recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aune Anna-Liisa Ylppö** (21. tammikuuta 1900 Akaa – 12. helmikuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen hammaslääketieteen tutkija ja professori. Hän oli arkkiatri Arvo Ylpön sisar. Aune Ylppö syntyi Akaassa 12-lapsiseen maanviljelijäperheeseen.

Hän kirjoitti ylioppilaaksi ja muutti Helsinkiin opiskelemaan vuonna 1918. Hän valmistui hammaslääketieteen kandidaatiksi vuonna 1922, lisensiaatiksi vuonna 1924 ja tohtoriksi vuonna 1934. Hammaslääketieteestä oli hänen opiskeluaikanaan tulossa naisten oppiaine. Hammaslääkäreistä oli jo 1930-luvulla kaksi kolmasosaa naisia, mutta tutkijoina heitä oli vähän. Aune Ylppö oli vasta toinen hammaslääketieteessä väitellyt naispuolinen vuonna 1934. Tämän vuoksi Ylppö perusti 1940-luvulla Naishammaslääkäriyhdistyksen naisten keskinäiseksi verkostoksi ja jatkokoulutusorganisaatioksi. Hän toimi sen puheenjohtajana kymmenen vuotta.

Aune Ylppö oli ensimmäisiä hammaslääketieteen tutkijoita, joka hyödynsi röntgenkuvausta jo väitöskirjassaan. Hän erikoistui suu- ja kitalakihalkioisten potilaiden proteesioppiin. Jatkosodan aikana hän alkoi ensimmäisenä Suomessa kiinnittää huomiota hammasproteesin aiheuttamiin puheongelmiin ja niiden lievittämiseen.

Aune Ylppö työskenteli Helsingin yliopiston hammaslääketieteen laitoksella aluksi assistenttina, vuosina 1934–1945 proteesiopin apulaisopettajana ja vuosina 1944–1968 dosenttina. Hän myös luennoi kesäkursseilla ja antoi historiallis-kielitieteellisessä osastossa opetusta fonetiikan opiskelijoille.

Aune Ylppö osallistui lukuisiin kansainvälisiin konferensseihin, ja hänet kutsuttiin niihin pitämään esitelmiä ja opettamaan muun muassa Tanskaan. Hänelle tarjottiin mahdollisuutta siirtyä tutkijaksi ulkomaisiin tutkimuskeskuksiin, mutta hän ei veljensä Arvo Ylpön tapaan halunnut jättää kotimaataan. Ylppö kirjoitti aikakauslehtiin hammashoidosta lukuisia yleistajuisia artikkeleita, jotka käsittelivät muun muassa veden fluoraamista reikiintymisen ehkäisemiseksi.

Aune Ylppö sai professorin arvonimen vuonna 1964. Hänen harrastuksiinsa kuuluivat öljyvärimaalaus, kaukomatkat ja kaitafilmaus. Ylppö kuoli 80-vuotiaana vuonna 1980 ja lahjoitti testamentillaan omaisuutensa Lääkäriseura Duodecimille ja Suomen Hammaslääketieteen Seuralle.

Lähteet
-------

1. ↑  Korppi-Tommola, Aura: Ylppö, Aune (1900 - 1980) *Kansallisbiografia*.  4.5.2001. Viitattu 26.03.2018.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Korppi-Tommola, Aura: Aune Ylppö - hammaslääketieteen tutkija ja professori *Naisten Ääni*. Viitattu 26.03.2018.
3. 1 2  1007 Kuka kukin on (Aikalaiskirja) - Henkilötietoja nykypolven suomalaisista *Who's who in Finland*.  1954. Viitattu 26.03.2018.
4. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918-2000 *Lääketieteellinen tiedekunta*. Viitattu 26.03.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
***Jehu*-luokka** (tunnetaan myös U-700 -luokkana) on Suomen merivoimien 12 Marine Alutechin valmistaman Watercat M18 AMC -tyyppisen maihinnousuveneen muodostama alusluokka. Veneet ovat monitoimialuksia, joiden mahdolliset tehtävät vaihtelevat taistelusta, partiointi- ja saattotehtäviin sekä johto-, tuki- ja logistiikkatehtäviin. Luokan veneet ovat huomattavasti isompia ja paremmin aseistettuja kuin niitä edeltäneet Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet.

Historia
--------

Uusi maihinnousualusluokka tilattiin lokakuussa 2012 täydentämään Jurmo- ja Uisko-luokkien veneitä. Tilauksen hinta on noin 34 miljoonaa euroa.

Ominaisuudet
------------

Luokan veneet ovat 19,9 metriä pitkiä ja 4,3 metriä leveitä, syväyksen ollessa 1,1 metriä. Täydessä lastissa uppouma on 32 tonnia. Veneiden voimanlähteenä toimivat kaksi 900 hevosvoiman (662 kW) Scania DI16 007 dieselmoottoria, jotka käyttävät kahta Rolls-Royce 40A3 vesisuihkupropulsioyksikköä. Veneiden maksiminopeus on yli 40 solmua (74 km/h) ja normaali matkanopeus 35 solmua (65 km/h) täydessä lastissa. Veneet ovat alumiinirunkoisia ja niiden kansirakenteet on valmistettu komposiittimateriaaleista, jotka antavat veneelle ballistisen suojaustason, joka vastaa tai ylittää Patria Pasi miehistönkuljetusajoneuvon suojaustason.

Aluksen kuuden hengen miehistöön kuuluu kaksi vakinaista upseeria ja neljä varusmiestä tai reserviläistä. Vene pystyy kuljettamaan 25 täysin varustettua taistelijaa katetussa ja suojatussa matkustamossa. Maihinnousu- ja taisteluoperaatioiden lisäksi alus on helposti muunnettavissa esimerkiksi esikunnan komentopaikaksi tai sairaankuljetusalukseksi. Matkustamo on varustettu mikroaaltouunilla, vedenkeittimellä ja vesivessalla. Aluksessa on lämmitys- ja ilmanvaihtojärjestelmät sekä CBRN-suojausjärjestelmä (kemiallisilta, biologisilta ja säteilyuhkilta suojaava järjestelmä).

Veneiden aseistus sisältää kauko-ohjattavan Saab Trackfire aseyksikön (RWS), johon voidaan asentaa joko 12,7 mm NSV ilmatorjuntakonekivääri tai 40 mm Heckler & Koch GMG kranaattikonekivääri sekä lisäksi koaksiaalinen 7.62mm PKM konekivääri Modulaariseksi rakennetussa veneessä on lisäksi jalustat kahdelle NSV konekiväärille miehistön käyttöön sekä valmius merimiinakiskojen ja meritorjuntaohjusjärjestelmän asentamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Merivoimat esitteli uudet taisteluveneensä – tällaisia alukset ovat
2. 1 2  Watercat M18 AMC
3. ↑  Trackfire RWS Hits the Mark for the Finnish Amphibious Market.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jehu-luokan maihinnousuvene**.
**Querelle** (ransk. *Querelle de Brest*) on Jean Genet'n eksistentialistinen romaani vuodelta 1947. Teoksen on suomentanut Päivi Malinen, ja suomennoksen on vuonna 1989 julkaissut Like.

Teoksen päähenkilö Georges Querelle on merimies. Tapahtumapaikka on Brest, jonka satamaan Querellen laiva on kiinnittynyt. Romaanin muut henkilöt ovat merimiehiä sekä kaupungin kapakoiden ja ilotalojen väkeä.*lähde?* Querelleä vetävät seksuaalisesti puoleensa sekä muut merimiehet että naiset.  Querelle toimii moraalittomasti ja syyllistyy murhiinkin.

Teoksen kieli on karkeaa puhekieltä ja asioita kuvaillaan hyvin monisanaisesti.*lähde?* Vuoden 1947 ranskankieliseen ensipainokseen liittyi 29 Jean Cocteaun eroottista piirustusta. Tämä ensipainos käsitti vain 460 numeroitua kappaletta.*lähde?* Teoksen elokuvaversion *Querellen* on ohjannut Rainer Werner Fassbinder vuonna 1982.

Lähteet
-------

1. ↑  Querelle de Brest. La Central. (espanjaksi)
2. ↑  Petri Liukkonen, Jean Genet (1910-1986). Authors' Calendar.
3. ↑  *Querelle* Elonet.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Anna Bergström-Simonsson vuonna 1933.
**Anna Katarina Bergström-Simonsson** (30. joulukuuta 1853 Färnebo, Värmlanti, Ruotsi – 1937) oli ruotsalainen laulunopettaja ja koulujen laulunopetuksen mullistaja. 

Hänen vanhempansa olivat tehtailija Olof Bergström ja Brita Katarina Nilsson. Hän valmistui Tukholman Musiikkikonservatoriosta 1876 ja teki opintomatkoja ulkomaille. Hän toimi laulunopettajana Filipstadissa 1878–1880, tukholmalaisissa kansakouluissa 1885–1895, tukholmalaisissa tyttökouluissa 1880–1903, Kungliga Högre Lärarinneseminariumissa vuodesta 1897, Tukholman Musiikkikonservatoriossa vuodesta 1902. Hän piti esitelmiä ja järjesti kesäkursseja puhetekniikassa ja äänenmuodostuksessa Ruotsissa ja Suomessa. Hän julkaisi laulun oppikirjoja.

Bergström-Simonssonin vaikutus Ruotsin koulujen laulunopetukseen oli mullistava, joskin hänen tavoitteitaan aluksi vastustettiin, sillä hän halusi painottaa äänen laatua ja korvata voimakkaan äänenkäytön kauniilla äänellä. Erityisen merkittävä oli hänen työnsä tulevien musiikinopettajien kouluttamisessa Musiikkikonservatoriossa. Hän piti jakokoulutuskursseja aikakauden toisen merkittävän pedagogin Olof Holmbergin kanssa. Hänen ansiotaan on myös ruotsalaisen puhetekniikan kehittyminen.

Bergström-Simonsson oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuodesta 1912. Hänelle myönnettiin Kaarle XV:n perustama mitali Litteris et Artibus.

Bergström-Simonsson oli vuodesta 1916 naimisissa johtaja J. D. Simonssonin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Anna Bergström-Simonsson. Svensk Läraretidning No 52. 27.12.1933 (ruotsiksi)
2. 1 2 3  Walborg Hedberg ja Louise Arosenius: Svenska kvinnor från skilda verksamhetsområden, s. 11. Albert Bonniers 1914 (ruotsiksi)
3. 1 2 3  Anna Bergström-Simonsson. Nya Idun. Viitattu 30.4.2020 (ruotsiksi)
4. ↑  Bergström-Simonsson, Anna Nordisk familjebok. (ruotsiksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ruotsi

 |

 |
**Harald Wilhelm Tanner** (31. tammikuuta 1893 Vaasa – 28. toukokuuta 1972 Sydney) oli suomalainen pääkonsuli.

Tannerin vanhemmat olivat Vaasan hovioikeuden asessori Wilhelm Leonard Tanner (1851–1925) ja Amanda Maria Burman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1912 ja suoritti kauppakorkeakoulun päästötutkinnon 1917.

Tanner oli aluksi liikealalla 1912–1921. Hän toimi sitten Suomen konsulina Sydneyssä sekä Viron kunniakonsulina 1921–1935. Tämän jälkeen Tanner oli ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä 1935–1938 ja vt. jaostopäällikkönä 1938–1939. Hän toimi pääkonsulina ja va. asiainhoitajana Shanghaissa Kiinassa 1939–1945 ja oli disponibiliteetissä 1945–1947. Viimeksi Tanner oli taas liikealalla ensin Suomessa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa 1946–1947 ja sitten Sydneyssä 1947–1949. Hän asui vuodesta 1949 alkaen maatilallaan Gosford-Districtissä. Tanner sai pääkonsulin arvonimen vuonna 1939. 

Tanner oli Sydneyn suomalaisen seuran, Sydneyn Eest Seltsin ja Shanghain suomalaisen seuran kunniapuheenjohtajana.

Harald Tanner oli naimisissa vuodesta 1922 Ella Österlundin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1954
2. ↑  Aikalaiskirja 1934
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Wilhelm Leonard Tanner

Aiheesta muualla
----------------

* Harald Tanner : Suomalaisen konsulin matkanäkemyksiä Keski-Australiassa, Suomen Kuvalehti, 08.07.1933, nro 28, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Irja Sievinen : 30 vuotta vaati Australia, Uusi Kuvalehti 15.5.1959 (Siirtolaisinstituutin lehtileike) (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: et:Harald Tanner
**Oskar Julius Rewell** (8. kesäkuuta 1857 Vaasa – 26. toukokuuta 1930 Vaasa) oli suomalainen hovioikeudenneuvos ja bibliofiili.

Oskar Rewellin vanhemmat olivat raatimies Gabriel Rewell ja Amanda Gustava Hällfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1874 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1881, filosofian maisteriksi 1882 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1887. Rewell sai varatuomarin arvon 1889.

Rewell oli Vaasan hovioikeudessa kanslistina vuodesta 1890, reistraattorina vuodesta 1893, ylimääräisenä viskaalina vuodesta 1894, notaarina vuodesta 1895, kanneviskaalina vuodesta 1899, asessorina vuodesta 1900 ja viimeksi hovioikeudenneuvoksena 1911–1913. Hänellä oli yksi Suomen suurimpia yksityiskirjastoja. 

Rewell oli mukana perustamassa suomenkielisiä kouluja Vaasaan ja hän kuului Vaasan suomalaisen lyseon ja suomalaisen tyttökoulun johtokuntiin. Viimeksi Rewell oli perustamassa Vaasan suomalaista yhteiskoulua. Rewell oli perustamassa Kansalliskauppa Oy Sampoa ja Vaasan Suomalaista Säästöpankkia ja hän kuului Kansallis-Osake-Pankin Vaasan konttorin valvojiin. Hän oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä. Rewell oli käynnistämässä monia suomenkielisiä liikeyrityksiä, avusti taiteilijoita ja tuki suomenkielisiä opiskelijoita.

Oskar Rewell oli naimisissa vuodesta 1891 Sofia (Sonja) Aurora Blåfieldin kanssa. Heidän poikiaan olivat Vaasan hovioikeuden presidentti Eero Rewell ja arkkitehti Viljo Revell.

Kirjallisuutta
--------------

* *Oskar Rewellin kirjasto*. Vaasa 1920
* *Oma kirjastoni: suomalaisia yksityiskirjastoja omistajiensa kuvaamina*; toim. E. J. Ellilä. WSOY 1949
* Marja-Riitta Ylikangas-Annola : *Tuomari, humanisti, hovioikeudenneuvos Oskar Rewell 1857-1930: suomenkielisen Vaasan rakentaja*. Tauno Rewell, Vaasa 2008 ISBN 978-952-92-4387-7

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4  Hovioik. neuvos Oskar Revell, Ilkka, 26.05.1930, nro 119, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4  Hovioikeudenneuvos Oskar Rewell, Vaasa, 26.05.1930, nro 119, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3 4  Oskar Rewell, Kauppalehti, 27.05.1930, nro 120, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. 1 2 3 4  Hovioikeudenneuvos Oskar Rewell, Uusi Suomi, 27.05.1930, nro 141, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Kuka kukin on 1954 : Eero ja Viljo Rewell
**Pine Ridgen reservaatti** (engl. *Pine Ridge Reservation*) on suurimmaksi osaksi Etelä-Dakotassa, mutta myös Nebraskassa, sijaitseva intiaanireservaatti. Sen asukkaat ovat oglalat, jotka ovat lakotoihin kuuluva ala-ryhmä.

Maantiede ja historia
---------------------

Reservaatin pinta-ala on noin 8984,3 km2 (3468,85 neliömailia), mutta suurin osa siitä ei sovellu maanviljelykseen.

Alkujaan reservaatti perustettiin vuonna 1889, ja se oli alkujaan *Leiri 334* -niminen vankileiri.

Väestö ja kulttuuri
-------------------

Vuonna 2022 reservaatin asukasluku oli 18 961. Suurin osa asukkaista kuuluu Yhdysvaltain alkuperäiskansoihin. Alueen asukkaista 80 % on työttömiä.

Reservaatin asukkaiden elinajanodote on melkein 20 vuotta alhaisempi kuin muualla Yhdysvalloissa. Alkoholismi ja siihen liittyvät lieveilmiöt ovat merkittävä ongelma reservaatin alueella.

Hallinto ja politiikka
----------------------

Reservaatin hallinnosta vastaa hallitus, jota johtaa presidentti. Lisäksi hallitukseen kuuluu viisi muuta henkilöä.

Alkoholin myyminen reservaatin alueella on kielletty, minkä vuoksi suurin osa reservaatin asukkaiden kuluttamasta alkoholista tulee Nebraskan puolella sijaitsevasta Whiteclayn kylästä.

Helmikuussa 2024 reservaatin presidentti Frank Star Comes Out ilmoitti, ettei Etelä-Dakotan kuvernööri Kristi Noem ole enää tervetullut reservaatin alueelle. Syyksi ilmoitettiin Noemin ilmaisema tuki Texasin kovalle maahanmuuttopolitiikalle sekä Noemin väitteet siitä, että meksikolaiset huumekartellit pyrkivät tunkeutumaan Etelä-Dakotan reservaattien alueille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Strickland, Patrick: Life on the Pine Ridge Native American reservation *Al Jazeera*. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  The Pine Ridge Reservation *Lakota Waldorf School*.  2024. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
3. ↑  Census profile: Pine Ridge Reservation *Census Reporter*. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
4. ↑  Pine Ridge Indian Reservation Facts *Re-Member*. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
5. ↑  Low life expectancy on Pine Ridge Reservation | Hidden America: Children of the Plains PART 5/5 *ABC News*.  28.6.2018. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
6. 1 2  Fighting addiction on Pine Ridge reservation *the Guardian*.  29.9.2017. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
7. ↑  Government *Oglala Sioux Tribe*.  2024. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
8. ↑  South Dakota tribe bans governor from reservation over US-Mexico border remarks *POLITICO*.  4.2.2024. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
**Juuli Niemi** (s. 24. heinäkuuta 1981) on suomalainen proosarunoilija, kirjailija ja käsikirjoittaja.

Niemi on valmistunut ylioppilaaksi vuonna 1999 ja opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä Helsingin yliopistossa sekä kirjoittamista Oriveden opistossa. Hänen esikoisteoksensa *Tara* ilmestyi vuonna 2003. Häneltä on julkaistu myös toinen proosarunoteos *Pitkästä ilosta* (2005) sekä novellikokoelma *Tule hyvä* (2007).

Niemen 2015 ilmestynyt kokoelma *Tuhat tytärtä* sai *Parnassossa* Esa Mäkijärveltä kiitokset tarkkaan harkituista kokonaisuuksista ja tiettyjen asioiden hallinnasta, mutta lopuksi Mäkijärvi vetää mukaan joidenkin muiden kriitikoiden ärsyyntymisen Niemen naiiviudesta. Pitäisi siirtyä syvälliseen ja yllättävään. Mäkijärvi kuitenkin puolustaa Niemeä: saattaisi syntyä patsastelua ja teeskentelyä. Tämän kokoelman perusteella Mäkijärvi katsoo, ettei aika ole vielä kypsä.

Niemen seuraava teos *Et kävele yksin* sai vuoden 2016 lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnon.

Niemi on käsikirjoittanut sisarensa Inari Niemen ohjaaman *Kesäpaikka*-novellielokuvan (2009) sekä isänsä Raimo O. Niemen ohjaaman elokuvan *Roskisprinssi* (2011). Jälkimmäinen perustuu Tuija Lehtisen samannimiseen romaaniin.

Tuotanto
--------

* *Tara: runotarina* (Otava 2003)
* *Pitkästä ilosta: runotarina* (Otava 2005)
* *Tule hyvä: novelleja* (Otava 2007)
* *Yömatkat* (Otava 2010)
* *Tuhat tytärtä* (Otava 2015)
* *Et kävele yksin* (WSOY 2016)
* *Mahdottomia oletuksia*, WSOY 2022 ISBN 978-951-0-46487-8

Lähteet
-------

1. 1 2  Niemi, Juuli *Kirjasampo*. Viitattu 2.11.2016.
2. ↑  Mäkijärvi, Esa: Tuhat siskoa.  *Parnasso*, 2015, nro 3, s. 70.
3. ↑  Ahola, Suvi: Kuvitteellinen Engelin päiväkirja Helsingistä, dokumentti yhden lapsen Kiinasta ja nuori monikulttuurinen rakkaus saivat Finlandiat *Helsingin Sanomat*.  24.11.2016. Viitattu 17.12.2016.
4. ↑  Suikkanen, Päivi: Suomalainen novellielokuva: Kesäpaikka Ma 7.9.09 Yleisradio. Viitattu 13.7.2010.
5. ↑  Ruuska, Maria: Roskisprinssi-elokuva syntyi isän ja tyttärien yhteistyönä *Me Naiset*.  11.7.2011. Viitattu 27.6.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Juuli Niemi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Juuli Niemi Elonetissä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Löytöeläin** on irrallaan tavattu lemmikkieläin, joka voi olla karannut omistajaltaan tai jonka omistaja on jättänyt heitteille. Löytöeläin voi olla myös lemmikkieläimen irrallaan syntynyt jälkeläinen. 

Omistajan löytäminen helpottuu, mikäli eläimellä on tunnistusmerkintä. Tunnistusmerkintä on joko tatuointi tai mikrosiruistute. Tatuointi löytyy useimmiten korvasta, mutta myös nivusista tai huulen sisäpinnalta. Tunnistus- eli istute ei näy ulospäin. Sirun tiedot voidaan lukea vain lukulaitteella, joita on muun muassa eläinlääkäreillä, Kennelliiton kouluttamilla tunnistusmerkitsijöillä ja viranomaisilla.

Suomessa
--------

Suomessa kunnilla on velvollisuus huolehtia löytöeläimistä. Mikäli kunnalla itsellään ei ole tiloja ja resursseja hoitaa alueensa löytöeläimiä, ne voivat ostaa talteenottopaikan palvelut alan yrittäjiltä, esimerkiksi kenneleiltä. Eläintä pitää säilyttää 15 vuorokautta. Tänä aikana omistajalla on mahdollisuus lunastaa omistamansa eläin takaisin säilytys- ja hoitokuluja vastaan. Mikäli omistajaa ei löydy eläin myydään, lahjoitetaan tai lopetetaan.

Kennelliitto ylläpitää omistajarekisteriä tunnistusmerkityistä koirista. Tiedot luovutetaan viranomaisille faksilla. Myös Kissaliitolla on oma rekisterinsä rotukissojen mikrosiruista. Eläinlajista- ja rodusta riippumaton mikrosirunumerohakupalvelu löytyy osoitteesta Siruhaku.fi. Siruhaku.fi perustuu eläinklinikoiden tietokantoihin.

### Suomen Eläinsuojelulaki 4.4.1996/247

*Pääartikkeli: Suomen eläinsuojelulaki*
*Talteenotetut eläimet*

 *Kunnan on huolehdittava alueellaan irrallaan tavattujen ja talteenotettujen koirien ja kissojen sekä muiden vastaavien pienikokoisten seura- ja harrastuseläinten tilapäisen hoidon järjestämisestä.*

 *Talteenotettua eläintä on säilytettävä vähintään 15 päivän ajan, minkä jälkeen kunnalla on oikeus myydä, muutoin luovuttaa tai lopettaa eläin.*

 *Kunnalla on oikeus periä eläimen omistajalta tai haltijalta korvaus eläimen talteenotosta, hoidosta ja mahdollisesta lopettamisesta aiheutuneista kustannuksista.*

 *Jos poliisille on tehty metsästyslain (615/93) 55 §:ssä tarkoitettu ilmoitus koiran talteenotosta, tulee poliisin ilmoittaa talteenotosta kunnan löytöeläinten talteenottopaikkaan.*

Katso myös
----------

* Rescuekoira

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Löytöeläinapu ry
* Siruhaku.fi
**Kaarlo Vilho Somerto** (23. huhtikuuta 1895 Kivennapa – 6. joulukuuta 1965 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimissa tykistön eversti ja sodanaikainen rykmentin komentaja ja tiedustelujohtaja. 

Somerto valmistui Kadettikoulusta 1920 ja Sotakorkeakoulusta 1930 (ye-upseeri 1931). Hän palveli Raskaassa kenttätykistörykmentissä nuorempana upseerina 1920-1923 ja patterin päällikkönä 1923-1930. 2. Divisioonan esikunnassa hän toimi yleisesikuntaupseerina 1930-1933. Armeijakunnan esikunnan koulutustoiminnan päällikkönä hän työskenteli 1933-1938. Sotilasasiamiehenä Moskovaan sijoitettuna hän oli 1938-1939. Välirauhan aikana 1940-1941 hän komensi 2. prikaatin patteristoa. Jatkosodan syttyessä hänet nimiettiin KTR 3:n komentajaksi 20.6.1941-27.9.1942. Päämajan tiedusteluosaston päällikkönä hän oli 1942-1944. 

Sodan jälkeen Somerto nimitettiin vuosiksi 1945-1946 Helsingin sotilaspiirin komentajaksi. Pääesikunnan yhteysosaston päällikkönä hän toimi 1946-1949. Vuodesta 1949 alkaen Somerto palveli Pääesikunnan ulkomaanosaston päällikkönä.

Ylennykset: reservivänrikki 1918, vänrikki 1920, luutnantti 1921, kapteeni 1927, majuri 1934, everstiluutnantti 1940, eversti 1942.

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 8.12.1965, s. 8. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 24.4.2018.
Kenraali Marwitz (kesk.) vuonna 1914.
**Georg von der Marwitz** (3. heinäkuuta 1856 Klein Nossin, lähellä Kösliniä, Pommeri – 27. lokakuuta 1929 Wundichow, Pommeri) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.

Marwitz aloitti sotilasuransa ratsuväenupseerina vuonna 1875 ja palveli vuodesta 1888 esikuntatehtävissä. Hänestä tuli 1905 eversti, 1908 kenraalimajuri ja ratsuväkiprikaatin komentaja, 1911 kenraaliluutnantti ja divisioonan komentaja, 1913 ratsuväen ylitarkastaja sekä 1914 ratsuväenkenraali. Maailmansodan puhjettua Marwitz nimitettiin komentamaan toista ratsuväkiarmeijakuntaa, joka muodosti Ranskaan ja Belgian hyökänneiden joukkojen oikean sivustan. Belgiassa elokuun alkupuolella käydyssä Haelenin taistelussa hän sai havaita, ettei ratsuväen käyttö hyökkäyksiin tahtonut enää toimia uusissa sodankäynnin oloissa. Joulukuussa 1914 Saksan sodanjohto hajottikin Marwitzin ratsuväkiryhmän ja hänet siirrettiin itärintamalle 38:nnen ratsuväen reserviarmeijakunnan komentajaksi, koska ratsuväen arveltiin soveltuvan paremmin itärintaman sodankäyntiin. Marwitzin joukot osallistuivat Masurian järvien toiseen taisteluun helmikuussa 1915, minkä jälkeen hänet siirrettiin Karpaateille.

Syksyllä 1915 Marwitz palasi länsirintamalle kuudennen armeijakunnan johtoon, mistä hänet kesällä 1916 komennettiin takaisin itään torjumaan venäläisten Brusilovin hyökkäystä, ja sitten joulukuussa 1916 takaisin länteen toisen armeijan komentajaksi. Viimeisin komennus jatkui syyskuuhun 1918. Cambrain taistelussa marraskuussa 1917 Marwitz torjui brittien hyökkäyksen tehokkaalla vastahyökkäyksellä, mutta seuraavan kevään suurhyökkäyksessä hän ei saanut suunnitelmien mukaisesti vallattua Amiensia. Amiensin taistelussa 8. elokuuta 1918 britit onnistuivat murtamaan Marwitzin armeijan linjat "Saksan armeijan mustana päivänä". Syyskuussa Marwitz siirrettiin viidennen armeijan komentajaksi Verduniin. Hän vetäytyi palveluksesta sodan päätyttyä joulukuussa 1918.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1925), s. 460 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 8.2.2014.
2. 1 2  Georg von der Marwitz (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 7.2.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vilho (Ville) Ensio Viksten** (3. heinäkuuta 1930 Tammela – 7. lokakuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuuden tutkija, opettaja ja kustannusjohtaja.

Vikstenin vanhemmat olivat puutarhuri Vilho Veikko Viksten ja Eliisa Elviira Ört. Hän pääsi ylioppilaaksi 1952 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1960. 

Viksten toimi opettajana Euran yhteiskoulussa 1957–1958, Hirvensalmen yhteiskoulussa 1958, Inkeroisten yhteiskoulussa 1959–1960 sekä Jyväskylän teknillisessä koulussa ja opistossa 1961–1966. Hän oli Jyväskylän yliopiston yleisen kirjallisuuden assistenttina 1961–1964, Kustannus Oy Gummeruksen kirjallisena johtajana 1966–1968 ja Werner Söderström Oy:n kaunokirjallisen osaston johtajana 1968–1991.

Teoksia
-------

* *Runo ja tulkinta*. Yleisradion julkaisusarja 14. Helsinki 1967, 2. painos WSOY 1971, 3. painos WSOY 1980
* *Luova kirjoittaminen*. Yleisradion julkaisusarja 41. Helsinki 1973

Toimitustöitä
-------------

* *Virta: tarinaa eräältä taimenvirralta*; toimittanut Vilho Viksten, piirrokset Niilo Pulkka. WSOY 1998

Suomennoksia
------------

* René Wellek: *Kirjallisuus ja sen teoria*; suom. Vilho Viksten ja Matti Suurpää. Otavan korkeakoulukirjasto. Helsinki 1969 (alkuteos *Theory of literature*)

Lähteet
-------

* Vilho Viksten SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki) (Arkistolinkki)
* Kuka kukin on 1978 (Projekt Runeberg)
* Tarkka, Pekka: Vilho Vikstenin muistokirjoitus, Helsingin Sanomat 12.10.2014 (tilaajille)

Aiheesta muualla
----------------

* Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1992, 59 min, Yle Areena.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Ympäristötaide 

---

Casagrande & Rintala, Potemkin, teräksinen puisto Japanissa, 2003.
 Casagrande & Rintala, *Potemkin*, teräksinen puisto Japanissa, 2003. 

Suuntauksia 

Installaatio | Maataide | Paikkasidonnainen taide | Tilataide | Valotaide

Suomalaisia tekijöitä 

Jan-Erik Andersson | Marco Casagrande | Saara Ekström | Kaarina Kaikkonen| Ismo Kajander | Marja Kanervo | Jussi Kivi | Antti Laitinen | Harri Larjosto | Tuuli Luukas | Annikki Luukela | Anni Rapinoja | Sami Rintala | Catarina Ryöppy | Charles Sandison | Maaria Wirkkala

Ulkomaisia tekijöitä 

Carl Andre | John Baldessari | Christo ja Jeanne-Claude | Jan Dibbets | Ian Hamilton Finlay | Hamish Fulton | Andy Goldsworthy | Hans Haacke | Michael Heizer | Robert Irwin | Nancy Holt | Richard Long | Walter de Maria | Ana Mendieta | Dennis Oppenheim | Robert Smithson | James Turrell | Wolf Vostell

Teoksia 

Hiljainen kansa | Kolme aitaa | Maaltapako | 1000 Rauhanlippua

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

**Sami Rintala** (s. 1969 Kaavi) on suomalainen arkkitehti ja taiteilija, joka tuotti vuosina 1999–2003 yhdessä Marco Casagranden kanssa arkkitehtonisia installaatioita kotimaassa. Heidän teoksiaan oli Venetsian arkkitehtuuribiennaalissa 2000 ja Montrealin biennaalissa 2002. Yhteisteoksia on muun muassa Chain Reactor.

Sami Rintala on suunnitellut myös huonekaluja. Hän toimii arkkitehtuurin, kuvataiteen ja muotoilun aloilla. Rintala sanoo töidensä perustuvan tarinan kerrontaan ja käsitteellisyyteen.
Rintalan myös opettaa ja luennoi eri yliopistoissa työpajoissa.

Vuonna 2008 Rintala perusti arkkitehtitoimiston *Rintala Eggertsson Architects* yhdessä islantilaisen Dagur Eggertssonin kanssa. Toimisto sijaitsee sekä Oslossa ja Bodøssa. Sami Rintala on suunnitellut ohjelman vuoden 2009 Alvar Aalto -symposiumiin.

Teoksia
-------

* Hotelli, Kirkenes, Norja 2005, Nico Saieh, Arch Daily 20.5.2008
* Elementtitalo, Seoul, Korea 2006, Nico Saieh, Arch Daily 18.5.2008

Katso myös
----------

* Casagrande & Rintala

Lähteet
-------

1. ↑  Tahkon huipulle suunnitellaan luontoon sulautuvan maisemahotellin ja metsäkylpylän muodostamaa kokonaisuutta. Pohjois-Savon liitto. Viitattu 3.12.2021.
2. 1 2  Rintala Eggertsson Architects (Profiles, Sami Rintala) Rintala Eggertsson Architects.  Arkistoitu 14.4.2009. Viitattu 16.4.2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Rintala-Eggertsson arkkitehtitoimiston kotisivu

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Pajęcznon piirikunta** (puol. *powiat pajęczański*) on yksi Łódźin voivodikunnan piirikunnista. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 51 220. Piirikunta on jaettu kahdeksaan maalaiskuntaan, jotka ovat Działoszyn, Kiełczygłów, Nowa Brzeźnica, Pajęczno, Rząśnia, Siemkowice, Strzelce Wielkie sekä Sulmierzyce ja niissä on kylien lisäksi kaksi kaupunkia; Działoszyn ja hallintokeskus Pajęczno.

Pajęcznon piirikunnan pinta-alasta 26,4 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.

Pajęcznon piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa seitsemän prosenttia.

Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Pajęcznon piirikunnassa oli 51 220 asukasta, joista 50,6 prosenttia naispuolisia ja 49,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 52 933 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 40 459 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaat muodostivat vuoden 2019 lopussa 16,9 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61 prosenttia ja eläkeikäiset 22,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,3 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 463 lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Powiat pajęczański w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 2.11.2020. (puolaksi)
2. ↑  Zbigniew Gajęcki – starosta kadencji 2018–2023 w: powiat pajęczański *PortalSamorządowy*. Viitattu 2.11.2020. (puolaksi)
3. ↑  Territorial units (Territorial units layout-pudotusvalikosta valittaessa vaihtoehto "Administrative units", sitten alle avautuvasta luettelosta kohta "Łódzkie") Puolan tilastokeskus. Viitattu 2.11.2020. (puolaksi, englanniksi)
4. ↑  Powiat pajęczański (PDF) Łódźin tilastokeskus. Viitattu 2.11.2020. (puolaksi)
5. ↑  Mniejszości narodowe i etniczne oraz społeczność posługująca się językiem kaszubskim wg powiatów w 2011 r. Puolan sisäministeriö.  Arkistoitu 19.6.2021. Viitattu 2.11.2020. (puolaksi)

Łódźin voivodikunnan lippu.Łódźin voivodikunta
**Pääkaupunki: Łódź**   

Aleksandrów Łódzki | Bełchatów | Biała Rawska | Błaszki | Brzeziny | Drzewica | Działoszyn | Głowno | Kamieńsk | Koluszki | Konstantynów Łódzki | Krośniewice | Kutno | Łask | Łęczyca | Łódź | Łowicz | Opoczno | Ozorków | Pabianice | Pajęczno | Piotrków Trybunalski | Poddębice | Przedbórz | Radomsko | Rawa Mazowiecka | Rzgów | Sieradz | Skierniewice | Stryków | Sulejów | Szadek | Tomaszów Mazowiecki | Tuszyn | Uniejów | Warta | Wieluń | Wieruszów | Zduńska Wola | Zelów | Zgierz | Złoczew | Żychlin

**Piirikunnat**   

Bełchatów | Brzeziny | Kutno | Łask | Łęczyca | Łowicz | Itäinen Łódź | Opoczno | Pabianice | Pajęczno | Piotrków | Poddębice | Radomsko | Rawa | Sieradz | Skierniewice | Tomaszów | Wieluń | Wieruszów | Zduńska Wola | Zgierz

**Kaupunkipiirikunnat**   

Łódź | Piotrków Trybunalski | Skierniewice
Christopher Frimann Omsen
**Christopher Frimann Omsen** (11. joulukuuta 1761 Bergen, Norja – 25. huhtikuuta 1829 Kristiania, Norja) oli norjalainen juristi, korkeimman oikeuden asessori ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.

Tausta
------

Omsen syntyi tullitarkastaja Hellebrand Omsenin ja Helche Toden perheeseen. Hän aloitti opiskelut Bergenin katedraalikoulussa 1783. Vuonna 1791 hän suoritti latinalais-juridisen virkamiestutkinnon ja hänet nimitettiin prokuraattoriksi Kristianiaan.

Ura
---

1799 hänet nimitettiin tulliprokurööriksi Akershusin lääniin.

Vuonna 1814 hänet valittiin kansalliskokousedustajaksi, missä hänet valittiin perustuslakikomiteaan. Hän oli eräs sen aktiivisimpia jäseniä. Omsen noudatti omaa linjaansa, eikä profiloitunut kumpaankaan pääpuolueista. Hän äänesti itsenäisyyspuolueen mukana ulkopolitiikkakysymyksissä ja hallitsijan tittelistä päätettäessä, mutta unionipuolueen mukana kuninkaan valintaa, kansalliskokouksen suvereniteettia ja rahataloutta koskevissa kysymyksissä.

Samana vuonna hänet valittiin Korkeimman oikeuden lakimieheksi ja 1815 Korkeimman oikeuden asessoriksi, missä virassa hän toimi kuolemaansa saakka. Vaikka hän ei osallistunut Stortingetin vaaleihin, hän toimi joitakin kertoja virkansa puolesta istunnoissa sekä oli valtion reviisorina 1818–1824. Hän kuoli Blindernin kartanossa Akerin kaupunginosassa ja testamenttasi omaisuuttaan Omsenin Säätiön kautta Kristianian yliopistolle. Hän oli kahdesti naimisissa, Mariken Paasche Scholdagerin ja Anne Løkke Wolffin (k. 1836) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Carl Frederick Bricka: Omsen, Christopher Frimann, 1761-1829, norsk Højesteretsassessor *Dansk biografisk lexikon*.  1905. Projekt Runeberg. Viitattu 27.1.2008. (tanskaksi)
2. ↑  Christopher Frimann Omsen *www.eidsvoll1814.no*. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (norjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |

 |
Nikolai Miljutin, Ivan Požalostinin piirros vuodelta 1883.
**Nikolai Aleksejevitš Miljutin** (ven. Никола́й Алексе́евич Милю́тин; 18. kesäkuuta (J: 6. kesäkuuta) 1818 Moskova – 7. helmikuuta (J: 26. tammikuuta) 1872 Moskova) oli venäläinen valtiomies, jolla oli merkittävä rooli vuonna 1861 toteutetussa maaorjien vapauttamisessa sekä Puolan 1860-luvun uudistuksissa.

Miljutin aloitti uransa Venäjän sisäministeriössä vain 17-vuotiaana ja yleni nopeasti. 1840-luvun alussa hänen vastuullaan oli Pietarin, Moskovan ja Odessan paikallishallinnon uudistaminen. Hänestä tuli 1855 sisäministeriksi kohonneen Sergei Lanskoin oikea käsi ja 1859 apulaissisäministeri. Maaorjien vapauttaminen ja paikallisen itsehallinnon luominen Venäjän maaseudulle oli ollut Miljutinin unelmana jo nuoruudesta lähtien. Hänellä oli johtava rooli 3. maaliskuuta 1861 annetun niin sanotun vapautusmanifestin valmistelussa ja muotoilussa. Hän onnistui yhdessä muiden kanssa poistattamaan manifestista eräitä konservatiivisten tahojen vaatimia kyseenalaisia lisäyksiä. Miljutin ja Lanskoi joutuivat molemmat eroamaan viroistaan huhtikuussa 1861, sillä tsaari Aleksanteri II halusi lepytellä maaorjuuden lakkauttamisen vastustajia. Sen jälkeen Miljutin vietti pari vuotta ulkomailla hoitamassa terveyttään.

Miljutin kutsuttiin Puolan kapinan kukistamisen jälkeen syksyllä 1863 tutkimaan Puolassa tarpeellisia uudistuksia yhdessä kansallismielisten Juri Samarinin ja Vladimir Tšerkasskin kanssa. Seuraavana vuonna Miljutin ja Tšerkasski laativat ehdotuksen Puolassa toteuttavista toimenpiteistä, jotka koskivat lähes kaikkia valtiollisen elämän alueita. Uudistusten sivutarkoituksena oli heikentää puolalaista nationalismia ja kansallisuutta. Keskeisimmässä asemassa oli jälleen maareformi: kaikki vuoden 1807 jälkeen nimellisesti vapautetut talonpojat saivat todellisen omistusoikeuden viljelemäänsä maahan ja heidät vapautettiin päivätyövelvollisuudesta. Valtio lunasti maat talonpoikien puolesta vähäistä korvausta vastaan. Tämä tapahtui suurmaanomistajien kustannuksella, jotka Miljutinin mielestä muodostivat puolalaisnationalismin ytimen. Lisäksi roomalaiskatolisen kirkon asemaa heikennettiin ja kaikki sen papit ja munkit erotettiin koululaitoksen palveluksesta. Miljutin nimitettiin Puolan ministerivaltiosihteeriksi, mutta hän joutui jäämään eläkkeelle vuonna 1866 saatuaan halvauskohtauksen.

Nikolai Miljutinin veli oli sotaministeri Dmitri Miljutin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Nikolay Alekseyevich Milyutin (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 10.8.2013.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1913), s. 511–512 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 10.8.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Gösta Hahl** (4. toukokuuta 1861 Turku – 22. marraskuuta 1920 Berliini) oli suomalainen hammaslääkäri ja Berliinin yliopiston tutkija.

Hahlin vanhemmat olivat kaupunginlääkäri Gustaf Hahl ja Louise Sofia Emerentia De Pont.*lähde?* Hän tuli ylioppilaaksi Helsingissä 1880 ja valmistui hammaslääkäriksi Berliinissä 1886, toimi siellä yliopiston kirurgisen klinikan assistenttina ja hammaslääkärinä ja hoiti omaa klinikkaansa vuoteen 1903 saakka.*lähde?* Hänestä tuli Berliinissä 1897 yliopiston hammaslääkäriopin dosentti ja 1900 apulaisopettaja. Suomessa hän sai hammaslääkärin pätevyyden 1890. Helsingin yliopistoon perustetun proteesi- ja hampaanoikomisopin opettajaksi Hahl tuli 1903, mutta hän palasi jo 1906 takaisin hammaslääkäriksi Berliiniin. Hahl oli ollut Suomen Hammaslääkäriseuran perustajia 1892 ja toimi seuran puheenjohtajana 1903–1905. Berliinin hammaslääkäriseuraa hän johti 1907–1910. Vuonna 1910 hänestä tuli Preussin hammaslääkärien jatko-opintokomitean puheenjohtaja.*lähde?* Hahl julkaisi useita hammaslääketieteen alaan kuuluvia kirurgisia ja teknisiä tutkimuksia. Hän sai professorin arvon Berliinissä vuonna 1903.

Hahlin puoliso vuodesta 1889 oli Hedvig Sauer (k. 1942). Heille syntyi 15.12.1891 tytär Anna Maria Hahl, joka 7.12.1932 meni naimisiin Jalo Ant-Wuorisen kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 265. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
2. 1 2 3 4  Gärtner, Friedrich von, Tietosanakirja. Osa 11. Täydennysosa. Palsta 328 Tietosanakirja-osakeyhtiö 1922
3. ↑  Taulu 4.  *Genos : Sukutieteellinen aikakauskirja*, 01.01.1969, nro 1, s. 16. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.07.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Gösta Hahl, Leukafraktuurin sidoksista Duodecim 8–9/1898 Terveysportti. Viitattu 2.3.2013
* Gösta Hahl, Muutamia näkökohtia proteetiseen jälkihoitoon nähden leukaresektsioneissa Duodecim 2/1904 Terveysportti. Viitattu 2.3.2013

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Kuopion kaupunginorkesteri** (engl. *Kuopio Symphony Orchestra*) on 46 muusikosta koostuva kunnallinen sinfoniaorkesteri Kuopiossa.

Historia
--------

Vuonna 1909 Kuopion Musiikinystäväin yhdistys perusti 23-jäsenisen Kuopion orkesterin. Soittajisto laajeni myöhemmin varuskunnan soittajien ja orkesterin yhdistyessä. Vuonna 1963 Pohjois-Savon prikaati kuitenkin muutti Kajaaniin, ja yhteistyö sotilassoittajien kanssa päättyi. Vuodesta 1976 orkesteri on toiminut kunnallisena, samalla sen nimi muuttui Kuopion kaupunginorkesteriksi.

Kapellimestarina ovat aiemmin toimineet Elias Kahra, Lauri Siimes, Nicholas Smith, Pertti Pekkanen, Robert Black, Atso Almila, Shuntaro Sato, Vello Pähn, Arvo Uro ja Sascha Goetzel.

Toiminta
--------

Kuopion kaupunginorkesteri esiintymässä Eläkeläiset-yhtyeen kanssa Ilosaarirockissa 2014.
Orkesteri konsertoi pääasiallisesti Kuopion Musiikkikeskuksessa, jonka pääsali on 1 064-paikkainen. Orkesterilla on vuosittain keskimäärin 40 000 kuulijaa.

Orkesterin ylikapellimestarina toimi 2013–2018 espanjalaissyntyinen Alberto Hold-Garrido. Toisena kapellimestarina toimii vuodesta 2007 Atso Almila ja vuodesta 2010 kunniakapellimestarina on toiminut Jorma Panula. 2018–2022 ylikapellimestarina toimi Jaakko Kuusisto, jonka menehtymisen jälkeen hänen seuraajakseen valittiin Eugene Tzigane vuodesta 2023 lähtien.

Lähteet
-------

1. ↑  Nykänen, Helmi: Kuopion kaupunginorkesterin yleisömäärässä notkahdus – "Esityksen merkitys ei ole määrästä kiinni" *Yle Kuopio*.  16.1.2014. Viitattu 15.9.2017.
2. ↑  Koskinen, Jerri: Jaakko Kuusisto Kuopion kaupunginorkesterin ylikapellimestariksi *Savon Sanomat*.  15.9.2017. Viitattu 15.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuopion kaupunginorkesterin kotisivut
Diderich Hegermann
**Diderich Hegermann** (tai *Diderik*, 6. joulukuuta 1763 Altona, Tanska – 7. helmikuuta 1835 Kristiansand, Norja) oli norjalainen kenraali ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.

Tausta ja koulutus
------------------

Diderich Hegermann syntyi aikoinaan Tanskan hallussa olleessa Altonan satamakaupungissa. Vuonna 1776 hän meni kadettikouluun Kööpenhaminaan ja vuonna 1786 hänet nimitettiin luutnantiksi.

Ura
---

Vuonna 1790 hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Norjaan, missä hänestä tuli kakkosupseeri Kristianian matemaattisessa koulussa, mistä myöhemmin tuli Norjan sotakorkeakoulu. Hänestä tuli myöhemmin koulun päällikkö majurinarvoisena. 1812 hänet ylennettiin everstiksi ja hänestä tuli Oplandin jalkaväkirykmentin komentaja. Siinä ominaisuudessa hänet myös valittiin armeijan edustajaksi Eidsvollin kansalliskokoukseen 1814.

Kansalliskokouksessa Hegermann ajoi erityisesti yleistä asevelvollisuutta, sekä toimi aktiivisesti perustuslakikomiteassa, missä hänen kädenjälkensä näkyy erityisesti perustuslain muutosta koskevassa kohdassa 112. Hän edusti itsenäisyyspuoluetta, mutta ei suhtautunut oppositiota kohtaan mitenkään aggressiivisesti. Hänet valittiin myös kokouksen toisen viikon puheenjohtajaksi.

Kesäsodassa Ruotsia vastaan 1814 hän komensi erästä suurimmista norjalaisyksiköistä. Aselepoaikana hän toimi lähettiläänä ruotsalaisjoukkojen päämajassa Fredrikshaldissa. Marraskuussa hänet nimitettiin kenraalimajuriksi ja uuteen hallitukseen puolustusministeriksi (norj. *statsråd for Armédepartementet*). Hän itse koki omaavansa vääränlaisen koulutuksen tehtävään ja haki eroa. Vuonna 1816 hän jäi pois julkisista tehtävistä ja vetäytyi Boenin kartanoon Kristiansandin lähellä. Vuonna 1841 hänen muistokseen pystytettiin kuusi metriä korkea kiviobeliski sotakorkeakoulun pihalle.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Den norske militaire mathematiske skoles' historie* (1796)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Hegermann, Diderik *Nordisk Familjebok*.  1909. Projekt Runeberg. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (ruotsiksi)
2. 1 2 3  Diderich Hegermann *www.eidsvoll1814.no*. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (norjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |

 |
**Video-opas** on Suomessa videokaseteilla julkaistujen elokuvien hakuteos, jonka ensimmäinen laitos ilmestyi vuonna 1992. Laajennettu toinen laitos *Video-opas 95* julkaistiin vuonna 1994. WSOY:n kustantamat teokset koosti päätoimittaja Bello Romanon johtama toimituskunta. Arvioijia olivat Romanon lisäksi Asko Alanen, Kari Hintikka, Sam Inkinen, Ilkka Jauhiainen, Roope Lehtinen, Harri Närhi, Esko Rautakorpi, Markku Salmi, Kari Salminen, Olavi Similä ja Kati Sinisalo. *Video-oppaat* olivat ilmestyessään laajimpia suomalaisia elokuvan hakuteoksia: toinen laitos sisälsi arvostelut 8 500 elokuvasta.

Rajaus
------

*Video-oppaassa* arvostellaan kaikki Suomessa ilmestymiseen mennessä videolla julkaistut elokuvat. Pois on kuitenkin jätetty ainakin dokumenttielokuvat, Suomessa ilman teatterilevitystä jääneet konserttielokuvat ja hardcore-porno. Videolain kieltämät K18-ikärajan saaneet elokuvat sisältyivät hakuteokseen toimituskunnan kannanottona.

Arvostelut
----------

Elokuvista on kirjoitettu muutaman rivin yhdistetty arvostelu ja juonireferaatti, jossa annetaan myös mahdollisia lisätietoja. Elokuvat on pisteytetty tähdillä yhdestä viiteen; lisäksi on pommielokuva-luokitus, joka annettiin yhtä tähteä huonommille elokuville.

*Video-oppaan 95* alkusivulla XIV tähdityksille annetaan sanalliset selitykset:

* 5 tähteä = klassikko, elämää suurempi elokuva
* 4 tähteä = erinomainen, lajivalio
* 3 tähteä = hyvä
* 2 tähteä = keskinkertainen
* 1 tähti = huono
* pommi-ikoni = täysin epäonnistunut tekele.

Vastaanotto
-----------

*Helsingin Sanomien* Petri Kemppinen piti *Video-opasta* tarpeellisena kirjauutuutena, mutta moitti sen kohtelevan kaltoin yhtä videoiden suosittua lajityyppiä, animaatioelokuvaa. Etenkin lyhyiden animaatioiden koostekasetit on hänestä kuitattu ylimalkaisesti. Omassa arviossaan Mikael Fränti piti kirjan esittelytekstejä kirjavina ja epätasaisina ja nimesi 13 jäsenen työryhmästä parhaiksi kirjoittajiksi Bello Romanon, Kari Salmisen, Kati Sinisalon ja Esko Rautakorven. Eurooppalaista elokuvaa hän totesi kirjoittajien hieman vieroksuvan. Kahta vuotta myöhemmin ilmestyneessä laajennetussa laitoksessa Fränti huomasi esittelytekstien tason parantuneen.

Lähteet
-------

* Bello Romano: *Video-opas 95*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.

### Viitteet

1. ↑  Video-opas *helmet.fi*.  23.6.2012
2. 1 2  Romano 1994, X
3. 1 2  Romano 1994, XII–XV
4. ↑  Kemppinen, Petri: Lyhyet animaatiot esitellään kelvottomasti.  *Helsingin Sanomat*, 11.1.1993, s. 42. Näköislehden aukeama (tilaajille).
5. ↑  Fränti, Mikael: Suomalaisessa video-oppaassa 6000 nimikettä. Nuori elokuvapolvi suosii hyvää roskaa ja vanhoja kotimaisia.  *Helsingin Sanomat*, 11.1.1993, s. 42. Näköislehden aukeama (tilaajille).
6. ↑  Fränti, Mikael: Video-opas on elokuvan laaja hakuteos.  *Helsingin Sanomat*, 16.3.1995, s. 54. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Heikki Korpimaa**, vuoteen 1906 **Helenius** (7. toukokuuta 1888 Hämeenlinna – 24. lokakuuta 1958) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Korpimaan vanhemmat olivat satulaseppämestari Timoteus Helenius ja Wilhelmina Wallenius ja puoliso vuodesta 1912 Elviira Maria Vallinen. Korpimaa kävi Hämeenlinnan käsityöläiskoulun, satulasepänkisälli hänestä tuli 1908. Hän teki opinto-, hankinta- ja myyntimatkoja Venäjälle 1910–1917. Korpimaa oli Timo Heleniuksen liikkeen, vuodesta 1926 Toiminimi T. Helenius & Korpimaa ja vuodesta 1947 Korpimaa Oy, palveluksessa vuodesta 1902. Hän oli yhtiön osakas ja johtaja vuodesta 1926 ja toimitusjohtaja sekä johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1947. Korpimaa oli myös Korpikumi Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1948. Nuoruudessaan Korpimaa oli tunnettu kilpahiihtäjä ja keskimatkojen juoksija. Hän sai 1 500 metrin juoksussa hopeamitalin Suomen mestaruuskilpailuissa 1907 ja 1909 ja teki matkalla Suomen ennätyksen 1909. Korpimaalla oli useita luottamustehtäviä ja hänet tunnettiin myös lahjoittajana. Hän muun muassa osallistui Liikesivistysrahaston varojen hankintaan, teki lahjoituksia Kansanavulle sekä tuki VTT:n nahkaa koskevia tutkimuksia merkittävällä summalla ja Teknillisen korkeakoulun julkaisutoimintaa sen täyttäessä sata vuotta. Kauppaneuvoksen arvonimen Korpimaa sai 1949.

Tomittaja, asianajaja Timo Korpimaa oli Heikki Korpimaan veli.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita.  *Uusi Suomi*, 26.10.1958, nro 290, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.8.2022.
2. 1 2  Heikki Korpimaa *Biografiasampo*. Viitattu 30.8.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 393 Viitattu 30.8.2022.
4. ↑  27770. Helenius (→ Korpimaa), Johannes Timoteus *Ylioppilasmatrikkeli 1900–1902*. Viitattu 30.8.2022.