recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Osmo Antero Vänskä** (s. 28. helmikuuta 1953 Sääminki) on suomalainen Grammy-palkittu kapellimestari ja klarinettitaiteilija.

Vänskä aloitti muusikon uransa klarinetistina soittaen muun muassa Turun ja Helsingin kaupunginorkesterissa. Opiskeltuaan orkesterinjohtamista Sibelius-Akatemiassa hän voitti Besançon Young Conductor’s -kilpailun vuonna 1982. Vuosina 1988–2008 hän työskenteli Sinfonia Lahden eli Lahden kaupunginorkesterin ylikapellimestarina. Vuosina 1989–1993 hän toimi Crusell-viikkojen taiteellisena johtajana. Vänskä toimi myös vuosina 1993–1996 Islannin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Vuonna 1996 hänet nimitettiin BBC Scottish Symphony Orchestran pääkapellimestariksi. 

Vänskä aloitti vuonna 2003 Minnesotan orkesterin pääkapellimestarina ja lopetti siellä 1. lokakuuta 2013 muusikoiden ja hallinnon välisten erimielisyyksien vuoksi. Orkesterin toiminta oli työsulun vuoksi ollut jäissä, ja kun ratkaisua ei löytynyt ja monet muusikot olivat siirtyneet muualle, Vänskä asetti aikarajan, johon mennessä ratkaisun olisi pitänyt syntyä että hän jatkaisi.

Vänskä teki huhtikuussa 2014 sopimuksen orkesterin kanssa jatkosta kahdeksi vuodeksi ja aloitti toukokuussa 2014. Hän on jatkanut sen jälkeen sopimusta, mutta lopettaa vuonna 2022, jos orkesteri löytää siihen mennessä uuden johtajan.

Palkintoja
----------

Vänskä sai MTV:n kulttuuripalkinnon 1991. Lahden kaupunginhallitus myönsi hänelle 1. marraskuuta 1993 Lahti-mitalin numero 28.

Vuonna 2014 Vänskä ja hänen johtamansa Minnesotan orkesteri voittivat vuoden parhaan orkesteriesityksen Grammy-palkinnon Sibeliuksen sinfonioista 1 ja 4.

Lähteet
-------

1. ↑  Sirén, Vesa: Kulta-aika on ohi:Vänskä jättää Minnesotan.  *Helsingin Sanomat*, 2.10.2013, s. B 1-2.
2. ↑  Nurmio, Satu: Osmo Vänskä jättää Minnesotan orkesterin *Yle Uutiset*.  1.10.2013. Viitattu 2.10.2013.
3. ↑  Enlund, Tapio: Amerikkalaislehti: Osmo Vänskä palaa johtamaan Minnesotan orkesteria *Yle.fi uutiset*.  25.4.2014. Viitattu 25.4.2014.
4. ↑  Minnesotan orkesteri etsii uutta musiikillista johtajaa – Suomalaiskapellimestari Osmo Vänskä jättää orkesterin. Ylen uutiset 7.12.2018, viitattu 7.12.2018
5. ↑  Kapellimestari Osmo Vänskä sai MTV:n kulttuuripalkinnon *Helsingin Sanomat*.  14.2.1992.   (Tilaajille.)
6. ↑  Lapintie, Lassi: Suomalainen kapellimestari voitti Grammyn *Yle Uutiset*.  27.1.2014. Viitattu 27.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Michael Anthony: Osmo Vänskä: Orchestra Builder. Kirk House Publishers. ISBN 978-1-933794-20-4

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Narusta tehty vartiolaisen osmonsolmu.
**Osmonsolmu** on etenkin partiolaisilla huivissa usein nähtävä narusta tai nahkasuirusta punottu solmu, sekä kuvallinen symboli, joka muistuttaa tätä solmua. Partiolaiset käyttävät usein osmonsolmua huivinsa kiinnittämiseen. 

Toinen osmonsolmun tapainen solmu on josefiinansolmu, joka tunnetaan huivikoristeena myös nimellä *Gilwell-punos* eli vogli, joka usein virheellisesti sekoitetaan osmonsolmuun. Eron näkee solmun "polvien" määrästä. Osmonsolmussa polvia on 5 ja josefiinansolmussa, jota käyttävät Suomessa partiojohtajien peruskurssin suorittaneet partiolaiset, polvia on 4. 

Sekä osmonsolmuja että nahkaisia vogleja myydään partiokaupoissa. Joidenkin partiolippukuntien ja -piirien perinteiden mukaan etenkin josefiinansolmut eli Partiojohtajien perukurssine käyneen tunnus tehdään itse. Osmonsolmuja on saatavilla partion ikäkausien väreissä: etenkin seikkailijoiden oranssia ja tarpojien violettia näkee paljon. 

Ennen vuotta 2008 narusta punottu osmonsolmu oli usein sininen, joskin lippukunta sai halutessaan käyttää myös muun väristä narua, esim. mikäli sininen ei sointunut huivin väriin.

Katso myös
----------

* Osmansolmu

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Partiolaisten pukuoppaan huivisivu, sisältää tietoa myös osmonsolmuista (Arkistoitu – Internet Archive).
* Gilwellpunos. (englanniksi)
* Osmonsolmu Partiowikissä.
* Osmonsolmun tekeminen.
Republic P-43 Lancer vuonna 1942.
**Republic P-43** *Lancer* on Yhdysvalloissa suunniteltu ja valmistettu potkurihävittäjä.

Konetyypin edeltäjä oli Seversky P-35 ja seuraaja Republic P-47 Thunderbolt. Kaikkia näitä yhdisti tähtimoottori. P-43:ssa oli Pratt & Whitneyn R-1830 *Twin Wasp* -moottori, samaa tyyppiä kuin esim. F4F Wildcatissa. Turboahdetun moottorin teho oli 1 200 hevosvoimaa (895 kW). P-43 *Lancer* ylsi 573 km/h huippunopeuteen ja 10 975 metrin lakikorkeuteen. Toimintamatka oli 1 046 kilometriä.

P-43:ssa oli jo paljon seuraajansa piirteitä, mutta konetyyppi oli P-47:ää pienempi, kevyempi sekä kevyemmin aseistettu. Ampuma-aseistus käsitti kaksi 12,7 mm konekivääriä rungon yläosassa edessä ja toiset kaksi siivissä. Pommeja tyyppi saattoi kuljettaa enintään 6 × 9 kg:n (20 paunan) verran. Yhdysvaltain lentojoukot USAAC ei hyväksynyt tyyppiä taistelukäyttöön.

Konetyyppiä ei valmistettu paljoakaan. Yhdysvallat lähetti sitä sen sijaan kahdelle liittolaismaalleen Lend-Lease-sopimuksen nojalla. Yhdysvaltojen jälkeen suurimmat käyttäjämaat olivat Kiina (arviolta 250 lentokonetta)  sekä Australian RAAF.

Lähteet
-------

* Mondey, David: *The Hamlyn Concise Guide to American Aircraft of World War II* (englanniksi) ISBN 0-7858-1361-6 (ensipainos 1982)

### Viitteet

1. ↑  Mondey 1982: s. 216
2. ↑
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* 
* (venäjäksi)
*
Paul Hillier (keskellä).
**Paul Hillier** (s. 9. helmikuuta 1949) on englantilainen kuoronjohtaja ja baritoni. Hän on vuodesta 2001 toiminut Viron filharmonisen kamarikuoron ykkösjohtajana ja taiteellisena johtajana. Vuonna 1990 hän perusti lauluyhtyeen *Theatre of Voices*. Samana vuonna Hillier alkoi valmistaa äänitesarjaa Harmonia Mundi USA -levy-yhtiölle. 1990-luvun alussa hän työskenteli Davises California -yliopistossa ja myöhemmin Indianan yliopiston musiikkikoulussa, jossa johti vanhan musiikin instituuttia 1996-2003. 2002 Hillier sai Kööpenhaminan yliopiston kunniatohtorin arvon ja 2003 kutsun kööpenhaminalaisen lauluyhtye Ars Novan ykkösjohtajaksi. 

Hillier on erikoistunut muun muassa renessanssin ajan vokaalimusiikkiin sekä Arvo Pärtin ja Steve Reichin sävellyksiin. Yksi tunnetuimmista yhtyeistä, joissa hän on toiminut, on kvartetti Hilliard Ensemble vuosina 1973-1990. Hän on myös sen perustajajäsen. Eri kokoonpanojen edustajana Hillier on saavuttanut lukuisia Grammy-palkintoja ja -ehdokkuuksia.

Paul Hillier on kirjoittanut monografian *Arvo Pärt* sekä toimittanut kirjoituskokoelman *Collected Writings of Steve Reich*.

Lähteet
-------

* Tuglas-seura 25 vuotta -juhlakonsertin ohjelma, s. 9 (pidetty Helsingin Johanneksen kirkossa 14.4.2007)

### Viitteet

1. ↑  Aryeh Oron: Paul Hillier (Baritone, Conductor) *Bach-Cantatas*.  2001,2003,2005. Viitattu 17.7.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Paul Hillierin kotisivut
* Nolan Gasser: Paul Hillier: Exclusive Interview (archive.org) *Classical Archives*.  22.10.2009.  (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef
	+ 2

 |

 |
Antonio Pietrangeli
**Antonio Pietrangeli** (19. tammikuuta 1919 Rooma – 12. heinäkuuta 1968 Gaeta) oli italialainen elokuvakriitikko, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Häntä pidetään yhtenä Italian 1950- ja 1960-lukujen elokuvan innovatiivisimmista tekijöistä.

Lääkäriksi valmistunut Pietrangeli aloitti elokuvauransa *Bianco e Nero* ja *Cinema* -lehtien kriitikkona. Hän toimi myös apulaisohjaajana ja käsikirjoittajana Luchino Viscontin elokuvassa *Riivaajat* (1943). Toisen maailmansodan jälkeen Pietrangeli työskenteli kriitikkona ja laati käsikirjoitukset muun muassa Pietro Germin *Tappavaan suudelmaan* (*Gioventù perduta*, 1947) ja Alessandro Blasettin *Fabiolaan* (1949) sekä useisiin Alberto Lattuadan, Gianni Franciolinin ja Roberto Rossellinin elokuviin.

Pietrangelin ohjausdebyytti oli neorealistissävyinen *Il sole negli occhi* ("Aurinko silmissä", 1953). Sitä seurasi joukko komedioita, joista parhaiten menestyi Alberto Sordin tähdittämä *Lo scapolo* ("Poikamies", 1955). Myöhemmin hän ohjasi muun muassa yhteiskuntakriittiset naiskuvaukset *Nata di marzo* ("Maaliskuussa syntynyt", 1958), *Ilotytöt* (*Adua e le compagne*, 1960), *La parmagiana* ("Parmatar", 1963) ja *Lyhyt vierailu* (*La visita*, 1963) sekä satiirisen faabelin *Rooman kummitukset* (*Fantasmi a Roma*, 1961). Pietrangelin parhaana pidetty elokuva on *Tunsin hänet hyvin* (*Io la conoscevo bene*, 1965), josta hän sai Nastro d’argento -palkinnon sekä käsikirjoituksesta että ohjauksesta. Ohjaaja sai surmansa uransa huipulla veneilyonnettomuudessa Gaetan saaren lähellä. Hänen viimeisen elokuvansa *Come, quando, perché* ("Miten, milloin ja miksi", 1969) viimeisteli Valerio Zurlini.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Enciclopedia del cinema *treccani.it*. Viitattu 6.4.2014. (italiaksi)
2. ↑  Moliterno, Gino: *Historical Dictionary of Italian Cinema*, s. 253. Lanham, Toronto, Plymouth: The Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-6073-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Elonet: Antonio Pietrangeli
* Internet Movie Database: Antonio Pietrangeli (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Kalastusaluksia laiturissa.
**Reposaaren kalasatama** on Porin Reposaaressa sijaitseva kalasatama. Se on Suomen suurin kalasatama ja koko Pohjanlahden suurin silakanpurkusatama, joka Maa- ja metsätalousministeriön luokituksessa on yksi maan kuudesta keskuskalasatamasta. Kalasatama perustettiin vuonna 1967 kymmenisen vuotta aikaisemmin toimintansa lopettaneen Reposaaren sataman alueelle.

Reposaaren kalasatamaan johtaa 3,9 metrin syvyinen väylä ja se on avoinna ympäri vuoden. Kesäaikaan Reposaarta pitää kotisatamanaan noin 20 kalastusalusta. Talvisin niiden määrä lähes kaksinkertaistuu, kun Perämeren aikaisen jäätymisen vuoksi osa siellä toimivista aluksista siirtyy Reposaareen. Leudoimpina jäätalvina Reposaaren kalasatama saattaa pysyä sulana koko talven. Laituritilaa aallonmurtajien suojaamassa satamassa on yhteensä 220 metriä. Lisäksi Reposaaren kalastamasta löytyy muun muassa jääasema, silakan imupurkain, varastoja kalan säilytystä varten sekä troolareille tarkoitettu telakka.

Vuonna 2001 Reposaaren kalasatamaan valmistui osittain EU:n rahoittama kalaravintola Merimesta. Ympärivuotisesti avoinna olevan ravintolan yhteydessä on lisäksi kalan käsittely- ja myyntitiloja. Kalaravintolan myötä Reposaaren kalasatamasta on kehittynyt myös matkailukohde.

Lähteet
-------

* Kalasatamaselvitys 2001[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  Lasse Nurmi: *Karhu katsoo merelle – katsaus Porin sataman 220-vuotiseen historiaan*, Porin Satama/Kehitys Oy 2001. ISBN 952-91-3855-5. Viitattu 13.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kalaravintola Merimestan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Rosa-Luxemburg-Platz, taustalla Volksbühne.
**Rosa-Luxemburg-Platz** on aukio Berliinin Mitten kaupunginosassa. Aukiota hallitsee Volksbühne-teatteri. Sen ympärillä ovat myös vasemmiston päämaja Karl-Liebknecht-Haus ja kuuluisa Kino Babylon -elokuvateatteri.

Aukio rakennettiin vuosina 1905–1907 entisen "latokorttelin" (*Scheunenviertel*) paikalle.[1] Paikka oli saanut nimensä 1600-luvun lopulla siitä, että siellä oli ollut heinälatoja, joissa oli säilytetty rehua läheisen karjatorin (nykyinen Alexanderplatz) eläimiä varten.[2] Aukion nimi oli vuosina 1907–1910 *Babelsberger Platz* Potsdamissa sijaitsevan Babelsbergin linnan mukaan, sitten 1910–1933 *Bülowplatz*, 1933–1945 *Horst-Wessel-Platz*, 1945–1947 *Liebknechtplatz* ja 1947–1969 *Luxemburgplatz*, minkä jälkeen se sai nykyisen nimensä. Nimi viittaa vallankumousjohtaja Rosa Luxemburgiin.[1][3] Aukiolla tapahtui vuonna 1931 kuuluisa kahden poliisin, Paul Anlaufin ja Franz Lenkin murha, jonka suorittajina oli joukko kommunisteja. Murhatuille poliiseille pystytettiin 1934 muistopatsas, joka kuitenkin tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1950 Erich Mielke, yksi murhaan osallistuneista, määräsi sen hävitettäväksi lopullisesti.

Vuonna 2006 aukiota sivuavien katujen ja jalkakäytävien kiveyksiin upotettiin 60 kapeaa ja pitkää messinkilaattaa, joihin on kaiverrettu Rosa Luxemburgin ajatuksia.[4]

Lähteet
-------

1. 1 2  Babelsberger Patz (saksaksi) Lexikon von A-Z zur Berlingeschichte und Gegenwart. Viitattu 12.8.2014.
2. ↑  Marjaliisa Hentilä ja Seppo Hentilä: *Berliiniin: retkiä lähihistoriaan*, s. 95. 2. uudistettu painos. Kirjapaja, Helsinki 2011.
3. ↑  Rosa-Luxemburg-Patz (saksaksi) Lexikon von A-Z zur Berlingeschichte und Gegenwart. Viitattu 12.8.2014.
4. ↑  Hentilä & Hentilä 2011, s. 99.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rosa-Luxemburg-Platz** Wikimedia Commonsissa
**Niilo Mäkinen** (ven. Николай Александрович Мякинен, *Nikolai Aleksandrovitš Mäkinen*, 1893 Prömpeli – 14. huhtikuuta 1938 Habarovsk) oli inkeriläissyntyinen kommunistipuolueen virkailija, joka toimi Kaukoidän alueiden puoluejohtajana.

Mäkinen syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän kävi Opoljan kyläkoulun ja valmistui autonkuljettajaksi Pietarissa vuonna 1910. Mäkinen työskenteli autokoulussa ja palveli ensimmäisessä maailmansodan aikana Venäjän armeijassa. Vuosina 1917–1923 hän toimi rajavartijana Valkeasaaren asemalla, rajavartioston komissaarina Outovassa ja Pietarissa, puna-armeijan ratsuväkirykmentin varakomissaarina Smolenskissa ja ilmapuolustusjoukkojen tehtävissä Pietarissa. Mäkinen liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1919.

Vuosina 1923–1930 Mäkinen työskenteli puoluevirkailijana Kattilassa, Jaamassa, Hatsinassa ja Lugassa. Vuonna 1930 hän siirtyi Aleksandrovsk-Sahalinskiin, vuonna 1932 Vladivostokiin ja vuonna 1934 Habarovskiin. Mäkinen toimi NKP(b):n Kaukoidän aluepiirin Ala-Amurin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä vuosina 1935–1936 ja Primorjen aluekomitean sekä Vladivostokin kaupunkikomitean ensimmäisenä sihteerinä vuosina 1936–1937. Heinä-elokuussa 1937 hän oli Habarovskin aluepiirikomitean teollisuus- ja liikenneosaston johtaja.

Mäkinen pidätettiin syyskuussa 1937. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin syytettynä maanpetoksesta, aseellisen kapinan valmistelusta, terrorismista ja vastavallankumouksellisen järjestön jäsenyydestä. Mäkinen rehabilitoitiin vuonna 1956.

Lähteet
-------

1. ↑  Mäkinen Nikolai Aleksandrovitš (Niilo Mäkinen) *Spravotšnik po istorii Kommunistitšeskoi partii i Sovetskogo Sojuza 1898–1991*. Viitattu 19.6.2022.
2. 1 2 3 4  Filippov, S. G.: *Territorialnyje rukovoditeli VKP(b) v 1934–1939 gg.: spravotšnik*, s. 421–422. Moskva: Polititšeskaja entsiklopedija, 2016. ISBN 978-5-8243-2057-2. Teoksen verkkoversio.
**Markovilla** on Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernööri Franz Albert Seynin aloitteesta Viipurin Imatran kaupunginosaan rakennettu ortodoksinen opettaja-, diakoni- ja pappisopetuslaitos. Suomen itsenäistyttyä Markovillassa järjestettiin 1918–1920 Reserviupseerikoulun perustamiseen saakka upseerikokelaskursseja, joiden opetusohjelmien pohjalta jatkoi Reserviupseerikoulu Haminassa 1920.

Markovillan Jalkaväen Aliupseerikoulu perustettiin 1. syyskuuta 1921 palkatun kanta-aliupseerikunnan kouluttamiseksi. Kurssit 1–5 pidettiin 1. syyskuuta 1921–30. syyskuuta 1925.
Jalkaväen Aliupseerikoulun nimi muuttui Jalkaväen Kapitulanttikouluksi 25. toukokuuta 1925. Jalkaväen Kapitulanttikoulun kurssit 6–9 pidettiin 1. marraskuuta 1925–26. toukokuuta 1928.
Sen jälkeen Jalkaväen Kapitulanttikoulun nimi muuttui ja se nimitettiin juuri perustetun Markovillan Taistelukoulun Kanta-aliupseeriosastoksi.
Markovillan Taistelukoulun Kanta-aliupseeriosaston jalkaväkikurssit 11–26 ja Kevyt linja 1–4 kurssit pidettiin 10. syyskuuta 1928–6. lokakuuta 1939. Viimeinen kurssi 26 jouduttiin keskeyttämään talvisodan takia. Vuosina 1921–1939 yhteensä 2213 kanta-aliupseerioppilasta suoritti Markovillan aliupseerikoulun.. Markovillan jalkaväen Aliupseeri- ja Kapitulanttikoulussa ja Taistelukoulun aliupseeriosastolla pidettiin aliupseeroppilaiden arvostelukirjan mukaan tykistökursseja seuraavasti: Tyk 1. oppilasnumerot 673 -701 14.3.29 -5.9.29 osallistujia 29/29 suoritti kurssin. Tyk 2. 958 -983, 6.1.31 - 1.10.31 27/27. Tyk 3. 1080 - 1111, 20.10.31 - 23.4.32 32/32. Tyk 4. 1221 - 1220, 29.7.32 - 10.2.33, 31/33. Tyk 5. 1409 -1441, 13.3.33 - 9.9.33, 28/33. Tyk 6. 1597 -1615, 25.9.33 - 28.3.34, 19/19. Tyk 7. 1971 - 1994, 16.9.35 - 8.4.36, 24/24. Tyk.8 2117 - 2137, 14.9.36 - 10.4.37, 21/21. Tyk 9. 2265 -2278, 14.9.37 - 14.3.39, 13/14. Tyk 10. 2382 - 2400, 18.9.38 - 11.3.39, 18/19. 

Kun Markovillan Taistelukoulu perustettiin 1927, siihen syntyi kaksi osastoa, upseeri-osasto ja Kapitulanttikoulun nimi muutettiin kanta-aliupseeriosastoksi. Ennen sotia Markovillan Taistelukoulu tarjosi opetusta 1207 upseerille ja 2213 kanta-aliupseerille. Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun merkitys Suomen itsenäisyyden säilymisessä on kiistaton tosiasia. Talin–Ihantalan torjuntataistelujen maastot ovat Viipurin Markovillan Kapitulanttikoulun ja Taistelukoulun harjoitusalueita. Sillä oli erittäin suuri merkitys torjuntataistelujen onnistumisen kannalta. Puolet Puolustusvoimien pataljoonien komentajista oli saanut koulutusta Markovillan Taistelukoulussa. Talvi- ja jatkosodan kokemuksia arvioitaessa on todettu että sodankäynnin päävastuu lankesi pataljoonan komentajille.

Lähteet
-------

* Taistelukoulu 1927-77, Sakari Rusama ja Sampo Ahto 1977
* Maanpuolustusopisto 75 vuotta, Keijo Simola ja Keijo Koivisto 1993
* Sama Kaiku on askelren, Ali-, toimi ja opistoupseerien historia, s 41-63, Keijo Koivisto (toim) 2004

### Viitteet

1. ↑  *Maanpuolustusopisto 75 vuotta*. Toimittaneet Keijo Simoila ja Keijo Koivisto 1993
2. ↑  *Taistelukoulu 1927–77* Sampo Ahto, sivu 72.
**Liikennekaari** on Sipilän hallituksen hanke, jossa uudistetaan liikennemarkkinoita säätelevää lainsäädäntöä. Hankkeen yksi tarkoitus on lisätä digitaalisen teknologian käyttöä. Hanke toteutetaan kolmessa eri vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa kootaan yhteen kaareen liikennemarkkinoita ja -palveluja koskevat säädökset liikennepalvelulakiin (SDK 320/2017). Toinen vaihe koskee ammatillisen pätevyyden ja koulutuksen sekä tiedonhallinnan säätelyä*selvennä*. Kolmannessa vaiheessa verrataan tuloksia tavoitteisiin.

Liikennekaaressa ehdotetaan taksijärjestelmään olennaisia muutoksia väljentämällä sääntelyä. Liikennekaaressa esitetään, että liikkumispalveluja*selvennä* koskevat olennaiset tiedot avataan. Lippu- ja maksujärjestelmistä pyritään saamaan yhteen toimivia. Taksiliikenteen sääntelyn uudistus hiersi pitkään hallituspuolueiden välejä. Paikallisliikenteen toimijat kokivat maksujärjestelmien muutosten ja säätelyn tapahtuvan liian nopeasti, ja olevan ristiriidassa hallituksen muualla julistaman norminpurkutavoitteen kanssa.

Lain osaa tarkoittava sana 'kaari' on peräisin Ruotsin vallan ajalta, ja sitä on käytetty viime vuosina vain harvoin. Liikennekaaresta tuli Kotimaisten kielten keskuksen kuukauden sana huhtikuussa 2016.

Lähteet
-------

1. ↑  Laki liikenteen palveluista *Finlex*. Suomen oikeusministeriö ja Edita Publishing Oy. Viitattu 14.5.2018.
2. ↑  Liikennekaari *Liikenne- ja viestintäministeriö*. Viitattu 8.2.2017.
3. ↑  Liikennekaari etenee, ratkaisu löytynyt *Liikenne- ja viestintäministeriö*.  Arkistoitu 4.11.2016. Viitattu 8.2.2017.
4. ↑  Taksilupien kiintiöistä luovutaan ja hinnoittelu vapautuu – taksien määrä kasvaa tuntuvasti *hs.fi*.  20.9.2016. Viitattu 8.2.2017.
5. ↑  Liikennekaari vaatii Suomen joukkoliikenteeltä ennätysnopeaa maksujärjestelmämuutosta *Suomen Paikallisliikenneliitto ry*.  15.12.2016. Viitattu 7.2.2017.
6. ↑  liikennekaari *Kuukauden sanat 2016*. KOTUS. Viitattu 8.2.2017.
**Balgarski barak** (bulg. Български барак, *Balgarski Barak*) on bulgarialainen koirarotu. Se on karkeakarvainen metsästyskoira. FCI ei ole hyväksynyt sitä, mutta Bulgarian Kennelklubi sen sijaan on. Bulgariassa oli vuonna 2011 noin 300–358 yksilöä.

Ulkonäkö
--------

Balgarski barak on keskikokoinen ajokoira. Rotumääritelmän mukaan sen runko on tasapainoinen, voimakas ja suorakaiteen muotoinen. Karvapeite on eri sävyisen keltaisenpunertava, keltainen tai tummanpunertava. Se voi olla yksivärinen tai rungon keskiosassa voi olla harmaata tai mustaharmaata. Vähäiset valkoiset laikut tarkasti rajatuilla alueilla sallitaan. Sallittu säkäkorkeus on uroksilla 53–58 cm (keskiarvo 56,5 cm) ja nartuilla 48–53 cm (keskiarvo 53 cm). Paino vaihtelee uroksilla 23–27 kg:n (keskiarvo 24 kg) ja nartuilla 19–22 kg:n (keskiarvo 22 kg) välillä.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Balgarski barakilla on tasapainoinen hermojärjestelmä. Se on uskollinen omistajalleen ja suhtautuu epäluuloisesti vieraisiin. Sillä on eloisa, vahva metsästysvaisto. Koska se metsästää sekä suurta että pientä riistaa, sillä on hyvä hajuaisti ja suuntavaisto.

Alkuperä
--------

Balgarski barak on hyvin vanha rotu, eikä tiedetä tarkkaan, milloin se jalostettiin. Jotkut uskovat, että bulgaarit saapuivat maahan koirien kanssa, jotka muistuttivat nykyistä rotua. Ottomaanit toivat myös mukanaan metsästyskoiria, jotka auttoivat nykyisen rodun luomisessa.

Katso myös
----------

* Bosanski ostrodlaki gonic barak

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Standard
2. 1 2 3 4 5  Domestic Animal Diversity Information System, 2011. Haettu 1.3.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (bulgariaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Bulgarian Hound
Rory Calhoun televisiosarjassa *The Texan*.
**Rory Calhoun** (oikealta nimeltään *Francis Timothy McCown*, 8. elokuuta 1922 Los Angeles – 28. elokuuta 1999 Burbank) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.

Ennen näyttelijänuraansa Calhoun toimi nyrkkeilijänä, metsurina, rekkakuskina ja karjapaimenena. Hänen esikoiselokuvansa oli *Something for the Boys* vuonna 1944. Pitkä ja komea mies esitti pääosia westerneissä kuten *Joki, jolta ei ole paluuta* (*River of No Return*, 1954) ja näytteli televisiosarjassa *The Texan* (1958–1960). Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat *Laulu sydämessäni* (*With a Song in My Heart*, 1952) ja *Kuinka miljonääri naidaan* (1953).

Elokuvia
--------

* *Sheriffin tytär*, 1950
* *Tapaamme Miamissa*, 1951
* *Laulu sydämessäni*, 1952
* *Kuinka miljonääri naidaan*, 1953
* *Joki, jolta ei ole paluuta*, 1954
* *Taistelu Rhodoksesta*, 1961

Aiheesta muualla
----------------

* Rory Calhoun Elonetissä.
* Rory Calhoun Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Viipurin Saha Oy**, nimi vuoteen 1918 *Wiborgs Sågverks Aktiebolag* oli vuosina 1889–1943 toiminut sahaustoimintaa harjoittanut suomalainen metsäteollisuusyritys.

Viipurin Saha Oy:llä oli omistuksessaan vuonna 1875 perustettu Vekrotniemen höyrysaha Viipurissa, 1889 perustettu Inkilän saha Kirvussa sekä kolmas sahalaitos Lappeenrannassa. Vuonna 1920 yhtiö tuotti vientiin 45 000 kuutiometriä sahatavaraa jonka arvo oli 20 miljoonaa markkaa. Viipurin Sahalla oli myös laatikkotehdas.

Viipurin Saha osti vuonna 1923 *Viipurin Tiili- ja Sahateollisuus Oy*:n ja vuonna 1925 yhtiö myi Inkilän sahan *Inkilän Saha oy*:lle. Vuonna 1925 Reposaaren Höyrysaha Oy:stä tuli yhtiön tytäryhtiö. Yhtiö oli 1920-luvulla Juho Kuosmasen ja K. E. Kontron omistuksessa ja siirtyi sitten lähes kokonaan Kontron omistukseen. 1930-luvulla Kontron omistus siirtyi taas Kansallis-Osake-Pankille.

Viipurin Saha Oy päätettiin purkaa vuoden 1940 lopulla yhtiön talvisodassa kärsimien menetysten takia. Lopulta yhtiö kuitenkin fuusioitiin vuoden 1943 alusta lukien Repola Oy Pielisensuun, Sulka Oy:n ja Inkilän Saha oy:n kanssa Repola-Viipuri Oy:ksi. Tämä yhtiö liitettiin taas vuonna 1952 Rauma-Repola Oy:hyn.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pörssitieto G. Kock : 1912-72 poistuneet pörssiyhtiöt S-Ö

Aiheesta muualla
----------------

* Kuva Viipurin Saha Oy:n sahalaitoksesta 1930-luvulla (Lusto – Suomen Metsämuseo)
* Viipurin Saha oy; Sahan rakennuksia (Lappeenrannan museot)
**Arvo Emil Greis** (18. tammikuuta 1891 Hausjärvi – 12. maaliskuuta 1965 Helsinki) oli Aravan tarkastaja, joka on saanut Väinö Valorinnan ohella Suomessa ylitarkastajan arvonimen. Sen hän sai 15. kesäkuuta 1961.

Greis kävi koulunsa Kouvolassa ja tuli ylioppilaaksi 1913 ja harjoitti sekä lehti- että virkamiehen työtä opiskeluaikoinaan. Rakennus- ja kiinteistötoiminnasta jo 1920-luvulla kiinnostunut Greis toimi liike-elämän palveluksessa 1927–1940, kunnes tuli vuonna 1941 kansanhuoltoministeriön rakennusainetoimiston sihteeriksi ja myöhemmin yleissihteeriksi. Aravaan hän siirtyi, kun viraston toiminta kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasianosastona lopetettiin vuoden 1949 lopussa. Vuonna 1959 Aravasta eläkkeelle jääneellä Greisillä oli myös useita alansa luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Suomen sisällissodassa Greis osallistui muun muassa Helsingin valtaukseen, talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi väestönsuojelun tehtävissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 17.3.1965, s. 11.
2. ↑  Aho, Seppo: *Valtionhoitajan ja tasavallan presidenttien 1918–2005 myöntämät arvonimet*, s. 294–295. Alavus: Aholis Oy, 2006. ISBN 952-91-9535-4.
3. ↑  60-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 18.1.1951, s. 6.
**Rosa Kettumäki** (s. 1991 Iitti) on suomalainen toimittaja ja juontaja. Tällä hetkellä hän toimii Ylen mediakriittisen *Viimeinen sana* -ohjelman juontajana.

Kettumäki kasvoi Iitissä, mutta lukion hän suoritti Helsingissä Kallion ilmaisutaidon lukiossa. Lukiossa hän harrasti teatteria, ja sieltä löytyi myös Nuorten Ääni -toimitus. Myöhemmin hän opiskeli Metropolia Ammattikorkeakoulussa, josta valmistui elokuvan ja television koulutusohjelmasta vuonna 2016.

Kettumäki aloitti journalistin uransa runsaasti näkyvyyttä saaneilla reportaaseilla pääkaupunkiseudun Nuorten Ääni -toimituksessa. Aiemmin hän on työskennellyt Yleisradiossa muun muassa A-studiossa ja Perjantai-ohjelman juontajana. Vuosina 2019–2021 hän oli Ylen aamun juontaja. Vuonna 2021 hän työskenteli toimittajana Yle Uutiset Rec -toimituksessa, jossa tehtiin sisältöjä Youtubeen ja Yle Areenaan kohderyhmänä 20–30 vuotiaat suomalaiset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ville Hartikainen: Journalismin etulinjassa.  *Helsingin Sanomat*, 8.5.2021, s. C 20. Helsinki:  Sanoma Oyj. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.5.2021.
2. ↑  Viimeinen sana Yleisradio. Viitattu 9.11.2022.
3. ↑  Kotkavirta, Johannes: Nyt puhuu Linnanmäki-kohuhaastattelun tehnyt toimittaja: "Tuntui tosi kummalliselta" *Ilta-Sanomat*.  1.7.2011. Viitattu 4.5.2021.
4. ↑  Perovuo, Minna: Suora, särmikäs ja utelias Perjantai palaa ruutuun - Uutena juontajana aloittaa Rosa Kettumäki  19.1.2018. Yleisradio. Viitattu 3.10.2019.
5. ↑  Ylen Aamu-tv kokee totaalisen uudistuksen – "Kaikki muuttuu lattiasta kattoon" *Ilta-Sanomat*.  2.10.2019. Viitattu 3.10.2019.
6. ↑  Ranta, Anastasia: Ylen aamukasvo Rosa Kettumäki siirtyy uusiin haasteisiin: "Oloni on haikeakin" *Seura*.  1.3.2021. Viitattu 4.5.2021.
7. ↑  Yle Uutiset Rec *Yle Areena*. Viitattu 4.5.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Yle

 |

 |
**Niilo Erkki Mäki** (25. elokuuta 1934 Kortesjärvi – 20. joulukuuta 2007 Seinäjoki) oli suomalainen maanviljelijä ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Mäen vanhemmat olivat Nikolai Mäki ja Sylvi Fränti ja puoliso vuodesta 1957 Eeva Helena Salo. Mäki oli maanviljelijä Saarijärven tilalla Kortesjärvellä 1957–1998 ja maatilan omistaja vuodesta 1972. Hänellä oli merkittäviä osuustoiminnallisia ja muitakin luottamustehtäviä, erityisesti meijereiden rakennemuutoksessa 1990-luvun vaihteessa ja koskien Valion muuttumista osuusmeijereiden omistamasta osuuskunnasta osakeyhtiöksi. Mäki vaikutti myös osaltaan maakunnallisen Osuuskunta Maitojalosteen ja Normilk Oy:n syntyyn. Hän oli Osuuskunta Maitojalosteen hallintoneuvoston jäsen 1974–1982, varapuheenjohtaja 1979–1980 ja puheenjohtaja 1980–1982 sekä hallituksen puheenjohtaja 1982–1991. Normilk Oy:n hallintoneuvoston jäsen Mäki oli 1990–1997 ja puheenjohtaja 1991–1997. Valio Meijerien Keskusosuusliikkeen, vuodesta 1992 Valio Oy, hallintoneuvoston jäsen Mäki oli 1982–1997 ja puheenjohtaja 1991–1997. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen 1994. Taiteilija Martti Könönen maalasi hänen muotokuvansa 1996.

Lähteet
-------

1. 1 2  Perko, Touko: Maanviljelysneuvos Niilo Mäki (1934–2007). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 20.5.2010. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 23.1.2023.
2. 1 2  Kuolleita. Niilo Mäki on poissa.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 7.1.2008, nro 2, s. 11. Kansalliskirjasto. Viitattu 3.01.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Touko Perko: Niilo Mäki *Biografiasampo*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
Arvo Hautala
**Uuno Arvo Hautala** (22. huhtikuuta 1917 Evijärvi – 25. joulukuuta 1985) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko. Hautala toimi Suomen elintarviketyöläisten liiton puheenjohtajana (1953–1966), SAK:n II puheenjohtajana (1966–1976) ja asuntoministerinä (1976). Hautala oli Suomen kommunistisen puolueen poliittisen toimikunnan jäsen (1967–1978) ja Suomen kansan demokraattisen liiton kaupunginvaltuutettu Helsingissä (1957–1972).

Arvo Hautala syntyi seitsemäntenä lapsena evijärveläiseen perheeseen, jonka isä oli pienviljelijä ja käsityöläinen. Nuori Hautala aloitti poliittisen toimintansa kotikylänsä työväenyhdistyksessä ja työväentalolla, jonka ovet suljettiin 1930-luvun alussa Lapuan liikkeen painostuksen seurauksena. Sota-aikana Hautala vietti rintamalla viisi vuotta.

Hautala liittyi SKP:hen joulukuussa 1945. Vuonna 1949 hän siirtyi SKP:n palkalliseksi toimitsijaksi jouduttuaan työnantajien mustalle listalle. Hautala suoritti Sirolan 1951, jonka jälkeen hän siirtyi SKP:n Kymen piirisihteeriksi. Hautala kuului 1960-luvun alussa SKP:n vaikutusvaltaisimpiin ammattiyhdistyspoliitikoihin. SEL:n puheenjohtaja tunnettiin myös puolueen aktiivisena uudistajana ja stalinististen virtausten vastustajana. SEL:ssä Hautala ajoi ammattiyhdistysliikkeen suurempaa itsenäisyyttä puoluepolitiikasta. SAK:n johdossa Hautala oli hyväksymässä ensimmäistä tulopoliittista sopimusta (Liinamaa I) vuonna 1968.

Itsenäinen ja tupo-henkinen Hautala sai usein kovaa kritiikkiä SKP:n oppositiolta, joka piti tätä yhtenä pahimmista revisionisteista puoluejohdossa. Tilanne kärjistyi vuonna 1974, jolloin Hautala kritisoi julkisesti Taisto Sinisaloa puoluetovereita "herjaavien puheenvuorojen" käyttämisestä Kremlin neuvotteluissa. Hautala tuomittiin sanoistaan muun muassa Pravdassa.

Hautala julkaisi muistelmat *Kehuttiin lakkokenraaliksi* (WSOY 1977). Hän sai nimen lakkokenraali johdettuaan Arabian lakkoa vuonna 1948.

Lähteet
-------

* Arvo Hautala *Suomen ministerit*. Valtioneuvosto.

### Viitteet

1. ↑  *Mitä Missä Milloin*, s. 114. Helsinki: Otava, 1987. ISBN 951-1-08999-4.
2. 1 2  Itse asiassa kuultuna. Arvo Hautala (haastattelu 17.1.1975) (WSOY 1979)
3. ↑  Arvo Hautala: Kehuttiin lakkokenraaliksi (WSOY 1977), s. 28.
4. 1 2  Veli-Pekka Leppänen: Kivääri vai äänestyslippu? (Edita 1999), s. 163–164.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Valtioneuvosto
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Balettia, Alina!** on Teija Huuskon kirjoittama nuortenkirja, joka on suunnattu baletista kiinnostuneille varhaisnuorille. Kirjan päähenkilö on 12-vuotias ujo ja epävarma Alina, joka aloittaa uuden lukukauden balettikoulussa. Hänen harrastuksensa alkaa muuttua vakavampaan suuntaan ja hän alkaa haaveilla balettitanssijan urasta.

Alina käy balettikoulussa, jossa hän aloittaa uuden lukukauden. Kouluun tulee uusi baletinopettaja. Samaan aikaan hänen paras ystävänsä Venla lopettaa baletin ja siirtyy soittamaan pianoa. Uuden lukukauden myötä luokalle tulee uusia oppilaita, kaksi uutta tyttöä ja poika, Jasper, johon kaikki tytöt ihastuvat. Lukukausi tuo mukanaan myös epävarmuutta, kilpailua ja monimutkaisia ystävyyssuhteita. Alina on turhautunut, koska hänen opettajansa ei Alinan mielestä huomaa häntä eivätkä hänen vanhempansa ymmärrä hänen balettiharrastuksensa vakavuutta. Jännitystä aiheutaa myös jouluna esitettävä Lumikuningatar-baletti, jossa joku tytöistä pääsee tanssimaan pääroolin Jasperin kanssa.

Kirjan kirjoittanut Huusko on itse baletinopettaja ja kirja on saanut vaikutteita hänen omasta elämästään. Hän kertoo mieleensä tulevan usein omat lapsuuden ja nuoruuden muistot hänen opettaessaan balettia. Hän aloitti baletin harrastamisen nuorena ja on kertonut, että hänelle kirjat baletista olivat tuolloin tärkeitä innoituksen lähteitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Niemi, Karin: Balettia, Alina! – Kirjan kansikuvitus ja suunnittelu *KarinNiemi.com*. Viitattu 4.1.2021.
2. 1 2  Balettia, Alina! *Myllylahti*. Viitattu 4.1.2021.
3. 1 2 3  Huusko Teija *Myllylahti*. Viitattu 4.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Tuija: Teija Huusko: Balettia, Alina! *Kirjavinkit*.  15.5.2020. Viitattu 4.1.2021.
* Helminen, Sini: Piruettien pyörteissä: Teija Huuskon Balettia, Alina! *Siniset helmet*.  29.8.2020. Viitattu 4.1.2021.
* Heikkilä-Halttunen, Päivi: Asiantuntevasti balettiharrastuksesta *Lastenkirjahylly -blogi*.  14.5.2020. Viitattu 4.1.2021.
* Lastenkirjat – Teija Huusko: Balettia, Alina!, 2020 *Riihimäen kaupunginkirjasto*.  Arkistoitu 4.1.2021. Viitattu 4.1.2021.
* Kuivalahti, Laura: Kirja-arvio: Baletinopettaja kirjoitti nuortenkirjan, joka vinkkaa silmää kaikille tanssiharrastajille *Maaseuduntulevaisuus*.  11.12.2020. Viitattu 4.1.2021.
*Tämä artikkeli kertoo musiikkikappaleesta. Tiger Rag on myös Jan & Kjelden albumi vuodelta 1996.*
"**Tiger Rag**" on Original Dixieland Jass Bandin tunnetuksi tekemä jazzstandardi vuodelta 1917.

Kappaleen alkuperä on epäselvä, mutta yleensä tekijöiksi merkitään ensimmäisen nauhoituksen tehneen Original Dixieland Jass Bandin kokoonpano: Nick LaRocca, Eddie Edwards, Henry Ragas, Tony Sbarbaro ja Larry Shields. Sanat kirjoitti Harry Da Costa. Jelly Roll Morton puolestaan on sanonut haastattelussa säveltäneensä kappaleen vanhan ranskalaiset katrillin pohjalta. Toiset väittävät tosiasiallisen säveltäjän olleen pasunisti nimeltä Jack Carey.

ODJB:n alkuperäisen nauhoituksen jälkeen kappaleesta tuli suosittu standardi Dixieland-artistien keskuudessa, mutta se alkoi jäädä muodista swing-aikakauden alettua 1930-luvulla. Alkuperäisen nauhoituksen lisäksi yksi tunnetuimmista versioista on Art Tatumin virtuoosimainen pianosoolo vuodelta 1932.

Reino Helismaa teki kappaleeseen suomenkieliset sanat nimellä *Tiikerinmetsästys* ja sen levyttivät Pekka Tiilikainen "ja hänen tiikerinmetsästäjänsä" vuonna 1957.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sandra Burlingame: Tiger Rag *JazzStandards.com*. Viitattu 7.8.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Bill Kirchner: *The Oxford Companion to Jazz*, s. 26. Oxford University Press US, 2005. ISBN 0195183592. (englanniksi)
Arvo Kartano vuonna 1941.
**Arvo Nikolai Kartano** (18. helmikuuta 1895 Kiikka – 14. heinäkuuta 1963) oli suomalainen upseeri joka tunnettiin Suomenlinnan kurikomppanian ja Koveron keskitysleirin päällikkönä.

Kartano ylennettiin reservin vänrikiksi 1921 ja hän palveli 1920-luvulla ainakin Pohjois-Savon Rykmentissä Kuopiossa.

Keväällä 1933 Kartano lähetettiin lopettamaan 400 poliittisen vangin Tammisaaren vankilassa aloittamaa nälkälakkoa. Kaksitoista päivää kestänyt lakko lopetettiin kovaotteisella pakkoruokinnalla jossa kuoli neljä vankia.

Kartano toimi 1930-luvulla Suomenlinnan Kurikomppanian eli Suomenlinnan Työvelvollisten Kurikomppanian päällikkönä Suomenlinnassa. Hän johti muun muassa heinäkuussa 1937 tapahtuneen Vallisaaren räjähdysonnettomuuden sammutustöitä.

Jatkosodan alkuvaiheissa kapteeni Arvo Kartano toimi Nikke Pärmin johtaman, pääasiassa rangaistusvangeista kootun Erillisen Pataljoona 21:n varakomentajana. Syyskuussa 1941 pataljoonaan lähetettiin vielä 288 poliittista turvasäilövankia Köyliön vankileiriltä. 

Lyhyen koulutuksen jälkeen pataljoona siirrettiin Itä-Karjalaan. Äänisen luoteispuolella pataljoona joutui heti taisteluun ja oli vähällä joutua puna-armeijan saartamaksi. Pataljoonaa vastassa oli neuvostoarmeijan valiorykmentti JR 52, joka oli koottu karjalaisista ja emigranttisuomalaisista. Puna-armeija oli tietoinen suomalaispataljoonan erikoisluonteesta, ja joukkoihin kohdistettiin kovaa propagandaa. 

Kun jo ensimmäisen viikon aikana noin 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, loput jäljellä olevat noin 200 turvasäilöläistä vedettiin nopeasti pois rintamalta.

Jäljelle jääneistä noin 200 turvasäilövangista muodostettiin Erillinen Työkomppania jonka päälliköksi Kartano nimitettiin. Vangit päätyivät Kangasjärven ja Säämäjärven kautta lopulta syyskuussa 1942 Koveraan, noin 20 kilometrin päähän Aunuksen kaupungista. 

Siellä vanhan neuvostoliittolaisen metsätyökeskuksen ympärille perustetulla leirillä he pysyivät kesään 1944 saakka. Joukon vahvuus oli aluksi noin 170 miestä. Koveriin koottiin myös vuonna 1941 Riihimäellä muista turvasäilöläisistä erotettu kahdenkymmenenviiden miehen osasto. 

Leirin olosuhteista ja vankien kohtelusta tehtyjen valitusten seurauksena kapteeni Kartano vapautettiin tehtävästään kesäkuussa 1943 ja komennettiin Aunuksen komendantiksi. 

Sotaylioikeus tuomitsi Kartanon erillisen työkomppanian päällikkönä tekemästä virkavelvollisuuden laiminlyömisestä kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen vuonna 1947.

Lähteet
-------

1. ↑  Arvo Kartano *Genealogia.fi*.  Arkistoitu 31.10.2020. Viitattu 28.10.2020.
2. ↑  Virkaikäluettelo upseereista vakinaisessa sotapalveluksessa 1.11.1925 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kallavesi. Kuopion kaupungin ja ympäristön tietokirja. I. Henkilökalenteri (1923) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Tammisaaren yliopiston ihmiskohtaloita (Sirpa Kähkösen kirjan *Vihan ja rakkauden liekit. Kohtalona 1930-luvun Suomi* esittely) *ts.fi*.  1.10.2010.
5. ↑  Kiduttaja pääsee vankeudella.  *Työkansan Sanomat*, 7.6.1947, s. 1–2.
**Lato** (kreik. Λατώ, *Latō*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Ágios Nikólaoksen kunnassa noin 2,5 kilometriä pohjoiseen Kritsán kylästä.

Historia
--------

Laton prytaneionin raunioita.
Laton päätemppelin raunioita.
Laton perustivat doorilaiset 700-luvulla eaa. vaikkakin paikka on saattanut olla asuttu jo paljon aiemmin, sillä siihen viitataan mahdollisesti lineaari-B-tauluissa nimellä *ra-to*. Kaupunki rakennettiin kahden kukkulan väliin ja sai nimensä Apollonin ja Artemiin äidistä Letosta nimen doorilaisen murteen mukaisessa muodossa. Kaupungissa palvottiin kuitenkin ennen kaikkea Eileithyiaa.

Lato oli yksi Kreetan merkittävimmistä kaupungeista. Se osallistui kreetalaisten kaupunkien liittoon ja oli liitossa eri vaiheissa myös Rhodoksen, Teoksen ja Pergamonin kanssa. Sen vihollinen oli puolestaan läheinen Olus. Laton satama oli Lato pros Kamara nykyisen Ágios Nikólaoksen paikalla. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa rahaa. Lato oli muun muassa Nearkhoksen kotipaikka.

Rakennukset ja löydökset
------------------------

Laton akropolis eli linnavuori sijaitsi kaupungin kahdella kukkulalla ja se oli linnoitettu muurein. Pääportilta johti katu agoralle, jossa oli mm. pienempi temppeli ja doorilaista tyyliä edustanut stoa. Kadun varrella oli suuri joukko asuin- ja työpajarakennuksia, mm. värjäämö.

Agoran pohjoislaidalla oli prytaneion. Osa siitä muistutti teatterirakennusta, jossa oli tilaa 80 hengelle; toinen osa muodosti varsinaisen prytaneionin, jossa oli kokoontumis- ja ruokailupaikat kahdeksalle prytanille (*kosmoi*). Prytaneionin pohjoispuolella oli kaksi taloa, joissa toimi kaupungin arkisto.

Agoran eteläpuolella oli suurempi temppeli, jonka koko oli 10 × 16 metriä. Sieltä löydettiin mm. kulttikuvan jalusta. Temppelin itäpuolella oli teatteri, johon mahtui 350 katsojaa. Sen katsomo oli osin kaiverrettu rinteeseen ja osin rakennettu. Sen lähellä oli myös eksedra.

Kaupungin talot oli rakennettu rinteeseen porrastetusti. Sadevettä kerättiin maanalaisiin vesisäiliöihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "971 Lato", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4 5 6  Lato - Archaeological Site *InterKriti*. Viitattu 9.11.2015.
3. 1 2  The archaeological site of Lato on Crete *Crete Home*. Viitattu 9.11.2015.
4. ↑  Ancient site Lató *Meet Crete*.  Arkistoitu 26.4.2015. Viitattu 9.11.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lato** Wikimedia Commonsissa
**Arvo Ansio Jorma** (alk. **Lehmus**, 21. heinäkuuta 1893 Tampere – 17. elokuuta 1973) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hänen erikoisalaansa olivat laulunäytelmät ja operetit. Jorman ääniala oli tenori.

Ura
---

Arvo Jorma aloitti uransa turkulaisessa Casino-Operetissa 1914–1916. Hänellä oli kiinnitys Vaasan Työväen Teatteriin 1924–1925 ja Viipurin Työväen Teatteriin 1928–1929. Arvo Jormalla oli useita laulutehtäviä Tampereen Teatterissa.

Arvo Jorman rooleja olivat muun muassa Champlatreux (*Pikku Pyhimys*), Rosillon (*Iloinen leski*), Edvin (*Mustalaisruhtinatar*), Hans (*Dollariprinsessa*) ja Armand Brissard (*Luxemburgin kreivi*).

Arvo Jorma näytteli avustajatasoisia rooleja kymmenessä suomalaisessa elokuvassa 1940–1950-luvuilla. Hänen ensimmäinen elokuvatehtävänsä oli muusikko komediassa *Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin* (1931).

Arvo Jorma levytti kymmenen musiikkikappaletta Pohjola-orkesterin kanssa vuonna 1930.

Lähteet
-------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin - Inhemska scenkonstnärer i ord och bild*. Viipuri: Kustannusliike Opas, 1930.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 377
2. ↑  Viihdemusiikin vaikuttajien elinaikoja (Sukunimi : Jorma (alk. Lehmus)) *Hypermedia.fi*.  Arkistoitu 9.3.2016. Viitattu 7.3.2022.
3. ↑  Arvo Jorma Elonetissä.
4. ↑  Jorma Arvo *Äänitearkisto.fi*.  Arkistoitu 21.8.2016. Viitattu 7.3.2022.
5. ↑  Jorma Arvo *Fono.fi*. Viitattu 7.3.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Sagittariuksen epäsäännöllinen kääpiögalaksi.
**Alhaisen pintakirkkauden galaksiksi** (engl. *Low Surface Brightness Galaxy*, **LSB**) kutsutaan galaksia, jonka pintakirkkaus eroaa taustataivaan kirkkaudesta alle magnitudin.*lähde?* Useimmat LSB:t ovat diffuuseja eli niissä ei ole erotettavissa erillistä keskusosaa, spiraalihaaroja tai muuta rakennetta ja ne luokitellaan kääpiögalakseihin. 

Tutkimalla galaksin pyörimistä on saatu selville, että alhaisen pintakirkkauden galakseilla on äärimmäisen korkea massa-luminositeettisuhde ja niiden dynamiikka näyttää olevan kokonaan pimeän aineen dominoimaa. Tyypillisen LSB:n massasta on noin 95 % muodostuu pimeästä aineesta ja lopusta 5 %:sta ylivoimaisesti suurin osa on heikosti säteilevää neutraalia vetyä. Vain hyvin pieni osa galaksin kaasusta on tiivistynyt tähdiksi, mikä erottaa kuitenkin LSB:t pimeistä galakseista, joissa tähdenmuodostusta ei ole tapahtunut. LSB-galakseissa ei ole havaittu supernovajäänteitä. Syynä heikkoon tähdenmuodostukseen pidetään LSB-galaksien tyypillistä sijaintia "tyhjässä avaruudessa", mikä selvästi eroaa normaalien galaksien esiintymisestä ryhminä. Koska LSB:t ovat avaruudessa hajallaan, ne eivät ole kokeneet keskinäisiä ohituksia, joiden aikana esiintyvät painovoimahäiriöt olisivat aiheuttaneet tiivistymiä galaksin kaasupilviin ja näin laukaisseet tähdenmuodostusta (vrt. tähtiryöppygalaksi).
**Antonio José Rodríguez Díaz** eli **Antonio Puertas** (s. 21. helmikuuta 1992 Benahadux, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Granadaa ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Seurajoukkueura
---------------

16. kesäkuuta 2017 Puertas palasi takaisin Granadaan ja teki seuran kanssa kolmivuotisen sopimuksen. Hän liittyi välittömästi seuran edustusjoukkueeseen ja oli toisella kaudellaan 2018–2019 joukkueen paras maalintekijä. Kauden päätteeksi Granada nousi maan pääsarjaan Primera Divisióniin.

Lähteet
-------

1. ↑  Comunicado | Puertas ficha por el Granada CF Granada CF. Viitattu 1.2.2020. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Antonio Puertasin tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
* Antonio Puertasin tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)

  

Granada – Primera División
1 Maximiano |
3 A. Marín |
4 Gonalons |
5 Milla |
6 Germán |
7 Soro |
8 Eteki |
9 Suárez |
10 Puertas |
11 Machís |
12 Azeez |
13 Aarón |
14 Monchu |
15 Neva |
16 V. Díaz |
17 Quini |
18 Abram |
19 Montoro |
20 Bacca |
21 Rochina |
22 D. Duarte |
23 Molina |
Valmentaja Moreno
**Digory Kirke** on päähenkilö C. S. Lewisin kirjoittamassa *Taikurin sisarenpoika* -kirjassa. Hän on ensimmäisiä meidän maailmamme ihmisiä, jotka ovat päässeet Narniaan. *Velhossa ja leijonassa* seikkailevat Pevensien sisarukset pääsevät Narniaan Kirken talossa olevan vaatekaapin kautta. Professori Kirke on Pevensien lasten setä. Kirke mainitaan myös *Narnian viimeisessä taistelussa*.

Vuonna 2005 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa *Narnian tarinat: Velho ja leijona* vanhaa herra Kirkeä näyttelee Jim Broadbent.

Rooli
-----

Digoryn isä on Intiassa, ja koska Digoryn äiti Mabel on hyvin sairas, heidän täytyy muuttaa Lontooseen Digoryn enon ja tädin luokse. Digory on surullinen, sillä hän ei pidä siitä, että on joutunut muuttamaan maalta kaupunkiin, kaiken lisäksi omituisen enonsa luokse, ja hän pelkää äitinsä kuolevan. 

Digory ystävystyy naapurissa asuvan Polly Plummerin kanssa, ja he seikkailevat talon ullakolla. He erehtyvät ovesta ja päätyvät Digoryn ilkeän Andrew-enon työhuoneeseen. Andrew houkuttelee Pollyn laittamaan maagisen sormuksen sormeensa, jolloin tämä joutuu toiseen maailmaan. Polly ei pääse takaisin, ellei Digory seuraa häntä ja vie hänelle sormusta, jonka avulla voi palata. Koska Andrew-eno ei itse ole uskaltanut kokeilla sormuksia, hän ei tiedä niiden kaikkia ominaisuuksia. Polly ja Digory matkustavat sormusten avulla useampaankin maailmaan. He ovat paikalla, kun Aslan-leijona luo Narnian maan. 

Digory ei aikuisenakaan unohda Narniaa, vaikkei sinne enää itse pääsekään. Siksi hän uskoo että Lucy on voinut käydä toisessa maailmassa, vaikka Lucyn sisarukset epäilevätkin pikkusiskonsa puheita.