recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ano Eemil Caselius** (22. lokakuuta 1867 Kauvatsa – 26. maaliskuuta 1929 Pori) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja Tampereen kunnallispormestari.

Caseliuksen vanhemmat olivat Kauvatsan kappalainen Mauritz Edvard Caselius (1830–1871) ja Sofia Matilda Lagermarck. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Porin yksityislyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1889 ja yleisen oikeustutkinnon 1890. Caselius sai varatuomarin arvon 1893.

Vuodet 1903–1906 Caselius toimi Porin pormestarina. Hän korvasi tehtävästä poliittisista syistä erotetun Harald Wilhelm von Hellensin, joka palasi virkaansa jälleen ensimmäisen sortokauden jälkeen. Tampereen kunnallispormestarina Caselius oli 1914–1919, jonka jälkeen hän toimi Hauhon ja Ulvilan tuomiokuntien tuomarina 1919–1929.

Ano Caselius oli naimisissa vuodesta 1892 Viola Gabriella Anderssonin kanssa. Heidän poikansa oli Helsingin yliopiston siviilioikeuden professori Ilmari Caselius.

Teoksia
-------

* *Uudesta vaalilaista*. Kustannus-o.y. Sampo, Tampere 1906

Suomennoksia
------------

* Rudolf Erich Raspe : *Parooni Mynkhausenin merkilliset matkat ja seikkailut*. 2, painos Sampo, Tampere 1903

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  CASELIUS Ano Eemil. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. ↑  CASELIUS Mauritz Edvard. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
3. ↑  Saarinen, Juhani: *Porin historia 3. 1809–1939*, s. 592. Pori: Porin kaupunki, 1972. Teoksen verkkoversio (PDF).
4. ↑  Kuka kukin on 1954 : Ano Ilmari Caselius


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Porin vaakuna | Edeltäjä:**Harald Wilhelm von Hellens** | **Porin pormestari**1903–1906 | Seuraaja:**Harald Wilhelm von Hellens** |
**Sreeni Pattathanam** (s. 1954) on intialainen, Keralan osavaltiosta kotoisin oleva skeptikko. Hän on ateisti. Euroopassa hänet tunnetaan parhaiten Äiti Ammaa kohtaan esittämästään kritiikistä. Hän on työskennellyt poliisina, toimittajana sekä opettajana.

Teoksessaan *Matha Amritanandamay: Divya Kathahalun Yatharthyam* (Matha Amritanandamay: pyhiä tarinoita ja tosiasioita) Sreeni Pattathanam kritisoi Äiti Amman väitettyjä ihmetekoja ja liittää hänet viiteen selittämättömään kuolemantapaukseen. Lisäksi teoksessa kerrotaan Äiti Amman henkilökohtaisesta elämäntyylistä.

Äiti Amman asianajaja on yrittänyt haastaa Sreeni Pattathanamin oikeuteen tämän teoksen loukkaavaksi väitetystä sisällöstä. Keralan osavaltion oikeuslaitos ei ole kuitenkaan suostunut käsittelemään asiaa.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Isak William Wallenius** (20. lokakuuta 1860 Laukaa – 1. tammikuuta 1939 Helsinki) oli juristi, joka toimi muun muassa Joensuun pormestarina ja virkamiehenä, joka kehitti Suomen kalataloutta.

Henkilöhistoria
---------------

William Walleniuksen vanhemmat olivat pappi ja kirjailija Isak Alexis Wallenius ja Augusta Cecilia Lilius. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1894 oli Elli Kristiina Cederberg (k. 1902) ja toinen vuodesta 1915 Olga Helena Schmidt (k. 1931). Wallenius tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1881 ja suoritti oikeustutkinnon 1887, varatuomarin arvon hän sai 1890. Wallenius toimi virkailijana senaatin talousosastolla 1892–1893, asianajajana 1893–1895, Pohjoismaiden Osakepankin Joensuun konttorin apulaisjohtajana 1895–1905, Joensuun pormestarina 1902–1919, kalastushallituksen asessorina 1919–1924 ja sitten Suomen yksityisvirkailijoiden eläkeyhdistyksen toimitusjohtajana.Hänellä oli useita kalastusasioihin liittyviä luottamus- ja järjestötehtäviä ja hän työskenteli *Metsästys ja Kalastus -lehden* kalastusosaston toimittajana 1920-luvulla.

Julkaisuja
----------

* *Urheilukalastajan käsikirja: lohen, harrin ja siian kalastus*, 1923
* *Suomen yksityisvirkailijain eläkeyhdistys ja sen tarjoamat edut*, 1924
* *Suomen yksityisvirkailijain eläkeyhdistys, sen toimintamuodot ja muutamia esimerkkejä näytteeksi siitä, mitä etuja vakuutus yhdistyksessä voi tuottaa*, 1925
* *Virkailijain eläkevakuutusko vai oman eläkerahaston muodostaminen on liikkeille edullisempi?*, 1925
* *Ehdotus lahnakannan kohottamiseksi vesistöissämme*, 1926
* *Mihin suuntaan on maamme kalastushallintoa kehitettävä?*, 1926
* *Kalanviljelys*, 1936

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 708 (Viitattu 5.1.2019)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 5.1.2019)
3. 1 2  Asessori William Wallenius 75-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 20.10.1935, s. 10.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Joensuun vaakuna | Edeltäjä:**Johan Alfred Nystén** | **Joensuun pormestari**1902-1919 | Seuraaja:**Tauno Berner** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Juho Aukusti Päiwiö (Päiviö)**, vuoteen 1895 **Andersson** (3. kesäkuuta 1869 Turku – 7. tammikuuta 1949 Turku) oli pappi, päätoimittaja ja koulunjohtaja.

Henkilöhistoria
---------------

Päiwiön vanhemmat olivat salvumies Juho Kustaa Andersson ja Gustava Lovisa Cederlöf ja puoliso vuodesta 1903 kirjailija Hilma Naëmi Kyander (k. 1941), kunnallisneuvos Axel Kyanderin tytär. Päiwiö tuli ylioppilaaksi Turun lyseosta 1890 ja vihittiin papiksi 1896. Hän teki vuosisadan vaihteessa opintomatkoja Skandinaviaan ja Saksaan. Ähtävän kirkkoherran apulaisena Päiwiö toimi 1896 ja Tammelan kirkkoherran apulaisena 1896–1899. Päiwiö toimi Paimion kansanopiston johtaja 1899–1918 ja 1925–1939, Hospitz Betel -yhtiön hallituksen puheenjohtaja hän oli 1936 ja toimitusjohtaja vuodesta 1939. *Uuden Auran* päätoimittaja Päiwiö oli 1918–1925 ja maatalousosaston toimittaja 1925–1931. Suomen saviteollisuus -osakeyhtiön toimitusjohtajana Päiwiö oli työskennellyt 1912 ja johtokunnan jäsenenä 1910–1914. Päiwiöllä oli useita seurakunnallisia ja muita luottamustehtäviä. Rovastin arvonimen hän sai 1929. Päiwiö oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen.

Teoksia
-------

* *Auran rannoilta: 1, Varsinais-Suomen nuorisoseurojen julkaisu*, 1901 (toim.)
* *Seitsemän vuotta Varsinais-Suomen kansanopistossa*, 1906
* *Kansanopiston laulukirja : sanapainos*, 1909, toim. Dagmar Klemetti, Tilda Löthman, Juho Päiviö
* *Suomalainen maamies ja yliopisto*, 1919
* *Varsinais-Suomen eli Paimion kansanopisto 1899–1929*, 1929
* *Paimion vaiheita*, 1940

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin oli. (Viitattu 28.10.2018)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 28.10.2018)
3. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 8.1.1949, s. 3.
4. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 530 (Viitattu 28.10.2018)
5. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 364. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Rikesakko** on rahamäärältään kiinteä, päiväsakkoa lievempi varallisuusrangaistus, joka säädetään rikesakkorikkomuksista annetulla lailla (986/2016) eräiden rikkomusten ainoaksi rangaistukseksi. Rikesakko otettiin Suomessa käyttöön syyskuun alussa 1983 voimaan astuneella lailla. 

Vuonna 2022 rikesakon suuruus voi olla 40, 70 tai 100 euroa. Rikesakkorikkomuksista annetussa laissa (986/2016) säädetään rikkomuksista, joista rikesakko voidaan määrätä sekä kustakin rikkomuksesta määrättävän rikesakon rahamäärästä. Jos henkilö syyllistyy samalla kertaa kahteen tai useampaan rikkomukseen, rikesakko määrätään ankarimman rikesakon mukaan korotettuna 40 eurolla.

Rikesakon määrää poliisi, rajavartio- tai tullimies tai erätarkastaja. Yleisin rikesakko määrätään järjestyslain rikkomisesta. Tieliikennelain (729/2018) mukainen liikennevirhemaksu on korvannut tieliikenteen rikesakon.

Maksamatonta rikesakkoa ei saa muuntaa vankeudeksi. Rikesakkomääräyksen saaneella henkilöllä on oikeus saattaa asia käräjäoikeuden käsiteltäväksi. Sitä varten hänen tulee ilmoittaa asia 30 päivän kuluessa rikesakkomääräyksen tiedoksisaamisesta sen paikkakunnan käräjäoikeuteen, jossa rikkomus on tehty. Käräjäoikeuden rikesakkoasiassa antamaan päätökseen ei saa hakea muutosta varsinaisin muutoksenhakukeinoin.*lähde?*

Katso myös
----------

* Sakko
* Päiväsakko

Lähteet
-------

* Oikeusministeriö. Perussäännöksiä: Rikesakko. (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2
2. ↑  Ajantasainen lainsäädäntö: Rikoslaki 39/1889 *finlex.fi*. Edita.  Arkistoitu 10.3.2021. Viitattu 31.3.2020.
3. 1 2
4. ↑  Rikoslaki 7 luku 3 b § *Finlex*.
5. ↑  Ajantasainen lainsäädäntö: Laki sakon ja rikesakon määräämisestä 754/2010 *finlex.fi*. Edita. Viitattu 30.12.2020.
6. ↑  Rikesakko - Oikeus.fi / Tuomioistuimet / Käräjäoikeudet *oikeus.fi*.  Arkistoitu 18.1.2021. Viitattu 31.12.2020.
7. ↑  Liikennerikkomukset ja liikennevirhemaksu *Traficom*. Viitattu 30.12.2020.
8. ↑  Ajantasainen lainsäädäntö: Laki sakon ja rikesakon määräämisestä 754/2010 *finlex.fi*. Edita. Viitattu 30.12.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Laki sakon ja rikesakon määräämisestä (27.8.2010/754)
**Hannu Tapani Sinnemäki** (s. 16. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tenori, kuoronjohtaja, säveltäjä ja sovittaja. Hannu Sinnemäen isä oli lapualainen rovasti Jussi Sinnemäki.

Sinnemäki suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1967 opiskeltuaan muun muassa psykologiaa ja musiikkitiedettä. Laulua hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa opettajinaan Matti Tuloisela ja Pekka Salomaa. Hän suoritti yksinlaulussa diplomin vuonna 1977. Sinnemäki opetti Pop & Jazz Konservatoriossa yksinlaulua ja säveltapailua vuosina 1975–1976. Vuonna 1976 hän aloitti tenorina laulamisen Suomen kansallisoopperan kuorossa. Sinnemäki toimi vuosina 1973–1982 Pohjalaisten Osakuntien Laulajien johdossa. Vuonna 1969 hän perusti Ellipsi-yhtyeen, jossa hän esitti itse säveltämiään laulelmia ja jota hän johti 1980-luvulle asti. Sinnemäki aloitti myös viihde- ja kansanlaulukuoro Torpparien johtamisen 1970-luvulla. Hän on lisäksi johtanut Suomen kansallisoopperan kuoron jäsenten Mieskuoro Operamentoa.

Työ säveltäjänä ja sovittajana
------------------------------

Sinnemäki on säveltäjänä itseoppinut. Hän sävelsi musiikin Rauni Mollbergin elokuvaan *Maa on syntinen laulu* (1973). Sinnemäen säveltämä on myös 28. marraskuuta 1997 Kansallisoopperan Alminsalissa Suomalaisen kamarioopperan toteuttamana kantaesitetty musikaalinomainen kansanooppera *Silmänkääntäjä*, joka perustuu Pietari Hannikaisen näytelmään. Oopperan ohjasi Timo Paavola. Käytetty orkesteri oli 11-henkinen ja Jyri Nissilän johtama. Roolien esittäjiin kuuluivat Jaakko Hietikko, Ilkka Hämäläinen, Katriina Kerppola ja Ulla Raisio.

Sinnemäki teki 1990-luvun alussa John Gayn *Kerjäläisoopperasta* sovituksen laulajille, kamarikokoonpanolle ja kansanmusiikin instrumenteille. Hän on tehnyt monia muitakin sovituksia kuoroille ja erilaisille kokoonpanoille. Hänen omiin sävellyksiinsä kuuluu suurimuotoisten teosten lisäksi runsaasti laulumusiikkia, jota edustavat laulelmat, modernisoidut kansanmusiikkiteokset ja viihdekuorolaulut. Sinnemäki sävelsi altolle ja kahdelle kitaralle laulusarjan *Rakastetulleni etäisiltä vuorilta* (1978) Oili Mäki-Tirkkosen sanoihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otavan Musiikkitieto A–Ö, toim. Keijo Virtamo, uudistetun laitoksen 1. painos. Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-14518-5
2. 1 2 3 4 5 6  Hannu Sinnemäki, muusikko, säveltäjä (1945-) Marjut Hjelt, Doria 10.11.1999, viitattu 3.1.2023
3. ↑
4. 1 2  Kansanooppera soi Alminsalissa Päivi Loponen & Säde Nenonen, Helsingin Sanomat 28.11.1997, viitattu 3.1.2023
5. ↑  Silmänkääntäjä 28.11.1997 Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokanta, viitattu 3.1.2023

Aiheesta muualla
----------------

* Hannu Sinnemäki Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Bjarne Bützow (1965)
**Bjarne Bützow** (17. lokakuuta 1897 Oulun maalaiskunta – 8. marraskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Bützowin vanhemmat olivat maanmittausinsinööri Birger Bützow ja Anna Dahl ja puolisot 1924–1936 Elli Rakel Linnea Ljufström ja vuodesta 1938 Tuomi Inger Helenius. Bützow tuli ylioppilaaksi Oulussa vuonna 1916 ja suoritti metsätutkinnon vuonna 1920. Hän oli valmistuttuaan aluemetsäpäällikkö Uleån Kajaanin yksikössä ja sitten uittopäällikkö Kiiminginjoen ja Lohjan uittoyhdistyksissä. Vuonna 1924 Bützow siirtyi G. A. Serlachius -yhtiön Mäntän metsänhoitoalueen metsänhoitajaksi kymmeneksi vuodeksi, mutta palasi sitten Ouluun Toppila-yhtiön sellutehtaan metsäpäälliköksi vuonna 1934.

Sota-aikana Bützow toimi ensin Rautatiehallituksen metsäpäällikkönä ja sitten säännöstelyhallinnon johtavana metsätyöasiantuntijana, vastaten sodan loppuvaiheessa valtion kaikesta puunhankinnasta. Sotien jälkeen vuonna 1945 hän meni Kuusankoskelle Kymin Osakeyhtiön metsäpäälliköksi ja oli samalla käytännössä Suomen kaikkien uittoyhdistysten johtokunnan jäsen. Bützowilla oli myös runsaasti luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1948.

Upseeri, kilparatsastaja Yngve Bützow oli Bjarne Bützowin veli.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Bjarne Bützow *Biografiasampo*. Viitattu 15.5.2022.
2. 1 2  Kuka kukin on 1954, s. 84. Viitattu 15.5.2022.
3. ↑  Yngve Bützow *Geni*. Viitattu 15.5.2022.
Jonas Forsslund: Carl von Linnén muotokuva vuodelta 1807. Kipsivalos, joka sijaitsee Växjössä.
**Carl von Linnén rintakuva** on Jonas Forsslundin pronssinen veistos vuodelta 1807. Sen nykyinen sijaintipaikka on Luonnontieteellinen keskusmuseo Helsingissä. Veistos on tiettävästi ostettu aikoinaan Turun akatemiaan.

Jonas Forsslund: pronssinen Carl von Linnén muotokuva vuodelta 1807 Luonnontieteellisessä museossa Helsingissä.
Teoksen tilauksen aloitteentekijänä oli henkilääkäri (livmedikus) Sven Anders Hedin. Teos valettiin kipsiin ja paljastettiin Ruotsissa Wäxjön lukiossa. Pronssivalos oli tarkoitus lunastaa myöhemmin, mutta syystä tai toisesta niin ei käynyt, vaan veistos ostettiin Turkuun Turun akatemian luonnonhistorialliseen museoon, josta se myöhemmin yliopiston siirron myötä päätyi Helsinkiin. Yksi veistos, jonka materiaali on terrakotta, on tietojen mukaan alkujaan mennyt kreivi Gustaf Trolle-Bonden omistamaan Sävstaholmiin, josta se on siirtynyt Teleborgin linnaan. Tästä materiaalista sitä valmistettiin vain kolme kappaletta.

Yksi kipsivalos meni Uppsalan yliopiston *ludi saeculares* -juhlan yhteydessä kasvitieteen laitoksen rakennukseen paikalle, jonne myöhemmin sijoitettiin Linnétä esittävä veistos.

Veistoksesta on tehty useita kipsivaloksia, ja lisäksi siitä on tehty pienikokoisia jäljennöksiä norsunluusta ja kipsistä. Niissä on pyöreä, reunuksella varustettu jalusta.

Sven Hedinin mukaan Forsslund tutki jo nuorena Linnén kasvoja, ja siten hän kykeni tekemään hyvin elävän veistoksen.

Lähteet
-------

* Tycho Tullberg, *Linnéporträtt*

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Tullberg, s. 77–78
2. ↑  Tullberg, s. 164–165
**Friedrich von Gagern** (24. lokakuuta 1794 Weilburg, lähellä Mainzia – 20. huhtikuuta 1848 lähellä Kaldernia, Baden) oli saksalainen paroni ja kenraali, joka palveli pääosan urastaan Alankomaiden armeijassa. Hän kukisti huhtikuussa 1848 Badenissa niin sanotun Heckerin kansannousun, mutta sai itse surmansa ainoassa taistelussa.

Friedrich von Gagernin isä oli Napoleonin sotien ajan valtiomies Hans Christoph Ernst von Gagern ja hänen nuorempia veljiään olivat vallankumousvuoden 1848 näkyviin poliitikkoihin kuuluneet Heinrich ja Max von Gagern. Friedrich von Gagern palveli vuosina 1812–1814 Itävallan ja sen jälkeen Hollannin armeijassa taistellen Napoleonin joukkoja vastaan. Hän osallistui muun muassa Leipzigin ja Waterloon taisteluihin. Napoleonin sotien päätyttyä hän viimeisteli kesken jääneet opintonsa Heidelbergin yliopistossa ja liittyi Saksan yhdistymistä ajaneeseen *Burschenschaft*-opiskelijajärjestöön. Sen jälkeen hän palasi sotilasuralle Hollantiin. Gagernista tuli Hollannin armeijan esikuntapäällikkö, ja hän osallistui siinä ominaisuudessa vuosien 1830–1831 epäonnistuneeseen sotaretkeen Belgian takaisinvaltaamiseksi. Gagern toimi vuosina 1842–1844 Pohjois-Hollannin joukkojen komentajana, minkä jälkeen hänet lähetettiin tarkastusmatkalle Sundasaarille Hollannin Itä-Intiaan. Palattuaan maailman ympäri hänet nimitettiin 1847 Etelä-Hollannin joukkojen komentajaksi sekä Haagin kaupungin sotilaskuvernööriksi..

Vallankumouksen puhjettua keväällä 1848 Saksassa Gagern palasi kotimaahansa. Kysymättä lupaa Hollannin hallitukselta hän suostui huhtikuussa ryhtymään niin sanottua Heckerin kansannousua kukistamaan lähetettyjen Badenin armeijan joukkojen päälliköksi. Hän sai surmansa Kandernin lähellä käydyssä yhteenotossa yritettyään ensin suostutella Heckerin johtamat kapinalliset laskemaan vapaaehtoisesti aseensa. Gagernin joukot kuitenkin voittivat taistelun ja kansannousu päättyi siihen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Friedrich, baron von Gagern (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.6.2014.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1908), s. 559–60 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.6.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Helsingin lääni** oli lyhytaikainen hallintoalue Uudellamaalla 1500-luvun puolivälissä.

Vantaanjoen suulle perustettiin vuonna 1550 Helsingin kaupunki ja sen viereen Helsingin kuninkaankartano. Uutta asutusta hallitsi aluksi Porvoon kuninkaankartanon vouti Erik Spåre. Vuonna 1553 Spåre joutui jättämään virkansa ja Helsingin voudinvirkaan asettui Hans Larsson Björnram. 

Samana vuonna 1553 perustettiin kokonaan uusi voutikunta, Helsingfors län eli Helsingin lääni. Tähän laajaan voutikuntaan (lääniin) kuului Raaseporin lääni (Espoo, Kirkkonummi, Siuntio, Karjaa), Sipoo ja Porvoon läänistä Helsingin ja Sipoon pitäjät sekä Hämeen läänistä Loppi ja Vihti. Lääniä johtava kuninkaan vouti asettui asumaan Helsingin kuninkaankartanoon.

Joulukuussa 1555 voudiksi tuli Anders Korp. Hän sai hallintaansa Helsingin kuninkaankartanon sekä Sipoon, Espoon ja Helsingin (kirkko)pitäjät. Espoo irrotettiin hänen hallinnastaan ja samalla Helsingin läänistä vuonna 1557.

Hallintoalueen alamäki ja samalla alueen pieneneminen jatkui väliaikaisten johtajien kaudella. Erik Svensson tuli voudiksi 1559, mutta hän kuoli jo 1561. Alivouti Krister Söffringsson Jute alkoi hoitaa tehtävää hänen jälkeensä. Samana vuonna Sipoo irrotettiin Helsingin läänistä ja annettiin läänitykseksi Klaus Flemingille. Laajana hallintoalueena aloittaneesta läänistä oli jäljellä vain Helsingin pitäjä.

Vuonna 1562 Helsingin ja Porvoon läänit yhdistettiin ja johtoon asettui Porvoon vouti Jöns Månsson. Helsinki pysyi Porvoon voutikunnan alaisuudessa vuonna 1634 toteutettuun hallintouudistukseen saakka. Silloin se liitettiin Uudenmaan ja Hämeen lääniin maaherran alaisuuteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Helsingin lääni, Tietosanakirja osa 3, palsta 266–267, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1911
**Herman Viktor (Victor) von Willebrand** (7. marraskuuta 1876 Turku – 18. joulukuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja valtiopäivämies.

Von Willebrandin vanhemmat olivat tullinhoitaja August Reinhold von Willebrand ja Viktoria Fahler ja puoliso vuodesta 1903 Gertrud Elisabet Schulte. Von Willebrand tuli ylioppilaaksi 1895, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1903 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1907. Hän teki myös opintomatkoja useisiin eri maihin 1890-luvun lopulta 1920-luvulle. Von Willebrand oli Impilahden kunnanlääkäri 1903–1904, Helsingin yleisen sairaalan lastenosaston apulaislääkäri 1904–1907, Marian sairaalan kulkutautiosaston lääkäri 1908–13 ja Helsingin kaupungin kulkutautisairaalan alilääkäri 1913–1929 ja ylilääkäri 1929–1935. Hän oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1904–1905 ja 1905–1906.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin oli Viitattu 22.4.2021.
2. ↑  Kuka kukin on 1934, s. 740. Viitattu 22.4.2021.
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Von Willebrand Herman Victor Viitattu 22.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Olli Paavo Immanuel Ohtomies**, vuoteen 1939 **Bergh** (30. lokakuuta 1914 Räisälä – 8. heinäkuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja.

Ohtomiehen vanhemmat olivat kruununvouti Franz Otto Bergh ja Onerva Soikkanen ja puoliso vuodesta 1940 Kaija Eira Kauppila. Ohtomies tuli ylioppilaaksi 1935 Käkisalmen yhteiskoulusta ja työskenteli sitten *Käkisalmen Sanomissa*. *Helsingin Sanomien* ulkomaanosaston toimittaja hän oli 1940–1943, *Suomen Kuvalehden* toimittaja 1943–1946 ja toimitussihteeri 1946–1947. *Seuran* päätoimittaja Ohtomies oli 1948–1954, *Kuva-Postin* päätoimittajaksi hänet nimitettiin 1955. Tässä tehtävässä Ohtomies toimi vuoteen 1964, *Seuran* päätoimittajaksi hän palasi vuosiksi 1965–1975.

Lähteet
-------

1. 1 2  Havu, I. Poijärvi, L. Arvi P. Immonen, K.J. (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1960*, s. 622-623. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1960.
2. 1 2  Lehtimiespolven vaikuttaja arvosti tupakkaa ja viskiä. Päätoimittaja Olli Ohtomies. HS, 28.7.2002. (Viitattu 17.11.2018)
3. ↑  Kuka kukin on 1978 (Aikalaiskirja), s. 664 (Viitattu 17.11.2018)
**Junius-kirjeet** (engl. *Letters of Junius*) tarkoittaa poliittisia kirjeitä, jotka nimimerkillä Junius ilmestyivät H. S. Woodfallin julkaisemassa lontoolaisessa *Public Advertiser* -lehdessä 21. tammikuuta 1769 ja 21. tammikuuta 1772 välisenä aikana. Ensimmäinen on päivätty 21. tammikuuta 1768. Junius-kirjeet sisältävät kiivaita hyökkäyksiä silloisia ministereitä ja valtion virkamiehiä, tuomioistuimia, parlamenttia, vieläpä itse kuningastakin, Yrjö III:ta, vastaan.

Kirjeet on kirjoitettu asiantuntevasti ja tyylillisesti taidokkaasti, niin että niiden kirjoittajan katsotaan kuuluvan Englannin suurimpien proosakirjailijain joukkoon. Junius-kirjeet herättivät heti ilmestyttyään suunnatonta huomiota, mutta niiden kirjoittajan jäljille koetettiin turhaan päästä. Vaikka kysymyksen selvittämiseksi on sittemmin julkaistu useita tutkimuksia, ei sitä ole edelleenkään ole ratkaistu lopullisesti. Alkujaan Juniukseksi epäiltiin Edmund Burkea, sittemmin useita muita. Todennäköisimmän arvelun mukaan on Juniuksena on pidetty Philip Francista.

Juniuskirjeet julkaistiin kirjan muodossa ensi kerran 1772.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Juniuskirjeet, Tietosanakirja osa 2, palsta 1497, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909
**Jorrel Hato** (s. 7. maaliskuuta 2006 Rotterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Eredivisiessä pelaavaa Ajaxia. Pelipaikaltaan hän on keskuspuolustaja tai vasen laitapuolustaja.

Seurajoukkueura
---------------

Rotterdamissa syntynyt Hato liittyi Ajaxin junioriakatemiaan vuonna 2018 pelattuaan ensin kotikaupunkinsa IJVV De Zwerversissä ja Sparta Rotterdamissa.

Ensimmäistä kertaa miesten tasolla Hato pelasi 4. marraskuuta 2022 Eerste Divisien ottelussa Dordrechtiä vastaan edustaessaan Ajaxin reservijoukkuetta Jong Ajaxia. Ajaxin edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä 11. tammikuuta 2023 KNVB-cupin toisen kierroksen ottelussa Den Boschia vastaan. Kaudella 2022–2023 Hato pelasi Ajaxin edustusjoukkueessa 11 pääsarjaottelua ja neljä KNVB-cupin ottelua.

Marraskuussa 2023 Hatosta tuli 17 vuoden ja 250 päivän ikäisenä Ajaxin seurahistorian kaikkien aikojen nuorin kapteenina toiminut pelaaja. Ensimmäisen maalinsa Ajaxissa Hato teki 25. marraskuuta 2023 Vitesseä vastaan.

Maajoukkueura
-------------

Hato pelasi vuosina 2021–2023 Alankomaiden alle 16-, alle 17- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa.

Alankomaiden A-maajoukkueessa Hato pelasi ensimmäistä kertaa 21. marraskuuta 2023 EM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan, jossa hän tuli vaihdosta kentälle Virgil van Dijkin tilalle ottelun toiselle puoliajalle. Hän antoi ottelussa maalisyötön Cody Gakpon tekemään 6–0 maaliin.

Muuta
-----

Hatolla on curaçaolaisia sukujuuria.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Jorrel Hato Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  Jorrel Hato Most Played Positions *FootballCritic*. Viitattu 3.3.2024. (englanniksi)
3. ↑  Jorrel Hato chosen as Johan Cruijff Talent of the Month for August *eredivisie.eu*.  3.9.2023. Eredivisie. Viitattu 3.3.2024. (englanniksi)
4. 1 2  History made as Jorrel Hato becomes youngest ever Ajax captain *OneFootball*.  13.11.2023. Viitattu 3.3.2024. (englanniksi)
5. ↑  Archer, Kyle: Who is Arsenal transfer target Jorrel Hato? Age, nationality, position, stats and more *HITC*.  5.1.2024. Viitattu 3.3.2024. (englanniksi)

Ajax – Eredivisie
1 Rulli |
2 Rensch |
3 Gaaei |
4 Hato |
6 Henderson |
7 Bergwijn |
8 Taylor |
9 Brobbey |
10 Akpom |
11 Forbs |
12 Gorter |
13 Kaplan |
16 Mannsverk |
18 Medić |
19 Rijkhoff |
21 van den Boomen |
22 Pasveer |
23 Berghuis |
24 Vos |
25 Sosa |
27 van Axel Dongen |
28 Fitz-Jim |
30 Ávila |
33 Tahirović |
37 Šutalo |
38 Hlynsson |
39 Godts |
40 Ramaj |
42 Martha |
49 Banel |
51 Setford |
Valmentaja van 't Schip
**Orimattilan kaupunginkirjasto** on Orimattilassa toimiva yleinen kunnallinen kirjasto. Se palvelee erityisesti pääkirjastonsa, Olga-kirjastoauton (DAF) ja verkkokirjaston välityksellä. Orimattilan kirjasto kuuluu osana Päijät-Hämeen kirjastojen seudulliseen kirjastokimppaan eli Lastu-kirjastoihin. Pääkirjaston lisäksi kirjastolla ei ole muita kiinteitä toimipaikkoja. Olga-kirjastoauto kiertää kahden viikon jaksoissa reittejään pitkin Orimattilan kaupungin sivukyliä.

Pääkirjaston kanssa samassa, aiemmin tekstiiliteollisuuden käytössä olleessa punatiilisessä, Orimattilan kulttuuritalona tunnetussa rakennuksessa toimii myös Orimattilan taidemuseo.

Kokoelmat
---------

Kirvun Pitäjäseura on lahjoittanut vuonna 2021 Ismo Junnon kirjakokoelman Orimattilan kaupunginkirjastolle.

Kuva- ja äänipalvelut
---------------------

Kirjastossa on VHS-kasettien digitoimiseen DVD:lle LG RCT699H-laite, filmien digitoimiseen plustek OpticFilmn 8200i ja C-kasettien digitoimiseen Xion TAPE2PC. Yleistotietokone 3:lla on valojäljennin, HP Scanjet G4050.

Näyttelypalvelut
----------------

Kirjastossa on lehtienlukusalissa vitriini kuukausinäyttelyille. Näytteilleasettajat saavat käyttää myös lehtienlukusalin eteläistä seinää esittelypintana.

Muut yleiset kirjastot Orimattilan kaupungissa
----------------------------------------------

Orimattilan kaupunginkirjaston lisäksi Orimattilan kaupungin Artjärven Salmelassa on toiminut loppuvuodesta 2018 alkaen julkinen yksityiskirjasto, Kirstintupa, mikä toimii SmartPostina päivittäin kello 6-22.

Lähteet
-------

1. ↑  Orimattilan kaupunginkirjasto (Kirjastohakemisto) kirjastot.fi.  Arkistoitu 4.9.2019. Viitattu 5.9.2019.
2. ↑  Orimattilan kirjasto (kotisivu) orimattilankirjasto.fi. Viitattu 5.9.2019.
3. ↑  Kirjastoauto orimattilankirjasto.fi. Viitattu 5.9.2019.
4. ↑  Orimattilan kaupunginkirjasto (Lastu-kirjastot) lastu.finna.fi. Viitattu 5.9.2019.
5. ↑  Orimattilan taidemuseo Orimattilan kaupunki, orimattila.fi. Viitattu 5.9.2019.
6. ↑  Ismo Junnan Kirvu-kirjallisuushylly (Arkistoitu – Internet Archive). Orimattila.fi 2021.
**Sven Gabriel Sevelius** (13. joulukuuta 1912 Helsinki – 16. syyskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen varatuomari, pääkonsuli ja toimitusjohtaja. Sevelius oli presidentti Urho Kekkosen läheinen ystävä jo 1940-luvun lopulta lähtien.

Seveliuksen vanhemmat olivat metsänhoitaja, agronomi Sven Alvar Sevelius (1876–1952) ja voimistelunopettaja Olga Wilhelmina Tesche. Hän pääsi ylioppilaaksi 1931, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1937 ja sai varatuomarin arvon 1941. Sevelius oli Nya Pressenin ja Mercatorin toimitusjohtaja 1945–1949 ja Kustannus Oy Unionin toimitusjohtaja vuodesta 1945. Hän perusti vuonna 1959 tietosanakirjoja kustantaneen Tietosanakirja Oy:n ja oli yhtiön toimitusjohtaja. Seveliuksen yhtiö julkaisi muun muassa vuosina 1960–1972 Uusi tietosanakirja.nimisen 26-osaisen tietosanakirjan. Sevelius myi Tietosanakirja Oy:n tytäryhtiöneen vuonna 1970 WSOY:lle. Sevelius oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1962 presidentinvaaleissa ja hän oli Tunisian pääkonsulina vuodesta 1962 lähtien. 

Sevelius asui Sipoon Östersundomissa jossa hän omisti vuodesta 1949 lähtien Fantsin tilan. Kekkonen vieraili usein Seveliuksen luona ja Sevelius neuvoi Kekkosta taloudellisissa ja henkilökohtaisissa asioissa, järjesti auton Kekkosen käyttöön puhujamatkoille sekä järjesti myös hirvijahteja joihin Kekkonen osallistui. 

Sevelius oli naimisissa 1944–1951 diplomiekonomi Salme Ilona Pohjan kanssa, liitto päättyi avioeroon. Hän meni uudelleen naimisiin 1952 sairaanhoidonopettaja Maila Maria Marjatta Mikkolan kanssa. 

Sven Seveliuksen pojan Peter Seveliuksen perustama kiinteistösijoitusyhtiö *Demarco Oy* velkaantui 1990-luvun alussa SKOP-Rahoitukselle jonka osti myöhemmin Handelsbanken Rahoitus Oy. Peter Sevelius oli sittemmin Flying Finn-halpalentoyhtiössä talousjohtajana ja vuoden 2004 alussa lyhyen aikaa toimitusjohtajana. Lentoyhtiö asetettiin konkurssiin 2004. Peter Sevelius tuomittiin joulukuussa 2008 Turun käräjäoikeudessa törkeästä velallisen epärehellisyydestä yhdentoista kuukauden ehdolliseen vankeuteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Maarit Tyrkkö : Presidentti ja toimittaja, WSOY 2016 (Google Kirjat linkki)
2. 1 2 3  Rafael Olinin Geneanet-sivusto : Sven Gabriel Sevelius
3. 1 2 3 4  Vem och vad? Biografisk handbok 1967 (Projekt Runeberg)
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Sven Alvar Sevelius
5. ↑  Painot, sitomot, kustannustoiminta, kirjakauppa, maahantuojat ja tehtaat 1918-2009, Hakanmediankronikkaa 2.2.2012
6. ↑  Sevelius ym. Talouselämä 16.1.2003
7. ↑  Petri Pöntinen : Pettikö valvonta? Suomen Kuvalehti 5/2004
8. ↑  Pekka Anttila : Flying Finnistä lähti suuria summia maksukiellosta huolimatta, Suomen Kuvalehti 45/2006
9. ↑  Jussi Orell : Flying Finnin konkurssi toi vankeustuomiot neljälle, Turun Sanomat 6.12.2008
**Lapinjärvi** on valtaosin metsäalueiden reunustama järvi Ruokolahdella Etelä-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on 66 hehtaaria. Etäisyys Imatralta on 21 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Lapinjärven lahdet ovat leveitä lukuunottamatta eteläistä Jokilahtea. Niemistä karttanimi on annettu vain luoteisrannan Eliisanniemelle. Sen eteläpuolella sijaitsee järven ainoa saari, noin 25-aarinen Verkkosaari. Noin kuudesosa Lapinjärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta, noin 15 metriä, sijaitsee järven pohjoispuoliskolla. Lahdet ovat matalia ja järven koillinen osa on kauttaaltaan matalaa vesialuetta.

Lapinjärven rannoilla on pientaloja ja pohjoisrannalla sijaitsee pieni peltoalue. Järven länsirantaa viistää paikallistie 14882. Lapinjärvi kääntyy alavirtaan Jokilahden eteläkolkasta, josta alkaa etelään virtaava lasku-uoma.

Lapinjärven vesitilavuus on 3 422 000 kuutiometriä.

Lapinjärvi (04.112.1.020) kuuluu Ala-Saimaan lähialueeseen (04.112), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Ala-Saimaan alue (04.11) ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue (04.1). Ala-Saimaan lähialueeseen kuuluu 612 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista selkeästi laajin on Saimaa. Toiseksi laajin on Paljavesi, jota seuraa Oininki ja Niinivesi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lapinjärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 2.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 2.3.2024.
3. ↑  Lapinjärvi (04.112.1.020) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.3.2024.
4. ↑  Ala-Saimaan lähialue (04.112) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.3.2024.
**Liivinkielinen kirjallisuus** on hyvin suppea. *Matteuksen evankeliumi* julkaistiin liivin kielellä 1863. Se julkaistiin kolmena eri julkaisuna. F. J. Wiedemannin kielimestarit käänsivät sen kummallekin päämurteelle, ja Wiedemann itse tarkasti käännökset, jotka L. L. Bonaparte painatti 250 kappaleen painoksina 1863. Näistä Bonaparten julkaisuista siirrettiin itäliiviläinen hiukan muokattuna latvialaiseen oikeinkirjoitustapaan ja julkaistiin Britannian ja ulkomaiden raamattuseuran kustannuksella 1880.

Tarton ja Helsingin yliopistojen tutkijoiden tuella ilmestyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuosina 1921–1939 noin 50 painotuotetta: *Uusi testamentti 1937* ja muuta uskonnollista kirjallisuutta sekä oppikirjoja, lukemistoja, kalentereita ja laulukirja. Liivinkielinen aikakaluslehti *Līvli* ilmestyi 1931–1939. Kirjallisuuden edistäjiä olivat Kōrli (Karl) Stalte ja Petõr Damberg. Sen jälkeen ilmestyi lähinnä folklorea tutkijoiden käyttöön.

Tunnettu esperantisti Ints Čače sekä liiviläiset Petõr Damberg ja Hilda Grīva kirjoittivat vuonna 1964 liivi-latvia-esperanto-sanakirjan, joka sisältää liivinkielisten sanojen lisäksi noin 300 liivinkielistä runoa 32 kirjoittajalta. Kirja julkaistiin 1982. Teosta kuitenkin arvosteltiin runojen huonosta laadusta ja kielestä. Vuonna 1998 julkaistiin liivinkielisten runojen suurkokoelma *Ma akūb sīnda vizzõ, tūrska*, joka sai Latviassa runouspalkintoja. Edgar Vaalgamaa julkaisi vuonna 2001 kirjan *Valkoisen hiekan kansa*, joka on yksi laajimmista liiviläisiä käsittelevistä teoksista.

Liivinkielistä runoutta on suomeksi julkaistu kaksikielinen antologia *Kerran olin taivaan suolajärvi*, jonka runoilijat ovat Valt Ernštreit, Baiba Damberg ja Ķempi Kārl. Kokoelman on toimittanut ja runot suomentanut raakakäännöksen pohjalta Olli Heikkonen.

Lähteet
-------

1. ↑  Liivin kieli, Tietosanakirja osa 5, Tietosanakirja-osakeyhtiö 1913 (Runeberg.org)
2. ↑  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Liivinkielinen kirjallisuus", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 443. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.
3. ↑  Valts Ernštreits: Anthology of Liv Poetry Liiviläisten kulttuurikeskus.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 4.5.2010. (englanniksi)
4. ↑  *Kerran olin taivaan suolajärvi*. Suomentanut ja toimittanut Olli Heikkonen. Aviador, 2022. ISBN 978-952-381-110-2.

Kirjallisuutta
--------------

* Edgar Vaalgamaa, *Valkoisen hiekan kansa: liiviläisten historiaa ja kulttuuria*. Sis. sivuilla 160–186: Valda Šuvcāne, Liiviläiset toisen maailmansodan jälkeen; suom. Mirja Itkonen. Jyväskylä: Atena 2001 ISBN 951-796-235-5

Aiheesta muualla
----------------

* Livones.net
**Haapamäen ryöstömurha** oli Haapamäen rautatieasemalla Keuruulla 22. lokakuuta 1921 tapahtunut henkirikos, jossa murhattiin sähköttäjä Aarne Forsman.

Tekijä saapui 22. lokakuuta Haapamäen asemalle. Forsman oli antanut hänelle yösijan virkamieshuoneestaan. Yöllä murhaaja iski Forsmania kivellä ja tikarilla, ryösti rahat ja pakeni. Seuraavana päivänä, lauantaina 23. lokakuuta siivooja löysi uhrin asemalta. Tekijää ei tavoitettu hetkeen. Forsman oli noin 40-vuotias, naimisissa ja kahden lapsen isä.

Pidätettäessä tekijä väitti olevansa työmies Kalle Peltonen Mikkelistä; häneltä löytyi papereita, joissa esiintyivät nimet Otto Partti, E. L. Kämäräinen ja Nyppönen. Tekijän uskotaan olevan sama henkilö, joka oli noin kolme viikkoa aiemmin käynyt Orismalassa nimellä Arvo Ylinen ja viettänyt yhden yön murhatun luona. Tällöin hän oli sanonut tulleensa Venäjältä. Hän aikoi jäädä toistaiseksi jonkun kauppiaan palvelukseen, mutta hänen nähtiinkin nousevan junaan jonkin ajan kuluttua. Pian tämän jälkeen Forsman alkoi saada kirjeitä Yliseltä. Murhaaja paljastui lopulta kangasniemeläiseksi Otto Partiksi.

Tapaus käsiteltiin Keuruun pitäjän varsinaisilla syyskäräjillä 19. marraskuuta 1921.  Epäilty tuotiin kahlittuna Vaasan lääninvankilasta oikeuteen. Poliisin pöytäkirjan mukaan uhrilta oli varastettu melkein kaikki vaatteet, lompakko, rannekello, vihkisormus ja valokuvakone. Murhaaja oli saatu kiinni lokakuun 26. päivän aamuna Keuruun asemalta tämän yrittäessä nousta Jyväskylään päin menevään junaan. Kiinni jäädessään hän kertoi väärän nimen ja olevansa matkalla Oulusta Viipuriin. Hän tunnusti ryöstömurhan, kun häneltä löydettiin uhrin omaisuutta.

Yleinen syyttäjä vaati vastaajalle edesvastuuta törkeästä ryöstömurhasta sekä ryöstetyn omaisuuden palauttamista uhrin omaisille. Asianomaisten asiamies vaati lesken puolesta kuolemanrangaistusta vastaajalle. Kuulusteluissa tekijä vastasi lähinnä epäselvyyksiä, kunnes vaikeni täysin.

Vastaaja oli jo aiemmin tuomittu elinkautiseen vankeuteen sekä menettämään kansalaisluottamuksensa, mutta oli karannut vankilasta kesken tuomion. Hänet tuomittiin tahallisesta taposta viideksi vuodeksi ja toistuneesta törkeästä varkaudesta kuudeksi kuukaudeksi "valoisaan yksinäishuoneeseen", jossa tuomittu on kovennettuna rangaistuksena eristettynä muista vangeista. Koska vastaaja oli kuitenkin haastettu Urjalan lääninkihlaoikeuteen ja siellä häntä aiottiin syyttää, tuomio jätettiin kyseisen kihlakunnan tai hovioikeuden ratkaistavaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Karjalan Maa no 122, s. 3 (29.10.1921) Kansalliskirjasto. Viitattu 16.2.2020.
2. ↑  Kaamea murha Haapamäen asemalla  26.10.1921. Kansalliskirjasto:  Hämeen Sanomat. Viitattu 3.12.2023.
3. ↑  27.10.1921 Vaasa no 247, s. 3 Kansalliskirjasto. Viitattu 3.12.2023.
4. 1 2 3 4  Keskisuomalainen no 267, s. 3 (20.11.1921) Kansalliskirjasto. Viitattu 16.2.2020.
Venäläinen näkemys itäisen Keski-Euroopan heimoista 600- ja 700-luvuilla (venäjäksi). Jatvingit mainitaan violetin alueen eteläosassa (ятвяги).
**Jatvingit** eli jatvjagit (valkoven. яцвя́гі, *jatsvjahi*, liett. *jotvingiai, sūduviai, dainuviai, poleksėnai*, puol. *jaćwingowie, jaćwięgowie*, latv.  *jātvingi*, ven. Ятвя́ги, *jatvjagi*, muin.-ven. jatvezj) olivat nykyisen Valko-Venäjän Hrodnan alueen länsiosassa, Liettuan eteläosissa sekä Puolan Lublinin ja Podalskien voivodikunnan alueilla asunut balttilainen pääheimo. Heitä pidetään kolmen itäslaavilaisten heimon ohella yhtenä valkovenäläisten kantaheimoista. Heimon tärkeimmät asuinalueet sijoittuivat Hrodnan lähiseudulle, sekä Läntisen Bugjoen varsille aiempien Lomzan ja Lublinin läänien alueella. 

Jatvingit mainitaan usein venäläisissä aikakirjoissa ja taistelivat 900-luvulta lähtien milloin venäläisten ja milloin puolalaisten kanssa. 1200-luvun lopussa historialliset maininnat vähenevät. 

On arveltu, että jatvingit ovat ehkä kutsuneet itseään nimellä **dainava** (deinova, denova; valkoven. дайнава, дайнова). Sekä Valko-Venäjän Hrodnan alueella että Liettuan puolella on nykyäänkin useita kyliä, joiden nimi on Dainava (ven. Дайнава) tai Dainova ven. Дайнова). Vielä 1800-luvulla joidenkin kylien asukkaat puhuvat omituisena pidettyä, vanhanaikaista liettuan kieltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jatvingit (Ensimmäisen suomenkielisen tietosanakirjan sivujen verkkoversio osana Project Runebergiä) *Tietosanakirja, osa 3*.  1909-1922. Tietosanakirja-Osakeyhtiö (Otava ja WSOY). Viitattu 17.11.2013.
2. ↑  Leppänen, I.: *Historia ennen neuvostoaikaa*, s. 31-57. Artikkeli teoksessa Luukkanen A. (toim.), 2009: Tuntematon Valko-Venäjä. Helsinki: Edita Prima Oy, 2009. ISBN 978-951-37-5445-7.
3. ↑  Andrew Wilson: *Belarus: the last European dictatorship*, s. 18-32 (Kpl 2: Litva) ja 33-47 (Kpl 3: Ruthenia). Mainintoja jatvingeistä mm. sivuilla 20, 24, 28,. London: Yale University Press, 2011. ISBN 978-0-300-13435-3. (englanniksi)
4. ↑  *Respublika Belarus Atlas Avtomobilnyh Dorog* 1:200 000. sivuilla 44-45 näkyy rajan molemmin puolin muutaman kymmenen kilometrin etäisyydellä LT-BY-rajasta useita kyliä nimellä Dainava tai Dainova.  Minsk: RUP Belkartografija ja Gosudarstvennyi komitet po imuštšestvu Respubliki Belarus, 2011.  ISBN 978-985-508-104-4.  (venäjäksi), osin (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jatvingit** Wikimedia Commonsissa

* Maria Gimbutas, 1963: The Balts. Chapter I: Linguistic and Historic Background (Thames & Hudson, London) (englanniksi) (vaidilute.com)
Carlo Sforza vuonna 1921.
**Carlo Sforza** (25. syyskuuta 1873 Montignoso – 4. syyskuuta 1952 Rooma) oli italialainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Italian ulkoministerinä vuosina 1920–1921 ja 1947–1951.

Sforza aloitti diplomaatinuransa vuonna 1896 ja työskenteli Italian lähetystöissä eri puolilla maailmaa. Vuodesta 1911 hän oli lähettiläänä Pekingissä ja vuodesta 1916 Belgradissa sekä vuonna 1919 lyhyen aikaa Konstantinopolissa. Hänet nimitettiin 1919 myös senaattoriksi. Sforza toimi 1919–1920 ulkoministeriön alivaltiosihteerinä sekä 1920–1921 Giolittin hallituksen ulkoministerinä. Hän osallistui vuoden 1920 Span konferenssiin ja johti neuvotteluja Ylä-Sleesian rajajärjestelyistä. Sforza edusti myös Italiaa samana vuonna Rapallon neuvotteluissa, joissa sovittiin rajanvedosta Jugoslavian kanssa. Hän keksi ratkaista Fiumen kaupunkia koskeneen kiistan tekemällä siitä Fiumen vapaavaltion. Samalla hän luopui Italian nationalistien vaatimuksista Albaniaan ja Pohjois-Dalmatiaan, mikä ärsytti varsinkin fasisteja. Sforza nimitettiin helmikuussa 1922 Italian suurlähettilääksi Pariisiin, mutta hän erosi saman vuoden marraskuussa, koska ei tahtonut palvella Benito Mussolinin hallitusta. Hän lähti vuonna 1926 maanpakoon.

Fasistien vallan aikana Sforza asui ulkomailla, vuoteen 1939 Belgiassa ja vuodesta 1940 Yhdysvalloissa, ja toimi luennoitsijana. Hän palasi Italiaan 1943 ja toimi sodanjälkeisessä hallituksessa eri tehtävissä. Hänet valittiin vuonna 1946 perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen tasavaltalaispuolueen edustajana. Sforza toimi Alcide De Gasperin hallituksen ulkoministerinä vuodesta 1947 aina heinäkuuhun 1951, jolloin hän vetäytyi eläkkeelle terveyssyistä. Sforzalla oli keskeinen rooli siinä, että Italia hyväksyi Pariisin rauhansopimuksen sekä liittyi OEEC:hen ja Natoon. Hän oli myös yksi Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen allekirjoittajista huhtikuussa 1951.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Conte Carlo Sforza (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 30.3.2014.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 276–277 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 27.3.2014.
3. ↑  Fiume question (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 30.3.2014.
4. ↑  Treaty establishing the European Coal and Steel Community (Paris, 18 April 1951) (englanniksi) Viitattu 30.3.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Hans Gram
**Hans Gram** (1685–1748) oli tanskalainen historiantutkija. Hän tuli vuonna 1714 kreikan kielen professoriksi, vuonna 1730 kuninkaalliseksi historiografiksi ja vuonna 1731 arkistonhoitajaksi. Gram oli historiallisen kritiikin perustaja Tanskassa; hän kirjoitti vuonna 1742 perustamansa *Det kjøbenhavske selskabin* toimituksiin useita varsinkin Tanskan keskiajan historiaa valaisevia tutkimuksia ja julkaisi useita vanhoja historiallisia teoksia varustaen ne arvokkailla selityksillä ja muistutuksilla (esimerkiksi Niels Kragin *Kristian III:s historia* ja Niels Pedersen Slangen *Kristian IV:s historia*).

Lähteet
-------

1. ↑  Tietosanakirja / 2. Confrater-Haggai


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Chicagossa sijaitseva getto vuonna 1974.
**Getto** tai **ghetto** on ympäristön sosiaalisesti eristämä kaupunginosa tai kortteli, jossa asuu pääasiallisesti yhden rodullisen tai etnisen ryhmän jäseniä, yleensä sosiaalisen tai taloudellisen paineen takia.

Gettoa pitää yllä toisaalta sen asukkaiden keskinäinen koheesio, toisaalta ympäröivän yhteisön sen ympärille asettama raja. Raja ei ole fyysinen, mutta se voi olla hyvinkin todellinen ja vaikuttaa asumisen hintaan ja siihen, miten muut suhtautuvat geton asukkaisiin. Getto on usein kaupungin köyhempää aluetta. Tulot niissä ovat matalia, asunnot ahtaita, työttömyys korkeampaa, terveydentilat huonompia ja rikollisuus yleisempää.

Ilmiö
-----

Gettoutuminen alkaa, kun jonkin sille alttiin ryhmän osuus ylittää tietyn osuuden. Chicagossa kehitys on mennyt niin, että kun tietyllä alueella afroamerikkalaisten osuus talojen omistajista tai koulujen oppilasmääristä on saavuttanut kriittisen tason (joka vaihtelee, mutta saattaa olla noin 15 prosenttia), valkoisten pako -ilmiö on alkanut. Tällöin valkoiset ovat alkaneet muuttaa alueelta ripeässä tahdissa pois eivätkä halua enää ostaa asuntoja alueelta. Chicagossa tunnetaan tapauksia, joissa asuinalue on muuttunut 75-prosenttisesti afroamerikkalaiseksi vain kolmen vuoden päästä siitä, kun kriittinen osuus saavutettiin. Ei ole olemassa mitään määrättyä kriittistä astetta, vaan jotkut yhteisöt ovat halukkaampia elämään rinnakkain ja jotkut vähemmän halukkaita.

Esiintyminen
------------

Yhdysvalloissa monessa kaupungissa on gettoja: omia gettoja on muun muassa afroamerikkalaisilla, appalakkilaisilla, intiaaneilla, irlantilaisilla, italialaisilla, jamaikalaisilla, kiinalaisilla, kuubalaisilla, meksikolaisilla ja puertoricolaisilla. Myös joissain eurooppalaisissa kaupungeissa on vastaavia alueita. Eriytyminen voi tapahtua muunkin kuin etnisyyden pohjalta: Pohjois-Irlannin Belfastissa on erikseen katolisia ja protestanttisia katuja.

Historia
--------

Perinteisesti sanalla *ghetto* tarkoitettiin eri puolilla Eurooppaa olleita juutalaiskortteleita. Sanan historiasta ei ole yksimielisyyttä. Alkujaan sana lienee tullut juutalaisten alueesta Venetsiassa, jossa sijaitsi valimo, joka on italiaksi 'getto'.

Katso myös
----------

* Hökkelikylä
* Slummi
* Segregaatio
* Tanskan ghetot

Lähteet
-------

1. ↑  Wiberg, Matti: *Politiikan sanakirja*, s. 120. Toimittanut Kalevi Koukkunen. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2011. ISBN 978-952-234-048-1.
2. 1 2 3 4  Hagget, Peter: *Geography – A Global Synthesis*, s. 259–260. Harlow: Pearson Education, 2001. ISBN 0-582-32030-5. (englanniksi)