recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Nobelin fysiikan- ja kemianpalkintojen mitalien kääntöpuoli
**Nobelin fysiikanpalkinto** on yksi viidestä alkuperäisestä Nobel-palkinnosta. Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia myöntää palkinnon vuosittain ansioituneille fyysikoille. Rahapalkinto on kymmenen miljoonan Ruotsin kruunun suuruinen, ja palkintoon kuuluu lisäksi Erik Lindbergin suunnittelema kultainen mitali. Palkintosummaa pienennettiin 2012, mutta se palautettiin ennalleen vuonna 2020. Summan reaaliarvon vaihteluväli alkuperäiseen verrattuna on ollut 29–140 prosenttia.

Mitali
------

Mitalin kääntöpuolella on kuvio, jossa Isistä muistuttava jumalatar nousee esiin pilvistä pitäen kädessään runsaudensarvea. Isiksen kasvot ovat ilmeettömät ja hänen päänsä päällä olevaa huntua pitelee "tieteen genius".

Mitaliin on kaiverrettu latinankielinen teksti *Inventas vitam juvat excoluisse per artes*. Vapaasti suomennettuna kirjoitus tarkoittaa: "He, jotka paransivat taidoillansa elämää Maan päällä." Sanat on lainattu Vergiliuksen *Aeneis*-teoksen kuudennen laulun 663. säkeestä.

Katso myös
----------

* Luettelo Nobelin fysiikanpalkinnon saaneista

Lähteet
-------

1. ↑  The Nobel Prize Amount  Updated: As per December 2020. Nobel-säätiö. Viitattu 19.4.2022. (englanniksi)
2. 1 2  The Nobel Medal for Physics and Chemistry (Nobelprize.org)  2014. Nobel Media. Viitattu 1.10.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nobelin fysiikanpalkinto** Wikimedia Commonsissa

* Nobel-säätiö – Viralliset sivut
* Facts on the Nobel Prize in Physics (englanniksi)
* Fysiikan Nobel-palkinnon voittajien esittely (englanniksi)
* Suomenkielinen tiivistelmä fysiikan Nobel-palkinnon myöntämisperusteista kullekin palkitulle vuoteen 2003 (yksityishenkilön sivu, Archive.org)

Nobel-palkinnot
Fysiikanpalkinto •
Kemianpalkinto •
Fysiologian tai lääketieteen palkinto •
Kirjallisuuspalkinto •
Rauhanpalkinto •
Taloustieteen palkinto
**Etanaperhoset** (Limacodidae) on punatäplämäisiin perhosiin luettava pikkuperhosten heimo. Nimensä heimo on saanut toukistaan, jotka muistuttavat ulkonäöltään etanoita. Lajeja tunnetaan maailmanlaajuisesti noin 1000; enemmistö niistä esiintyy tropiikissa. Suomessa heimoa edustaa etanaperho (*Heterogenea asella*).

Täysikasvuiset etanaperhoset ovat lähes poikkeuksetta pieniä, karvaisia perhosia, joiden suuosat ovat surkastuneet. Pää on pieni ja jää monilla lajeilla keskiruumiin alle piiloon. Siivet ovat pituuteensa nähden varsin leveät ja perhonen on väritykseltään tavallisesti vaihtelevan ruskansävyinen. Takaruumis kaartuu monilla jyrkästi ylöspäin.

Etanaperhosten toukat ovat erikoisen muotoisia. Niiden käsnäjalat ovat muuttuneet imukuppimaisiksi ja rintajalat ovat surkastuneet. Jalkojen puutteen vuoksi toukka liikkuu aaltomaisesti ruumistaan liikutellen ja erittää alleen liukastetta helpottaakseen liikkumistaan. Monilla lajeilla on poltinkarvoja ja niihin liittyen toukan väritys on usein räikeä. Terveelle ihmiselle karvat eivät ole vaarallisia, mutta voivat aiheuttaa kivuliastakin poltetta. Kotelo on muodoltaan kuppimainen.

Lähteet
-------

1. ↑  Marc E. Epstein: *Revision and Phylogeny of the Limacodid-Group Families, with Evolutionary Studies on Slug Caterpillars (Lepidoptera: Zygaenoidea)*. Smithsonian Institution Press, 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 15.12.2010). (englanniksi)
2. ↑
3. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q28912
* Wikispecies: Limacodidae
* AFD: Limacodidae
* BAMONA: Limacodidae
* BioLib: 17338
* BOLD: 529
* BugGuide: 131
* CoL: C2K
* EoL: 851
* EPPO: 1LIMCF
* Fauna Europaea: 3911
* Fauna Europaea (new): da9fa31f-552a-49ea-ac05-d54deaf402a4
* GBIF: 5474
* iNaturalist: 84165
* IRMNG: 109878
* ITIS: 117602
* NBN: NBNSYS0000160314
* NCBI: 115353

 |

 |
Etan Patz vuonna 1978.
**Etan Patz** (s. 9. lokakuuta 1972 – kadonnut 25. toukokuuta 1979) oli 6-vuotias poika, joka katosi New Yorkissa toukokuussa 1979 matkalla kotoaan koulubussille. Häntä ei koskaan löydetty ja hänet julistettiin kuolleeksi vuonna 2001.

Patzin katoamisen vuosipäivä on Yhdysvalloissa nimitetty kansalliseksi kadonneitten lasten muistopäiväksi (engl. *National Missing Children's Day*).

Vuonna 2012 Pedro Hernandez -niminen mies asetettiin syytteeseen Patzin kidnappauksesta ja murhasta. Hernandez kertoi houkutelleensa Patzin työpaikalleen ja vieneensä tämän kellariin, murhanneensa Patzin ja hävittäneen ruumiin. Hernandezin asianajaja kiisti tunnustuksen luotettavuuden, koska Hernandez sairastaa skitsofreenistä persoonallisuushäiriötä ja kärsii muun muassa hallusinaatiosta.

Huhtikuussa 2015 valamiehistö vetäytyi 10 viikkoa kestäneen oikeudenkäynnin päätteeksi pohtimaan Hernandezin syyllisyyttä. Valamiehistö ei päässyt yksimielisyyteen syyllisyyskysymyksestä, minkä seurauksena oikeudenkäynti raukesi (engl. *mistrial*) toukokuussa 2015.

Elokuussa 2015 tuomari määräsi, että uusi oikeudenkäynti alkaa helmikuussa 2016 valamiehistön valitsemisella (engl. *jury selection*). Vuosi myöhemmin, helmikuussa 2017 valamiehistö katsoi Hernandezin syylliseksi Patzin kidnappaukseen ja murhaan. Saman vuoden huhtikuussa oikeus tuomitsi 56-vuotiaan Hernandezin elinkautiseen vankeuteen, jota hänen on istuttava vähintään 25 vuotta.

Lähteet
-------

1. ↑  Pitkänen, Matti: Koulupoika katosi 33 vuotta sitten - riittääkö skitsofreenikon tunnustus?  15.11.2012. Iltalehti. Viitattu 16.4.2015.
2. ↑  McKinley Jr. James C.: Jury Begins Deliberations in Etan Patz Case After 10 Weeks *New York Times*.  15.4.2015. Viitattu 16.4.2015. (englanniksi)
3. ↑  Siff, Andrew: Mistrial Declared in Etan Patz Murder Case After Jury Deadlocks for a Third Time *NBC New York*.  8.5.2015.  Arkistoitu 31.5.2015. Viitattu 1.6.2015. (englanniksi)
4. ↑  Rex Brown, Stephen: New trial in Etan Patz case set for Feb. 22 *New York Daily News*.  3.8.2015. Viitattu 3.8.2015. (englanniksi)
5. ↑  Rojas, Rick: Pedro Hernandez Found Guilty of Kidnapping and Killing Etan Patz in 1979  14.2.2017. New York Times. Viitattu 30.3.2017. (englanniksi)
6. ↑  McKinley Jr, James C.: Pedro Hernandez Gets 25 Years to Life in Murder of Etan Patz  18.4.2017. New York Times. Viitattu 19.4.2017. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Etana-eepoksen tapahtumia kuvaava kuvasylinteri noin vuosilta 2300–2100 eaa.
**Etana** oli Kišin kuningas, joka hallitsi 3000-luvun eaa. puolivälin tienoilla, mahdollisesti noin 2800 eaa. Sumerin kuningasluettelon mukaan Etana olisi ollut kuninkaana vedenpaisumuksen jälkeen, jolloin hän olisi ensimmäisenä yhdistänyt erilliset kaupunkivaltiot kuninkuutensa alle. Muinainen mesopotamialainen taru *Etanan eepos* kertoo luultavasti hänestä. Eepoksen tarkoituksena lienee ollut perimysjärjestyksen vahvistaminen. Ei ole todisteita siitä, että kertomuksen tapahtumat olisivat todella tapahtuneet. Eepos oli suosittu aihe sumerilaisissa kuvasylintereissä.

Tarun mukaan maan päällä ei ollut suuren tulvan jälkeen kuningasta. Niinpä jumalat ryhtyivät etsimään sopivaa kuningasta ja valitsivat Etanan. Hän osoittautuikin kyvykkääksi hallitsijaksi, mutta sitten kävi ilmi, ettei Etanan vaimo kyennyt synnyttämään lasta eikä kuninkaalla siten olisi perillistä. Tähän oli kuitenkin parannuskeino, synnytyskasvi, joka Etanan piti itse hakea taivaasta. Etana rukoili Shamash-jumalaa apuun. Shamash kuuli rukouksen ja ohjasi Etanan vuorelle, jossa haavoittunut kotka virui kuopassa, jonne se oli heitetty rangaistukseksi pyhän valan rikkomisesta. Kotkan oli määrä auttaa noutamaan lääkekasvi. Etana pelasti linnun, ja palkkioksi lintu vei miehen selässään ylös taivaisiin.

Etanan matkan lopputulos on epäselvä, sillä eepoksen teksti ei ole säilynyt kokonaisuudessaan. Erään katkelman mukaan Etana pääsi taivaaseen ja heittäytyi jumalten eteen. Toisen katkelman mukaan Etana olisi kuitenkin tullut lentomatkalla pahoinvoivaksi ja syöksynyt maahan. Mikäli Etanan matka lopulta onnistui, se olisi ollut vahvistus hänestä lähtöisin olevan dynastian oikeudelle kruunuun.

Lähteet
-------

* Risto Kari: *Historian ABC – Kaikkien aikojen valtiot*. Osa 5. Tammi 2001. ISBN 951-31-1097-4.

### Viitteet

1. ↑  Sumer *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 7.2.2018. (englanniksi)
2. ↑  Kari 2001, s. 283
3. 1 2 3  Etana Epic *Britannica Academic, Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 6.2.2018. (englanniksi)
Liitopuvulla liitäminen
**Liitopuku** on puku, jota käytetään laskuvarjo- ja BASE-hypyissä. Liitopuku antaa hyppääjälle mahdollisuuden pitkään vaakalentoon hypyn aikana. Puvun avulla taitava lentäjä pystyy säätelemään nopeuttaan huomattavasti. Liitopuvussa käden ja kyljen sekä jalkojen välissä on tunnelirakenteiset "siivet", jotka kehittävät nostovoimaa. Siivet matkivat rakenteeltaan laskuvarjoa.

Ensimmäiset liitopuvut kehitettiin 1930-luvulla. 1960-luvulla maailmaa kiersivät ns. Bird-manit, jotka järjestivät näytöksiä. Tuolloin puvun käyttö oli vaarallisempaa, sillä 75 hyppääjästä, jotka käyttivät kyseistä pukua, 72 kuoli. Näytökset olivatkin suosittuja luultavasti juuri tästä vaarallisesta luonteestaan. 

Ilmailuliitto edellyttää liitopuvun käyttäjältä C-lisenssiä laskuvarjohypyssä, joka tarkoittaa vähintään 200 hyppyä sekä SIL ry:n (Suomen ilmailuliitto ry) tai liitopukuvalmistajan hyväksymän liitopukukouluttajan suorittamaa koulutusta, jonka hyppääjä on suorittanut. Suositellaan, että liitopuvun käyttäjän tulee olla kokenut ja harjaantunut hyppääjä, sillä kuolemaan johtaneita turmia liitopuvun kanssa tapahtuu nykypäivinäkin. Taitavana ja kokeneena laskuvarjo- ja BASE-hyppääjänä tunnettu australialainen Dwain Weston kuoli vuonna 2003, ja yhdeksi syyksi luettiin hänen kokemattomuutensa liitopuvun käytössä. Ranskalainen Patrick de Gayardon, jolla oli mittavaa kokemusta liitopuvulla hyppäämisestä, kuoli vuonna 1998 hypätessään liitopuvulla, kylläkin testitilanteessa.

Lähteet
-------

* Liitohyppyopas (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Liitopuku** Wikimedia Commonsissa

* Jeb Corliss
* Dwane Westonin kuolemaan johtanut turma liitopuvussa
* Jeb Corliss lentää liitopuvulla
* Jeb Corliss Table mountain crash
Philippe de Monte
**Philippe de Monte** (myös *Philippus de Monte*, *Filippo di Monte*; 1521 Mechelen – 4. heinäkuuta 1603 Praha) oli flaamilainen renessanssimusiikin säveltäjä, joka tunnetaan hengellisestä musiikistaan ja madrigaaleistaan.

Monte työskenteli varhaisella aikuisiällään musiikkikasvattajana varakkaan napolilaisen perheen palveluksessa. Vuonna 1554 julkaistiin hänen ensimmäinen madrigaalikirjansa. Tällöin hän oli jo palannut kotiseuduilleen. Vuosina 1554–1555 Monte vieraili Englannissa Espanjan Filip II:n kappelin laulajana. Tänä aikana hän tutustui nuoreen William Byrdiin. Monte muutti lopulta takaisin Italiaan. Vuonna 1568 hänestä tuli keisari Maksimilian II:n hovin musiikkijohtaja Wienissä. Häntä oli edeltänyt tässä tehtävässä Jacobus Vaet. Monte jatkoi työskentelyä tehtävässään Maksimilian II:n kuoltua ja Rudolf II:n astuttua tämän seuraajaksi vuonna 1576. Neljä vuotta myöhemmin hän siirtyi Prahaan, josta Rudolf II oli tehnyt uuden keisarillisen asuinsijan.

Monten sävellysten joukossa on nelisenkymmentä messua (joista suurin osa parodiamessuja) ja vähintään 250 motettia. Monte sävelsi myös kymmeniä chansoneita, mutta suuren enemmistön hänen maallisista sävellyksistään muodostavat hänen laatimansa madrigaalit. Hän oli yksi viimeisistä flaamilaisista madrigaalin mestareista ja aikalaisistaan tuotteliain. Hän julkaisi kaikkiaan yli 1 200 madrigaalia, joiden joukossa on joitain hengellisiä madrigaaleja, lähes neljässäkymmenessä kirjassa elämänsä aikana. Monten varhaisista madrigaaleista monet ovat Francesco Petrarcan sanoihin sävellettyjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Philippe de Monte Britannica
2. ↑  Jacobus Vaet Hyperion Records

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Eugène Delacroix: *Sardanapaloksen kuolema* (1827).
**Sardanapaloksen kuolema** (ransk. *La Mort de Sardanapale*) on ranskalaisen Eugène Delacroix’n historiamaalaus vuodelta 1827. Se kuvaa muinaisen Assyrian myyttisen viimeisen kuninkaan Sardanapaloksen viimeisiä hetkiä.

Maalauksen innoittajana oli vuonna 1821 ilmestynyt englantilaisen George Byronin teos *Sardanapalos*. Maalaus kuitenkin esittää tapahtumat erilaisina: Byronin näytelmässä Sardanapalos tekee itsemurhan polttamalla itsensä roviolla yhdessä lempivaimonsa kanssa, mutta Delacroix’n maalauksessa itsemurhaan valmistautuva Sardanapalos makailee levollisesti vuoteella samalla kun palvelijat surmaavat hänen vaimonsa ja hevosensa sekä tuhoavat hänen aarteensa hänen silmiensä edessä. Taustalla oikealla linnoitus savuaa. Delacroix’n mukaan maalauksen oli tarkoitus tuomita Sardanapaloksen edustama hillittömän ylellinen elämä, mutta monet aikalaiset arvostelivat maalausta sen sisältämien julmuuksien ja irstailujen vuoksi. Sardanapaloksen rento asento maalauksessa antaa ymmärtää, että hän nauttii julmasta näytöksestä.

*Sardanapaloksen kuolema* kuuluu Louvren taidemuseon kokoelmiin Pariisissa. Maalauksen mitat ovat 392 x 496 senttimetriä. Vuonna 1844 maalattu pienempi versio teoksesta on Philadelphian taidemuseon kokoelmissa Yhdysvalloissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Pinx. Maalaustaiteen mestareita: osa 3, Todellisuus ylittää ihanteet*, s. 140. WSOY 2004.
2. ↑  The Death of Sardanapalus (englanniksi) Philadelphia Museum of Art. Viitattu 1.7.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sardanapaloksen kuolema** Wikimedia Commonsissa

* Analyysia maalauksesta (englanniksi) Artble
*Tämä artikkeli kertoo vuosina 1882–1906 ilmestyneestä lehdestä. Åbo Tidningar käytti samaa nimeä vuosina 1800–1809.*
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Åbo Tidning** oli Turussa vuosina 1882–1906 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.

Ruotsinmielinen *Åbo Tidning* perustettiin kielikysymyksessä neutraalin *Åbo Underrättelserin* kilpailijaksi. 1880-luvulla sen toimitussihteerinä työskenteli kansansivistyspyrintöjä ajanut John Hedberg, joka vaikutti myös julkaisuyhtiön kansanlehden *Västra Finlandin* perustamiseen. Sortovuosina *Åbo Tidning* oli linjaltaan perustuslaillinen ja kesällä 1901 se oli kaksi kuukautta viranomaisten lakkauttamana. *Åbo Underrättelserin* muututtua ruotsinmielisemmäksi lehtien välisestä kilpailusta päätettiin luopua. *Åbo Tidning* lakkasi ilmestymästä vuoden 1907 alusta ja sen sisarlehdet *Västra Finland* ja *Turun Lehti* siirtyivät uuden yhtiön omistukseen.

Aluksi seitsemän ja vuonna 1906 kuusi kertaa viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1500 kappaletta vuonna 1900.

Päätoimittajat
--------------

* Ernst Rönnbäck (1883–1884)
* Gustaf Alexander Cygnaeus (1885–1906).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 305. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 306. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Åbo Tidning Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
**Feodor Kirilov (Heikki) Röppänen**, sukunimi alk. *Reppijev* (12. toukokuuta 1881 Manssila, Salmi – 11. toukokuuta 1926 Eiran sairaala, Helsinki) oli suomalainen puutavaraliikemies ja toimitusjohtaja.

Röppänen oli vuonna 1917 mukana perustamassa muiden sortavalaisten kauppiaiden kanssa Aunuksen Puuliike Osakeyhtiötä joka osti samana vuonna sortavalaisen Puuliike Supinen Oy:n sahan. Yhtiö osti Petroskoin lähellä toimineen sahalaitoksen mutta menetti sen Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen 1918. Röppänen oli Aunuksen Puuliike Osakeyhtiön toimitusjohtajana 1917–1922 ja Puuliike Supinen Oy:n toimitusjohtajana 1917–1926. Yhtiö siirsi toimintonsa Suomen puolelle Suojärvelle, jonne rakennettiin Kaipaan saha. Yhtiö oli 1924 vararikon partaalla, ja se vaihtoi useaan otteeseen omistajaa, kunnes joutui 1927–1928 Hella Wuolijoen perustaman Osakeyhtiö Carelia Wood Co:n haltuun. Myöhemmin 1937 yhtiön omistajaksi tuli Enso-Gutzeit.

Röppänen toimi 1919 Aunuksen väliaikaisen hoitokunnan elintarvikeasiain toimiston päällikkönä ja hoitokunnan jäsenenä. 

Röppänen oli naimisissa vuodesta 1906 Maija Malvalan (1883–1945, nimi alun perin Maria Stiez) kanssa jonka isä oli toiminut Valko-Venäjällä santarmikasarmin vahtimestarina. Heillä oli ottotytär Julia (1917–1983) joka muutti myöhemmin Ruotsiin. Maria Malvala tunnettiin myös posliini- ja öljyvärimaalauksen harrastajana. Röppänen asui perheineen Sortavalssa Puistokatu 5B:ssä sijainneessa empiretyylisessä yksikerroksisessa puutalossa, Malvalan talossa jonka oli suunnitellut 1898 Oski Leander (1873–1942).

Lähteet
-------

1. ↑  F. K. Röppäsen kuolinilmoitus, Uusi Suomi 12.05.1926, nro 107, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Virtuaali-Sortavala, Malvalan talo (Google cache-linkki)
3. ↑  Aunuksen Puuliikkeen siirtyminen Enso-Gutzeitille, Laatokka 28.08.1937, nro 97, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Muutoksia Aunuksen väliaikaisen hoitokunnan kokoonpanossa, Uusi Suomi 10.07.1919, nro 154, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Fjodor Pavlovitš Jelenev** (ven. Фёдор Павлович Еленев; 17. huhtikuuta 1827 Poretšje – 10. helmikuuta 1902 Tsarskoje Selo) oli venäläinen poliittinen kirjailija, joka käytti nimimerkkiä **Skaldin** (Скалдин). Hän oli yksi Suomen autonomiaa vastaan 1890-luvulla hyökänneistä kirjoittajista.

Jelenev oli aatelinen. Valmistuttuaan Moskovan yliopistosta hän toimi virkamiehenä. Hän kirjoitti vuosina 1867–1869 *Otetšestvennyje zapiski* -lehdessä ilmestyneen esseesarjan *V zaholustje i v stolitse*, joka julkaistiin vuonna 1870 kirjana. Jelenev arvosteli vuoden 1861 maaorjien vapautusta huonosti toteutetuksi reformiksi. Hän oli alkujaan edistysmielinen, mutta kääntyi myöhemmin vanhoilliseksi ja työskenteli vuosina 1868–1896 Venäjän sisäministeriön lehdistöosastolla sensuurin parissa. Muun muassa Karl Marx, Friedrich Engels ja Vladimir Lenin kommentoivat "Skaldinin" teoksia, vaikka eivät jakaneet tämän näkemyksiä. Jelenev sai salaneuvoksen arvonimen.

Kirjoitettuaan aiemmin muun muassa Puolan tilanteesta Jelenev suuntasi 1890-luvulla huomionsa Suomen-kysymykseen, josta hän julkaisi vuodesta 1891 alkaen lukuisia teoksia, pääosin venäjäksi mutta yhden kirjan vuonna 1895 ranskaksikin. Oppinut Jelenev oli kirjoittajana pedantti ja kertasi teoksissaan kaikki muiden venäläisten kirjoittajien Suomen perustuslakikiistassa esittämät argumentit kuitenkaan lisäämättä niihin mitään oleellisesti uutta. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin tiedetään tutustuneen Jelenevin näkemyksiin ja tämän teoksia toimitettiin lukemistoksi myös keisari Nikolai II:lle. Jelenev tosin vaati vielä jyrkempiä toimenpiteitä kuin mihin Bobrikov ryhtyi, esimerkiksi Suomen senaatin ja valtiosihteerinviraston lakkauttamista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Федор Павлович Скалдин (venäjäksi) Hrono.ru. Viitattu 23.6.2019.
2. 1 2 3  Skaldin, Fedor Pavlovich (englanniksi) *The Great Soviet Encyclopedia* (1979), The Free Dictionary. Viitattu 23.6.2019.
3. 1 2  осударственный деятель и публицист (Фёдор Павлович Еленев) (venäjäksi) *В КРАЮ ПОРЕЧСКОМ* (2008), Nikolajevski Sobor. Viitattu 23.6.2019.
4. ↑  Еленев, Федор Павлович *Entsiklopeditšeski slovar Brokgauza i Jefrona* (1894/1905).
5. ↑  Osmo Jussila: *Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917*, s. 558, 584–585, 619, 638, 653–654. WSOY, Helsinki 2004.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hôtel de Sens
**Hôtel de Sens** on historiallinen kaupunkitalo Pariisin keskustassa Le Marais’n alueella, osoitteessa rue du Figuier 1. Se on yksi harvoja Pariisissa säilyneitä keskiaikaisia asuintaloja. Se on rakennettu vuosien 1474 ja 1519 välisenä aikana. Talo oli alkujaan Sensin arkkipiispan virka-asunto.

Rakennus oli 1500-luvulla muun muassa Bourbon- ja Guise-sukujen linnoitettuna asuntona. Kuningas Henrik IV:n puoliso Margareeta Valoislainen majoitettiin tänne avioeron astuttua voimaan vuonna 1605 ja hänen on sanottu viettäneen talossa rietasta elämää. Talo oli myöhemmin sekalaisessa käytössä, kunnes Pariisin kaupunki osti sen vuonna 1911. Hôtel de Sens restauroitiin vuosina 1934–1960. Vuodesta 1961 alkaen siinä on toiminut kunnallinen Forneyn taidekirjasto.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Kaupunkikirjat: Pariisi* (suom. Ilkka Rekiaro), s. 99. Kuudes, uudistettu painos. WSOY, Helsinki 2009. Alkuteos *Travel Guides Paris*, julkaistu ensimmäisen kerran Isossa-Britanniassa 1993, Dorling Kindersley Ltd, Lontoo.
2. 1 2  L'Hôtel de Sens Paris1900. Viitattu 20.3.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hôtel de Sens** Wikimedia Commonsissa
Loki taivuttelee Höderia ampumaan Balderia mistelinoksalla.
**Höder** tai **Hödr** (muinaisnorjaksi *Hǫðr*, isl. *Höður*) on skandinaavisessa mytologiassa Odinin ja Friggin poika sekä Balderin kaksoisveli. Höder on sokea, eikä hän arvioi muita heidän ulkoisen olemuksensa vaan sisäisen arvonsa mukaan. Höderin nimi merkitsee suomeksi 'taistelu' tai 'kamppailu'.

Höderin veli Balder alkoi nähdä pahaenteisiä unia omasta kuolemastaan ja masentui niistä. Balder oli jumalten suosikki, ja Frigg lähetettiinkin hankkimaan maailman kaikilta esineiltä ja olioilta vala, etteivät ne koskaan vahingoittaisi hänen poikaansa. Mutta Frigg ei pyytänyt valaa misteliltä, koska ajatteli sen olevan liian pieni ja merkityksetön. Loki sai myöhemmin kuulla asiasta.

Eräänä päivänä jumalat huvittelivat ja heittelivät aseita kohti haavoittumatonta Balderia. Silloin Loki houkutteli Höderin sinkoamaan Balderia kohti mistelinoksasta tehdyn keihään. Loki yksin tiesi, että se oli ainut ase, joka pystyisi tappamaan Balderin. Lokin petkuttama Höder teki ehdotuksen mukaan ja Balder kuoli. Balder joutui laskeutumaan manalan valtakuntaan Heliin, vaikka oli ennustettu, että Balder ja Höder yhdistyisivät ragnarökin jälkeen syntyvässä uudessa maailmassa.

Lähteet
-------

* Cotterell, Arthur: Maailman myytit ja tarut. WSOY 1996. ISBN 951-0-17102-6
* Lurker, Manfred: A Dictionary of Gods and Goddesses, Devils and Demons. Routledge & Kegan Paul, 1987. ISBN 0-203-67189-9

### Viitteet

1. 1 2  Cotterell 1996, s. 206
2. ↑  Lurker 1987, s. 82
3. ↑  Cotterell 1996, s. 70
**Fratria** (att.kreik. φρατρία, *fratria*, m.kreik. φράτρα, *fratra*, "veljeys", "veljeskunta" < φρατήρ, *fratēr*, "veli") oli antiikin Kreikassa fylen eli heimon osa. Fratriat koostuivat useista suvuista ja vastasivat eräänlaista klaania. Fratriat tunnetaan suhteellisen huonosti, parhaiten Attikasta eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneelta alueelta.

Attika
------

Fratriat perustuivat ilmeisesti ennen kaikkea yhteisen kultin ylläpitoon paikallisessa pyhäkössä. Pyhäkössä palvottiin usein Zeus Fratriosta tai Athene Fratriaa, tai jotain paikallista heerosta.

Ennen Kleistheneen uudistusta vuonna 508 eaa. jokainen Attikan neljästä vanhasta fylestä oli jaettu kolmeen fratriaan, mikä teki fratrioiden kokonaismääräksi kaksitoista. Jokainen fratria puolestaan koostui 30 suvusta. Jokainen Ateenan kansalainen kuului johonkin fratriaan, ja tämä toimi kansalaiskirjanpidon perustana. Uudet syntyneet poikalapset esiteltiin näiden isän fratrialle aina vuosittain Apaturia-juhlan yhteydessä, ja kirjattiin kansalaisiksi, mikäli lapsen syntyperä todettiin lailliseksi. 18 vuotta täyttäneet efebit tarkastettiin uudelleen, ja heille myönnettiin täydet kansalaisoikeudet. Fratriat tunnustivat myös avioliitot ja ratkoivat perintöoikeuteen liittyvät kysymykset.

Kleistheneen uudistuksessa fratrioiden määrään ja niiden sosiaaliseen ja uskonnolliseen rooliin ei tehty muutoksia; Kleisthenes pyrki ainoastaan poistamaan niiden poliittisen merkityksen. Uudistuksen jälkeen kansalaiskirjanpito perustui jäsenyyteen jossakin demoksessa fratrian sijasta, mutta fratriat jatkoivat silti omien luetteloiden ylläpitoa. Arkaaisen kauden lopulta klassiselle kaudelle tultaessa fratrioiden merkitys kuitenkin väheni vähitellen.

Muu Kreikka
-----------

Fratrioita tiedetään olleen myös muun muassa Aiginalla, Delfoissa, Korintissa ja Thebassa. Esimerkiksi Delfoissa käytettiin nimimuotoa *patria* (πατριά). Doorilaisilla alueilla fratriat tunnettiin yleensä nimellä *patra* (πάτρα), Kreetalla kuitenkin nimellä *hetaireia* (ἑταιρεία).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Liddell, Henry George & Scott, Robert: φράτρα, ἡ *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. 1 2  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Fratria", *Antiikin käsikirja*, s. 181. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
3. 1 2 3 4 5 6  Phratria Foundation of the Hellenic World. Viitattu 21.8.2017.
4. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: ἑταιρεία *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)

Kirjallisuutta
--------------

* Lambert, S. D.: *The Phratries of Attica*. University of Michigan Press, 1993, 1998.
**Fratafernes** (m.kreik. Φραταφέρνης, kuoli ennen vuotta 321 eaa.) oli persialainen sotilas. Hän oli Parthian ja Hyrkanian maakuntien satraappi Dareios III:n aikana. 

Fratafernes johti omien maakuntiensa joukkoja Gaugamelan taistelussa vuonna 331 eaa. Dareioksen pakeni Frataferneen kanssa Hyrkaniaan hävittyä taistelun Aleksanteri Suurta vastaan. Dareioksen kuoleman jälkeen Fratafernes antautui Aleksanterille, joka antoi Frataferneen jatkaa Parthia satraappina. 

Fratafernes seurasi Aleksanterin mukana kun tämä ajoi takaa Dareioksen murhaajaa Bessosta. Aleksanteri lähetti Frateferneen Erigyioksen ja Karanoksen kanssa kukistamaan kapinoivan Satibarzaneksen. Vuoden 328 eaa. talvena Fratafernes lähetettiin kukistamaan kapinoivaa Autofradatesta. Fratafernes selvitti tehtävänsä ja toi kapinallisen vankina kuninkaan luokse. Fratafernes saapui kuninkaan luokse pian Hydaspesjoen taistelun jälkeen. Tämän jälkeen Fratafernes palasi ilmeisesti takaisin omaan maakuntaansa. Hän lähetti poikansa Farismeneen elintarvikkeilla lastatun saattueen kanssa avustamaan Aleksanterin armeijaa Gedrosian aavikon ylityksessä.

Kaksi muuta Frataferneen pojista, Fradasmenes ja Sisines, liittyivät Aleksanterin toveriratsuväen kuninkaalliseen osastoon (*agema*) vuonna 324 eaa. Fratafernes sai jatkaa maakuntiensa hallitsemista Aleksanterin kuoleman jälkeen. Fratafernes kuoli luultavasti ennen Triparadisoksen kokousta vuonna 321 eaa. Ainakin Parthian uudeksi satraapiksi nimitettiin Filippos joka oli ennen ollut Sogdianan satraappi.

Lähteet
-------

* William Smith (editor); *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, "Phrataphernes (1)" (Arkistoitu – Internet Archive), Boston, (1867)
* Waldemar Heckel: *Who's who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander's Empire s. 255*. Blackwell Publishing, 2006. ISBN 1-4051-1210-7.
**Jacques-Nicolas Lemmens** (1823 – 1881) oli belgialainen urkuri, säveltäjä ja pedagogi.

Lemmens muistetaan paitsi omista urkuteoksistaan myös eräiden merkittävimmistä ranskalaisromanttisen urkukoulukunnan edustajien opettajana: mm. Charles-Marie Widor ja Alexandre Guilmant opiskelivat hänen johdollaan Brysselin konservatoriossa. Tähän vaikutti merkittävästi urkujenrakentajanero Aristide Cavaillé-Coll, joka oli ystävystynyt Lemmensin kanssa ja löytänyt hänessä merkittävän tukijan sinfoniselle urkutyypilleen.

Cavaillé-Coll olisikin suonut Lemmensin asettuvan pysyvästi Ranskaan, mutta kun se ei onnistunut, hän lähetti "löytämiään" erityislahjakkaita nuoria urkureita tämän oppiin. Tätä kautta Lemmensia voidaan hyvällä syyllä pitää eräänä ranskalaisromanttisen urkumusiikin isistä; lisäksi on huomattavaa, että hänen kauttaan katkeamaton opettaja-oppilas -ketju ulottuu Johann Sebastian Bachista Widoriin ja Guilmantiin ja heistä edelleen jokseenkin kaikkiin Ranskan merkittäviin urkureihin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Fritz Gosslau** (1898–1965) oli saksalainen lentokoneinsinööri, joka tunnetaan 1930–1940-luvuilla tekemästään työstä V-1-ohjuksen kehittämisessä. 

Siemens AG -yhtiössä työskennellyt Gosslau kehitteli 1930-luvulla uudenlaista asetyyppiä, kauko-ohjattavaa ohjusta. Vuoden 1937 alusta alkaen kehitystyö siirtyi Argus Motoren -yhtiölle. Ohjuksen koelento tehtiin 14. heinäkuuta 1939. Samana syksynä Gosslau asetti tavoitteekseen sellaisen radio-ohjattavan ohjuksen, jonka kantomatka olisi satoja kilometrejä. Moottoriksi hän valitsi sysäysputkimoottorin. Kehitystyön loppuvaihe tehtiin asevoimien tutkimuskeskuksessa Peenemündessä. Vuonna 1942 Gosslau oli saanut laitteen toimimaan melko luotettavasti ja siirryttiin tuotantovaiheeseen. Ohjuksen nimenä oli pitkään *Fieseler Fi-103*, mutta nimi vakiintui muotoon V-1. Sitä valmistettiin noin 30 000 kappaletta, joista noin 10 000 laukaistiin kohti maalia. Lontooseen näitä V-1-ohjuksia osui 3 876 kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Fritz Gosslau. Katalog der Deutschen nationalbibliothek. Viitattu 17.4.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Fritz Englund** (15. toukokuuta 1870 – 1951) oli suomalainen harrastajavalokuvaaja, joka toimi Björkboda Bruk Ab:n ja Suomen Naulakonttorin johtajana.

Fritz Englund oli mukana 1889 perustetun ruotsinkielisen Amatörfotografklubben (AFK)-valokuvausyhdistyksen toiminnassa. Yhdistykseen kuuluneet Wladimir Schohin, Walter Jakobsson ja Fritz Englund pyrkivät kuvissaan piktorialismiin ja he käyttivät kuvien tuottamiseen jalopainomenetelmiä kuten bromiöljy-, hiili- tai kumipainomentelmiä halutun lopputuloksen saavuttamiseksi. Englund väritti ja retusoi valokuviaan sekä tarkensi käsin niiden yksityiskohtia piirtämällä ja maalaamalla. Hän kuvasi 1900-luvun alun helsinkiläisen porvariston elämää, pikkukaupunkeihin tehtyjä vierailuja sekä lomaelämää saaristossa. 

Suomen valokuvataiteen museo sai 3 000 valokuvaa sisältävän Fritz Englundin kokoelman lahjoituksena vuonna 1991.

Lähteet
-------

1. ↑  Siihen aikaan kun pappa kameran osti, Helsingin Sanomat Kulttuuri 15.9.1999 (Tilaajille)
2. ↑  Suomen teollisuuskalenteri, 01.01.1923, s. 85, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Helsingin nimikirja ja suomalainen osotekalenteri, 01.01.1910, s. 323, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Syntymäpäiwiä, Turun Sanomat, 15.05.1920, nro 4720, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Amatörfotografklubben i Helsingfors : Ensimmäiset sata vuotta (Arkistoitu – Internet Archive)
6. 1 2  Anna-Kaisa Rastenberger : Kujeileva katupoika, Suomen valokuvataiteen museo

Aiheesta muualla
----------------

* Laura Sallas ja Sofia Lahti : Mitä on retusointi?, Suomen valokuvataiteen museo
**Fritz Frauenheim** oli saksalainen sukellusvenekapteeni, joka upotti 47. eniten tonnistoa sukellusveneiden komentajista toisen maailmansodan aikana Atlantilla, muun muassa suomalaiset rahtialukset SS Mercatorin ja SS Ellen.

Ura
---

Frauenheim palveli aluksi linjalaiva *Schleswig-Holsteinilla* huhtikuusta 1930, minkä jälkeen hän siirtyi kevyt risteilijä Karlsruhen miehistöön. Sukellusvenejoukkoihin hän liittyi tammikuussa 1936. Aluksi hän toimi vahtiupseerina U-25:llä, kunnes hän sai komentoonsa U-21:n lokakuussa 1939.

U-21 partioi Frauenheimin komennossa viisi eri kertaa etupäässä Pohjanmerellä lokakuusta 1939 tammikuuhun 1940 ja upotti viisi alusta. Niiden joukossa oli SS *Mercator* 1. joulukuuta 1939. Britannian Kuninkaallisen laivaston risteilijä *HMS Belfast* vaurioitui pahoin U-21:n jättämästä merimiinasta marraskuussa 1939.

Maaliskuussa 1940 hän siirtyi komentamaan VIIC-tyypin sukellusvenettä U-101 ja neljän matkan aikana hän upotti 12 alusta. Joulukuussa 1940 hänet siirrettiin koulutustehtäviin. Syyskuussa 1941 hän sai komentoonsa 23. laivasto-osaston ja 29. laivasto-osaston toukokuussa 1942. Helmikuusta 1944 hän palveli minisukellusveneamiraliteetin henkilökunnassa. Sodan jälkeen Frauenheim oli liittoutuneiden pidättämänä kahdeksan kuukautta.

Upotustilastot
--------------

* 18 upotettua rahtialusta, 78.248 GRT
* 1 upotettu sota-alus, 605 GRT
* 1 vahingoitettu rahtialus, 4.155 GRT
* 1 vahingoitettu sota-alus, 11.500 tons

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Top U-boat Aces. Fritz Frauenheim *uboat.net*. Viitattu 27. marraskuuta 2007. (englanniksi)
2. ↑  Atrás: U21 *www.u-historia.com*. Viitattu 27. marraskuuta 2007. (espanjaksi)
3. ↑  Atrás: U31 *www.u-historia.com*. Viitattu 27. marraskuuta 2007. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Frauenheimin tiedot uboat.net-sivustolla; muun muassa kuva
Fritz Haarmann (keskellä)
**Friedrich "Fritz" Heinrich Karl Haarmann** (25. lokakuuta 1879 – 15. huhtikuuta 1925) oli pahamaineinen sarjamurhaaja Hannoverissa, Saksassa.

Murhat
------

Vuosina 1919-1924 Hannoverin Vampyyriksi kutsuttu Haarmann murhasi ainakin 24 nuorta poikaa. Pojat olivat useimmiten kodittomia tai kotoaan karanneita, ja viettivät aikaansa rautatieasemalla ruoan tai almujen toivossa. Haarmann houkutteli pojan asuntoonsa luvaten ruokaa ja yösijan, mutta tappoikin tämän puremalla tätä kaulaan. Murhan aikana Haarmann koki seksuaalista tyydytystä. Ruumiit hän hävitti heittämällä ne Leine-jokeen ja poikien vähäiset omaisuudet hän antoi apulaiselleen, Hans Gransille, myytäväksi. Huhuttiin myös, että hän myi murhaamiensa poikien lihaa mustan pörssin sianlihana, mutta todisteita ihmislihan myymisestä ruoaksi ei löydetty.

Oikeudenkäynti
--------------

Oikeudenkäynnissä Haarmann käyttäytyi huolettomasti. Syystä tai toisesta häntä kohdeltiin toisin kuin olisi voinut luulla: Hän esimerkiksi sai polttaa oikeudenkäynnin aikana sikaria, ja hänen pyynnöstään kaikki naiset poistettiin salista. Haarmann oli myös ilomielin kirjoittanut tunnustuksensa, jossa kertoi syyllistyneensä usean pojan murhaan. Tunnustus oli täynnä pienellä kirjoitettuja kommentteja siitä, kuinka hän oli nauttinut teostaan tai kuinka jokin tapaus oli ollut hupaisa. Tuomio oli teloitus mestaamalla. Rangaistus pantiin täytäntöön 15. huhtikuuta 1925. 

Haarmannin apulainen Hans Grans sai 12 vuotta vankeutta. Haarmannin pää säilöttiin, jotta tutkijat saattaisivat myöhemmin tutkia hänen aivojensa rakennetta. Päätä säilytettiin n. 90 vuoden ajan teloituksen jälkeen Göttingenin yliopistossa. Haarmannin pää on nyttemmin haudattu kaikessa hiljaisuudessa.

Kirjallisuus
------------

Fritz Haarmann esiintyy sivuhenkilönä Margit Sandemon kuvitteellisessa kirjasarjassa Jääkansan tarina.

Elokuvissa
----------

Aiheesta on tehty myös saksalainen elokuva *Der Totmacher* (1995). Elokuvan on ohjannut Romuald Karmakar ja pääosassa, Fritz Haarmanina, esiintyi komisario Schimanskina paremmin tunnettu Götz George. Elokuva on pienimuotoinen kamarinäytelmä, joka keskittyy "Hannoverin teurastajan" kuulusteluun. TV 2 esitti elokuvan 1990-luvun lopulla nimellä *Kuolonenkeli*.

Toinen Haarmannia käsittelevä elokuva on *Die Zärtlichkeit der Wölfe* (1973).

Lähteet
-------

1. ↑  Tieteen Kuvalehti Historia 15/2013, s. 64-71
2. ↑  90 vuotta säilötty sarjamurhaajan pää haudattiin salassa[vanhentunut linkki]. Ilta-Sanomat 26.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* (englanniksi) Fritz Haarmann: The Butcher of Hannover - The Crime Library (Arkistoitu – Internet Archive)

* (suomeksi) Tieteen Kuvalehti Historia: Hannoverin vampyyri

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Amerikangascognenajokoira** (*American Blue Gascon Hound*) on yhdysvaltalainen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Amerikangascognenajokoira on erittäin suurikokoinen, raskaspäinen, pitkäkorvainen ja kookasrunkoinen. Samalla se on myös ketterä, voimakas ja atleettinen. Sen sinitäplikäs väritys muistuttaa sinistä pesukarhukoiraa, minkä vuoksi ne on joskus esitelty yhdeksi ja samaksi roduksi. Harrastajien mukaan asia ei kuitenkaan ole näin.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu on miellyttäväluonteinen, sitkeä ja voimakashaukkuinen.

Alkuperä
--------

Amerikangascognenajokoiran alkuperä johtaa juurensa 1900-luvun alkuun. Se kuuluu amerikkalaisiin ns. "puuhun ajaviin koiriin" (*treeing dogs*), ja onkin edelleen lähellä alkuperäistä, muinaista amerikkalaista puuhun ajavaa koiraa. Kun riista on paennut puuhun, koira ilmoittaa sen sijainnin metsästäjälle haukkumalla puun juurella. Louisianassa on perustettu American Blue Gascon Hound Association, jonka tehtävä on tukea rodun jalostusta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Morris, Desmond. *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds*, s. 222. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont.
**II. DDR-Liga** oli vuosina 1955–1963 Itä-Saksan jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso.

Historia
--------

Kauden 1954–1955 jälkeen DDR-Ligasta poistettiin kolmen lohkon sarjajärjestelmä ja tilalle tehtiin yksi neljäntoista joukkueen sarja. DDR-Oberligaan nousivat lohkojen kaksi parasta joukkuetta. Tällöin Bezirksligasta tuli maan neljänneksi korkein sarjataso. Ensimmäisellä kaudella sarjasta ei noussut eikä tippunut yhtään joukkuetta, koska liitto vaihtoi sarjan ajankohtaa.

II. DDR-Ligan pelitapa muuttui historian aikana useaan otteeseen, kunnes sarja lopetettiin kauden 1962–1963 jälkeen.

Nousijat
--------

* 1955: Ei nousijaa
* 1956: Stahl Stalinstadt, Lokomotive Weimar
* 1957: Dynamo Eisleben, Motor Bautzen
* 1958: Dynamo Dresden, Motor Steinach
* 1959: Dynamo Hohenschönhausen, Vorwärts Cottbus, Motor Karl-Marx-Stadt
* 1960: Vorwärts Neubrandenburg, Motor Dessau, Stahl Eisenhüttenstadt
* 1961/62: TSC Oberschöneweide, Vorwärts Rostock, SC Neubrandenburg, Turbine Magdeburg, Dynamo Frankfurt, Motor Süd Brandenburg, Vorwärts Leipzig, Motor Nordhausen-West, Lokomotive Halberstadt, Motor West Karl-Marx-Stadt, Aktivist Zwickau, Motor Bautzen, Motor Weimar, Motor Steinach, Motor Eisenach
* 1962/63: Dynamo Schwerin, Motor Köpenick, Stahl Lippendorf, Motor Dessau, BSG Stahl Riesa, Stahl Eisleben

Lähteet
-------

1. ↑  East Germany 1954/55 rsssf. Viitattu 17.3.2010. (englanniksi)
2. ↑  East Germany 1955 rsssf. Viitattu 17.3.2010. (englanniksi)
3. ↑  East Germany 1962/63 rsssf. Viitattu 17.3.2010. (englanniksi)

Itä-SaksaSaksan demokraattisen tasavallan jalkapallo
Lajiliitto: Saksan demokraattisen tasavallan jalkapalloliitto  

Sarjat: DDR-Oberliga | DDR-Liga | II. DDR-Liga | Bezirksliga  

Cup-kilpailut: FDGB-Pokal | DFV-Supercup   

Maajoukkueet: DDR:n maajoukkue (luettelo pelaajista) | Alle 21-vuotiaiden maajoukkue
**Ilmoitustoimisto** oli yritys, joka välitti ilmoituksia sanoma- ja aikakauslehtiin. Alkuaan ne välittivät ilmoituksia suoraan myyjän ja ostajan välillä. Niiden toimintaan kuului myös auttaa toimijoita valitsemaan sopiva ilmoitusväline, neuvojen antaminen sekä laatia suunnitelmia ja kustannusarvioita.

Ensimmäinen ilmoitustoimisto oli Théophraste Renaudot’n 1630 Pariisissa perustama Bureau d’adresse et de rencontre. Lontooseen perustettiin 1637 Office of Intelligence. Rudolf Mosse (1843–1920) perusti 1867 Berliiniin ilmoitustoimiston, jolla myöhemmin oli haaraosastoja sekä Saksassa että muissa maissa ja josta kehittyi yksi toimialan suurimmista yrityksistä.Tunnetuimpia ilmoitustoimistoja 1930-luvulla olivat lontoolaiset Dorland agency, G. Street & co. Mitchell & co. ja T. B. Browne & co. sekä pariisilaiset Agence Havas ja Société européenne de publicité.

Suomen tunnetuin ilmoitustoimisto oli Helsingissä 1913 perustettu Sanomalehtien Ilmoitustoimisto O/Y. Sen omistajaksi tuli myöhemmin Cision.

Katso myös
----------

* Intelligenssilehti

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Iso tietosanakirja*. Osa 5, palsta 139, hakusana ilmoitustoimisto. Helsinki: Otava, 1933.
2. 1 2  *Uusi tietosanakirja*. Osa 8, palsta 377, hakusana ilmoitustoimisto. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1962.
3. ↑  *Iso tietosanakirja*. Osa 8, palsta 1274, hakusana Mosse, Rudolf. Helsinki: Otava, 1935.
Arabiliiton lippu
**Arabiliiton lippu** on Arabiliiton tunnus. Siinä on vihreällä pohjalla kuunsirppi. Sekä väri että kuunsirppi ovat Islamin tunnuksia. Kuunsirpin keskelle on kirjoitettu arabiaksi جامعة الدول العربية eli Arabiliitto. Kultainen ketju kuunsirpin ja kalligrafian ympärillä symboloi yhtenäisyyttä. Ketjun kaksikymmentäkaksi lenkkiä symboloivat järjestön jäsenmaita. Kuvan ympärillä on rauhan symboli, laakeriseppele.

Jäsenvaltioiden liput
---------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Algerian lippu |
|  | Arabiemiirikuntien lippu |
|  | Bahrainin lippu |
|  | Djiboutin lippu |
|  | Egyptin lippu |
|  | Irakin lippu |
|  | Jemenin lippu |
|  | Jordanian lippu |
|  | Komorien lippu |
|  | Kuwaitin lippu |
|  | Libanonin lippu |
|  | Libyan lippu |
|  | Mauritanian lippu |
|  | Marokon lippu |
|  | Omanin lippu |
|  | Palestiinan lippu |
|  | Qatarin lippu |
|  | Saudi-Arabian lippu |
|  | Somalian lippu |
|  | Sudanin lippu |
|  | Syyrian lippu |
|  | Tunisian lippu |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Worth maaliskuussa 1895.
Keisarinna Elisabet yllään Worthin suunnittelema mekko
**Charles Frederick Worth** (13. lokakuuta 1825 – 10. maaliskuuta 1895) oli yksi 1800-luvun tärkeimmistä muotisuunnittelijoista. Häntä kutsutaan myös haute couturen isäksi, sillä hän käytti ensimmäisenä termiä.

Elämä
-----

Charles Frederick Worth syntyi Bournessa, Englannissa. Nuorena Worth työskenteli kangastukuissa Lontoossa. Worth muutti Pariisiin 1845 ja alkoi työskentelemään myyntimiehenä Gagelinin asustekaupassa. Yritykseen Worth perusti vaatteita valmistavan osaston ja Worthin suunnittelemat vaatteet voittivat palkintoja muun muassa Lontoon maailmannäyttelyssä. Oman muotitalonsa Worth perusti vuonna 1858.

Napoleon III:n noustua valtaan Pariisissa kasvoi kysyntä ylellisyystuotteille. Menestykseen Worth nousi keisarinna Eugénien tehdessä hänestä hovihankkijansa 1860-luvun alussa. Worthin asiakkaisiin lukeutui yhteiskunnan eliittiä niin Euroopasta kuin Pohjois-Amerikasta. Worthin asiakkaina oli myös kuuluisia näyttelijöitä, ja hän suunnitteli puvustusta teatteriin. 

Worth oli ensimmäisiä suunnittelijoita, joka loi malliston etukäteen. Asiakkaat saattoivat valita mieleisensä ja puku teetettiin mittojen mukaan. Worthin maine levisi ylhäisöpiirien ulkopuolelle muotilehtien kautta. Vaikka Worth tuli tunnetuksi krinoliinimekoistaan, oli hän tekemässä turnyyria muodikkaaksi 1870-luvulla.

Bisnes kukoisti aina Worthin kuolemaan asti vuonna 1895. Tämän jälkeen hänen poikansa jatkoivat yrityksen toimintaa menestyksekkäästi 1920-luvulle asti. Muotitalon toiminta lakkasi 1950-luvulla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Charles Frederick Worth (1825–1895) and the House of Worth *The Metropolitan Museum of Art*. Viitattu 17.9.2018.
2. ↑  Charles Frederick Worth, Britannica

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Charles Frederick Worth** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Musée d'Orsay
* Victoria
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Heikki Kaarlo Halkilahti** (s. 17. lokakuuta 1947 Helsinki) on suomalainen ekonomi, juristi ja eläköitynyt yritysjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.

Halkilahden vanhemmat olivat agronomi, maanviljelysneuvos Kaarlo Halkilahti ja terveyssisar Tyyne Mirja Jussila. Hänen puolisonsa vuodesta 1971 on kauppatieteiden maisteri Raija Sinikka Luolama. Halkilahti tuli ylioppilaaksi Riihimäen lyseosta 1965 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1969 ja ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1971. Hän oli lakimies Hankkijalla 1969–1970, Osuuspankkien Keskuspankki Oy:ssä 1970 ja Pellervo-Seurassa 1972–1973, Osuusteurastamo Karjaportin hallintojohtaja 1973–1976, Valion hallinnollisen osaston päällikkö 1976–1977, hallintojohtaja ja hallituksen varajäsen 1977–1987, Etelä-Suomen aluekonttorin johtaja 1987–1989, talous- ja hallintoryhmän johtaja ja hallituksen jäsen 1989–1992, hallintojohtaja vuodesta 1992, hallintoneuvoston sihteeri vuodesta 1977, hallituksen sihteeri 1977–1987 ja vuodesta 1995, toimitusjohtajan sijainen vuodesta 2000, toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen 2003 ja 2006–2007 sekä Valion Eläkekassan toimitusjohtaja ja Valion Keskinäisen Vakuutusyhtiön toimitusjohtaja 2006–2014. Halkilahdella oli työuransa aikana myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 2004.

Lähteet
-------

1. 1 2  Perko, Touko: Kauppaneuvos Heikki Halkilahti (1947–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 16.7.2023.
2. ↑  Valion Eläkekassa. Valion Keskinäinen Vakuutusyhtiö. Vuosikertomus 2014. Viitattu 16.7.2023.
**Heikki Kustaa Eränen** (31. maaliskuuta 1928 Hämeenkyrö – 14. toukokuuta 2013 Ikaalinen) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kymmenottelu. Työurallaan hän oli kansalaisopiston rehtori.

Heikki Eränen saavutti kymmenottelijana SM-hopeaa 1949 ja 1951 sekä pronssia 1950 ja 1953. Hänen seurojaan olivat Ruokolahden Raju, Oriveden Ponnistus, Kyröskosken Ponsi ja Ikaalisten Urheilijat. Tampereella 1951 Eränen oli Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa neljäs pistein 6771 eli nykytaulukolla 6415, jota paremmin suomalaisista olivat siihen mennessä otelleet vain aiemmat ME-miehet Akilles Järvinen ja Paavo Yrjölä. Muita ennätyksiä olivat muun muassa 100 metriä 11,0, 200 metriä 22,9, 110 metrin aidat 15,9, pituus 696 ja keihäs 60,61. Loukkaantuminen keväällä 1952 pilasi hänen suunnitelmansa Helsingin olympiakisoihin pääsystä. 

Myöhemmin Eränen toimi Ikaalisten Urheilijoiden puheenjohtajana ja SVUL:n Hämeen piirin yleisurheilujaostossa. Vuonna 1989 Eräselle myönnettiin kotiseutuneuvoksen arvonimi ansiokkaasta työstä kotikaupunkinsa Ikaalisten kulttuurin parissa.

Teoksia
-------

* *Erätarinoita rintamaiden riihennurkilta ja perämetsiltä* ; piirrokset Seppo Polameri. Ikaalinen 2005

Aiheesta muualla
----------------

* In Memoriam. (Nekrologi – Heikki Eränen) *Yleisurheilun Kuvalehti*, 2013, nro 4.
* Heikki Eränen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).

Lähteet
-------

1. ↑  Kotiseutuneuvokset 1969–2015 Suomen Kotiseutuliitto. Viitattu 10.7.2015.