recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Yrjö Ahola**, taiteilijanimi **Irian Ristubardni** (17. lokakuuta 1907 – 1982) oli suomalainen Inarissa asunut puutarhuri ja taidemaalari.

Yrjö Aholan vanhemmat olivat saamelaisia. Hänen isänsä oli kiertokoulun opettaja ja äitinsä kuului Aikion saamelaissukuun. Aholan serkku oli Norjan saamelainen kansanedustaja ja Norjan suurkäräjäin jäsen Isak Saba. Hänen kotinsa sijaitsi Inarissa Muddusjärven rannalla.

Ahola aloitti puutarhaharjoittelijana Oulussa 1925. Hän kävi Harjun puutarhakoulun 1925–1927 ja asui sitten vuoden verran kotonaan Inarissa. Ahola oli sitten työssä Hortus Oy:ssä, toimi Kouvolan asemaravintolan puutarhurina ja oli yksityisten kartanonomistajien ja puutarhureiden palveluksessa muun muassa Lahdessa, Hämeenlinnassa ja Lohjalla. Ahola palasi sitten Inariin ja alkoi rakentaa omaa puutarhaansa ja asuinmökkiään Muddusjärvelle lähelle syntymäkotiaan. Rakennustyöt hän aloitti syksyllä 1931 ja omaan mökkiinsä hän pääsi asumaan perheensä kanssa vuotta myöhemmin. Hän viljeli puutarhassaan vihanneksia ja myi siellä kasvattamiaan taimia. Ahola perusti puutarhaana kotimaisista tunturi- ja kalliokasveista muodostetun kivikkokasvistoalueen. Ahola rakensi puutarhaansa silloisen Suomen pohjoisimpana sijainneet kasvihuoneet. Lämmitettävissä kasvihuoneissa hän kasvatti tomaatteja ja kurkkuja, suoritti laatikkokylvöt ja säilytti talven yli ruukkukasveja. Avomaalla hän kasvatti keittiökasvien ohella perennoita, erilaisia Lapin kasveja, viinimarjoja ja mansikoita.

Taidemaalarina Yrjö Ahola käytti taiteilijanimeä *Irian Ristubardni*. Hän maalasi akvarelleja ja öljymaalauksia, aiheina olivat pääasiassa Lapin maisemat ja ihmiset.

Inarin Palkisojalla asuva itseoppinut taidemaalari, kuvanveistäjä ja metsuri Veikko Rajala (s. 1926) sai Yrjö Aholalta innostuksen aloittaa maalaaminen öljyväreillä ja vesiväreillä.

Kirjallisuutta
--------------

* *Inarilaistaiteilija Yrjö Ahola eli Irian Ristubardni. Taiteilija Yrjö Aholan eli Irian Ristubardnin muistonäyttely*. Inarin kunnan kulttuuritoimi, Inari 2008

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kasvitarha Lapin erämaassa, Kuva, 22.06.1938, nro 13, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Taideteosten dokumentointi. Irian Ristubardni eli Yrjö Ahola 1907-1982. Saamelaisalueen koulutuskeskus, Matkailualan perustutkinto. Projektityö 2007-2008
3. ↑  Inarissakin puutarha kasvihuoneineen, Puutarha, 01.11.1937, nro 11, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Kirja Palkisojan taiteilijasta, Inarilainen-lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Ite-taiteilijat : Veikko Rajala
**Olof Wallenstjerna (Wallenius)** (3. helmikuuta 1611 Uppsala – 1. helmikuuta 1687 Turku) oli Turun hovioikeuden asessori ja tuomari, joka rakennutti suvulleen yhden Turun tuomiokirkon hautakappeleista.

Wallenstjernan vanhemmat olivat professori Samuel Andrea (Bothniensis) ja Kristina Olofsdotter ja puoliso Beata Pettersdotter Arctophilacius. Ylioppilaaksi Wallenstjerna tuli Uppsalassa 1628 ja opiskeli sitten Saksassa ja Englannissa 1633–1636. Turun hovioikeuden auskultantti hänestä tuli 1638. Hänet määrättiin pian lainlukijaksi Kemiön vapaaherrakuntaan, 1649 hänestä tuli Pohjois-Suomen alalaamanni ja 1652 hovioikeuden asessori ja samalla Savon kihlakunnan tuomari. Wallenstjerna jätti laamannin toimensa 1653, Maskun ja Vehmaan kihlakuntien tuomari hänestä tuli 1680. Wallenstjerna-nimen hän otti käyttöön aateloituna, vuonna 1678. Wallenstjerna peri Suomeen hänen kanssaan yhtä aikaa saapuneelta velipuoleltaan useita tiloja. Myös hänen pojastaan Samuelista tuli Turun hovioikeuden asessori ja pojanpojasta Olofista hovioikeuden neuvos.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta ss. 731–732. Viitattu 19.12.2019.
2. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Samuel Wallenstierna. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 19.12.2019)
Kansanmusiikkiryhmä Kaakkois-Albanian Skraparista.
**Albanialainen iso-polyfonia** eli moniääninen laulanta on perinteinen osa Albanian kansanmusiikkia ja sisällytetty Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Sana "iso" viittaa laulua säestävään hyminään, joka on peräisin bysanttilaisesta kirkkomusiikista. Myös kirkkomusiikissa itse laulua säesti hyminä.

Polyfoninen laulanta on osa Myzeqen, Toskërian, Çamërian ja Labërian alueen kulttuuria. Saman kaltaista polyfonista laulamista tunnetaan harrastettavan myös Pohjois-Albanian Peshkopin, Kosovon Kaçanikin, Pohjois-Makedonian Pologin, Tetovon, Kičevon ja Gostivarin, ja Pohjois-Albanian ja Etelä-Montenegron Malësian alueilla.

Labëria on erityisen tunnettu moniosaisesta laulannasta, ja lauluissa voi olla kaksi, kolme tai jopa neljä osaa. Kaksiosaisia kappaleita laulavat vain naiset, kun taas kolmeosaisia kappaleita voivat laulaa sekä miehet että naiset. Neliosaiset kappaleet ovat Labërian erikoisuus. Tutkimukset ovat osoittaneet, että neliosaiset kappaleet kehittyivät vasta kolmiosaisten kappaleiden jälkeen ja että ne ovat polyfonisen laulannan kaikkein monimutkaisin muoto.

Lokakuusta 1968 lähtien Albaniassa on pidetty viiden vuoden välein lokakuussa Gjirokastërin kansallinen kansanperinnefestivaali, jossa on tavallisesti esitetty paljon polyfonisia lauluja.

Lähteet
-------

1. ↑  UNESCO Culture Sector – Intangible Heritage – 2003 Convention Unesco.org. Viitattu 22.9.2013.
2. ↑  Albanian folk iso-polyphony – intangible heritage – Culture Sector – Unesco *ich.unesco.org*. Viitattu 20.8.2018. (englanniksi)
3. ↑  Ardian Ahmedaja, Gerlinde Haid (2008). *European voices: Multipart singing in the Balkans and the Mediterranean*, Volume 1, s. 210, 243–44.
4. ↑  Ahmedaja, Haid (2008), s. 214–215.
5. ↑  Ahmedaja, Haid (2008), s. 241.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Albanian iso-polyphony
**Johan (Juho) Aarne Lehtinen** (kirjailijanimi **J. A. Lehtinen**; 27. toukokuuta 1891 Hämeenlinna – 30. huhtikuuta 1975 Hämeenlinna) oli suomalainen talousneuvos, majuri evp, opettaja ja näytelmäkirjailija.

Käytyään Kajaanin seminaarin Lehtinen toimi kansakoulunopettajana Teuvalla vuosina 1915–1917, Tammelassa 1917–1918 sekä Urjalassa 1918–1928. Puolustuslaitoksen palveluksessa hän oli 1920–1944 ja suoritti 1936 Kadettikoulukurssin. Vapautuessaan armeijan palveluksesta Lehtinen oli Porin sotilaspiirin ye-upseerina. Karjatalousväen huolto- ja lomaliiton toiminnanjohtajaksi hän tuli vuonna 1945, jota tointa hän hoiti vielä 75 vuotiaanakin. Lehtinen osallistui komppanianpäällikkönä sekä talvi- että jatkosotaan Karjalan kannaksella.

Lehtinen osallistui sisällissotaan ja liittyi Tammelan suojeluskuntaan keväällä 1918. Vuonna 1920 hän kävi suojeluskuntien päällystökoulun Hämeenlinnassa. Sota-ansioittensa nojalla Lehtinen ylennettiin kapteeniksi 1940. Ansioistaan hän on saanut muun muassa Vapaussodan muistomitalin, Valkoisen Ruusun ritarimerkin, IV:n luokan Vapauden ristin ja Suojeluskuntain Ansioristin. Vuonna 1921 Lehtinen tuli Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin II alueen aluepäälliköksi. Vuonna 1940 hän siirtyi Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiirin valistusohjaajaksi. Lehtiselle olivat erityisen läheisiä suojeluskuntien poikatyö ja valistustoiminta. Lehtisen kirjoittamat näytelmät ovat suojeluskunta-aiheisia.

Lehtisen puoliso oli Lempi Fransilia Lehtinen (1893–1979).

Teoksia
-------

* *Läpi harmaan kiven* : kaksinäytöksinen näytelmä. Werner Söderström o.y:n näytelmäsarja 113. WSOY 1929
* *Herra Korpraalin housut* : 1 näyt. näytelmä ; kirj. J. A. L. Iltamaohjelmistoa 7. Suojeluskuntain kustannus, Helsinki 1929
* *Kauppias Keppulaisen syysmanööveri*. Iltamaohjelmistoa 13. Suojeluskuntain kustannus, Helsinki 1930

Toimitustöitä
-------------

* Topi Martin Valli : *Topi Vallin kootut runot* ; toim. J. A. Lehtinen. Kotieläinhoitajain liitto, Hämeenlinna 1959

Lähteet
-------

1. ↑  Find a Grave: Johan Aarne Lehtinen, Vuorentaka Cemetery, Hämeenlinna *findagrave.com*. Viitattu 29.5.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Toiminnanjohtaja, talousneuvos, majuri evp J.A. Lehtinen 75 vuotta, Uusi Suomi, 1966, No 141, sivu 2, julkaistu 27.5.1966
3. ↑  Tiedot Fennicasta.
4. ↑  Kapteeni J.A. Lehtinen 50-vuotias, Hämeen ilves: Etelä-Hämeen suojeluskuntain äänenkannattaja, 1941, No 4, sivu 96, julkaistu 1.4.1941
**Grace Marion Jantzen** (24. toukokuuta 1948 – 2. toukokuuta 2006) oli kanadalainen feministinen filosofi ja teologi. Jantzen toimi Manchesterin yliopiston professorina vuodesta 1996 kuolemaansa saakka. Jantzen kuoli syöpään 57-vuotiaana.

Ura
---

Jantzen oli filosofian mannermaisen koulukunnan edustaja, ja hän otti ajatteluunsa vaikutteita muun muassa Luce Irigaraylta, Michel Foucaul'ta, Jacques Lacanilta ja Jacques Derridalta. 

Jantzenin tuotannossa toistuvat keskiaikaiseen kristilliseen mystiikkaan ja feminismiin liittyvät teemat. Jantzen oli perustamassa Manchesterin yliopiston sukupuolen-, uskonnon- ja kulttuurintutkimuksen osastoa.

Jantzen kehitti uskonnonfilosofiaa feministisestä näkökulmasta. Hän haastoi länsimaisen filosofian miehistä kaanonia, johon hän katsoi kuuluvan kuoleman ja väkivallan korostamisen. Janztenin mielestä länsimainen kulttuuri on näistä teemoista niin kiinnostunut, että kehollisuus jää vähemmälle huomiolle, minkä seurauksena ihmisten kiinnostus kohdistuu tuonpuoleiseen ja mystiikkaan. Omassa työssään hän korosti syntymän ja synnyttämisen asemaa uskonnonfilosofiassa.

Yksityiselämä
-------------

Jantzen oli kotoisin Kanadan Saskatchewanista. Hänen vanhempansa olivat mennoniittejä. Seksuaaliselta suuntautumiseltaan Jantzen oli lesbo.

Teokset
-------

* *God's World, God's Body* (1984)
* *Julian of Norwich: Mystic and Theologian* (1987)
* *Power, Gender and Christian Mysticism* (1995)
* *Becoming Divine: Towards a Feminist Philosophy of Religion* (1998)
* *Foundations of Violence* (2004)

Lähteet
-------

1. ↑  Grace Jantzen (1948-2006).  *Feminist Theology*, 2006-09, 15. vsk, nro 1, s. 121–123. doi:10.1177/0966735006071131. ISSN 0966-7350. Artikkelin verkkoversio.  en
2. 1 2  Jeremy Carrette: Obituary: Grace Jantzen *the Guardian*.  10.5.2006. Viitattu 21.4.2022. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
AKM
AKMS
AKM varustettuna NSP-3 -valonvahvistintähtäimellä.
**AKM** (ven. автомат Калашникова модернизированный, *avtomat Kalašnikova modernizirovannyi*) on AK-47-rynnäkkökiväärin modernisoitu versio, jota on valmistettu huomattavasti enemmän kuin alkuperäistä AK-47:ää. Aseen valmistus aloitettiin vuonna 1959 ja se oli massatuotannossa AK-74-kivääriin siirtymiseen asti. AKMS on kiväärin maahanlasku- ja panssarijoukoille tarkoitettu taittotukkinen versio.

Suurin ero AK-47-kivääriin on levyprässätty runko aiemman jyrsityn sijasta. Pienempiä eroja ovat muun muassa uudelleenmuotoiltu etutähtäin, vaihdin, laatikon kansi ja piipussa lusikkamallinen kompensaattori. Myös takatähtäimen säätövara muutettiin 800 metristä tuhanteen metriin. Myöhemmässä vaiheessa pistoolikahvoja alettiin valmistaa bakeliitista puisten sijaan; myös bakeliittilippaiden valmistus aloitettiin kokometallisten lisäksi. Toiminnallisesti ase on sama kuin edeltäjänsä AK-47. AKM käyttää AK-47:n tapaan 7,62×39 mm patruunoita ja aseen lippaat ovat yhteensopivia AK-47:n ja RPK-pikakiväärin kanssa.

Asetta on valmistettu ja viety useaan maahan ja kopioineen se onkin useimmiten tavattu Kalašnikov-sarjan ase. Vaikkei AKM olekaan enää virallisesti Venäjän asevoimien palvelusase, sitä käytetään edelleen. Syynä tähän on 7,62×39 mm patruunan AK-74:ssä käytettyä 5,45×39 mm patruunaa parempana pidetty läpäisykyky.*lähde?*

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **AKM** Wikimedia Commonsissa

* AKM Modernized Assault Rifle (Arkistoitu – Internet Archive)
* AKMS Modernized Assault Rifle (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kalashnikov AK-47 and AKM assault rifles
Espanjalainen kahdeksan escudon kultaraha vuodelta 1700.
**Escudo** ("kilpi") oli varhainen kulta- ja myöhemmin hopearaha Portugalissa, Espanjassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Se toimi myös Portugalin ja sen siirtomaiden sekä Chilen rahayksikkönä.

Escudoja alettiin lyödä Portugalissa Alfonso V:n aikana 1400-luvulla. Niiden kultapitoisuus oli 3,43 grammaa. Vuodesta 1835 lähtien kultaescudon arvo oli 2 000 reisiä. Ensimmäiset hopeaescudot lyötiin Portugalissa vuonna 1854. Portugalin escudo otettiin käyttöön rahayksikkönä vuonna 1911. Escudo toimi rahayksikkönä myös Portugalin siirtomaissa. Nykyään käytössä on Kap Verden escudo.

Espanjassa escudoja alettiin lyödä vuonna 1537. Niiden kultapitoisuus oli aluksi 3,09 grammaa. Laskentayksikkönä escudo jakautui maravedeihin. Kultaescudoja lyötiin 1600-luvulta lähtien myös Meksikossa, Perussa, Chilessä, Kolumbiassa, Paraguayssa, Boliviassa, Costa Ricassa, Venezuelassa ja Uruguayssa. Hopeaescudo toimi vuosina 1864–1868 Espanjan rahayksikkönä. Se jakautui sataan centésimoon ja tuhanteen milésimoon. Chilen escudo toimi rahayksikkönä vuosina 1960–1975.

Muita historiallisia escudoja:

* Angolan escudo
* Mosambikin escudo
* Portugalin Guinean escudo
* Portugalin Intian escudo
* Portugalin Timorin escudo
* São Tomén ja Príncipen escudo

Lähteet
-------

1. 1 2  Pick, Franz & Sédillot, René: *All the Monies of the World: A Chronicle of Currency Values*, s. 148–152. New York: Pick Publishing Corporation, 1971. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Gladki, V. D.: *Slovar numizmata*, s. 297–298. Moskva: Tsentrpoligraf, 2010. ISBN 978-5-227-02353-7.
**Siyəzən** (lausutaan [sijäzä’n], ven. Сиаза́нь, *Siazan*) on kaupunki Azerbaidžanissa. Se sijaitsee lähellä Kaspianmeren rantaa 103 kilometriä Bakusta luoteeseen. Kaupunki on Siyəzənin piirin keskus. Sen kautta kulkee Bakusta Venäjälle johtava rautatie ja M2-valtatie. Asukkaita on 25 200 henkeä (vuonna 2010).

Paikkakunta on syntynyt *Qızıl-Burunin* (ven. Кызыл-Бурун, *Kyzyl-Burun*) rautatieaseman ympärille. Vuonna 1940 siitä tuli hallintopiirin keskus, vuonna 1941 kaupunkimainen taajama ja vuonna 1954 Siyəzənin kaupunki. Vuonna 1959 alue liitettiin Dəvəçin piiriin. Uudelleen Siyəzənin piiri perustettiin vuonna 1992. Seudun talous perustuu öljyn ja kaasun tuotantoon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Strana ognei Azerbaidžan: Administrativno-territorialnoje delenije *files.preslib.az*. Viitattu 17.4.2011. (venäjäksi)
2. ↑  World Gazetteer: Azerbaijan: largest cities and towns and statistics of their population *world-gazetteer.com*. Viitattu 17.4.2011. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Melnikov S.A. Ibragimov Tš.G.: *Azerbaidžanskaja SSR. Administrativno-territorialnoje delenije na 1 janvarja 1977 goda*, s. 8–9, 207. Baku: Azernešr, 1979. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Azerb.com: Siazan (Siyazan) (englanniksi)
**Anders Johan Mether** (8. tammikuuta 1773 Padasjoki – 18. elokuuta 1837 Padasjoki) oli suomalainen Turun akatemian matematiikan professori ja rehtori.

Metherin vanhemmat olivat Padasjoen Nyystölän rusthollin omistaja rykmentinkirjuri, sotakamreeri Karl Gustaf Mether (1741–1801) ja Vendla af Enehjelm. Hän kävi Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1789. Mether valmistui filosofian maisteriksi Turun akatemiasta 1792 ja opiskeli sitten vielä Uppsalan yliopistossa.

Mether oli Turun akatemian matematiikan dosenttina vuodesta 1795, kirjaston amanuenssina vuodesta 1795 sekä matematiikan professorina 1799–1812. Hän toimi Turun akatemian rehtorina 1805–1806. Mether omisti Padasjoella Nyystölän Verhon tilan.

Mether oli naimisissa vuodesta 1812 Hedvig Lovisa Gyllenbergin (1775–1869) kanssa. Mether on haudattu Padasjoen vanhalle hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Kotivuori, Yrjö: Anders Johan Mether (Verkkojulkaisu 2005) *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsinki:  Helsingin yliopisto. Viitattu 7.2.2015.
2. ↑  Suomaa, Leo: Promenadi vanhalla hautausmaalla (osa VI).  *Padasjoen Sanomat*, 30.9.2010. Artikkelikopio. Viitattu 10.2.2018. [vanhentunut linkki]
John 5
**John (Lowery) 5** (s. 31. heinäkuuta 1971) on yhdysvaltalainen kitaristi, joka on soittanut muun muassa Rob Halfordin, Marilyn Mansonin ja David Lee Rothin kanssa samoissa yhtyeissä. Vuonna 2005 hän liittyi Rob Zombien bändiin. Vuonna 2022 hän soittaa Mötley Cruen kiertuekitaristina Mick Marsin eläköidyttyä pitkään sairastamansa selkärankareuman vuoksi.

John 5 tuli kuuluisaksi kun hän liittyi Marilyn Mansoniin kiertuekitaristiksi vuonna 1998, mutta jäikin yhtyeeseen ja pysyi mukana aina vuoteen 2003. Kesken Grotesk burlesk -kiertueen hän päätti erota yhtyeestä bändin vaikean tilanteen siivittämänä. Vastoin yleistä luuloa Marilyn Mansonin johtohahmo Brian Warner ei erottanut Johnia, ja kaksikko on säilyttänyt ystävyytensä aina tähän päivään. 

Vuonna 2011 Guitar World Magazinen äänestyksessä John 5 ylsi maailman nopeimpien kitaristien listalla sijalle 10.

Diskografia
-----------

### Soolo

* *Vertigo*  (2004)
* *Songs For Sanity*  (2005)
* *The Devil Knows My Name*  (2007)
* *Requiem*  (2008)
* *Remixploitation*  (2009)
* *The Art of Malice*  (2010)

**DVD**

* *God Is Closed Vol. 1*  (2004, bonuslevy Japanissa julkaistuun *Vertigoon*)
* *The Devil Knows My Name*  (2007)

### Marilyn Manson

* *Mechanical Animals*  (1998, ei soittanut virallisesti mutta oli bändissä kun levy julkaistiin)
* *The Last Tour On Earth*  (1999, live)
* *Holy Wood*  (2000)
* *Golden Age of Grotesque*  (2003)
* *Lest We Forget*  (2004, kokoelma)

Kokoelmalla Lest We Forget on biisejä joissa John 5 soittaa mutta silloin hän ei enää ollut bändissä. John 5 on levyttänyt myös itse soololevyjä ja hänellä on oma bändi, "Loser" jonka lisäksi hän soittaa Rob Zombien kanssa. Hän on myös työskennellyt Meat Loafin uudella Bat Out of Hell III: The Monster's Loose!

**DVD & VHS**

* *God Is In The TV* (1999)
* *Guns, God and Government* (2002)
* *The Golden Age Of Grotesque* Limited Edition DVD (2003)
* *The Devil Knows My Name* (2008)

### Rob Zombie

**Albumi**

* *Educated Horses*  (2005)
* *Zombie Live*  (2007)
* *Hellbilly Deluxe 2*  (2010)
* *Venomous Rat Regeneration Vendor*  (2013)
* *The Electric Warlock Acid Witch Satanic Orgy Celebration Dispenser*  (2016)

**DVD**

* *Ozzy Osbourne's Ozzfest 10th Anniversary*

### David Lee Roth

**Albumi**

* *The David Lee Roth Band*  (1998)

Lähteet
-------

1. ↑  tonygrassi: The 50 Fastest Guitarists of All Time: Guitar World Readers' Poll Results *guitarworld.com*.  29.10.2011. Viitattu 22.3.2016. (englanniksi)
2. ↑  John 5 Biography *allmusic.com*. AllMusic. Viitattu 17.9.2023. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Oyala** (virallisesti **Ciudad de la Paz**, suom. *Rauhan kaupunki*) on Päiväntasaajan Guinean suunnitteilla olevan uuden pääkaupungin nimi. Nykyinen pääkaupunki Malabo sijaitsee Biokon saarella Atlantin valtamerellä. Pääkaupungin siirto Malabosta Oyalaan oli suunniteltu vuodelle 2017, mutta syksyllä 2021 monet hallintorakennukset, suurlähetystöt sekä kansainvälisten organisaatioiden pääkonttorit sijaitsivat edelleen Malabossa. Tietoa uuden pääkaupungin rakennusprojektin etenemisestä on kuitenkin saatavilla varsin rajoitetusti, vaikka projekti onkin yksi läntisen Afrikan suurimmista rakennusprojekteista.

Presidentti Teodoro Obiang Nguema Mbasogon mukaan pääkaupungin siirto syrjäiseen paikkaan viidakon keskelle antaa hallituksen toiminnalle turvaa. Päiväntasaajan Guineassa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys vuonna 2004.

Oyala sijaitsee noin 120 km päässä Atlantin rannikolta Päiväntasaajan Guinean manneralueen keskiosissa. Uuden pääkaupungin sijaintipaikan esimerkkeinä voidaan pitää Brasilian Brasíliaa tai Australian Canberraa. Lisäksi Afrikassa Nigeria ja Tansania ovat siirtäneet pääkaupunkinsa rannikolta sisämaahan. Päiväntasaajan Guinean uuden pääkaupungin paikan valintakriteereinä olivat maantieyhteydet rannikolle Bataan ja itään Mongomoon sekä vesivarannot ja sopiva ilmasto. Kaupungin koko alue on noin 8150 hehtaaria ja sinne on suunniteltu asuntoja 260000 asukkaalle. Uuden pääkaupungin yleiskaavan laatiminen teetätettiin portugalilaisella FAT-arkkitehtitoimistolla.

Uuden pääkaupungin rakentaminen on kuitenkin varsin kyseenalainen projekti, sillä uutta kaupunkia varten on kaadettu satoja hehtaareja sademetsää ja kaupungin rakentamiseen on käytetty suuria summia rahaa samalla, kun suuri osa Päiväntasaajan Guinean väestöstä elää köyhyydessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ciudad de la Paz: the new Capital of Equatorial Guinea rises in the tropical forest *The City Topic*.  15.10.2021. Viitattu 10.1.2023. (englanniksi)
2. ↑  Sackur, Stephen: Equatorial Guinea: Obiang's future capital, Oyala  17.12.2012. BBC News. Viitattu 17.12.2012. (englanniksi)
Vuosaaren VPK:n logo.
Vuosaaren VPK:n asema.
**Vuosaaren vapaaehtoinen palokunta ry** on vuonna 1996 perustettu vapaaehtoinen palokunta. Se toimii Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen tukena kaupungin kanssa tehdyn palokuntasopimuksen mukaisesti. VPK teki sopimuksen pelastuslaitoksen kanssa vuonna 1999.
Vuosaaren VPK irtisanoi sammutussopimuksensa 2009 ja solmi 2010 uuden sopimuksen, jossa se erikoistui pelkästään venetoimintaan. Vuonna 2019 sopimukseen lisättiin sammutusyksikkö HE641. Verrattuna valtaosaan helsinkiläisistä sopimuspalokunnista Vuosaaren VPK on erikoistunut merelliseen toimintaan. VPK:n osoite on Kaivonkatsojantie 14. Aseman numero on 64.

Osastot
-------

Vuosaaren VPK:lla on neljä osastoa: miehistöosasto, nuoriso-osasto, naisosasto ja turvallisuusviestintäosasto.

**Miehistöosasto**

Hälytystoimintaan pääsee mukaan palomiesharjoittelijaksi 16-vuotiaana ja varsinaiseen hälytystoimintaan 18-vuotiaana suoritettuaan kuntotestit ja vähintään sammutustyökurssin. Osasto operoi yksiköitä HE641 (sammutusyksikkö) ja RHE648 (vene).

**Nuoriso-osasto**

Nuoriso-osasto aloitti toimintansa vuonna 2006 ja jäi kahden vuoden tauolle vuonna 2008. Osastoon pääsevät mukaan 10–16-vuotiaat nuoret. Harjoitusiltoina harjoitellaan palomiestaitoja ja opitaan esimerkiksi ensiapua, alkusammutusta, pelastautumista ja hälyttämistä.

**Naisosasto**

Palokuntanaisilla on oma koulutusjärjestelmä. Siellä he voivat suorittaa naistoiminnalle tarkoitettuja kursseja. Palokunnan naisosasto kokoontuu 2–3 kertaa kuussa.

Naisosasto tukee VPK:n toimintaa varainkeruulla, tapahtumilla ja kanttiinin ylläpitämisellä.

**Turvallisuusviestintäosasto**

Osasto tarjoaa turvallisuuskoulutusta luentojen ja alkusammutusharjoituksien muodossa.

Kalusto
-------

### Asemalla päivystävät yksiköt

|
|  |
Yksiköt| Yksikkötunnus | Tyyppi |
| --- | --- |
| R HE 641 | Sammutusyksikkö |
| R HE 647 | Miehistönkuljetusyksikkö |
| R HE 648 | Vene |
|

Lähteet
-------

* Vuosaaren VPK
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Helsingin paloasemat |
| --- |
|  |
| Pelastuslaitos | 
* **10** – Keskuspelastusasema (Kallio)
* **20** – Erottaja
* **21** – Jätkäsaari
* **30** – Haaga
* **31** – Ruosilankuja (Konala)
* **40** – Käpylä
* **50** – Malmi
* **60** – Mellunkylä
* **61** – Kontula
* **70** – Herttoniemi
* **80** – Suomenlinna

 |
|  |
| Sopimuspalokunnat | 
* **23** – Helsingin VPK
* **24** – Lauttasaaren VPK
* **33** – Haagan VPK
* **34** – Pitäjänmäen VPK
* **43** – Vanhan Käpylän VPK
* **44** – Pakinkylän VPK
* **45** – Oulunkylän VPK
* **53** – Puistolan VPK
* **54** – Pukinmäen VPK
* **55** – Malmin VPK
* **56** – Tapanilan VPK
* **63** – Marjaniemen VPK
* **64** – Vuosaaren VPK
* **73** – Tammisalon VPK
* **74** – Laajasalon VPK

 |
|  |
| Muut | 
* **12** – HKL:n varikko
* **90** – Pelastuskoulu

 |
|  |
| Suunnitteilla | 
* Kivikko
* Konala
* Kontula
* Laajasalo
* Lassila
* Malmi (uusi asema)
* Tapanila
* Vuosaari
* Östersundom

 |

 |
**Karl Adolf Nordenskiöld** (15. maaliskuuta 1824 Tuusula – 15. joulukuuta 1897 Tuusula) oli suomalainen juristi, virkamies ja moninkertainen valtiopäivämies. 

Nordenskiöldin vanhemmat olivat tilanomistaja, luutnantti Karl Gustaf Nordenskiöld ja Hedvig Ulrika Sederholm ja puoliso vuodesta 1864 Hilma Lovisa Broms (k. 1922). Nordenskiöld tuli ylioppilaaksi 1843 ja suoritti tuomarintutkinnon 1849 ja kameraalitutkinnon 1852. Hän oli Turun hovioikeuden ylimääräinen notaari vuodesta 1849 ja senaatin ylimääräinen kamarikirjuri 1852. Nordenskiöld tuli Yleisen revisionioikeuden revisiokonttorin 2. reviisoriksi 1853 ja apukamreeriksi Suomen sotakomissariaatissa ja luotsilaitoksessa 1857. Hän oli Helsingin pitäjän kihlakunnan kruununvouti 1859–1874, samoin kuin Tuusulassa Ruotsinkylänkartanon eli Johannisbergin sääntöperintötilan haltija. Nordenskiöld oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878,1882 ja 1888.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Karl Adolf Nordenskiöld. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 5.12.2020.
2. ↑  Förteckning öfver Finlands till landtdagen i Helsingfors år 1888 församlade Ridderskap och Adel. Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen år 1888. Tredje häftet. Helsingfors: Hufvudstadsbladets Tryckeri, 1888, ss. 1685-1691.
**Adolf Rimpiläinen** (27. toukokuuta 1848 Kuluntalahti – 2. toukokuuta 1937 Kajaani) oli suomalainen Kajaanissa asunut raatimies ja tervakauppias. Hän tuli 1908 koko Suomessa tunnetuksi kehittämänsä Rimpelin-eliksiirin johdosta jonka väitettiin voivan parantaa keuhkotaudin.

Kuluntalahden Mattilassa maanviljelijän poikana syntynyt Rimpiläinen kävi Kajaanin ala-alkeiskoulun ja oli sitten nälkävuosina 1867–1868 kirjurina ja rakennusmestarin apulaisena muun muassa Katermankosken perkaustyömaalla ja Petäiskosken kanavarakennuksella. Hän siirtyi sitten liikealalle ja oltuaan palveluksessa Kajaanissa kauppias Revon liikkeessä hän perusti 1875 oman kauppaliikkeen yhdessä kauppias J. J. Tolosen kanssa. Vuonna 1878 hän perusti oman liikkeen jossa hän oli yksin omistajana. Liike kasvoi ajan myötä Kajaanin suurimmaksi. Rimpiläinen alkoi myös toimia myös tervakaupan välittäjänä ja hänen ansiostaan tervanpoltto lisääntyi Kainuun alueella. Hän hoiti liikettään aina vuoteen 1908 saakka jolloin hän myi sen.

Rimpiläinen oli alkanut jo 1870-luvulla kehitellä lääkettä jolla hänen mukaansa saattoi parantaa keuhkotaudin. Kesällä 1908 hän alkoi laajemmassa mittakaavassa hoitaa potilaita Kajaanissa tällä Rimpelin-eliksiirin nimellä tunnetulla lääkkeellä ja potilaita saapui Kajaaniin niin että kaupungin väkimäärä kasvoi 10 prosentilla. Syksyllä 1908 Rimpiläinen ja Kajaanin piirilääkärinä toiminut Karl Alexis Arvelin (1856–1939) perustivat Helsinkiin Aleksis Kiven kadun varrelle Rimpelin-sairaalan nimellä tunnetun keuhkotautisairaalan jossa potilaita hoidettiin tällä lääkkeellä. Sairaalaan tulvi potilaita mutta sen toiminta päättyi kuitenkin jo viiden kuukauden jälkeen.

Rimpiläinen oli sittemmin vuodesta 1909 alkaen Kajaanin Puutavara Oy:n palveluksessa. Hän toimi myös vuodesta 1885 alkaen Kajaanin kaupungin raatimiehenä ja oli myös Paltamon säästöpankin hallituksen ja johtokunnan, Kajaanin rahatoimikamarin ja Seppälän maamieskoulun johtokunnan jäsenenä.

Adolf Rimpiläisen vävy Kajaanin yhteiskoulun kielten lehtori Bror Isidor Vuori (1879–1953) valmisti ja myi Rimpiläisen keuhkotautilääkettä Kajaanissa vielä 1940-luvulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus.  *Uusi Suomi*, 5.5.1937, s. 1.
2. 1 2 3 4  Raatimies A. Rimpiläinen 75-vuotias, Kajaani 25.05.1923 nro 55, s. 3, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
3. ↑  Kirurgi leikkaa omissa vaatteissaan ilman käsineitä ja 13 muuta outoa faktaa siitä, miten meitä on hoidettu, Iltalehti 14.9.2017
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Karl Alexis Arvelin
5. ↑  Keuhkotaudin parantamiskokeet Kajaanissa, Kajaanin Lehti 21.09.1908 nro 106, s. 1, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
6. ↑  Rauha Roiha : Avojalkainen kajaanilainen maisteri-Isi, Kotiseurakuntani - Kajaanin seurakuntalehti nro 11 24.10.2018, sivu 16

Aiheesta muualla
----------------

* Postikorttikuva Rimpelin-sairaalasta
* Yle Areena Audio : Kansanparantaja Adolf Rimpiläinen, esitetty alun perin 20.8.2012
Säveltäjä Zequinha de Abreu
**Tico-tico no fubá** tai vain **Tico Tico** on brasilialaisen säveltäjän Zequinha de Abreun tunnetuin teos, joka on samalla luultavasti brasilialaisen choro-musiikin eniten levytetty sävellys.

Synty
-----

Laulu syntyi instrumentaalina Santa Rita do Passa Quatron kaupungissa vuonna 1917 nimellä *Tico Tico no Farelo*. Se sai nykyisen nimensä *Tico Tico no Fubá* vuonna 1931. Laulu kuvaa Tico Tico -nimellä kutsuttua pikkulintua kiireisenä syömässä jauhoja (*Fubá*).

Maailmanhitti
-------------

Laulu nousi maailmanmaineeseen monta vuotta säveltäjänsä kuoleman jälkeen Carmen Mirandan levyttämänä vuonna 1945 ja se oli myös Mirandan ja Groucho Marxin tähdittämän *Copacabana*-elokuvan musiikkina 1947.

Jo tätä ennen laulu oli mukana Disney-elokuvan *Saludos Amigos* osiossa *Aquarela do Brasil* vuonna 1943 Jose Oliveiran esittämänä. Zequinha Abreun elämästä tehtiin vuonna 1952 laulun mukaan nimetty brasilialainen elokuva *Tico Tico no Fubá*, jonka pääosaa esitti Anselmo Duarte. Kappale on myös mukana Woody Allenin elokuvassa *Radio Days* (1987).

Laulusta on tehty lukuisia levytyksiä eri maissa sekä instrumentaalimusiikkina että laulettuna. Laulua nimitetään joskus myös sambaksi.

Levytyksiä
----------

* Carmen Miranda, Decca, 1945
* Ethel Smith, Decca, 1951
* Jan Johansson, En resa i jazz och folkton

Suomessa laulun levyttivät ensiksi instrumentaaliversiona yhdessä Ingmar Englund ja Per-Erik Förars Decca-yhtiölle 1955, minkä jälkeen siitä tehtiin 1900-luvun loppua kohden lukuisia instrumentaalilevytyksiä, tekijöinä muun muassa Paul Norrback, Reijo Wallenius ja Taito Vainio. Jorma Lyytisen ensilevyttämän suomeksi lauletun version sanoitti Kari Tuomisaari. Levytys on tangosovitus, ja Tuomisaaren sanoitus kertoo kellon tikityksestä ja ajan kulumisesta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Zequinha Abreu *dailyguitar.com*.  Arkistoitu 13.12.2007. Viitattu 31.12.2007. (englanniksi)
2. ↑  Tico-Tico, o nosso mascote Santa Rita do Passa Quatro:  Associação Atlética Santa Ritense.  Arkistoitu 11.5.2008. Viitattu 3.1.2008. (portugaliksi)
3. 1 2  Gravações Americanas / American Recordings *Carmen Miranda*.  Arkistoitu 9.1.2008. Viitattu 3.1.2008.
4. ↑  Saludos Amigos *Magic Movies*. Adrina Media. Viitattu 3.1.2008. (ruotsiksi)
5. ↑  Tico Tico -levytykset 1900-luvulla Suomen Äänitearkiston tietokannassa *Suomen Äänitearkisto*.  Arkistoitu 6.7.2018. Viitattu 3.1.2008.
6. ↑  Muistojen bulevardi: Vihreät omenat *Yle Radio 1 / Yle Areena*.  6.7.2018. Yleisradio. Viitattu 6.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaiset Tico Tico -levytykset 1900-luvulla Äänitearkiston tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
* 61 Tico Tico -levytystä mp3-tiedostoina
**Kuoleman ajojahti** on vuonna 1981 valmistunut, tositapahtumiin perustuva toiminta- ja jännityselokuva.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Elokuvan alussa käydään pienessä kylässä verinen koiratappelu, jonka metsästäjä Johnson keskeyttää. Hän vaatii saada ostaa yhden koirista. Hazel ilmoittaa tästä ratsupoliisille Edgar Millenille. Millen aluksi kieltäytyy tutkimasta asiaa, mutta kun Johnsonia aletaan syyttää murhasta, on poliisin tartuttava juttuun. Millen lähtee vuorille pidättämään miestä, mutta Johnson puolustaa itseään kaikin keinoin. Eräänä iltana Millen apureineen päättää räjäyttää hänen puutalonsa dynamiiteilla. Miehet luulevat Johnsonin kuolleen, mutta hän ryntää näkyville ja alkaa ampua. Aamuyöllä Millen ei näe enää miestä. Johnson on paennut kylmille vuorille, ja Millen ja muut miehet lähtevät hänen peräänsä. Johnsonia ei pysäytä mikään matkan aikana. Keskellä metsää Millen ja konstaapeli Alvin näkevät miehen juoksevan mäelle päin, vaikka hän onkin Bill Luce pukeutuneena Johnsonin vaatteisiin. Millen osuu Billiin ja sanoo Alvinille menevänsä katsomaan. Millen huomaa myös, ettei kyseessä ole Johnson, mutta näkee Johnsonin mäellä. Millen päättää luovuttaa ja antaa Alvinille aseensa ja sanoo ``sinä olet nyt pomo``. Johnson pääsee pakoon muiden juhliessa hänen oletettua tappamistaan.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Charles Bronson  | … |  Albert Johnson
  |
|  Lee Marvin  | … |  Ratsupoliisi Edgar Millen
  |
|  Andrew Stevens  | … |  Konstaapeli Alvin Adams
  |
|  Carl Weathers  | … |  George Washington Lincoln "Sundog" Brown
  |
|  Ed Lauter  | … |  Hazel
  |
|  Angie Dickinson  | … |  Vanessa
  |

Arvioita
--------

*Video-oppaassa* vuodelta 1994 Kari Hintikka moitti elokuvan hidasta alkua, karkeasti työstettyjä henkilöhahmoja ja heikkoa maisemakuvausta ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "keskinkertainen".

Lähteet
-------

1. ↑  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.

Aiheesta muualla
----------------

* *Kuoleman ajojahti* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Kuoleman ajojahti* Elonetissä.
* *Kuoleman ajojahti* AllMoviessa. (englanniksi)
**O. romaani (tai yleispätevä tutkielma siitä miksi asiat ovat niin kuin ovat)** eli **O** on Miki Liukkosen vuonna 2017 ilmestynyt 858-sivuinen romaani. Se on hänen toinen romaaninsa ja edustaa kokeellista kirjallisuutta. Liukkonen kertoi teoksen ilmestymisen aikoihin tehdyissä haastatteluissa, että kirjan nimi *O* on mahdollista lausua vain elehtimällä. Hän kuitenkin mainitsi myös, ettei asialla ole hänelle suurta merkitystä.

*O* oli kaunokirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana 2017. Ranskalaisen *Le Monde* -sanomalehden kriitikko kutsui romaania "oppineeksi labyrintiksi" ja "magneettiseksi kirjahirviöksi". *Suomen Kuvalehden* Herman Raivio arvioi, että kirjassa näkyy Liukkosen esikuvien David Foster Wallacen ja Thomas Pynchonin vaikutus. Raivion mukaan *O* toteuttaa käytännössä Liukkosen kirjallisen ohjelman, jonka hän toi julki *Parnasson* artikkelissaan "Luonnos kaunokirjallisuuden tulevaisuudesta". Ohjelmansa aluksi Liukkonen kirjoittaa, että Suomessa kaunokirjallisuus ei ole kokeellista vaan turvallista ja mukavuudenhaluista. Se vähäinen kokeellinen kirjallisuus, jota lähinnä pienkustantamot julkaisevat, ei sekään hänen mukaansa ole oikeasti kokeellista, josta vallitsee käsitys, "[e]ttä se on vaikeaa, esoteerista ja kikkailevaa tai sitten niin klassista että se on jo kokeellista ja uutta luovaa".

Raivio avaa kirjan nimeä tulkitsemalla, että O:n reuna sulkee sisäänsä, rajoittaa, jättää tyhjän tilan, joka tässä tapauksessa ei tarkoita ei-mitään vaan mitä tahansa. Sen voi täyttää vaikka munakoisolla, identiteettipohdinnalla tai näkökyvyn menetyksellä.

Romaanissa *O* käsiteltyjä asioita ja henkilöitä ovat muun muassa olympiakisoja varten harjoitteleva uimajoukkue, aikamatkustukseen liittyviä ilmiöitä kokevat romanit, neuroottinen mies, liukumäkiä suunnitteleva yritys, kvanttifysiikan tutkimus, informaatioähky, keksijä Nikola Tesla sekä ihmiskokeita suorittavat Johann Sebastian Bachin ihailijat. Kirjassa on yli sata henkilöhahmoa ja 140 alaviitettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lamminaho, Juha: "Mutta mikä on kaiken pohjalla…?" Miki Liukkosen romaani O postmodernistisena yhteiskunnan karttana (pdf) (pro gradu, sivut 4–6) *Oulun yliopiston julkaisuarkisto*.  Tammikuu 2019. Oulu:  Oulun yliopisto. Viitattu 6.8.2023.
2. 1 2  Miki Liukkonen – O *WSOY.fi*. WSOY. Viitattu 6.8.2023.
3. 1 2 3 4  Raivio, Herman: Ihmisiä umpikujalla – Miki Liukkonen kirjoitti itsetietoisen ja itsevarman romaanin (koko artikkeli vain tilaajille) *Suomen Kuvalehti*.  30.4.2017. Otavamedia. Viitattu 6.8.2023.
4. ↑  Mattila, Mikael: Miki Liukkosen kuolin­ilmoituksen erikoinen yksityis­kohta herätti huomiota – paljastuiko merkitys nyt? *Ilta-Sanomat*.  19.7.2023. Sanoma Media Finland. Viitattu 6.8.2023.
5. ↑  Frilander, Aino: "Magneettinen kirjahirviö" – Miki Liukkosen O-romaanille innostunut arvio Le Monde -sanomalehdessä *Helsingin Sanomat*.  11.1.2021. Sanoma Media Finland. Viitattu 6.8.2023.
6. ↑  Miki Liukkonen, Luonnos kaunokirjallisuuden tulevaisuudesta. *Parnasso* 2/2017, s. 23–29
7. ↑  *Parnasso* 2/2017, s. 23
**Timo Johannes Räihä** (s. 18. joulukuuta 1953 Parikkala) on suomalainen painija, joka ylsi SM-mitaleille 1970-luvulla.

Räihän painiura sai alkunsa 1970-luvulla. Hän voitti juniorien SM-pronssia 1971 sarjassa 81 kg Kankaanpäässä. Ensimmäisen aikuisten SM-mitalinsa hän saavutti ottelemalla yli 90 kg sarjassa pronssille vuonna 1976. Hän saavutti tässä painoluokassa SM-hopeaa kahdesti, vuonna 1978 kreikkalais-roomalaisessa painissa ja 1979 vapaapainissa..

Painiuransa jälkeen Räihä on juossut 26 täyttä maratonia, ja hiihtänyt yli 20 pitkänmatkan Finlandiahiihtoa.*lähde?*

Räihä on istunut kristillisdemokraattien jäsenenä kaksi kautta Lahden kaupunginvaltuustossa. Hän on ollut eduskuntavaaliehdokkaana vuosien 2011 ja 2015 vaaleissa tulematta kuitenkaan valituksi.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

### Viitteet

1. 1 2  Siukonen, Markku (toim.): *Urheilumme kasvot 8*, s. 633. Oy Scandia Kirjat Ab.
2. ↑  Siukonen, Markku & Ahola, Matti: *Urheilun vuosikirja 2: 1979–80*, s. 243. Vapaapainin SM-kilpailut 1979. Oy Scandia Kirjat Ab, 1980. ISBN 951-9466-25-8.
**Omenankukissa lunta** on Lasse Raustelan käsikirjoittama ja Jussi Tapolan ohjaama television draamasarja, jota tuotti MTV-teatteri vuosina 1981–1983. Hyvin toimeentulevasta Vaaralan perheestä kertovissa tarinoissa vanhempia esittivät oopperalaulajat Kalevi Koskinen ja Riitta Pietarinen sekä lapsia Anna Haaranen, Mikko Poitsalo ja ohjaajan tytär Juulia Tapola. Muissa osissa näyttelivät muun muassa Jarmo Alonen, Petra Frey, Marjaleena Heinonen, Juha Hyppönen, Alli Häjänen, Aarre Karén, Keijo Komppa ja Ilari Paatso.

Sarjan alkuasetelmassa Vaaralan perheen isä on menestyvä mainosmies, äiti menestyvä lehtitoimittaja. Vanhin tytär on jo opiskelija, poika haluton murrosikäinen koululainen ja nuorempi tytär on päivisin hoitotädin luona, kunnes hoitosuhde äkkiä loppuu, mikä saa perheen isän miettimään töistä pois jääntiä ja ryhtymistä taidemaalariksi.

Jaksojen esittelytekstit lehtien ohjelmatiedoissa olivat asiallisia ja seikkaperäisiä:

> "Vaikeuksien ja helpottavien asioiden tasapaino on ilmeisesti vakio. Kun Mikon asiat alkavat luistaa, nousee ongelmia toiselta suunnalta." (30.1.1982)
> 
> 

> "Aikuiseksi kasvaminen omaehtoisten päätösten kautta tuntuu olevan monelle vaikeaa. Ratkaisujen ketjureaktion alkuunpanevana voimana on onnellinen Lindholm." (9.4.1983)
> 
>

Lähteet
-------

1. ↑  Omenankukissa lunta *Muistikuvaputki, Yle Vintti*.  8.12.2008. Viitattu ç.
2. 1 2  Möttölä, Marjatta: Kolme vuotta Vaaraloilla.  *Helsingin Sanomat*, 29.08.1981, s. 43. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Omenankukissa lunta *finna.fi*. Viitattu 18.9.2023.
4. ↑  Suomi-draamaa: Vihreän kullan maa ja Omenankukissa lunta, Muistikuvaputki, Yle Vintti 18.02.2008. Viitattu 18.9.2023.
**Tähtitieteellinen vuosikirja** on vuosittain ilmestyvä kirja, jossa on muun muassa taulukoitu Auringon, Kuun ja planeettojen koordinaatit kullekin päivälle ja lueteltu muutakin muuttuvaa tähtitieteellistä tietoa.

Tunnetuin vuosikirja on amerikkalais-englantilainen *Astronomical Almanac*. Muita ovat ranskalainen *Connaissance des temps* ja venäläinen *Astronomitsheskij jezhegodnik*. Amerikkalais-englantilaiseen vuosikirjaan liittyy käsikirja *An explanatory supplement to the astronomical almanac*, jota sanotaan jokaisen almanakan laskijan perusteokseksi.

Monet observatoriot julkaisevat eri maiden oloihin sovitettuja vuosikirjoja. Laajin suomenkielinen vuosikirja on Ursan vuodesta 1977 julkaisema *Tähdet: Ursan vuosikirja*.

Myös tavallinen almanakka sisältää paljon tähtitieteellistä tietoa.

Erikielisiä vastineita
----------------------

* *Astronomical Almanac*
* *astronomical yearbook*

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tähtitieteellinen vuosikirja *Tieteen termipankki*. Viitattu 14.9.2023.

Katso myös
----------

* Merenkulun almanakka
Henrik Finnen muotokuva Ruotsin kansallismuseossa.
**Henrik Finne** (13. tammikuuta 1548 – 26. syyskuuta 1684 Kungsör, Ruotsi) oli suomalaissyntyinen kuninkaallinen hevostenhoitaja, jonka väitettiin eläneen 136-vuotiaaksi.

Muistokirjoituksen mukaan Finnen kerrottiin palvelleen seitsemää Ruotsin kuningasta Juhana III:sta aina Kaarle XI:n saakka. Hän työskenteli Kungsörin kuninkaankartanossa, jossa sijaitsi Ruotsin valtion hevossiittola. Ruotsalainen muotokuvamaalari David Klöcker Ehrenstrahl maalasi Finnen muotokuvan kuningas Kaarle XI:n toimeksiannosta. 

Muotokuvassa oleva ruotsinkielinen kirjoitus oli suomennettuna seuraavanlainen: 

> »Tällaiselta näyttää tammanhoitaja Hindrich Finne, joka eli kahden miespolven ajan, ja palveli seitsemän kuninkaan aikana, kärsimättä mitään vahinkoa. Sillä hän oli terve ja voi aina hyvin, oli aina tyytyväinen ja aina onnellinen. Jos tahdot tietää hänen ikänsä vuodet, niin katso vieressä olevaa lukua*. Tämän tekstin oikealla puolella oli toinen kirjoitus* Ikä 136 vuotta, 8 kuukautta, 18 päivää. Syntynyt Suomessa 1548 tammikuun 13 päivänä. Kuollut Kungsörissä 1684 syyskuun 26 päivänä*.»* 
> 
> 

Muotokuva maalattiin salaa Finneltä, koska tämä pelkäsi, ettei eläisi enää kauaa muotokuvansa maalaamisen jälkeen. Maalaaminen tapahtui kun Finne oli aamiaisella kuninkaan huoneessa mikä kunnia hänelle joskus suotiin. Kun muotokuvaa myöhemmin näytettiin Finnelle hän tuli asiasta pahoilleen ja kuoli muutamaa viikkoa myöhemmin. Vuonna 1824 Finnen muotokuva oli Strömsholmin linnassa ja samana vuonna siitä tehty piirros julkaistiin ruotsalaisessa kuukausilehdessä *Magasin för Konst, Nyheter och Moder*. Muotokuva on nykyisin Ruotsin kansallismuseon kokoelmissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Suomalainen, joka palveli seitsemää kuningasta, Hakkapeliitta, 27.03.1934, nro 13-14, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
José Hugo Garaycoa Hawkins vuonna 2004.
**José Hugo Garaycoa Hawkins** (2. kesäkuuta 1930 Callao – 27. maaliskuuta 2018) oli perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 9. heinäkuuta 1961 ja nimitettiin Liman arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Horaean titulaaripiispaksi 16. joulukuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. tammikuuta 1983. Pääkonsekraattorina toimi Juan Landázuri Ricketts, jota avustivat Eduardo Picher Peña ja Alberto Aurelio Brazzini Diaz-Ufano.

Garaycoa Hawkins sai 6. kesäkuuta 1991 nimityksen Tacnan piispaksi; hänen kaudellaan hiippakunnan nimeksi vaihdettiin Tacna y Moquegua. Hän jäi eläkkeelle 1. syyskuuta 2006.

Lähteet
-------

1. ↑  Bishop José Hugo Garaycoa Hawkins
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop José Hugo Garaycoa Hawkins


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |

 |
**Johan Dietrich Boldt** (24. toukokuuta 1831 Hamina – 11. tammikuuta 1883 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijan kenraalimajuri.

Boldtin vanhemmat olivat lääketieteen tohtori, kollegineuvos Georg Fabian Boldt ja vapaaherratar Eleonora Sofia Lybecker ja puoliso vuodesta 1858 Anna Christina Frosterus, piispa Robert Frosteruksen tytär. Uskonnonfilosofi, opettaja Georg Boldt oli heidän poikansa, samoin kuin Jean Boldt, Alexander Boldt ja Robert Boldt. Myös Johan Dietrich Boldtin kahdesta veljestä, Theodor Hugo Fredrik Boldtista ja Konstantin Ferdinand Boldtista, tuli kenraaleita. Johan Dietrich Boldt tuli Haminan kadettikoulun oppilaaksi 1843. Vänrikiksi ylennettynä hän palveli Liettuassa vuodesta 1849, aliluutnantti hänestä tuli 1852, luutnantti 1854 ja alikapteeni 1856. Puolan sijoitettuun joukko-osastoon hänet määrättiin 1856. Boldt ylennettiin kapteeniksi 1866 ja everstiksi 1867. Samasta vuodesta hän palveli jalkaväkirykmentin pataljoonan komentajana, vuodesta 1869 reservijalkaväkipataljoonan komentajana ja vuodesta 1874 jalkaväkirykmentin komentajana. Sotapalveluksesta Boldt erosi kenraalimajurina vuonna 1876, minkä jälkeen hän toimi vielä Pietarin passiviraston sihteerinä ja vuodesta 1881 viraston päällikkönä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Johan Dietrich Boldt *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 5.1.2020)
2. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 5.1.2020)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit
* Biografiasampo

 |

 |
**Ihmisen tahra** (*The Human Stain*) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Robert Bentonin ohjaama draamaelokuva, joka perustuu Philip Rothin samannimiseen romaaniin.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
1990-luvun lopulla kirjailija Nathan Zuckerman (Gary Sinise) on asettunut Uuden Englannin järvenrantamökkiin erottuaan toistamiseen ja toivuttuaan eturauhassyövästä. Hänen hiljaiselonsa keskeyttää Coleman Silk (Anthony Hopkins), paikallisen Athena Collegen entinen dekaani, joka pakotettiin eroamaan hänen lauottuaan rasistisia huomautuksia luokassa. Pian tämän jälkeen Silkin vaimo kuoli, ja nyt hän haluaa kostaa kirjoittamalla tapahtumista kirjan. Tähän hän pyytää Zuckermanin apua, ja tämä suostuu.

Kirjaprojekti laitetaan kuitenkin hautumaan, ja Silk ryhtyy suhteeseen paljon itseään nuoremman Faunia Farleyn (Nicole Kidman) kanssa, joka toimii alempiarvoisissa tehtävissä collegessa. Farleyn ex-aviomies (Ed Harris), mieleltään järkkynyt Vietnam-veteraani alkaa vainota heitä, koska syyttää Fauniaa lastensa kuolemasta. Takaumat Silkin elämään paljastavat katsojalle hänen salaisuutensa: Silk on afroamerikkalainen, joka on onnistunut näyttelemään valkoihoista juutalaista valtaosan elämästään.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Arvioita
--------

*Turun Sanomien* Tapani Maskula piti Bentonin ohjausta jahnailevana ja tarinaa epäuskottavana mutta hyvää tarkoittavana yrityksenä käsitellä länsimaisen humanismin kysymyksiä niin syvällisesti kuin Hollywoodin muovisessa unelmatehtaassa kyetään.

Lähteet
-------

1. ↑  Varjola, Markku: *Elokuvien ensi-illat Suomessa 2000–2007*, s. 10. Helsinki: Suomen elokuvakerhojen liitto SEKL ry, 2008. Arkistoitu 16.10.2013. (pdf) (viitattu 18.11.2012).
2. ↑  Maskula, Tapani: Verensä vanki *Turun Sanomat*.  15.11.2003. Viitattu 16.4.2019.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Human Stain
Narvan vesistö. Sekä Pljussan että sivujoen Ljutan valuma-alueet sijaitsevat Peipsijärven itäpuolella aivan Pljussan valuma-alueen eteläosissa.
**Ljuta** (ven. Люта) on Luoteis-Venäjän Pihkovan alueen Strugi-Krasnyjen- ja Pljussan piireissä virtaava pieni sivujoki, joka yhtyy Pljussajokeen sen vasemmalta puolelta.

Joen kulku
----------

Joen alkulähde sijaitsee Mogutovon (ven. Могутово) kylän lähellä Lugan ylänköalueella, missä korkeuserot vaihtelevat 100–200 metriä mpy. Joen latvaosa sijaitsee Pljussan valuma-alueen eteläosissa yhdessä Kurejan latvaosien kanssa. Vaikka joki mutkittelee kukkuloiden välissä, on sen perussuunta koko ajan kohti pohjoista. Ljuta yhtyy Pljussaan noin 135 kilometriä Narvan tekojärvestä yläjuoksulle.

Valuma-alue ja sivujoet
-----------------------

Ljuta sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Pljussan valuma-alueella, jonka pääuoman Pljussajoen sivujoki se on. Joen valuma-alueen pinta-ala on 660 neliökilometriä. Joella on pieniä sivujokia tai -ojia, joista merkittävimmät ovat alle talukoituna:

| yhtyy Pljussaan(km suusta) | nimi | nimi(ven. ) | pituus(km) | valuma-alue(km²) | lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 55 | Plotitšenka | Плотиченка | 19 |  | 1 |
| 72 | Ugornja | Угорня | 28 | 106 | 1 |
| 74 | Metelinka | Метелинка | 10 |  | 1 |
| 81 | Melenka | Меленка | 10 |  | 1 |
|

Lähde: 1 =

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Люта (приток Плюссы), jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä. Viitattu 10.11.2019

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ljuta (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 10.11.2019. (venäjäksi)
2. 1 2  Neuvostoajan kartta: Лист O-35-Б, Луга (Luga), 1:200 000

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Люта (приток Плюссы)