osuus kullekin haveriosakkaalle tulee maksettavaksi yhteisessä haverissa kysymyksessä olevasta hankkeesta. Hänen lausuntonsa voidaan viedä oikeuden käsiteltäväksi, mutta ilman merivahingonlaskijan korvausselvitystä vene- ja muita merivahinkoasioita ei oikeudessa käsitellä.

Suomessa on vain yksi merivahingonlaskija. Tehtävät määritellään vuoden 1953 laissa, Laki merivahingonlaskijan korvausselvityksestä merivakuutusasioissa 10/53. Suomen merivahingonlaskijainstituutio käynnistyi kasvaneen kauppamerenkulun myötä 1851 keisari Nikolai I vahvistettua edellisenä vuonna kahden merivakuutusyhdistyksen säännöt ja määrättyä, että näitä varten oli perustettava yksi merivahingonlaskijan toimi.

Suomen merivahingonlaskija on vuodesta 2015 lähtien oikeustieteen tohtori Lauri Railas, ja hänen edeltäjänsä oli vuosina 1997–2015 professori Hannu Honka. Aiemmin tehtävässä ovat toimineet professori Esko Hoppu vuosina 1982–1997 sekä professori Olof Riska 1965–1982.

Lähteet
-------

1. ↑  Pieni tietosanakirja
2. ↑  Lähivakuutus
3. ↑  Merivahingonlaskijan sivusto (tekeillä)
4. ↑  Lauri Railas, Amdadjusters.org
5. ↑  Hannu Honka, Amdadjusters.org
6. ↑  Uppslagsverket.fi (Arkistoitu – Internet Archive) viitattu 5.12.2015 (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoa merivahingonlaskijan arkistoaineistosta
**Kalle Olavi Pesonen** (23. heinäkuuta 1914 Rantasalmi – 7. syyskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen juristi, ylijohtaja ja korkeimman hallinto-oikeuden hallitusneuvos.

Pesosen vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Edvard Pesonen ja Alma Johanna Romo ja puoliso vuodesta 1940 lehtori Maire Mirjam Kyllikki Laiho. Pesonen tuli ylioppilaaksi Jyväskylässä 1932, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1937 ja sai varatuomarin arvon 1941. Hän oli liikevaihtoverokonttorin sihteeri 1941–1946, johtaja 1949–1967 ja ylijohtaja 1967–1969 ja sitten korkeimman hallinto-oikeuden jäsen ja hallintoneuvos 1969–1977. Suomen Lakimiesliiton hallituksen jäsen Pesonen oli 1962–1966 ja puheenjohtaja 1967–1968. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen hallituksen jäsen hän oli 1957–1968. Pesonen oli arvostettu verotuksen, erityisesti liikevaihtoveron asiantuntija. Hän vaikutti merkittävästi liikevaihtoverojärjestelmän kehittämiseen, käyttöönottoon ja vakiinnuttamiseen Suomessa. Myös korkeimmassa hallinto-oikeudessa hän keskittyi verotuksellisiin kysymyksiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Kalle Olavi Pesonen Viitattu 5.9.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 724. Viitattu 5.9.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Töllinmäki** Hämeenkyrön Heinijärven kylässä on kirjailija F. E. Sillanpään nuoruudenkoti, jonne tuleva kirjailija siirtyi perheensä kanssa Myllykolusta, Töllinmäestä Sillanpään vanhemmat ostivat entisen suutarintöllin. Frans Emil lähti ajan koitettua opiskelemaan Tampereelle ja siitä edelleen Helsinkiin mutta kohdattuaan ongelmia palasi takaisin kotiin. Isä Sillanpää rakensi pojalleen peräkammarin, johon ylioppilas sai kakluunin ja kukkatapetin ja jossa kirjailija kirjoitti esikoisteoksensa, Elämä ja aurinko vuonna 1916.  Kirjailijan äidin muutettua Töllinmäestä se huutokaupattiin ja talo vaihtoi omistajaa useasti. Viimeisin asukas muutti Töllinmäestä 1970-luvulla jolloin F. E. Sillanpää Seura osti kirjailijan nuoruudenkodin ja kunnosti sen museoksi. 1980-luvun loppupuolella tuhopolttaja poltti rakennuksen, Töllinmäki kuitenkin kunnostettiin talkoovoimin ja avattiin uudelleen Sillanpään kirjailijamuseona.

Lähteet
-------

1. ↑  Hämeenkyrön Töllinmäki on Frans Emil Sillanpään nuoruudenkoti *Jälkipeli.net*.  30.6.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Töllinmäki (Q55023732)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | asuinrakennus |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä | Hämeenkyrö |
|  |
| katuosoite | Saviojantie 12, 39100 Hämeenkyrö |
|  |
| koordinaatit | 61°35′50″N 23°11′38″E﻿ / ﻿61.59732°N 23.19386°E﻿ / 61.59732; 23.19386 |
|  |
|  |

 |
**Otto Ackermann** (18. lokakuuta 1909 Bukarest – 9. maaliskuuta 1960 Wabern bei Bern) oli romanialaissyntyinen, sveitsiläistynyt kapellimestari.

Ackermann suoritti konservatorio-opintoja Bukarestissa. Vuosina 1926–1928 hän opiskeli Berliinissä Julius Prüwerin, George Szellin ja Valeska Burgstallerin johdolla. Vuosina 1925–1926 Ackermann työskenteli kapellimestarina Bukarestin ja vuosina 1928–1932 Düsseldorfin oopperassa. Vuonna 1932 hänestä tuli Brnon oopperan ja vuonna 1935 Bernin oopperan pääkapellimestari.

Ackermann johti Theater an der Wienissä vuosina 1947–1953 ja toimi Kölnin oopperan yleismusiikkijohtajana vuosina 1953–1958. Tämän jälkeen hän työskenteli Zürichin oopperassa. Oopperaohjelmiston lisäksi Ackermann johti sinfonisen musiikin esityksiä. Lisäksi hän piti erityisesti Johann Strauss II:n ja tämän perheenjäsenten sekä Franz Lehárin operettien johtamisesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Ackermann, Otto Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 20.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef
* Theaterlexikon

 |

 |