recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Puhoksen voimalaitos** sijaitsee Kiteen kunnassa Pyhäjärven ja Oriveden välisessä Puhoksenkoskessa. Voimalaitoksen rakennutti Puhoksen Voima Oy vuonna 1961. Nykyisin voimalaitoksen omistaa Pohjois-Karjalan Sähkö Oy.

Voimalaitoksen rakentaminen
---------------------------

Maaseudun sähköistämistä varten vuonna 1945 perustettu Pohjois-Karjalan Sähkö Oy etsi alusta lähtien mahdollisuuksia oman sähköntuotannon aloittamiseen. Toimialueen eteläosissa tähän näytti mahdollisuuden tarjoavan Puhoksenkoski Kiteellä. Koski oli tosin jo valjastettu pienellä Puhoksen kylää palvelleella tasavirtalaitoksella, mutta tästä voimalaitoksesta ei ollut ratkaisuksi jatkoa ajatellen. Pohjois-Karjalan Sähkö Oy ehdottikin koskiosuuksia omistaneelle Oy Kaukas Ab:lle syksyllä 1946, että joko metsäyhtiö tai sähköyhtiö rakentaisi uuden voimalaitoksen. Oy Kaukas Ab ei tuolloin ollut halukas.[1]

Asiaan tartuttiin uudelleen vuonna 1958. Koskiosuuksia koskevan selvitystyön jälkeen Oy Kaukas Ab ja Pohjois-Karjalan Sähkö Oy perustivat marraskuussa 1959 Puhoksen Voima Oy:n. Metsäyhtiön osuus uudessa yhtiössä merkittiin sen omistaman Kaltimon Voima Oy:n nimiin. Voimalaitos valmistui vuoden 1961 lopussa. Sen koko tuotanto myytiin Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:lle. Oy Kaukas Ab halusi kuitenkin verraten pian irtaantua Puhoksen Voima Oy:stä, jonka koko osakekanta siirtyi toiselle pääomistajalle elokuussa 1966. Vuoden 1978 lopussa Puhoksen Voima Oy sulautettiin omistajayhtiöönsä.[2]

Pohjois-Karjalan Sähkö Oy ja Kiteen kaupunki kävivät syksyllä 2018 neuvotteluja voimalaitoksen ja siihen liittyvien maa-alueiden siirtämisestä kaupungin omistukseen. Kaupungin suunnitelmana oli alueen kehittäminen museo- ja virkistyskäyttöön soveltuvaksi. Muun muassa voimalaitoksen omistukseen liittyvien vastuiden vuoksi Pohjois-Karjalan Sähkö Oy päätti pitää voimalaitoksen edelleen omistuksessaan ja toteuttaa tarvittavan peruskorjauksen vuosina 2019-2020.[3]

Tekniset tiedot
---------------

* Teho: 0,8 MW[4]
* Putouskorkeus: 3,7 m
* Suunnitteluvirtaama: 20 m³/s
* Vuosienergia: 1 500 MWh
* Yksi vaaka-akselinen Francis-turbiini

Lähteet
-------

* Kauppinen, Pekka: *Muutoksen virrassa. Pohjois-Karjalan Sähkö Oy 1945-1995*. Joensuu, Pohjois-Karjalan Sähkö Oy, 1995. ISBN 951-97322-0-9.

### Viitteet

1. ↑  Kauppinen 1995, s. 86–87
2. ↑  Kauppinen 1995, s. 88
3. ↑  Sanomalehti Karjalainen 6.5.2019
4. ↑  Tekniset tiedot:  (viitattu 22.5.2019)
**Puhujan kasvatus** (*Institutio oratoria*) on Quintilianuksen vuonna 95 jaa. julkaistu puhetaitoa ja kasvatusta käsittelevä teos. Tekijän alkuperäisenä tarkoituksena oli kirjoittaa katsaus puhetaidon erilaisiin suuntauksiin ja alan historiaan, mutta lopulta hän päätyi esittelemään myös omia näkemyksiään, koska hän halusi saada parannuksia etenkin oman aikansa puhujien alkeiskoulutukseen.

Quintilianuksen teos on 12 kirjaa sisältävä systemaattinen esitys puhujien kasvattamisesta lapsesta mestariksi. Teos on kokonaisuudessaan säilynyt nykypäiviin. Ensimmäiset kirjat käsittelevät alkeisopintoja, kirjat 3–6 puheen aihevalintaa (*inventio*), kirja 7 aiheen taiteellista jäsentelyä (*dispositio*), kirjat 8–10 tyyliä (*elocutio*), kirja 11 muistamisen helpottamista (*memoria*) ja esitystapaa (*actio*) sekä kirja 12 puhujalta edellytettävää yleissivistystä. Suomennos sisältää teoksen kirjat 1–4. 

*Institutio oratoria* on vahvimmillaan opetustaidon alalla. Tähän vaikuttaa Quintilianuksen oma lakimies- ja opettajatausta. Hän oli teosta kirjoittaessaan toiminut 20 vuotta valtiollisena puhetaidonopettajana. Retoriikan klassikkoteosten kirjoittaja Cicero tarkasteli asiaa poliitikon näkökulmasta, kun Quintilianus oli valtion virkamies. Niinpä Quintilianus painottaakin antiikin Rooman huippuvirkamiesten kasvattamista ja puhetaidon opettamista heille.

Lähteet
-------

1. ↑  Aulikki Vuola: *Quintilianus ja Puhujan kasvatus*, s. 8–9. Puhujan kasvatus -teoksen esipuhe. Faros, 2014. ISBN 978-952-5710-24-3.
2. ↑  Paavo Castrén: *Uusi antiikin historia*, s. 428–429. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-21594-3.
3. ↑  Puro, Jukka-Pekka: Ansiokas suomennos roomalaisen retoriikan merkkiteoksesta.  *Tieteessä tapahtuu*, 2015, 33. vsk, nro 5, s. 71–73. Artikkelin verkkoversio.
**Osakeyhtiö J. & E. Humelin** oli suomalainen Turussa vuosina 1881–1933 toiminut savukkeita ja piipputupakkaa valmistanut tupakkatehdas. Tehtaan perustivat vuonna 1881 avoimena yhtiönä veljekset John Oskar Humelin (1858–1920) ja Ernst Gabriel Humelin (1860–1903). He olivat työskennelleet Venäjällä tupakkatehtaissa ja tutustuneet siellä savukkeiden valmistukseen. Avoin yhtiö teki konkurssin vuonna 1899 ja toimintaa jatkamaan perustettiin osakeyhtiö.

Yhtiön tupakkatehdas sijaitsi Turussa aluksi Puutarhakadulla ja sittemmin Uudenmaankatu 9:ssä kolmikerroksisessa kivirakennuksessa, joka rakennettiin vuonna 1906. Tehtaassa oli vuonna 1898 78 työntekijää ja tuotannon arvo oli 140 000 markkaa. Vuonna 1921 työntekijöitä oli 200, valtaosa heistä naisia. Yhtiöllä valmisti useita tuotemerkkejä muun muassa *Egypt*, *Hellas*, *Punkaharju*, *Saarijärven Paavo*, *Saimaa*, *Sota*, *Special* ja *Työkansa*. *Punkaharju*-savukkeet olivat markkinoilla yli 30 vuoden ajan, 1930-luvun alussa yhtiö valmisti eniten *Hellas*-merkkisiä halpoja savukkeita.

Humelinin tupakkatehtaan toiminta päättyi kannattamattomana kesällä 1933, syinä olivat kiristynyt kilpailu tupakkatehtaiden välillä ja tupakoitsijoiden siirtyminen pula-ajan vuoksi halvempiin savukemerkkeihin, joiden valmistus ei tehtaalle kannattanut. Tehtaan koneet ja raaka-ainevarastot myytiin Rettigin ja Strengbergin tupakkatehtaille. Tehtaan omistanut yhtiö jatkoi toimintaansa kiinteistöyhtiönä ja tehdas vuokrattiin Kudososakeyhtiö Silolle. Yhtiö purettiin vuonna 1949.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Täydentäviä yhtiötietoja : Aktiebolaget J. & E. Humelin, Pörssitieto G. Kock
2. 1 2  Osakeyhtiö J. & E. Humelin, Kauppias : Suomen vähittäiskauppiasliiton äänenkannattaja, 30.06.1932, nro 12, s. 63, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Humelinin tupakkatehdas toisten tehtaitten haltuun, Uusi Aura, 24.05.1933, nro 137, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Humelinin tupakkatehdas, Turun Sanomat, 25.05.1933, nro 139, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Humelinin tehtaan Punkaharju-merkkinen kartonkinen 25 savukkeen savukerasia, Suomen kansallismuseo, Kansatieteelliset kokoelmat (Finna)
* Humelinin tehtaan Egypt-merkkinen 25 savukkeen savukerasia, Forssan museo (Finna)
**Osallistumisaste** on ILOn ja OECD:n käyttämä tilastollinen luku, jolla ilmaistaan kuinka moni työikäisistä kansalaisista on työllisiä tai aktiivisesti töitä hakevia eli osa työvoimaa. Osallistumisaste on eri luku kuin työllisyysaste, sillä osallistumisasteeseen sisältyvät myös työvoiman ulkopuolella olevat työikäiset kansalaiset. Osallistumisastetta tilastoidaan ikäryhmittäin ja sukupuolittain.

Osallistumisaste (LFPR) voidaan laskea kahdella tavalla:

* (1) LFPR(%) = (Työvoima / Työikäinen väestö) x 100
* (2) LFPR(%) = ((Työlliset + Työttömät) / Työikäinen väestö) x 100

Osallistumisaste saadaan nousemaan, jos työikäinen kansalainen määritellään työlliseksi tai aktiivisesti työtä hakevaksi. Tyypillisesti naisten osallistumisaste on matalampi kuin miesten. Työttömyysaste voi olla matala, vaikka osallistumisaste olisi heikko. Siten työttömyysaste voi pitkään olla matala ja pyrkiä vetämään kansalaisia takaisin osaksi työvoimaa. Vuonna 2017 Yhdysvaltojen osallistumisaste oli 73,3 prosenttia ja Kanadan sekä Ison-Britannian 78,5 prosenttia. Samaan aikaan Yhdysvaltojen työttömyysaste oli vain noin neljä prosenttia.

Kornain mukaan sosialistisissa maissa työvoimaan osallistumisaste oli selvästi korkeampi kuin kapitalistissa maissa, myös kun otetaan huomioon talouden kehitystaso (BKT per capita). Sosialistisissa maissa naisten osallistumisaste oli korkea. Andersonin (1987) mukaan Neuvostoliitossa oli maailman korkein naisten osallistumisaste.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2
3. ↑  Kornai, J. (1992). *The socialist system: The political economy of communism*. Oxford University Press.
4. ↑  Porket, J. L. (1989). *Work, employment and unemployment in the Soviet Union*. Springer.
5. ↑  Anderson, Barbara A. *The Life Course of Soviet Women Born 1905-1960*, osana: James R. Millar, Ed . Politics, Work, and Daily Life in the USSR: A Survey of Former Soviet Citizens. Cambridge University Press, New York. 1987.

Aiheesta muualla
----------------

* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Oulujoen koulu** on Oulun Kirkkokankaan kaupunginosassa sijaitseva peruskoulu, jossa on luokat 1-6. Koulussa on noin 200 oppilasta.

Koulu aloitti toimintansa syyslukukaudella 1939 silloisessa Oulujoen kunnassa nimellä Oulujoen kirkonkylän kansakoulu. Ennen oman koulurakennuksen valmistumista koulu ehti toimia Iso-Saarelassa, Oulujoen pappilan kirkkopirtissä ja välillä myös kirkon sakastissa. Omaa koulutaloa oltiin suunniteltu jo aiemmin, mutta sotien vuoksi rakentaminen siirtyi vuosille 1948-1949. Rakennusliike Valjus rakensi koulutalon kunnan hankkimalle tontille Oulujoen kirkon lähettyville. Koulu laajennettiin lisäsiivellä vuonna 1955.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tervonen, Antero: "Koululaitos ja kirjasto", *Oulujokisten satavuotta*, s. 373-374. Entisen Oulun maalaiskunnan/Oulujoen kunnan historia 1865-1964. Oulu: Oulujoki-seura, 1999. ISBN 952-91-1630-6.
2. ↑  Henkilökunta Oulun kaupunki. Viitattu 27.12.2017.
3. 1 2 3 4  Koulun esittely Oulun kaupunki. Viitattu 27.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Oulujoen koulu** Wikimedia Commonsissa
**Oulun Judokerho ry** on vuonna 1966 perustettu judoseura, se on Suomen seitsemänneksi vanhin judoseura. Seura kuuluu Suomen judoliittoon. Liitto valitsi kerhon vuonna 2014 vuoden seuraksi.

Historia
--------

Oulun Judokerho ry on perustettu perustamiskokouksessa Pyrinnön urheilutalolla, nykyisellä Oulun urheilutalolla, 22. tammikuuta 1966. Japanilaisista budolajeista judo tuli ensimmäisenä Ouluun.

Turkulainen Seppo Räty nähdään henkilönä, joka toi kyseisen kamppailulajin Ouluun. Seppo Räty alkoi vetää ensimmäisiä harjoituksia lokakuussa 1964 Pyrinnön urheilutalolla. Paikalla oli paljon lajista kiinnostuneita oululaisnuoria.

Vasta hailuotolaisen Matti Rantasuon aloitteesta ryhdyttiin perustamaan omaa virallista seuraa. Matti Rantasuosta tuli juuri perustetun Oulun Judokerhon ensimmäinen puheenjohtaja.

Menestyneitä seuran urheilijoita
--------------------------------

* Jaana Ronkainen: euroopanmestaruus 1989 ja monia suomenmestaruuksia
* Pasi Laurén: olympiaedustaja 1996 ja moninkertainen suomenmestari

Lähteet
-------

1. 1 2  Lukijan juttu: Judokerho juhlii - mediaoulu.fi *mediaoulu.fi*.  Arkistoitu 26.1.2016. Viitattu 8.1.2016. fi-FI
2. ↑  Seurat; Suomen judoliiton sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Oulun Judokerho vuoden seura Suomessa; YLE 14.1.2015
4. ↑  Historia - Oulunjudokerho *oulunjudokerho.sporttisaitti.com*. Viitattu 8.1.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Seuran kotisivut
*Tämä artikkeli kertoo alueesta, Oulun Eteläinen on ollut myös lehti, jota on julkaissut Alma Media Kustannus.*
Oulun Eteläinen kartalla
**Oulun Eteläinen** on kolmen seutukunnan muodostama verkosto ja yhteistyöalue Pohjois-Pohjanmaan maakunnan eteläosassa.

Oulun Eteläisen muodostavat Ylivieskan, Nivala–Haapajärven ja Haapaveden-Siikalatvan seutukunnat, joihin kuuluu yhteensä 14 kuntaa. Alueen tärkein keskus on Ylivieskan kaupunki.*lähde?*

Alueen historia ja rakenne
--------------------------

Vuoteen 2009 saakka alue oli Oulun läänin lounaisin osa. Asukkaita Oulun Eteläisen alueella on noin 92 000 henkeä eli enemmän kuin esimerkiksi naapurimaakunta Kainuussa, joka sekin vuoteen 2009 kuului Oulun lääniin. Oulun Eteläisen alueella asuu myös enemmän ihmisiä kuin sen eteläisessä naapurissa, Keski-Pohjanmaan maakunnassa. Asukasrakenne Oulun Eteläisessä on laskennallisesti koko Suomen nuorinta. Osaltaan nuorison suureen prosenttimäärään vaikuttavat alueella toimivat useat voimakkaat herätysliikkeet sekä Ylivieskan vuosia jatkunut raju kasvu. Kaupungilla on ollut vaikeuksia järjestää palveluita koko ajan kasvavalle väestölleen. Kaupunki on ollut mukana valtion selvitysmenettelyssä, mutta julkinen rakentaminen, voimakas asuntorakentamisen ja esimerkiksi kaupan investoinnit jatkuvat silti jo pakonkin sanelemina, myös valtion velvoitteiden pohjalta. Kasvu tuo muun muassa sekä kaupunkiteknisiä että liikenteellisiä haasteita.*lähde?* Vuonna 2010 Haapavesi, Oulainen ja Ylivieska sopivat yhteistyöasiakirjasta, jonka avulla ne haluavat yhdessä muiden kuntien kanssa edistää Oulun Eteläisen kehitystä ja kuntien välistä yhteistyötä maakunnallisten kehitysintressien painottuessa muualle.

Oulun Eteläinen on Pohjois- ja Keski-Pohjanmaan välistä vaihettumisaluetta, mikä on muovannut alueesta hyvin omaleimaisen. Maisemaan kuuluvat Kalajoen jokilaakson viljelysaukeat ja latomeret.*lähde?*

Alueen kunnat
-------------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| * Alavieska
* Haapajärvi
* Haapavesi
 | * Kalajoki
* Kärsämäki
* Merijärvi
 | * Nivala
* Oulainen
* Pyhäjärvi
 | * Pyhäntä
* Reisjärvi
* Sievi
 | * Siikalatva
* Ylivieska
 |

Lähteet
-------

1. ↑  Tietoa Oulun Eteläisestä Oulun Eteläinen. Viitattu 4.5.2013. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Oulun ete­läi­nen alue nostaa päätään *kaleva.fi*.  24.02.2010. Viitattu 29.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Oulun Eteläisen sivusto
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Oulun Ilmoituslehti** oli Oulussa vuosina 1886–1905 ilmestynyt sanomalehti.

Lehden perustaja oli kauppias ja kirjapainonomistaja Nils Emmanuel Ringvall. Vuonna 1890 sen taakse muodostettiin Uleåborgs Tryckeri Ab, joka alkoi julkaista myös ruotsinkielistä *Uleåborgsbladetia*. *Ilmoituslehden* takana olivat ruotsinmieliset piirit, mutta se pyrki esiintymään puolueettomana maakuntansa äänenkannattajana. Sortovuosina lehti oli varovaisen perustuslaillinen. Se kärsi lopulta tappion kilpailussa oululaisten *Kaiun*, *Louhen* ja *Kalevan* kanssa.

Lehti ilmestyi vuodesta 1887 lähtien kahdesti, vuodesta 1890 kolmesti ja vuodesta 1904 kerran viikossa. Sen levikki oli 2800 kappaletta vuonna 1894. Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Nils Emmanuel Ringvall (vast. toim. 1887–1891), Gustaf Adolf Arvidsson (1891–1893), Frans Enqvist (vast. toim. 1894–1896), Väinö Jurvelius (1896–1897), K. Hjalmar J. Wialén (vast. toim. 1897–1899), V. A. Marjanen (1902–1904) sekä H. H. Messman (1899–1901? ja 1904–1905).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 184–185. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-240-5.

Aiheesta muualla
----------------

* *Oulun ilmoituslehti* digitoituna kansalliskirjastossa
**Oulun Elokuvakeskus R.Y.** (**OEK**) on vuonna 1973 perustettu pohjoissuomalainen elokuvan kulttuurijärjestö. Järjestö pyrkii edistämän elokuvataiteen ja elokuvan historian tuntemusta ja tutkimusta, missä tarkoituksessa se tuo maahan 35 mm:n ja 16 mm:n elokuvakopioita.

OEK ylläpitää Oulun Kulttuuritalo Valveella Studio-elokuvateatteria, missä se järjestää myös Kansallisen audiovisuaalisen arkiston (KAVA) paikallisen esityssarjan näytökset. Studio aloitti toimintansa Oulun urheilutaloon rakennetussa 50-paikkaisessa salissa 1979. OEK:lla on KAVA:n jälkeen Suomen laajin elokuva-alan kirjasto ja arkisto, ja se myös julkaisee alan kirjallisuutta. Lisäksi OEK esittää elokuvia päiväkodeissa ja kouluissa, ja järjestää vuosittain ohjaaja- ja asiantuntijavierailuja ja seminaareja. 

Marraskuussa OEK järjestää vuosittaisen Oulun kansainvälisen lasten- ja nuortenelokuvien festivaalin.

Keskuksen toiminnanjohtaja-elokuvasihteeri hoitaa Pohjois-Pohjanmaan alueen 42 kunnan maakunnallista elokuvaneuvontaa. Oulun kaupunki lakkautti oman kunnallisen elokuvatoimensa 1993 ja siirsi tehtävät elokuvakeskukselle, jonka toimintaa kaupunki tukee taloudellisesti.

Historiaa
---------

Oulun Elokuvakeskus perustettiin vuonna 1973, kun Suomessa käynnistettiin kunnallista elokuvatoimintaa. Se oli ensimmäinen Suomen alueellisista elokuvakeskuksista. Yhdistys syntyi Suomen Elokuva-arkiston (nyk. KAVI) myötävaikutuksella, ja sen toiminta-alueeksi määriteltiin koko Pohjois-Suomi. Ensimmäisten 10 toimintavuoden kuluessa elokuvakeskuksen toimintaan kuului esitystoiminnan lisäksi kirjaston ja arkiston kartuttaminen, 16 mm:n elokuvakopioiden välitys, koulutus ja neuvonta, tapahtumien järjestäminen ja julkaisutoiminta.

Vuonna 1982 valmistuneeseen Oulun kaupunginkirjaston uudisrakennukseen tuli 168-paikkainen elokuvasali, jossa alettiin näyttää kunnallisia elokuvanäytöksiä *Oulun Kirjastokinon* nimellä.

Lähteet
-------

* Oulun Elokuvakeskus R.Y.

### Viitteet

1. ↑  Oulun Elokuvakeskus R.Y. *Yhdistysrekisterin tietopalvelu*. Helsinki:  Patentti- ja rekisterihallitus. Viitattu 19.12.2021.
2. 1 2  *Oulun kaupungin historia VI*, s. 411–412. Oulu: Gummerus, 1995. ISBN 951-9234-48-9.
3. ↑  Rossi, Jukka: Oulun elokuvakeskus 10 vuotta.  *Projektio*, 1983, nro 4, s. 27.
4. ↑  Kejonen, Pentti: "Kunnan elokuvateatterin mahdollisuudet – mallina Oulun Kirjastokino", *Studio 13, Elokuvan vuosikirja 1983*, s. 107–115. Suomen elokuvasäätiö, 1983. ISBN 951-9349-32-4.

Kirjallisuutta
--------------

* Autio, Antti: Oulu: Elokuvakeskuksessa tapahtuu.  *Filmihullu*, 2013, nro 1.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
**Oulun Aikuiskoulutuskeskus Oy** (OAKK) oli Oulussa toimiva ammatillisen osaamisen ja ammatillisen hyvinvoinnin asiantuntijaorganisaatio. Vuosittain OAKK:ssa opiskeli noin 5 000–7 000 aikuista, ja henkilökuntaa oli viimeisenä toimintavuotena noin 130. OAKK:n koulutuspalveluja olivat aikuisten näyttötutkinnot, ammatillinen täydennyskoulutus, uraohjauspalvelut sekä maahanmuuttajien kotoutumiskoulutus. Koulutustoimintaa OAKK:ssa tukivat ravintola Killinki, Hierojaklinikka, Virpiniemen liikuntaopiston virkistys- ja vapaa-ajan toiminta, eri koulutusalojen asiakastyöt ja osakkuus tarkkuusmekaniikan opetus- ja valmistuskeskus Oulu PMC -osuuskunnassa. OAKK:n omisti Oulun kaupunki. 

OAKK järjesti koulutusta seuraavilla koulutusaloilla:

* tekniikan ja liikenteen ala (metalli, sähkö ja elektroniikka, rakennus, pintakäsittely, maarakennus, ajoneuvo- ja kuljetustekniikka, kiinteistö ja talotekniikka, turvallisuus)
* yhteiskuntatieteiden, liiketalouden ja hallinnon ala (liiketalous ja kauppa)
* matkailu-, ravitsemis- ja talousala (kotitalous- ja puhdistuspalvelut, hotelli ja ravintola, matkailu)
* humanistinen ja kasvatusala (vapaa-ajan ohjaus, opetus ja kasvatus)
* sosiaali-, terveys- ja liikunta-ala (hoitotyö, kuntoutuminen, välinehuolto, liikuntaneuvoja)
* ohjauspalvelut (uraohjauspalvelut, kotoutumispalvelut).

Vuosittain suoritettiin noin 700 kokonaista aikuisten näyttötutkintoa ja runsaat 200 tutkinnon osaa. OAKK:ssa voi opiskella sekä työtön että työssä oleva. OAKK järjesti työvoimakoulutusta, oppisopimuskoulutusta, yhteishankintakoulutusta, omaehtoista koulutusta sekä henkilöstökoulutusta. OAKK järjesti myös nuorten aikuisten koulutusohjelmaan (nuorisotakuu) kuuluvaa koulutusta.

Historia
--------

Suomeen perustettiin 1970–luvulla useita kymmeniä ammatillisia kurssikeskuksia eri puolille maata tarjoamaan työttömille täydennys– ja jatkokoulutusta. Oulun kurssikeskuksen ensimmäiset kurssit alkoivat toukokuussa 1971. Kurssikeskus toimi muun muassa Åströmin entisissä tehdasrakennuksissa. Kurssikeskuksen koulurakennus Kaukovainiolla valmistui 1981. Kurssikeskuksen nimi muutettiin ammatilliseksi aikuiskoulutuskeskukseksi 1991.

Oulun Aikuiskoulutuskeskuksen toiminta omalla nimellään päättyi 31.12.2017. OAKK:n koulutustoiminta siirtyi OSAO:lle 1.1.2018. 

### Hallitus 2014–2017

* Jouni Pitkänen, puheenjohtaja
* Jani Ronkainen, varapuheenjohtaja
* Sirpa Kemppainen
* Virve Kangas
* Abdul Mannan

### Rehtorit

* Antero Kinnunen 1970–1978
* Seppo Ventelä 1978–1987
* Ilpo Mäki 1987–2012
* Susanna Maunu 2012–heinäkuu 2017
* Sanna Matikainen heinäkuu–joulukuu 2017

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Manninen, Turo: *Oulun kaupungin historia VI*, s. 267. Oulu: Oulun kaupunki Vuosi= 1995. ISBN 951-9234-48-9.
3. ↑  Uusi OSAO *www.osao.fi*. Viitattu 2.1.2018.
4. ↑  Moilanen, Pertti: *Ossaajia Oulusta - Oulu Aikuiskoulutuskeskuksen historiikki 1970-2010*, s. 211. Oulu: Oulun Aikuiskoulutuskeskus, 2010. ISBN 978-952-92-8382-8.
**Julius Terentius** (200-luku) oli roomalainen sotilas, joka tunnetaan Dura-Europoksesta löytyneen seinämaalauksen ja piirtokirjoituksen perusteella. Hän oli Durassa olleen palmyralaisten 20. kohortin (*Cohors XX Palmyrenorum*) tribuuni, joka luultavasti sai surmansa persialaisten hyökkäyksessä vuonna 239.

Seinämaalauksessa, joka löydettiin eräästä kaupungin temppelistä, 21 miehen ryhmä kohortin sotilaita valmistautuu uhraamaan kolmen veistoksen edessä. Ne esittävät ehkä palmyralaisia jumalia tai Rooman keisareita Gordianus III:ta, Pupienusta ja Balbinusta. Uhritoimituksen johtajana toimii Julius Terentius, jonka nimi mainitaan maalauksessa.

Terentiuksen vaimo pystytti miehensä muistoksi hautakiven, joka löydettiin eräästä talosta, jonka tutkijat arvelevat olleen heidän kotinsa. Hautakiveen oli hakattu myös piirtokirjoitus, joka viittaa siihen, että hän sai surmansa taistelussa. Eräästä toisesta talosta löytyneen graffitin mukaan persialaiset hyökkäsivät Duraan 30. huhtikuuta 239. Terentius saattoi kuolla juuri tuolloin.

Lähteet
-------

* Peter Edwell: *Between Rome and Persia: the middle Euphrates, Mesopotamia and Palmyra under Roman control*. Routledge, 2008. ISBN 041542478X. (englanniksi)
* Philip Matyszak ja Joanne Berry: *Roomalaisia elämäntarinoita*. Suomentanut Pekka Tuomisto. Karisto, 2009. ISBN 978-951-23-5119-0.

### Viitteet

1. 1 2 3  Edwell s. 138
2. 1 2 3  Matyszak ja Berry s. 250–251
**Ruusuapila** eli **pyökkiapila** (*Trifolium alpestre*) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon ja apiloiden (*Trifolium*) sukuun kuuluva kasvilaji. Ruusuapila muistuttaa paljolti metsäapilaa (*Trifolium medium*) mutta on erotettavissa siitä lehtien korvakkeiden ja kukkien verhiöiden ulkonäön perusteella. Korvakkeiden ja verhiöiden ulkonäkö onkin ruusuapilan tunnusomaisimpia tuntomerkkejä.

Ruusuapila on monivuotinen ja ruohovartinen apilalaji, joka voi kasvaa noin 40 cm korkeaksi. Varret ovat kasvutavaltaan pystyjä ja harvakseltaan haaroittuneita. Lehdet ovat muodoltaan sormilehdykkäisiä, ja kussakin lehdessä on kolme lehdykkää. Lehdykät ovat kapeansuikeita ja laidoiltaan hienohampaisia. Lehtien korvakkeet ovat pitkiä ja lehtiruodin kanssa yhteen kasvaneita. Kukat sijaitsevat varsien kärjissä, ja ne ovat perättömiä ja väriltään punaisia. Kukkien verhiöt ovat karvaisia ja kaksikymmentäsuonisia, ja verhiön alimmat liuskat ovat noin kaksi kertaa niin pitkiä kuin ylimmät. Ruusuapila kukkii kesä–heinäkuussa.

Ruusuapila kasvaa kuivilla ja kalkkipitoisilla kasvupaikoilla. Suomessa ruusuapilaa on tavattu kerran 2010-luvulla Kymenlaaksossa. Ruotsissa Gotlannissa ruusuapila kasvaa rinneniityillä sekä harvapuustoisissa mäntymetsissä. Siellä lajia tavataan vain Gotlannin länsiosissa, ja se on Ruotsissa rauhoitettu. Muualla Euroopassa ruusuapilaa tavataan laajalti Ranskasta ja Italiasta itään keskiselle Venäjälle ja Kaukasukselle asti. Ruusuapila on kuvattu Alpeilta, joihin lajin tieteellisen nimen lajinimikin viittaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Arne A. Anderberg: Den virtuella floran: Alpklöver (*Trifolium alpestre*) *Den virtuella floran*.  1998. Naturhistoriska riksmuseet. Viitattu 1.11.2018. (ruotsiksi)
2. ↑  Raino Lampinen & Tapani Lahti: Kasviatlas 2017: Ruusuapila (*Trifolium alpestre*) *Kasviatlas*. Luonnontieteellinen keskusmuseo. Viitattu 1.11.2018.
3. ↑  Den virtuella floran: Alpklöver (*Trifolium alpestre*) – Norra halvklotet *Den virtuella floran*.  1998. Naturhistoriska riksmuseet. Viitattu 1.11.2018. (ruotsiksi) (kartta)

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Lajitietokeskus: Ruusuapila (*Trifolium alpestre*)
* ITIS: *Trifolium alpestre* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q163363
* Wikispecies: Trifolium alpestre
* BioLib: 40036
* CoL: 58PMZ
* EoL: 704095
* EPPO: TRFAE
* EUNIS: 171116
* GBIF: 5359499
* GRIN: 40162
* iNaturalist: 334748
* IPNI: 522831-1
* IRMNG: 11195159
* ITIS: 819718
* NBN: NBNSYS0200003325
* NCBI: 97007
* Open Tree of Life: 128247
* PalDat: Trifolium\_alpestre
* PFI: 2673
* Plant List: ild-9003
* PLANTS: TRAL10
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:522831-1
* RHS: 309302
* Tropicos: 13033677
* WFO: wfo-0000213941

 |

 |
Liverpool-Everton vuonna 2006
**Merseysiden derby** on jalkapallon derby-ottelu, jossa kohtaavat englantilaiset seurat Everton FC ja Liverpool FC. Molemmat seurat ovat kotoisin Liverpoolista, Merseysidestä. Everton ja Liverpool kuuluvat Englannin menestyneimpiin seuroihin, sillä ne ovat voittaneet yhteensä 28 mestaruutta tehden Liverpoolista Englannin menestyksekkäimmän jalkapallokaupungin.

Evertonilla ja Liverpoolilla ei ole mitään poliittista tai uskonnollista erottavaa tekijää ja niiden kotikentät, Goodison Park ja Anfield, ovat lähekkäin Stanley Park -puiston vastakkaisissa päissä. Useissa perheissä on molempien kannattajia ja derbyä kutsutaankin usein myös nimellä *The Friendly Derby* (suom. *Ystävällinen derby*). Toisaalta nykyään seurojen kohtaamiset Valioliigassa ovat olleet hyvin kovaotteisia ja kiivaita. Monet Evertonin kannattajat ovat vieläkin katkeria Liverpoolin kannattajien aiheuttaman Heyselin onnettomuuden takia. Englantilaiset seurat suljettiin Euroopan Cupista viideksi vuodeksi ja juuri mestaruuden voittanut Evertonin menetti mahdollisuuden osallistua cupiin yhdellä sen kaikkien aikojen parhaista joukkueista.

Suurimpana Merseysiden derbynä pidetään FA Cupin viidennen kierroksen uusintaottelua vuonna 1991. Ensimmäinen ottelu oli päättynyt 0-0. Uusintaottelussa Liverpool ja Everton tekivät maaleja vuorotellen. Aluksi Peter Beardsley vei Liverpoolin kahdesti johtoon Evertonin Graeme Sharpin aina tasoittaessa. Liverpool oli aivan ottelun varsinaisen peliajan loppuun asti kiinni voitossa Ian Rushin maalilla, mutta Tony Cottee tasoitti. Jatkoajalla John Barnes vei Liverpoolin taas johtoon, mutta Cottee onnistui jälleen tasoituksessa. Ottelu päättyi 4-4 ja Liverpoolin päävalmentaja Kenny Dalglish erosi seuraavana päivänä. Everton voitti toisen uusintaottelun viikkoa myöhemmin.

Tilastot
--------

Liverpool ja Everton ovat kohdanneet vuoden 1894 jälkeen virallisissa otteluissa 213 kertaa:

| Kilpailu | Ottelut | Liverpoolin voitot | Tasan | Evertonin voitot |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Liiga / 1. divisioona | 184 | 70 | 57 | 57 |
| FA Cup | 22 | 9 | 6 | 7 |
| Liigacup | 4 | 2 | 1 | 1 |
| Community Shield | 3 | 1 | 1 | 1 |
| Yhteensä | 213 | 82 | 65 | 66 |

*Päivitetty 18. tammikuuta 2011*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Liverpool vs Everton FIFA.  Arkistoitu 12.11.2012. Viitattu 30.11.2010. (englanniksi)
2. ↑  The Merseyside Derby footballderbies.com. Viitattu 30.11.2010. (englanniksi)
3. ↑  Bernstein, Joe: Dirk Kuyt continues hot streak as Mersey rivals reduced to ten men apiece  6.2.2010. Daily Mail. Viitattu 30.11.2010. (englanniksi)
4. 1 2  Williamson, Laura: Sportsmail's top 10 Merseyside derbies  19.1.2009. Daily Mail. Viitattu 30.11.2010. (englanniksi)
5. ↑  Roughley, Gregg: The myth of the friendly derby  2.2.2007. The Guardian. Viitattu 30.11.2010. (englanniksi)
6. ↑  Liverpool vs Everton - all time results soccerbase.com.  Arkistoitu 27.11.2007. Viitattu 18.1.2011. (englanniksi)
**SEAT León Typ 1M** on SEAT Leónin ensimmäisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1999–2006.

SEAT León Typ 1M (1999–2006)
----------------------------

Ensimmäisen sukupolven León esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 1999, ja se perustuu Volkswagen Groupin A4-pohjalevylle. Samalle pohjalevylle perustuvat myös aiemmin esitellyt Audi A3, Škoda Octavia ja Volkswagen Golf IV. Leónin sedan-korinen sisarmalli oli SEAT Toledo. Molempien mallien kojelauta oli suoraan Audi A3:sta lainattu.

Bensiinimoottoreina olivat aluksi 1,4 16V (75 hv), 1,6 8V (100 hv) ja 1,8 20V (125/180 hv). Dieselmoottorit olivat 1,9 SDI (68 hv) ja 1,9 TDI (90/110 hv). Syksyllä 2000 1,6-litrainen muuttui 16-venttiiliseksi ja sen teho nousi 105 hevosvoimaan. TDI:stä esiteltiin samaan aikaan 150-hevosvoimainen versio. Uutena moottorina oli 2,8-litrainen V6 (204 hv).

SEAT León Cupra
Keväällä 2002 esiteltiin urheilullinen León Cupra R, jossa 1,8-litraisen turbomoottorin teho oli nostettu 210 hevosvoimaan. Seuraavana keväänä teho nousi 225 hevosvoimaan. Samalla 1,9 TDI:stä tuli tarjolle 130-hevosvoimainen versio. Vuoden 2003 lopulla 1,9 SDI poistui valikoimasta, keväällä 2004 myös 2,8 V6.

Lähteet
-------

1. ↑  Frankfurt show cars come into view: Frankfurt Auto Show IAA 1999 *Automotive News Europe*.  30.8.1999. Viitattu 2.12.2017. (englanniksi)
2. ↑  Seat Toledo / Leon (Internet Archive) *AutoZine*.  Arkistoitu 25.7.2011. Viitattu 2.12.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SEAT León (1999)** Wikimedia Commonsissa
'**Anata** tai **A'nata** on kylä Palestiinan Länsirannalla Jerusalemin pohjoispuolella. Nykyistä 'Anataa on pidetty Raamatussa mainittuna Anatotin kaupunkina. Sen asukasluku oli vuoden 2018 arvion mukaan 17 145.

Maantiede
---------

'Anata sijaitsee Jerusalemin kuvernoraatissa noin 10 kilometriä Jerusalemin kaupungista pohjoiseen. Sen naapuripaikkakuntia ovat An Nabi Musa idässä, Hizma pohjoisessa, Shu'fat lännessä ja al-Isawiya etelässä. 'Anatan korkeus merenpinnasta on 673 metriä.

Keskimääräinen vuotuinen sadanta 'Anatassa on 341,4 mm ja keskimääräinen lämpötila 23°C.

Historia
--------

'Anataa valokuvassa 1900-luvun alulta.
Nykyinen 'Anata on yhdistetty Raamatussa esiintyvään kaupunginnimeen *Anatot*. Se mainitaan Benjaminin heimon alueena ja tuodaan esiin muissa yhteyksissä Vanhassa testamentissa. Raamatun ohella paikan mainitsevat Eusebios ja Josephus. Molemmat kuvailet sen sijaitsevan muutaman kilometrin päässä Jerusalemista pohjoiseen. 'Anatan nykyinen nimi on johdettu vanhasta nimestä.

'Anatan paikallisen kansanperinteen mukaan kylän asukkaat polveutuvat  Khirbet Almitista siirtolaisista. Toisen tarinan mukaan he ovat Irakista saapuneen suufilaisen veljeskunnan perustaneen Ahmed ar-Rifain jälkeläisiä. Ristirekien aikaan kylä oli hetkellisesti Saladinn tukikohta tämän sotiessa Jerusalemia vastaan, Vuonna 1832 kylä tuhoutui Egyptin hallitsija Ibrahim paššan sotiessa alueella.

Talous
------

Vuonna 2011 'Anatan töissä käyvästä väestöstä 28 % työllistyi kaupanalalla, 20 % teollisuudessa, 20 % Israelissa, 14 % hallinnossa, 14 % palveluissa ja 4 % maataloudessa. Kylässä on esimerkiksi kivi- ja marmoritehdas, metallityöpaja, sekä useita kauppoja ja muita palveluja. Huomattava osa väestöstä on työttömiä. Alueen maatalouden tuotteisiin lukeutuvat esimerkiksi oliivit, viiniviljelmät, viljat ja lampaat.

Väestö
------

'Anatan asukasluku oli Palestiinan tilastokeskuksen arvion mukaan vuonna 2018 17 145. Vuonna 1968 vastaava lukema oli 1 260 ja vuonna 2003 9 067.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  'Anata Town Profile *Palestinian Localities Study*. The Applied Research Institute – Jerusalem. Viitattu 24.10.2019. (englanniksi)
2. 1 2 3  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 02 Alr-Az*, s. 132. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
3. ↑  Projected Mid -Year Population for Jerusalem Governorate by Locality 2017-2021 Palestinian Central Bureau of Statistics. Viitattu 24.10.2019. (englanniksi)
**Bookabooka** oli suomalainen kirjojen vuokraamiseen erikoistunut palvelu, joka perustettiin syksyllä 2008. Palvelun avulla esimerkiksi opiskelijat voivat saada käyttöönsä kurssikirjoja. Palvelu julkaisi kirjojen omistajien vuokratarjouksia ja välitti tarjoajan ja kiinnostuneen vuokraajan yhteystiedot toisilleen 0,95 euron korvausta vastaan. Muista yksityiskohdista sopiminen jäi yksityishenkilöiden väliseksi.

Muutaman kuukauden toiminnan jälkeen Tekijänoikeuden tiedotus- ja valvontakeskus ry lähestyi palvelun ylläpitäjää kehottaen sulkemaan palvelun vuokraamiseen liittyvät osuudet Bookabookan verkkosivustoilta perjantaihin 24. huhtikuuta 2009 mennessä. Järjestö piti vuokrauspalvelua tekijänoikeuslain vastaisena. Järjestön näkemyksen mukaan yksittäisenkin vuokrattavan kirjan kustantajilta, kirjoittajilta, kirjoissa olevien kuvien oikeudenomistajilta sekä kääntäjiltä pitäisi aina erikseen hankkia lupa kirjan vuokraamiseen. TTVK:n mukaan tekijällä, eikä siis kirjan omistajalla, on oikeus määrätä esimerkiksi teoksensa vuokraamisesta ja lainaamisesta palvelun mahdollistamalla tavalla.

Bookabooka ilmoitti 10. syyskuuta 2009 aloittavansa neuvottelut tekijänoikeusjärjestöjen kanssa ratkaisun löytämiseksi ja keskeyttävänsä vuokraustoiminnan siihen asti. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet tuloksiin, ja 25. syyskuuta 2009 Bookabooka ilmoitti lopettaneensa kirjojen vuokraustoiminnan.

Vuokraustoiminnasta tehtiin eduskunnassa kirjallinen kysymys, johon kulttuuri- ja urheiluministeri Stefan Wallin vastasi 20. lokakuuta 2009, että "Tekijänoikeus ei ulotu kahden yksityishenkilön väliseen teoskappaleen vuokraamiseen. Vuokraamiseen johtavan kontaktin pitää kuitenkin syntyä muulla tavalla kuin siten, että ulkopuolinen tarjoaa tällaisen palvelun tai vuokralle antaja itse julkisesti tarjoaa teoskappaleen yleisölle vuokrattavaksi. Nykyinen laki sallii kahden yksityishenkilön välisen teoskappaleen vuokraamisen. Laki sallii myös Euroopan talousalueella tekijän luvalla levitykseen saatettujen teoskappaleiden edelleen myymisen. Sen sijaan yleisölle suunnatun vuokrauspalvelun tarjoajan tulee hankkia tarvittavat luvat joko suoraan oikeudenhaltijoilta tai taholta, joka yksittäisten oikeudenhaltijoiden puolesta myöntää lupia teoskappaleiden vuokraamiseen."

Syksyllä 2013 Bookabooka ilmoitti lopettavansa toimintansa kokonaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  KIRJALLINEN KYSYMYS 791/2009 vp Oppikirjojen vuokraustoiminta yksityishenkilöiden välillä
2. 1 2 3  Pitkänen, Perttu: Bookabookasta tulossa kirja-alan Pirate Bay *Digitoday*. 21.4.2009.
3. ↑  Vuokrasin kirjan -blogi (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF)
4. ↑  Lainauspalvelu Bookabooka katoaa lopullisesti *Markkinointi & Mainonta*. 13.9.2013.
**Greyiaceae** on pieni kasviheimo koppisiemenisten Geraniales-lahkossa, johon myös muun muassa kurjenpolvikasvit (Geraniaceae) kuuluvat. Heimossa on vain *Greyia*-suku.

Tuntomerkit
-----------

Kasvit ovat pensaita tai pieniä puita. Lehdet ovat pyöreähköjä, yksinkertaisia, tupellisia, kourasuonisia, tylppähampaisia ja korvakkeettomia tai korvakkeellisia; tuppi, ruoti ja lapa karisevat yhtenä kokonaisuutena. Kukat sijaitsevat varsipäätteisissä tertuissa ja ovat isoja ja punaisia sekä sikiäintä lukuun ottamatta erilehtisiä. Verholehtiä on viisi, samoin terälehtiä. Kymmenen varrellista mesiäistä on kilpimäisiä tai alasimenmuotoisia ja sijaitsevat hetiön ulkopuolella. Heteet ulottuvat pitkälle ulos kukasta. Sikiäin on yhdislehtinen ja suippenee vähitellen pitkäksi vartaloksi, joka päättyy hieman laajentuneeseen luottiin. Hedelmä on kotamainen. Siemenen endospermi on tärkkelyspitoinen.

Levinneisyys
------------

Lajit kasvavat Etelä-Afrikan Swazimaassa.

Luokittelu
----------

*Greyia*-suvussa on kolme lajia. Cronquist (1981) vei sen Sapindales-lahkoon. Lähimmäksi sukulaiseksi on kuitenkin osoittautunut heimo Francoaceae Geraniales-lahkossa.

Lajit:

* *Greyia flanaganii* Bolus
* *Greyia radlkoferi* Szyszył.
* *Greyia sutherlandii* Hook. & Harv.

Lähteet
-------

* Stevens, P. F. (2001 onwards). Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, July 2012 [and more or less continuously updated since]. .

### Viitteet

1. 1 2  Stevens 2001–, Viittaus 16.1.2015.
2. ↑
3. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1985140
* Wikispecies: Greyiaceae
* APNI: 223572
* Fossilworks: 55669
* GBIF: 3750349
* GRIN: 494
* IRMNG: 119401
* ITIS: 28651
* NZOR: 9f46c153-ffb1-49b7-ac42-6bc587adb070
* Tropicos: 42000169
* Watson & Dallwitz: greyiace
* WFO: wfo-7000000672

 |

 |
**Karl Selter** (24. kesäkuuta 1898 – 31. tammikuuta 1958) oli virolainen poliitikko ja diplomaatti. Selter toimi 1930-luvulla Viron talous- ja ulkoministerinä. Neuvostoliiton miehittäessä Viron Selter oleskeli lähettiläänä Sveitsissä ja säästyi näin miehitystä seuranneilta puhdistuksilta. Hän kuoli Genevessä vuonna 1958.

Elämäkerta
----------

Karl Selter syntyi Kapun kylässä Järvamaassa 24. kesäkuuta 1898. Hän opiskeli Tarton yliopistossa ensin lääketiedettä ja sittemmin lakia valmistuen vuonna 1925. Vuoteen 1933 saakka hän työskenteli puolustus- ja oikeusministeriöille pyörittäen samalla myös omaa asianajajatoimistoaan. Selter toimi Viron talousministerinä lokakuuta 1933 toukokuuhun 1938. Selterin virkakaudella Viron taloudellinen asema koheni hänen edeltäjiensä aloittamien uudistusten ja Selterin ajaman valtion vahvan talouselämän roolin siivittämänä. Tuotanto kasvoi vahvan valtion tuen avulla ja 1930-luvun loppupuolella lähes 25 prosenttia koko Viron tuotannosta oli valtionyhtiöiden käsissä.

Vuonna 1937 Selteristä tuli kansanedustaja ja toukokuussa 1938 hänet nimitettiin maan ulkoministeriksi. Selter pyrki turvaamaan Viron itsenäisyyden huonontuneessa turvallisuustilanteessa. Selter tukeutui Viron Saksan kanssa toukokuussa 1939 solmimaan hyökkäämättömyyssopimukseen ja hylkäsi Neuvostoliiton tarjoamat takeet Viron itsenäisyydestä samana vuonna. Maailmanpoliittinen tilanne huononi kuitenkin Viron kannalta, kun Saksa miehitti Puolan saman vuoden syyskuussa. Adolf Hitler ei ollut kiinnostunut Viron itsenäisyyden puolustamisesta ja Selter solmi Neuvostoliiton kanssa yhteistyösopimuksen, joka johti Viron alistamiseen ja maan Kaarel Eenpalun johtaman hallituksen kaatumiseen. Selter erosi 12. lokakuuta ja hänet lähetettiin Geneveen toimimaan Viron Kansainliiton lähettiläänä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Selterin virka Sveitsissä pelasti hänen henkensä, kun muut entisen hallituksen jäsenet päätyivät NKVD:n surmaamiksi. Sodan jälkeen länsimaat eivät enää tunnustaneet Selterin diplomaattista asemaa ja hänestä tuli epävirallinen Viron edustaja Länsi-Saksassa. Hän kuoli Genevessä 31. tammikuuta 1958.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

*Eesti välisministrina Moskvas. Eesti riik ja rahvas teises maailmasõjas II*. Stockholm 1955.

Lähteet
-------

1. 1 2  Wojciech Roszkowski ja Jan Kofman: *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century*, s. 892–893. M.E.Sharpe, 2008. ISBN 978-0-7656-1027-0. (englanniksi)
2. ↑  Hyytiä, Osmo: *Viron kohtalontie 1933...1939...1940*, s. 277. Yliopistopaino, 1992. ISBN 951-570-143-0.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Kauppaneuvos Karl Stockmann (1934)
**Karl Eugen Kristian Stockmann** (7. tammikuuta 1865 Helsinki – 28. toukokuuta 1938 Bad Reichenhall, Saksa) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos, joka toimi Stockmannin tavaratalon toimitusjohtajana 1902–1925 ja nosti sen mannermaiselle tasolle.

Karl Stockmann oli vanhin tavaratalon perustaneen kauppaneuvos G. F. Stockmannin aikuisiksi eläneistä pojista. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingfors lyceumista vuonna 1883, suoritti asevelvollisuuden ja vietti kolme vuotta kauppaliikkeiden harjoittelijana Saksassa ja Englannissa. Perheyrityksen palvelukseen hän tuli 1887 prokuristiksi. Vähitellen valta yrityksessä siirtyi vanhalta ja sairaalta isältä Karlille ja hänen veljelleen Franzille. Vuonna 1902 Stockmann muutettiin osakeyhtiöksi ja Karlista tuli sen toimitusjohtaja, vaikka isä omistikin enemmistön osakekannasta kuolemaansa asti. Ensimmäisen vuosikymmenensä aikana Karl Stockmann laajensi Helsingin Senaatintorin varrella sijainneen tavaratalon tiloja niin, että myyntipinta-ala kasvoi yli kaksinkertaiseksi. Vuonna 1911 hän osti Julius Tallbergilta Aleksanterinkadun päästä tontin uudelle tavaratalolle, jonka suunnittelukilpailun voitti Sigurd Frosterus vuonna 1916. Uusi rakennus valmistui kuitenkin vasta 1930. Sitä odotellessa yhtiön tuotevalikoimaa laajennettiin ostamalla useita kilpailevia yrityksiä. Samalla Stockmannin osakaskunta laajeni Stockmannin perheen ulkopuolelle. Karl Stockmann luopui toimitusjohtajan tehtävästä 1925, mutta toimi sen jälkeen yhtiön hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa asti. Hänen seuraajakseen toimitusjohtajana tuli Arthur Söderholm.

Karl Stockmann vaikutti myös muissa yrityksissä. Hän kuului vuodesta 1904 Tampellan hallitukseen ja toimi sen puheenjohtajana 1927–1932. Hän oli myös vuodesta 1897 Suomen Yhdyspankin pankkivaliokunnan ja fuusion jälkeen 1919 perustetun Pohjoismaisen Yhdyspankin hallintoneuvoston jäsen. Kauppaneuvoksen arvo Stockmannille myönnettiin vuonna 1920. Lisäksi hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon 1897–1906 ja 1916–1918 ja edusti Helsinkiä porvarissäädyssä valtiopäivillä 1904–1905.

Karl Stockmannin puoliso oli vuodesta 1890 Ester Grönqvist, liikemies Fredrik Wilhelm Grönqvistin tytär. Hän asui appensa rakennuttamassa Grönqvistin talossa Helsingin keskustassa. Perheen pojista Sten Stockmann kohosi myöhemmin Stockmann Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi. Karl Stockmann kuoli isänsä tavoin vieraillessaan terveyskylpylässä Saksassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Karl Stockmann. *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 8 p. 168
3. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 324–325. Helsinki: Otava, 1921.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Reijola** (ruots. *Grejus*) on Länsi-Helsingissä sijaitseva kaupungin peruspiiriksi kutsuttu hallinnollinen alue. Se käsittää kolme paremmin tunnettua osa-aluetta: Laakson, Ruskeasuon ja Meilahden. Myös Pikku Huopalahden asuinalue kuuluu suurimmaksi osaksi Reijolan peruspiiriin. Peruspiiri on saanut nimensä Grejuksen (Reijolan) tilan mukaan.

Asukkaista
----------

Peruspiirissä on yhteensä asukkaita noin 15 400 (2008 alussa) ja työpaikkoja 20 900 (2005 lopussa). Eniten työtä tarjosi Meilahti, jolla sijaitsee mm. laaja Meilahden sairaala-alue. Reijolan peruspiirin koulutustaso (30,3% asukkaista korkeakoulututkinto) on jonkin verran kaupungin peruspiirien keskiarvoa korkeampi ja työttömyysaste (5,9% vuonna 2006) keskiarvoa matalampi.

Peruspiirin asukkaista suomenkielisiä on 85,3%, ruotsinkielisiä 7,6% ja muunkielisiä 7,1% (2008 alussa). Helsingissä syntyneitä on 39,4%.

Rakennuksista
-------------

Reijolan alueen eteläosa ja Mannerheimintien varsi on perinteistä kantakaupunkia. Se sisältää 1930-luvun kerrostumia ja korkeampia sodanjälkeisiä lamellitaloja esimerkiksi Laaksossa. Vanhan Meilahden kartanon alueella on jäljellä 1800–1900-lukujen vaihteesta peräisin olevia huviloita. Meren äärellä sijaitsevat myös nyttemmin museona toimiva aiempi presidentin virka-asunto Tamminiemi ja nykyinen virka-asunto Mäntyniemi. Kansanpuisto Seurasaari kuuluu Meilahden osana Reijolan peruspiiriin.

Keskuspuiston kyljessä sijaitseva Ruskeasuo rakennettiin 1950-luvulla. Ruskeasuon osa-alueeseen kuuluvaksi luetaan myös osa Mannerheimintien toisella puolella sijaitsevasta, pääosin 1990-luvulla nousseesta Pikku Huopalahdesta.

Enemmistö alueen asunnoista on vuokra-asuntoja (52 %). Huoneistoista tavallisimpia ovat kaksiot (runsas 40 %), myös yksiöitä (runsas 20 %) ja kolmioita (noin 20 %) on kohtalaisesti. Suurin osa asunnoista on 1950-luvulta tai vanhempia (yli 60 %), joskin uudempien Huopalahden ja Tilkan alueiden kerrostalohuoneistot ovat 1990-luvun tuotantoa (noin 30 % peruspiirin asuntokannasta).

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Helsinki alueittain 2008 (Reijolan peruspiiri PDF:n sivuilla 61-63) Helsingin kaupungin tietokeskus. Viitattu 6.9.2010.
SAGE-konsoli ja valopistooli.
**Semi-Automatic Ground Environment** (**SAGE**) oli ensimmäinen elektroninen ilmapuolustusjärjestelmä, joka oli edeltäjä nykyisille lennonjohtojärjestelmille.

SAGE kehitettiin 1950-luvulla ja oli käyttökunnossa vuonna 1961. Järjestelmä oli suurimpia, painavimpia ja kalleimpia tietokonejärjestelmiä joita on rakennettu.

Whirlwind I -tietokoneen kehittänyt Project Whirlwind loi teknisen ja organisaatiollisen pohjan myöhempää SAGE-järjestelmää varten. Whirlwind II -tietokoneen suunnitelma oli liikaa MIT:n resursseille ja sitä ei rakennettu, mutta SAGE-järjestelmän pääurakoitsija IBM hyödynsi Whirlwind II:n suunnitelmaa SAGE-järjestelmän AN/FSQ-7-tietokoneessa. Muita projektissa olleita yrityksiä olivat Burroughs, Western Electric ja System Development Corporation (SDC).

SAGE tietokonehuone.
1940-luvulla Jay Wright Forrester kirjoitti dokumentin Yhdysvaltain ilmapuolustusjärjestelmän kehittämiseksi. Konseptia testattiin Whirlwind-tietokoneessa, jonka jälkeen Yhdysvaltain armeija tilasi SAGE-järjestelmän. 
Järjestelmä käytti kuvaputkinäyttöjä tietokoneen käsittelemän tutkatiedon ja muun tiedon näyttämiseen. Valopistoolilla operaattori pystyi tunnistamaan kohteen ja valitsemaan sopivan puolustusaseen kuten lentokoneen tai ohjuksen. Järjestelmän kehityksestä seurasi myös useita teknologiayrityksiä ja se vaikutti tietokoneavusteisen suunnittelun (CAD) kehitykseen.

Järjestelmään kuului 23 *suunta-asemaa* (betonibunkkereissa), joissa oli jokaisessa 400 lentokoneen seurantaan kykenevä SAGE-tietokone.

SAGE painoi yli 250 tonnia, sisälti 60 000 elektroniputkea, 1 750 000 diodia ja 13 000 transistoria. Järjestelmä vei tilaa noin 2 000 neliömetriä ja vei noin kolme megawattia energiaa. Järjestelmässä oli 150 näyttökonsolia. Järjestelmä maksoi 8 – 12 miljardia dollaria ja oli yhtäjaksoisessa käytössä vuoteen 1983.

Kehittäjiä
----------

Useat tunnetut tietotekniikan pioneerit työskentelivät järjestelmän tekniikan parissa.

* John V. Harrington
* Jay Wright Forrester
* Margaret Hamilton
* Ken Olsen

Lähteet
-------

1. 1 2  Whirlwind: Preparing the Way for SAGE *computerhistory.org*. Viitattu 4.10.2021. (englanniksi)
2. ↑  IEEE Milestones for Whirlwind and SAGE *i-programmer.info*.  2.7.2012. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  SAGE – Complete History of the SAGE Computer System *history-computer.com*. Viitattu 4.10.2021. (englanniksi)
4. 1 2 3  David E. Weisberg: The First Commercial CAD System (PDF) *cadhistory.net*.  2006.  Arkistoitu 6.9.2021. Viitattu 6.9.2021. (englanniksi)
5. ↑  John V. Harrington *history.computer.org*. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)
6. ↑  Kenneth H. Olsen *history.computer.org*. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Milestones:Semi-Automatic Ground Environment (SAGE) 1951-1958 (englanniksi)
* On Guard! The Story of SAGE (englanniksi)