recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Nevadan lippu (1991–)
**Nevadan lippu** on Yhdysvaltain osavaltio Nevadan virallinen tunnus sen sinetin ohella. Lipussa on sinisellä taustalla vasemmassa yläkulmassa osavaltion tunnus. Siinä on hopeinen tähti, joka viittaa osavaltion lempinimeen "The Silver State". Tähden alapuolella lukee kultaisin kirjaimin "Nevada", ja sen yläpuolella kultaisessa nauhassa mustin kirjaimin osavaltion motto "Battle Born". Kaiken alapuolella on kaksi marunanlehteä, joka on osavaltion virallinen kukka. Lipun mittasuhteet ovat 2:3.

Nykyinen lippu otettiin käyttöön 25. heinäkuuta 1991. Vuosina 1929–1991 käytössä ollut lippu oli samankaltainen, mutta siinä kirjainten asettelu oli hieman erilainen.

Edelliset liput
---------------

* 1905–19151905–1915
* 1915–19291915–1929
* 1929–19911929–1991

Lähteet
-------

1. ↑  State Flags List *50states.com*. Viitattu 7.9.2021. (englanniksi)

Yhdysvaltain osavaltioiden liput

* Alabama
* Alaska
* Arizona
* Arkansas
* Colorado
* Connecticut
* Delaware
* Etelä-Carolina
* Etelä-Dakota
* Florida
* Georgia
* Havaiji
* Idaho
* Illinois
* Indiana
* Iowa
* Kalifornia
* Kansas
* Kentucky
* Louisiana
* Länsi-Virginia
* Maine
* Maryland
* Massachusetts
* Michigan
* Minnesota
* Mississippi
* Missouri
* Montana
* Nebraska
* Nevada
* New Hampshire
* New Jersey
* New York
* New Mexico
* Ohio
* Oklahoma
* Oregon
* Pennsylvania
* Pohjois-Carolina
* Pohjois-Dakota
* Rhode Island
* Tennessee
* Texas
* Utah
* Vermont
* Virginia
* Washington
* Wisconsin
* Wyoming
**Carl Reinhold Krogerus** (15. heinäkuuta 1852 Loviisa – 15. maaliskuuta 1926 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.

Krogeruksen vanhemmat olivat majuri Johan Gustaf Krogerus ja Maria Kristina Cremer ja puoliso vuodesta 1878 Antonina Catharina von Schulcz. Krogerus tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1863, mutta erosi koulusta seuraavana vuonna ja tuli aliupseerina palvelukseen 89. Belomorskin jalkaväkirykmenttiin. Vuonna 1871 hän tuli oppilaaksi Helsingin junkkarikouluun, josta 1873 valmistuttuaan hän yleni vänrikiksi ja hän palasi palvelukseen entiseen rykmenttiinsä. Vuonna 1875 Krogerus siirrettiin aliluutnantiksi ylennettynä Henkivartioväen 3. Suomen tarkk’ampujapataljoonaan. Seuraavana vuonna hänet ylennettiin luutnantiksi ja komennettiin Henkivartioväen 17. tarkk’ampujapataljoonaan Pietariin.

Komennuksen jälkeen Krogerus toimi pataljoonansa aseosaston päällikkönä 1877–1878, ylennettiin alikapteeniksi 1878 ja siirrettiin opetusupseeriksi Vilnan jalkaväen junkkarikouluun. Siellä hän yleni kapteeniksi 1881. Krogerus erosi sotapalveluksesta vuoden 1883 alussa, mutta jo kesäkuussa hänet nimitettiin 10. Laihian suomalaisen reservikomppanian päälliköksi aina tammikuuhun 1889 asti, jolloin hänet siirrettiin Kruunupyyn suomalaisen reservikomppanian päälliköksi. Tästä tehtävästä hän sai eron everstiluutnanttina 1899, minkä jälkeen hän toimi vuoteen 1903 Oulun läänin 2. kutsuntapiirin sotakomissaarina ja sitten vuoteen 1905 Mikkelin läänin sotakomissaarina. Everstiksi hänet ylennettiin 1903. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Krogerus kutsuttiin uudelleen aktiivipalvelukseen vuonna 1914. Hän toimi Suomessa olevien joukkojen esikunnassa vuoteen 1917, jolloin sai eron palveluksesta kenraalimajuriksi ylennettynä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Carl Reinhold Krogerus *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 1.3.2020)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
**Siniluoto** on kylä Raahessa Pohjois-Pohjanmaalla Pohjanlahden rannalla entisen Saloisten kunnan alueella. Se sijaitsee Siniluodonlahden ympärillä noin 5 km Saloisten kirkonkylältä lounaaseen. Kylällä on venesatama, uimaranta ja kesäkioski.

Historia
--------

Ensimmäiset asukkaat Siniluotoon tulivat uudenajan alussa tai mahdollisesti jo myöhäiskeskiajalla, jolloin Siniluodon kantatila perustettiin. Siniluoto oli siihen aikaan vasta merestä noussut saari noin 200–300 metrin päässä rannasta. Nykyisin Siniluoto on jo kasvanut kiinni mantereeseen. 1700-luvun alussa Siniluodon talon osti Salon kylän Juusolan talon poika Matti Hannunpoika Juusola, jota ajan tavan mukaan kutsuttiin siitä lähtien Matti Siniluodoksi. Hänen poikansa Matti Matinpoika tuli myöhemmin, suuren kirkkoriidan aikana, paikkakunnalla kuuluisaksi Salon talonpoikien edustajana ja kuninkaissa kävijänä. Myöhempinä aikoina Siniluodon talosta on lohkottu monia muita tiloja mm. Kerolan suvun talo Seppälä, josta on syntyisin nykyisin jo kolmatta kautta eduskunnassa istuva kansanedustaja Inkeri Kerola. Rautaruukin tultua 1960-luvulla perustetuksi Saloisiin myös Siniluodon kylä on saanut uusia asukkaita. Tehtaan perustaminen on vaikuttanut myös alueen luontoon, aiemmin merenlahtena olleesta Siniluodonlahdesta tehtiin Rautaruukin tarpeisiin makeanvedenallas, jonka kautta Salon joet Piehinkijoki ja Haapajoki laskevat vetensä Kuljunlahden altaaseen. Haapajoki laskee luontaisesti ja Piehinkijoki kanavaa myöten Siniluodonlahteen.

Katso myös
----------

* Saloinen
* Saloisten historia
* Inkeri Kerola

Lähteet
-------

* Raahen tienoon historia I, Aulis Forss, Pekka Toivanen 1990.
* Kotiseutumme Pattijoki, Raahe, Vihanti 2001-2002, Botnia-foto oy.
* Pappeja, talonpoikia, Martti Levón 1971.
* Piehingin peruskartta, Maanmittauslaitos.

Aiheesta muualla
----------------

* Haapajoki-Arkkukari kyläyhdistyksen sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Lauri Viita -seura ry** on kirjailijan nimikkoseura, joka pyrkii tekemään tunnetuksi Viidan elämäntyötä ja tuotantoa sekä edistämään näihin liittyvää tutkimusta. Tamperelainen työläiskirjailija Lauri Viita (1916-65) julkaisi neljä runokokoelmaa ja kaksi romaania.

Seura huolehtii Lauri Viita -museosta yhteistyössä kotiseutuyhdistys Pispalan Moreenin kanssa ja kehittää museon toimintaa, kerää ja tallentaa muistitietoa Lauri Viidasta ja litteroi aiemmin Tampereen yliopistossa suoritettuja haastatteluja. Lisäksi seura järjestää yhteistyössä Tampereen kaupungin kulttuuritoimen ja kirjaston kanssa muun muassa Viita-aiheisia seminaareja sekä muita kulttuuritilaisuuksia ja retkiä kulttuurikohteisiin.

Kotiseutuyhdistys Pispalan Moreeni ry perusti kirjailijan lapsuudenkotiin Tampereen Pispalaan Lauri Viita -museon vuonna 1977. Keväällä 2003 uudistuneessa museossa on kirjailijan vaiheista kertova näyttely sekä keittiön ja kamarin asunto alkuperäistä vastaavassa asussaan.

Viita-seuran vakiintuneiksi toimintamuodoiksi ovat tulleet toukokuinen peruskoululaisille ja lukiolaisille suunnattu Lauri Viita -viikko sekä lokakuun alussa järjestettävä Lauri Viita -ilta.

Seura kuuluu Suomen kirjailijanimikkoseurat ry:hyn sekä Hämeen Heimoliittoon.

Lähteet
-------

* Lauri Viita -seura Nimikkoseurojen sivulla
* Lauri Viita -seura
* Lauri Viita -museo
Lauri Vuorela vuonna 1967.
**Lauri Antero Vuorela** (27. helmikuuta 1913 Kuopio – 11. joulukuuta 1999 Helsinki) oli professori ja Ilmatieteen laitoksen ylijohtaja 1971–1979.

Lauri Vuorelan vanhemmat olivat sokeainkoulun johtaja Gustaf Adolf Vuorela (e. Vikman) ja Aino Maria Rossi. Vuorela tuli ylioppilaaksi Kuopion suomalaisesta lyseosta 1932 ja kouluttautui radiosähköttäjäksi. Kansainvälisen sähköttäjätutkinnon II luokan hän suoritti 1933 ja I luokan 1935. Toimiessaan sähköttäjänä kauppalaivastossa hän kiinnostui jo ensimmäisellä matkallaan trooppisista sääilmiöistä ja alkoi opiskella meteorologiaa Helsingin yliopistossa 1935. Sodissa meteorologina toiminut Vuorela valmistui filosofian kandidaatiksi 1945. Opiskeluaikanaan hän tutustui Vilho Väisälään ja osallistui tämän radiosondiprojektiin. Väisälän ja Erik Palménin kanssa hän osallistui kesällä 1939 meteorologiselle tutkimusmatkalle Atlantin trooppisille vesille. Hän tutki trooppisia sääilmiöitä Ruotsin metrologis-hydrologisessa instituutissa 1946–1950 ja väitteli niistä 1951. Jo vuotta aiemmin hän oli tullut tämän aiheen tutkimusassistentiksi Palménille Suomen Akatemiaan, jossa hän tutki myös numeerista sään ennustamista. 1958 Vuorelasta tuli meteorologian professori Helsingin yliopistoon.

Kesäkuun alusta 1971 Vuorela nimitettiin Ilmatieteen laitoksen ylijohtajaksi, kun edellinen johtajan nimikkeellä toiminut Matti Franssila jäi eläkkeelle oltuaan laitoksen johtaja aina vuodesta 1953 asti. Ilmatieteen laitos uudistui merkittävästi Vuorelan aikana, mukaan lukien tietokonejärjestelmien hyödyntäminen ja kansainvälinen yhteistyö muun muassa Keskipitkien sääennustusten Euroopan keskuksen ECMWF:n kanssa, jonka puheenjohtaja hän oli 1977–1979. Vuorela toimi aktiivisesti alansa tutkimuksen piirissä, mukaan lukien *Geophysica* -lehden päätoimittajan työ vuodesta 1960, Suomalaisen Tiedeakatemian yleissihteerin tehtävät 1970–1984 ja useat alan toimikunnat. Hän oli myös Vaisala Oy:n hallituksessa vuodesta 1963. Vuorelan seuraaja Ilmatieteen laitoksen ylijohtajana (1980–2002, vuodesta 1989 pääjohtaja) oli Erkki Jatila.

Vuorelan puoliso vuodesta 1943 oli Aino Sofia Laksi (e. Lax, s. 1913).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Seppinen, Ilkka: "Vuorela, Lauri (1913–1999)", *Suomen kansallisbiografia, osa 10*, s. 722. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-451-2. / Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Ullubi Danijalovitš Buinakski** (ven. Уллубий Даниялович Буйна́кский, 8. syyskuuta 1890 Ullu-Buinakin kylä, nykyinen Karabudahkentin piirin Ullubijaul – 16. elokuuta 1919 Šahmalin aseman luona) oli dagestanilainen bolševikkivallankumouksellinen.

Ullubi Buinakski syntyi köyhtyneeseen aatelisperheeseen. Hän opiskeli Temir-Han-Šuran reaalikoulussa sekä Stavropolin ja Tbilisin lukioissa. Vuonna 1910 hän pääsi Moskovan yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan, josta hänet erotettiin seuraavana vuonna opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Vuonna 1914 hänet otettiin uudelleen Moskovan yliopiston opiskelijaksi.

Buinakski liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1916. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän teki puoluetyötä Moskovassa ja Dagestanissa. Marraskuussa 1917 hänestä tuli Petrovsk-Portin ja huhtikuussa 1918 Dagestanin sotilaallisen vallankumouskomitean johtaja.

Huhti-kesäkuussa 1918 bolševikit ottivat haltuunsa suuren osan Dagestanista, mutta joutuivat pian vetäytymään brittien tukemien vastavallankumouksellisten tieltä. Buinakski pakeni Astrahaniin, mutta palasi takaisin helmikuussa 1919. Kumtorkalan kylässä pidetyssä VKP(b):n salaisessa kokouksessa hänet valittiin puolueen aluekomitean johtajaksi. Bolševikkien vallankumouskomitean jäsenenä hän osallistui maanalaisen kapinaliikkeen organisointiin. Toukokuussa 1919 Pohjois-Kaukasian vuoristolaishallitus pidätti kaikki aluekomitean jäsenet. Buinakski tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin.

Termir-Han-Šuran kaupunki nimettiin vuonna 1922 Ullubi Buinakskin mukaan Buinakskiksi. Karabudahkentin piirin Ullubijaulin kylässä toimii hänelle omistettu museo.

Lähteet
-------

1. ↑  Aksakal.info: Ullubi Buinakski *aksakal.info*. Viitattu 4.1.2011. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 4*, s. 98. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1971.
3. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 7*, s. 494. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1972.
4. ↑  Memorialnyi muzei Ullubija Buinakskogo *museum.ru*. Viitattu 4.1.2011. (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Vickers Vincent.
**Vickers Vincent** on brittiläisvalmisteinen kaksitasoinen ja potkurikäyttöinen monikäyttöinen sotilaslentokone, joka oli varustettu Bristol Pegasus -tähtimoottorilla. Kone oli kolmipaikkainen ja varustettu avo-ohjaamolla. Kiinteä laskeutumisteline oli muotosuojin varustettu.[1]

Konetyypin kehitys
------------------

Tyyppiä edelsivät sekä Fairey IIIF että Westland Wapiti. Vincent suunniteltiin niiden korvaajaksi, koska ne olivat konetyyppeinä ehtineet vanheta. Todellisuudessa ne kumpikin palvelivat aina vuoteen 1941 saakka, Wapiti jopa vuoteen 1944 RAAF:ssa. Prosessointi eli modifiointi aloitettiin suhteellisen varhain, vuonna 1932: muuttamalla Vildebeest Mk.I -torpedokone monikäyttöiseksi versioksi. Aloitteen tästä teki Britannian ilmailuministeriö.

Vincent I -tyypin 191 koneyksilöä valmistettiin heinäkuun 1934 ja lokakuun 1936 välillä, huomioiden mukaan Vildebeest-tyypin koneiden muunnokset. Koneita palveli 12 eri laivueessa.[1]

Konetyypin käyttö
-----------------

Koneita käytettiin vielä toisen maailmansodan sytyttyä monissa Kansainyhteisön maissa. Britannian kuninkaallisten ilmavoimien ohella tyyppi oli käytössä niin Intiassa, Lähi-idässä, Itä-Afrikassa kuin Uudessa-Seelannissakin. Kone ei ollut edeltäjiään nopeampi (enin nopeus oli 229 km/h), mutta kykeni kantamaan huomattavasti suuremman asekuorman: 499 kg.[1] Tämä seikka selittyy sillä, että alkulähtökohtana koneen rakenteelliselle suunnittelulle oli ollut torpedolentokone.

Vincentin likeisesti muistuttava Vickers Vildebeest lennossa.

Teknisiä tietoja
----------------

* Miehistö: 3 (lentäjä, suunnistaja, tähystäjä/taka-ampuja)
* Moottori: Bristol Pegasus IIM3 -tähtimoottori, 635 hv/474 kW
* Enimmäisnopeus 229 km/h
* Alkunousunopeus 233 m/min
* Käytännöllinen lakikorkeus 5 180 m
* Toimintamatka 2 012 km
* Aseistus: 2x 7,7 mm kk (0.303 cal.) + 499 kg pommeja ulkopuolisissa ripustimissa

[1]

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Chant, Chris: *II maailmansodan lentokoneet – 300 konetyyppiä kaikkialta maailmasta*, s. 302. Suom. Petri Kortesuo. Hämeenlinna: Karisto, 2008. ISBN 978-951-23-5025-4.
**Etiopian maantiede** kertoo Etiopian maantieteestä. Etiopian itäpuolella sijaitsee Djibouti ja Somalia, eteläpuolella sijaitsee Kenia, länsipuolella sijaitsee Sudan ja pohjoispuolella sijaitsee Eritrea. Etiopian alueella on osa Itä-Afrikan hautavajoamaa, jonka itäpuolella on Somalian ylänkö ja länsipuolella Etiopian ylänkö. Hautavajoama on 30-40 kilometriä leveä. Sen pohjalla on Abayan järvi ja monta muuta järveä sekä Danaklin syvänkö. Tämä syvänkö on syvimmillään 116 metriä merenpinnan alapuolella ja siellä on kuumia lähteitä. Hautavajoaman reunalla on jyrkkärinteisiä noin 1000 metriä korkeita tulivuoria, joista osa on toimivia. 

Etiopian pinta-alasta noin neljännes on yli 2000 metrin korkeudessa. Maan korkein vuorenhuippu on Ras Dashen. Sekä Somalian ylängöllä että Etiopian ylängöllä on jyrkkäreunaisia rotkoja, pöytävuoria, tasankoja ja tulivuoria ja välissä on jokilaaksoja. Somalian ylängön reuna-alueilla on myös kuumia lähteitä. Alueella esiintyy usein maanjäristyksiä. Etiopian ylänkö madaltuu Sudanin rajan tuntumassa. Etiopian ylängöltä alkavat useat joet, joita ovat Sininen Niili, Omo ja Avash. Voimakas haihdunta aiheuttaa sen, että jotkut joet kuivuvat pääsemättä laskemaan mereen ja jotkut sisämaan järvet ovat suolaisia.

Etiopiassa on useita ilmasto- ja kasvillisuusvyöhykkeitä, jotka määräytyvät maaston korkeuden mukaan. Trooppisen vyöhykkeen kolla-vyöhykkeen alueita ovat merenpinnan tasolta 1800 metrin korkeudelle ulottuvat alueet. Tällä vyöhykkeellä vuoden keskilämpötila on 27°C ja vuotuinen sademäärä on alle 500 mm. Kasvillisuus vaihtelee Danakilin puoliaavikosta maan etelä- ja lounaisosan kuivaan savanniin. Trooppisen vyöhykkeen yläpuolella olevilla alueilla on ainavihantaa vyöhykettä woina degaa 2500 metriin saakka. Siellä vuoden keskilämpötila on 22°C ja vuotuinen sademäärä on 1000 mm. Vielä korkeammalla 3500 metriin saakka on viileä dega. Tällä vyöhykkeellä on puutonta ruohostomaata. Vuoden keskilämpötila vyöhykkeellä on alle 16°C ja vuotuinen sademäärä 1200-1800 mm. Yli 3500 metrin korkeudessa on choke-vyöhyke, missä kasvillisuus on ruohokasveja, kanervakasveja ja jättiläislobelioita. Yli 4000 metrissä kasvillisuus on harvaa. Yleisesti Etiopiassa sadekausia on maaliskuulta toukokuulle ja kesäkuulta syyskuulle.

Lähteet
-------

1. ↑  Detlef Wienecke-Janz: *Maailmalla, Afrikka ja Oseania*, s. 172-173. Suomentanut Elina Eichhorn, Arto Häilä, Eija Kämäräinen, Riitta Virkkunen. Weilin+Göös, 2009. ISBN 978-951-0-33477-5.
**Etiopialainen kalenteri** (amharaksi የኢትዮጵያ ዘመን አቆጣጠር, ye'Ītyōṗṗyā zemen āḳoṭaṭer), tunnettu myös nimellä **ge'eziläinen kalenteri**, on Etiopian pääasiallinen kalenteri ja sitä käytetään myös liturgisena kirkkokalenterina Etiopian ja Eritrean koptilaisilla kirkoilla. Kalenteri perustuu aleksandrialaiseen eli koptilaiseen kalenteriin, joka taas perustuu vielä vanhempaan egyptiläiseen kalenteriin. Vuoden ja kuukausien alkamispäivät sekä kuukausien pituudet ovat etiopialaisessa kalenterissa samat kuin koptilaisessa, mutta vuosilukujen osalta ne poikkeavat toisistaan.

Kuten juliaanisessa ja koptilaisessa kalenterissa, etiopialaisessakin kalenterissa lisätään lisäpäivä joka neljäs vuosi. Vuodessa on kaksitoista kolmenkymmenen päivän kuukautta, joiden lisäksi on viisi tai kuusi "lisäpäivää" (jota yleensä kutsutaan kolmanneksitoista kuukaudeksi). 

Vuosi alkaa samanaikaisesti kuin koptilaisessakin kalenterissa: 29. elokuuta tai 30. elokuuta juliaanisen kalenterin mukaan ja 11. tai 12. syyskuuta gregoriaanisen kalenterin mukaan. Ajanlasku on vajaat 8 vuotta länsimaista ajanlaskua jäljessä, ja Etiopiassa juhlittiin vuoden 2000 alkamista 12. syyskuuta 2007.

Kuukaudet
---------

| Etiopialainen (ge'ezin- ja amharankielinen nimi | Koptilainen nimi | Alkaa gregoriaanisen kalenterin mukaan | Alkaa gregoriaanisen kalenterin mukaan etiopilaisen karkausvuoden jälkeisenä vuonna |
| --- | --- | --- | --- |
| Mäskäräm (መስከረም) | Tut | 11. syyskuuta | 12. syyskuuta |
| Ṭəqəmt(i) (ጥቅምት) | Babah | 11. lokakuuta | 12. lokakuuta |
| Ḫədar (ኅዳር) | Hatur | 10. marraskuuta | 11. marraskuuta |
| Taḫśaś ( ታኅሣሥ) | Kiyahk | 10. joulukuuta | 11. joulukuuta |
| Ṭərr(i) (ጥር) | Tubah | 9. tammikuuta | 10. tammikuuta |
| Yäkatit (Tn. Läkatit) (የካቲት) | Amshir | 8. helmikuuta | 9. helmikuuta |
| Mägabit (መጋቢት) | Baramhat | 10. maaliskuuta | 10. maaliskuuta |
| Miyazya (ሚያዝያ) | Baramundah | 9. huhtikuuta | 9. huhtikuuta |
| Gənbot (ግንቦት) | Bashans | 9. toukokuuta | 9. toukokuuta |
| Säne (ሰኔ) | Ba'unah | 8. kesäkuuta | 8. kesäkuuta |
| Ḥamle (ሐምሌ) | Abib | 8. heinäkuuta | 8. heinäkuuta |
| Nähase (ነሐሴ) | Misra | 7. elokuuta | 7. elokuuta |
| Ṗagʷəmen/Ṗagumen (ጳጐሜን/ጳጉሜን) | Nasi | 6. syyskuuta | 6. syyskuuta |

Nämä päivämäärät pätevät vain maaliskuusta 1900 helmikuuhun 2100.
**Lauri Kalevi Väärä** (22. lokakuuta 1936 Lappeenranta – 4. marraskuuta 2021 Mikkeli) oli suomalainen teatterinjohtaja, näyttelijä ja teatteriohjaaja.

Ura
---

Väärä opiskeli Suomen Teatterikoulun ohjaajalinjalla vuosina 1962–1965, jonka jälkeen hän työskenteli ohjaajana Kotkan kaupunginteatterissa 1965–1970. Ura jatkui teatterinjohtajana Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1971–1975 ja Kotkan kaupunginteatterissa 1975–1980. Vuosina 1980–1988 Väärä oli kiinnitetty Suomen Kansallisteatteriin näyttelijäksi. Vuonna 1988 hän aloitti pestin Kouvolan Teatterin johtajana.

Väärän dramatisointeihin lukeutuvat muun muassa Johannes Linnankosken klassikkoromaaniin pohjautuva *Laulu tulipunaisesta kukasta* ja Laila Hietamiehen aiheeseen perustuva *Mäeltä näkyy toinen mäki*. Ohjaajana hän toimi muun muassa näytelmissä *Papin perhe*, *Anu ja Mikko*, *Viulunsoittaja katolla* ja *Kolme sisarta*. Vuonna 1995 hän ohjasi musikaalin *Zorbas* Kouvolan Teatterissa.

Väärän rooleja olivat Higgins musikaalissa *My Fair Lady*, Andres näytelmässä *Varkamäki* ja Zilov näytelmässä *Sorsajahti*. Maria Jotunin näytelmässä *Miehen kylkiluu* hän näytteli Tuomasta ja Serpin komediassa *Katarina kaunis leski* dosentti Cajalénia.

Väärä toimi opetustehtävissä Kotkan Tyttölyseossa 1967–1968 ja Katariinan lukiossa 1978–1980. Lisäksi hän antoi ohjaaja- ja näyttelijäkoulutusta kesäkursseilla.

Pitkän teatteriuransa ohessa Väärä teki sivurooleja muutamassa elokuvassa ja televisiosarjassa.

Yksityiselämä
-------------

Lauri Väärän vanhemmat olivat maanviljelijä Armas Väärä ja Miina Viiru. Hän avioitui toimittaja Teija Sopasen kanssa 1979. Liitto päättyi puolison kuolemaan 2011.

Filmografia
-----------

### Elokuvat

* Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984)
* Jäähyväiset presidentille (1987)

### Televisiotuotannot

* Keisari ja senaattori (1963) televisioelokuva
* Poikkeus ja sääntö (1965) televisioelokuva
* Sisilian sitruunoita (1965) ohjaus, televisioelokuva
* Lapsuuteni (1967) televisiosarja
* Presidentti (1982) televisiosarja
* Naimisissa, naimisista, naimisiin (1983) televisiosarja
* Sydän toivoa täynnä (1998–1999) televisiosarja

Lähteet
-------

* Suomen teatterit ja teatterintekijät 1983, Kustannusosakeyhtiö Tammi 1983, ISBN 951-30-5727-5
* Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, Kustannusosakeyhtiö Tammi 1993, ISBN 951-31-0236-X

### Viitteet

1. ↑  Ripaoja, Anttijussi: Teatterinjohtaja Lauri Väärä on kuollut *IS.fi*.  11.11.2021. Viitattu 11.11.2021.
2. 1 2 3 4 5  Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 491
3. ↑  Timo Sokura Tanka. Viitattu 5.8.2019
4. ↑  Suomen teatterit ja teatterintekijät 1983, s. 483

Aiheesta muualla
----------------

* Lauri Väärä Elonetissä.
* Lauri Väärä Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Lauri Väärä Näytelmät.fi
* Lauri Väärän muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
Saturn V -raketin kolmet ullagemoottorit. Ne sijaitsevat toisen (S-II)ja kolmannen (S-IVB) vaiheen alaosissa. Kolmannen vaiheen moottorit olivat pikemminkin apupropulsiojärjestelmä, jossa oli myös ullagemoottori toiminto.
**Ullagemoottori** on nestemäistä ajoainetta käyttävässä raketissa oleva, tavallisesti varsinaisesta päätyöntörakettimoottorista erillinen, selvästi pienempi rakettimoottori. Useampi vaiheisen raketin laukaisussa vaiheistuksen aikana, kun mikään päämoottori ei ole päällä, ullagemoottorilla annetaan raketille pieni kiihtyvyys, jotta nestemäinen ajoaine painautuu säiliönsä alapäähän ja voidaan pumpata päämoottorille. Ullagemoottoreita tarvitaan myös, kun raketti käynnistetään uudelleen painottumuudessa. Painottomuudessa nestemäinen ajoaine leijuu tankeissa, joten se pitää saada painettua tankin pohjaan, jotta sitä voidaan syöttää moottoreille. 

Ullagemoottorin nimi juontuu englannin kielen sanasta ullage, joka tarkoittaa nestesäiliössä olevaa nesteen yläpuolista nesteestä tyhjää tilaa. Ullagemoottoria käytettiin ensimmäisenä neuvostoliittolaisessa Molnija-raketissa vuonna 1960. 

Tavallisesti ullagemoottoreita on useita ja ne on sijoitettu raketin ulkokehälle symmetrisesti. Ullagemoottorilla voidaan myös avittaa vaiheen irrottamista ja vakauttaa rakettia. Falcon-rakettiperheen takaisinlaskeutuvassa ensimmäisessä vaiheessa ullagemoottorit ovat asennonsäätömoottoreiden kanssa samassa.

Laukaisussa
-----------

Nestemäistä kryogeenistä ajoainetta käyttävän raketin säiliöitä ei voi täyttää täyteen, koska kylmän aineen lämpölaajenemiselle tulee jättää tilaa. Tätä tyhjää tilaa kutsutaan ullageksi. Kun raketin vaihetta vaihdetaan kesken lennon, erityisesti ilmakehässä, raketti saattaa hetkellisesti hidastua ilmakehän kitkan vuoksi jolloin raskaampi neste jatkaa matkaa säilön yläosaan ja kevyempi tyhjä osa painuun säiliön alaosaan missä on pumppujen imuyhteet. Ullagemoottorilla, jolla on oma ajoaineensa, annetaan raketille pieni kiihtyvyys, joka pakottaa nesteen takaisin säiliön alaosaan, jolloin sitä voidaan pumpata sytytettäviin päämoottoreihin.
**Victoria Lee "Vicky" McClure** (s. 8. toukokuuta 1983) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan *This is England* -elokuvassa (2006) sekä *Line of Duty* -poliisisarjassa (2012–).

Ura
---

McClure teki elokuvadebyyttinsä 15-vuotiaana elokuvassa *A Room for Romeo Brass* (1999). Varsinaisen läpimurtonsa hän teki *This is England* -elokuvassa, joka ilmestyi vuonna 2006. McClure oli mukana myös elokuvan jatko-osissa: Channel 4:n minisarjoissa *This is England '86* (2010), *This Is England* '88 (2011) ja *This Is England '90* (2015). Vuoteen 1986 sijoittuvasta minisarjasta hän voitti vuonna 2011 parhaan naisnäyttelijän BAFTA-palkinnon.

Vuodesta lähtien 2012 McClure on näytellyt Kate Flemingiä BBC:n poliisisarjassa *Line of Duty*. Hahmo on yksi sarjan päähenkilöistä, ja McClure on ollut mukana sarjan jokaisella kuudella tuotantokaudella. Lisäksi McClure on näytellyt Madonnan ohjaamassa elokuvassa *Filth and Wisdom* (2008) sekä ITV:n rikossarjassa *Broadchurch* (2013).

Lähteet
-------

1. 1 2  McNulty, Bernadette: "This Is England's Vicky McClure: 'It makes me sad that I'm not going to play Lol'"  30.8.2015. The Daily Telegraph. Viitattu 14.5.2021. *englanninkielinen*
Vicky Piria vuonna 2011.
**Vittoria "Vicky" Piria** (s. 11. marraskuuta 1993 Milano) on italialainen moottoriurheilija. Hänen isänsä on italialainen ja äitinsä brittiläinen.

Ura
---

Piria W Seriesissä kaudella 2019.
Piria aloitti Karting-uransa vuonna 2003 ja kilpaili enimmäkseen italiassa suuren osan karting-urastaan. Vuonna 2009 Piria kilpaili Italian Formula Renault -sarjassa kaksi kilpailua saavuttaen kahdeksan pistettä. Samana vuonna hän kilpaili Formula 2000 Light -sarjassa kahdeksan kilpailua sijoittuen sarjan 11:ksi. Hän kilpaili vielä Formula 2000 Light Winter Trophy -sarjassa sijoittuen sarjan yhdeksänneksi. Vuonna 2010 Piria ajoi Formula Abarth -sarjassa saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2011 hän jatkoi sarjassa sijoittuen Italian Formula Abarth -sarjassa loppupisteissä 15:ksi saavuttaen yhdeksän pistettä ja Euroopan Formula Abarth -sarjassa 18:ksi keräten kahdeksan pistettä.

Vuonna 2012 Piria kilpaili GP3-sarjassa italialaisessa Trident Racing -tallissa. Hänestä tuli näin ollen GP3-sarjan historian ensimmäinen naiskuljettaja. Hän ei saavuttanut pisteitä. Parhaaksi sijoitukseksi jäi 12:s sija.

Piria kilpaili W Series -sarjassa kaudet 2019 ja 2021. Hänen parhaaksi kaudekseen jäi kausi 2019, jolla hän sijoittui sarjassa yhdeksänneksi.

GP3-tulokset
------------

**Lihavointi** tarkoittaa paalupaikkaa, *kursivointi* kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.


| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | Trident Racing | ESPFEA22 | ESPSPR16 | MONFEA19 | MONSPR12 | EURFEA17 | EURSPR18 | GBRFEA18 | GBRSPR21† | GERFEA14 | GERSPRKesk. | HUNFEA20 | HUNSPR19 | BELFEA16 | BELSPR19 | ITAFEA16 | ITASPRKesk. | 0 | 26. |

W Series -tulokset
------------------

**Lihavointi** tarkoittaa paalupaikkaa, *kursivointi* kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.


| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Hitech GP | HOC15 | ZOL9 | MIS5 | NOR12 | ASS8 | BRH6 |  |  | 24 | 9. |
| 2021 | Sirin Racing | RBR17† | RBR15 | SIL10 | HUN16 | SPA12 | ZAN11 | COA14 | COA14 | **1** | **19.** |

Lähteet
-------

1. ↑  Vicky Piria joins Trident Racing for 2012 GP3 Series tridentracing.it
2. ↑  Vicky Piria Motorsport Stats. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
Konstantin Kalinin
**Konstantin Kalinin** (ven. Константин Алексеевич Калинин, 5. helmikuuta 1889 Varsova – 24. huhtikuuta 1940) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.

Kalinin pääsi vuonna 1916 asevoimien lentäjäkoulutukseen. Maaliskuussa 1921 hän nousi osastopäälliköksi Neuvostoliiton ilmakuljetuksen tekniseen instituuttiin.

Vuonna 1926 hän pääsi johtamaan suunnittelutoimistoa (OKB), joka suunnitteli pääasiassa siviililentokoneita, esim Kalinin K-1 ja Kalinin K-5. Niitä käyttivät Aeroflotia edeltävät lentokuljetusyhtiöt, esimerkiksi Dobrolet. Kalininin suunnittelemissa koneissa oli miltei aina elliptinen siipimuoto ja runkorakenteen materiaalina metalliputki. Vuonna 1933 Kalinin K-7 pystyi kuljettamaan 128 matkustajaa.

Kalinin kokeili deltasiipistä konetta, Kalinin K-15 oli tähän liittyvä koe. Tämä oli ennenaikainen kokeilu, deltasiipi tuli tarpeelliseksi vasta suihkukoneiden aikaan. Kalinin joutui luopumaan suunnittelutoimistostaan vuonna 1938. Häntä syytettiin "neuvostovastaisesta toiminnasta ja vakoilusta" ja hänet teloitettiin tuomion jälkeen lokakuussa 1938.

Lentokoneet
-----------

* Kalinin K-1
* Kalinin K-2
* Kalinin K-3
* Kalinin K-4
* Kalinin K-5
* Kalinin K-6
* Kalinin K-7
* Kalinin K-9
* Kalinin K-10
* Kalinin K-12
* Kalinin K-13
* Kalinin K-15

Lähteet
-------

1. ↑  Wilfried Kopenhagen, *Lexikon Sowjetluftfahrt*, Transpress Verlag Berlin, 1986, s. 113
2. ↑  Д. А. Соболев: РЕПРЕССИИ В СОВЕТСКОЙ АВИАПРОМЫШЛЕННОСТИ *russcience.euro.ru*.  Arkistoitu 19.9.2007. Viitattu 20.6.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Piikkielaska** (*Leptoclinus maculatus*) on elaskoiden heimoon (Lumpenidae) kuuluva pohjoisten merten kalalaji. Se on sukunsa *Leptoclinus* ainoa laji.

Piikkielaska on yleensä toista kymmentä senttiä pitkä ja enintään 20 senttinen. Sen ruumis on pitkänomainen ja hyvin hoikka. Väritys on ruskeankeltainen tai -harmaa. Kyljissä on useita tummia täpliä ja selkäpuolella tummia raitoja tai pilkkuja. Selkäevässä on 57–61 piikkiruotoa ja peräevässä yksi piikkiruoto sekä 34–37 haarautunutta nivelruotoa. Sukulaisestaan elaskasta (*Lumpenus lampretaeformis*) sen voi parhaiten erottaa sen pyrstöevän kuperasta takareunasta.

Piikkielaskan levinneisyys on sirkumpolaarinen, sitä tavataan Atlantin ja Tyynenreren pohjoisosissa, Alaskan rannikolla, Beringinmeressä ja Venäjän pohjoisrannikolla. Sen elinympäristö ovat lieju-, hiekka- ja kivipohjaiset merialueet 15–170 metrin syvyydessä vedenpinnasta.

Piikkielaskan kutu tapahtuu yleensä joulu-tammikuussa mutta tämä vaihtelee paljon. Yksittäinen naaras tuottaa 600–1 000 mätimunaa, jotka takertuvat pohjan hiekkaan ja kiviin. Poikaset elävät kuoriuduttuaan kahdesta neljään vuotta vedenpinnassa ennen kuin siirtyvät pohjalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Leptoclinus maculatus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 28.10.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3  Varjo, Markku & Lehtonen, Hannu: *Suomen ja Pohjolan kalat*, s. 416–417. Readme, 2017. ISBN 9789523213722. (suomeksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1144369
* Wikispecies: Leptoclinus maculatus
* BOLD: 34578
* CoL: 6PF88
* EoL: 223979
* FishBase: 3788
* GBIF: 2394832
* iNaturalist: 223433
* IRMNG: 10152283
* ITIS: 171603
* NatureServe: 2.103356
* NBN: NHMSYS0020752144
* NCBI: 980417
* WoRMS: 127072

 |

 |
Kuvan kone on museoitu RAF Hendonissa.
**Vickers Vimy** (F.B.27) oli brittiläinen kaksitasoinen raskas pommikone. Konetyypin tuotanto alkoi vasta ensimmäisen maailmansodan loppupuolella, ja se oli eräs raskaimpia (tyhjäpaino 3 222 kg ja suurin lentoonlähtöpaino 4 937 kg) luokassaan. Vickers Vimyllä tehtiin ensimmäinen Atlantin valtameren ylityslento vuonna 1919. Sen tekivät John Alcock ja Arthur Brown. Vimy-koneilla tehtiin myös muitakin ennätyslentoja ja vastaavia saavutuksia.

Kone saattoi kuljettaa 1 124 kg pommeja. Puolustusaseistuksena siinä olivat niin kutsutulle *Scarffin kehälle* asennetut 7,7 mm Lewis-konekiväärit, joita oli kaksi. Toinen sijaitsi keulan etuampumossa ja toinen keskellä rungon päällä. Rolls-Royce Eagle VIII -moottorit olivat 360 hv (268 kW) tehoiset kukin, niitä oli 2 kpl. Koneen kantama oli noin 1 450 km ja huippunopeus 160 km/h.

Sodan päätyttyä useita tämän tyypin pommikoneita muunnettiin matkustajakäyttöön siviili-ilmailuun.

Lähteet
-------

* Munson, Kenneth: *Ensimmäisen maailmansodan pommittajat, sekä partio- ja tiedustelukoneet*. Otava, Helsinki, 1969. Alkuteos englanniksi: *The Pocket Ensyklopedia of World Aircraft in Colour - Bombers, Patrol and Reconnaisance*. Suom. Eero Mänttäri. Ei Isbn-tunnusta.

### Viitteet

1. ↑   (Viitattu 10.3.2015)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Konstantin Jevgenjevitš Kovanko** (27. huhtikuuta (J: 15. huhtikuuta) 1873 Pietari – 21. lokakuuta 1918 Helsinki, Suomi) oli venäläinen eversti, joka toimi Viaporin laivastotukikohdan viimeisenä venäläisenä komendanttina sekä huhti–toukokuussa 1918 lyhyen aikaa Neuvosto-Venäjän diplomaattisena edustajana Suomessa.

Kovanko valmistui aliluutnantiksi Moskovan kadettikoulusta vuonna 1891 ja yleni vuoteen 1904 mennessä kapteeniksi. Hän osallistui vuoden 1906 Viaporin kapinan kukistamiseen. Everstiluutnantiksi ja Viaporin 1. tykistörykmentin komentajaksi ylennyt Kovanko nimitettiin lokakuussa 1917 koko Viaporin linnoituksen komendatiksi. Suomen sisällissodan aikana hän johti komissiota, jonka tuli huolehtia linnoituksen luovuttamisesta Suomen punaisille ja tarvikkeiden evakuoimisesta Venäjälle. Saksan Itämeren-divisioonan kanssa tehdyn Hangon sopimuksen nojalla hän määräsi kuitenkin varuskunnan antautumaan ja sen tykkien lukot purettaviksi saksalaisten saapuessa Helsinkiin.

Neuvosto-Venäjän hallitus oli 9. huhtikuuta 1918 nimittänyt diplomaattiseksi edustajakseen Helsinkiin kommodori Aleksandr Ružekin, joka oli kuitenkin jo muutamaa päivää aiemmin jäänyt maihinnousseiden saksalaisten panttivangiksi Hangossa. Niinpä Ivar Smilgan johtama bolševikkien Suomen-aluekomitea nimesi hänen tilalleen eversti Kovankon. Neuvostohallitus hyväksyi nimityksen jälkeenpäin. Kovanko perusti Helsingin Bulevardilla sijainneeseen vanhaan santarmihallituksen taloon Venäjän konsulaatin, joka hoiti Suomessa olleiden venäläisten asioita valkoisessa Suomessa. Suomen senaatilla ei tuolloin ollut diplomaattisuhteita Neuvosto-Venäjään, jonka kanssa se katsoi olevansa sotatilassa Suomen sisällissodan päätyttyäkin, mutta edustuston toiminta sallittiin aluksi, koska se auttoi Venäjän kansalaisten toimittamisessa pois maasta. Kovankon johtama konsulaatti myös julkaisi Suomessa olleille venäläisille suunnattua *Russki vestnik* -lehteä. Suomen senaatti ilmoitti 11. toukokuuta, ettei se aikonut tunnustaa mitään Neuvosto-Venäjän diplomaattista edustusta Suomessa. Suomen viranomaiset vangitsivat Kovankon 23. toukokuuta 1918 ja lakkauttivat konsulaatin. Hänet vapautettiin vanginvaihtosopimuksen nojalla elokuussa 1918. Pian tämän jälkeen hän sairastui ja kuoli Helsingissä saman vuoden lokakuussa. Kuolinsyyksi kerrottiin munuaissairauden aiheuttama verenmyrkytys. Hänet haudattiin Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.

Lähteet ja huomautukset
-----------------------

1. 1 2 3  Harry Halén: *Viaporin komendantit ja sotilaskuvernöörit 1808–1918*, s. 22–23. Unholan aitta 17. Helsinki 2003.
2. 1 2 3 4  Julitta Suomela: / Kovanko, Nikolai Jevgenevitsh (1858 - 1918) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  15.1.2010. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.   – Tämän lähteen mukaan nimi on Nikolai Kovanko ja syntymäaika 1858 tai 1859.
3. 1 2  Max Engman: *Raja – Karjalankannas 1918–1920*, s. 91–98. WSOY, Helsinki 2007.
**Joanna Bogdanoff** (s. 16. joulukuuta 1980 Helsinki) on suomalainen kilpakarateka ja katutaiteen tutkija.

Lapsuus
-------

Bogdanoffin vanhemmat ovat Regina Bogdanoff ja Pentti Kulmala, isoisä on Orvo Bogdanoff. Bogdanoff kiinnostui jo lapsena taistelulajeista, samoin piirtämisestä ja kirjoittamisesta. Hän näki 11-vuotiaana televisiosta ohjelman karatesta, mutta vasta vuoden 1995 alussa hän sai isältään luvan aloittaa karateharrastuksen Tapanilan Erässä. Samoihin aikoihin hän kirjoitti myös ensimmäisen pitkän kertomuksen, josta syntyi myöhemmin idea kokonaiselle kirjasarjalle. 

Vuosien saatossa karatesta tuli yhä tärkeämpi osa hänen elämäänsä, ja hänen saavutettuaan vuoden 1999 lopulla karaten sinisen vyön (2.Kyū) heräsi kiinnostus omien taitojen kokeilemiseen myös kilpailutatameilla. Valmentaja löytyi oman kotisalin tutuista ohjaajista, ja kova kilpailuun harjoitteleminen alkoi. 

Ensimmäisiin karatekilpailuihin Bogdanoff osallistui vuonna 2000 Renshinkanin karatesalilla Helsingissä. Hän otteli yli 14-vuotiaiden tyttöjen sarjassa ja saavutti heti ensimmäisistä kilpailuista pronssia. Samoihin aikoihin hän aloitti lasten karateharjoituksien ohjaajana.

Aikuisikä
---------

Vuonna 2001 20-vuotias Bogdanoff osallistui ensi kerran nuorten suomenmestaruuskilpailuihin ja sai pronssia. Samoihin aikoihin hän kävi Ruotsissa ja tutustui soryu-karateen sekä osallistui ruotsalaiseen Kodomo Cup -kilpailuun, jonka hän voitti. Saman vuoden huhtikuussa hän osallistui ensi kerran aikuisten suomenmestaruuskilpailuihin, josta saavutti hopeaa. Toukokuussa Ruotsissa järjestetyissä Ring Pokalen -kilpailuissa Bogdanoff voitti omassa sarjassaan kultaa ja sai kilpailuissa osoittamiensa taidonnäytteiden johdosta karaten ruskean vyön (1.kyu). Wadō-ryū tyylisuunta vaihtui Soryu-karateen.

Vuoden 2001 lopulla Bogdanoffin nelihenkinen joukkue osallistui joukkuekilpailun suomenmestaruuskilpailuihin ja sai hopeamitalin. Santa Claus team cup -kilpailussa Ruotsissa hän saavutti joukkueensa kanssa kilpailujen mestaruuden. Kilpailu oli hänen toistaiseksi viimeinen kilpailunsa. Kaikkiaan 26 karatekilpailusta vuosina 2000-2002 hän on saanut 9 kultamitalia, 8 hopeamitalia ja 8 pronssia. Vuonna 2003 hänelle myönnettiin soryu-karaten musta vyö (1. dan). Sen jälkeen hän on keskittynyt kirjoittamiseen ja on ollut mukana karaten valmennustoiminnassa.

Teokset
-------

* Graffiti - No name, no fame, ISBN 978-952-92-1899-8

Lähteet
-------

* Budoka N:o 1/2003, 2/2003, 4/2003 ja 4/2004.
* Vip-lehti, 2/2005*lähde tarkemmin?*
* Suomen Karateliiton kilpailutilastot 2000-2002*lähde tarkemmin?*
* Soryu Karate, Alberta, Kanada - Soryu Karate Lehti 1-3/2004

### Viitteet

1. ↑  Graffiti - No name, no fame, ISBN 978-952-92-1899-8 *Bukra kirjakauppa*. Viitattu 19.9.2010. [vanhentunut linkki]
**Konstantin Nikolajevitš Glavatskih** (ven. Константин Николаевич Главатских; s. 16. huhtikuuta 1985 Kez) on venäläinen maastohiihtäjä. Seuratasolla Glavatskih edustaa Dinamoa.

Glavatskih debytoi maastohiihdon maailmancupissa tammikuussa 2010 Rybinskissä ollen 30 kilometrin kilpailun viides. Näin ollen hän saavutti heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Glavatskihin paras sijoitus maailmancupin osakilpailussa on neljäs, jonka hän saavutti Nové Město na Moravěn 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailusta helmikuussa 2012.

Glavatskih osallistui vuoden 2014 talviolympialaisissa Sotšissa yhdelle matkalle. Hän oli 50 kilometrin kilpailussa 38. MM-kilpailuihinkin Glavatskih on osallistunut kerran, vuonna 2011 Oslossa. Tuolloin hän oli ainoalla matkallaan, 50 kilometrin vapaalla 29.

Vuonna 2009 Glavatskih saavutti talviuniversiadeista Kiinan Harbinista kultaa viestistä sekä pronssia sprintistä ja 10 kilometriltä.

Lähteet
-------

* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Big Rigs: Over the Road Racing** (usein vain **Big Rigs**) on Stellar Stonen vuonna 2003 julkaisema ajopeli Microsoft Windowsille.

Peli on kerännyt maailmanlaajuisesti hyvin negatiivista palautetta ja on monien kriitikoiden mielestä kaikkien aikojen huonoin videopeli. Se on myös päässyt X-Playn "Games You Should Never Buy" -listalle.

Pelattavuus
-----------

Pelin takakansi antaa ymmärtää, että pelaaja "kuljettaa laitonta lastia ja poliisit ovat perässäsi" mutta kumpikaan väite ei tosin pidä paikkaansa. 

Peli on tunnettu laajalti sen pelaamiskelvottomuudestaan, ja siitä puuttuu mm. törmäysmallinnus. Pelin alkuperäisessä versiossa vastustaja ei liiku ja uudemmissa versioissa tietokoneohjattu kuljettaja pysähtyy juuri ennen maaliviivaa, antaen pelaajan voittaa. Pelaaja voi huoletta ajaa siltojen, rakennusten ja jopa vastustajan rekan läpi. Alkuperäisessä pelissä ei ollut myöskään äänitehosteita, jotka lisättiin sittemmin mukaan. Ainoa äänitehoste on rekan moottorin ääni, eikä musiikkia myöhemmässäkään versiossa ole ja fysiikkamalli säilyi samana.

Pelin fysiikat ovat myös toteutettu kyseenalaisesti. Rekalla voi esimerkiksi ajaa jyrkkiä vuorenrinteitä ylös ilman vaikeuksia. Peruutettaessa rekka kiihtyy lähes loputtomasti, mutta pysähtyy välittömästi kun polkimesta päästää irti. Peruutuksen huippunopeudeksi on mitattu 209 214,72 kvintiljoonaa kilometriä (noin 120000 kvintiljoonaa mailia) tunnissa, jonka nopeuden saavuttamisen jälkeen ruutuun ilmestyy voittoteksti "*You're winner!*" ja kilpailu päättyy.

Pelissä on valittavana viisi samankaltaista rataa, joista neljä toimii. Pelaajalla on valittavissa neljä erilaista rekkaa: *Thunder*, *Megaone*, *Thunderbull* ja *Sunrise W12*.

Grafiikat
---------

Grafiikat ovat aikaisekseen ala-arvoiset ja sisältävät lukemattomia bugeja. Esimerkkinä mainittakoon maan vilkkuminen tien läpi, siltojen ja esteiden olemattomuus, kyky poistua pelimaailmasta ja lavan läpi näkyvät peruutusvalot.

HUD
---

Hud on eräänlainen tietotaulu, jossa kerrotaan muun muassa kuinka kauan olet ajanut, mutta Big Rigsin hudissa aika ja pisteet menevät taulun ulkopuolelle ja epäselvästi toteutettu "Ultranaviksi" nimetty checkpoint-mittari on liitetty hudiin. Lisäksi Ultranavin yläpuolella on mittari, jonka tarkoitus on kuvastaa kuinka pitkälle olet edennyt radalla.

Kehitystyö
----------

Stellar Stonen toimistoja on Kaliforniassa, Los Angelesissa ja Lontoossa, mutta *Big Rigs* kehitettiin Ukrainassa. Tämä mahdollisti sen, että peli pystyttiin valmistamaan 3-5 kertaa halvemmalla. Kehitykseen käytettiin vain muutama kuukausi aikaa.

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoa *GameGAQs.com* sivulla
* Video pelistä *GameSpotin* sivuilla

Lähteet
-------

1. ↑  Big Rigs: Over the Road Racing (Arkistoitu – Internet Archive) @GameSpot.com
2. ↑  Big Rigs: Over the Road Racing @NetJak.com
3. ↑  Big Rigs: Over the Road Racing (Arkistoitu – Internet Archive) @ThunderBoltGames.com
4. ↑  Games you should never buy @G4TV.com
**Konstantin Konik** (31. joulukuuta 1873 – 3. elokuuta 1936) oli virolainen lääkäri ja poliitikko. Hän toimi muun muassa ministerinä ja Tarton yliopiston opettajana.

Elämäkerta
----------

Konstantin Konik syntyi Tartossa vuonna 1873. Myöhemmin hän opiskeli Tarton yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1899 ja alkoi harjoittamaan lääketiedettä. Vuonna 1908 hän suoritti tohtorin arvon. Vuosina 1913–1915 hän kirjoitti artikkeleita Viron ensimmäiseen vironkieliseen lääketieteelliseen lehteen *Trevisiin*. Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Konikista tuli Viron maapäivien jäsen. Hänet valittiin 19. helmikuuta 1918 Konstantin Pätsin ja Jüri Vilmsin kanssa kolmihenkiseen Viron pelastuskomiteaan, jossa hän edusti työpuoluetta. Vuosina 1918–1920 hän toimi terveysministeriön johdossa ja vuodesta 1920 vuoteen 1931 hän toimi politiikan ulkopuolella professorina Tarton yliopistolla opettaen kirurgiaa. Konikista tuli yliopistossa suosittu opettaja, ja hänen onnistui esimerkiksi saada yliopistolle sen ensimmäiset röntgen- ja kirkasvalohoitolaitteistot. 1920-luvun loppupuolella Konik palasi jälleen politiikkaan tullen valituksi Riigikoguun vuoden 1928 vaaleissa. Hän toimi Jaan Tõnissonin hallituksessa opetus- ja sosiaaliturvaministerinä toukokuusta lokakuuhun samana vuonna. Sittemmin hän palasi jälleen yliopistoon, jossa hän työskenteli kuolemaansa saakka vuonna 1936.

Lähteet
-------

1. 1 2  Wojciech Roszkowski ja Jan Kofman: *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century*, s. 484. M. E. Sharpe, 2008. ISBN 978-0-7656-1027-0. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Pentti Sistonen** (26. lokakuuta 1924 Helsingin maalaiskunta – 23. huhtikuuta 2010 Hyvinkää) oli suomalainen kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän tuli tunnetuksi varsinkin nuoriso-orkesteritoiminnan edelläkävijänä.

Sistonen opiskeli viulunsoittoa ja orkesterinjohtamista Sibelius-Akatemiassa. Hän suoritti kapellimestaritutkinnon vuonna 1951. Sistonen osallistui myös orkesterinjohdon kursseihin Wienissä ja Salzburgissa. Hän voitti ensimmäiset palkinnot kapellimestarikilpailuissa Hilversumissa ja Sienassa. Sistonen työskenteli kapellimestarina ensin Joensuussa ja siirtyi sitten johtamaan Oulun kaupunginorkesteria. Hän toimi myös kymmenen vuoden ajan kapellimestarina ja viulunsoiton opettajana Kuopion musiikkiopistossa. Vuodesta 1978 Sistonen työskenteli viulunsoiton lehtorina Hyvinkään musiikkiopistossa. Lisäksi hän johti musiikkiopiston kamari- ja puhallinorkestereita sekä Hyvinkään orkesteria. Hyvinkään orkesteri ja sen ohjelmisto kehittyivät merkittävästi Sistosen johtaessa sitä lähes kymmenen vuoden ajan, kunnes jäi eläkkeelle.

Sistonen vaikutti laajimmin työllään nuorten musiikinopiskelijoiden parissa. Hän johti kesäisiä orkesterileirejä Limingassa, Raudaskylässä ja Riistavedellä. Kansainvälisiä asiantuntijoita saapui tutustumaan Sistosen työn tuloksiin. Sistonen kuoli 85-vuotiaana. Hyvinkään musiikkiopistoon perustettiin hänen muistorahastonsa opiskelijoiden orkesterisoiton ja kamarimusiikin harrastuksen tueksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Muistot: Pentti Sistonen Helsingin Sanomat 23.4.2010, viitattu 27.12.2022
2. 1 2  Nuoriso-orkesteripioneeri Pentti Sistonen kuoli Iltalehti 3.5.2010, viitattu 27.12.2022
**Bigelow Aerospace** on kokoonpuhallettavia avaruusasemamoduuleja kehittävä yhtiö. Sen perusti Robert Bigelow vuonna 1999.

Bigelowin moduuleja on testattu kiertoradalla Genesis I- (2006) ja Genesis II (2007) -lennoilla. Vuonna 2016 kansainväliselle avaruusasemalle vietiin BEAM-koemoduuli.

BEAM
----

BEAM-koemoduuli (lyhenne sanoista *Bigelow Expandable Activity Module*) laukaistiin kansainväliselle avaruusasemalle SpaceX CRS-8 -rahtilennolla huhtikuussa 2016. Täyteen pumpattuna BEAM on mitoiltaan 4 × 3,2 metriä. Moduulin on tarkoitus olla asemassa ainakin vuoden, jonka aikana sen toimintaa mitataan ja astronautit käyvät välillä siellä, mutta pääsääntöisesti moduulin luukku pidetään suljettuna.

B330
----

Kehitteillä oleva B330 on ensimmäinen täyden koon tuotantoversio. Sen massa on 20 000 kilogrammaa ja paineistettu tilavuus 330 kuutiometriä. Huhtikuussa 2016 Bigelow sopi United Launch Alliancen kanssa sen laukaisusta vuonna 2020 Atlas V-raketilla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tulevaisuuden avaruushotelli esittäytyy Helsingissä tänään | Tiedetuubi *tiedetuubi.fi*.  Arkistoitu 29.4.2016. Viitattu 30.4.2016.
2. ↑  Private Space Habitat to Launch in 2020 Under Commercial Spaceflight Deal *Space.com*. Viitattu 30.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Bigelow Aerospacen verkkosivut