recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Verilöylyn tapahtumapaikka Muedan kaupungissa.
**Muedan verilöyly** oli Muedan kaupungissa Mosambikissa alueen itsenäisyyttä Portugalin siirtomaavallasta vaatineen mielenosoituksen aikana tapahtunut verilöyly 16. kesäkuuta 1960. Tapahtumat alkoivat portugalilaisten yritettyä pidättää mielenosoituksen johtajat ja lopulta heidän avatessaan tulen heitä vastaan. Verilöylyssä surmaansa saaneiden tarkkaa määrää ei tunneta, mutta ylimmät arviot ovat noin 600 kuollutta.

Tapahtumat
----------

16. kesäkuuta 1960 tuolloin Portugalin siirtomaa Mosambikin Muedan kaupungissa oli kokoontunut Faustino Vanomban ja Kibiriti Diwanen johtama joukko mielenosoittajia, jotka vaativat itsenäisyyttä. Paikallinen piirikunnan portugalilainen johtaja Garcia Soares määräsi mielenosoituksen johtajat pidätettäväksi. Pidätysyritys provosoi väkijoukkoa ja lopulta viranomaiset avasivat tulen mielenosoittajia vastaan. Tulituksessa surmansa saaneiden määrää ei tunneta varmasti. Ylimmät arviot ovat jopa 600 kuollutta. Alemmissa arvioissa on tosin esitetty kuolleita olleen huomattavasti vähemmän.

Seuraukset
----------

Frelimo piti myöhemmin usein esillä verilöylyä osoittaakseen, kuinka julma portugalilainen siirtomaahallinto järjestön mielestä oli. Verilöyly toimi myös oikeutuksena aseelliselle vastarinnalle alueen itsenäisyyden puolesta.

Tapahtumista julkaistiin joitakin silminnäkijäkertomuksia. Alberto Chipande, Mosambikin myöhempi puolustusministeri ja Frelimon jäsen, julkaisi oman kertomuksensa vuonna 1970 Frelimon lehdessä *Mozambique Revolution* numerossa 43. Yussuf Adam ja Hilário Alumasse Dyuti julkaisivat muiden silminnäkijöiden kertomuksia vuonna 1993 *Arquivo*-lehden numerossa 14.

Brasilialainen elokuvaohjaaja Ruy Guerra teki kertomusten pohjalta tapahtumista elokuvan nimeltä *Mueda Memória e Massacre*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Colin Darch: *Historical dictionary of Mozambique*, s. 278. New edition. Rowman & Littlefield, 2019. ISBN 9781538111352. (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee faaraota. Muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

|  |
| --- |
| **Ay hieroglyfein** |
| **syntymänimi** |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | 
 |  |

 |
| *Itinetjer-Ay*Jumalan isä, Ay |
| **valtaistuinnimi** |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
|  |
|  |
|  |

 |  |

 |
| *Kheperkheperura-irimaat*Ikuisia ovat Ra-jumalan ilmenemismuodot |

**Ay** (joskus myös Eje) oli Egyptin Uuden valtakunnan 18. dynastian toiseksi viimeinen faarao. Hän hallitsi vuosina 1327–1323 eaa.

Ay ei ollut kuninkaallista sukua. Hänen oletetaan olleen joko Akhenatenin päävaimon Nefertitin isä tai mahdollisesti Amenhotep III:n päävaimon Tiyn veli tai velipuoli (Akhenatenin eno). Ay nai Tutankhamonin lesken Ankhesenpaatenin (myöhemmin Ankhesenpaamen) vahvistaakseen asemaansa tämän seuraajana.

Ay oli varsin korkeassa asemassa Akhenatenin hallituskaudella ja hän tukikin avoimesti Atonia ainakin niin kauan kuin Akhenaten oli elossa. Tutankhamonin noustua valtaan Ay avusti häntä hallinnollisissa asioissa yhdessä Horemhebin kanssa. Ayn uskotaan ohjailleen Tutankhamonia haluamaansa suuntaan, käyttäen hyväksi pojan nuorta ikää. Tutankhamonin kuoltua nuorena, visiirinä toiminut Ay julistautui faaraoksi. Ei ole tiedossa miten hän onnistuin vakuuttamaan papistolle ja hoville olevansa laillinen perillinen. Todennäköisesti hän vetosi korkeaan asemaansa Akhenatenin ja Tutankhamonin hallintokausilla. Hän oli saattanut mahdollisesti myös toimia Tutankhamonin kanssahallitsijana.

Ay hallitsi vain neljä vuotta, mutta sinä aikana hän ehti viimeistellä Tutankhamonin hallituskaudella aloittamansa Egyptin alkuperäisuskonnon palauttamisen. Tästä huolimatta häntä seurannut faarao Horemheb katsoi hänen kuuluneen kerettiläiskuninkaisiin ja pyyhki hänet hallitsijaluettelosta Akhenatenin ja Tutankhamonin mukana.

Aylla oli ainakin kaksi hautaa joista toinen sijaitsi Akhetatenissa (nykyään Tell el-Amarna). Tätä hautaa ei kuitenkaan koskaan tehty loppuun eikä sinne haudattu ketään. Ay haudattiin toiseen hautaansa Kuninkaiden laakson länsiosassa (KV23).

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Tutankhamon** | **Egyptin faarao**18. dynastia | Seuraaja:**Horemheb** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo vuonna 2006 liikennöintinsä aloittaneesta aluksesta. Aiemmin samalla nimellä liikennöinyt alus purjehtii nykyisin nimellä M/S Ocean Village Two.*
**M/S Crown Princess** on uusin Princess Cruises -risteily-yhtiön niin kutsutun *Grand Class* -alusluokan risteilyaluksista. Alus lähti neitsytmatkalleen Brooklynin Red Hookista New Yorkista 14. kesäkuuta 2006 ja suuntasi Turks- ja Caicossaariin kuuluvalle Grand Turkin saarelle. Aluksen kastoi julkaisija ja tunnettu televisiokasvo Martha Stewart.

Yhdeksäntoistakantisen aluksen pituus on 289,85 metriä, ja aluksella on hyttitilat 3 110 hengelle. Miehistöä laivalla on 1 200 henkeä.

18. kesäkuuta 2006 *Crown Princess* oli matkalla takaisin New Yorkiin, kun päällystö ilmoitti aluksen kallistuneen tai tehneen jyrkkiä käännöksiä paapuuriin, ja otti yhteyttä Yhdysvaltain merivartiostoon. Alus joutui tekemään hätäpysähdyksen Port Canaveralissa Floridassa ohjausjärjestelmässä ilmenneen vian vuoksi. Vika aiheutti aluksen kallistumisen, joka johti jopa sadan ihmisen loukkaantumiseen ja materiaalisiin vahinkoihin. Alukselta ilmoitettiin, että muun muassa kalusteita oli kaatunut ja ikkunoita särkynyt. Kallistuma oli niin suuri, että uima-altaiden vettä oli päässyt valumaan pois. Noin sadasta loukkaantuneesta kahden vammat olivat kriittisiä ja kahdellatoista oli vakavia vammoja.

Lähteet
-------

* Fakta om Fartyg *faktaomfartyg.se*.  Arkistoitu 24.5.2012. Viitattu 2.7.2008.  (ruotsiksi)

### Viitteet

1. ↑  Sata loukkaantui risteilijällä USA:ssa  20.7.2006. YLE. Viitattu 9.11.2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Princess Cruises
* Cruise Critic review
**M/S Eddystone** (IMO 9234070) on englantilaisen AWSR Ltd:n omistama rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2002 Flensburger Schiffbau-Gesellschaftin telakalla Flensburgissa, Saksassa. Kuollutta painoa aluksella on 13 300 tonnia. *Eddystone* on rekisteröity Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle ja sen kotisatama on Lontoo.

Eddystonen sisaraluksia ovat M/S Hartland Point, M/S Beachy Head, M/S Anvil Point, M/S Hurst Point ja M/S Longstone.

Käyttöhistoria
--------------

22. huhtikuuta 2002 aluksen köli laskettiin vesille ja 16. elokuuta alus laskettiin vesille. Marraskuun alussa alus luovutettiin AWSR Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle ja kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Lontoo. Marraskuussa 2004 Eddystone aikarahdattiin kolmeksi viikoksi Dart Linen liikenteeseen Dartfordin ja Zeebruggen välille.

Lähteet
-------

1. 1 2  Details for the ship Eddystone Vesseltracker.com. Viitattu 27.4.2008. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  M/S EDDYSTONE Fakta om Fartyg. Viitattu 27.4.2008. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Fakta om Fartyg – M/S Eddystone (ruotsiksi)
**M/S Equine** (IMO 7800760) on luxemburgilaisen Waterways SA:n omistama ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 1979 Öresundvarvetin telakalla Landskronassa, Ruotsissa. Kuollutta painoa laivalla on 8 400 tonnia. *Equine* on rekisteröity Belgian lipun alle.

Equinen sisaraluksia ovat M/S Vulpine ja M/S Ursine.

Käyttöhistoria
--------------

18. toukokuuta 1979 alus laskettiin vesille ja 14. syyskuuta se luovutettiin Partrederi Ab Nordsjöfraktin omistukseen, joka rekisteröi sen Ruotsin lipun alle nimellä *Eva Oden*. Kotisatamaksi tuli Skärhamn. Tämän jälkeen alus aloitti Oden Linesin Ruotsin ja Englannin välisessä liikenteessä. Marraskuussa 1982 alus aikarahdattiin Tor Linen liikenteeseen. Vuonna 1987 Eva Oden oli saksalaisella Neue Flensburger Schiffbau-Gesellschaftin telakalla Flensburgissa, jossa alusta pidennettiin, koneet vaihdettiin ja rakennettiin ylimääräinen kansi. 5. helmikuuta 1988 alus palasi telakalta Tor Linen liikenteeseen ja sai nimen *Tor Belgia*. 11. joulukuuta 1998 rahtaus loppui ja aluksen nimeksi tuli jälleen *Eva Oden*. Jälleen tammikuussa 1999 alus aikarahdattiin Tor Linen Imminghamin ja Göteborgin väliseen liikenteeseen. Huhtikuussa Eva Oden siirrettiin Rotterdamin ja Norjan välille.

Vuonna 2000 Eva Oden aikarahdattiin belgialaisen Cobelfretin Zeebruggen ja Purfleetin väliseen liikenteeseen. Lokakuussa 2003 Cobelfret osti aluksen ja rekisteröi sen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Göteborg. Vuonna 2004 reitti vaihtui: Göteborg–Killingholme. 14. kesäkuuta 2005 alus aikarahdattiin DFDS:n liikenteeseen reitille Göteborg–Killingholme. Heinäkuun alussa vuonna 2006 reitti vaihtui: Dartford–Vlissingen. 11. syyskuuta luxemburgilainen Waterways SA osti aluksen ja rekisteröi sen Panaman lipun alle. Lokakuussa 2006 alus sai nykyisen *Equine* -nimensä. Nykyisin alus liikennöi Belgian lipun alla Irlanninmerellä Liverpoolin ja Dublinin välillä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Details for the ship Equine Vesseltracker.com. Viitattu 27.4.2008. (englanniksi)
2. 1 2  Equine scheepvaartwest.be. Viitattu 7.2.2008. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
3. 1 2 3 4 5  M/S EVA ODEN Fakta om Fartyg. Viitattu 27.4.2008. (ruotsiksi)
4. ↑  Equine Arrives and Aborts  2008. Irish Sea Shipping.  Arkistoitu 13.4.2008. Viitattu 7.2.2008. (englanniksi)
5. ↑  home > news & info > fleet information > Dublin - Liverpool P&O Ferries. Viitattu 27.4.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Fakta om Fartyg – M/S Eva Oden (ruotsiksi)
* The ferry site – M/F Equine (englanniksi)
**Yuri Alvear Orjuela** (s. 29. maaliskuuta 1986 Jamundi, Valle del Cauca) on kolumbialainen judon maailmanmestari ja olympiamitalisti. Hän on kilpaillut 70 kg:n painoluokassa vuodesta 2007.

Alvear saavutti hopeaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hävittyään loppuottelussa japanilaiselle Haruka Tachimotolle. Hän sai pronssia Lontoon olympialaisissa 2012 ja oli seitsemäs Pekingin olympialaisissa 2008. Hän voitti maailmanmestaruuden Rotterdamissa 2009 kukistettuaan loppuottelussa unkarilaisen Anett Mészárosin, Rio de Janeirossa 2013 voitettuaan finaalissa saksalaisen Laura Vargas-Kochin ja Tšeljabinskissa 2014 kukistettuaan loppuottelussa japanilaisen Karen Nun-Iran. Hän sai MM-pronssia Astanassa 2015, Budapestissa 2017 ja Bakussa 2018.

Alvear on saavuttanut Pan-Amerikan kisoissa hopeaa Guadalajarassa 2011 sekä pronssia Rio de Janeirossa 2007 ja Torontossa 2015. Judon Pan-Amerikan-mestaruuskilpailuissa hän on saavuttanut kultaa 2007, 2009, 2014, 2016, 2017 ja 2018, hopeaa 2015 sekä pronssia 2008, 2011, 2012 ja 2013.

Alvear on saavuttanut Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa yhden turnausvoiton sekä sijottunut kolme kertaa toiseksi ja kuusi kertaa kolmanneksi. Maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa hänellä on kahdeksan turnausvoittoa, yksi kakkossija ja kolme kolmossijaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Yuri Alvear *sports-reference.com*.  Arkistoitu 17.12.2012. Viitattu 1.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Yuri Alvear - Judoka *judoinside.com*. Viitattu 24.9.2018. (englanniksi)
**Isohella Oy**, vuoteen 1977 **Isohellan Teollisuus Ky**, oli Etelä-Pohjanmaalla 1940-luvulta 1980-luvulle toiminut vaatetus­teollisuus­yritys, jonka tuotteita olivat lakit ja ulkoilupukineet. Vuosien varrella yrityksellä oli tuotantoa Seinäjoella, Evijärvellä, Ylistarossa ja Kurikassa. Suurimmillaan vuoden 1982 paikkeilla yritys työllisti noin 300 ihmistä. Tuotantopinta-alaa oli tuolloin noin 8 000 neliömetriä, ja vuodessa syntyi noin 60 000 pukinetta ja 300 000 päähinettä. Vuoden 1977 tienoilla Isohellan tuotannosta meni vientiin noin 40 prosenttia ja vuoden 1982 paikkeilla jo 80 prosenttia, eniten Neuvostoliittoon.

Historiaa
---------

Yrjö Isohella perusti 1945 Evijärvelle mattokutomon, joka työllisti pian toista tuhatta kotikutojaa kuuden kunnan alueella. Yritys alkoi valmistaa myös lakkeja ja hattuja, joista tuli pian pääartikkeli tuotenimillä Harrison ja Masterson. Vuonna 1952 Isohellan Teollisuus Oy siirtyi Seinäjoelle, jossa yritys jatkoi vuoden 1956 paikkeilla konkurssiin menneen Rantalan Lakkitehtaan toimintaa turkislakkeja valmistaen. Tuotanto siirrettiin 1970-luvun keskivaiheilla Seinäjoelta naapuripitäjään Ylistaroon. Samoihin aikoihin Isohella osti suunnilleen samankokoisen kilpailijansa Kurikan Lakkitehtaan. Siellä Isohella alkoi valmistaa lakkeja ja takkeja myös nahasta. Vuonna 1977 Kurikan Lakkitehdas fuusioitiin Isohella Oy:öön ja toiminta jatkui Isohella-nimellä

Vuonna 1981 Isohella osti Ylistarosta Valion omistaman teollisuushallin, minkä jälkeen yrityksen tuotantokapasiteetti kaksinkertaistui ja henkilöstömäärä kasvoi noin 200:sta 300:aan. Nahkojen leikkaamiseksi Ylistaroon hankittiin 16 työntekijää vaativa 70 tonnin meisti.

1980-luvun puolivälissä yritys valmisti lakkien lisäksi naisten kappoja sekä Polar- ja Pupazzo-merkkisiä ulkoiluvaatteita, suunnittelijoinaan muun muassa Kalevi Fagerholm, Anu Pentik ja Irja Leimu. Isohellan toiminta loppui kuitenkin konkurssiin 1986.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kurikan lakkitehdas uudelle omistajalle.  *Helsingin Sanomat*, 24.11.1977, s. 24. Näköislehden aukeama (tilaajille).
2. ↑  Lukijoilta: Isohella Oy:n lakeista menee 40 % vientiin *Ilkka*.  28.1.1978. Viitattu 18.2.2019.
3. 1 2  Juustila, Yrjö: Isohella kaksinkertaistaa pukinetuotantonsa Pohjanmaalla.  *Helsingin Sanomat*, 31.8.1981, s. 23. Näköislehden aukeama (tilaajille).
4. 1 2  Lappalainen, Piippa & Almay, Mirja: "Isohella Oy", *Kansakunnan vaatettajat*, s. 191 . Helsinki: WSOY, 1996. ISBN 951-0-20864-7.
5. ↑  Lakkitehdas vaihtoi omistajaa.  *Helsingin Sanomat*, 24.10.1975, s. 29. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Juho Olavi Helo** (29. marraskuuta 1914 Helsinki – 19. joulukuuta 1939 Impilahti) oli suomalainen pesäpalloilija ja jääkiekkoilija.

Helon vanhemmat olivat rakennusmestari Kustaa Helo ja Hilja Maria Kaukonen. Hänellä ja hänen puolisollaan Aino Nuotiolla oli yksi lapsi. Helo oli tullut ylioppilaaksi 1935 ja aloitti Helsingin yliopistossa lainopilliset opinnot syksyllä 1936. Hän toimi samalla Helsingin verovalmisteluvirastossa tarkastajana ja oli pitämättä jääneiden vuoden 1940 Helsingin olympialaisten sanaomalehtiosastolla.

Helo oli pesäpallossa Helsingin Pallonlyöjien edustusjoukkueessa kopparina 1930, 1933-36 ja 1938 ja sai jokaisella pääsarjakaudellaan SM-mitalin. Suomen mestaruuden hän sai 1934 ja 1938. Lisäksi hän osallistui Itä–Länsi-otteluun 1933 ja 1934. Jääkiekossa Helo saavutti HJK:n riveissä SM-kultaa 1935 ja SM-pronssia 1937. Kausi 1936/37 oli Helon jääkiekon pääsarjauran kolmas ja samalla viimeinen.

Asevelvollisuutensa 1935-1936 suorittanut reservin vänrikki Helo oli Talvisodassa Jalkaväkirykmentti 38:n 1. konekiväärikomppanian joukkueenjohtaja. Hän kaatui sodan alkuvaiheessa vastahyökkäyksessä Impilahden Syskyjärvellä 19. joulukuuta 1939.

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 1 SM-kulta: 1934
* 4 SM-pronssia: 1930, 1933, 1935, 1936
* 2 Itä-Länsi-ottelua: 1933, 1934

Lähteet
-------

* Rantala, Risto; Siukonen, Markku; & Tukiainen, Seppo (toim.): *Urheilumme kasvot 3*, s. 1131. Oy Scandia Kirjat Ab.
* Arponen, Antti O.; Kasila, Markku; Peltola Veli-Matti: *He antoivat kaikkensa - Viime sodissa menehtyneet suomalaiset mestariurheilijat*, s. 30. Auditorium, 2014. ISBN 978-952-7043-03-5.

### Viitteet

1. ↑
2. 1 2  Anon.: *Isänmaan puolesta. Talvisodassa 1939-1940 kaatuneiden upseereiden elämäkerrasto*. Werner Söderström Osakeyhtiö, 1949.  Sivut 103-104.
3. 1 2  He antoivat kaikkensa ss. 56-57
4. 1 2  Pesäpallon SM-mitalistit Pesäpalloliitto.  Arkistoitu 2.7.2018. Viitattu 14.4.2018.
5. ↑  Itä-Länsi-pelaajat joukkueittain, miehet Rasilainen, Matti. Viitattu 22.4.2018.
**Sähköisellä asioinnilla** (Electronic Services, e-Services) tarkoitetaan organisaation palvelujen käyttämistä tieto- ja viestintätekniikan keinoin. Sähköistä asiointia kehitettäessä kehitetään koko asiointiprosessia, joka muodostuu asiakkaan käyttöliittymästä palveluun sekä palvelun tuottamiseen liittyvistä prosesseista organisaatiossa (taustaprosessit). Asiakkaita voivat olla kansalaiset, yritykset ja viranomaiset.

Laissa sähköisestä asioinnista viranomaistoiminnassa (13/2003) sanotaan, että lakia sovelletaan mm. hallintoasian "sähköiseen vireillepanoon, käsittelyyn ja päätöksen tiedoksiantoon". Tätä voidaan pitää sähköisen asioinnin suppeana määrittelynä.

*Nykysuomen sanakirjan* (WSOY 1978) mukaan asiointi tarkoittaa asioiden hoitamista tai toimittamista pankin tai muun vastaavan organisaation kanssa. Julkisen hallinnon piirissä asiointi on siis hallinnon asiakkaan omien asioiden hoitamista viranomaisen kanssa. Sähköinen asiointi on vaihtoehto perinteiselle asioiden hoitamiselle, jonka muotoja ovat olleet tiskipalvelu, kirjeenvaihto ja puhelinpalvelu. Hallinnon asiakkaan näkökulmasta sähköinen asiointi on asioiden hoitamista viranomaisen kanssa sähköisiä kanavia ja tietojärjestelmiä käyttäen.

Hyödyt
------

Sähköisen asioinnin ja sähköisen asianhallinnan hyödyntämisen syitä ovat yleensä:

1. Asiakaspalvelu
	* Imago - moderni palvelu, paperittomuus, tieliikenteen vähentäminen
	* Ajasta riippumaton asiointi - lisää joustavuutta ajanhallintaan
	* Paikasta riippumaton asiointi - vaikka kesämökin riippumatosta
	* Asioinnin nopeutuminen - automaatio, fyysisen liikkuminen
	* Uudet, tiedonkäsittelyyn perustuvat toiminnot - seuranta, tiedotukset, jne
2. Toiminnan tehostaminen
	* Materian puute vähentää toimitilojen tarvetta ja kuluja
	* Samat toiminnot vähemmällä henkilöstöllä ja kuluilla
	* Inhimillisen tekijän puute vähentää virheitä ja niiden kuluja
	* Nopeutuneet tapahtumat vähentävät kuluja
	* Koko tapahtuman elinkaaren automatisointi

Asioiden hoitamisella asiakkaan haluamasta paikasta hänen toivomanaan aikana (itsepalveluna) säästetään yleensä kustannuksia hallinnon manuaalityön vähentymisen seurauksena. Asiakkaalle itsepalvelusta on yleensä etuna asian seuraamisen mahdollistuminen ja usein myös nopeutunut palvelu.

Katso myös
----------

* Tietoyhteiskunta

Lähteet
-------

* Asiointipalveluiden kehittäminen tieto- ja viestintätekniikan keinoin 11a/2005 (pdf).[vanhentunut linkki] Valtiovarainministeriön julkaisu.
* Laki sähköisestä asioinnista viranomaistoiminnassa FINLEX - Ajantasainen lainsäädäntö.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomi.fi portaali - Kansalaisen palvelut yhdestä osoitteesta
Manlius taistelee hyökkääviä gallialaisia vastaan.
**Marcus Manlius Capitolinus** oli roomalainen sotilas, joka pelasti Capitoliumin vuonna 387 eaa. tai 390 eaa. Brennuksen johtamien gallialaisten hyökkäykseltä.[1] Palkkioksi urhoollisuudestaan Marcus Manlius sai käyttää arvonimeä Capitolinus.[2] Marcus Manlius kuului Manliusten patriisisukuun, ja toimi konsulina 392 eaa. Myöhemmin hän yritti auttaa plebeijejä aatelisia velkojia vastaan, mutta häntä ryhdyttiin syyttämään yksinvallan tavoittelusta ja hänet teloitettiin heittämällä alas Tarpeian kallioilta.[1]

Tarinoiden mukaan Marcus Manlius toimi Capitoliumin varuskunnan komentajana, kun gallialaiset hyökkäsivät Roomaan vuonna 387 eaa. Hän torjui yöllisen hyökkäyksen kukkulalle, kun pyhien hanhien kaakatus oli herättänyt hänet. Gallialaiset olivat onnistuneet lyömään kaupungin muut roomalaiset joukot, ja vain Manliuksen puolustama linnoitettu Capitoliumin kukkula säästyi tuholta.[2]

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
* Cotterell, Arthur: Maailman myytit ja tarut. WSOY 1996. ISBN 951-0-17102-6

### Viitteet

1. 1 2  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 324
2. 1 2  Cotterell 1996, s. 219
Sähkökirjan lukulaite kirjapinon päällä.
**Sähköinen julkaiseminen** on materiaalin julkaisemista digitaalisessa muodossa.

Monet arkipäiväiset aiheeseen liittyvät termit ovat syntyneet 1980-luvulla ja se on muuttanut kommunikointia sekä informaation käsittelyä. Muutoksien johdosta syntynyttä aikakautta kutsutaan informaatioajaksi. Laajasti kuvattuna sähköinen julkaiseminen viittaa ei-painettuun materiaaliin, joka tuotetaan digitaalisesti. Tämä sisältää uutisryhmät, BBS-järjestelmät, sähköpostilistat, CD-ROMit ja verkkosivustot.

Kirja-alalla sähkökirja ja äänikirja ovat kasvattaneet suosiotaan 2020-luvulla Suomessa.

Joillakin aloilla painettu tieto vanhenee nopeasti ja sähköinen julkaiseminen on ensisijaista.

Katso myös
----------

* Työpöytäjulkaiseminen
* Digitaalinen lataus
* Suoratoisto

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Electronic Publishing: The Movement From Print To Digital Publication *ojin.nursingworld.org*. Viitattu 4.4.2022. (englanniksi)
2. ↑  Olli Kleemola: Sähköinen julkaiseminen ja tiede- ja tietokirjakustantajat (PDF) *sigillum.fi*. Viitattu 4.4.2022.
3. ↑  Sähköinen julkaiseminen tietokirjailijan näkökulmasta -raportti *blogit.jamk.fi*.  11.9.2012. Viitattu 4.4.2022.
**Dýstos** (kreik. Δύστος) on järvi Euboian saarella Kreikassa. Sen pinta-ala on noin 5 neliökilometriä, mutta koko vaihtelee huomattavasti eri vuodenaikoina. Dýstos on suurimmillaan noin neljä kilometriä pitkä ja noin kaksi kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 16 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on noin 2–3 metriä.

Dýstos-järvi sijaitsee Euboian keskiosissa Kými-Alivérin kunnan alueella kaakkoon Alivérin kaupungista. Se on saaren suurin järvi ja koko Kreikan saariston suurin luonnonjärvi. Saariston kaikista järvistä se on toiseksi suurin Kreetan Potamoín tekojärven jälkeen. Viime vuosina Dýstos on kärsinyt kuivumisesta sekä umpeenkasvamisesta ja pienentynyt. Järvi on paikallisesti merkittävä lintualue. Järven itäpuoli on hedelmällistä tasankoa.

Järvi on saanut nimensä sen itärannalla olevalla kukkulalla sijainneesta antiikin aikaisesta Dystoksen kaupungista. Järven pohjoispuolella sijaitseva Dýstoksen kylä sekä Kými-Alivérin kunnan osa Dýstoksen kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, ovat myös saaneet nimensä joko kaupungista tai järvestä. Järven ympärillä sijaitsevat myös kylät Prásino ja Koskiná.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dystos Lake *Wonder Greece*. Viitattu 3.9.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dýstos** Wikimedia Commonsissa
**Ussita** on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Maceratan maakunnassa. Kunnassa on runsaat 400 asukasta.

Maantiede
---------

Ussita sijaitsee Monti Sibillinin kansallispuistossa Val di Panicon laaksossa Monte Boven vuoren juurella. Ussita on suosittua vapaa-ajanviettoaluetta ympäri vuoden. 

Kaksi voimakasta maanjäristystä, joista voimakkaampi oli 6,0 magnitudia, tuhosi Ussitan rakennuksia 26. lokakuuta 2016. Järistyksestä selvittiin kuitenkin ilman kuolonuhreja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  / www.tuttitalia.it
2. ↑  Kunnan kotisivut
3. ↑  Kaksi voimakasta maanjäristystä ravisteli Keski-Italiaa  27.10.2016. Aamulehti.  Arkistoitu 31.10.2016. Viitattu 30.10.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ussita** Wikimedia Commonsissa

Maceratan maakunta
Apiro | Appignano | Belforte del Chienti | Bolognola | Caldarola | Camerino | Camporotondo di Fiastrone | Castelraimondo | Castelsantangelo sul Nera | Cessapalombo | Cingoli | Civitanova Marche | Colmurano | Corridonia | Esanatoglia | Fiastra | Fiuminata | Gagliole | Gualdo | Loro Piceno | Macerata | Matelica | Mogliano | Monte Cavallo | Monte San Giusto | Monte San Martino | Montecassiano | Montecosaro | Montefano | Montelupone | Morrovalle | Muccia | Penna San Giovanni | Petriolo | Pieve Torina | Pioraco | Poggio San Vicino | Pollenza | Porto Recanati | Potenza Picena | Recanati | Ripe San Ginesio | San Ginesio | San Severino Marche | Sant’Angelo in Pontano | Sarnano | Sefro | Serrapetrona | Serravalle di Chienti | Tolentino | Treia | Urbisaglia | Ussita | Valfornace | Visso
**Marcus Kink** (s. 13. tammikuuta 1985 Düsseldorf) on saksalainen jääkiekkoilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän laukoi vasemmalta.

Ura
---

### Seuraura

Kink vuonna 2012 Adler Mannheimin paidassa.
Kink debytoi Saksan pääsarjassa kaudella 2002–2003 Kölner Haien joukkueessa. Hän pelasi debyyttikaudellaan 40 ottelua tehopistein 1+2=3 keräten kymmenen rangaistusminuuttia. Kink pelasi Kölner Haien riveissä vielä seuraavan kauden 2003–2004, kunnes hän siirtyi Adler Mannheimiin. Ensimmäisenä kautenaan Mannheimissa hän pelasi 39 ottelua tehden kaksi maalia ja viisi syöttöpistettä.

Kaudella 2010–2011 Kink valittiin Mannheimin kapteeniksi. Hän toimi seuran kapteenina yhtäjatkoisesti yhdeksän kauden ajan vuosina 2010–2019, kunnes Kink lopetti pääsarjauransa. Kinkin paras DEL-kausi tehopisteillä mitaten oli 2014–2015, jolloin hän pelasi 46 ottelua tehopistein 11+16=27.

### Maajoukkueura

Kink on edustanut Saksaa maailmanmestaruuskilpailuissa yhteensä seitsemän kertaa. Slovakian MM-kilpailuissa 2011 hän pelasi kolme ottelua tehopistein 0+2=2 keräten neljä rangaistusminuuttia. MM-kilpailuissa 2012 Kink pelasi kuusi ottelua, joissa hän teki yhden maalin ja sai yhden jäähyn. Vuoden 2013 MM-kilpailuissa Kink pelasi seitsemän ottelua tehopistein 3+0=3 keräten neljä rangaistusminuuttia. Valko-Venäjän MM-kilpailuissa 2014 Kink toimi Saksan varakapteenina pelaten kuusi ottelua ilman pisteitä. Tšekin MM-kilpailuissa 2015 hänet valittiin jälleen Saksan kapteenistoon. Tällä kertaa hän teki yhden maalin pelaamassaan seitsemässä ottelussa. Kink toimi Saksan varakapteenina myös Venäjän MM-kilpailuissa 2016, joissa hän pelasi kahdeksan ottelua ilman tehopisteitä keräten neljä rangaistusminuuttia. Kink kuului Saksan joukkueeseen myös vuoden 2017 MM-kilpailuissa. Siellä hän teki kaksi syöttöpistettä ja sai kaksi jäähyä pelaamassaan kahdeksassa ottelussa.

Kink valittiin Saksan kokoonpanoon Pyeongchangin talviolympialaisiin 2018, joissa hän pelasi seitsemän ottelua tehopistein 0+1=1. Hän sai lopulta hopeamitalin Saksan hävittyä loppuottelun Venäläisille olympiaurheilijoille.

Muuta
-----

Kinkin isä Georg ja isoveli George ovat myös jääkiekkoilijoita. Georg edusti Länsi-Saksaa Sapporon talviolympialaisissa 1972 ja George on pelannut DEL-liigan EHC Münchenin joukkueessa kaudella 2011–2012.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Marcus Kink *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
2. ↑  Marcus Kink *Olympedia*.  (englanniksi)
3. ↑  Ice Hockey, Men *Olympedia*. Viitattu 28.8.2020. (englanniksi)
**Dăržavna aeroplanna rabotilnitsa** (Държавна аеропланна работилница) eli **DAR** (ДАР) oli Bulgarian valtion lentokonetehdas vuodet 1924–1941. Samanniminen yritys aloitti toimintansa Bulgariassa vuonna 1995.

1924–1941
---------

Alun perin tehdas perustettiin Božurišteen korjaamaan Bulgarian ilmavoimien saksalaisalkuperäisiä lentokoneita. DAR alkoi kuitenkin pian valmistaa näiden kopioita. Se osti 1930-luvulla tuotantolisenssin Focke-Wulf Fw 44 -koneen valmistukseen. Tehdas valmisti myös suunnittelemiaan lentokoneita, mutta vain harvoja näistä tehtiin sarjatuotantona. DAR-10-konetta tehtiin piensarja. Tsvetan Lazarov oli DAR-yhtiön pääsuunnittelija. Hän suunnitteli muun muassa tehtaan viimeisen lentokoneen, DAR-11-hävittäjän, vuonna 1941. Se tosin ei edennyt piirustuksia pitemmälle. Kolmannen valtakunnan hyökkäys Neuvostoliittoon lopetti tämän tehtaan tuotannon Saksan varustelun ottaessa komennon Romanian teollisuudessa.

1995–
-----

Vuonna 1995 uusi DAR-niminen yhtiö suunnitteli DAR-11/13- ja DAR-21-koneet. DAR-21:n tuotanto alkoi vuonna 2000. Muita yhtiön tuotteita ovat DAR-21S, DAR-23 (jatkoversio Prio) ja DAR Speedster. Vuonna 2008 alkoi DAR Solon valmistus.

DAR Aircraft -yhtiön johtaja on*milloin?* Tony Ilieff. Suunnittelusta vastaavat professori Atanas Hasamsky ja professori Georgi Anestev.

Lentokoneet
-----------

### 1924–1941

* DAR-1
* DAR-2 (saksalaisen Albatros C.III:n kopio)
* DAR-3
* DAR-4
* DAR-5
* DAR-6
* DAR-7
* DAR-8
* DAR-9
* DAR-10
* DAR-11 Ljastuvka
* DAR Uzunov

### 1995 lähtien

* DAR-21
* DAR-21S
* DAR-23
* DAR-25 Impuls
* DAR Speedster

Kuvia
-----

* DAR-1:n lentokuntoinen replikaDAR-1:n lentokuntoinen replika
* DAR-2DAR-2
* DAR-3 Garwan IIIDAR-3 Garwan III
* DAR-4DAR-4
* DAR-10DAR-10

Aiheesta muualla
----------------

* Official site of Aeroplanes DAR ltd.
* Gunston, Bill, World Encyclopedia of Aircraft Manufacturers, 1993, Naval Institute Press.
**Valinte Oy**, 1970-luvun puolivälistä alkaen **Lampukas**, oli vuodesta 1942 aina 1990-luvun loppupuolelle toiminut suomalainen valaisintehdas. Into Linteron perustama Valinte toimi vuoteen 1959 asti Helsingin Malmilla ja muutti sitten Vantaan Veromieheen osoitteeseen Manttaalitie 1 rakennettuun uuteen tehtaaseen, jota laajennettiin 1964. Valintella oli oma varjostinompelimo, minkä lisäksi se valmisti metallivalaisimia ja kristallikruunuja. 1980-luvulla se keskittyi Lampukas-nimellä kohdevalaisimiin.

Into Lintero kuoli 1996, ja hänen tyttärenpoikansa Teuvo Salmivalli jatkoi valaisinvalmistusta vuonna 2000 Saarijärvellä.

Valinten valaisimia on toisinaan signeerattu lyhenteellä V-e.

Into Lintero
------------

Into Lintero (1902–1996) työskenteli synnyinkaupungissaan Porissa aluksi polisilaitoksen kirjanpitäjänä ja sitten Satakunnan Urheiluliike Oy:ssä, jonka osake-enemmistön hän hankki 21-vuotiaana. Vuonna 1941 Lintero muutti Helsinkiin ja perusti metalliyritys Valinte Oy:n, joka sotien jälkeen valmisti valaisinten ohella lastenvaunuja. Hän oli mukana myös Oru-Radio Oy:n, Kotisähkö Oy:n, Lasihytti Oy:n ja Kallion Lasitus ja Hiomo Oy:n toiminnassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Juvonen-Eskola, Annamari: Retrosisustajalle tuttuja valonlähteitä on valmistettu Vantaalla *Vantaan Sanomat*.  26.1.2020. Viitattu 28.1.2023.
2. ↑  valaisin; pöytävalaisin; sienilamppu; tattilamppu; Valinte *Vantaan kaupunginmuseo, Finna*. Viitattu 28.1.2023.
3. ↑  Eskola, Amanda: "A&W Konekulma Oy (ent. Lampukas)", *Vantaan modern teollinen rakennusperintö 1930-1979*, s. 59. Vantaan kaupunki, 2006. ISBN 952-443-172-6. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 28.1.2023).
4. ↑  Forth, Jonas: Five lesser known lamp manufacturers from Finland *Forthzine*.  23.6.2013. Viitattu 28.1.2023.
5. ↑  Kuolleita: Toimitusjohtaja Into Lintero.  *Helsingin Sanomat*, 11.1.1997, s. 4. Näköislehti (maksullinen).
**Ust-Aldanin ulus** eli **Ust-Aldanin piiri** (ven. Усть-Алданский улус (район), *Ust-Aldanski ulus*, jak. Уус-Алдан улууhа, *Uus-Aldan uluuha*) on paikallinen itsehallintoalue Sahan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Piiri sijaitsee Aldanin alajouksun ympäristössä ja rajoittuu pohjoisessa Kobjain ulusiin, koillisessa Tompon piiriin, idässä Tattan ulusiin, etelässä Tšuraptšan ja Megino-Kangalassin uluseihin ja lännessä Namin ulusiin.

Ust-Aldanin ulusin hallinnollinen keskus on Borogontsy. Piirin pinta-ala on 27 060 km². Asukasluku oli vuonna 2002 noin 22 000 ja väestötiheys 1,23 as/km². Väestöstä 98 prosenttia oli jakuutteja. Kaikkiaan piirissä (ulusissa) on 21 maalaiskuntaa (naslegia) ja niissä 35 asutuskeskusta.

Keskilämpötila tammikuussa on -42 °C ja heinäkuussa 17–18 °C. Vuotuinen sademäärä on keskimäärin 200–250 mm. Alueen halki virtaavan Aldanin lisäksi piiri rajoittuu lounaassa myös Lenaan. 

Ust-Aldanin piiri perustettiin 9. tammikuuta 1930.

Sahan lippuSahan piirijako
**Kaupunkipiirikunnat:** Jakutsk | Žatai  

**Piirit ja ulusit:** Abyi | Aldan | Allaiha | Amga | Anabarin kansallinen | Bulun | Bytantain evenien kansallinen | Gornyi | Hangalass | Kobjai | Megino-Kangalass | Lensk | Mirnyi | Moma | Nam | Nerjungri | Nižnekolymsk | Njurba | Oimjakon | Olenjokin kansallinen | Oljokminsk | Srednekolymsk | Suntar | Tatta | Tompo | Tšuraptša | Ust-Aldan | Ust-Jansk | Ust-Maja | Verhnekolymsk | Verhneviljuisk | Verhojansk | Viljuisk | Žiganskin kansallinen
**Handbook of the Birds of the World** (HBW) on espanjalaisen Lynx Edicionsin kustantama moniosainen teossarja maailman kaikista nykyisin elävistä lintulajeista.

Sarjasta on ilmestynyt 17 osaa. Varsinaiseen sarjaan kuului 16 osaa, joista viimeinen julkaistiin vuonna 2011. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi erikoisosa, jossa on 69 lajia uutta lajia. Sarjan julkaiseminen aloitettiin vuonna 1992. Toimittajina ovat olleet Josep del Hoyo, Andrew Elliott, Jordi Sargatal ja David A. Christie.

Lintuartikkeleiden kirjoittamiseen osallistui 277 lintuasiantuntijaa 40 maasta. Teoksia oli kuvittamassa 33 kuvittajaa ja 1 151 valokuvaajaa. Kukin kirja on kooltaan 31 × 24 cm. Seitsemäntoista kirjan sivumäärä on yhteensä noin 13 370.

*Handbook of the Birds of the World* on ensimmäinen teos, jossa esitetään maailman kaikki nykyisin elävät lintulajit ja -alalajit kuvin ja sanoin. 16 ensimmäistä osaa keskittyy esiteltyihin heimoihin. Heimot jakautuvat lajikohtaisiin artikkeleihin, joissa kuvataan muun muassa lajin taksonomia, alalajit ja esiintyminen, ulkonäkö ja äänet, elinympäristö, ravinto, lisääntyminen, muutto, suojelun taso ja kirjallisuusluettelo. Ensimmäistä ja toista osaa lukuun ottamatta kaikissa osissa on laaja artikkeli jostakin tietystä lintutieteen osa-alueesta.

Vuonna 2002 Lynx Edicions ryhtyi julkaisemaan internetissä The Internet Bird Collection (IBC) -nimistä verkkosivustoa, joka on tavallaan HBW:n suppea sähköinen versio.

Katso myös
----------

* Luettelo lintukirjoista

Lähteet
-------

1. 1 2 3  About the Handbook of the Birds of the World Lynx Edicions Publications. Viitattu 22.5.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* HBW:n kotisivu (englanniksi)
* IBC:n kotisivu (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Sakari Putro** (17. toukokuuta 1856 Tuutari – 9. kesäkuuta 1931 Leningrad) oli inkerinsuomalainen opettaja ja kulttuurihenkilö.

Sakari Putro syntyi Tuutarin seurakunnan Nurkkalan Kyllisissä asuneiden Matias ja Maria Putrosen perheeseen. Hänen veljensä oli säveltäjä Mooses Putro.

Putro kävi viisi luokkaa Pietarin suomalaista kirkkokoulua ja pääsi vuonna 1873 Kolppanan seminaariin, josta hän valmistui opettajaksi, lukkariksi ja urkuriksi. Putro työskenteli opettajana Tuutarin kunnankoulussa vuosina 1876–1878, Pietarin virkaatekevänä lukkarina ja kirkkokoulun opettajana 1878–1886 sekä opettajana Aleksandrovskissa 1886–1888, Hirvisaarella 1888–1889 ja Ohdan koulussa 1889–1918.

Opettajan- ja lukkarintehtäviensä ohella Putro kirjoitti sanomalehtiin, julkaisi runoja ja suomensi Suomessakin laajasti tunnetut Ivan Krylovin eläinsadut. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän toimi pappia vaille jääneen Pyhän Marian seurakunnan esimiehenä.

Lähteet
-------

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Sakari Putro*** 

1. ↑  Kuolinilmoitus.  *Uusi Suomi*, 10.6.1931, s. 1. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Flink, Toivo: Putro, Mooses *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu*. Viitattu 15.4.2022.
3. 1 2  Opettaja Sakari Putro.  *Helsingin Sanomat*, 10.6.1931, s. 2. Artikkelin verkkoversio.
**Validointi, eli vahvistaminen** on prosessi, jossa tarkistetaan, että prosessin kohde täyttää jotkin tietyt kriteerit. Kohde voi olla esimerkiksi tietokoneohjelma tai valmistusprosessi. Varsinkin lääketeollisuudessa validointi on yleistä.

Validointi ja HTML-, XHTML- tai XML-dokumentit
----------------------------------------------

Käyttökelpoisen HTML-, XHTML- tai XML-dokumentin täytyy olla joko **oikein muodostettu** (engl. *well-formed*) tai **paikkansapitävä**

Oikein muodostettu dokumentti täyttää XML-kielen muotomääritykset siten, että esimerkiksi jokaisella merkinnällä on vastaava loppumerkintä. Oikeellisen dokumentin rakenne tarkastetaan dokumenttityypin mukaisesti. Dokumenttityyppi määrää muun muassa mitä elementtejä voi käyttää dokumentissa. Se määrää myös mitkä elementit saavat sijaita minkäkin elementin sisällä ja mitä ominaisuuksia kuuluu millekin elementille.

**Validaattori** on ohjelma, joka tarkastaa koneellisesti dokumentin oikeellisuuden dokumenttityypin mukaan.

Aiheesta muualla
----------------

* Truugo: XML-validointi
* Weppipakin artikkeli *Mitä on validointi?*
* IdeaCafe: Dokumenttityypin merkitys validoinnissa (Arkistoitu – Internet Archive)

### Suosituimpia vahvistimia

* WDG:n validaattori HTML-dokumenteille (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* W3C:n validaattori HTML-dokumenteille (englanniksi)
* W3C:n validaattori CSS-dokumenteille (englanniksi)
**Usonia** on käsite, jonka arkkitehti Frank Lloyd Wrightin omaksui käsitteiden America ja New World ('uusi manner') tilalle tarkoittamaan Yhdysvaltoja. Siitä johdettua adjektiivia *Usonian* hän käytti yhdysvaltalaisesta maisemasta ja kaupunkisuunnittelusta ensi kerran kirjoituksessaan vuonna 1927. Syynä sanan kehittämiseen oli se, että englannin kielessä ei ole adjektiivivastinetta sanalle USA (Yhdysvallat). Termi on kirjainlyhenne sanoista United States of America.

Termin on luonut James Duff Law 1800-luvulla ja julkaissut kirjassaan *Here and There in Two Hemispheres* (1903). Vaihtoehtona esitettiin myös muotoa Usona, mutta hän piti parempana muotoa, jossa on i-kirjain. Hän kirjoittaa: "meillä ei ole oikeutta käyttää itsestämme sanaa amerikkalainen".

Lähteet
-------

1. ↑  Housing.com (englanniksi)
2. 1 2  Silvia Spitta ja Lois Parkinson Zamora: Introduction: The Americas Otherwise (pdf) (s. 193 pdf/s. 8 html) *complit.dukejournals.org*. Viitattu 28.9.2009. (englanniksi)
3. ↑  Project Gutenberg, James D. Law, *Here and There in Two Hemispheres* (Lancaster: Home Publishing Co. 1903), pp. 111–12n, viitattu 28.9.2009, (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Usonia** Wikimedia Commonsissa
Lehden etusivu vuodelta 1909.
**Valistuksen Lastenlehti** oli Helsingissä vuosina 1909–1956 ilmestynyt lastenlehti.

Kansakoulunopettajien kustannusyhtiön Valistuksen julkaiseman lastenlehden esikuvana oli ilmeisesti ruotsalainen koululaislehti *Folkskolans Barntidning*. Sen toimittajina työskentelivät aluksi Alpo Noponen, vuosina 1927–1934 Immi Hellén ja H. V. Santala ja vuodesta 1931 lähtien aina loppuun saakka Eero Salola. Lehden avustajakunta koostui lähinnä opettajista. Korkeatasoisesta kuvituksesta vastasivat muun muassa Rudolf Koivu, Venny Soldan-Brofelt ja ruotsalainen Jenny Nyström.

Lehden sisältö koostui etupäässä saduista, runoista, arvoituksista ja leikeistä. Asiapitoinen aineisto lisääntyi Salolan aikana. Ulkoasu muuttui värikkäämmäksi toisen maailmansodan jälkeen, ja samalla myös mielikuvitukseen vetoavan aineiston osuus kasvoi. Topeliuksen hengessä toimitetun lehden ihanteita olivat nöyrät, ahkerat, Jumalaa pelkäävät ja isänmaataan rakastavat lapset, joskin sotien jälkeen lasten maailmaa alettiin kuvata realistisemmin.

Aluksi kahdesti ja vuodesta 1932 yleensä kerran kuukaudessa ilmestyneellä *Valistuksen Lastenlehdellä* oli 68 600 tilaajaa vuonna 1943, mutta vuonna 1946 enää 49 000. 1950-luvulla se hävisi kilpailun levikistä vuonna 1945 perustetulle *Koululaiselle*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Suomen lehdistön historia 9. Aikakauslehdistön historia: Erikoisaikakauslehdet*, s. 131–132. Kuopio: Kustannuskiila, 1991. ISBN 951-657-326-6.
2. 1 2  Kurikka, Jussi & Takkala, Marketta: *Suomen aikakauslehdistön bibliografia 1782–1955*, s. 332. Helsinki: Helsingin yliopiston kirjasto, 1983. ISBN 951-45-3158-2.

Aiheesta muualla
----------------

* *Valistuksen Lastenlehti* digitoituna kansalliskirjastossa
Ohjaaja Wilho Ilmari, teatterinjohtaja Sakari Puurunen ja kirjailija Veikko Huovinen vuonna 1959.
**Väinö Sakari Puurunen** (25. heinäkuuta 1921 Iisalmi – 5. elokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen teatteri- ja oopperaohjaaja. Hän toimi Suomen Kansallisoopperan pääohjaajana 1976–1985. Hänen tärkeimpänä työnään pidetään Lauri Kokkosen kirjoittamaa ja Joonas Kokkosen säveltämää oopperaa *Viimeiset kiusaukset*. Hänen vaimonsa oli akateemikko Eeva-Kaarina Volanen.

Puurunen aloitti teatterialalla sodan jälkeen Ylioppilasteatterissa, vaikutti jonkin aikaa Tampereella ja palasi Helsinkiin. Hän toimi Helsingin kaupunginteatterin johtajana vuosina 1965–1970 ja vaikutti vahvasti sen perustamiseen ja Töölönlahden teatteritalon valmistumiseen toimiessaan kaupunginteatteria edeltäneen Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtajana. Hänen merkittävimpiä ohjauksiaan *Viimeisten kiusausten* ohella olivat *Juha*, *Anna-Liisa*, *Sota ja rauha*, *Riivaajat* ja vuonna 1989 ensi-iltansa Suomen Kansallisteatterissa saanut *Tie talvisotaan*.

Puurusesta julkaistiin vuonna 1994 Maarit Huovisen kokoama muistelmateos *Jalkapuu*.

Puurunen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle samaan hautaan kuin puolisonsa Eeva-Kaarina Volanen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Moring, Kirsikka: Koko elämä teatterin jalkapuussa. (Muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 9.8.2000, s. A 14. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 4*, s. 654. Helsinki 1978. ISBN 951-1-04763-9
3. ↑  Taiteilijainmäki V21A (pdf) Helsingin seurakuntayhtymä. Viitattu 25.4.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
Ilmakuva katedraalista ja sen ympäristöstä.
**Tournain Notre-Damen katedraali** on Belgian merkittävimpiä arkkitehtonisia monumentteja. Paikallisesta siniharmaasta kivestä tehty kirkkorakennus on Scheldejoen eteläisellä törmällä Tournain kaupungissa. Katedraalin rakentaminen aloitettiin 1100-luvulla. Rakennuksessa yhdistyvät kolmen eri aikakauden tyylit: päälaiva edustaa raskasta ja karua romaanista arkkitehtuuria, poikkilaiva siirtymävaiheen aikakautta ja kuori goottilaista tyyliä. Poikkilaiva on rakennuksen ominaisin piirre viisine kellotorneineen ja puoliympyrän muotoisine päineen.

Päälaivan rakentaminen aloitettiin 1100-luvun ensimmäisellä kolmanneksella. Gotiikkaa enteillen siinä on parvi toisessa kerroksessa arkadin ja triforion välissä. Klerestorion (keskilaivan yläosa) pilasterit pyöreäkaaristen ikkunoiden välissä kannattelevat 1700-luvun holvausta, joka tehtiin korvaamaan alkuperäinen puinen sisäkatto.

1100-luvun keskivaiheilla rakennetun poikkilaivan siipien puoliympyrän muotoiset päät ovat ominaisuus, joka on lainattu tietyiltä Reininmaan kirkoilta ja joka myös siirtyi edelleen Koillis-Ranskan Noyon’n ja Soissons’n katedraaleihin. Poikkilaivaa reunustavat keskustornit kohoavat 83 metrin korkeuteen.

Piispa Gautier de Marvis puratti alkuperäisen romaanisen kuorin ja korvasi sen uudella gotiikkatyyliin tehdyllä kuorilla, joka sai inspiraationsa muun muassa Amiens’n katedraalista. Uutta kuoria tehtiin vuosina 1242–1255. Koko katedraali piti uudelleenrakentaa samalla tyylillä, mutta suunnitelmat eivät edenneet.  Sekä kirkon kuori että sitä ympäröivät kappelit on koristeltu eri aikojen veistoksilla ja maalauksilla. Katedraalin taidekokoelmiin kuuluukin lukuisia merkittäviä taidetoksia, kuten myös erilaisia esineitä pyhäinjäännösten säilyttämiseksi.

Pääsisäänkäynti julkisivulla on rakennettu 1300-luvulla ja koristeltu patsailla eri aikakausilta. Siinä olevat profeettojen patsaat ovat alueen kivenhakkaajien 1300-luvulla tekemiä. Kahden oven väliin on sijoitettu kirkon suojelijan Neitsyt Marian patsas.

Ainoat myöhemmät lisäykset ovat läntinen eteinen ja suuri goottilainen kappeli, joka rakennettiin yhden sivulaivan viereen niin, että alkuperäiset seinät ja ikkunat peittyivät.

Katedraali liitettiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon.

Kuvia
-----

* Viisi romaanista tornia ja gotiikkaa edustava kuori.Viisi romaanista tornia ja gotiikkaa edustava kuori.
* Läntinen eteinen.Läntinen eteinen.
* Katedraalin päälaiva (kuva vuodelta 1909).Katedraalin päälaiva (kuva vuodelta 1909).
* Katedraalin pohjapiirros.Katedraalin pohjapiirros.

Lähteet
-------

1. ↑  Notre-Dame Cathedral in Tournai Unesco. Viitattu 16.5.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tournain katedraali** Wikimedia Commonsissa

* Travel info: Our Lady's Cathedral (englanniksi)
* Tournain kaupunki (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mariatrostin basilika.
**Mariatrostin basilika** (saks. *Basilika Mariatrost*) on basilika Itävallan toiseksi suurimmassa kaupungissa Grazissa. Se sijaitsee noin 469 metriä korkean Purberg-mäen huipulla, ja kirkkoon johtaa 216 porrasta. Kirkon kaksi tornia ovat korkeudeltaan 61 metriä.

Basilika edustaa arkkitehtoonisesti barokin tyylisuuntaa. Sen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehdit Andreas Stengg ja Johann Georg Stengg, ja se rakennettiin vuosina 1714–1724. Sisätilojen freskot ovat Lukas von Schramin ja Johann Baptist Scheidtin käsialaa. Kirkon saarnatuolin on puolestaan luonut Veit Königer vuonna 1779. 

Kirkkorakennus on ollut basilika vuodesta 1999 lähtien, jolloin tittelin myönsi sille Paavi Johannes Paavali II. Sitä ennen kirkko tunnettiin Mariatrostin pyhiinvaelluskirkkona. Vuosina 1842–1996 kirkko toimi fransiskaaniluostarina.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mariatrostin basilika**.
* Tietoa basilikasta Grazin matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Pitkäjärvi** on metsäjärvi Reisjärven kuntakeskuksen luoteispuolella Pohjois-Pohjanmaan maakunnan eteläisimmässä osassa. Sen pinta-ala on 6,1 neliökilometriä. Etäisyys Oulusta on 153 kilometriä etelälounaaseen. Pitkäjärven pohjoisin osa kuuluu Sieviin.

Maantiede
---------

Pitkäjärven pituus kaakosta luoteeseen on 8,2 kilometriä. Järven eteläosan selkävesi on yli kilometrin levyinen. Järven keski- ja pohjoisosa ovat huomattavasti kapeampia. Pitkäjärven kaakkoisosan muodostaa pääaltaasta hieman erillään sijaitseva noin 40 hehtaaria laaja Hämeenlahti. Suurin niemimaa on Kokkoniemi Hämeenlahden ja pääaltaan välissä.

Pitkäjärvessä sijaitsee useita pieniä saaria. Suurin saari on noin hehtaarin laajuinen Honkasaari aivan länsirannan kupeessa. Pitkäjärven rannat ovat metsä- ja suomaata. Pientaloja on suhteellisen tiheään.

Pitkäjärveen laskee lukuisia ojia ympäristön soilta. Pitkäjärvi kääntyy alavirtaan pohjoisrannan Pallilahden luoteiskolkasta, josta alkaa luoteeseen Vähä-Pitkään (126,6 metriä mpy) johtava mutkainen uoma. Vesireitti jatkuu Vääräjokena pohjoiseen; Vääräjoki laskee Kalajokeen noin 65 kilometrin päässä Pitkäjärveltä luoteeseen.

Pitkäjärvi (53.095.1.001) kuuluu Pitkäjärven valuma-alueeseen (53.095), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kalajoen vesistössä (53). Toinen jakovaihe on Vääräjoen valuma-alue (53.09). Pitkäjärvi on laajin Pitkäjärven valuma-alueen kuudesta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Viisi muuta ovat alle kymmenen hehtaarin laajuisia.

Pitkäjärvi on Vuohtajärven jälkeen laajin Reisjärven 95:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pitkäjärvi, vakavesi, Reisjärvi
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 14.4.2022.
3. ↑  Pitkäjärvi. Järviwiki. Viitattu 14.4.2022.
4. ↑  Pitkäjärven valuma-alue (53.095). Järviwiki. Viitattu 14.4.2022.
5. ↑  Reisjärvi. Järviwiki. Viitattu 14.4.2022.
**Pentti Hauhiala** (1950 – 21. joulukuuta 2018) oli suomalainen Disney-aiheisten lehtien, kirjojen ja tavaroiden keräilijä. Hauhialan kokoelma on arvioitu Pohjoismaiden suurimmaksi alallaan. Hän lahjoitti lokakuussa 2010 suurimman osan kokoelmastaan Kansalliskirjastolle, jossa se oli näytteillä. Hauhiala luopui kokoelmasta Parkinsonin taudin vuoksi ja asui vuodesta 2010 palvelutalossa Kirkkonummella.

Hänen kokoelmansa oli aiemmin sijoitettu hänen kotiinsa Kirkkonummelle. Hauhialan yksiö oli täynnä erilaista Disney-tavaraa. Hauhialan Disney-innostus alkoi nelivuotiaana, jolloin hän sai ensimmäisen Aku Ankkansa. Hauhiala on kertonut myös ensimmäisen näkemänsä Disney-elokuvan vaikuttaneen häneen niin syvästi, että hänen äitinsä luuli hänen olleen humalassa, kun hän tuli kotiin elokuvateatterista. Keräiltyään aluksi suomalaisia Disney-julkaisuja hän ryhtyi 1970-luvulla työelämään siirryttyään hankkimaan myös ulkomaisia Disney-tavaroita. 1990-luvulla hän keskittyi säilytystilojen loppumisen vuoksi taas vain suomalaisen aineiston keräämiseen.

Hauhiala itse arvosti kokoelmassaan eniten kirjettä, jossa on Walt Disneyn aito allekirjoitus, ja sen hän säästi itsellään lahjoituksen jälkeen. Saadakseen ostettua kirjeen itselleen hän joutui ottamaan pankkilainan, mutta pyysi lainan kodinperustamisen nimissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Ankkalinnake: Pentti Hauhiala 1950-2018
2. 1 2  Sami Sykkö, Sisäänkäyntejä[vanhentunut linkki], sivu 30, viitattu 14.7.2011 (pdf)
3. ↑  Ankalliskirjastossa näytteillä Suomen suurin Disney-kokoelma, viitattu 14.7.2011
4. 1 2  Tuomo Tamminen, Disneyhullun kotiin ei vaimoa mahtunut, Helsingin Sanomat 14.7.2011 sivu B 6
5. 1 2