**Suomen vanhat spirantit** tarkoittavat suomen lounaismurteissa 1500- ja 1600-luvuilla esiintyneitä äänteitä ɣ, ð ja θ. Ne ovat sittemmin kadonneet suomesta. 

Spirantti eli rakoäänne tarkoittaa tietyntyyppistä hankausäännettä (*frikatiivia*), jota äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi.

Soinnillinen palataalispirantti ɣ
---------------------------------

Soinnillinen palataalispirantti ɣ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa γ) oli myöhäiskantasuomessa k:n allofoni. Se esiintyi astevaihtelun heikossa asteessa. 

Suomen kielen erilliskehityksen aikana ɣ kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi *k*:n astevaihteparina (/k/ : /ɣ/) ainakin 1500-luvun jälkipuoliskolle asti. Pisimpään äänne eli ilmeisesti lounais- ja alasatakuntalaismurteissa. Enää sitä ei tunneta mistään suomen murteesta.

Vanhassa kirjasuomessa ɣ-äännettä merkittiin vaihtelevasti. Useimmiten merkintätapa oli *g* tai *gh* kuten sanoissa *raghot* (lukuasu *raɣot*), *pelgon* (*pelɣon*) tai *lugussa* (*luɣussa*). Kirjoitustapa vastasi ruotsin mallia, sillä keskiajan ruotsissa oli myös ɣ-äänne, joka kirjoitettiin *gh*. 

1600-luvulle tultaessa ruotsin ɣ muuttui g:ksi ja kirjoituksessa *gh* vaihtui *g*:ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui g-kirjain 1600-luvulla. Tuolloin ɣ oli suomessa jo melko harvinainen foneemi. Lukutavasta ei ole varmuutta: esimerkiksi sana *sugulle* on voitu lukea *suɣulle* tai *suvulle*. Ilmeisesti spiranttiääntämys oli 1600-luvulle tultaessa kadonnut useimmista murteista, ja se lienee ollut lounaismurteissakin enää ahdasalainen. 

1700-luvulla ɣ oli jo tuntematon suurimmassa osassa suomen murteita; tosin Rauman seudulla se lienee säilynyt ainakin vuoden 1820 tienoille asti. Vaikka ääntämys oli jo muuttunut, g-kirjain säilyi k:n heikon asteen merkkinä eräissä sanoissa aina 1800-luvun alkupuolelle asti. Tällaisia sanoja olivat mm. *sugun* ja *tygö*. Ne todennäköisesti äännettiin jo 1700-luvulla *suvun* ja *tykö*; kyseessä oli siis ortografinen relikti.

Soinnillinen dentaalispirantti ð
--------------------------------

*Katso myös: D suomen kielessä*
Soinnillinen dentaalispirantti ð (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa δ), sama äänne kuin englannin sanassa *this*, oli myöhäiskantasuomessa t:n allofoni astevaihtelun heikossa asteessa. 

Suomen kielen erilliskehityksen aikana ð kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi *t*:n astevaihteparina (/t/:/ð/, /rt/:/rð/, /lt/:/lð/) suomen murteissa. 1500- ja 1600-luvulla sitä tavattiin ilmeisesti monissa suomen murteissa. Useimmista murteista ð kuitenkin hävisi. Itämurteista se katosi ja länsimurteissa se muuttui *l*:ksi tai *r*:ksi. 1980-luvulla ð tunnettiin enää pienellä alueella Rauman ympäristössä. Suomen murrekirjan näytteissä soinnillinen dentaalispirantti on kuultavissa Eurajoella, Hinnerjoella, Kiukaisissa, Laitilassa, Raumaan nykyisin kuuluvassa Lapissa sekä Säkylässä.

Vanhassa kirjasuomessa ð-äännettä merkittiin joko *d* tai *dh*, esimerkiksi *sydemen* tai *sydhemen* (lukuasu *syðämen*). Kirjoitustapa *dh* oli peräisin ruotsin kielestä, jonka murteissa ð esiintyi vielä 1500-luvulla. Ruotsissa ð kirjoitettiin aluksi *dh*.

1600-luvulle tultaessa ruotsin ð muuttui d:ksi ja kirjoituksessa *dh* vaihtui *d*:ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui 1600-luvulla *d* siten, että vuoden 1642 Raamatussa on johdonmukaisesti d-kirjain. 

Kun ð-äänne oli useimmissa suomen murteissa käynyt vieraaksi, alettiin d-kirjain lukea d-klusiilina ruotsin ja muiden kielten mallin mukaan. Myös spiranttiääntämys kuitenkin lienee säilynyt pitkään, ainakin 1800-luvun lopulle asti. 1800-luvulla kysymys d:stä oli keskeinen kiista ns. murteiden taistelussa. Toiset olivat sitä mieltä, että d suomelle vieraana tulisi jättää pois. Toiset puolustivat d:n säilyttämistä. Loppujen lopuksi d säilyi.

Soinniton dentaalispirantti θ
-----------------------------

Soinniton dentaalispirantti θ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa ϑ) tarkoittaa äännettä, joka esiintyy mm. englannin sanassa *thing*. Äänne on esiintynyt suomen kielessä kaksoiskonsonanttina θθ ainakin Rauman seudulla.

Sanoihin, joissa nykykielessä on ts, merkitsi Mikael Agricola yleensä kirjainparin *tz*, harvoin *dz*: *itze*, *catzoi*, *radzahin*. Merkintätavaksi yleistyi *dz* 1500-luvun lopulta alkaen siten, että vuoden 1642 Raamatussa se oli jokseenkin yksinomainen. Vuoden 1685 Raamatusta alkaen merkintätavaksi otettiin jälleen *tz*. Tämä tapa säilyi melkein Ruotsin vallan loppuun asti.

Merkintöjen *tz* ja *dz* lukuasusta ei ole täyttä varmuutta. Vaihtoehdot ovat *ts* ja kaksoiskonsonantti *θθ*. Ts-lukutapaan viittaa ortografia ja kaakkoismurteiden ääntämys. Kuitenkin on arveltu, että 1500- ja 1600-luvulla ääntämistapa olisi ollut *θθ*. Tähän viittaavat mm. eräät vanhat kieliopit.

1700-luvulle tultaessa ääntäminen oli muuttunut. Länsimurteissa se oli *tt*, itämurteissa *ht* tai *ss* ja kirjoitettua kieltä luettaessa *ts*. Rauman seudulla θθ tosin säilyi ainakin 1980-luvulle asti.

Oikeinkirjoituksessa *tz* väistyi *ts*:n tieltä vuodesta 1774 aina 1830-luvulle ulottuvan ajanjakson kuluessa.

Lähteet
-------

* Lehikoinen Laila, Kiuru Silva: "Spiranttifoneemit", *Kirjasuomen kehitys*, s. 74–78. 4. painos. Helsinki: , 1998. ISBN 951-45-8117-2.
* Lyytikäinen, Erkki: *Sehän on murretta!*. Helsinki: Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-060-8.
* Savolainen, Erkki: Nykykielelle vieraat spiranttiäänteet *sokl.uef.fi*.  1998.  Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 25.5.2015.
* Virtuaalinen vanha kirjasuomi: Astevaihtelusta *helsinki.fi*. Viitattu 25.5.2015.
* Virtuaalinen vanha kirjasuomi: ts (/θθ/) -yhtymästä *helsinki.fi*. Viitattu 25.5.2015.
* Lauerma, Petri: Vieraiden grafeemien väistyminen varhaisnykysuomesta etenkin Jakob Johan Malmbergin tuotannon valossa.  *Virittäjä*, 2007, nro 3, s. 322–345. Artikkelin verkkoversio (PDF).
* Wiik, Kalevi: *Fonetiikan perusteet*. Suomenkielinen oppikirja. Helsinki: WSOY kurssikirjat, 1981. ISBN 951-0-10324-1.

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Lyytikäinen 2020, s. 163
3. ↑