recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Katosta ripustettu piñata.
**Piñata** on esimerkiksi paperimassasta valmistettava ja tavallisesti makeisilla täytetty säiliö, jonka pelaaja rikkoo kepillä lyöden silmät sidottuna. Piñata liittyy etenkin Meksikossa vietettäviin maallisiin ja uskonnollisiin juhlapäiviin, joskin tapa on levinnyt myös Meksikon ulkopuolelle esimerkiksi naapuriin Yhdysvaltoihin.

Piirteet
--------

Pelaaja lyö piñataa yrittäen rikkoa sen kepillä silmät sidottuna.
Nykyiset piñatat valmistetaan yleensä paperimassasta. Perinteisemmät piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja tähden muotoisia. Nykyisin piñata voi esittää miltei mitä tahansa, kuten vaikkapa paikallista poliitikkoa tai satuhahmoa. Pääsiäisenä piñata esittää usein pääsiäismunaa tai pupua. Piñata täytetään usein yksittäin käärityillä kovilla makeisilla tai pääsiäisenä eri pääsiäiseen liittyvillä makeisilla. Perinteinen täyte oli *colación*, eli sokerilla päällystetyt aniksen siemenet.

Alkuperä
--------

Piñatan alkuperä ei ole varsinaisesti Meksikossa, vaan tavan uskotaan syntyneen Kiinassa. Jo 1100-luvulla matkailleen Marco Polon sanotaan törmänneen tapaan uudenvuoden juhlinnan yhteydessä hänen matkustaessaan Kiinassa. Myöhemmin sama tapa levisi Espanjaan ja Italiaan, jossa piñatan rikkomista pelattiin hyvän ja pahan välisen taistelun symbolina paastojuhlallisuuksien aikana. Espanjalaiset toivat tavan mukanaan Amerikkaan, jossa leikistä tuli tapa levittää kristinuskoa paikallisen alkuperäisväestön keskuuteen. Joillakin paikallisilla alkuperäiskansoilla, kuten mayoilla ja asteekeilla oli ollut ennestään joitakin saman kaltaisia tapoja. Asteekit rikkoivat kalleuksilla täytettyjä saviruukkuja jumala Huitzilopochtlin kunniaksi ja mayat tunsivat pelin, jossa pelaajat iskivät silmät sidottuina rikki naruun ripustettuja saviruukkuja.

Katolilaisen kirkon levittämästä piñatasta tuli selvästi uskonnollinen symboli. Alkuperäiset piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja muodoltaan seitsemänsakaraisia tähtiä sakarojen edustaessa seitsemää kuolemansyntiä. Koristeltu piñata edusti myös saatanaa, joka ilmeni uskoville viehättävästi naamioituneena. Toisaalta narusta "taivaista" roikkuva piñata edusti myös toivoa ja silmien sitominen puolestaan sokeaa uskoa pahan kukistumisesta. Piñatan rikkomiseen käytetty koristeltu keppi edusti hyveitä. Piñatan uskonnollinen merkitys on nykypäiviin mennessä jo lähes kadonnut. Piñata liittyy kuitenkin Meksikossa edelleen etenkin *posadas*-juhlallisuuksiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Darra Goldstein: *The Oxford companion to sugar and sweets*, s. 537-538. Oxford University Press, 2015. ISBN 978-0-19-931339-6. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Piñata** Wikimedia Commonsissa
**Kansainvälinen Purjehtijaliitto** (engl. *International Sailing Federation, **ISAF***) on kilpapurjehduksen maailman kattojärjestö. Liitto perustettiin Pariisissa 1907, ja sen nimi oli vuoteen 1996 asti International Yacht Racing Union (IYRU). 

ISAF:n jäseniä ovat kansalliset purjehdusliitot. Suomea edustaa Suomen Purjehtijaliitto, joka on yksi 13 perustajajäsenestä. Tällä hetkellä ISAF:illa on 121 jäsenmaata.

ISAF on Kansainvälisen olympiakomitean tunnustama kilpapurjehduksen kattojärjestö, ja siten ISAF vastaa olympiapurjehduksen luokista, säännöistä ja järjestämisestä. ISAF vahvistaa kilpapurjehdussäännöt aina neljäksi vuodeksi kerrallaan olympialaisten jälkeen. 

ISAF järjestää myös muita kilpapurjehdustapahtumia kuten olympialuokkien ISAF World Sailing Championships, ISAF World Sailing Games, ISAF Youth Sailing World Championship, ISAF Team Racing World Championship, ISAF Match Racing World Championship, ISAF Women's Match Racing World Championship ja ISAF Nations Cup.

ISAF on tällä hetkellä hyväksynyt 87 eri vene- ja jollaluokkaa, jotka vaihtelevat radio-ohjattavista veneistä ja optimistijollasta aina 60-jalan monirunkoisiin.

Vuonna 2015 järjestö vaihtoi nimekseen World Sailing.

Puheenjohtajat
--------------

Liitto on valinnut puheenjohtajan vuodesta 1946 alkaen.

* 1946–55 Sir Ralph Gore
* 1955–69 Sir Peter Scott Yhdistynyt kuningaskunta
* 1969–84 Beppe Croce Italia
* 1986–94 Peter Tallberg Suomi
* 1994–04 Paul Henderson Kanada
* 2004–12 Göran Petersson Ruotsi
* 2012–16 Carlo Croce Italia
* 2016– Kim Andersen Tanska

Lähteet
-------

1. ↑  Editor: ISAF Changes Name to World Sailing >> Scuttlebutt Sailing News *Scuttlebutt Sailing News*.  8.12.2015. Viitattu 4.9.2022. (englanniksi)
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* ISAF:n kotisivut (englanniksi)
**Lahut** ovat etninen ryhmä, jomka asuttaa lähinnä Kiinan Yunnanin provinssia. Heitä asuu pienemmissä määrin kuitenkin myös Burman Shanista, Luoteis-Laosista, Pohjois-Thaimaasta ja Luoteis-Vietnamista. Lahun kieli kuuluu lolo-burmalaisiin kieliin. Lahuista noin 420 000 asuu Kiinassa, 150 000 Burmassa, 10 000 Laosissa, 65 000 Thaimaassa ja 5 000 Vietnamissa.

Historia
--------

Piirros lahuista 1900-luvun alulta.
Antropologit ja historioitsijat uskovat lahujen polveutuneen historiallisesta qiang-kansasta Tiibetin ja Qinghain ylängöllä. 200-400-luvuilla heitä alkoi muuttaa Yunnanin Dalin alueelle. Sieltä muuttoliike jatkui, mikä myös erotti lahut kolmeen eri ryhmään. *Lahu nat* suuntasivat länteen, *lahu shit* ja *lahu nhat* itään. Uusilla alueillaan heitä hallitsivat thaikieliset kansat, joiden valta kuitenkin siirtyi kiinalaisille Ming- ja Qing-dynastioiden aikana. 1700-lulta 1900-luvulle lahut kapinoivat useita kertoja kiinalaisia vastaan, mutta kiinalaiset onnistuivat aina kukistamaan heidät. Osa lahuista pakenikin kiinalaisvaltaa etelään Thaimaahan, Laosiin ja Vietnamiin.

Kulttuuri
---------

Lahuja perinteisissä asuissa.
Voimakkaimpia kiinalaisvaikutteita saaneilla lahualueilla Yunnanissa lahut harjoittavat lähinnä riisinviljelyä. Lisäksi kasvatetaan hedelmäpuita, teetä ja kasviksia. Etelämpänä jossa vieraammat vaikutteet eivät ole niin vahvoja harjoitetaan edelleen kaskiviljelyä. Täälläkin lahut kasvattavat riisiä, mutta sitä kasvatetaan kuivilla alueilla vesialtaiden sijaan. Lisäksi he kasvattavat porsaita ja vesipuhveleita.

Lahujen uskonto on saanut vaikutteita monilta eri tahoilta ja se onkin sekoitus perinteistä animismia, johon on tullut lisänä tapoja protestanttisesta kristinuskosta ja katolilaisista tavoista, jotka ovat tulleet lähetyssaarnaajien mukana. Lisäksi vaikutteita on tullut mahajana- ja theravada-buddhalaisuudesta. Uskontoon kuuluvien henkien kanssa yhteydessä olivat shamaanit, jotka ovat nykyisin joissain kylissä korvautuneet lähetyssaarnaajilla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  James S. Olson: *An ethnohistorical dictionary of China*, s. 190–192. Greenwood Press, 1998. ISBN 0–313–28853–4. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lahut**.
**Lahtimenhaden** (*Brevoortia patronus*) on jokisillien heimoon (Alosidae) kuuluva Pohjois-Amerikan subtrooppisten merivesien kalalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Lahtimenhaden on yleensä noin 20:n ja korkeintaan 35 senttimetrin mittainen. Sen ruumis on melko korkea ja sivusuunnassa litteä. Suomuja esiintyy vatsaa myöten. Yläleuassa ei ole hampaita. Rintaevien takareuna on pyöreä. Kylkiviivalla on suomuja 42–48 kappaletta.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Lahtimenhadenia tavataan kotoperäisenä Meksikonlahdella, missä se on laajalti levinnyt ja paikoin mahdollisesti runsas. Lahtimenhaden on estuaareista riippuvainen ​​laji, joka sekä syö estuaareissa että kasvattaa niissä poikasensa. Se sietää suolapitoisuutta 0,1 ja 60 promillen välillä. Kesäisin lahtimenhadenit elävät rannikoilla, mutta lokakuussa jotkut yksilöt vaeltavat syvempiin vesiin.

Ravinto ja elintavat
--------------------

Lahtimenhadenien ravintoa on kasviplankton, jota ne syövät tiheissä parvissa ja todennäköisesti myös pohjalta. Lisääntyminen tapahtuu merellä lokakuusta helmikuuhun. Meksikonlahdella Mobilejoen itäpuolella lahtimenhadeb risteytyy yleisesti keltaevämenhadenin (*Brevoortia smithi*) kanssa. Nuoret ja aikuiset kalat elävät tavallisesti vähäkasvisissa avovedessä, kun taas poikaset ja varhaisnuoret elävät suiston marskireunoilla, joista ne saavat riittävästi ravintoa ja turvapaikan saalistajilta. Lahtimenhaden voi elää kuusivuotiaaksi, vaikkakin jo yli nelivuotiaat ovat harvinaisia kalansaaliissa.

Käyttö ja kalastus
------------------

Lahtimenhadenin saalismäärät 1950–2010.
Lahtimenhaden on saaliin painolla mitaten Yhdysvaltain toiseksi eniten pyydetty yksittäinen kalalaji. Ensisijaisesti sitä pyydystetään kurenuotilla. Nykyinen kalastus ei näytä olevan merkittävä uhka lajin populaatioille. Lahtimenhadenia myydään ruoaksi sekä tuoreena, suolattuna että säilykkeenä, mutta pääasiassa sitä käytetään kalaöljyksi ja kalajauhoksi. Lahtimenhadenin pyydystys kattaa yli 99 prosenttia alueen kaupallisesta kurenuottakalastuksesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Collette, B. Grubbs, D. Pezold, F. Simons, J. Carlson, J. Caruso, J. McEachran, J.D. Brenner, J. Tornabene, L. Robertson, R. & Chakrabarty, P.: *Brevoortia patronus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2019-3*.  2015. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 26.2.2020. (englanniksi)
2. ↑  *Brevoortia patronus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 26.2.2020. (englanniksi)
3. ↑  *Brevoortia patronus* (Goode, 1878) *FAO Fisheries & Aquaculture*. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestö. Viitattu 26.2.2020. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q2053687
* BOLD: 140981
* CoL: 5WQZZ
* FishBase: 1589
* GBIF: 5214546
* iNaturalist: 51364
* IRMNG: 10823737
* ITIS: 161734
* IUCN: 191208
* NatureServe: 2.103736
* NCBI: 224707
* WoRMS: 275500

 |

 |
**New Weird America** -nimikkeellä kutsutaan 2000-luvulla Yhdysvalloissa alkunsa saanutta psykedeelisen folkmusiikin aaltoa. Englantilaisen Wire-musiikkilehden toimittajan David Keenanin väitetään keksineen termin Wire-lehden elokuun 2003 numerossa*lähde?*. Kyseessä on sanaleikki kirjailija Greil Marcusin *Old Weird America* -käsitteestä, jolla hän kytki Bob Dylanin ja muut toisen maailmansodan jälkeiset folk-artistit aiempaan yhdysvaltalaiseen folk-traditioon.

New Weird America -suuntaus on saanut vaikutteita etenkin 1960- ja 1970-lukujen psykedeelisistä folk-yhtyeistä, mutta musiikkityylissä voi kuulla vaikutteita hyvinkin erilaisista tyyleistä kuten heavy metalista, free jazzista ja elektronisesta musiikista. Toinen suuri vaikuttaja New Weird America -artisteille ovat olleet Roky Ericksonin kaltaiset soittotaidoiltaan kokemattomat ja yhteiskunnasta vieraantuneet artistit. Joitain New Weird America -artisteja onkin kritisoitu mielenterveysongelmien käyttämisestä kuvastona julkisen kuvan luonnissa.*lähde?*

New Weird America on lehdistön luoma käsite, ja monet tyylilajin alle yhdistetyistä artisteista eivät koe olevansa osa uutta yhtenäistä liikettä.

New Weird America -käsitteeseen kytkettyjä artisteja
----------------------------------------------------

* Akron Family
* Antony and the Johnsons
* Baptist Generals
* Devendra Banhart
* Charalambides
* CocoRosie
* Comets on Fire
* Jack Rose
* Lavender Diamond
* The Microphones/Mount Eerie
* Joanna Newsom
* No-Neck Blues Band
* Six Organs of Admittance
* Sunburned Hand of the Man
* Will Oldham
* Wooden Wand and the Vanishing Voice
**The Fountainhead** on Ayn Randin vuonna 1943 julkaisema romaani. Teos saavutti suuren suosion ja teki Randista kuuluisan kirjailijan. Kirjan päähenkilö on nuori arkkitehti Howard Roark, joka kamppailee omien arvojensa puolesta eikä suostu kompromisseihin. Roark edustaa hahmona ihanteellista individualistia.

Historia ja teemat
------------------

Rand alkoi kirjoittaa *The Fountainheadia* 1930-luvun lopulla. Romaanin päähenkilö on sinnikäs sankariarkkitehti, oman itsensä herra Howard Roark, joka taistelee arkkitehtonisen visionsa puolesta häntä kampittavia konformistisia kilpailijoitaan vastaan. 1930-luvulle sijoittuva paksu romaani on kiihkeä individualismin ylistys ja kollektivismin vastainen hyökkäys, jonka hahmot ovat idealisoituja sankareita tai roistoja. Kirjassa on myös amerikkalaiseksi romaaniksi poikkeuksellisen paljon erotiikkaa. Taustatyönä romaanille Rand opiskeli arkkitehtuuria kirjoista ja meni töihin virkailijaksi kuuluisan art deco -arkkitehti Ely Jacques Kahnin arkkitehtitoimistoon.

Knopf oli torjunut romaanin sen jälkeen, kun kirja oli viimeisenkin määräajan ylittyessä edelleen kesken. Lukuisien uusien torjumisten jälkeen Rand sai kirjansa kustantajaksi lopulta Bobbs-Merrillin. Rand eli aviomiehensä kanssa tuolloin niukkaa elämää New Yorkissa, sillä hänen tulonsa aikaisemmista romaaneistaan ja näytelmistään olivat jo lähes tyrehtyneet. Saadakseen vasta alkuvaiheessa olevan romaaninsa valmistumaan vuoden 1942 aikana Rand alkoi käyttää Benzedrin-amfetamiinia, jonka avulla hän pystyi kirjoittamaan kellon ympäri ja saamaan romaanin valmiiksi määräaikaan mennessä.

Bobbs-Merrill julkaisi *The Fountainheadin* vuonna 1943. Romaani sai aluksi nihkeitä arvosteluja, joissa sen individualismin teemaa ei tunnistettu. Kirja myikin aluksi huonosti, mutta kun lukijat alkoivat kertoa siitä tuttavilleen, kirjan myynti kiihtyi voimakkaasti, ja kesällä 1945 sitä oli myyty jo 150 000 kappaletta.

Rand sai Warner Brosilta sopimuksen romaanin filmatisoimisesta ja muutti miehensä kanssa Kaliforniaan. Kirjasta julkaistiin vuonna 1949 Hollywood-elokuva *Pilvenpiirtäjä*, jonka käsikirjoituksen Rand teki itse.

Lähteet
-------

* Heller, Anne C.: *Ayn Rand and the World She Made*. Doubleday, 2008. ISBN 978-0-385-52946-4.

### Viitteet

1. 1 2  Feller, Thomas R. (toim. Gorman, Robert F.): "Ayn Rand", *Great Lives from History: The 20th Century 1901–2000*, s. 3367–3369. Salem Press, 2008. ISBN 978-1-58765-345-2.
2. ↑  Heller 2008, "5. The Fountainhead 1936–1941".
3. ↑  Heller 2008, "6. The Soul of an Individualist 1939–1942".
4. ↑  Heller 2008, "7. Money 1943".
5. ↑  Heller 2008, "8. Fame 1943–1946".

Aiheesta muualla
----------------

* Pilvenpiirtäjä-elokuvan IMDb-sivu
**Marela** on Unescon maailmanperintökohteisiin kuuluvassa Vanhassa Raumassa sijaitseva kotimuseo, jota hallinnoi Rauman museo. Laivanvarustaja Gabriel Granlundin (1819–1901) perheen kotia esittelevä museo toimii hänen Marela-nimisessä kotitalossaan, joka on rakennettu vuonna 1825. Granlund oli kaupungin varakkaimpiin asukkaisiin lukeutunut kauppias ja laivanvarustaja. Hän toimi myös kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Hänen kotitalonsa on ollut museona vuodesta 1982 lähtien.

Marelan talo ja pihapiiri
-------------------------

Marela sijaitsee Kauppakadun varrella Kalatorin pohjoislaidalla. Vuonna 1825 valmistunut rakennus on nimetty 1700-luvun jälkipuoliskolla paikalla olleen talon omistaneen Abraham Marelinin mukaan, joka oli Granlundin tavoin varakas kauppias ja laivanvarustaja. Tontin muoto ja suurin osa sen rakennuksista periytyy Granlundia omistajana edeltäneen Paqvalinin suvun ajoilta. Pihan puolella sijaitsee muun muassa vilja-aitta, joka on rakennettu 1830-luvulla sekä vuosisadan puolivälissä valmistunut vaunuvaja. 1830-luvulla rakennettiin myös varsinaiseen Marelan taloon liitetty toinen kadunvarsirakennus. Lisäksi pihapiirissä on lukuisia ulkorakennuksia, muun muassa talli, leipomorakennus ja palvelusväen asuintiloja. Rakennusten nykyinen ulkoasu on peräisin 1800-luvun lopusta, jolloin myös Marelan päärakennus sai uusrenessanssityylisen vuorauksen oman aikansa muodin mukaan.

Museo
-----

Arabian valmistama kaakeliuuni Marelan salissa.
Rauman kaupunki osti Marelan kiinteistön 1970-luvulla. Siitä päätettiin samalla tehdä talossa 1870-luvulta vuoteen 1906 saakka asuneen Granlundin perheen elämää sekä kaupungin purjelaivakauden kukoistuksen aikaa esittelevä museo. Marelan talo on sisustettu 1800–1900-lukujen vaihteen varakkaan porvariperheen tyyliin. Rakennuksessa on runsaan esineistön lisäksi mielenkiintoisia yksityiskohtia, kuten kattomaalauksia, seinäpanelointeja, koristeellisia ovia ja arvokkaita Arabian valmistamia kaakeliuuneja. Marelan tiloissa järjestetään myös vaihtuvia näyttelyitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Laivanvarustaja Gabriel Granlund Rauman kaupunki.  Arkistoitu 4.1.2004. Viitattu 17.2.2020.
2. 1 2  Marela Rauman kaupunki. Viitattu 17.2.2020.
3. ↑  Rauman museo: Marela Suomen Museoliitto ry. Viitattu 22.6.2014.
4. ↑  Rauman museo: Marela *Satakunnan museoportaali*. Viitattu 22.6.2014.
5. ↑  Museot *VisitRauma*. Viitattu 22.6.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Marela (Q18346692)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kotimuseo, museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Rauma |
|  |
| katuosoite | Kauppakatu 24, 26100 Rauma |
|  |
| koordinaatit | 61°06′N 21°30′E﻿ / ﻿61.1°N 21.5°E﻿ / 61.1; 21.5 |
|  |
|  |

 |
**Väinö Verneri Kilpi** (31. lokakuuta 1886 Taipalsaari – 19. marraskuuta 1965) oli suomalainen Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien taloustoimittaja.

Kilven vanhemmat olivat Esaias Kilpiä ja Hanna Kilpiä. Hänen äitinsä kuoli 1894 ja isänsä 1896. Kilpi tuli lehtialalle 1905 Kotkan Sanomat-lehden sijais- ja aputoimittajaksi. Hän oli sitten Pohjan Poika-lehden toimittajana Vaasassa ja sen jälkeen Helsingissä työssä eräässä yksityisessä uutistoimistossa sekä Suomalainen Kansa-lehden toimituksen jäsenenä. Kilpi tuli vuonna 1911 Helsingin Sanomien toimituksen jäseneksi. Hän oli aluksi kunnallistoimittajana ja hän hoiti vuodesta 1916 lähtien ajoittain toimitussihteerin tehtäviä. Vuodesta 1917 alkaen Kilpi toimitti Helsingin Sanomien talousosastoa sekä sittemmin myös Ilta-Sanomien talousosastoa. Hän oli taloustoimittajana 40 vuoden ajan ja hän jäi eläkkeelle 1951. Tämän jälkeen Kilpi toimi vielä Sanoma Oy:n henkilökunnan asunto-osakeyhtiön isännöitsijänä kuolemaansa saakka.

Kilpi oli toimihenkilönä ja sihteerinä Nuorsuomalaisen puolueen ja Kansallisen Edistyspuolueen järjestöissä. Hän toimi myös vaalilautakuntien puheenjohtajana valtiollisissa ja kunnallisvaaleissa. Kilpi oli vuodesta 1915 alkaen lisäksi Nuorsuomalaisen Sanomalehtimiesyhdistyksen sihteerinä.

Kilpi oli naimisissa vuodesta 1922 Hanna Signe Sulasen (1895–1966) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  50-vuotias. Toimittaja V. V. Kilpi, Ilta-Sanomat, 30.10.1936, nro 252, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Billion Graves : Väinö Verneri Kilven hauta Honkanummen hautausmaalla
3. 1 2  Risto Kilpi : Mitäs täss', eihän täss': Jorma Kilven nuoruusvuodet 30-luvulla ja sota-aikaan, BoD - Books on Demand 2016, luku Varhaisnuoruus (Google Kirjat)
**Ilmailuinsinöörien kerho** on Suomen lentotekniikan insinöörikunnan rekisteröity yhdistys. Se toimii Tekniikan akateemiset TEK -liiton alaisuudessa.

IIK perustettiin 2. joulukuuta 1933. Perustamispaikkana oli ravintola Frisco Helsingissä. IIK kuuluu Suomen Tekniseen Seuraan, alun perin emojärjestö oli Suomalaisten Teknikkojen Seura. Perustaja oli silloinen lentotekniikan DI, myöhempi professori, Arvo Ylinen. Seuran toiminta oli 1930-luvun ilmailun noususuhdanteessa - siviili-ilmailu siirtyi vesikoneista maakentille ja Suomen Ilmavoimat alkoi suuren varusteluohjelman - vilkasta. Kerho pani alulle Viri-lentokoneen suunnittelun ja rahoitti sen valmistuksen; tosin tämäkin oli Arvo Ylisen suunnittelema kone. Jäseniä oli ensimmäisen toimintavuoden lopussa 30. Viri lensi vuonna 1936 ja Viri II-suunnitelma oli vireillä vuonna 1938. Sota, sotakorvaukset, jälleenrakennus ja muun kuin ilmailuteollisuuden huima nousu veivät parhaan terän kerhon toiminnasta vaikka jäsen määrä kasvoi yli sadan viidenkymmenen. 

* 1970-luku: Kerhon toiminta oli hiljaisempaa, kokouksia, esitelmiä ja ekskursioita järjestettiin vähemmän. Kerho järjesti lentoturvallisuuskurssin ja julkitoi kantansa mm. ilmailuteollisuuden ylläpitoon.
* 1980-luku: Vuosikokouksen lisäksi kerho järjesti vuosittain muutamia ekskursioita ja esitelmätilaisuuksia. Vuonna 1986 kerho liittyi Suomen Teknillisen Seuran kautta ICAS:iin (International Council of Aeronautical Sciences). Jäseniä oli 320.
* 1990-luku: Kerhon toiminta laajeni kattamaan avaruustekniikka.
* 2000-luku: Kerho aktivoitui ilmailuteollisuuden muutoksen ja siviili-ilmailun kasvun siivittämänä.

Seura on jakanut Insinöörikiulu-palkintoa ansioituneille ilmailuinsinööreille.

Seuran puheenjohtajia ovat olleet:

* Arvo Ylinen, 1933–1927
* Reino Rissanen, 1938–1943
* Edward Wegelius, 1944–1945
* H. Hietarinta, 1946
* Martti Vainio, 1947–1952
* Torolf Eklund, 1953–1954
* K. Temmes, 1955–1956
* Carl Stude, 1957–1958
* Juhani Heinonen, 1959–1960
* Tuomas Karhumäki, 1961–1962
* C-E Calas, 1963–?

...

* Olli Saarela, 2006–2007

Lähteet
-------

* "Ilmailuinsinöörien kerho 30-vuotias", Ilmailu, numero 1, 1964
* Kerhon historiaa lyhyesti (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kerhon kotisivu
* Ilmailuinsinöörien kerho IIK Tekniikan akateemiset TEK.
**Ilmaan heitetty kivi** (*Feldobott kő*) on Sándor Sáran ohjaama unkarilainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1968.

Juoni
-----

*Ilmaan heitetty kivi* kuvaa Unkarin siirtymistä sosialismiin 1940-luvun lopulla. Nuori mies Balazs (Lajos Balázsovits) haaveilee elokuvakorkeakouluun pääsystä, mutta päätyy maanmittaajan apulaiseksi. Hän tapaa kreikkalaisen kommunistin ja partisaanin Iliasin (Todor Todorov), jonka kanssa hän siirtyy seuraavaan työpaikkaan erääseen maalaiskylään, jossa he näkevät pakkososialisoinnin mielettömyyden ja ihmisten epätoivon.

Vastaanotto
-----------

Elokuva hyväksyttiin Cannesin elokuvajuhlien 1968 kilpailusarjaan, mutta festivaali piti keskeyttää Pariisin opiskelijamellakoiden vuoksi. Elokuva nimettiin Unkarin edustajaksi kilpailemaan vieraskielisten elokuvien Oscarista, muttei edennyt ehdokkaaksi. 

Elokuvan televisioesityksen 1978 alla *Helsingin Sanomien* nimimerkki MT kirjoitti vaikeaselkoisen elokuvan vaativan katsojaltaan tiivistä keskittymistä, mutta olevan silti ajanhukkaa ellei katsoja ole todella hyvin perillä ja kiinnostunut tuon ajan unkarilaisista ongelmista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ihmisiä murroksen Unkarissa.  *Helsingin Sanomat*, 27.10.1978, s. 43. Näköislehden aukeama (tilaajille).
2. ↑  Feldobott Ko *Festival de Cannes*. Viitattu 11.2.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* National Film Institute Hungary – Film Archive Presents: Upthrown Stone *Cannes Film Festival Competition in 1968*. Viitattu 28.4.2022. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Upthrown Stone
**National Action** on brittiläinen uusnatsistinen äärioikeistolainen järjestö. Järjestö on kielletty Britannian sisäministeriön määräyksellä, ja järjestöön kuulumisesta voidaan tuomita vankeuteen. Järjestö on perustettu 2013, ja se on ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen Britanniassa kielletty äärioikeistolainen järjestö.

Järjestö kiellettiin joulukuussa 2016, mutta se toimii kiellon kiertämiseksi uusien nimien suojassa. Sen johtajana pidetään Benjamin Raymondia. Järjestö on entisen oikeistoaktivistin Esa Holapan mukaan pohjoismaisista järjestöistä vaikutteita saanut ryhmittymä, ja sen edustajat ovat vierailleet Suomessa kesällä 2015.

Järjestössä on alle sata jäsentä. Sen ideologialla on yhteyttä natsismiin. Järjestö on tukenut verkkosivullaan työväenpuolueen kansanedustajan Jo Coxin murhannutta Thomas Mairia, jonka oikeudenkäynnissä lausuman lauseen "Kuolema pettureille, vapaus Britannialle" järjestö on ottanut tunnuslauseekseen.

Järjestöön kuuluva suomalaistaustainen mies on saanut terrorismisyytteen. Hän on ollut järjestön aktiivinen jäsen vielä kiellon jälkeenkin. Hän on Britannian armeijan sotilas. Hän on Holapan mukaan ollut myös suomalaisen Suomen vastarintaliikkeen aktiivinen jäsen Turun ryhmässä.

Lähteet
-------

1. ↑  Exposed: Rise of Hitler-loving National Action group who want to 'ethnically cleanse' the UK *Daily Mirror*.  7.6.2014. Viitattu 13.9.2017. (englanniksi)
2. 1 2 3  Kaksi brittiarmeijan sotilasta syytteessä uusnatsijärjestöön kuulumisesta – Toinen Suomen ja Britannian kaksoiskansalainen *Yle.fi, uutiset*.  12.9.2017. Viitattu 13.9.2017.
3. 1 2  Analyysi: Kansanedustaja Jo Coxin murha herätti Britannian äärioikeistolaisen terrorin pelkoon *Yle.fi, uutiset*.  12.9.2017. Viitattu 13.9.2017.
4. 1 2  Suomalaistaustaiselle terrorisyyte Britanniassa.  *Helsingin Sanomat*, 13.9.2017, s. A 22.
Mareografin piirturilaitteistoa Venetsiassa.
**Mareografi** on meriveden korkeuden mittausasema. Mareografissa on vaimennusputkella mereen yhdistetty mittauskaivo, jossa kelluke osoittaa meriveden korkeuden. Syvällä pinnan alla sijaitseva vaimennusputki poistaa aallokon vaikutuksen, mutta välittää meriveden pinnan vaihtelun mittauskaivoon.

Kellukkeen liike rekisteröidään automaattisella laitteistolla. Aiemmin mareografit olivat mekaanisia ja piirsivät korkeuskäyrän paperirullalle. Nykyään käytetään digitaalisia mittalaitteita, jotka voivat välittää korkeustiedon reaaliaikaisesti.

Suomen mareografit
------------------

Suomen rannikolla toimii neljätoista mareografia eri paikkakunnilla Kemistä Haminaan. Ensimmäisenä toimintansa aloitti Hangon mareografi vuonna 1887. Toiseksi vanhin on Helsingin Kaivopuiston rannan mareografi, jossa mittaustoiminta alkoi vuonna 1904. Uusin mareografi Porvoossa aloitti toimintansa vuonna 2014.

Suomen mareografeja ylläpiti aluksi Suomen Tiedeseuran Meteorologinen Keskuslaitos, vuodesta 1918 alkaen Merentutkimuslaitos ja vuodesta 2009 alkaen Ilmatieteen laitos.

Jo ennen mareografilaitteita on merenpinnan korkeutta mitattu asteikkohavainnoin, Hangossa 1850-luvulta ja Helsingissä vuodesta 1841.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vedenkorkeuden mittaaminen  12.1.2012. Ilmatieteen laitos. Viitattu 24.7.2012.
2. 1 2 3  Meriveden korkeutta mitattu Hangossa 125 vuotta  18.7.2012. Ilmatieteen laitos. Viitattu 24.7.2012.
3. ↑  Ilmatieteen laitoksen havaintoasemat: mareografit Ilmatieteen laitos. Viitattu 20.2.2014.
4. ↑  Helsingin mareografi on mitannut vedenkorkeutta 100 vuotta *Itämeriportaali*.  30.12.2003. Suomen ympäristökeskus, Ilmatieteen laitos ja Ympäristöministeriö.  Arkistoitu 12.11.2012. Viitattu 24.7.2012.
5. ↑  Merentutkimus uudistuu vuodenvaihteessa  31.12.2008. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 24.7.2012.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mareografi**.
* Meriveden korkeushavainnot Ilmatieteen laitoksen sivuilla
**Natien** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Sikasson piirissä Malissa. Se sijaitsee 18 kilometriä Sikassosta länteen. Kunnassa on 6 900 ja kylässä 1 500 asukasta (vuonna 2009).

Natienin kunta rajoittuu pohjoisessa Sikasson piirin Gongasson, koillisessa Pimpernan, idässä Sikasson, kaakossa Missirikoron, etelässä Kolokoban ja lännessä Farakalan kuntiin. Maisemaa leimaavat ylängöt, kukkulat ja alangot. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen.

Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaat ovat etupäässä senufoja. Lisäksi on bambaroita, samoja ja fulbeja.

Natienin kautta kulkee Bamakon ja Sikasson välinen maantie RN7. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, metsien hyödyntäminen ja maataloustuotteiden kauppa. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, maissi, hirssi, durra, maapähkinä, juurekset, vihannekset ja hedelmät. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Natienissa ja Tambassa pidetään viikoittaiset markkinat.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 29.5.2018.
2. ↑  Mali - Région de Sikasso: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 29.5.2018.
3. 1 2 3  Plan de Sécurité Alimentaire: Commune Rurale de Natien 2006-2010 *aec.msu.edu*.  2006.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 29.5.2018.
**National Academy of Medicine** (NAM), vuoteen 2015 saakka *Institute of Medicine* (IoM), on Yhdysvaltain kansallinen lääketieteellinen akatemia. Sen tarkoituksena on kehittää kaikkien terveyttä edistämällä tiedettä, kiihdyttämällä terveydellistä tasa-arvoa, sekä tuottamalla riippumattomia ja luotettavia neuvoja kansallisesti ja kansainvälisesti. Vuonna 2021 NAMin puheenjohtaja on Victor Dzau.

NAMilla on yli 2 200 jäsentä. Vuosittain valitaan enintään 90 uutta tavallista jäsentä ja 10 kansainvälistä jäsentä. valittujen tulee edustaa alansa kärkeä. Vähintään neljännes jäsenistä tulee olla sellaisia terveyden ja lääketieteen ammattikunnan ulkopuolisten alojen edustajia, jotka ovat tekemisessä terveyden ja lääketieteen kanssa - esimerkiksi luonnontieteiden, yhteiskuntatieteiden, laskennallisten tieteiden ja käyttäytymistieteiden, lakitieteen, hallinnollisten ja teknisten tieteiden parista.

National Academy of Medicine on perustettu vuonna 1970. Tiedeakatemian kotipaikka on Washington (DC). NAM voidaan ymmärtää myös yhdeksi vuonna 1863 Yhdysvalloissa perustetun National Academies of Sciences, Engineering, and Medicine -tiedeakatemian (Yhdysvaltain kansalliset tiedeakatemiat) seuraajaksi. Yhdysvaltain muut kansalliset akatemiat ovat nykyään Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia ja National Academy of Engineering.

Näiden kolmen kansallisen akatemian ohjelmaneuvostot tunnetaan yhteisnimellä Kansallinen tutkimusneuvosto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  About the National Academy of Medicine National Academy of Medicine. Viitattu 19.10.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |

 |
**Muuttuvat laulut** on Rauno Lehtisen säveltämä ja Tuula Valkaman sanoittama musiikkikappale vuodelta 1970. Laulu tehtiin erityisesti virolaiselle Georg Otsille, josta oli 1950-luvun jälkipuoliskolla tullut Suomessa suosittu suomenkielisillä levytyksillään kuten "Saarenmaan valssi" ja "Kalastajan laulu". "Muuttuvien laulujen" muita levyttäjiä ovat Solistiyhtye Liisa (instrumentaaliversio, 1972), Tapani Kansa (1982), Jaakko Ryhänen (1992) ja Sakari Kuosmanen (1999).

Lehtinen ja Valkama kirjoittivat slaavilaisvaikutteisen laulun eräänä sunnuntaina Musiikki-Fazerin tiloissa vähän ennen kuin Georg Ots oli tulossa jälleen Suomeen levyttämään. He tekivät laulusta sanoitukseltaan valtavirrasta poikkeavan: kun 1960-luvun lopun poliittisessa ilmastossa laulut vaativat yleensä muutosta muilta ihmisiltä ja koko yhteiskunnalta, "Muuttuvat laulut" katsoo asioita hieman yleisemmältä tasolta ja ehdottaa kaikille muutosta yhteisymmärryksen suuntaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Rytsä, Paavo: Georg Ots, Saarenmaan valssi ja Suomi *Yle Elävä arkisto*.  15.10.2007. Yleisradio. Viitattu 16.11.2021.
2. 1 2  Henriksson, Juha: *Toiset meistä. Rauno Lehtinen ja musiikki*, s. 105–107. {{{Julkaisija}}}, 2010. ISBN 978-952-68364-2-3. Teoksen verkkoversio (viitattu 6.6.2018).
3. ↑  "Muuttuvat laulut", *Suuri toivelaulukirja 7*, s. 184. Toim. Aapeli Vuoristo, 2. painos. Japa-musiikkiarkisto, 1989. ISBN 952-643-710-9.
**Surrealismin manifesti** (ransk. *Le Manifeste du Surréalisme*) on surrealistisen taidesuuntauksen piirissä julkaistujen kahden julistuksen nimitys.

Manifestin on suomentanut Väinö Kirstinä. Suomennos sisältää Kirstinän johdannon ja uudistettu painos myös jälkisanat.

Ensimmäinen manifesti
---------------------

Ensimmäisen manifestin kirjoitti ranskalainen kirjailija André Breton vuonna 1924, ja se julkaistiin 1925. Manifestissa luetellaan surrealismin edelläkävijöitä, kuten markiisi de Sade, Charles Baudelaire, Arthur Rimbaud, Comte de Lautréamont, Raymond Roussel ja jopa Dante. Manifestissa kuvataan surrealismin olemusta ja siteerataan runoudessa surrealismia kehittäneiden runoilijoiden teoksia, kuten Philippe Soupaultin, Paul Éluardin, Robert Desnos'n ja Louis Aragonin.

Tekstissä Breton käytti absurdia huumoria havainnollistamaan dada-suuntausta, joka Ranskassa edelsi surrealismia ja jossa siinäkin Breton oli keskushenkilönä. Tekstissä vakuutetaan, että surrealismi ei noudata mitään tiettyä suunnitelmaa eikä perinteistä mallia ja että surrealistit ovat nonkonformisteja.

Manifestin allekirjoittivat muun muassa Louis Aragon, Antonin Artaud, Jacques Baron, Joe Bousquet, Jacques-André Boiffard, Jean Carrive, Rene Crevel, Robert Desnos, Paul Éluard, Max Ernst ja Breton.

Toinen manifesti
----------------

Vuonna 1929 Breton julkaisi muiden teoreettisten erittelyjen ohella surrealismin toisen manifestin. Julistuksessa suljettiin surrealismin ulkopuolelle taiteilijoita, jotka eivät halunneet osallistua kollektiiviseen toimintaan: Leiris, Limbour, Morise, Baron, Queneau, Prévert, Desnos, Masson ja Boiffard. He siirtyivät aikakauskirjan *Documents* piiriin. Lehteä julkaisi Georges Bataille.

Kolmas manifesti
----------------

Breton luonnosteli kolmannenkin manifestin, mutta se jäi julkaisematta.

Lähteet
-------

1. ↑  Surrealismin manifesti: ensimmäinen manifesti 1924, Finna.fi

Aiheesta muualla
----------------

* Manifesto of surrealism (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
* Tere Vadén: "Surrealismin manifesti". Kirja-arvostelu Niin & Näin ­lehdessä 4/1996 (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kosmetologi** on kosmetologiaan erikoistunut ammattilainen. Kosmetologit ehostavat asiakkaita, hoitavat näiden ihoa, myyvät kosmetiikkatuotteita ja opastavat kauneudenhoitoasioissa. Kosmetologeja työskentelee esimerkiksi kauneushoitoloissa, kylpylöissä, teattereissa ja kosmetiikkamyymälöissä.*lähde?*

Kosmetologi voi erikoistua manikyyreihin, ehostukseen tai kosmetiikan myyntiin ja markkinointiin.*selvennä*. Kosmetologit hoitavat ihmiskehon suurinta elintä eli ihoa. Huomioitavaa onkin, että kosmetologi opiskelee ihoon liittyviä oppiaineita enemmän kuin sairaanhoitaja. Kosmetologeja koulutetaan ammattioppilaitoksissa.

Kosmetologit Suomessa
---------------------

Vuonna 1938 perustetussa Suomen Kosmetologien Yhdistyksessä on noin 3 200 jäsentä, joista noin 1 100 toimii hoitolayrittäjinä. Suomen Kosmetologien Yhdistyksen Opiston Säätiö (SKY-Opisto) yhdistyi Suomen Diakoniaopisto (SDO) Oy:n kanssa tammikuussa 2018. SDO
tarjoaa kauneudenhoitoalan koulutusten lisäksi muun muassa sosiaali- ja terveysalan koulutuksia, minkä ansiosta esimerkiksi lähihoitajaopiskelija voi opiskella jalkojen ja ihon hoitoa ja kosmetologiopiskelija voi opiskella hoitotyötä.

Tunnettuja kosmetologeja
------------------------

* Kevyn Aucoin
* Marjorie Joyner
* Riitta Salmi
* Marjatta Tolonen
* Madame C. J. Walker

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Kosmetologien Yhdistyksen verkkosivut (Suomen Kosmetologien Yhdistyksen verkkosivut) *kosmetologitsky.fi*. Viitattu 26.1.2009.
2. ↑  SKY-Opisto ja Suomen Diakoniaopisto SDO yhdistyvät - Ammattiosaamisen kehittämisyhdistys AMKE ry *www.amke.fi*. Viitattu 9.3.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kosmetologin ammatinkuvaus (Ammattinetti)
* Suomen Kosmetologien yhdistyksen verkkosivut
Korniisi (merkitty kirjaimella *c*) osana entablementtia.
**Korniisi** (< ital. *cornice*, ’reuna’; m.kreik. γεῖσον, *geison*) eli kattolista on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ja yleisesti klassista arkkitehtuuria edustavissa rakennuksissa entablementin eli palkiston ylin, ulkoneva osa. Se sijaitsee friisin yläpuolella ja muodostaa vesikaton alareunan tai päätykolmion ylä- ja alareunan. Nykyarkkitehtuurissa korniisiksi kutsutaan mitä tahansa huomattavan ulkonevaa räystästä tai kattolistaa.

Korniisi, geison ja sima merkittynä doorilaiseen temppeliin.
Korniisin tehtävänä oli toimia räystäänä, joka heittää sadeveden kauemmaksi rakennuksesta. Korniisiin kuului kolme osaa, alimpana ollut aluslista, keskellä ollut varsinainen *geison* eli *korona* (*corona*) sekä sen päällä ollut *sima* eli räystäskouru. Usein korniisilla tarkoitetaan kuitenkin vain geisonia. Korniisissa oli samassa rakennuksessa sekä vaakasuoria että vinoja osia. Vaakasuorat osat kulkivat rakennuksen pitkien sivujen yläreunassa sekä lyhyillä sivuilla päätykolmion alapuolella. Vinot osat seurasivat päätykolmion yläreunoja.

Jokaisessa pylväsjärjestelmässä oli omanlaisensa korniisi. Doorilaisessa pylväsjärjestelmässä päätyjen vinot korniisit olivat alun perin yleensä eri korkuisia ja näköisiä kuin pitkien sivujen vaakasuorat korniisit, kun taas joonialaisessa pylväsjärjestelmässä kummatkin olivat yleensä samannäköisiä. Joskus ja varsinkin korinttilaisessa pylväsjärjestelmässä korniisissa saattoi olla vaakasuoran geisonin alapuolella hammaslista.

Katso myös
----------

* Karniisi

Lähteet
-------

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: γεῖσον, τό *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Cornice *Perseus Encyclopedia*. Viitattu 10.6.2019.
3. ↑  Valkeapää, Leena (toim.): Taidehistorian sanasto (PDF)  2003. Jyväskylän yliopisto. Viitattu 18.7.2009.
4. 1 2 3  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Geison, korniisi, korinttilainen pylväsjärjestelmä", *Antiikin käsikirja*, s. 187, 276. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
5. ↑  Corona *Perseus Encyclopedia*. Viitattu 10.6.2019.
6. ↑  Sima *Perseus Encyclopedia*. Viitattu 10.6.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **korniisi** Wikimedia Commonsissa
Koskisyöksykilpailija**Koskisyöksy** (tunnetaan myös nimellä WWR eli Wildwater Racing, lajin entinen virallinen nimi englanniksi, nykyään lajin nimi on Wildwater Canoeing) on freestylemelonnan ja koskipujottelun lisäksi koskimelonnan kolmas kilpailumuoto. Sen ensimmäiset MM-kilpailut pidettiin vuonna 1959. Koskisyöksyn periaate on yksinkertainen. Lähtö- ja maalilinjan välinen jokiosuus melotaan mahdollisimman nopeasti. Vain aika ratkaisee, joten kaikkein nopeinten melonut voittaa kilpailun. Koskisyöksyssä melojat lähetetään yksitellen väliaikalähdöillä.

Lajimuodot
----------

Koskisyöksyssä on kaksi muotoa: klassinen rata ja sprinttikilpailu. Klassinen rata on sääntöjen mukaan maksimissaan 30 minuutin pituinen, mutta yleensä lasku kestää n. 12–20 minuuttia. Rata melotaan yhden kerran. Sprintti-kilpailuissa rata on 400-800 metriä pitkä ja se lasketaan kahteen kertaan. Tulokset muodostuvat laskujen yhteisajasta. Kansainvälisissä kilpailuissa radalla on oltava vähintään III-luokan koskia.

Klassisen kilpailun osalta tarvitaan erinomaisia aerobisia fyysisiä ominaisuuksia (korkea hapenottokyky sekä erinomainen aerobinen kestävyys). Sprintti-kilpailuissa tarvitaan samantyylisiä fyysisiä ominaisuuksia kuin kanoottipujottelussa.

Koskisyöksy, kuten kaikki koskimelonnan lajit, on tekninen laji. Hyvä koskisyöksyjä osaa ennakoida veden liikkeiden vaikutukset kanootin linjaan ja säätää koko ajan tempoa ja vetojen voimakkuutta sekä kanootin asentoa kosken virtausten mukaisesti. Koskisyöksyssä yritetään meloa nopeimmalla reitillä. Optimaalisen reitin valinnassa otetaan huomioon lyhyin reitti, nopein virta sekä esteet (kivet) ja hidasteet (tietynlaiset aallot, akanvirrat, stopparit, jne).

Kuten pujottelussakin, koskisyöksyssä sarjat ovat K1, C1 ja C2, mutta naiset melovat vain K1-sarjassa. Koskisyöksyssä melotaan kiikkerillä kanooteilla ja koskien kohuissa on erittäin tärkeää hallita tasapainoa. Kanootit ovat kuitenkin tilavia, jolloin ne eivät sukella syvälle stoppareihin tai aaltoihin. Säännöt määrittelevät koskisyöksyssäkin kanoottien mitat. Esimerkiksi K1 on oltava enintään 450 cm pitkä, vähintään 60 cm leveä ja vähintään 11-kiloinen. WWR-kanootit ovat suuntavakaita eivätkä käänny helposti. Kanootteja ohjataan yleensä vain kallistamalla (Koskisyöksyssä ei käytetä peräsintä), mutta tarvittaessa käytetään myös ohjausvetoja. Esimerkiksi kanootti kääntyy oikealle kallistettaessa vasemmalle. Meloina käytetään ratamelonnasta tuttuja kuppimeloja.

Koskisyöksy Suomessa
--------------------

Suomessa järjestetään vuosittain koskisyöksyn SM-kilpailut. Kilpailumuotona on sprintti, klassinen tai molemmat, jolloin kilpailu käydään kahtena eri osakilpailuna. Vuonna 2009 järjestettiin Koskisyöksyn SM-kilpailut Kiiminkijoella 24.5. ja kilpailumuoto oli klassinen. Tällä hetkellä koskisyöksy ei ole kenenkään päälaji ja osallistujat ovat lähinnä slalommelojia. Merimelojien Kimmo Harikoski on ollut paras suomalainen koskisyöksyjä yltäen 5. sijalle MM-kilpailuissa 1996.
**Sven Petersson** (lempinimeltään **Plex**; 7. elokuuta 1926 Lit – 25. kesäkuuta 2011 Lidingö) oli ruotsalainen toimittaja ja urheiluselostaja. Hänet tunnettiin erityisesti Garmisch-Partenkirchenin uudenvuoden mäkikilpailusta, jonka hän selosti vuosina 1959–1998, sekä Vaasahiihdosta, jonka taustalla hänen ääntänsä kuultiin niin ikään kymmeniä kertoja. Peterssonin aloitti uransa *Östersunds-Postenissa*, ja vuonna 1957 hän siirtyi Sveriges Radioon. Lempinimi Plex tuli hänen *Östersunds-Posteniin* kirjoittamissaan nyrkkeilyselostuksissa käyttämästään sisuspunosta tarkoittavasta nimimerkistä Solarplexus.

Petersson kuoli eturauhasen syöpään juhannuksena vuonna 2011.

Lähteet
-------

1. ↑  Sven "Plex" Petersson *Nationalencyklopedin*. Viitattu 28.6.2023. (ruotsiksi)
2. 1 2  Dawod, Nivette & Hägglund, Johannes: Somnade in efter midsommarfirandet *Sportbladet*.  26.6.2011. Viitattu 28.6.2023. (ruotsiksi)
3. ↑  Sandlin, Lasse: Plex största stund: Ingemars OS-guld *Sportbladet*.  26.6.2011. Viitattu 28.6.2023. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sven Petersson** Wikimedia Commonsissa
**Luolavuoren vesitorni** on Turun suurin vesitorni ja se sijaitsee Luolavuoren kaupunginosassa. Torni on valmistunut vuonna 1968 ja on vesitilavuudeltaan 12 500 kuutiometriä. Se on rakennettu kaupungin omana työnä.

Sienen muotoisen tornin yläosa on 55 metriä leveä ja torni on 22 metriä korkea – torni on lähes varreton ja se kohoaa hädin tuskin puiden latvojen yläpuolelle. Mittasuhteiltaan vastaava on Tampereen Tesoman vesitorni, joka tosin on tilavuudeltaan alle puolet Turun tornista. Teräsbetonirakenteisen Luolavuoren vesitornin korkeus merenpinnasta on 61 metriä.

Tulipalo
--------

Illalla 3. huhtikuuta 2003 Luolavuoren vesitornin ulkovuoraus oli tuhoutua kokonaan tulipalossa. Tuli riehui tornin verhouksena olleen alumiinilevyn alla olleessa villa- ja laudoituskerroksessa ja kiipesi aina tornin huipulle saakka. Palon sammuttaminen oli päivystävän palomestarin mukaan kartiosäiliön korkeudesta johtuen äärimmäisen vaikeaa. Itse vesitornille ei kuitenkaan tullut vakavia vaurioita. Heti palon jälkeen arvio tornin verhouksen korjauskustannuksista päätyi yli miljoonaan euroon.

Lähteet
-------

* Asola, Ismo: *Vesitorni – yhdyskunnan maamerkki*. Helsinki: Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL ry, 2003. ISBN 951-758-434-2.

### Viitteet

1. 1 2  Asola, 2003, s. 172
2. 1 2  Turun suurin vesitorni vaurioitui pahoin tulipalossa  4.4.2003. Sanoma News.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 3.11.2012.
3. 1 2  Asola, 2003, s. 69
4. 1 2  Luolavuoren vesitorni paloi Turussa  4.4.2003. Kaleva. Viitattu 1.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Luolavuoren vesitorni** Wikimedia Commonsissa
**Sven Alarik Lavela** (16. helmikuuta 1911 Helsinki – 6. kesäkuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen klarinetisti ja musiikkipedagogi.

Lavela aloitti klarinetinsoiton opintonsa vuonna 1926 Puolustusvoimien soitto-oppilaskoulun ensimmäisellä vuosikurssilla. Hänen opettajiinsa kuuluivat Kusti Aerila ja Cosimo Sgobba. Hän omaksui vaikutteita myös myöhemmiltä yhteistyökumppaneiltaan Matti Rajulalta ja Mario Sgobbalta. Lavela teki vuonna 1949 opintomatkan Pariisiin. Tällöin hän tutustui ranskalaiseen klarinettikouluun ja sitä tunnetuimmin edustaneeseen Louis Cahuzaciin. Hän kunnioitti myös vanhan saksalaisen klarinettikoulukunnan ihanteita. Lavela soitti Helsingin teatteriorkesterissa vuosina 1937–1945. Vuosina 1945–1971 hän toimi Radion sinfoniaorkesterin klarinettiryhmän äänenjohtajana. Hän opetti Sibelius-Akatemiassa vuosina 1948–1978, vuodesta 1966 lehtorina. Lavela opetti monia myöhempiä Suomen eturivin klarinetisteja, ja kaikkiaan hänellä oli satoja oppilaita. Hänen kuollessaan klarinetin äänenjohtajina Suomen orkestereissa toimineet olivat enimmäkseen hänen oppilaittensa oppilaita.

Lavela esiintyi usein Radion sinfoniaorkesterin solistina Paul Hindemithin, Aarre Merikannon, Frank Martinin ja Bernhard Henrik Crusellin teosten esityksissä. Hänen ohjelmistonsa kattoi myös runsaasti kamarimusiikkia. Lavela oli vielä 1990-luvulla aktiivinen Karelia-puhallinorkesterin soittajana. Hänelle myönnettiin Suomen Klarinettiseura ry:n kunniajäsenyys. Hän kuoli 84-vuotiaana äkilliseen sairauskohtaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuolleita: Klarinettitaiteilija Sven Lavela Helsingin Sanomat 20.6.1995, viitattu 27.12.2022
2. 1 2 3 4  Otavan Musiikkitieto A–Ö, toim. Keijo Virtamo, uudistetun laitoksen 1. painos. Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-14518-5
**Koro** on maalaiskunta ja sen keskuskylä sekä Moptin alueen Koron piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee 175 kilometriä Moptista kaakkoon. Kunnassa on 62 700 asukasta (vuonna 2009).

Koron kunnan pinta-ala on 6 885 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Koron piirin Dougouténé I:n, Pel Maoudén, Koporokendié Nân ja Koporo Penin sekä pohjoisessa Youdioun, Barapirélin ja Bondon kuntiin sekä idässä ja etelässä Burkina Fasoon. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Luonnonalueita ovat Souroun tasanko etelässä ja kaakossa sekä Gondon tasanko luoteessa. Pysyviä vesistöjä ei ole.

Kuntaan kuuluu 48 kylää ja 19 pienempää asutusta. Asukkaat ovat dogoneja, moseja, fulbeja ja samoja.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Markkinapaikkoja ovat Koro, Pomorododiou, Yadianga, Zon ja Sasanhi.

Koron kautta kulkee Moptista Burkina Fasoon johtava maantie RN15. Kunnan palveluihin kuuluu 14 peruskoulua, lyseo ja kolme terveysasemaa. Matkailupalvelut käsittävät yhden leirintäalueen.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 19.9.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3 4  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Koro 2007–2011 *fsg.afre.msu.edu*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 19.9.2014. (ranskaksi)