recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Svante Sundman** (12. toukokuuta 1895 Helsinki – 14. helmikuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen meriupseeri, kauppa- ja teollisuusministeriön merenkulkuosaston osastopäällikkö ja myöhemmin merenkulkuhallituksen pääjohtaja sekä entinen merivoimien komentaja. Hän oli SOTEVAn (*So*takorvaus*te*ollisuuden *va*ltuuskunta) merkittävimpiä toimijoita.

Elämä ja ura
------------

Sundmanin vanhemmat olivat kauppias Johan August Sundman ja Alexandra Lundqvist. Svante Sundman valmistui ylioppilaaksi 1914 ja sotilasopintoja hän suoritti Merisotakoulussa 1920–1922 sekä Ruotsin Merisotatakorkeakoulussa, valmistuen 1929.

Sundman palveli uransa alussa laivaston esikunnassa 1918–1919 sekä puolustusministeriössä 1919–1920. Rannikkolaivastossa hän palveli 1920–1924 opintojensa ohessa. Yleisesikunnassa toimistoupseerina hän toimi 1923–1924. Rannikkotykistörykmentti 3:n laivuepäällikkönä Sundman oli 1925–1929. Suojeluskuntien yliesikunnan palveluksessa hän oli 1929–1934. Koululaiva Suomen Joutsenella hän johti laivaston reserviupseerikurssia 1930–1931.*lähde?*

Sundman toimi Merisotakoulun johtajana 1933–1935 ja lisäksi opetti Sotakorkeakoulussa ja eri kursseilla. Panssarilaiva Ilmarisen päällikkönä Sundman oli 1935–1936. Merivoimien esikuntapäällikkönä hän toimi 1936–1938.

Vuonna 1938 Sundman siirtyi Merenkulkuhallituksen päälliköksi. Nimityksessä sivuutettiin useita kokeneita siviilivirkamiehiä, kun pääministeri A. K. Cajanderin hallituksen tavoitteena oli ollut vahvistaa maanpuolustusta ja sen roolia merenkulkuhallinnossa.

Sodan syttyessä Sundmanin vastuulle tuli runsaasti meripuolustuksellisia vastuita. Hän toimi aluksi Lounais-Suomen meripuolustusalueen päällikkönä 1939–1940 ja syyskuun alusta 1940 marraskuun loppuun 1944 Merivoimien esikuntapäällikkönä.

Sundman ryhtyi hoitamaan kauppa- ja teollisuusministeriön merenkulkuosaston päällikön virkaa jo vuonna 1942 ja virallisesti vuodesta 1945, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1965 saakka. Hän laski jo jatkosodan aikana, että Suomeen tultaisiin tarvitsemaan sodan jälkeen runsaasti telakka- ja laivanrakennuskykyä, mikä johti osaltaan uuden telakan rakentamisen Raumalla. Sotien jälkeen laivanrakennusta tarvittiinkin runsaasti Suomen sotakorvausten maksamiseen.

Sundman toimi Suomen sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan puheenjohtajana 1948–1953. Tehtävän hoitamisessa häntä kuvattiin rauhalliseksi ja asialliseksi herrasmieheksi, mikä oli suuresti avuksi vaikeuksien ratkaisemisessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  / Svante Sundman *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 7.3.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kylkirauta, Kadettikunta.fi, s. 32–37[vanhentunut linkki]
* 
* Suomen Laivasto 1918–1968

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Suomen merivoimat | Edeltäjä:**Väinö Valve** | **Suomen merivoimien komentaja**1946–1946 | Seuraaja:**Eino Iisakki Järvinen** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
Olof Rudbeck nuorempi (1660–1740). Muotokuva Uppsalan yliopiston päärakennuksessa
**Olaus Rudbeck nuorempi** (15. maaliskuuta 1660 – 23. maaliskuuta 1740) oli ruotsalainen lääkäri, kasvi-, lintu- ja kielitieteilijä, Olof Rudbeck vanhemman poika, joka seurasi isäänsä Uppsalan yliopiston lääke­tieteen professorina. Hän väitteli tohtoriksi Utrechtissa vuonna 1690. Vuonna 1695 hän matkusti Lappiin kuninkaan asettaman tutkimus­ryhmän jäsenenä, jonka tehtävänä oli tutkia luontoa ja varsinkin vuoristoja. Palatessaan hänellä oli mukanaan kauniisti väritetty kokoelma lintujen, kukkien ja maiseman kuvia, joista hänet parhaiten muistetaankin.

1700-luvun alussa Rudbeck lopetti luonnon­tutkimuksen ja ryhtyi sen sijaan tutkimaan kieliä. Hän yritti selvittää, ovatko saamelaiskielet sukua heprealle.

Hänen sekä postuumisti että myös hänen isänsä saavutusten kunnioittamiseksi kuningatar Ulrika Eleonora aateloi hänet vuonna 1719, ja hänestä polveutuu ruotsalainen Rudbeck-aatelissuku (nro 1637).  Rudbeckin oppilas, kasvi­tieteilijä Carl von Linné, antoi hänen ja hänen isänsä kunniaksi päivän­hattujen kasvi­suvulle tieteellisen nimen *Rudbeckia*.

Julkaisuja
----------

* *Laponia illustrata* I, 1701
* *Fasciculus vocum lapo-hebraicum*, 1703
* *Lexicon harmonicum*, 1716 (näyte)
* *Specimen usus linguae gothiacae*, 1717

Lähteet
-------

1. 1 2  Herman Hofberg, Frithiof Heurlin, VIktor Millqvist, Olof Rubenson: "Rudbeck, Olof d. y.", *Svenskt biografiskt handlexikon*, s. 382. , 1906. Teoksen verkkoversio. (ruotsiksi)
2. ↑  Rudbeck Ätt- och vapendatabas, Ruotsin ritarihuone. (ruotsiksi) Viitattu 29.12.2011.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Caracallan kylpylä** oli antiikin aikainen roomalainen kylpylä Ankyran kaupungissa Galatiassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.

Historia
--------

Caracallan kylpylänä tunnettu kylpylä rakennettiin keisari Caracallan aikana vuosina 211–217. Sen rakennutti Tiberius Julius Justus Junianus. Kylpylärakennus vaikuttaa säilyneen käytössä noin viisisataa vuotta aina varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle saakka.

Caracallan kylpylän raunioita.
Caracallan kylpylän raunioita.

Rakennus
--------

Kylpylä oli rakennettu matalalle kukkulalle luoteeseen Augustuksen ja Rooman temppelistä. Myöhemmin sen lähellä on sijainnut vanha turkkilainen kaupunginportti, joka johti Çankiriin, mutta jota ei enää ole. Kylpylä oli suurikokoinen ja koostui kahdesta osasta, itäosassa olleesta palaistrasta ja sen länsipuolella olleesta varsinaisesta kylpylärakennuksesta.

Palaistran koko oli noin 80 × 80 metriä, ja se oli reunustettu kaikilta neljältä sivulta 32-pylväisillä pylväiköillä. Niiden pylväät edustivat korinttilaista tyyliä ja olivat kuusi metriä korkeat. Pylväiköiden arkkitraavissa oli piirtokirjoituksia. Sisäänkäynti kylpylärakennukseen oli idänpuoleisen pylväikön kautta, ja siellä arvellaan olleen patsaita. Pohjois- ja eteläsivun pylväiköiden takana oli kummassakin kaksi huonetta, jotka ovat voineet olla opiskelutiloja tai kirjastohuoneita. Nykyisin palaistran alue toimii ulkoilmamuseona, jossa on näytteillä kaupungista löydettyjä roomalaisen ja bysanttilaisen kauden rakennusten koristeosia ja piirtokirjoituksia.

Varsinaisen kylpylärakennuksen koko oli noin 80 × 130 metriä. Sen etuosassa oli harjoitushuone ja apodyterium sekä uima-altaalla varustettu frigidarium. Niiden rakana oli tepidarium, jossa oli lämminvesiallas, sekä caldarium ja useita muita huoneita. Rakennuksesta on säilynyt lähinnä perustuksia ja hypokaustien pyöreiden tiilipylväiden jäänteitä. Raunioita on kunnostettu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "ANCYRA (Ankara) Galatia, Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Ancyra (Ankara) *On the traces of ancient cultures*. Viitattu 6.11.2023. (englanniksi)
3. ↑  Lendering, Jona: Ancyra (Ankara) *Livius.org*. Viitattu 6.11.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Caracallan kylpylä** Wikimedia Commonsissa
**Riikinkukkoahven** eli **riikinkukkokirjoahven** (*Astronotus ocellatus*) on kirjoahveniin kuuluva kalalaji, joka on akvaariokalana tunnetuimpia suuria kirjoahvenia. Kalan nimi tulee peräevän silmää muistuttavasta täplästä. Kala tunnetaan myös lempinimellä "**Oskari**".

Koko ja ulkonäkö
----------------

Riikinkukkokirjoahven on vankka kala. Poikaset ovat ruskeankirjavia, aikuisilla on ruskeita ja oransseja kuviota kyljissään. Lähellä pyrstöä on tunnusomainen silmätäplä, samanlainen kuin riikinkukon pyrstössä. Aikuisen kalan pituus on 30–40 cm.

Alkuperä
--------

Riikinkukkokirjoahven on kotoisin Amazonin alueelta. Sitä on tavattu ainakin Amazonas-, Solimoes- ja Negro-joissa ja Perun tulvajärvissä. Laaja maantieteellinen levinneisyys on johtanut erilaisten luonnonkantojen kehittymiseen.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen
-------------------------------

Riikinkukkokirjoahven on vilkas ja tarkkaavainen kala, joka voi oppia tunnistamaan ruokkijansa. Se voi myös olla aggressiivinen muita lajeja kohtaan ja syödä pienempiä kaloja. Riikinkukkokirjoahven ei sen vuoksi sovellu tavalliseen seura-akvaarioon. 

Jos olot ovat suotuisat ja tilaa on riittävästi, voi kalan saada helposti kutemaan. Riikinkukkokirjoahvenet saattavat kuitenkin herkästi syödä kutunsa. 

Naaraan ja koiraan erottaminen toisistaan muulloin kuin kutuaikana on vaikeaa. Parinmuodostus onnistuu parhaiten, kun hankitaan nuoria kaloja pieni parvi, annetaan kalojen itse valita sopiva pari ja siirretään sitten muut parven jäsenet pois.

Vesiolot ja ravinto
-------------------

Riikinkukkokirjoahven on akvaariokalaksi erittäin suuri, joten se tarvitsee paljon tilaa. Altaan minimisuositus on 500 litraa. Laji on kaikkiruokainen ja hyvin ahnas. Sen vuoksi altaassa täytyy olla tehokas suodatus, ja se on siivottava usein. Riikinkukkokirjoahven suosii vettä, jonka pH on välillä 6,5–7,0 ja lämpötila välillä 22–28 °C.

Lähteet
-------

1. ↑  Markku Varjo, Lauri Koli ja Harri Dahlström: *Maailman kalojen nimet*, s. 87. Suomen Biologian Seura Vanamo, 2004. ISBN 951-9108-13-0.
2. ↑  Eläinsuojelu (Arkistoitu – Internet Archive) Jyväskylän Akvaarioseura
3. ↑  Butler, R.A.: Other South America Cichlid Species Mongabay.
4. ↑  Järvi.J: Astronotus ocellatus - Oskari - Riikinkukkokirjoahven Aquahoito.
5. ↑  Järvi.J: Oskareiden lisääntyminen ja kudettaminen Aquahoito.

Aiheesta muualla
----------------

* *Astronotus ocellatus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q3442
* Wikispecies: Astronotus ocellatus
* ADW: Astronotus\_ocellatus
* AFD: Astronotus\_ocellatus
* BioLib: 16095
* BOLD: 27136
* CoL: J4RT
* EoL: 218741
* FishBase: 3612
* GBIF: 2370243
* iNaturalist: 208885
* IRMNG: 10144995
* ISC: 92671
* ITIS: 169772
* NAS: 436
* NatureServe: 2.100327
* NBN: NHMSYS0021203021
* NCBI: 50733
* uBio: 2299913
* WoRMS: 862538

 |

 |
**Elinkorkolaitos** (myös koronvalmistuslaitos) on ollut laitos, joka ottaa vastaan talletuksia ja maksaa elinkorkoa.

Elinkorkolaitokset Suomessa
---------------------------

Elinkorkolaitokseen tehdyt talletukset pidettiin laitoksessa, jossa ne kasvoivat korkoa. Tallettaja sai vuotuista elinkorkoa täytettyään tietyn iän, tavallisesti 55 vuotta. Pääoma jäi kuitenkin laitokseen.

Suomessa on toiminut kuusi elinkorkolaitosta. Kaikki ovat lopettaneet toimintansa paitsi Hereditas, joka on muuttunut osakeyhtiöksi.

* Turun elinkorkolaitos
* Helsingin pääoma- ja elinkorkovakuutuslaitos
* Vaasan elinkorko- ja pääomavakuutuslaitos
* Korko- ja pääomavalmistuslaitos Turussa
* Tampereen pääoma- ja elinkorkolaitos
* Hereditas

Elinkorkolaitokset erosivat henkivakuutuslaitoksista siten, että ne eivät perineet vakuutusmaksuja eivätkä sitoutuneet etukäteen minkään tietyn rahasumman maksamiseen. Hereditas poikkesi muista elinkorkolaitoksista siten, että sen elinkorko oli perinnöllinen.

Elinkorkolaitoksista ei ollut säädetty Suomen laissa, vaan toiminta perustui niiden omiin sääntöihin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Heinonen, G. A.: Neuwo. Kuinka rikkaaksi tullaan (Sivu 3) *doria.fi*.  1879. Pori.
2. ↑  Historia *Hereditas*. Viitattu 10.2.2024.
3. ↑  Vakuutusolot. Vakuutustarkastajan kertomus vakuutusoloista Suomessa vuonna 1913 (Sivut 23–24) *Suomen virallinen tilasto*.  1915. Helsinki.
4. ↑  Historia *Hereditas*. Viitattu 10.2.2024.
5. ↑  KILA 1719/9.12.2003 | EDILEX *www.edilex.fi*. Viitattu 10.2.2024.
K. E. Palmén (1923)
**K. E. (Karl Evert) Palmén** (28. tammikuuta 1857 Helsinki – 6. kesäkuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen kutomateollisuuden yritysjohtaja ja moninkertainen valtiopäivämies, joka sai vuorineuvoksen ja kunniatohtorin arvot.

Palménin vanhemmat olivat vapaaherra, prokuraattori, professori Johan Philip Palmén ja Adolfina Fredrika Emilia Sallmén. Hänen sisaruksiaan olivat yhteiskunnallinen vaikuttaja Fanny Palmén, eläintieteilijä J. A. Palmén ja historiantutkija, poliitikko E. G. Palmén. Palménin puoliso vuodesta 1883 oli Hilda Octavia Embleton-Samson (k. 1942). Kemisti, professori John Palmén (1884–1952) oli heidän poikansa. K. E. Palmén valmistui koneinsinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1879 ja filosofian kandidaatiksi 1881. Hän opiskeli 1881–1883 ulkomailla matematiikkaa ja mekaniikkaa ja tuli viimeksi mainittuna vuonna geometrian opettajaksi Polyteknilliseen opistoon. Opiston vararehtorina hän toimi 1890-1896, minkä jälkeen hän siirtyi teollisuushallituksen teollisuusintendentiksi. 1899 Palménista tuli Forssa-yhtiön isännöitsijä, mitä tehtävää hän hoiti 20 vuotta, 1919 saakka. 1903 Palmén oli perustamassa Puuvillatehtaiden yhtymää ja toimi sen puheenjohtajana 1903–1909 sekä 1921–1932. Jokioisten-Forssan rautatieyhtiön hallituksen puheenjohtaja hän oli 1911–1923. Palmén kuului myös muun muassa Kutomateollisuuden työnantajaliiton, Suomen teollisuusliiton ja Pohjoismaiden Yhdyspankin johtoelimiin ja työskenteli useissa eri opetusta ja liikennettä käsitelleissä komiteoissa. 1886–1895 hän oli *Tekniska Föreningen in Finland* -järjestön sihteeri ja aikakauskirjan toimittaja. Vuorineuvoksen arvo Palménille myönnettiin 1920 ja tekniikan kunniatohtorin arvo 1934.

Palmén oli sukunsa edustaja aatelissäädyssä valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.

Lähteet
-------

1. 1 2  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 573. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
2. ↑  PALMÉN Karl Evert. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 1.5.2014.
3. ↑  Aikalaiskirja 1934, ss. 495–496 Viitattu 1.5.2014.
4. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 343–344. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Gustav Adolf Bauer** (6. tammikuuta 1870 Darkehmen – 16. syyskuuta 1944 Berliini) oli saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Saksan valtakunnankanslerina vuosina 1919–1920.

Elämäkerta
----------

Bauer oli kotoisin Itä-Preussin Darkehmenista (nyk. Ozjorsk Venäjän Kaliningradin alueella) ja työskenteli toimistovirkailijana Königsbergissä. Hän perusti vuonna 1895 toimistotyöntekijöiden ammattijärjestön ja toimi sen puheenjohtajana vuoteen 1908. Bauer toimi vuodesta 1903 Saksan vapaiden ammattiliittojen keskustyöläissihteeristön johdossa sekä vuosina 1908–1918 ammattiliittojen keskusjärjestön varapuheenjohtajana. Hänet valittiin valtiopäiville vuonna 1912 Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) edustajana ja nimitettiin lokakuussa 1918 Saksan ensimmäiseksi työministeriksi Max von Badenin johtamaan viimeiseen keisarikunnan aikaiseen hallitukseen. Hän toimi työministerinä myös Philipp Scheidemannin hallituksessa helmikuusta kesäkuuhun 1919. Scheidemannin erottua Bauer nimitettiin hänen tilalleen kansleriksi. Hänen hallituksensa tärkeimpänä tehtävänä oli Versaillesin rauhansopimuksen hyväksymisen varmistaminen, mikä oli Saksassa hyvin epäsuosittu ja epäkiitollinen tehtävä. Bauer erosi maaliskuussa 1920 epäonnistuneen Kappin vallankaappauksen jälkeen, mutta toimi vielä valtiovarainministerinä ja varakanslerina Hermann Müllerin ja Joseph Wirthin hallituksissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gustav Bauer (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 31.5.2013.
2. ↑  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1922), s. 491–492 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 16.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gustav Bauer** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Dionin roomalainen teatteri** oli antiikin aikainen roomalainen teatteri Dionin kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Dionin arkeologisella alueella nykyisen Díon kylän lähellä Dío-Ólympoksen kunnassa.

Roomalaisen teatterin rauniot.
Roomalainen teatteri rakennettiin roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. todennäköisesti keisari Hadrianuksen aikana. Se korvasi tuolloin varhaisemman, hellenistisellä kaudella rakennetun niin kutsutun Kreikkalaisen teatterin, joka jäi tämän jälkeen käyttämättömäksi. Roomalaista teatteria muutettiin vielä 300-luvulla mahdollisesti maanjäristysvaurioiden korjaamiseksi tai käyttötarkoituksen muututtua.

Teatteri sijaitsi hellenistisen kauden teatterin kaakkoispuolella Dionin kaupunginmuurien ulkopuolella. Heti sen pohjoispuolella sijaitsi varhaisempi, Dionin tärkeimpiin kuulunut Zeus Olympioksen pyhäkkö. Teatteri oli edeltäjäänsä pienempi ja sen katsomo avautui itään. Orkhestran halkaisija oli noin 10,7 metriä ja katsomon halkaisija noin 16,5 metriä. Katsomo oli jaettu neljään sektoriin kolmella käytävällä ja siinä oli 24 penkkiriviä, joista vain muutama on jäljellä. Näyttämörakennus eli skene oli koristeltu marmorisilla veistoksilla, joista eräs tunnettu esitti Hermestä ja toinen rintapanssariin pukeutunutta keisaria.

Lähteet
-------

1. 1 2  Roman Theatre of Dion Ministry of Culture and Sports. Viitattu 13.3.2017.
2. 1 2  Dionin esittely (Flash) (Dionin arkeologisen puiston verkkosivut) *Δίον Αρχαιολογικό Πάρκο*. Viitattu 13.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dionin roomalainen teatteri** Wikimedia Commonsissa
Pentti Rasinkangas
**Pentti Antero Rasinkangas** (s. 19. huhtikuuta 1955 Rovaniemi*lähde?*) on suomalainen lastenmuusikko. Hänen tunnettuja laulujaan ovat muun muassa "Kanalomamatka", "Markan possu" ja "Meidän uusi vauva". 

Rasinkangas perusti 1986 Ohilyönti-orkesterin, joka julkaisi kaksi Balkan-vaikutteista singleä ja yhden pitkäsoiton (Himmenevä Q), jonka jälkeen yhtye erikoistui lastenmusiikkiin. Kannen mukaan levyllä soitetaan "balatonialaista" folk- jazz- ja pop- musiikkia, joka on kadonnut maa, jonka sijainnista ei ole tietoa. Rasinkangas on myös toisen lastenmusiikkiin erikoistuneen orkesterin, Loiskis-orkesterin, perustajia ja toiminut sen taiteellisena johtajana. Hän on tehnyt myös Ansa ja Oiva -lauluja. Hän on 1980-luvulta alkaen kiertänyt esiintymässä erityisesti kouluissa ja päiväkodeissa, mutta myös yleisötapahtumissa.*lähde?*

Rasinkangas esiintyy useiden eri kokoonpanojen kanssa. Pentti Rasinkangas ja Pupulaarimusiikkia -trio esittää Rasinkankaan lastenlauluja vuosien varrelta. Trion kokoonpano vaihtelee. Mukana on ammattimuusikoita, jotka ovat vuosien varrella soittaneet Rasinkankaan musiikkia muun muassa Ohilyönnissä ja Loiskiksessa. Rasinkangas esiintyy myös trubaduurina mies-ja-kitara-periaatteella sekä lapsi- että aikuisyleisölle.

Palkinnot ja tunnustukset
-------------------------

Rasinkangas ja Ohilyönti sai vuonna 1995 lastenkulttuurin valtionpalkinnon. Salon Lastenlaulufestivaali nimesi Rasinkankaan vuonna 2005 Vuoden säveltäjäksi. Vuonna 2005 Rasinkangas sai valtion viisivuotisen taiteilija-apurahan.*lähde?* Rasinkankaalle myönnettiin 2019 taiteilijaeläke. Vuonna 2021 Rasinkangas palkittiin valtakunnallisten lastenmusiikkipäivien elämäntyöpalkinnolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Pentti Rasinkangas *www.huti.fi*. Viitattu 2.2.2016.
2. ↑  Taiteilijaeläkkeitä jaettiin eniten visuaalisille aloille *taike.fi*.  15.3.2019. Taiteen edistämiskeskus.  Arkistoitu 27.3.2019. Viitattu 18.3.2019.
3. ↑  Koppinen, Mari: Suomalaisen lastenmusiikin huiput palkittiin.  *Helsingin Sanomat*, 18.11.2021. Digilehti (maksullinen). Viitattu 18.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Pentti Rasinkankaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Pentti Rasinkankaan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Pentti Rasinkankaan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Kotisivut

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Helmi Nylander**, o.s. **Lagus** (23. toukokuuta 1875 Iisalmi – 16. maaliskuuta 1967 Helsinki) oli Marttaliiton keskustoimikunnan puheenjohtaja ja *Emäntälehden* päätoimittaja.

Henkilöhistoria
---------------

Helmi Nylanderin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Johannes Lagus ja Sofia Maria Lovisa Brax ja puoliso vuodesta 1899 maatalousneuvos Hannes Nylander. Helmi Nylander kävi tyttökoulun 1892 ja valmistui Mustialan meijeriopistosta 1896. Hän toimi Peltosalmen karjanhoito- ja meijerikoulun opettajana 1892–1895 ja 1897–1899. *Emäntälehden* toimittaja hän oli vuodesta 1923 ja päätoimittaja vuodesta 1926 vuoteen 1936. Marttaliiton keskustoimikunnan puheenjohtajana Nylander toimi 1926–1933, oltuaan sitä ennen varapuheenjohtaja 1924–1926. Marttaliiton suuren kultaisen ansiomerkin hän sai 1928, liiton kunniajäseneksi hänet kutsuttiin 1949.

Julkaisuja
----------

* *Valikoima satuja*, 1916, Hanna Cederholm, suomentanut Helmi Nylander
* *Kotivoin valmistus: ohjeita käytäntöä varten*, 1917
* *Marttojen laulukirja*, 1931, Helmi Nylander, Zaida Buur ja Maili Laitinen

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 477 (Viitattu 3.12.2018)
2. ↑  Helmi Nylander (Lagus). Billion Graves. (Viitattu 3.12.2018)
3. ↑  Marttaperinne. Helmi Nylander. Marttaliiton Keskustoimikunnan puheenjohtaja 1926–1933. (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 3.12.2018)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Alli Nissinen** | **Marttaliiton puheenjohtaja**1926–1933 | Seuraaja:**Helena Brander** |
Ernst August, Jacob Ferdinand Voetin maalaama muotokuva.
**Ernst August** (20. marraskuuta 1629 Herzberg am Harz – 23. tammikuuta 1698 Herrenhausen) oli ensimmäinen Hannoverin vaaliruhtinas vuosina 1692–1698. Hän oli myös Ison-Britannian kuninkaan Yrjö I:n isä.

Ernst Augustin isä oli Braunschweig-Lüneburgin herttua Yrjö, joka hallitsi Hannoverin kaupungin ympärille luotua Calenbergin ruhtinaskuntaa. Isänsä nuorimpana poikana Ernst August pyrki alkujaan kirkolliselle uralle ja hänet vihittiin vuonna 1661 Osnabrückin ruhtinaspiispaksi. Hänen kolme vanhempaa veljeään ehtivät vuoron perään hallita Calenbergia, mutta kahden veljen kuoltua lapsettomina ja kolmannen veljen Yrjö Vilhelmin siirryttyä hallitsemaan rinnakkaista Lüneburgin ruhtinaskuntaa Ernst August tuli vuonna 1679 Calenbergin hallitsijaksi. Hän sääti kolme vuotta myöhemmin primogenituuriin perustuneen kruununperimyksen. Hän sai vuonna 1692 suostuteltua Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Leopold I:n antamaan hänelle vaaliruhtinaan arvon luvattuaan tukea keisaria sodassa turkkilaisia vastaan. Muut valtiot vastustivat äänekkäästi uuden vaaliruhtinaskunnan perustamista, mutta päätöstä ei peruttu. Hannoverin vaaliruhtinaskuntaan yhdistettiin vuonna 1705 myös Lüneburg ja Saksi-Lauenburg, kun niitä hallinnut Yrjö Vilhelm kuoli myös pojattomana.

Ernst August oli vuonna 1658 nainut Pfalzin vaaliruhtinas Fredrik V:n ja Elisabet Stuartin yhteisen tyttären Sofian, joka oli siis Englannin kuningas Jaakko I:n tyttärentytär. Englannissa vuonna 1701 säädetty vallanperimyslaki Act of Settlement määräsi Ernst Augustin ja Sofian pojan Yrjö Ludvigin Englannin kruununperijäksi, koska hän oli naislinjan kautta Stuartien jälkeläinen. Tämän seurauksena Hannoverin suku tuli aikanaan nousemaan Englannin valtaistuimelle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ernest Augustus (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 3.10.2017.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1909), s. 1395–1396 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 3.10.2017.
3. 1 2  *Nordisk familjebok* (1907), s. 827 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 3.10.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ernst August (Hannoverin vaaliruhtinas)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Francisco Javier de Istúriz y Montero** (31. lokakuuta 1790 – 2. huhtikuuta 1871) oli espanjalainen poliitikko, joka toimi kolmesti Espanjan pääministerinä vuosina 1836, 1846–1847 ja 1858.

Istúriz oli yksi vuoden 1820 vallankumouksen johtajista ja hän toimi vuonna 1823 lyhyen aikaa parlamentin eli cortesin puhemiehenä ennen yksinvaltiuden palauttamista. Saatuaan tuolloin kuolemantuomion hän pakeni Englantiin. Hän palasi Espanjaan vuoden 1834 yleisen armahduksen turvin ja hänet valittiin edustajaksi cortesiin, jossa hän liittyi radikaaleihin (*exaltados*). Istúriz valittiin vuonna 1835 cortesin toisen kamarin puhemieheksi. Hän omaksui oppositioasenteen suhtautumisessaan Juan Álvarez Mendizábalin hallitukseen ja läheni mielipiteiltään maltillisia (*moderados*). Mendizábalin eron jälkeen Istúriz toimi toukokuusta elokuuhun 1836 pää- ja ulkoministerinä, mutta hän joutui eroamaan ja lähtemään maasta, kun sijaishallitsija Maria Kristiina joutui sotilaskapinan seurauksena palauttamaan voimaan liberaalimman vuoden 1812 perustuslain. Vannottuaan valan uudelle perustuslaille Istúriz saattoi palata ja hänet valittiin 1838 jälleen cortesin puhemieheksi. Hän oli pääministerinä toisen kerran vuonna 1846 ja kolmannen kerran vuonna 1858. Lisäksi hän oli Espanjan lähettiläänä Lontoossa 1847–1848, 1850 ja 1858–1862 sekä Pariisissa 1863–1864.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok* (1910), s. 1019 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 29.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Francisco Javier de Istúriz (espanjaksi) Biografías y Vidas

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja

 |

 |
**Leevi Artturi Salonen** (s. 11. huhtikuuta 2001) on suomalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä.

Salonen tuli tunnetuksi Idolsin 8. tuotantokaudella herkillä tulkinnoillaan ja koskettavilla tarinoillaan. Hänellä on yksi julkaistu kappale "Pidin musta kii", joka tehtiin Idolsin yhteydessä. Hän esitti kappaleen ensimmäistä kertaa Idols-finaalissa sijoittuen toiseksi voittaja Anniina Timosen jälkeen.

Hän on kirjoittanut useita kappaleita kotimaisille artisteille ja bändeille. 

Salonen on näytellyt Ava & Frank -musikaalin miespääroolissa Frank Sinatraa.

Kesäkuussa 2023 Salonen julkisti liittyneensä Metalli yhtyeeseen Deranged Day. Saman vuoden loppuun mennessä bändi oli julkaissut kolme singleä joissa tekstitys on pääosin Salosen käsialaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hapuli, Noora: 21-vuotias Anniina Timonen voitti Idolsin *Ilta-Sanomat*.  1.12.2017. Viitattu 24.3.2021.
2. ↑  Wahlström, Marko: Onko se totta, mistä lehdissä kirjoitetaan? – Linnankosken lukiolaiset tekivät suurmusikaalin 1950-luvun kohuparista *Itäväylä*.  7.5.2019. Viitattu 24.3.2021.
3. ↑  Porvoolaiset takovat modernia metallia – ensimmäinen single tällä viikolla *www.itavayla.fi*.  12.6.2023. Viitattu 15.2.2024.
**Väinämö Killinen** (29. huhtikuuta 1888 Kuopio – 9. marraskuuta 1941 Tilkan sotilassairaala, Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja insinöörikapteeni.

Killisen vanhemmat olivat Kuopion kuuromykkäin koulun johtaja, kansanedustaja Kustaa Killinen ja Matilda Josefina "Tilda" Lagus. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja suoritti diplomiarkkitehtitutkinnon 1915 sekä reservin insinööriupseeritutkinnon 1928. Hänet ylennettiin reservin insinööriluutnantiksi 1928 ja reservin insinöörikapteeniksi 1941. 

Killinen osallistui Suomen sisällissotaan suojeluskuntajoukoissa. Killisen *Aseisiin*-runo julkaistiin kuopiolaisessa aktivistien äänenkannattajassa Savon Jääkärissä 5. tammikuuta 1919 samaan aikaan kun vapaaehtoisia oltiin värväämässä Viron vapaussotaan.

Jatkosodan aikana Killinen palveli merivoimien esikunnassa. Hän kuoli tapaturmaisesti Helsingissä marraskuussa 1941 ja hänet haudattiin Helsinkiin.

Väinämö Killinen oli naimisissa Aino Ester Immosen kanssa. Heidän poikansa oli kommodori, STT:n toimitusjohtaja Kullervo Killinen. Killisen veljiä olivat Tullihallituksen pääjohtaja, ministeri Ilmari Killinen ja Kuopiossa ja Varkaudessa apteekkarina toiminut Kalervo Killinen (1879–1945). Killisen sisar oli oopperalaulaja ja suomentaja Tellervo Laurila.

Suunnittelutöitä
----------------

* Ukkokoti, Niirala, Kuopio 1917
* Haapajärven suojeluskuntatalo, Haapajärvi 1929
* Suomen sodan aikaisen Toivalan taistelun muistomerkki, Toivala, Siilinjärvi 1933
* Otamon kappeli, Sysmä 1939

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Geni.com : Väinämö Killinen
2. ↑  Kansaneläkelaitoksen henkilökortit -arkisto > Vuosina 1939-1945 kuolleiden henkilöiden hakemistokortit
3. ↑  Kaatuneiden henkilöasiakirjat (kokoelma) > Kantakortit I > Killinen Väinämö, 29.04.1888
4. ↑  Uuden ajan kynnyksellä, Savon historia-blogi 31.8.2018
5. ↑  Suomen sodissa 1939-1945 menehtyneet (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Rafael Olinin GeneaNet-sivusto : Kalervo Killinen
7. ↑  Varkauden Vanhan Apteekin historiaa
8. ↑  Kuka kukin on 1978 : Kullervo Killinen
9. ↑  Satavuotiaan Ukkokodin hyvä kunto yllätti peruskorjaajat Kuopiossa – "Poikkeuksellisen hyvin tehty talo", Yle Uutiset 28.9.2017
10. ↑  Pasi Jaakonaho : Haapajärven Suojeluskunta elokuvatoiminnan aloittajana, Kirjastovirma-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
11. ↑  Arkkitehti Väinämö Killisen suunnittelema, vuonna 1933 paljastettu Suomen sodan aikaisen Toivalan taistelun muistomerkki, Museovirasto, Kansatieteen kuvakokoelma, Pekka Kyytisen kokoelma (Finna)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Yolande de Polignac, Élisabeth Vigée Le Brunin maalaama muotokuva vuodelta 1782.
**Yolande Martine Gabrielle de Polignac** (o.s. **de Polastron**; 8. syyskuuta 1749 Pariisi, Ranska – 9. joulukuuta 1793 Wien, Habsburgien valtakunta) oli ranskalainen herttuatar ja hovinainen, joka tunnetaan kuningatar Maria Antoinetten läheisenä ystävänä ja suosikkina.

Yolande de Polastron nai vuonna 1767 Polignacin sukuun kuuluneen kreivi Jules de Polignacin, jonka täti oli hovissa vaikuttanut Anne de Noailles. Kreivitär Polignac tapasi Maria Antoinetten ensi kerran vuonna 1770 tämän häissä Versailles’n palatsissa. Viehättävänä ja iloluonteisena tunnettu Polignac oli vuodesta 1774 kuningattaren läheinen ystävä ja luotettu seuralainen. Vuodesta 1775 hänellä oli asema hovissa. Ystävyyden ansiosta sekä Polignac että hänen aviomiehensä rikastuivat kuningasperheeltä saamillaan arvokkailla lahjoilla, läänityksillä ja eläkkeillä. Tämä yhdessä heidän luonteidensa kanssa teki heistä vihattuja kansan keskuudessa. Jules de Polignac sai vuonna 1780 herttuan arvon, jolloin Yolandesta tuli herttuatar. Polignac nimitettiin vuonna 1782 Maria Antoinetten ja kuningas Ludvig XVI:n lasten kotiopettajaksi, mikä aiemmin oli ollut perinnöllinen kunniavirka.

Polignacin pariskunta pakeni Ranskasta heti Ranskan vallankumouksen alkuvaiheessa, pian Bastiljin valtauksen jälkeen heinäkuussa 1789. Polignacin herttuattaren väitetty vaikutusvalta Maria Antoinetteen ja yletön tuhlaavaisuus olivat vallankumousvuosina monien kuningatarta ja tämän lähipiiriä vastaan suunnattujen pamflettien ja herjausten aiheena. Polignac oli kirjeenvaihdossa Maria Antoinetten kanssa asuessaan maanpaossa Sveitsissä, Italiassa ja viimeksi Itävallassa. Hän kuoli Wienissä joulukuussa 1793, pari kuukautta Maria Antoinetten teloituksen jälkeen.

Yolande ja Jules de Polignacin pojat Armand ja Jules de Polignac palasivat Ranskaan Napoleonin aikana ja olivat Bourbon-restauraation vuosina merkittäviä ultrarojalistisia poliitikkoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Yolande de Polignac (1749-1793) (ranskaksi) Ranskan kansalliskirjasto. Viitattu 16.1.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  Madame de Polignac (englanniksi) Château de Versailles. Viitattu 16.1.2022.
3. 1 2 3 4  Polignac family (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online*. Viitattu 16.1.2022.
4. 1 2 3 4 5 6 7  *Nordisk familjebok* (1915), p. 1233–1234 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 15.1.2022.
5. ↑  Polignac, Yolande Martine Gabrielle De Polastron, Duchesse De (englanniksi) *The Columbia Encyclopedia* (2002), Encyclopedia.com. Viitattu 16.1.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yolande de Polignac** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
Pylyp Orlyk, taiteilija Natalia Pavlusenkon historiamaalaus vuodelta 2021.
**Pylyp Orlyk** (ukr. Пилип Орлик, puol. *Filip Orlik*; 11. lokakuuta 1672 Kosuta, Puola-Liettua – 26. toukokuuta 1742 Jassy, Moldavia) oli vuodesta 1710 Ukrainan kapinallisten kasakoiden johtaja ja hetmani maanpaossa.

Böömiläistä sukua ollut Orlyk syntyi Liettuan alueella Kosutassa nykyisen Valko-Venäjän alueella. Hän opiskeli Vilnan jesuiittakollegiossa ja Kiovan Mohyla-kollegiossa. Vuodesta 1699 hän työskenteli korkeana virkamiehenä Ukrainan kasakkahetmanaatin hallinnossa, ja vuonna 1706 hetmani Ivan Mazepa nimitti hänet pääkanslerikseen. Orlyk tuki Mazepaa tämän liittoutuessa suuren Pohjan sodan aikana Ruotsin kanssa Venäjää vastaan ja pakeni maasta yhdessä Mazepan kanssa tappiollisen Pultavan taistelun jälkeen.

Mazepan kuoltua tämän mukana maanpakoon siirtyneet Zaporožjen kasakat valitsivat Orlykin uudeksi hetmaniksi Benderissä 16. (5.) huhtikuuta 1710. Orlyk julisti taistelevansa Ukrainan vapauttamiseksi Venäjän vallasta ja julkisti niin sanotun Benderin perustuslain, jossa tuomittiin itsevaltius ja luvattiin rajoittaa hetmanin valtaa. Hän vahvisti liiton Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n kanssa toukokuussa 1710 solmitulla sopimuksella, liittoutui vuonna 1711 myös Krimin kaanin kanssa ja sai vuonna 1712 Osmanien valtakunnan tuen. Hän pyrki jatkamaan sotaa venäläisiä vastaan itäisen Ukrainan alueella, mutta Osmanien valtakunnan solmittua Prutin rauhan Venäjän kanssa kasakoilla ei ollut mahdollisuuksia menestyä yksinään.

Orlyk lähti Turkista vuonna 1714 yhdessä Kaarle XII:n kanssa ja asui vuosina 1715–1720 maanpaossa Ruotsissa. Vietettyään jonkin aikaa Sleesiassa ja Puolassa hän asui vuodesta 1722 jälleen Osmanien valtakunnan alueella, vuoteen 1734 saakka Kreikan Salonikissa ja viimeiset vuotensa Moldavian Jassyssa (nykyinen Iaşi Romaniassa). Hän yritti turhaan hankkia ulkovaltojen tukea uudelle sodalle Venäjää vastaan. Ruotsin valtiopäivät myönsivät vuonna 1747 Orlykin leskelle ja kahdelle tyttärelle 400 taalarin vuotuisen eläkkeen. Orlykin poika Hryhor Orlyk loi myöhemmin sotilasuran Ranskassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Theodore Mackiw: Orlyk, Pylyp (englanniksi) Internet Encyclopedia of Ukraine 2014, Canadian Institute of Ukrainian Studies, Albertan yliopisto. Viitattu 29.1.2018.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1914), s. 912 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 29.1.2018.
3. 1 2  Johannes Remy: *Ukrainan historia*, s. 48. Gaudeamus, Helsinki 2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pylyp Orlyk** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Internet Encyclopedia of Ukraine
* IdRef

 |

 |
John Burgoyne, Joshua Reynoldsin maalaama muotokuva noin vuodelta 1766.
**John Burgoyne** (1722 Sutton, Bedfordshire – 4. kesäkuuta 1792 Lontoo) oli brittiläinen kenraali, joka muistetaan parhaiten tappiostaan siirtokuntien armeijalle Yhdysvaltain vapaussodan Saratogan taisteluissa vuonna 1777.

Burgoyne palveli seitsenvuotisessa sodassa (1756–1763) ja komensi 1762 armeijakuntaa Portugalissa. Hän oli myös parlamentin jäsen 1761–1792. Vuonna 1776 kenraalimajuri Burgoyne lähetettiin Kanadaan. Siirtokuntien kapinan puhjettua hän sai komentoonsa 10 000 miehen suuruisen armeijan. Pohjoisesta hyökkäävien Burgoynen joukkojen oli tarkoitus kohdata etelästä hyökkäävät kenraali William Howen joukot ja lännestä hyökkäävät eversti Barry St. Legerin joukot Albanyssa, jolloin Uusi Englanti olisi joutunut eristetyksi muista kapinallisista siirtokunnista. Burgoynen joukot saavuttivat Fort Ticonderogan New Yorkissa 6. heinäkuuta 1777 ja etenivät Hudson-joelle, mutta Philip Schuylerin, Horatio Gatesin ja Benedict Arnoldin komentamat ylivoimaiset siirtokuntien joukot pakottivat hänet pysäyttämään etenemisensä. Howe ja St. Leger eivät päässeet tulemaan Burgoynen avuksi, joten muonan ja ammusten ehtyessä Burgoyne joutui lopulta antautumaan Gatesille Saratoga Springsissä 17. lokakuuta 1777. 5 500–5 700 brittisotilasta jäi vangiksi. Kapinallisten suurvoitto muodostui koko sodan käännekohdaksi.

Amerikkalaiset vapauttivat Burgoynen ja hänen miehensä sillä ehdolla, että he palaisivat Englantiin. Kotimaahan palattuaan hän joutui voimakkaan kritiikin kohteeksi. Hän toimi vielä 1782–1783 ylipäällikkönä Irlannissa, mutta jätti sen jälkeen sotilaspalveluksen. Burgoyne onnistui vielä pääsemään suosioon Lontoon seurapiireissä, ja kirjoitti useita menestysnäytelmiä. Burgoynen näytelmistä suosituin oli 1786 julkaistu *The Heiress* ("Perijätär") – esimerkiksi Horace Walpole piti sitä aikakauden parhaana komediana.

Marsalkka John Fox Burgoyne (1782–1871) oli John Burgoynen avioton lapsi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  John Burgoyne (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 18.1.2014.
2. 1 2 3 4  Newman, Gerald; Brown, Leslie Ellen (toim.): *Britain in the Hanoverian Age, 1714–1837: An Encyclopedia*, s. 82. Routledge, 1997. ISBN 978-0815303961. (englanniksi)
3. 1 2  *Nordisk familjebok* (1905), s. 625 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 18.1.2014.
4. ↑  *Dictionary of National Biography, 1885–1900, Volume 05*, s. 342–344. Smith, Elder & Co, 1886.

Kirjallisuutta
--------------

* Howson, Gerald: *Burgoyne of Saratoga: A Biography*. Times Books, 1979. ISBN 978-0812907704.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Nuseiratin pakolaisleiri** on palestiinalaisten pakolaisleiri Gazan kaistalla Palestiinassa. UNRWA:n arvion mukaan leirillä oli vuonna 2023 yhteensä 85 409 pakolaista.

Maantiede
---------

Nuseiratin pakolaisleiri sijaitsee Palestiinan Gazan kaistan keskiosassa Deir al-Balahin kuvernoraatin hallinnollisella alueella. Lähellä sijaitsevat myös Bureijin ja Maghazin pakolaisleirit. Pinta-alaa leirillä on 0,68 km².

Historia
--------

Nykyisen pakolaisleirin vieressä sijaitsee Gazan alueella vaikuttaneen pyhimys Hilarioksen hauta Umm al-Amrin luostarissa. Nuseiratin nykyinen nimi on johdettu paikallisen beduiiniheimon nimestä. Ennen nykyistä pakolaisleiriä paikalla oli brittiläinen tukikohta. Itse pakolaisleiri perustettiin palestiinalaisille pakolaisille Israelin itsenäisyyssodan tuloksena vuonna 1948.

Israel on tehnyt ilmaiskuja leiriin vuonna 2023 alkaneen sodan yhteydessä.

Väestö
------

Yhdistyneiden kansakuntien UNRWA:n vuoden 2023 laskelman mukaan leirillä oli 85 409 virallisesti rekisteröityä pakolaista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Nuseirat camp UNRWA. Viitattu 11.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  Projected Mid -Year Population for Dier Al-Balah Governorate by Locality 2017-2026 PCBS. Viitattu 11.2.2024. (englanniksi)
3. 1 2  Jean-Pierre Filiu: *Gaza – A History*, s. 13-14, 59. kääntänyt John King. Oxford University Press, 2014. ISBN 9780190201890. (englanniksi)
4. ↑  David Gritten: Israel expanding ground offensive into central Gaza refugee camps *BBC News*.  27.12.2023. BBC. Viitattu 11.2.2024. (englanniksi)
**Matti Klaus Juhani Häkkänen** (21. heinäkuuta 1936 Helsinki – 27. toukokuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti.

Häkkänen valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1955 ja lainopin kandidaatiksi vuonna 1960. Hän aloitti samana vuonna uransa ulkoministeriössä, josta jäi eläkkeelle vuonna 2001. Häkkänen toimi suurlähettiläänä Bukarestissa 1976–1980, alivaltiosihteerinä 1980–1983 sekä suurlähettiläänä Haagissa ja Dublinissa 1983–1987, Buenos Airesissa ja Santiagossa 1987–1988, Pariisissa 1988–1993, Roomassa 1993–1997 ja Lissabonissa 1997–2001.

Häkkäsen isä oli kansliapäällikkö Klaus Häkkänen.

Häkkänen on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuka kukin on 1978 (sivu 263) *Runeberg.org*. Viitattu 8.6.2023.
2. 1 2  Brotherus, Tapani & Grönberg, Tom: Matti Häkkänen 1936–2023 *HS.fi*.  8.6.2023. Viitattu 8.6.2023.
3. 1 2  Facta2001, WSOY 1981, 6. osa, palsta 313
4. ↑  WSOY Iso Tietosanakirja 3. osa, s. 331, WSOY 1995
5. ↑  Historia:Portugali tunnustaa Suomen *Suomen suurlähetystö, Lissabon*. Suomen ulkoasiainministeriö. Viitattu 30.9.2013.
6. ↑  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 4.1.2024.
**Kompletorio** (lat. *ad Completorium*) tarkoittaa rukoushetkeä päivän päätteeksi. Rukoushetket (hetkipalvelukset, hetkirukoukset) ovat pieniä jumalanpalveluksia, joissa luetaan psalmeja ja muita Raamatun tekstejä sekä lauletaan virsiä tai muita lauluja. Kompletorio kuuluu laudeksen ja vesperin ohella ns. suuriin rukoushetkiin. Päivän viimeisenä rukoushetkenä se päättää (lat. *complere*, päättää, täyttää) päivän rukoushetket.

Perinteinen kompletorion järjestysː

* Johdanto (Herra, avaa minun huuleni)
* Synnintunnustus ja synninpäästö
* Virsi tai hymni "Kun päivä painuu levolle" (Te lucis ante terminum) Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja virsi 754
* Psalmi, joko psalmit 4, 91 ja 134 tai kirkkovuoden mukainen psalmi
* Lyhyt raamatunluku
* Lyhytvastauslaulu (responsorion)
* Lyhyt puhe tai mietiskelyteksti (voidaan jättää pois)
* Simeonin kiitosvirsi antifoneineen
* Rukousjakso
* Herran rukous
* Ylistys
* Loppusiunaus

Kompletorion alkuun voidaan liittää perinteinen *Valon rukous* (Lucernarium) Siihen sisältyy johdanto, valon hymni ("Phos hilaron" Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja virsi 755a), kiitosrukous ja psalmi antifoneineen. Jos valon rukous liitetään kompletorion alkuun, valon rukouksen jälkeen jatkuu kompletorio raamatunluvusta.

Monilla rippikoululeireillä päivät päättyvät kompletorioon.*lähde?* Kompletorio voi olla myös kuin pienimuotoinen jumalanpalvelus.

Lähteet
-------

1. ↑  Rukoushetki *evl.fi*.  Arkistoitu 1.10.2020. Viitattu 21.4.2020.
2. ↑  Rukoushetki *evl.fi*.  Arkistoitu 1.10.2020. Viitattu 21.4.2020.
3. ↑  *Palvelkaa Herraa iloiten*
Jumalanpalveluksen opas*, s. 60. Suomen ev. lut. kirkon kirkkohallituksen julkaisuja*
2009:9. Kirkkohallitus
Jumalanpalveluselämä ja musiikkitoiminta, 1999.
4. ↑  Päivän rukoushetket *kirkkokasikirja.fi*. Viitattu 21.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kompletorio**.
* Rukous päivän päättyessä eli kompletorio (PDF) (Suomen ev. lut. kirkon jumalanpalvelusten kirjan mukaan)
**Stevena Oy** on naantalilainen Suomen länsirannikon satamissa toimiva ahtausyritys. Se muodostui Naantalin kaupungin vuonna 1982 perustamista Luonnonmaalla toimineen Naantalin Vapaasatama Oy:n ja ahtaustoimintaa hoitaneen Naantali Cargoport Oy:n yhdistämisestä. Kyseisten yritysten toimintaa jatkettiin myöhemmin nimellä Stevena Oy. Yritys vaihtoi muutaman kerran omistajaa ja vuodesta 1997 lähtien se on ollut osa Backman-Trummer -konsernia, joka puolestaan kuuluu KWH Groupiin.

Stevenan päätoimipaikka on Naantalin satamassa missä Stevena on aloittanut toimintansa vuonna 1982. Lisäksi yritys toimii Hangon satamassa(2004→), Turun satamassa(1989→) , Uudenkaupungin satamassa(1998→). Stevena on aikaisemmin toiminut myös Haminan(2010→2014), Porin(2005→2014), Rauman(2005→2009) ja Olkiluodon(2004→2011) satamissa. Yritys on erikoistunut teollisuuden raaka-ainekuljetuksiin, roro-liikenteeseen, projektilaivauksiin sekä muihin logistiikka- ja lisäarvopalveluihin. Näistä suurimpana varastointipalvelut.

Vuoden 2004 syksyllä Stevena osti Naantalin ja Eurajoen Olkiluodon satamassa toimineen Material-Master Oy:n, sekä raskaisiin projektilaivauksiin erikoistuneen turkulaisen Pernotrans Oy:n ahtausliiketoiminnat.

Stevena Oy:n aputoiminimiä ovat Material-Master 16. joulukuuta 2004 lähtien, Newsteve 19. elokuuta 2008 lähtien sekä BT-Logistore.

Stevena tunnetaan luotettavuudestaan, monipuolisuudestaan sekä joustavuudestaan.

Stevena sai vuonna 2016 vuoden logistiikkayritys palkinnon, minkä myönsivät yhdessä Turun kauppakamari ja Logy. 

Stevena toimii serfitifioitujen laatu- ja ympäristöjärjestelmien ISO 9001 ja ISO14001 mukaisesti. Rehuraaka-aineiden käsittelyprosessi on lisäksi sertifioitu GTP+ standardin mukaisesti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Patentti- ja rekisterihallituksen ja verohallinnon yhteinen yritystietojärjestelmä Patentti- ja rekisterihallitus ja verohallinto. Viitattu 18.1.2011. [vanhentunut linkki]
2. 1 2 3 4 5  Finder yritystieto Fonecta Oy. Viitattu 18.1.2011.
3. ↑  Satamaesite (pdf) Naantalin satama.  Arkistoitu 30.10.2014. Viitattu 13.12.2009.
4. ↑  Rantanen, Jari: Stevena laajentaa toimintaansa Raumalle ja Naantaliin  24.6.2005. Turun Sanomat. Viitattu 13.12.2009. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* www.stevena.fi
* KWH Logistics – vuosikatsaus 2016 (pdf) (s. 27 ja 28) KWH Logistics.
**Olli Veikko Urmas Runolinna** (11. huhtikuuta 1919 Helsinki – 26. kesäkuuta 1991 Tyrväntö) oli suomalainen tekniikan tohtori ja Oulun yliopiston mekaanisen prosessitekniikan professori.

Urmas Runolinnan vanhemmat olivat toimitusjohtaja Kaarlo Waldemar Runolinna ja Olga Isaksson. Runolinna pääsi ylioppilaaksi 1938 ja hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun vuoriteollisuuden opintosuunnalta vuonna 1947. Runolinna tuli tekniikan lisensiaatiksi 1953 ja hän väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 1961. Runolinna teki opintomatkoja Pohjois-Amerikkaan 1951 ja 1958 sekä useisiin Euroopan maihin vuodesta 1949 lähtien.

Runolinna oli Valtion teknillisen tutkimuslaitoksen tutkimusinsinöörinä ja Teknillisen korkeakoulun assistenttina 1946–1951, Otanmäki Oy:n rikastus-osaston päällikkönä 1951–1961 ja Oulun yliopistossa vt. professorina 1961–1963 sekä mekaanisen prosessitekniikan professorina 1963–1972. Hän oli Vuorimiesyhdistyksen sihteerinä 1948–1952 ja hallituksen jäsenenä 1947–1959.

Lähteet
-------

1. 1 2  Professori Urmas Runolinna, Helsingin Sanomat 14.7.1991 (Tilaajille)
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1978