recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
ITU:n määrittelemät radiotaajuusalueet
**EHF** (**erittäin korkea taajuus**, **millimetriaallot**, engl. *Extremely High Frequency*) on Kansainvälisen televiestintäliiton (ITU) termi radiotaajuusalueelle, joka kattaa 30 GHz–300 GHz:n radioaallot (aallopituusalue 1 –10 mm; '*millimetriaallot*').
EHF on akronyymi englannin kielen sanoista 'Extremely High Frequency' (suom. *erittäin korkea taajuus*).

EHF-aallot kantavat vain muutaman kilometrin, mutta samalla niiden havaitseminen, kuuntelu ja häirintä on lähialuetta lukuun ottamatta lähes mahdotonta.

Voimakkaasti suuntaava antenni on mahdollista saada erittäin pieneen tilaan.*lähde?*

Sääilmiöt, lähinnä sade, vaikeuttavat merkittävästi millimetriaaltojen etenemistä. Myös perusvaimennus ilmakehässä on niin suurta.*lähde?*

Radioaallon taajuuden kasvaessa ensimmäinen suuri ilmakehän aiheuttama lisävaimennus on 60 GHz:n kohdalla.*lähde?*

Taajuusalueen käyttökelpoisuutta lisää ratkaisevasti mikropiirien valmistuksen siirtyminen 1980-luvun lopulla kyseiselle alueelle (vrt. MIMIC)*selvennä*.

Lähteet
-------

1. ↑  Kovrigin, Alexandr: VLF- ja ELF-aaltojen mittaaminen ja käyttökohteet (PDF) *urn.fi*. Viitattu 6.10.2021.
2. ↑  J. Korpela: Sähkömagneettinen spektri *jkorpela.fi*. Viitattu 6.10.2021.
3. 1 2 3  Nomenclature of the frequency and wavelength bands used in telecommunications *itu.int*.  8/2015. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)
4. ↑  Kresimir Malaric: *EMI Protection for Communication Systems*, s. 28. Artech House, 2009. ISBN 9781596933149. (englanniksi)

Radio

|  |  |
| --- | --- |
| ITU-radiotaajuusalueet | 
* ELF
* SLF
* ULF
* VLF
* LF
* MF
* HF
* VHF
* UHF
* SHF
* EHF
* THF

 |
| AM-alueet | 
* SW ('lyhyet aallot')
* MW ('keskipitkät aallot')
* LW ('pitkät aallot')

 |
| FM-alueet | 
* ULA (ultralyhyet aallot)

 |
| Modulaatiot | 
* Amplitudimodulaatio (AM)
* Taajuusmodulaatio (FM)

 |
| Muuta | 
* Aallonpituus
* DAB (digiradiotekn.)
* DRM (digiradiotekn.)
* Radioaalto
* Radiotaajuusalueet

 |

Sähkömagneettinen säteily

**Sähkömagneettinen spektri:** gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot

---

**Radiotaajuusalueet**: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF

---

**Valo**: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Joan Chen vuonna 2012.
**Joan Chen** (alk. Chong Cheng) (s. 26. huhtikuuta 1961 Shanghai, Kiina) on kiinalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista *Xiao hua* (1980), *Wedlock – kalmankihla* (1991), *Twin Peaks – Tuli kulje kanssani* (1992), *Punainen ruusu, valkoinen ruusu* (1994), *Xiu Xiu – unohdettu tyttö* (1998), *The Home Song Stories* (2007) ja *The Sun Also Rises* (2007). Lisäksi hänet tunnetaan televisiosarjasta *Twin Peaks*, jossa hän näytteli Jocelyn "Josie" Packardia.

Joan Chen pääsi 14-vuotiaana Kiinan valtion ylläpitämään teatterikouluun, kun puhemies Maon vaimo Jiang Qing oli nähnyt hänet ampumaharjoituksissa ja pitänyt näkemästään. Chen nousi nopeasti kuuluisuuteen, ja häntä verrattiin kiinalaisissa lehdissä nuoreen Elizabeth Tayloriin. Chen pääsi muuttamaan Yhdysvaltoihin, koska hänen vanhempansa olivat tutkijalääkäreitä, joilla oli työtehtäviä New Yorkissa. Yhdysvalloissa Chenistä tuli kansainvälisesti tunnettu näyttelijä, kun hän sai Wan Jungin roolin Bernardo Bertoluccin elokuvasta *Viimeinen keisari*.

Yksityiselämä
-------------

Chen on ollut kaksi kertaa naimisissa, ensin Jim Laun kanssa vuosina 1985–1990 ja nykyään Peter Huin kanssa. Heillä on kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Björkell, Stina: Actress Joan Chen – A life like a movie *Gbtimes.com*.  26.4.2011.  Arkistoitu 18.8.2016. Viitattu 18.7.2016. (englanniksi)
2. ↑  Joan Chen, actress & director (Notable Alumni) California State University. Viitattu 18.7.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Joan Chen** Wikimedia Commonsissa

* Joan Chen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Joan Chen Elonetissä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo optisesta ominaisuudesta. Yrityksestä Kiilto on oma artikkeli.*
**Kiilto** on pinnan optinen ominaisuus, joka kuvaa pintaan osuvan valon fysikaalista käyttäytymistä heijastumisessa. Kyse on siis pinnan valonheijastusominaisuudesta. Kiiltoon vaikuttavia tekijöitä ovat: heijastuskerroin, valon tulokulma ja pinnan topografia.

Pinnan tasaisuuden eli em. topografian vaikuttaessa kiiltoon, sileä pinta näyttää kiiltävämmältä kuin vastaava epätasaisempi pinta. Kyseessä ovat mikrometriluokan epätasaisuudet. Kiiltävän pinnan vastakohtana on mattapinta, jonka heijastama valo on diffuusia. Maalaustermistössä puolikiiltävä, puolihimmeä ja himmeä kuvaavat maalien kiilto-ominaisuuksia. Varsinaiseen maalipinnan kiiltoon vaikuttavat kuitenkin myös em. tekijät.

Kiillon mittaaminen
-------------------

Pinnan heijastusta voidaan teknisesti mitata kiiltomittarilla. Mittauksessa käytetään polarisoimatonta valkoista valoa, joka suunnataan mitattavaan pintaan sopivassa tulokulmassa. Pinnasta heijastuvan valon intensiteetti mitataan valoilmaisimella. Valon intensiteetti kasvaa kiillon lisääntyessä.

Tyypillisesti kiiltomittaukset tehdään tulokulmilla 20°, 60° ja 85°. Himmeät pinnat mitataan suuremmilla tulokulmilla. Uusimmat värimittarit sisältävät kiillonmittaustoiminteen.

Silmämääräinen kiillon arviointi tehdään useista suunnista ja erityisesti sellaisesta suunnasta, josta pinnan heijastamaa valoa on helppo arvioida. Silmämääräinen arvio on kuitenkin aina subjektiivinen.
**Joan Lino Martínez** (s. 17. tammikuuta 1978) on kuubalaissyntyinen pituushyppääjä, joka edustaa nykyisin Espanjaa.

Martínez hyppäsi Sydneyn nuorten MM-kisoissa 1996 pituuden seitsemänneksi tuloksella 759. Hän sai Espanjan edustusoikeuden 28. heinäkuuta 2004. Myöhemmin samana vuonna hän voitti olympiapronssia Ateenan olympialaisissa tuloksella 832 ja hyppäsi IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljänneksi. Vuonna 2005 Martínez voitti sisäratojen EM-kultaa tuloksella 837. Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi. Göteborgin EM-kisoissa 2006 ja Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän karsiutui.

Ennätykset
----------

### Ulkoradat

* 100 metrin juoksu: 10,77 (2003)
* Pituushyppy: 832 (2004)

### Sisäradat

* Pituushyppy: 837 (2005)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Joan Lino Martínez Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑  , s. 9
3. ↑  Barcelona 2010: Long Jump Men Qualification - Qualification Group A *European Athletics*.  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Kiilleliuske** on metamorfinen, väriltään harmahtava ja yleisesti tummahko liuskekivilaji. Se on koostumukseltaan hyvin samankaltainen kuin fylliitti, mutta fylliittiä selvästi karkearakeisempi. Yksittäiset mineraalirakeet ovat usein erotettavissa silmämääräisesti. Toisinaan se lohkeilee levyiksi.

Kiilleliuskeen päämineraaleja ovat kvartsi, maasälvät sekä kiilteet (biotiitti ja muskoviitti).

Kiilleliuskeet ovat usein syntyisin savikivistä, josta se metamorfoosin myötä muuttuu ensin saviliuskeeksi, sitten fylliitiksi ja edelleen kiilleliuskeeksi. 

Kiilleliusketta käytetään rakennuskivinä, erityisesti verhouksissa ja laattoina.

Lähteet
-------

1. ↑  Sari Grönholm (toim.), Reijo Alviola, Kari A. Kinnunen, Kari Kojonen, Niilo Kärkkäinen ja Hannu Mäkitie: Retkeilijän kiviopas (pdf) (s. 50) *ISBN 951-960-973-6*. Geologian tutkimuskeskus. Viitattu 31.7.2016.
2. ↑  Kallioperägeologista sanastoaArkistoitu kopio (pdf) (Kiilleliuske mainitaan teoksen sivuilla 363) *Suomen kallioperä – 3 000 vuosimiljoonaa, ISBN 952-90-9260-1, Suomen kallioperä -teoksen kotisivu*.  1998. Geologian seura.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 31.7.2016.
Digitaalinen jäljennös jääkärilipusta.
**Jääkärilippu** on itsenäisen Suomen ensimmäinen joukko-osastolippu. Se vihittiin Pyhän Kolminaisuuden kirkossa Liepājassa (saks. *Libau*) 13. helmikuuta 1918. Tuolloin Saksasta palaamassa olleet jääkärit vannoivat valan itsenäisen Suomen hallitukselle. Seuraavana yönä Jääkäripataljoona 27:ssa palvelleiden jääkäreiden pääjoukko nousi laivoihin, jotka kuljettivat jääkärit kotimaahan. Vaasaan jääkärit saapuivat 25. helmikuuta 1918.

Lipussa on valkoisella pohjalla sininen yrjönristi, jonka päällikkeenä on suuriruhtinaan kruunulla varustettu Suomen vaakuna. Ristin jokaiseen nurkaan on sijoitettu muunnelma Preussin vaakunasta. Lipun lahjoitti pataljoonalle berliiniläinen rouva Hedwig von Hahl ja sen suunnitteluun osallistui pataljoonan komentaja majuri Maximilian Bayer, pääjoukkueenjohtaja Erik Jernström sekä suomalaisdiplomaatti Fritz Wetterhoff.

Puolustusvoimien valtakunnallisissa paraateissa jääkärilippu seuraa kunniapaikalla paraatin kärjessä marssivaa Suomen sotalippua (kielekkeinen valtiolippu). Lisäksi jääkärilippu on käytössä kesäkuun alussa Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä.

Jääkärilippu toimi esikuvana heraldikko Juhani Vepsäläisen vuonna 1997 suunnittelemalle Kaartin jääkärirykmentin lipulle, josta puuttuvat jääkärilipun preussilaiset kotkat, Suomen vaakunan ollessa sen nykyaikaista mallia.

Galleria
--------

* Jääkärilippu oli esillä jääkäriparaatissa Vaasassa 26. helmikuuta 1918. Joukot tarkastaa kenraali Mannerheim.Jääkärilippu oli esillä jääkäriparaatissa Vaasassa 26. helmikuuta 1918. Joukot tarkastaa kenraali Mannerheim.
* Jääkärilippu Puolustusvoimain lippujuhlan päivän paraatissa 2013.Jääkärilippu Puolustusvoimain lippujuhlan päivän paraatissa 2013.
* Puolustusvoimain lippupäivän paraati 4. kesäkuuta 2017 Helsingissä. Jääkärilippu seuraa paraatissa Suomen valtiolippua.Puolustusvoimain lippupäivän paraati 4. kesäkuuta 2017 Helsingissä. Jääkärilippu seuraa paraatissa Suomen valtiolippua.
* Kaartin jääkärirykmentin joukko-osastolippu vuodelta 1997.Kaartin jääkärirykmentin joukko-osastolippu vuodelta 1997.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jääkärilippu Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry. jp27.fi. Viitattu 3.7.2021.
2. 1 2  Marko Palokangas: Suomen puolustusvoimien joukko-osastoperinteet : puolustusvoimat 90 vuotta, 1918-2008, s. 34, s. 150 *doria.fi*. Viitattu 12.11.2021.
3. ↑  Miki Wallenius: Suomen lipun perässä marssivasta jääkärilipusta esitellään kohta uusittu versio  24.2.2013. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 3.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Mannerheim.fi
* Yle.fi: Uusi jääkärilippu oli kolmen kuukauden työrupeama
Jääkärilehdon portti joulukkuussa 2017. Taustalla Hirsjärvi.
Jääkärilehdon perustamisesta kertova laatta.
**Jääkärilehto** on jääkäriliikkeen ja Jääkäripataljoona 27:n ensimmäisten kahdensadan vapaaehtoisen muistoksi istutettu, kahdestasadasta tammesta koostuva puisto Paimionjoen vesireitin varrella Hirsjärven itäpäässä lähellä Viikin siltaa Palikaisten Österkullassa Somerniemellä Somerolla. Aloitteen puiston perustamisesta teki vuonna 1954 jääkärieversti Eric Schauman. Puistoa ympäröivän aidan portissa on Jääkärimerkki.

Somerolla ja Somerniemellä on vaikuttanut kaikkiaan viisi jääkäriä, joista kaksi jääkärieverstejä ja kolme jääkärivääpeleitä. Näistä Somerolla syntynyt oli Mauno Liesi (e. *Lindholm*), jonka isä toimi vuosina 1896-1899 tilanhoitajana Someron Lammin Laurilan talossa. Karjalan siirtoväen mukana Somerolle muuttivat toisen maailmansodan jälkeen jääkärivääpelit Vilho Kaija Kaukolasta Someron Kivisojalle, Simo Pessi Kaukolasta Somerniemen Palikaisiin ja Joel Virolainen Muolaasta Somerniemen Oinasjärvelle. Jääkärieversti Eric Schauman muutti Somerniemellä omistamaansa Palikaisten Österkullaan Tampereelta vuonna 1959.

Aloite muistomerkkipuiston perustamisesta syntyi jääkärien kokoontumisessa Österkullassa 28. elokuuta 1954. Puut istutettiin 2. toukokuuta 1956.

Katso myös
----------

* Ritaripuisto

Lähteet
-------

1. ↑  Tuomisto, Antero: *Suomalaiset sotamuistomerkit*, s. 106. Suomen mies, 1998. ISBN 952-9872-05-4.
2. ↑  Jääkärilehto *Geocaching*. Viitattu 26.11.2017.
3. ↑  Kärki, Manu: *Somerniemen kunnan historia*, s. 110. Somero: Amanita, 2015. ISBN 978-952-5330-79-3.
4. 1 2  Seppälä, Esko: Someron jääkärit ja jääkärimuistomerkki Somerolla.  *Someron joulu*, 1984, s. 49-50. Somero:  Somero-Seura. Lehden verkkoversio Someron kulttuuri ry:n sivuilla (pdf). Viitattu 26.11.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jääkärilehto** Wikimedia Commonsissa
**Suomen kieltenopettajien liitto SUKOL ry** on vuonna 1957 perustettu kieltenopettajien pedagoginen järjestö ja yhteistyöverkosto, joka toimii kieltenopettajien ja kieltenopetuksen aseman sekä kansainvälistymisen edistämiseksi. SUKOLissa on jäseniä yhteensä noin 5 500. Heitä yhdistää koulutustausta ja kiinnostus vieraisiin kieliin ja kulttuureihin. Jäsenistössä on opettajia kaikilta eri koulutusasteilta.

Toiminta
--------

SUKOLilla ei ole henkilöjäseniä, vaan kaikki jäsenet kuuluvat SUKOLiin piiriyhdistyksen kautta. Piiriyhdistys määräytyy asuin- tai työpaikan perusteella jäsenen oman valinnan mukaan. Piirien tehtävänä on huolehtia paikallisesta edunvalvonnasta ja tarjota jäsenilleen koulutus- ja virkistystoimintaa.

Lisäksi jäsenet voivat liittyä yhteen tai useampaan kahdeksasta valtakunnallisesta kieliyhdistyksestä, englanti, espanja, italia, ranska, ruotsi, saksa, venäjä ja finska. Kieliyhdistyksillä on oma vuotuinen jäsenmaksunsa, jota vastaan ne tarjoavat jäsenpalveluja.

SUKOL julkaisee Tempus-lehteä, joka ilmestyy 6–7 kertaa vuodessa. Tempus on perustettu vuonna 1966, ja se on kieltenopettajien ja kieltenopetuksesta kiinnostuneiden ammatti- ja asiantuntijalehti. SUKOLin jäsenet saavat lehden kotiin kannettuna.

Lähteet
-------

1. 1 2  SUKOLin jäsenyhdistykset

Aiheesta muualla
----------------

* SUKOLin verkkosivut
**Vuoden 1963 painin maailmanmestaruuskilpailut** järjestettiin kreikkalais-roomalaisen painin osalta Helsingborgissa Ruotsissa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa. 

Samana vuonna järjestettiin erikseen vapaapainin MM-kilpailut Sofiassa.

Mitalistit
----------

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 52 kg | Jugoslavia Borivoje Vukov | Italia Ignazio Fabra | Neuvostoliitto Sergei Rybalko |
| 57 kg | Unkari János Varga | Tšekkoslovakia Jiri Svec | Bulgaria Dinko Petrov |
| 63 kg | Neuvostoliitto Gennadi Sapunov | Unkari Imre Polyák | Bulgaria Ivan Ivanov |
| 70 kg | Jugoslavia Stevan Horvat | Neuvostoliitto Dawid Gvanzeladze | Länsi-Saksa Klaus-Jürgen Rost |
| 78 kg | Neuvostoliitto Anatoli Kolesov | Saksan demokraattinen tasavalta Rudolf Vesper | Ruotsi Bertil Nyström |
| 87 kg | Turkki Tevfik Kis | Jugoslavia Branislav Simić | Unkari György Gurics |
| 97 kg | Neuvostoliitto Rostom Abašidze | Romania Nicolae Martinescu | Turkki Hamit Kaplan |
| yli 97 kg | Neuvostoliitto Anatoli Roštšin | Ruotsi Ragnar Svensson | Yhdysvallat James Raschke |

Lähteet
-------

* FILA:n tietokanta

  

PainiPainin maailmanmestaruuskilpailut
1904 (kr) |
1905 (kr) |
1907 (kr) |
1908 (kr) |
1909 (kr) |
1910 (kr) |
1911 (kr) |
1913 (kr) |
1920 (kr) |
1921 (kr) |
1922 (kr) |
1950 (kr) |
1951 (v) |
1953 (kr) |
1954 (v) |
1955 (kr) |
1957 (v) |
1958 (kr) |
1959 (v) |
1961 (kr, v) |
1962 (kr, v) |
1963 (kr) |
1963 (v) |
1965 (kr) |
1965 (v) |
1966 |
1967 (kr) |
1967 (v) |
1969 (kr, v) |
1970 (kr, v) |
1971 (kr, v) |
1973 (kr, v) |
1974 (kr) |
1974 (v) |
1975 |
1977 (kr) |
1977 (v) |
1978 |
1979 |
1981 (kr) |
1981 (v) |
1982 (kr) |
1982 (v) |
1983 |
1985 (kr) |
1985 (v) |
1986 |
1987 |
1989 |
1990 (kr) |
1990 (v) |
1991 (kr, v) |
1991 (n) |
1993 (kr) |
1993 (v) |
1994 (kr) |
1994 (v) |
1995 (kr) |
1995 (v) |
1996 |
1997 (kr) |
1997 (v) |
1998 (kr) |
1998 (v) |
1998 (n) |
1999 (kr) |
1999 (v) |
1999 (n) |
2000 |
2001 (kr) |
2001 (v, n) |
2002 (kr) |
2002 (v) |
2002 (n) |
2003 (kr) |
2003 (v, n) |
2005 |
2006 |
2007 |
2008 |
2009 |
2010 |
2011 |
2012 |
2013 |
2014 |
2015 |
2016 |
2017 |
2018 |
2019 |
2021 |
2022 |
*2023* |

**Epäviralliset MM-kilpailut:** 1905 |
1910 |
1911
**STS Alppimatkat** on alppimatkoja järjestävä yhtiö, joka on osa ruotsalaista STS Alpresor AB:ta. STS Alpresor AB perustettiin vuonna 1976, ja se on ollut jo usean vuoden ajan Pohjoismaiden suurin alppimatkojen järjestäjä. STS Alppimatkat aloitti toimintansa STS Alpresor AB:n Suomen sivuliikkeenä vuonna 2004. STS Alppimatkojen toiminimi kaupparekisterissä on STS Alpresor AB filial ja STS Alppimatkat on yhtiön aputoiminimi.

STS Alppimatkojen kohteita on Itävallan, Ranskan ja Italian Alpeilla. Yhtiö omistaa muun muassa suositun Hotel Salzburger Hofin Bad Gasteinissa. Yhtiö järjestää alppimatkoja talvikaudella ja vaellus- ja golfmatkoja kesäkaudella.

Lähteet
-------

1. ↑  STS Alpresor AB filial - Yleiskuva Suomen Asiakastieto Oy. Viitattu 9.7.2022.
2. ↑  YTJ - Yritys- ja yhteisötietojärjestelmä - Yrityshaku *tietopalvelu.ytj.fi*. Viitattu 9.7.2022.
3. ↑  STS Alppimatkat *Napsu*. Viitattu 9.7.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* STS Alppimatkat - Instagram
* Emoyhtiön kotisivut (ruotsiksi)
**Kauko Sakari Väyrynen** (5. marraskuuta 1925 Sortavalan maalaiskunta – 3. huhtikuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja ja näyttelijä. Hänet tunnettiin koomisista rooleista ja karaktäärihahmojen esittämisestä tenorina, mutta hän esiintyi myös baritonina.

Väyrynen opiskeli Tyyne Hasen, Jorma Huttusen, Aulikki Rautawaaran, Veikko Vuorelan ja Luigi Riccin johdolla. Hän työskenteli näyttelijänä muun muassa Vaasassa sekä vuosina 1955–1957 ja 1959–1961 Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa. Kansanteatteri-Työväenteatterissa hän myös suoritti muun muassa operettirooleja. Väyrynen oli kiinnitettynä Suomen Kansallisooppera ja -balettiin vuosina 1961–1980. Siellä hänen rooleihinsa kuuluivat Bardolfo (Giuseppe Verdi: *Falstaff*), Spalanzani (Jacques Offenbach: *Hoffmannin kertomukset*), Jacquino (Ludwig van Beethoven: *Fidelio*), Valzacchi (Richard Strauss: *Ruusuritari*), Vašek (Bedřich Smetana: *Myyty morsian*), Šuiski (Modest Mussorgski: *Boris Godunov*), Kaapo (Leevi Madetoja: *Pohjalaisia*) ja Rahikainen (Tauno Pylkkänen: *Tuntematon sotilas*). Väyrynen tulkitsi myös rooleja opereteissa ja musikaaleissa. Tauno Pylkkäsen *Oprin ja Oleksin* esityksessä Lahdessa vuonna 1982 hän esiintyi Oleksin roolissa baritonina. Väyrynen osallistui muun muassa Leevi Madetojan oopperan *Pohjalaisia* ja Aulis Sallisen oopperan *Punainen viiva* levytyksiin.

Väyrynen oli naimisissa ohjaaja, näyttelijä Lilli Markkasen kanssa. Hän kuoli Helsingissä 78-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Muistot: Kauko Väyrynen Helsingin Sanomat
2. 1 2 3  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo
3. ↑  Väyrynen, Kauko Kansalliskirjasto

Aiheesta muualla
----------------

* Kauko Väyrynen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Olhavajoen ja sen sivujokien Ljubšan ja Ladoźkan sijainnit (kartta oikealla) sekä Laatokan sijainti (vasemmalla).
**Ljubša** eli **Ljubšan linnoitus** sijaitsee Laatokanlinnasta kaksi kilometriä Olhavajoen alajuoksulle, vastarannalla. Linnoitus sijaitsee Olhavan sivujoen, Ljubšajoen rannalla, josta se on saanut nimensä.

Historia
--------

Ljubša on muinaisen Venäjän Olhavanjoen varrella sijaitsevista linnoituksista vanhin. Se oli kivi-ja maavallin ympäröimä. Se on tehty 500-700-luvuilla. Sen olemassaolosta tiedettiin pitkään, mutta ensimmäiset arkeologiset kaivaukset aloitti pietarilainen arkeologi E. A. Rjabin 1997.

Samantyyppisiä linnoituksia on löydetty myös Keski-Euroopasta läntisten slaavilaisheimojen vanhoilta asuinalueilta Tonavalta puolalaisten Pomorjen alueelle asti. Linnoituksen muuri on ilmeisesti ollut savinen ja noin kolme metriä korkea. Se oli molemmin puolin vahvistettu luonnonkivillä. Sen päällä on ollut puinen hirsimuuri. Puolustusrakennelman kokonaiskorkeus arkeologien mukaan oli noin seitsemän metriä. Linnoituksen paikalta on löydetty jälkiä 200-luvulta suomalais-ugrilaisten kalastajien asuinpaikasta. 500 – 600-lukujen vaihteessa puisen rakennelman tilalle tuli puulinnoitus. Suunnilleen 700-luvulla sen polttivat ilmeisesti sinne hyökänneet Ilmajärven sloveenit. 700-luvun alussa suomalaisheimon puulinnoituksen tilalle rakennettiin Ljubšan linnoitus, joka oli paljolti länsislaavilaisten linnoitusten tyyppinen.

Viikingit rakensivat vuonna 753 Olhavajoen vastarannalle kahden kilometrin päähän Ljubšasta Olhavajokea ylävirtaan oman kylänsä (Aldeigjuborg). Oletetut rakentajat tulivat ilmeisesti Gotlannista. 760-luvulla sloveenit tuhosivat sen ja rakensivat uudelleen.

Ljubšan linnoituksen tarkoitus oli ennen kaikkea olla puolustuslinnoitus sekä Olhavajoen suun sotilaallinen ja hallinnollinen valvonta. Ljubšan alueella jatketaan tarkempia arkeologisia tutkimuksia.

Aldeigjuborg
------------

800-luvun puolivälissä Ljubša on jo kadonnut. Erään teorian mukaan se hylättiin, koska Laatokan pinta laski maankohoamisen seurauksena ja ranta siirtyi kauemmaksi pohjoiseen ja Ljubšajoki mataloitui purjehduskelvottomaksi. Sen vuoksi Olhavanjoen uudeksi vartiointipaikaksi muodostui Aldeigjuborg eli Laatokanlinna.

Katso myös
----------

* Rurikinlinna

Lähteet
-------

* Ogonjok-lehden artikkeli Ljubšan linnoituksen löytymisestä valokuvien kera (venäjäksi). (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ogonjok-lehden artikkeleita Ljubšan linnoituksesta valokuvien kera (venäjäksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Artikkeleita Ljubšan linnoituksesta valokuvien kera (venäjäksi).

### Viitteet

1. ↑  Artikkeleita Ljubšan linnoituksesta valokuvien kera (venäjäksi).

Aiheesta muualla
----------------

* Ljubšan linnoituksen kartta
* Arkeologisia löytöjä Ljubšan linnoituksesta
* Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta(venäjäksi)
* Tatiana Jackson: *Austr I Gordum*. (Drevnerusskie Toponimy V Drevneskandinavskih Istochnikah). Book on Demand Ltd, 2013. ISBN 978-5944570222.  (englanniksi)
**Salegy** on musiikin tyylilaji, joka on saanut alkunsa Madagaskarin luoteisrannikon alueella. Madagaskarilaisesta musiikista juuri salegy on saanut laajinta kansainvälistä tunnustusta ja eniten myyntiä kansainvälisillä markkinoilla. Merkittävä hahmo sen historiassa on ollut sakalavoihin kuuluva laulaja Eusèbe Jaojoby, jota on nimitetty "Salegyn kuninkaaksi". Muihin esittäjiin ovat lukeutuneet esimerkiksi Anziza Salema, Ninie Doniah ja Vaiavy Chila.

Musiikki on funktyyppistä ja energistä. Siinä käytetään sähkökitaroita, harmonikkaa, *call and response* -tyyppisiä (kysyviä ja vastaavia) polyfonisia lauluääniä, sähköbassoa ja lyömäsoittimia (tavallisesti rumpusetti, djembe, shakerit). BPM on korkea, ja rytmi on kirjoitettu 6/8- tai 12/4-tahtilajiin. Isku on kolmosella tai seiskalla.

Salegy on sähkösoittimia hyödyntävä muunnos perinteisestä *antsa*-musiikista. Yhteisiä piirteitä ovat esimerkiksi tempo, laulutyyli, mollisävellajien yleisyys ja kappaleiden instrumentaaliset välijaksot, joista käytetään nimitystä *folaka* (hajonnut). Ääntä käytetään *folakassa* vain energisemmän tanssin vaatimiseen. *Folakan* aikana laulajien ja yleisön on tarkoitus taputtaa käsiään polyrytmisesti musiikin mukaan.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Salegy
**Kauko Olavi Salminen** (23. heinäkuuta 1925 Tampere – 2. elokuuta 1999 Kauniainen) oli suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1982.

Salmisen vanhemmat olivat vaatturi Eino Vilhelm Salminen ja Hilma Dagmar Järvinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1950 oli diplomi-insinööri Mirja Jämes. Salminen kirjoitti ylioppilaaksi 1943 ja valmistui Teknillisen korkeakoulun kemian linjalta diplomi-insinööriksi 1949. Hän työskenteli Wärtsilä-Yhtymä Oy:n palveluksessa muun muassa teknillisen johtajan apulaisena, ja 1959 aloitti työskentelyn Vuorikemia Oy:n teknisenä johtajana. Salminen ansioitui sittemmin erityisesti titaanidioksidin tuotannonhaaran kehittäjänä. Vuorikemia Oy siirtyi Rikkihappo Oy:n omistukseen tytäryhtiönä, joka liitettiin pääyhtiöön 1968. Vuonna 1971 yhtiön nimeksi muutettiin Kemira Oy. Salminen siirtyi 1976 Kemiran kuituteollisuuteen keskittyneen Ryhmä Säterin johtajaksi, jonka Säterin tehtaalla Valkeakoskella työskenteli 1980-luvun alussa noin 1 200 henkilöä. Eläkkeelle Salminen jäi eläkkeelle 1982.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sofia Kotilainen: Kauko Salminen *Biografiasampo*. Viitattu 10.7.2023.
2. ↑  Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut *Kansallisbiografia*. Viitattu 10.7.2023.
**Ljudmila Ivanovna Ševtsova**  (ven. Людмила Ивановна Шевцова) (s. 26. marraskuuta 1934) on venäläinen, Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija, joka voitti olympiakultaa 800 metrin juoksussa Roomassa 1960.

Ševtsova, omaa sukua Lysenko, rikkoi 800 metrin maailmanennätyksen Moskovassa kesällä 1960. Kaksi kuukautta myöhemmin hän voitti olympiakultaa Roomassa. Hänen kanssaan tasaväkisesti voitosta kamppaillut Australian Dixie Willis kaatui vain parikymmentä metriä ennen maalia ja keskeytti.

Kaksi vuotta myöhemmin EM-Belgradissa Ševtsova karsiutui alkuerissä eikä enää saavuttanut menestystä myöhemminkään.

Vuonna 1960 hänelle myönnettiin Työn punaisen lipun kunniamerkki.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2  Hannus, Matti: *Yleisurheilu: Tuhat tähteä*. WSOY, 1983. ISBN 951-0-11900-8.

  

Naisten 800 metrin juoksun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1928: Lina Radke |
1960: Ludmila Ševtsova |
1964: Ann Packer |
1968: Madeline Manning |
1972: Hildegard Falck |
1976: Tatjana Kazankina |
1980: Nadežda Olizarenko |
1984: Doina Melinte |
1988: Sigrun Wodars |
1992: Ellen van Langen |
1996: Svetlana Masterkova |
2000: Maria Mutola |
2004: Kelly Holmes |
2008: Pamela Jelimo |
2012: Caster Semenya |
2016: Caster Semenya |
2020: Athing Mu |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Supistumaverbi** on suomen kielessä verbi, jolla on kaksi- tai kolmitavuinen, pitkään vokaaliin tai kahden lyhyen vokaalin yhdistelmään loppuva vokaalivartalo sekä t-päätteinen konsonanttivartalo, sellaisia verbejä kuin avata, erota, halata, isota, osata, paikata, vastata, viitata jne. Supistumaverbit ovat siitä poikkeuksellisia suomen verbejä, että vokaalivartalo ei ole milloinkaan heikkoasteinen. Tämä selittyy kielihistoriallisilla syillä. Kun supistumaverbin konsonanttivartaloon liittyy potentiaalin tai toisen partisiipin tunnus, vartalon loppu-t assimiloituu n:ksi, esim. vastannut, osannut, vastannee, osannee (ei vastatnut, osatnut, vastatnee, osatnee). Supistumaverbien imperfektin pääte on -si, murteissa ja puhekielessä sanan lopussa usein pelkkä -s. Lounais­murteissa tämä pääte on eräissä tapauksissa levinnyt verbeihin, jotka eivät ole supistumaverbejä ja toisaalta on alettu muodostaa supistumaverbien imperfektejä muiden verbien imperfektien tavoin. Näin ollen lounaismurteissa saatetaan sanoa esim. sanosin, kertos, avoin, ja näitä yleiskielessä vastaavat sanoin, kertoi, avasin.

Lähteet
-------

1. ↑  Nykysuomen käsikirja, vuodelta 1991 oleva painos, s. 68
**Madagaskarinpalisanteri** (*Dalbergia baronii*) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon, palisanterien (*Dalbergia*) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kausivihanta, keskikokoinen puu, joka voi kasvaa korkeimmillaan 25–30 metriä korkeaksi.

Madagaskarinpalisanteria kasvaa luonnossa Madagaskarin saaren itäosissa. Sitä tavataan alankoalueiden kosteissa ainavihannissa sademetsissä, suometsissä sekä mangrovealueiden rannikonpuoleisissa osissa. Vaikka laji on toistaiseksi laajalle levinnyt Madagaskarin itärannikolla, sitä hakataan valikoivasti ja etenkin isokokoiset puut alkavat olla harvinaisia. Niinpä madagaskarinpalisanteri onkin luokiteltu vaarantuneeksi (VU) lajiksi.

Madagaskarinpalisanterin korkealaatuista puuainesta kaupataan kansainvälisesti. Puuainesta myydään yleensä pienempiä määriä korkeaan hintaan spesifeihin käyttökohteisiin, kuten soittimiin. Sydänpuun väri vaihtelee harmahtavankellanruskeasta punertavan- tai tummanruskeaan ja siinä on yleensä muuta puuainesta tummempia juovia. Sydänpuu on selvästi erotettavissa pintapuusta ja tuoreessa puuaineksessa on makeahko tuoksu. Kuivunut puuaines on hyvin kestävää ja puuainesta voi käyttää moniin eri tarkoituksiin, kuten sisustukseen, puusepäntöihin sekä laivojen ja veneiden rakentamiseen. Puuaines on myös yksi suosituimmista materiaaleista soittimissa, etenkin kitaroissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Dalbergia baronii* *IUCN Red List of Threatened Species*. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org.  (englanniksi)
2. 1 2  Fern: Dalbergia baronii *Useful Tropical Plants*. Viitattu 18.3.2023.
3. ↑  Madagascar Rosewood *Wood Database*. Viitattu 18.3.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* JSTOR Global Plants: *Dalbergia baronii* (englanniksi)
* Integrated Taxonomic Information System (ITIS): *Dalbergia baronii* (englanniksi)
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): *Dalbergia baronii* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1945834
* Wikispecies: Dalbergia baronii
* APDB: 66670
* CoL: 33YW6
* EoL: 685893
* GBIF: 2968511
* GRIN: 460738
* iNaturalist: 191267
* IPNI: 490096-1
* IRMNG: 10176065
* ITIS: 899062
* IUCN: 33955
* NCBI: 1353437
* Open Tree of Life: 3926829
* PfaF: Dalbergia baronii
* Plant List: ild-4450
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:490096-1
* Species+: 15078
* Tropicos: 13017952
* WFO: wfo-0000197986

 |

 |
**Juhana Lepoluoto** (25. kesäkuuta 1946 Hauho – 16. lokakuuta 2015 Muurame) oli suomalainen toimittaja.

Lepoluoto aloitti Oulun yliopistossa historian opinnot, mutta siirtyi lehtialalle. Hän oli aluksi Pohjoinen-kulttuurilehden toimitussihteerinä 1969 ja osa-aikaisena toimittajana Oulun ylioppilaslehdessä ja hänestä tuli jälkimmäisen lehden päätoimittaja 1970. Lehden koko toimitus sai potkut, kun lehdessä julkaistiin Ilkka Tönkyrän porvareita pilkkaava pakina. Lepoluoto pääsi toimittajaksi Kansan Tahto-lehteen. Vuonna 1987 Lepoluoto perusti muutamien muiden toimittajien kanssa Radio Kaiku-paikallisradion, joka toimi parin vuoden ajan. Tämän jälkeen hän siirtyi toimittajaksi Uusi Suomi-lehteen, kunnes tämä lehti teki konkurssin vuonna 1991. 

Lepoluoto piti vaimonsa Leenan kanssa ravintolaa muutamia vuosia Muuramessa. Hän toimi myös Keskisuomalainen-lehden avustajana ja vuonna 1994 hänestä tuli lehden vakinainen toimittaja. Viimeiset viisitoista vuotta hän oli Keskisuomalainen-lehden kunnallistoimittajana, politiikan toimittajana, toimitussihteerinä ja ulkomaantoimittajana. Hän toimi vielä lehden avustajana jäätyään eläkkeelle 2009. Lepoluoto kirjoitti toimittajantyön ohella myös romanttisia tarinoita ja Jerry Cotton -tarinoita. Lepoluoto oli myös kuvataiteiden harrastaja ja hän piti omia taidenäyttelyitä, muun muassa Matkoja-näyttelyn Muuramen Navetalla.

Lepoluodon Jerry Cotton-tarinoita
---------------------------------

* *Varokaa - säteilyvaara!*. Jerry Cotton 11/1974, Seppo Tuiskun kanssa
* *Jätkäpari ja tappajahai*. Jerry Cotton 17/1976
* *Tietokoneen luotiennuste*. Jerry Cotton 21/1976
* *Menomatka mestauslavalle*. Jerry Cotton 2/1977
* *Kalkkarokäärme ja norsunluukuula*. Jerry Cotton 8/1977
* *Itsemurhatehtävä Karibianmerellä*. Jerry Cotton 10/1977
* *Dollariviidakko*. Jerry Cotton 20/1977
* *Pakastettu painajainen*. Jerry Cotton 23/1977, Seppo Tuiskun kanssa
* *Kolmetoista väärin*. Jerry Cotton 10/1978
* *Kuoleman koodi*. Jerry Cotton 14/1978
* *Murhia tullivapaasti*. Jerry Cotton 8/1979
* *Kalma kannen alla*. Jerry Cotton 22/1979

Lähteet
-------

1. 1 2  Tuula Puranen : Toimittaja Juhana Lepoluoto on kuollut, Keskisuomalainen 20.10.2015
2. 1 2  Riitta Lepoluoto : Monen toimen mies, Journalisti 4.2.2016
3. ↑  Pohjoinen-lehden historiaa : Aika Kalevan helmoissa
4. ↑  Aino Suhola : KSML 23.6.2006: Lepo tekee asennonkin – mutta vain rauhan tähden, Keskisuomalainen 20.10.2015, juttu julkaistu alun perin Keskisuomalaisessa 23.6.2006, kun Juhana Lepoluoto täytti 60 vuotta.
5. ↑  Kioskikirjallisuus Finnsih Pulp : Jerry Cotton (Arkistoitu – Internet Archive)
Alexandra Palace.
**Alexandra Palace** on Pohjois-Lontoossa sijaitseva monitoimirakennus, jossa järjestetään näyttelyitä, konsertteja ja urheilutapahtumia. Palatsia kutsutaan myös lempinimellä Ally Pally.

Historia
--------

Alexandra Palace rakennettiin Alexandra Parkiin vuonna 1873, ja sen avajaisia vietettiin kuningatar Viktorian 54. syntymäpäivänä. Tulipalo tuhosi rakennuksen vain 16 päivää avajaisten jälkeen. Palatsi rakennettiin uudelleen, ja uudet avajaiset pidettiin vuonna 1875. Palatsi tuhoutui pahoin vielä toisessakin tulipalossa vuonna 1980. Alexandra Palace kunnostettiin jälleen, ja se avattiin vuonna 1988.

Alexandra Palace on myös televisiotoiminnan syntymäpaikka. BBC vuokrasi palatsin itäosan vuonna 1935, ja aloitti sieltä televisio-ohjelmien lähettämisen.

Tapahtumia
----------

Vuodesta 2008 lähtien Alexandra Palacessa on järjestetty dartsin World Darts Championship-turnaus ja vuodesta 2012 snookerin Masters-turnaus.

Lähteet
-------

1. 1 2   Alexandra Palace
2. ↑   BBC

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alexandra Palace**.
* Alexandra Palace. (englanniksi)
**Soria** on kaupunki keskisessä Espanjassa Kastilia ja Leónin itsehallintoalueella. Se on samannimisen maakunnan pääkaupunki. Vuonna 2015 Sorian asukasluku oli 39 168, yli 40 prosenttia koko maakunnan väkiluvusta.

Sorian historia yhdistetään vahvasti muutama kilometri kaupungista pohjoiseen sijainneeseen keltiberialaiseen Numantian kaupunkiin, jonka asukkaat taistelivat pitkään roomalaisia valloittajia vastaan 100-luvulla eaa. Myöhemmin alueesta taistelivat kristityt ja muslimit. Kulta-aikansa Soria koki Kastilian ja kuningas Alfonso VIII:n alaisuudessa, ja läpi keskiajan se oli tärkeä villan valmistuskeskus. Numantian ja koko maakunnan historiaa vaalii Soriassa sijaitseva Museo Numantino.

Soria tunnetaan vanhoista muureistaan, kaduistaan ja kirkoistaan. Kaupungin tärkeimpiä rakennuksia on romaaniseen tyyliin rakennettu Santo Domingon kirkko ja renessanssityylin San Pedron katedraali. Duero virtaa kaupungin laitamilla ja sen rannalla sijaitsee San Juan de Dueron luostari, jossa johanniittain ritarikunta piti majaansa.

Runoilija Antonio Machado vietti Soriassa viisi vuotta 1900-luvun alussa opettaen ranskaa paikallisessa koulussa. Nämä vuodet vaikuttivat suuresti hänen teoksensa *Campos de Castillan* syntyyn. Hän myös tapasi vaimonsa Soriassa. Kaupungista on kotoisin urheilusera Club Deportivo Numancia de Soria, joka tunnetaan erityisesti jalkapallojoukkueestaan.

Ilmasto
-------

Soriassa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 10 °C ja keskimääräinen sademäärä 570 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 20 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 2 °C. Sateisin kuukausi on toukokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 70 millimetriä. Heinäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 30 millimetriä.

Kuvia
-----

* Iglesia de Santo DomingoIglesia de Santo Domingo
* Monasterio de San Juan de DueroMonasterio de San Juan de Duero
* Concatedral de San PedroConcatedral de San Pedro
* Alameda de Cervantes ("La Dehesa")Alameda de Cervantes ("La Dehesa")
* Ermita de San SaturioErmita de San Saturio

Lähteet
-------

1. ↑  Instituto Nacional de Estadística
2. ↑  Revision of the 2008 municipal register National Statistics Institute. Viitattu 9.3.2009. (englanniksi)
3. 1 2  Soria Turespaña. Viitattu 9.3.2009. (englanniksi)
4. ↑  Museo Numantino Turespaña. Viitattu 9.3.2009. (englanniksi)
5. ↑  Climate Soria climate-data.org:  Climate-Data.org. Viitattu 23.3.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Soria** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin sivusto (espanjaksi)
* Soria Espanjan matkailusivustolla (englanniksi)
Edvard Reinhold von Ammondt
**Edvard Reinhold von Ammondt** (12. joulukuuta 1832 Pietari – 28. lokakuuta 1887 Hämeenlinna) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri, joka toimi Mikkelin ja Hämeen läänien kuvernöörinä.

Von Ammondtin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Otto Wilhelm von Ammondt ja Anna Carolina Sofia Cygnaeus ja puoliso vuodesta 1856 vapaaherratar Olga Vivika Ramsay, jalkaväenkenraali Anders Edvard Ramsayn tytär. Von Ammondt tuli Pietarin merikadettikoulusta oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1864 ja määrättiin valmistuttuaan vänrikkinä henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan 1. komppaniaan 1853. Aliluutnantiksi hänet ylennettiin 1854 ja luutnantiksi 1855. Von Ammondtista tuli henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan esikuntaan adjutantti 1855 ja hänet vakinaistettiin tehtävään seuraavana vuonna. Alikapteeniksi hän et ylennettiin 1859 ja kapteeniksi 1863, jolloin hänestä tuli keisarin sivusadjutantti. Pataljoonankomentaja henkivartioväen jalkaväkirykmenttiin Liettuassa hänestä tuli 1866, seuraavana vuonna hänet ylennettiin everstiksi, ja 1869 hänet siirrettiin henkivartioväen Tsarskoje Selon tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi. Tammikuussa 1874 von Ammondt nimitettiin Mikkelin läänin vt. kuvernööriksi, samalla kun hän toimi keisarin sivusadjutanttina. Kenraalimajuri ja Mikkelin läänin vakinainen kuvernööri hänestä tuli 1875. Saman vuoden lopussa hänet kuitenkin nimitettiin Hämeen läänin kuvernööriksi, mitä tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti. Von Ammondt osallistui valtiopäiville aatelissäädyssä 1863–1864, 1867 ja 1877–1878.

Lähteet
-------

1. 1 2  Edvard Reinhold von Ammondt *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 26.12.2019)
2. ↑  Förteckning öfver Ridderskapets och Adelns medlemmar vid Landtdagen i Helsingfors år 1877. Protokoll fördt hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen 1877. Sjette häftet. Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1879, s. 1903-1907.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Hämeen läänin maaherrat ja kuvernöörit |
| --- |
|  |
| Venäjän keisarikunta (1831–1917) | 
* Klick
* Stichaeus
* Snellman
* Rehbinder
* von Troil
* Molander
* Nordenstreng
* von Ammondt
* Costiander
* von Boehm
* von Kothen
* Svertškov
* Papkov
* Gordie
* Brofeldt
* Spåre

 |
|  |
| Suomi (1917–1997) | 
* Saarinen
* Tulenheimo
* von Hellens
* Mattsson
* Tuominen
* Sandelin
* Tainio
* Suonio

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
**Pihlajamäen hiidenkirnut** sijaitsevat Helsingin Pihlajamäessä kallion rinteessä Rapakiventien varressa. Ne ovat Suomen vanhimmat tunnetut hiidenkirnut ja ovat ainakin 50 000 vuotta vanhoja. Ne ovat Suomen ainoat tunnetut hiidenkirnut, jotka ovat syntyneet jo ennen viimeistä jäätiköitymistä.

Kahdesta kirnusta isompi on nimeltään *Aarnipata*, kooltaan 6,9 metriä (halkaisija) ja 8,45 metriä (syvyys). Pienempi kirnu *Rauninmalja* on halkaisijaltaan 1,6 metriä ja syvyydeltään 3,2 metriä. Nimet annettiin vuonna 2008 järjestetyn nimikilpailun tuloksena.

Hiidenkirnut löysi vuosina 1993 ja 1994 arkkitehti Sulo Savolainen, joka itse oli 1960-luvulla osallistunut Pihlajamäen suunnitteluun. Ne löytyivät parannettaessa vieressä sijaitsevan, Rapakiventien alittavan tunnelin kulkuyhteyksiä. Kirnut tyhjennettiin maa-aineksesta ja vedestä, minkä jälkeen ne rauhoitettiin luonnonmuistomerkkeinä vuonna 1995. Vuonna 2008 niiden viereen rakennettiin katselutasanne.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Päivi Seikkula: Aarnipata ja Rauninmalja, Suomen vanhimmat hiidenkirnut *Pihlajamäki.info*. Viitattu 22.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Retkipaikka: Pihlajamäen hiidenkirnut aarnipata ja rauninmalja, helsinki
* Mosaiikki ry: Pihlajamäen hiidenkirnut
**Kyreneläisten aarrekammio** oli antiikin aikainen aarrekammio Delfoissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Delfoin arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Aarrekammion rakensivat Kyrenen kaupungin asukkaat myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. Se sijaitsi Apollonin pyhäkköalueen itäosassa lähellä temenos-muuria, etelään Prytaneionista. Rakennus edusti doorilaista tyyliä ja muistutti pientä antatemppeliä. Sen sisällä olivat pronaos sekä cella, joka avautui kaakkoon päin. Pronaoksen edessä oli kaksi pylvästä (*distylos in antis*). Rakennuksen perustusten koko oli noin 7 × 5 metriä. Nykyaikaan rakennuksesta on säilynyt vain vähän.

Kyreneläiset pystyttivät myös toisen Kyreneläisten aarrekammiona tunnetun rakennuksen Olympiaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Delphi, Treasury of the Cyreneans (XIII) (Building) *Perseus*. Viitattu 18.1.2021.

Kirjallisuutta
--------------

* Bousquet, Jean: *Fouilles de Delphes: Topographie et architecture. Le Trésor de Cyrène*. E. de Broccard, 1952.
**Kaarna** on Väinö Linnan *Tuntematon sotilas* -romaanin hahmo, joka esiintyy vain kirjan alussa.

Kaarnan kuvaus romaanissa
-------------------------

Kaarna on romaanin kuvaaman konekiväärikomppanian päällikkö jatkosodan alkaessa ja sotilasarvoltaan kapteeni. Kaarna esitellään romaanin ensimmäisessä luvussa, kun hän saapuu katselemaan komppanian harjoitusta paloaukealla. Kaarnan kerrotaan olevan jääkäri ja osallistuneen Aunuksen retkikuntaan. Kaarnan kerrotaan saanen mitaleita talvisodassa. Tämän johdosta hän on tyytymätön siihen, ettei saanut komennettavakseen pataljoonaa. Kaarna kaatuu heti komppanian ensimmäisessä taistelussa yrittäessään innostaa miehiä hyökkäämään. Hänen viimeiset sanansa ovat "*Tankki se on piru!*" hänen kiisteltyään lähetti Mielosen kanssa vihollisen ammunnasta. Lammiosta tulee Kaarnan kuoltua komppanian päällikkö.

Kaarna dramatisoinneissa
------------------------

Edvin Laineen vuonna 1955 ohjaamassa elokuvassa *Tuntematon sotilas* Kaarnaa näytteli Pentti Irjala. Rauni Mollbergin vuonna 1985 ohjaamassa uudemmassa filmatisoinnissa hahmoa näytteli Veikko Tiitinen. Vuoden 2017 filmatisoinnissa roolissa nähtiin Pirkka-Pekka Petelius.

Analyysi
--------

Ilkka Malmberg näkee *Tuntematonta sotilasta* analysoivassa teoksessaan Kaarnassa isällisiä piirteitä. Kaarna on kuolemansa jälkeen erityisesti Kariluodon esikuva. Linna kuvailee Kaarnaa jo viisissäkymmenissä olevaksi vanhaksi mieheksi. Kaarnalla kerrotaan olevan vaimo, jota Lehto on ennen sotaa auttanut muutossa. Kaarnan esikuva oli Linnan oma komppanianpäällikkö Toivo Kärnä, joka niin ikään kaatui pian sodan alettua.

Lähteet
-------

* Linna, Väinö: *Tuntematon sotilas*. Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1954
* Malmberg, Ilkka: *Tuntemattomat sotilaat*. Helsinki: Helsingin Sanomat, 2007. ISBN 952-5557-04-9.

### Viitteet

1. ↑  Tuntematon sotilas (1955): Tekijätiedot Elonet. Viitattu 27.5.2015.
2. ↑  Tuntematon sotilas (1985): Tekijätiedot Elonet. Viitattu 27.5.2015.
3. ↑   Malmberg 2007, s. 16-20.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Väinö Linnan *Tuntematon sotilas* |
| --- |
|  |
| Hahmot | 
* Koskela
* Rokka
* Hietanen
* Lammio
* Lehto
* Kariluoto
* Rahikainen
* Vanhala
* Lahtinen
* Määttä
* Honkajoki
* Riitaoja
* Kaarna
* Asumaniemi
* Mäkilä
* Susi
* Korpela

 |
|  |
| Elokuvat | 
* *Tuntematon sotilas* (1955)
* *Tuntematon sotilas* (1985)
* *Tuntematon sotilas* (2017)

 |
|  |
| Muuta | 
* *Sotaromaani*
* *Tuntematon sotilas* (ooppera)
* *Tuntematon sotilas* (radiokuunnelma)
* *Tuntemattomat sotilaat* (tietokirja)
* *Tuntematon Redux*

 |

 |
**Selinuslaisten aarrekammio** (m.kreik. Θησαυρὸς τῶν Σελινουντίων, *Thēsauros tōn Selinūntiōn*), tutkimuksessa myös *Aarrekammio IX*, oli antiikin aikainen aarrekammio Olympiassa Kreikassa. Sen rakennutti Sisilian Selinuksen kaupunki. Aarrekammion rauniot sijaitsevat Archaía Olympían kunnassa Olympian arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Selinuslaisten aarrekammio rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 550–525 eaa. Se oli yksi Olympian lukuisista aarrekammioista, jotka oli rakennettu riviin pyhäkköalueen pohjoislaidalle Kronios-vuoren etelärinteeseen, Nymfaionin ja Stadionin välille. Selinuslaisten aarrekammio oli näistä yhdeksäs lännestä päin laskettuna. Sen länsipuolella sijaitsi rakennelma, jota kutsutaan Aarrekammioksi VIII, mutta joka on tulkittu myös Gaian tai Rhean alttariksi pikemmin kuin aarrekammioksi, ja itäpuolella Metapontionlaisten aarrekammio.

Aarrekammio oli pienen anta-temppelin näköinen rakennus, jonka pronaoksessa anta-seinien välissä oli kaksi pylvästä (*distylos in antis*), ja joka edusti doorilaista tyyliä. Rakennuksen cellan leveys oli 6,71 metriä ja pituus 11,65 metriä. Julkisivu oli etelään päin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Olympia, Treasury of the Selinians (9) (Building) *Perseus*. Viitattu 7.4.2022.
2. 1 2  Ministry of Culture and Sports *Olympia's Treasuries*.  Arkistoitu 11.5.2022. Viitattu 7.4.2022.
3. 1 2  Dyer, Louis: Olympian Treasuries and Treasuries in General.  *The Journal of Hellenic Studies*, 1905, 25. vsk, s. 294–319. Artikkelin verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Selinuslaisten aarrekammio** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo musiikkikappaleesta. Kappaleen mukaan nimetty elokuva on suomenkieliseltä nimeltään Alexanderin jazzyhtye.*

Alexander's Ragtime BandIrving Berlinin kappale, esittäjä Billy Murray vuonna 1911, äänitys Edison Amberol cylinderÄänitiedostojen kuunteluohjeet

**Alexander’s Ragtime Band**" on Irving Berlinin säveltämä ja sanoittama yhdysvaltalainen musiikkikappale vuodelta 1911. Kappaletta myytiin seitsemässä kuukaudessa miljoona kappaletta ja siitä tuli paitsi Tin Pan Alleyn siihen asti suosituin kappale, myös Berlinin uran ensimmäinen kansainvälinen hitti. Sitä alkoivat esittää muun muassa Al Jolson sekä vaudeville-artistit Helen Vincent ja Sophie Tucker joitakin viikkoja julkaisemisen jälkeen.

Nimestään huolimatta sävellyksessä esiintyi huomattavasti vähemmän ragtime-musiikin elementtejä kuin Berlinin uransa alkuvaiheessa kirjoittamissa oikeissa ragtime-kappaleissa. Säveltäjä ja musiikkikirjoittaja Alec Wilder kirjoitti kappaleen olevan ensimmäinen hänen tuntemansa populaarimusiikin kappale, jossa säkeistö ja kertosäe ovat eri sävellajissa.

Julkaisemisen aikaan liikkui huhuja, että Berlin olisi varastanut sävellyksen joltakulta aikakauden mustista säveltäjistä. Muun muassa Lukie Johnsonia epäiltiin, mutta tämä kiisti väitteet osallisuudesta kappaleen säveltämiseen. Berlinin kehotuksista huolimatta kukaan ei kuitenkaan tullut julkisuuteen vaatimaan osaansa tekijänoikeuksista. Ragtime-pianisti Scott Joplinin kerrotaan myöhemmin valittaneen, että "Alexander’s Ragtime Band" perustui hänen julkaisemattomaan *Treemonisha*-oopperaansa tekemäänsä sävellykseen.

Suomessa "Alexander's Ragtime Bandin" (suomeksi "Aleksanterin Jazzyhtye") levytti ensimmäisenä Dallapé-orkesteri vuonna 1939 Bruno Laakon johtamana.  Mauno Maunola on tehnyt siitä suomennoksen "On Aleksanterilla häät", jonka ovat levyttäneet Seija Lampila 1958 ja Katri Helena 1968.

Lähteet
-------

1. 1 2  William Zinsser: *Easy to Remember: The great American songwriters and their songs*, s. 104–106. David R. Godine Publisher, 2006. ISBN 1567923259. (englanniksi)
2. ↑  Philip Furia: *The poets of Tin Pan Alley: A history of America’s great lyricists*, s. 49. Oxford University Press US, 1992. ISBN 0195074734. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  Gary Giddins: *Visions of Jazz: The first century*, s. 35–36. Oxford University Press US, 2000. ISBN 0195132416. (englanniksi)
4. ↑  Alec Wilder ja James T. Maher: *American Popular Song: The great innovators, 1900–1950*, s. 94. Oxford University Press US, 1972. ISBN 0195014456. (englanniksi)
5. ↑   Marko Tikka & Toivo Tamminen: *Tanssiorkesteri Dallapé: Suomijatsin legenda 1925–2010*, s. 168. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.
6. ↑  Hakutulos kappaleelle On Aleksanterilla häät *Suomen äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901–1999*. Suomen äänitearkisto ry.  Arkistoitu 1.7.2018. Viitattu 1.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Lisää luettavaa aiheesta **Alexander’s Ragtime Band** on Wikiaineistossa (englanniksi)