recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Iranin Azerbaidžan.
**Azerbaidžan** on historiallinen maakunta Iranin luoteisosassa. Azerit käyttävät siitä usein nimitystä *Etelä-Azerbaidžan*. Hallinnollisesti alue jakautuu Itä-Azerbaidžanin, Länsi-Azerbaidžanin ja Ardabīlin maakuntiin, joissa on yhteensä 7,1 miljoonaa asukasta (vuonna 1996).

Alueen pääväestön muodostavat Keski-Aasiasta 1000-luvun alussa saapuneet azerit sekä kurdit. Azerit ovat etupäässä šiialaisia ja kurdit sunnimuslimeja. Historiallinen Azerbaidžan jaettiin Venäjän ja Iranin kesken Gulistanin ja Turkmantšain rauhansopimuksilla vuosina 1813 ja 1828. Venäjään ja myöhemmin Neuvostoliittoon kuulunut Araksjoen pohjoispuolinen alue muodostaa nykyään itsenäisen Azerbaidžanin tasavallan.

Iranin Azerbaidžan on tärkeä maatalousalue, jossa kasvatetaan vehnää, ohraa, tupakkaa ja puuvillaa. Suurin kaupunki ja teollisuuskeskus on Täbriz. Kaivosteollisuus tuottaa kuparia, arsenikkia, kivihiiltä ja suolaa.

1900-luvulla Iranin Azerbaidžanissa oli useita itsehallintoa vaatineita liikkeitä. Azerbaidžanin kriisin aikana vuonna 1945 se julistettiin Neuvostoliiton tukemaksi autonomiseksi tasavallaksi. Iranin valtion asettamista rajoituksista huolimatta paikallinen identiteetti on vahva, mutta samalla alueen azerit kokevat itsensä myös iranilaisiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Encyclopedia of Modern Asia, volume 1*, s. 206. Farmington Hills: Thomson Gale, 2002. ISBN 0-684-80617-7.
2. 1 2 3 4  *Encyclopedia of the Modern Middle East & North Africa, second edition*, s. 345. Farmington Hills: Thomson Gale, 2004. ISBN 0-02-865987-2.
3. ↑  Lorentz, John H.: *Historical Dictionary of Iran, second edition*, s. 40. Lanham: The Scarecrow Press, 2007. ISBN 978-0-8108-5330-0.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Azerbaidžan (Iran)**.
* Encyclopædia Iranica: Azerbaijan (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Rugbyn 1.-divisioona** on rugby unionin toiseksi korkein sarjataso Suomessa. Kilpailun järjestää Suomen rugbyliitto.

1-divisioonassa pelaa kaudella 2018 kuusi joukkuetta, joista neljä vahvinta pääsevät semifinaaleihin ottelemaan divisioonan finaalipaikasta. Finaalin voittanut nousee suoraan seuraavan vuoden Rugbyn SM-sarjaan. Kuudenneksi jäävä joukkue putoaa suoraan kolmannelle sarjatasolle 2-divisioonaan.

Joukkueet
---------

1-divisioonassa mestaruussarjapaikasta kilpailevat kaudella 2019:

|  |
| --- |
| Espoo Ice Bears, Espoo |
| Kuopio Rugby Club, Kuopio |
| Seinäjoki Rugby Club, Seinäjoki |
| Tampere Rugby Club, Tampere |

Seuraavat joukkueet jäivät pois 1. divisioonasta omasta toiveesta:

|  |
| --- |
| Linna Rugby Club, Hämeenlinna |
| Warriors RC II, Helsinki |

Historia
--------

### 2012

Oulu rugby club voitti 1-divisioonan (Suomen cup) mestaruuden 29. syyskuuta 2012 kukistamalla edellisen vuoden mestarin Rauma Ice Pack finaalissa lukemin 19–17.

1-divisioona pelattiin kaudella 2012 kolmen lohkon järjestelmällä. Joukkueita osallistui 13, joista neljä oli SM-sarjaseurojen kakkosjoukkueita.

### 2013

Vaasa Wolves voitti 1-divisioonan (Suomen cup) mestaruuden 5. lokakuuta 2013 kaatamalla Porvoon Old Town Shamrocksin lukemin 33–5.

1-divisioona pelattiin kaudella 2013 kahden lohkon järjestelmällä. Joukkueita osallistui 11.

### 2014

Linna Rugby Club voitti 1.-divisioonan ja pääsi karsimaan noususta SM-liigaan kaudelle 2015. Ottelu pelattiin Porvoossa 27.9. SM-liigassa viimeiseksi jäänyttä Pori Bombersia vastaan. Linna voitti ottelun 28-8.

Kaudella 2014 sarjassa pelasivat Helsinki Rugby Club (II-joukkue), Helsinki Warriors (II-joukkue), Linna Rugby Club (Hämeenlinna), Oulu Rugby Club ja Karjalan Rugby (Joensuu). Divisioona pelattiin kaksinkertaisena sarjana ja sarjan voittaja karsii kauden päätteeksi liigapaikasta SM-liigassa viimeiseksi jääneen joukkueen kanssa.

### 2015

Helsinki RC vei kehitysjoukkuellaan divisioonamestaruuden ja näin esti uusia seuroja nousemasta mestaruussarjaan. Mestaruussarja paikkansa luovuttanut Vaasa Wolves siirtyi divisioonaan ja jatkaa siellä vuoden 2016.

### 2016

Vaasa Wolves voitti divisioonamestaruuden päihittämällä finaalissa WarriorsRC:n II-joukkueen. 2017 Sarjamuutoksen myötä Vaasa ei kuitenkaan olisi noussut Suomen mestarrussarjaan vaan olisi säilyttänyt paikkansa 1-divisioonassa. Wolvesit kuitenkin päättivät jättää mahdollisuuden, ja he siirtyivät automaattisesti miesten 2-divisioonan länsilohkoon.

### 2017

Kalev Rugby Club voitti divisioonamestaruuden päihittämällä finaalissa Tampere RC:n. Kalev rugby nousi ensimmäisenä Suomen ulkopulisena seurana SM-sarjaan.

### 2018

Turku Eagles voitti divisioonamestaruuden päihittämällä finaalissa Espoon Ice Bearsin. Turun kotkat nousivat takaisin SM-sarjaan, josta putosivat sarjamuutoksen myötä vuonna 2016.

### 2019

### Lohkovoittajat

|  |
| --- |
| * 2012 – Jyväskylä RC2 (pohjoinen), Rauma Ice Pack (länsi), Helsinki RFC2 (etelä)
 |

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen rugbyliitto
**Kaarlo Einari Uusikylä** (vuoteen 1926 *Frisk*; 9. tammikuuta 1890 Vaasa − 1973 Vaasa) oli suomalainen taidemaalari, joka kuvasi Vaasaa ja sen saaristoa. Hänen maalauksiaan on Tikanojan taidekodin peruskokoelmassa.

Uusikylän teoksia oli ensi kerran esillä Helsingin taidehallissa vuonna 1929. Elannokseen taiteessa kouluttamaton Uusikylä teki myös metallinpakotuksia kuten lampetteja ja peilinkehyksiä.

Eemu Myntti, Eero Nelimarkka ja Einari Uusikylä olivat lapsuudenystäviä ja pitivät yhteyttä läpi elämänsä: he kirjoittelivat toisilleen kirjeitä, tapasivat kahviloissa ja maalasivat toisistaan muotokuvia.*lähde?*

Einari Uusikylän poika oli taidemaalari Pentti Uusikylä, ja kasvatustieteilijä Kari Uusikylä on hänen pojanpoikansa.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Esittely Tikanojan taidekodin sivulla
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Mirjam Lehtikannon artikkeli
3. ↑  Taiteilijan pojasta tuli keskusteleva taiteilija kotikaupunkiinsa - Taidemaalari Pentti Uusikylä *Helsingin Sanomat*.  10.12.2000.
4. ↑  Uusikylä, Kari: Einarin nimipäivänä *Facebook*.  17.11.2020. Viitattu 15.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Einari Uusikylä kuvataiteilijamatrikkelissa
* Kauneuden kaipuu. Einari Uusikylän päiväkirja 1913-1947. Julkaisija Pohjanmaan taidetoimikunta 2003. ISBN 951-53-2555-2
* Kirjav@ - Valtion taidemuseon kirjaston kokoelmatietokanta

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
**Kaiserliche Werft Wilhelmshaven** oli saksalainen Wilhelmshavenissa sijainnut laivanrakennusyhtiö, joka perustettiin vuonna 1871 ja lakkautettiin vuonna 1918. Kaiserliche Werft Danzigin ja Kaiserliche Werft Kielin kanssa se oli kolmas ainoastaan Preussin ja myöhemmin Saksan keisarikunnan laivastolle sotalaivojen valmistukseen keskittynyt telakka. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä kaikki kolme telakkaa suljettiin, mutta Wilhelmshaven avattiin uudelleen vuonna 1919 aluksi nimellä **Reichsmarinewerft** ja vuoden 1935 jälkeen nimellä **Kriegsmarinewerft Wilhelmshaven**

Historia
--------

Yhtiön edeltäjä perustettiin vuonna 1853 Oldenburgin suurherttuakunnan ja Preussin kuningaskunnan välisellä sopimuksella Jade-joen suistoon. Sopimuksen tavoitteena oli suojata Oldenburgin kauppalaivastoa Preussin laivastolla ja toisaalta laajentaa Preussin vaikutusvaltaa Saksan länsiosiin. Jaden sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen noin 3,10 neliökilometriä Oldenburgin aluetta Jaden suistosta siirtyi Preussin hallintaan.

Laivastotukikohta oli Preussin laivastolle aluksi ainoastaan arsenaali, varastoja ja korjaustelakka. Tarvittavat satama, telakka ja työpajat valmistuivat vasta myöhemmin. Preussin voitettua Itävallan vuoden 1866 sodassa perustettiin Pohjois-Saksan liitto ja alue siirtyi Preussilta liiton hallintaan.

Preussin kuningas Wilhelm I avasi telakan virallisesti 1869 ja se tunnettiin aluksi kuninkaallisena telakkana, mutta se sai nimen **Marinewerft des Norddeutschen Bundes**. Saksan keisarikunnaksi julistamisen jälkeen vuonna 1871 telakka sai lopullisen nimensä Kaiserliche Werft Wilhelmshaven.

Laivaston laajentamistarpeet pakottivat telakan laajentamiseen. Wilhelm II ja hänen merivoimiensa komentaja amiraali von Tirpitz laajnesivat telakkaa, josta tuli nopeasti suurin ja merkittävin kolmesta keisarillisesta telakasta. Vuonna 1880 telakalla työskenteli 3 000 henkeä ja viimeisenä toimintavuonna 1918 21 000.

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä telakka suljettiin, kunnes se avattiin uudelleen nimellä **Reichsmarinewerft Wilhelmshaven** ja edelleen vuodesta 1935 alkaen **Kriegsmarinewerft Wilhelmshaven**

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Wilhelmshaven Imperial Shipyard
**Jukka Tapani Oas** (25. tammikuuta 1952 Hattula – 19. syyskuuta 1999 Helsinki) toimi kansainvälisten järjestöjen ja EU:n tehtävissä 1980- ja 1990-luvuilla. 

Oas syntyi Hattulassa vuonna 1952, valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1972 ja valtiotieteen maisteriksi 1979. Nuoruudessaan hän toimi Suomen teiniliiton puheenjohtajana. Hänen kansainvälisiä tehtäviään olivat sosialistisen nuorisointernationaalin pääsihteeri Wienissä 1979–1981, Euroopan parlamentin sosiaalidemokraattisen ryhmän neuvonantaja Brysselissä 1993–1996 ja Euroopan komission Suomen edustuston johtaja 1996–1999. 

Oas valittiin ensimmäiseksi Hämeenlinnan vuoden lyseolaiseksi 1996. Hän menehtyi vatsasyöpään 47-vuotiaana vuonna 1999.

Lähteet
-------

* Karppinen, Anne: Korkeimman hallinto-oikeuden presidentistä Vuoden lyseolainen *Yle Uutiset*.  12.10.2012.
* Jukka Oas on kuollut *MTV3 Uutiset*.  19.9.1999.

### Viitteet

1. 1 2  Akkanen, Juha: Edustuston päällikkö Jukka Oas.  *Helsingin Sanomat*, 20.9.1999. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 1.3.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**M’Silan maakunta** (arab. ولاية المسيلة‎, *wilāyat al-Masīla*) eli wilaya on hallintoalue Algerian pohjoisosassa. Sen keskus on M’Silan kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 18 175 neliökilometriä. Asukkaita on 1 387 200 henkeä (vuonna 2021, arvio).

M’Silan maakunta rajoittuu pohjoisessa Bouiran ja Bordj Bou Arreridjin, koillisessa Sétifin, idässä Batnan, kaakossa Biskran, lounaassa ja lännessä Djelfan sekä luoteessa Médéan maakuntiin. Atlasvuorten välisellä ylängöllä sijaitsevan maakunnan pinta-alasta yli puolet on aroa ja kolmasosa viljeltyä Hodnan tasankoa. Keskiosan syvängössä sijaitsevat El Hodnan ja Zehrez Cherguin suolajärvet.

Ilmasto on mannermainen ja altis Saharan vaikutukselle. Kesät ovat kuivia ja kuumia ja talvet viileitä. Elokuun keskilämpötila on 33,2 ja tammikuun 10,8 astetta. Vuotuinen sademäärä on 480 millimetriä pohjoisessa ja alle 200 millimetriä etelässä.

Maakunta jakautuu hallinnollisesti 15 piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 47 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Aïn El Hadjel, Aïn El Melh, Ben Srour, Bou Saâda, Chellal, Djebel Messaad, Hammam Dalaa, Khoubana, M’Sila, Magra, Medjedel, Ouled Derradj, Ouled Sidi Brahim, Sidi Aissa ja Sidi Ameur.

M’Silasta on maantieyhteydet lähimaakuntiin sekä rautatiet Bordj Bou Arreridjiin ja Constantineen. Bou Saâdassa on lentoasema.

Maakunnan pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi on muun muassa energia-, rakennustarvike-, elintarvike- ja tekstiiliteollisuutta. M’Silassa toimii Mohamed Boudiafin yliopisto. Nähtävyyksiista huomattavin ovat Qal’at Bani Hammadin rauniot.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Monographie Wilaya de M’Sila *Aniref*. Viitattu 9.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* M’Silan matkailusivusto (arabiaksi), (ranskaksi), (englanniksi)

AlgeriaAlgerian maakunnat

* Adrar
* Aïn Defla
* Aïn Témouchent
* Alger
* Annaba
* Batna
* Béchar
* Béjaïa
* Béni Abbès
* Biskra
* Blida
* Bordj Badji Mokhtar
* Bordj Bou Arreridj
* Bouira
* Boumerdès
* Chlef
* Constantine
* Djanet
* Djelfa
* El Bayadh
* El Meghaïer
* El Meniaa
* El Oued
* El Tarf
* Ghardaïa
* Guelma
* Illizi
* In Guezzam
* In Salah
* Jijel
* Khenchela
* Laghouat
* Mascara
* Médéa
* Mila
* Mostaganem
* M’Sila
* Naâma
* Oran
* Ouargla
* Ouled Djellal
* Oum El Bouaghi
* Relizane
* Saïda
* Sétif
* Sidi Bel Abbès
* Skikda
* Souk Ahras
* Tamanrasset
* Tébessa
* Tiaret
* Timimoun
* Tindouf
* Tipaza
* Tissemsilt
* Tizi Ouzou
* Tlemcen
* Touggourt
Claes Oldenburg, 2012
**Claes Oldenburg** (28. tammikuuta 1929 Tukholma – 18. heinäkuuta 2022 New York) oli amerikanruotsalainen pop-taiteilija. Oldenburg tunnettiin parhaiten töistään, joissa jokapäiväiset esineet oli suurennettu mittakaavaltaan valtaviksi. Toinen toistuva teema hänen töissään oli pehmeät, esimerkiksi vaahtomuovista valmistetut, versiot normaalisti kovista esineistä.

Oldenburg syntyi Ruotsissa, mutta muutti perheensä mukana Yhdysvaltoihin vuonna 1936 isänsä diplomaatintyön takia. Hän opiskeli Yalen yliopistossa ja Art Institute of Chicagossa. Vuonna 1959 hän löysi omintakeisen tyylinsä, johon kuuluivat tavalliset arkipäivän esineet mittakaavaltaan ja kooltaan muutettuina. Kulutustavaroita esittäessään hän näytti palvovan kulutusyhteiskuntaa, mutta itse asiassa hän pilaili sen kustannuksella. Hänen teoksiaan alkoi näkyä esimerkiksi yhdysvaltalaisissa puistoissa. Yksi Oldenburgin ensimmäisistä suurista töistä oli valtava huulipunapuikko, *Lipstick (Ascending) on Caterpillar Tracks*, Yalen pihassa.

Vuodesta 1976 lähtien Oldenburg teki yhteistyötä aviovaimonsa, hollantilaisen Coosje van Bruggenin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2  *Otavan suuri ensyklopedia. Täydennysosa 1*, s. 9769–9770, art. Oldenburg, Claes. Helsinki: Otava, 1986. ISBN 951-1-05124-5.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Claes Oldenburg**.
* Claes Oldenburgin ja Coosje van Bruggenin sivut (englanniksi)
* Claes Oldenburg Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Auckland
* South Australia
* MusicBrainz
* Museum of Modern Art
* National Gallery of Canada
* Victoria
* RKD Artists
* Städel
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Boule de Suif'n kansikuva
**Rasvapallo** (ransk. *Boule de Suif*) on Guy de Maupassantin kirjoittama novelli. *Rasvapallo* julkaistiin ensimmäistä kertaa naturalistisessa novellikokoelmassa vuonna 1880. Suomeksi se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1907. *Rasvapallo* kertoo pienestä seurueesta, joka pakenee preussilaisten miehitystä Ranskan–Preussin sodan aikana Postivaunulla. Päähenkilönä on lihava prostituoitu, eli rasvapallo, joka uhrautuu kanssamatkustajiensa hyväksi: preussilainen upseeri ei salli seurueen jatkaa matkaa, jos hän ei suostu tulemaan sänkyyn hänen kanssaan. Muut matkustajat eivät kuitenkaan pysty hyväksymään hänen uhraustaan, yhteiskunnallisen ylimielisyytensä vuoksi. Kertomusta voidaan pitää Maupassantin ensimmäisenä huomattavana teoksena, ja se nosti kirjailijan kuuluisuuteen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Realismi Länsimaisen kirjallisuuden historia, Pekka Vartiainen, Avain, 2010, s. 83
2. ↑  Valitut novellit, Guy de Maupassant, Suom. Reijo Hakamies, WSOY, 1960, Esipuhe Rafael Koskimies
**Onni Vihtori Aataminpoika Pursiainen** (26. huhtikuuta 1905 Valkjärvi – 14. lokakuuta 1978 Lahti) oli suomalainen pelimanni, laulaja ja siluettikuvien leikkaaja.

*Pesäpalloilija* on Pursiaisen veistos Kouvolassa. Se on paljatettu vuonna 1968.
Pursiaisen *Aleksanteri Aavan rintakuva Lempäälässä on vuodelta 1961.*
Pursiaisen vanhemmat olivat metsäpiirimies Aatami Pursiainen ja Elvi Pursiainen. Pursiaisen perhe muutti 1911 Sakkolan Petäjärvenkylään, jossa Onnista kehkeytyi pelimanni ja laulaja. Hänen instrumenttejaan olivat viulu, sitra, hanuri ja saha. Sahansoiton Pursiainen oppi 1920-luvun alussa muolaalaiselta Vilho Pyyköltä. Onni Pursianen järjesti yhden miehen iltamia, joissa hän toimi lipunmyyjänä, ovimiehenä, ohjelmanumeroiden esittäjänä ja lopuksi iltamatanssien säestäjänä. Pursiainen jatkoi kiertuetoimintaa vuoteen 1937 saakka mutta hän esiintyi myöhemminkin muun muassa radiossa.

Siluettikuvien leikkaamisen lahjakkaana piirtäjänä tunnettu Pursiainen aloitti jo ennen sotavuosia ja hän teki kuvien leikkausmatkoja Suomen ohella myös Viroon, Ruotsiin ja muihin Itämeren maihin. Hänen apulaisenaan näillä matkoilla oli pitkä-Rikuna tunnettu Rikhard Kurikka. Pursiainen jatkoi siluettikuvien leikkausta vielä 1950- ja 1960-luvulla Suomessa. Vuonna 1965 Pursiainen lahjoitti Kansallismuseolle 60 000 kuvan siluettikuvakokoelmansa. Pursianen suunnitteli myös Lempäälään pystytetyn sakkolalaisen runoilijan Aleksanteri Aavan rintakuvan. Viimeksi Pursiainen asui Lahdessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sakkolan kotisivut : Onni Pursiainen
2. ↑  Kouvolan patsaat ja muistomerkit Poikilo-museot via Tarinasoitin.fi. Viitattu 23.4.2023..

Aiheesta muualla
----------------

* Mies, jolla on 30 000 päätä, Seura, 13.04.1938, nro 15, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**"Viimeinen taisto" : punaisen rintamapäällikön muistelmia v:lta 1918** on vuonna 1938 ilmestynyt näyttelijä ja teatterinjohtaja Jalmari Parikan muistelmateos, jossa hän kertoo Suomen sisällissodan aikaisesta toiminnastaan punaisten rintamapäällikkönä. Kyseessä on ensimmäinen suuren kustantamon julkaisema teos, joka käsittelee sotaa punaisten näkökulmasta. Samana vuonna ilmestyneen Emil Saarisen *Suomen punakaarti* -teoksen tavoin Parikan muistelmissa otetaan etäisyyttä 1920–1930-lukujen luokkasotakirjallisuuden vakiinnuttamaan näkemykseen punaisten sodankäynnin luonteesta.

Sisällissodan käynnistyessä Enson työväennäyttämön johtajana toiminut Parikka liittyi Vuoksenniskan punakaartiin, ja hieman myöhemmin hänestä tuli Joutsenon rintaman itäisen rintamalohkon päällikkö. Punaisten antautumisen jälkeen Tammisaaren vankileirillä Parikkaa kuulustellut valtiorikosoikeus ei juurikaan saanut selville tietoja hänen sodanaikaisesta toiminnastaan, vaan sen laajuus paljastui vasta muistelmateoksen myötä.

Aloite kirjaan tuli sodan voittaneelta valkoiselta osapuolelta. Parikan tekstiä ei kuitenkaan julkaistu sellaisenaan, vaan se on varustettu valkoisten riveissä taistelleen majuri U. V. Rauanheimon esipuheella ja reunahuomautuksilla. Kirjan julkaisu osoitti voittaneen osapuolen asenteiden lievenemisestä, jolloin myös punaisten annettiin tuoda esille oma näkemyksensä sodasta. Julkaisun syynä on pidetty myös lähestyneen suursodan uhkaa, jolloin porvaristo halusi korostaa kansallista yhtenäisyyttä myös työväestön suuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaskinen, Piia: Lavalle, vielä kerran — eli kuinka Enson teatterinjohtaja päätyi punapäälliköksi, ja selvisi kuolemantuomiosta muun muassa Pekka ja Pätkä -elokuviin  7.2.2018. Etelä-Saimaa. Viitattu 13.9.2019.
2. ↑  Ylikangas, Heikki: Vuoden 1918 tutkimus  19.11.2008. Heikki Ylikankaan blogi.  Arkistoitu 24.12.2019. Viitattu 13.9.2019.
3. ↑  Weckström, Antti: *Suomen sisällissodassa Joutsenon rintama-alueella kaatuneet ja sodan seurauksena kuolleet*, s. 5–6. Pro gradu -tutkielma. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2016. Teoksen verkkoversio (PDF).
4. ↑  Hupaniittu, Outi: Parikka, Kalm ja Viipurin puhdistus – faktan ja fiktion rajamailla *Suomen hauskin mies*.  2018. Koulukino. Viitattu 13.9.2019.
5. ↑  Saarela, Tauno: "To Commemorate or Not: The Finnish Labor Movement and the Memory of the Civil War in the Interwar Period", *The Finnish Civil War 1918: History, Memory, Legacy*, s. 362. Leiden ; Boston: Brill, 2014. ISBN 978-900-42436-6-8.
6. ↑  Zilliacus, Johan: Punaiselta rintamalta.  *Helsingin Sanomat*, 22.5.1938, s. 17. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 13.9.2019.
7. ↑  Hämäläinen, Pirjo: Koomikko kapinakenraalina  12.7.2010. Kansan Uutiset. Viitattu 13.9.2019.
**Mart-Olav Niklus** (s. 22. syyskuuta 1934 Tartto) on virolainen ornitologi, opettaja ja kansalaisoikeustaistelija Tartosta.

Neuvostovallan vastustaja
-------------------------

Vuonna 1959 Niklus sai Neuvosto-Virossa 10 vuoden pakkotyötuomion ja sen jälkeen 3 vuoden karkotuksen, koska hän oli ottanut valokuvia, jotka esittivät olemattomia tosiasioita kuten häirintäantenneja, luhistumaisillaan olevia asuntoja ja ruostuvia maatalouskoneita. Niklus oli toimittanut valokuvat läntisille tiedotusvälineille, jotka olivat julkaisseet ne.

Syksyllä vuonna 1976 Tartossa opettajana toiminut Niklus pidätettiin, hänen asuntoonsa tehtiin kotietsintä ja esineitä takavarikoitiin. Nikluksen väitettiin monistaneen kiellettyä kirjallisuutta. Vankilassa Niklus ryhtyi nälkälakkoon ja vapautui. Hänet pidätettiin uudelleen 25.8.1977 kuulusteltavaksi, koska KGB seurasi ryhmiä, jotka valvoivat Helsingin sopimuksen noudattamista. KGB takavarikoi Nikluksen elämäkerran, kameran ja luontokuvauksen Saarenmaalta sekä kuulusteli häntä toistuvasti Tallinnassa ja Tartossa.

Tammikuussa vuonna 1978 virolaisissa lehdissä julkaistiin artikkeli, jossa Nikluksen ja hänen perheensä yksityisiä asioita ruodittiin epäedullisessa valossa. Siinä annettiin ymmärtää Nikluksen aiheuttaneen veljensä itsemurhan. Artikkelin seurauksena Niklus sai tappouhkauksia ja hänen isänsä joutui murhayrityksen kohteeksi. Niklus itse oli Vilnassa kuulusteltavana liettualaista Viktoras Petkusta vastaan järjestetyn oikeudenkäynnin seurauksena, koska hän esiintyi oikeudenkäynnissä todistajana.

Vuonna 1981 Niklus sai uuden 10 vuoden pakkotyötuomion, tällä kertaa ankaran kurin pakkotyöleirillä, sekä 5 vuoden karkotustuomion.

Lähteet
-------

* Küng, Andres: *Unelma vapaudesta. Passiivinen vastarinta nyky-Baltiassa.* S. 23-25. Kustannuspiste Oy, 1979. ISBN 951-95192-9-7
* Sinilind, Sirje: *Viro ja Venäjä. Huomioita Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikasta Virossa 1940-1984*, s. 119. ALEA-KIRJAT, 1985. ISBN 951-9272-97-6.

### Viitteet

1. ↑  Mart-Olav Niklus *Birdlife Estonia*. Viitattu 25.2.2022. (viroksi)

  

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mart Niklus**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Vympel NPO** (koko nimeltään ven. ОАО «Государственное машиностроительное конструкторское бюро «Вымпел» им. И.И.Торопова», *OAO Gosudarstvennoje mašinostroitelnoje konstruktorskoje bjuro Vympel im. I. I. Toropova*) on venäläinen ohjustehdas, jonka kotipaikka on Moskova. Vuodesta 2004 lähtien se on ollut osa taktisiin ohjuksiin keskittynyttä *Korporatsija Taktitšeskoje raketnoje vooruženije* -osakeyhtiötä.

Historiaa
---------

Vympel perustettiin Neuvostoliittoon 18. marraskuuta 1949 nimellä *Tehdas numero 134* valmistamaan kokeellisia lentokoneiden aseita.
Sitä johti ja pääsuunnittelija toimi alussa professori Ivan I. Toropov. Ensimmäinen tuote oli Vympel K-7 -ilmataisteluohjus. Ensimmäinen sarjatuotantoon päätynyt ohjus oli Vympel K-13 (R-13) vuonna 1958. Vuonna 1961 Vympelin johtoon tuli Andrei Ljapin.
1960-luvun puolivälin jälkeen yhtiö sai nimen "Vympel" ('viiri') ja perustajansa nimen. Vuonna 1977 Matus Bisnovat, joka johti OKB-4:ää (Molnija) kuoli, ja kaksi suunnittelutoimistoa yhdistettiin. G. Hohlov johti yhtiötä vuoteen 1981 asti, jolloin Gennadi Sokolovski tuli hänen seuraajakseen.

Vuonna 1992 GosMKB Vympel perustettiin suunnittelutoimiston pohjalta.

Osana Venäjän puolustustarviketeollisuuden uudelleenorganisointia, Vympel fuusioitiin vuonna 2004 osaksi taktisten ohjusten valmistamiseen keskittyvään *Korporatsija Taktitšeskoje raketnoje vooruženije* -osakeyhtiöön.

Tuotteita
---------

### Ilmasta ilmaan -ohjukset

* K-13/R-13 (AA-2 "Atoll")
* R-4 (AA-5 "Ash")
* R-23/R-24 (AA-7 "Apex")
* R-27 (AA-10 "Alamo")
* R-33 (AA-9 "Amos")
* R-37 (AA-13 "Arrow")
* R-40 (AA-3 "Anab")
* R-60 (AA-8 "Aphid")
* R-73 (AA-11 "Archer")
* R-77 (AA-12 "Adder")

### Ilmasta maahan -ohjukset

* H-29 (AS-14 "Kegde")

* Terra-3 laser

### Ilmatorjuntaohjukset

* 2K12 Kub

* Ohjus mallia R-73.Ohjus mallia R-73.
* Mallin R-77 ohjus.Mallin R-77 ohjus.
* Mallin H-29 ohjus. Mallin H-29 ohjus.
* 2K12 Kub -ilmatorjuntaohjuksia Unkarissa. 2K12 Kub -ilmatorjuntaohjuksia Unkarissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Adresa i kontakty (Yrityksen osoitteksi annetaan: 125424 город Москва, Волоколамское шоссе, дом 90) OAO Gosudarstvennoje mašinostroitelnoje konstruktorskoje bjuro Vympel im. I. I. Toropova, vympelmkb.com/. Viitattu 14.8.2014. (venäjäksi)
2. 1 2  O korporatsii OAO Korporatsija Taktitšeskoje raketnoje vooruženije (OАО «Корпорация «Тактическое ракетное вооружение»), ktrv.ru/. Viitattu 14.8.2014. (venäjäksi)
3. 1 2  Istorija OAO Gosudarstvennoje mašinostroitelnoje konstruktorskoje bjuro Vympel im. I. I. Toropova, vympelmkb.com/.  Arkistoitu 18.5.2010. Viitattu 14.8.2014. (venäjäksi)
4. ↑  Aviation.ru - GosMKB «Vympel» (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Federation of American Scientists - AA-1 ALKALI (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  eDefense blog - 25 years of service of Russian Kh-29 missile (Arkistoitu – Internet Archive)
7. ↑  Palms & Company Document - Russia's 200 largest industries available for merger - acquisition

Aiheesta muualla
----------------

* Yrityksestä – Vympelin kotisivut (venäjäksi) (vympelmkb.com)
Francesco Guicciardini
**Francesco Guicciardini** (6. maaliskuuta 1483 Firenze – 22. toukokuuta 1540 Firenze) oli italialainen historioitsija ja valtiomies. Häntä on pidetty ensimmäisenä modernina historiankirjoittajana.

Elämä
-----

Guicciardini valmistui oikeustieteen tohtoriksi Padovassa 1505, asettui aluksi asianajajaksi Firenzeen ja lähetettiin vuonna 1511 lähettilääksi Aragonian kuninkaan Ferdinand Katolisen hoviin, josta hän palasi vuonna 1513. Vuonna 1515 Guicciardini astui paavin palvelukseen ja vuonna 1516 hänestä tuli Modenan ja Reggion kuvernööri. Vuonna 1521 hänestä tuli paavin joukkojen komentaja ja hän kunnostautui Parman puolustuksessa ranskalaisia vastaan. Rooman ryöstön jälkeen (1527) hän palasi Firenzeen, mutta vuonna 1529 hän palasi paavin palvelukseen, jossa hän pysyi paavi Klemens VII:n kuolemaan asti vuonna 1534. Sitten hän palasi jälleen Firenzeen ja kamppaili vuonna 1537 tasavaltalaisuutta vastaan ja herttuakunnan luovuttamiseksi Cosimo I de’ Medicille.

Maine historioitsijana
----------------------

Guicciardini jätti valtiomiesuransa ja omisti loppuelämänsä historiankirjoitukselle. Tänä aikana hän sai valmiiksi pääteoksensa *Storia d'Italia*, joka käsittelee Italian historiaa vuodesta 1492 vuoteen 1534. Guicciardinin julkaisemattomat teokset julkaistiin kymmenenä niteenä vuosina 1857-1867. Guicciardinin kirjoituksille on ominaista luotettavuus, ennakkoluulottomuus ja valtiomiesmäinen selkeys, jotka toivat hänelle kunnian olla ensimmäinen moderni historioitsija. Historiallisessa ajattelussaan Guicciardini on lähellä Machiavellia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Guicciardini, Francesco *Nordisk familjebok*.  1909. Viitattu 30.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Francesco Guicciardini** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Babak Khorramdinin patsas Babəkin kaupungissa Azerbaidžanissa.
Babakin linnoitus Iranissa.
**Bābak Khorramdin** (myös *Bābak Ḵorramī*, pers. ‏بابک خرمدین‎, azer. *Babək Xürrəmi*; noin 798–800 Bilalabad – 838 Samarra) oli abbasidien kalifikuntaa vastustaneen kapinaliikkeen johtaja nykyisen Azerbaidžanin tasavallan ja Iranin alueella. Hän syntyi Iranin Azerbaidžanissa kauppiaan perheeseen. Lapsuudessaan hän työskenteli paimenena, kamelinajajana ja käsityöläisen oppilaana Täbrizissä.

Arabivalloittajia vastaan taistelleiden hurramiittien johtajan Džavidanin kuoleman jälkeen Babakista tuli kapinaliikkeen päällikkö vuonna 816. Talonpojista, käsityöläisistä ja pientilallisista koostuneet kapinalliset vapauttivat hänen johdollaan lähes koko Azerbaidžanin, osia Iranista ja Armenian itäosan. Babakin armeija käsitti suurimmillaan 300 000 sotilasta. Kalifikunnan ja Bysantin solmiman rauhan jälkeen arabit pystyivät keskittymään kapinan kukistamiseen, ja vuonna 833 Babakin armeija kärsi murskatappion kalifi Mutasimin joukoille Hamadanin kaupungin luona. Syksyllä 837 arabit valtasivat kapinallisten viimeisen linnoituksen Badzin ja vangitsivat Babakin, joka teloitettiin kalifikunnan pääkaupungissa Samarrassa. Tappiosta huolimatta Babakin kapina heikensi kalifikuntaa ja nopeutti sen hajoamista. Nykyään häntä pidetään Azerbaidžanin ja osittain myös Iranin kansallissankarina.

Lähteet
-------

1. ↑  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 2*, s. 499. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1970.
2. 1 2 3  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 2*, s. 500. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1970.
3. ↑  *Istorija Azerbaidžana s drevneiših vremjon do natšala XX veka*, s. 112. Baku: Elm, 1995. ISBN 5-8066-1867-6. Teoksen verkkoversio (viitattu 3.7.2011). (venäjäksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Strana ognei Azerbaidžan: Vidnyje azerbaidžantsy *files.preslib.az*. Viitattu 3.7.2011. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Babak Khorramdin**.
* Encyclopædia Iranica: Bābak Ḵorrami (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
Äiti synnyinmaa -monumentti.
Äiti synnyinmaa -monumentti.
**Äiti synnyinmaa** (ven. Родина-мать зовёт!, *Rodina-mat' zovjot!*, suom. *Synnyinmaa-äiti kutsuu!*) on Venäjän suurin patsas Volgogradin kaupungin keskustan vieressä sijaitsevan Mamajevin kurgaani -kukkulan päällä. Patsaan rakentaminen alkoi vuonna 1959 ja se valmistui vuonna 1967. Äiti synnyinmaa oli vuoteen 1989 asti maailman korkein patsas, kun jalustaa ei lasketa. Patsas tunnetaan myös nimillä Äitimaa, Äiti Venäjä ja Mamajevin muistomerkki. Patsas pystytettiin toisen maailmansodan aikana käydyn Stalingradin taistelun aikana kuolleiden muistolle. Patsaan kuvanveistäjinä olivat Jevgeni Vutšetitš ja useat muut taiteilijat, ja teknisen suunnittelun teki Nikolai Nikitin. Yöllä patsas valaistaan valonheittimillä.

Rakenne
-------

Patsas on sisältä ontto ja painaa noin 8 000 tonnia (betoni 5 500 tonnia ja teräsrakenteet 2 400 tonnia, lisäksi muut rakennusaineet) ja pelkkä miekka 14 tonnia. Patsaan naishahmon korkeus on 52 metriä, miekan 33 metriä ja veistososuuden kokonaiskorkeus siten 85 metriä. Jalustan korkeus on 2 metriä, joten kokonaiskorkeus maanpinnasta on 87 metriä. Perustusten korkeus on 16 metriä, mutta niistä suurin osa on maanpinnan alla näkymättömissä. Patsasta ei ole varsinaisesti kiinnitetty perustuksiin, vaan se pysyy niiden päällä pystyssä omalla painollaan. Patsasta alettiin entistää vuonna 2010.

Volgogradin alueen lipussa ja vaakunassa esiintyy Äiti synnyinmaa -patsas.

Äiti Venäjä on Venäjän kansallishenkilöitymä.

Merkittävien patsaiden korkeuksia:  
1. Yhtenäisyyden patsas 240 m,  
2. Zhongyuanin suuri buddha 153 m,  
3. Vapaudenpatsas 93 m,  
 4. Äiti synnyinmaa 87 m,  
 5. Rio de Janeiron Kristus-patsas 39,6 m,  
 6. Daavid (veistos) 5,17 m. 
* Vladimir Putin vierailemassa Äiti synnyinmaa -monumentilla. Vladimir Putin vierailemassa Äiti synnyinmaa -monumentilla.
* Äiti synnyinmaa kuvattuna kolikkoon. Äiti synnyinmaa kuvattuna kolikkoon.

Katso myös
----------

* Sosialistinen realismi
* Äiti synnyinmaa (Kiova)
* Äiti Armenia

Lähteet
-------

1. ↑  Äiti synnyinmaa -veistos *www.antology.sfilatov.ru*.  Arkistoitu 18.8.2014.
2. 1 2  «Родина-Мать» ушла на «больничный» (Äiti synnyinmaa meni "sairaalaan").  (venäjäksi)
3. ↑  Родина-Мать зовет! Фото Волгограда. Viitattu 5.1.2013. (venäjäksi)
4. ↑  Скульптура «Родина-мать зовет!» (Veistos "Äiti kotimaa kutsuu!") Vip-Volga.  Arkistoitu 16.2.2013. Viitattu 5.1.2013. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Äiti synnyinmaa** Wikimedia Commonsissa
Näkymä Väisälänmäeltä.
Väisälänmäen sijainti Pohjois-Savon kartalla  
**Kuopio**
**Iisalmi**
*Väisälänmäki*
Lapinlahti
*Kalla-  
vesi*
*Onki-  
vesi*
*Kainuu*
*Pohjois-  
Karjala*
*Etelä‑Savo*
*Keski-  
Suomi*
*Pohjois-  
Pohjan-  
maa*Väisälänmäen sijainti Pohjois-Savon kartalla.
**Väisälänmäki** on Lapinlahdella, kymmenen kilometriä kuntakeskuksesta länteen sijaitseva kylä ja Suomen kansallismaisema. Museovirasto on luokitellut Väisälanmäen kylän valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Väisälänmäen korkein kohta, *Linnanmäki*, kohoaa 220 metrin korkeuteen meren pinnasta katsottuna ja 135 metrin korkeuteen Onkivedestä katsottuna. Mäen päällä sijaitsee vuonna 1995 rakennettu näköalatorni.

Mäen läpi kiertää noin 2,5 kilometrin pituinen luontopolku, jonka varrella on useita levähdyspaikkoja, kota, sekä kesäisin auki oleva kahvila *Karjamaja*. Väisälänmäellä käy kesäisin tuhansia kävijöitä. Siellä järjestetään myös joitain tapahtumia, kuten Karjankutsun SM-kisat.

Historia
--------

Väisälänmäen ensimmäinen tunnettu asukas on 1500-luvulta, ja vuonna 1664 Väisälänmäki mainittiin veroluettelossa. Kaskiviljely aloitettiin Väisälänmäellä 1700-luvun lopulla ja sitä harjoitettiin laajalti vielä 1800-luvulla. Kaskiviljelystä näkyy edelleen jälkiä.

Väisälänmäen vaikutus taiteeseen
--------------------------------

Eero Järnefeltin *Raatajat rahanalaiset*, 1893.
Väisälänmäen maisema on innoittanut monia taiteilijoita. Eero Järnefelt kävi 1890-luvulla Väisälänmäellä useita kertoja, ja maalasi siellä muun muassa teoksen *Isäntä ja rengit* (1893), sekä väisälänmäkeläisten kaskeamista kuvaavan *Raatajat rahanalaiset*, josta Lapinlahden vaakuna on saanut aiheensa. Väisälänmäellä syntynyt Pekka Halonen puolestaan maalasi siellä ainakin teoksen *Maisema vuorelta*, ja myös hänen veljensä Antti Halonen käytti maisemaa teoksissaan. 1970- ja 1980-luvuilla Raimo Puustinen vieraili Väisälänmäellä useita kertoja ja loi maiseman pohjalta teoksen *Fuuga Savonia*.

Kuvia
-----

* Vuonna 1995 rakennettu näköalatorniVuonna 1995 rakennettu näköalatorni
* Näkymä tornistaNäkymä tornista
* LampiLampi
* LuontopolkuaLuontopolkua
*

Lähteet
-------

1. ↑  Kansallismaisemat  11.7.2014. ymparisto.fi. Viitattu 2.7.2019.
2. 1 2  Ylä-Savon karttapalvelu: Väislänmäen sijainti, Lapinlahti Ylä-Savon karttapalvelu, yla-savo.fi. Viitattu 2.7.2019.
3. ↑  Väisälänmäen kylä (Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY) Museovirasto. Viitattu 2.7.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Väisälänmäki** Wikimedia Commonsissa

* Väisälänmäki (Arkistoitu – Internet Archive). Imaginos. (Myös englanniksi.)
* Kumpparit kattoon: Väisälänmäki, Lapinlahti (noin 2,5 km:n luontoreitti)
**Juri Myhailovytš Pohuljaiko** (ukr. Юрій Михайлович Погуляйко, s. 12. marraskuuta 1978) on ukrainalainen lakimies, virkamies, sekä Volynin alueellisen valtionhallinnon johtaja 2. joulukuuta 2019 lähtien.

Tausta
------

### Opinnot

Pohuljaiko Valmistui Luganskin valtion maatalouden yliopistosta (organisaatioiden ja yritysten johtaja), alueiden välisestä henkilöstöhallinnon akatemiasta (asianajaja), sisäasiainministeriön johtamisen akatemiasta (asianajaja).

### Työ

Pohuljaiko on toiminut piirin komisariona ja Krasnodarin kaupungin talousrikostenvastaisen viraston operatiivisena johtajana. Hän toimi yksityisenä ja komentohenkilöstönä Ukrainan sisäasiainministeriön sisäasiain elimissä Nikolaevin, Dnepropetrovskin, Tšernigovin ja Luganskin alueilla, sitten kansallishallinnossa.

Hän palveli Donetskin alueen valtion finanssipalvelussa. Hän toimi Luhanskin alueellisen valtionhallinnon ensimmäisenä varapuheenjohtajana (22. elokuuta 2019 lähtien).
Ministerikabinetti tuki 28. lokakuuta 2019 Pohuljaikon nimittämistä Volynin alueelliseen valtiohallintoon.

Yksityiselämä
-------------

Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Первый заместитель руководителя Офиса Президента представил нового главу Волынской ОГА Юрия Погуляйко *Офис президента Украины*.  3.12.2019.  (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Назначен первый заместитель председателя Луганской облгосадминистрации *ОстроВ*.  23.08.2019.  (venäjäksi)
3. ↑  Кабінет Міністрів ухвалив низку кадрових рішень *Кабінет Міністрів України*.  28.10.2019.  (ukrainaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Погуляйко, Юрий Михайлович
**Helvi Boothe**, o.s. **Haahti** ja 1926–1941 **Haahti-Holst** (16. tammikuuta 1904 Virrat – 13. helmikuuta 1988 Denver, Colorado, Yhdysvallat) oli suomalainen sairaanhoitaja ja sosiaalityön uranuurtaja.

Boothen vanhemmat olivat rovasti Hannu Haahti ja Ella Geitlin. Professori Hannu Haahti ja everstiluutnantit Usko Haahti ja Yrjö Haahti olivat hänen veljiään ja kirjailija Elli Kaarlehto oli hänen sisarensa. Helvi Boothin puoliso 1926–1940 oli muusikko, professori Harald B. Holst ja vuodesta 1941 kirjallisuustieteen professori, talousjohtaja Robert E. Boothe. Helvi Boothe valmistui sairaanhoitajaksi Suomessa 1923 ja meni apurahan turvin opiskelemaan Yhdysvaltoihin sosiaalityötä. Siellä hän suoritti Master of Social Sciences -tutkinnon Smith Collegessa 1925. Suomen palattuaan hän oli Mannerheimin Lastensuojeluliiton psykiatris-yhteiskunnallinen työntekijä 1925–1927, mutta muutti avioiduttuaan takaisin Yhdysvaltoihin.

Yhdysvalloissa Boothe oli sosiaalityöntekijä ja luennoitsija 1928–1940, sosiaali- ja psykiatrian työntekijä Illinoisissa 1940–1942 ja sitten sosiaalityöntekijä Chicagossa ja psykiatrisen sosiaalityön johtaja Kansasissa. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä mielenterveys- ja sosiaalialan järjestöissä. Suomeen Boothe vaikutti tuomalla tänne henkilökohtaisen sosiaalityön (ns. case work), lastensuojeluun jo 1920-luvulla ja Unescon asiantuntijana kirkon perhetyöhön 1950-luvulla. Edellistä jatkoi Suomessa Margit Borg-Sundman, jälkimmäistä Matti Joensuu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Korppi-Tommola, Aura: / Boothe, Helvi (1904–1988) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  3.9.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 16.3.2024.
2. ↑  Kuolleet. Maisteri Helvi Boothe.  *Uusi Suomi*, 3.3.1988, nro 61, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 16.3.2024.  (ei-vapaa)

Aiheesta muualla
----------------

* Helvi Boothe *Biografiasampo*.
**D-20** eli **M1955** (ven. 152-мм пушка-гаубица Д-20 обр. 1955 г.) on neuvostoliittolainen 152 mm haupitsi. Se on käsin ladattava, hinattava 152 mm kenttätykki, valmistettu Neuvostoliitossa 1950-luvulla. Länsi havaitsi sen ensimmäisen kerran vuonna 1955, jolloin se nimettiin M1955:ksi. Sen GRAU-indeksi on **52-P-546**.

Historia
--------

Nykyiset ja entiset käyttäjämaat
Haupitsin suunnittelu aloitettiin luultavasti 1940-luvun lopulla, ja nähtiin ensimmäisen kerran julkisuudessa vuonna 1955. Sen suunnitteli Sverdlovskin tykistötehtaan nro 9 (nykyisin PAO "Motovilihinskie zavody" Jekaterinburgissa) vakiintunut suunnittelutoimisto, jota johti arvostettu tykistösuunnittelija Fjodor Fjodorovitš Petrov (1902–1978), joka vastasi useista toisen maailmansodan teoksista. Aseen tehdasnimitys oli "D-20".

Kuvaus
------

* Paino 5 700 kg
* Pituus 8,69 m
* Piipun pituus 3,962 m
* Kaliiperi 152 mm
* Leveys 2,35 m
* Korkeus 1,93 m
* Miehistö 8

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:152 mm towed gun-howitzer M1955 (D-20)
**K-33** (tunnusnumero 921) oli Neuvostoliiton laivaston Hotel-luokan (Projekti 658) ydinkäyttöinen sukellusvene. Alus kuului Neuvostoliiton pohjoiseen laivastoon. Se oli palveluksessa vuoteen 1990, minä aikana alus oli osallisena kahdessa haverissa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Projekti 658*
Alus tilattiin Severodvinskistä. Se laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1961 ja otettiin käyttöön 5. heinäkuuta 1961.

Palvelus
--------

Rahtilaiva M/S *Finnclipper*
Onnettomuuspaikka kartalla
*K-33* törmäsi 12. huhtikuuta 1963 Kattegatin salmessa suomalaiseen Enso Gutzeitin omistamaan rahtilaiva M/S *Finnclipperiin* noustessaan syvyyksistä pintaan. Rahtilaiva oli kuljettamassa 6 000 tonnin paperilastia Yhdysvaltoihin ja sukellusvene matkalla Pohjois-Atlantille. Törmäyshetkellä sää oli sumuinen. Rahtialus pysäytettiin välittömästi törmäyksen tapahduttua, ja se kääntyi takaisin tutkimaan, olisiko tuntematon sukellusvene avun tarpeessa. Kaksi neuvostoliittolaista upseeria tuli laivaan kertomaan sukellusveneen vaurioituneen, muun muassa saaneen törmäyksessä taipuman kylkeen. Neuvostoupseerit eivät paljastaneet kansalaisuuttaan laivan miehistölle vaan selittivät kuuluvansa vain Varsovan liittoon. Suomalaiset kuitenkin näkivät selvästi sukellusveneen kyljessä olleen tunnusnumeron 921.

Suomalaisalus onnistui vuotavana purjehtimaan yli Atlantin Yhdysvaltoihin, ja *K-33* selvisi pahoin vaurioituneena Murmanskin laivastotukikohtaan Neuvostoliittoon. *Finnclipper* purki paperilastinsa Bostonissa ja jatkoi sieltä New Yorkiin, jossa tapahtuneesta annettiin poikkeuksellisesti meriselitys. Selvitys salattiin 44 vuodeksi, eikä siitä kerrottu julkisuudessa mitään.

Norjalaisen ympäristöjärjestön mukaan alus oli pitkään telakoituna vuosina 1963–1964. Korjaustöiden aikana veneen polttoainekapseli varustettiin uusilla uraanisauvoilla ja sen ohjusjärjestelmä uudistettiin mahdollistamaan vedenalainen laukaisu. Sillä sattui vuonna 1965 säteilyonnettomuus sen ollessa Arktisella alueella.

Muuta
-----

Jaakko Varimaa, laivan miehistön jäsen, julkaisi Kattegatissa tapahtuneesta onnettomuudesta kirjan *Sukellusvene sumussa* 4. huhtikuuta 2007, jolloin tapaus tuli suuren yleisön tietoon.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner s. 401
2. 1 2 3  Ydinsukellusveneen törmäys suomalaislaivaan salattiin
3. ↑  raportti (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
**Supermax** on eräissä maissa korkeimpaan turvallisuusluokkaan luokiteltu vankilatyyppi. Tyypillistä supermax-vankiloille on vankien eristäminen toisistaan: ulkoilua ja tapaamisia lukuun ottamatta he viettävät aikansa yhden hengen vankiselleissä. Vanki saa poistua sellistään ainoastaan voimakkaasti kahlittuna, useiden vartijoiden saattamana.

Supermax-vankilat Yhdysvalloissa
--------------------------------

Vuonna 1983 Yhdysvaltain liittovaltion Marion Illinois -vankilassa surmattiin kaksi vartijaa samana päivänä. Surmat tapahtuivat korkeimman (Level 6) turvallisuusluokan vankilan tarkimmin vartioidulla, "Control Unit" -tyyppisellä osastolla. Tapauksen jälkeen Marion muutettiin supermax-vankilaksi, mutta koska sitä ei ollut alun perin suunniteltu sellaiseksi, liittovaltio päätti rakentaa uuden supermax-vankilan Florencen kaupungin lähelle Coloradoon. Useat Yhdysvaltain osavaltiot ovat myöhemmin rakentaneet omia supermax-vankiloitaan, joita ovat muiden muassa Boscobel Wisconsinissa, Red Onion ja Wallens Ridge Virginiassa sekä Lucasville Ohiossa.

Kritiikki
---------

ADX Florence-vankilan selli
Supermax-vankiloita on kritisoitu voimakkaasti siitä, että vangit joutuvat niissä viettämään 22–23 tuntia vuorokaudesta selleissään toisistaan eristettyinä. Ulkoilun (1–2 tuntia/vrk) vangit suorittavat betoniseinin eristetyllä alueella, jonka kattoristikon läpi on mahdollista nähdä pieni osa taivasta. Vangit saavat rajoitetusti tavata lähiomaisiaan tapaamistiloissa luodinkestävän lasin takaa ja keskustella puhelimen välityksellä. Joissakin osavaltioissa tapaamiset hoidetaan videopuhelun välityksellä erillisistä tapaamishuoneista.

  

Ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin vuonna 2014 julkaistussa raportissa  *Entombed: Isolation in the US Federal Prison System* kerrottiin, että yhdysvaltalaisessa supermax-vankilassa ADX Florencessa vankeja on pidetty eristyksissä jopa keskimäärin 8,2 vuotta. Amnestyn mukaan pitkäkestoinen eristys aiheuttaa vangeille muun muassa levottomuutta, masennusta, unettomuutta, kohonnutta verenpainetta, vainoharhaisuutta, aistiharhoja ja psykoosia.

Lähteet
-------

1. ↑  Yhdysvallat loukkaa kansainvälistä oikeutta sulkemalla vangit eristyksiin *amnesty.fi*.  16.7.2014. Viitattu 30.11.2014.
**Simon Polviander** (1640 Kiukainen – 1711 Ikaalinen) oli hämäläinen pappi ja kirkkoherra joka perusti Polvianderin-suvun. Simon Mikonpojan vanhemmat olivat Kiukaisten Köylypolven Knuutilan ratsutilallinen Mikko Markuksenpoika ja vaimonsa Riita Jaakontytär. Polviander valmistui ylioppilaaksi Turun akatemiasta 1662 tai 1663. Hänet mainitaan respondenttina 10.3.1666 ja toisen kerran 1667.

Polviander syntyi luultavasti 1640-luvun alkupuolella. Hän opiskeli satakuntalaisessa yliopistossa Laguksen mukaan rehtorikaudella 1662-63. Polviander toimi Kokemäellä kirkkoherranapulaisena vuodesta 1672, mutta oli ehkä jo 1668 alkanut hoitaa tehtäviä siellä, koska tuomiokapituli sanoi hänen olleen 21 vuotta Kokemäen kappalaisena vuonna 1689. Hän oli Kokemäen kappalainen vuodesta 1674 lähtien, asui aluksi pappilassa, mutta muutti vuonna 1680 Askolan ratsutilalle, jonka oli saanut äidiltään perinnöksi oikeuden päätöksellä 1678. Nimitettiin Ikaalisten kirkkoherraksi tuomiokapitulin valtakirjalla 15. toukokuuta 1689 ja piti paikkansa, vaikka kuningas olikin jo nimennyt siihen toisen sotilaspapin. 
Hän toimi synodaaliväitöksen respondenttina pappeinkokouksessa Turussa 1672 ja piti saarnan siellä 1694. Simon Polviander kuoli oletettavasti Ikaalisissa 1711. Polviander avioitui Huittisissa 23.7.1672 Anna Nilsintytär Barckin kanssa ja he isännöivät Kokemäellä Askolan rusthollia vuodesta 1678. Heidät vihki Jöns Kurckin, Köyliön, Saaren ja Piiloisten kartanoiden vouti. Barckin vanhemmat olivat Nils Olofinpoika Barck ja tämän ensimmäinen vaimo Anna Martinintytär Gråå. Muutti leskeksi jäätyään takaisin Kokemäen Askolaan, jossa kuoli ja haudattiin Kokemäelle elokuussa 1729.

Lapset
------

* Johan Simonpoika Polviander (k. 1729) – Kokemäen kirkkoherra
* Nicolaus Simonpoika Polviander (k. 1716) – Ikaalisten pitäjänapulainen
* Gustaf Simonpoika Polviander (k. 1705) – Filosofian maisteri
* Kristina Simontytär (s. 16.3.1680 k. 17.3.1753) – puoliso Ulvilan pitäjänapulainen Martin Stenius (s. 1670 k. 16.6.1717)
* Simon Simonpoika Polviander (k. 1740) – kapteeni Porin läänin jalkaväkirykmentissä
* Margareta Simontytär (k. 1719) – puoliso Ilmajoen kappalainen Henrik Wegelius
* Mikael Simonpoika Polviander (k. 1743) – Mouhijärven kirkkoherra
* Jakob Simonpoika Polviander (k. 1732) – varatuomari
* Anders Simonpoika Polviander (k. 1743) – Hämeenlinnan kirkkoherra
* Brita Simontytär (s. 11.4.1691)
* Elisabet Simontytär (s. 3.7.1693)
* Martin Simonpoika Polviander (s. 30.4.1696 k. 1761) – Hovioikeuden asessori

Lähteet
-------

1. ↑  Kotivuori, Yrjö: Simon Polviander. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Viitattu 9.5.2020.
2. ↑  Iso-Iivari, Lasse: Kokemäen talonhaltijaluettelo  6.12.2006. Turun yliopisto. Viitattu 9.5.2020.
3. ↑  Uusi sukukirja 1. Toimituskunta Olavi Wanne, A. R. Cederberg, Ragnar Rosen, Gunnar Soininen. Suomen Sukututkimusseuran julkaisuja 16. Kustannusosakeyhtiö Otava, Helsingissä 1943-1946.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |