recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Perintö** on Jarkko Tontin vuonna 2018 ilmestynyt romaani.

Vastaanotto
-----------

"Erityisesti loppuratkaisussaan Tontti yltää siihen, mikä kirjallisuudessa on lopulta merkityksellistä. Hän onnistuu liikauttamaan sisälläni jotakin niin, että kyyneleet valuvat silmistäni. Mikä muu elämässä on lopulta merkityksellistä kuin toinen ihminen, kuulen kertojanäänen kysyvän. Mikä muu kuin ilo ja nauru, ja rakkaan ihmisen kehuminen, vaikkei siihen niin olisi aihettakaan?" – *Aamulehti* 22.8.2018.

"Ihmissuhteet ovat vaikeita, perhesuhteet ehdottomasti kaikkein vaikeimpia, todistaa Tontti romaanissaan. Tähän ihmiskunnan perintöön tuskin on luvassa muutosta, joten Tontin Perintö on samaan aikaan ajankohtainen ja ajaton romaani." – *Helsingin Sanomat* 26.9.2018.

"Mitä kätkeytyy edesmenneen äidin päiväkirjoihin? Mitä kaikkea eliittiperheen kulissit pitävät sisällään, ja voivatko sisarusten ristiriitaiset välit vielä eheytyä? "– *Etelä-Suomen Sanomat* 1.9.2018.

"Sisarukset ovat hahmoina mitä riemastuttavimpia karikatyyrejä suoraan tästä ajasta ja täydentävät toisiaan päähenkilöinä loistavasti. Enemmän kuin varsinaisesta merkityskadosta, Perinnössä on kyse ihmisten välisistä säröistä. Perintö rohkenee sekä haastaa älyllisesti että vedota tunteisiin." – *Nuori Voima* 5-6/2018.

"Perintö on raikkaan persoonallinen, jännittävä ja puhutteleva" – *Suomen Kuvalehti* 21.12.2018.

"Kahden sisaruksen välillä vuorotteleva kerronta näyttää mainiosti, miten erilaisia muistikuvia ihmisillä voi samoista tapahtumista olla." – *Turun Sanomat* 22.12.2018.

"Stereotyyppinen kuva pullantuoksuisesta äidistä saa kyytiä tässä viiltävästi perhesuhteiden dynamiikkaa analysoivassa romaanissa. Tontti kuvaa traagisia tapahtumia pikantilla huumorilla höystettynä. Ansiokkaasti hän tavoittaa sisarusten välisen suhteen hienovireiset jännitteet ja syvän kiintymyksen, jota usein maustaa keskinäinen vinoilu." – *Kaleva* 29.1.2019.

Lähteet
-------

Aiheesta muualla
----------------

* Teoksesta kirjailijan sivuilla.
* Marjaana Tunturi: "Ihmisten välit ovat vaikeinta mitä maailmassa on" – Jarkko Tontin Perinnön loppuratkaisu nostaa lukijalle kyyneleet silmiin. *Aamulehti* 22.8.2018.
* Helena Ruuska: Veli ja sisar valottavat perhehelvettiä Jarkko Tontin uutuusromaanissa - Perintö on samaan aikaan ajaton ja ajankohtainen romaani. *Helsingin Sanomat* 26.9.2018.
* "Ydinperheahdistus on kirjailijalle pohjaton aarreaitta" Jarkko Tontin haastattelu teoksesta Yle Puheen Aamu radio-ohjelmassa.
* "Mitä ihmisen jälkeen jää?" Dosentti Markku Koivusalo haastattelee Jarkko Tonttia teoksesta. 19.5.2020.
**Jyrki A. Juuti** (6. tammikuuta 1927 Helsinki – 13. toukokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja ammattijärjestövaikuttaja.

Elämä
-----

Jyrki Juutin vanhemmat olivat päätoimittaja Yrjö Juuti ja Aino Lukkarinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1947 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi 1950.

Juuti oli *Suomen Sosiaalidemokraatin* taloustoimittaja ja pääluottamusmies sekä Helsingin Sanomalehtimiesyhdistyksen sihteeri. Suomen Sanomalehtimiesten Liiton (nykyinen Suomen Journalistiliitto) puheenjohtajana Juuti toimi vuosina 1963–1974. Aluksi hän hoiti liiton puheenjohtajan tehtäviä toimittajan työnsä ohessa, kunnes vuonna 1968 liiton puheenjohtajuus muuttui kokopäiväiseksi tehtäväksi. Juutin puheenjohtajakaudella Suomen Sanomalehtimiesten Liitto muuttui ammattiliitoksi. Yksi ratkaiseva tapahtuma oli toimittajien ensimmäisen työehtosopimuksen solmiminen vuonna 1967. Tähän asti toimittajien työehdoista oli ollut vain suosituksen luonteinen niin sanottu normaalivälikirja.

Juutilla on nykyisin oma muistostipendinsä, jonka Journalistisen kulttuurin edistämissäätiö eli Jokes panee hakuun vuosittain. Jyrki A. Juutin muistostipendi on tarkoitettu edunvalvontataitojen kehittämiseen.

Julkaisuja
----------

* *Rakentava vuosikymmen: yhteiskuntamme kehitys vv. 1946–1956*, 1956, julkaisussa *Vihuri*, 46 (1956): 8, ss. 5–9, 30
* *AY-tiedon oppas*, 1976
* *Suomi kipusi neljänneksi maailman levikkikilvassa*, 1985, julkaisussa *Suomen lehdistö*, 56 (1985): 7–8, ss. 16–18
* *USA johtaa paperitonneissa – Uusi-Seelanti kilomäärissä*, 1985, julkaisussa *Suomen lehdistö*, 56 (1985): 10, ss. 12–13
* *Suomen sija heikentyi maailman TV-tiheydessä*, 1985, julkaisussa *Suomen lehdistö*, 56 (1985): 11, ss. 20–21

Lähteet
-------

1. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 312 (Viitattu 6.8.2019)
2. ↑   Kerosuo, Lauri: Jyrki A. Juuti loi nykyisen liiton. Journalisti, 18.5.2001.
3. ↑   Laine, Pekka: Puheenjohtaja kehitti journalistien ammattijärjestön. Helsingin Sanomat, 17.5.2001.
4. ↑   Mikä on Jokes? Viitattu 8.8.2016


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Raija Massala** (1. lokakuuta 1938 Pyhäselkä – 11. lokakuuta 2016 Nizza, Ranska) oli suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, joka työskenteli koko työuransa freelancerinä Yleisradiolle.

Massala tuli tunnetuksi vuonna 1968 aloitetun radion ajankohtaisohjelman *Aamun peilin* ensimmäisenä juontajana, aluksi työparinaan Jukka Koponen ja myöhemmin Tommy Tabermann. 1970-luvun alkuvuosina Massala siirtyi *Päivän peilin* vetäjäksi, ja vuonna 1981 hänet nimitettiin Yleisradion radiouutisten ensimmäiseksi naispuoliseksi poliittiseksi toimittajaksi. Uransa jälkipuolen Massala teki television puolella *A-studiossa* ja juonsi myös monia vaaleihin liittyviä tv-lähetyksiä.

Vuonna 1998 Massalalle myönnettiin valtion journalistipalkinto. Eläkevuosiaan hän vietti Ranskan Rivieralla ja kuoli Nizzassa 78-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Polttila, Eva ja Valtasaari, Mikko: Aamuradion uranuurtaja (Massalan muistokirjoitus) *Journalisti*.  24.11.2016. Viitattu 19.7.2018.  (tekstin pidempi versio HS Muistot -palvelussa).

Aiheesta muualla
----------------

* Raija Massala Ritva-tietokannassa, Radio- ja tv-arkisto, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti Kavi
**Veijo Ilmari Heimo** (20. huhtikuuta 1923 Turku – 5. kesäkuuta 2004 Turku) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Heimon vanhemmat olivat kansakoulunopettajat Fabian Heimo ja Ester Aavikko ja puoliso vuodesta 1948 opettaja Anita Fenella Starck. Heimo tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1945 ja valmistui Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1950. Liiketaloustiedettä hän opiskeli Åbo Akademissa ja kasvatusoppia Helsingin yliopistossa 1960-luvun alussa. Heimo oli Huhtamäki-yhtymä Oy:n pääkustannuslaskija 1950–1952, Turun konttorin päällikkö 1952–1956, talouspäällikkö 1956–1961 ja talousjohtaja 1962–1964 ja Matkaravinto-yhtiön toimitusjohtaja 1964–1977. Hän oli myös Hotelli Atlas Oy:n toimitusjohtaja 1967–1977, MM-Piste Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1971 ja Varsavuoren moottorihotelli Oy:n toimitusjohtaja 1972–1977. Heimolla oli myös useita hotelli- ja ravintola-alan ja muita liike-elämän sekä yhteiskunnallisia luottamustehtäviä. Jatkosodassa samassa joukko-osastossa presidentti Mauno Koiviston kanssa palvellut Heimo oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni. Heimo sai kauppaneuvoksen arvonimen 1973.

Lähteet
-------

1. 1 2  Veijo Heimo *Biografiasampo*. Viitattu 6.11.2022.
2. ↑  Muistot. Veijo Heimo. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  5.6.2004. Viitattu 6.11.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 198. Viitattu 6.11.2022.
**Eino Kalervo (Kavo) Käyhkö** (9. lokakuuta 1907 Pietari – 9. elokuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Käyhkön vanhemmat olivat ylikonduktööri Juho Käyhkö ja Aino Lovisa Palmros ja puoliso vuodesta 1934 Sirkka Pakkanen. Uimari Karri Käyhkö oli Kavo Käyhkön poika. Kauko Käyhkö ja Kyösti Käyhkö olivat puolestaan Kavo Käyhkön veljiä.

Kavo Käyhkö tuli ylioppilaaksi  Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta 1926 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1931.

Hän oli Ab Vägförbättringarin työmaainsinööri Ruotsissa 1930–1931, Oy Viarecta Ab:n teknillinen johtaja 1932–1945, Oy Colas Ab:n teknillinen johtaja 1932–1945 ja Rakennus Oy Cultorin perustajia, toimitusjohtaja 1945–1965 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1945. Käyhkö oli myös Industrial Oversea Products Oy Inops Ab:n perustaja, toimitusjohtaja 1947–1968 ja hallituksen puheeejohtaja vuodesta 1949, Finnish Engineering Co Finencon perustajia 1956, Cultor Jordan Co Ltd:n perustaja ja hallituksen puheenjohtaja 1964–1967, Finnasfalt-työyhtymän perustaja ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1965 sekä Tiemassat Oy:n perustaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1966.

Käyhkö oli *Rakennusinsinööri*-lehden päätoimittaja ja taloudenhoitaja 1945–1954, Asfalttiurakoitsijain Liiton aikakauslehden *Asfalt*in toimittaja 1955–1966 ja kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön julkaisun *Kymron tiedotuksia* päätoimittaja 1946–1948.

Käyhköllä oli lisäksi useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä, hän oli muun muassa Asfalttiurakoitsijain Liiton perustajajäseniä, liiton puheenjohtaja 1964–1965, useiden työvaliokuntien jäsen ja liiton ensimmäinen kunniapuheenjohtaja 1967. Teknilliselle korkeakoululle Käyhkö lahjoitti stipendirahaston 1950.

Molempiin sotiin osallistunut Käyhkö oli sotilasarvoltaan reservin majuri (1944). Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1970. Taiteilija Essi Renvall veisti hänen muotokuvansa 1957.

Julkaisuja
----------

* *Tienpäällysteet*, 1936
* *Emulsiopäällysteet ja niiden kannattavaisuus*, 1939
* *Juho Käyhkö 70 v. 9.3.1945*, 1945
* *Tienpäällysteet: päällysteenrakennuksen oppi- ja käsikirja*, 1945
* *50 vuotta Suomen teollisuutta ja taloutta*, 1946 (toim.)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Kavo Käyhkö *Biografiasampo*. Viitattu 27.10.2022.
2. 1 2 3 4 5 6  Kuka kukin on 1954, s. 428. Viitattu 27.10.2022.
3. ↑  Kuolleita.  *Uusi Suomi*, 16.8.1972, nro 211, s. 10. Kansalliskirjasto. Viitattu 27.10.2022.
**Bengt Trygvesson Liljestrand** (26. helmikuuta 1919 Tukholma – 2. tammikuuta 2000 Tukholma) oli ruotsalainen kenraaliluutnantti, joka toimi sotilasurallaan Bodenin tykistörykmentin ja ruotsalaisten sotilaskoulujenkomentajana. Hän osallistui myös luutnanttina jatkosotaan Suomessa. Uransa loppuvaiheessa hän palveli YK:n rauhantoiminnan komentajatehtävissä Lähi-idässä.

Liljestrand valmistui ylioppilaaksi vuonna 1937. Sen jälkeen hän siirtyi sotilasuralle ja saavutti upseerintutkinnon vuonna 1940. Sen jälkeen hän palveli Svean tykistörykmentissä ja opiskeli suomen kieltä siirtyen jatkossodan sytyttyä kesällä 1941 Suomen armeijaan, jossa palveli luutnanttina. Palattuaan Ruotsiin vuonna 1943 hän opiskeli Karlbergin sotakorkeakoulussa vuosina 1947–1949 ja suoritti alemman korkeakoulututkinnon Uppsalan yliopistossa vuonna 1950. Sen jälkeen hän palveli kapteenina vuodesta 1952 Ruotsin yleisesikunnassa. Vuonna 1959 hän opiskeli Ruotsin maanpuolustuskorkeakoulussa ja hänet ylennettiin majuriksi. Vuosina 1959–1960 hän palveli itäisellä maanpuolustusalueella sijaintipaikkanaan Strängnäs. Vuonna 1962–1963 hän palveli Ruotsin puolustusministeriössä ja hänet ylennettiin everstiksi vuonna 1964 Ruotsin yleisesikunnassa. Vuonna 1964 hän siirtyi jälleen puolustusministeriöön osastopäälliköksi. Sen jälkeen hän opiskeli Genevessä Centre d’etudes industrielles -koulutuksessa vuosina 1967–1968. Vuosina 1968–1969 hän palveli Bodenin tykistörykmentin komentajana, minkä jälkeen hän siirtyi vuosiksi 1969–1973 läntisen maanpuolustusalueen komentajaksi sijaintipaikkanaan Skövde. Hänet ylennettiin 1973 kenraalimajuriksi, ja hän toimi Karlbergin sotakorkeakoulun komentajana vuosina 1973–1978.

Vuonna 1974 alkoi Liljestrandin kansainvälinen ura, sillä hänet nimitettiin YK:n sotilastarkkailijoiden komentajaksi vuosiksi 1974–1975 ja sen jälkeen YK:n Siinailla toimeen rauhanturvajoukon (UNEF II) komentajaksi suomalaisen kenraaliluutnantti Ensio Siilasvuon seuraajana. Palattuaan omasta toivomuksestaan kotimaahansa Ruotsiin hänet nimitettiin 1978 Ruotsin maanpuolustuskorkeakoulun komentajaksi. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1984 siirtyen reserviin.

Eläköidyttyään hän siirtyi Sveitsin Morgesiin ja jatkoi turvallisuuspoliittista tutkimustyötään Genevessä Graduate Institute of International and Development Studies -instituutissa vuosina 1985–1991. Hänet oli valittu jo vuonna 1963 Ruotsin sotatiedeakatemian jäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Erik Norberg: Minnesteckningar över bortgångna ledamöter *KUNGL KRIGSVETENSKAPSAKADEMIENS HANDLINGAR OCH TIDSKRIFT*.  2000. Kungl. Krigsvetenskapsakademien. Viitattu 27.5.2022. (ruotsiksi)
2. ↑  Vem är vem? 1, Stor-Stockholm *Vem är vem*.  heinäkuu 2011. Viitattu 27.5.2022. (ruotsiksi)
3. ↑  Siilasvuosta Lähi-idän korkein YK-upseeri.  *Helsingin Sanomat*, 21.8.1975, s. 3. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 27.5.2022.
Pekka Soila vuonna 1973.
**Anssi Pekka Soila** (5. lokakuuta 1923 Hämeenlinna – 28. heinäkuuta 1995 Turku) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori, joka toimi Helsingin yliopiston röntgendiagnostiikan professorina.

Soilan vanhemmat olivat kapteeni Paavo Juho Soila (1894–1971) ja Hilja Heleena Salo (1901–1976). Soila oli naimisissa vuodesta 1948 hammaslääkäri Orvokki Vahalan (1918–2005) kanssa. Soila pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1941. Hän valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1947, lisensiaatiksi 1951 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1958.

Toisen maailmansodan aikana Soila palveli suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa *lähde?* ja hänelle myönnettiin rautaristi. Hän oli vuonna 1955 perustetun Veljesapu ry:n puheenjohtajana 1956–1958.

Soila toimi Helsingin yleisen sairaalan apulaislääkärinä 1954–1957, Porin kaupunginsairaalan röntgenlääkäärinä 1959–1960 ja Kivelän sairaalan lääkärinä 1960–1963. Hän oli Turun yliopiston dosentti 1960-1965 ja toimi Helsingin yliopiston röntgendiagnostiikan (vuodesta 1974 diagnostinen radiologia) professorina 1964–1985 sekä HYKSin röntgendiagnostiikan laitoksen ylilääkärinä vuodesta 1964. Soila oli myös vierailevana professorina Harvardin yliopistossa 1968–1969 ja Tromssan yliopistossa 1973.

Soila oli yhtenä omistajana *Rosenkreutz*-nimisessä taloyhtiössä, jolle kuului Naantalin keskustassa sijainnut *Krappulan* puutalokiinteistö. Talossa asui tunnettu uusnatsi Pekka Siitoin, ja siellä oli myös Siitoimen puolueen Kansallis-Demokraattisen Puolueen päämaja. *lähde?*

Lähteet
-------

* *Kuka kukin on 1978*, s. 922. Projekt Runeberg.
* Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918–2000 / Lääketieteellinen tiedekunta / Radiologia. (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2 3  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 687. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
2. ↑  Kirpilä, Juhani – Motti, Sisko – Oksa, Anna-Marja (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 614-615. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
3. ↑  Puheenjohtajat ja toimihenkilöt Veljesapu-Perinneyhdistys ry..  Arkistoitu 10.12.2018. Viitattu 9.12.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Émile de Girardin** (1806–1881) oli ranskalainen toimittaja. Hän perusti vuodesta 1828 alkaen useita sanomalehtiä, muun muassa 1836 *La Presse* -lehden, jolla oli mullistava merkitys sanomalehtioloissa: samalla kun se oli kilpailijoitansa puolta halvempi, se alkoi julkaista erityistä kaunokirjallista osastoa ja mainoksia ja oli polemiikissaan häikäilemätön. Poliittisesti Girardin häilyi ja kannatti milloin mitäkin puoluetta. Hänet valittiin ensi kerran edustajaksi 1834, ja tämän jälkeen hän kannatti Ludvig Filipin hallitusta, mutta asettui sitä vastaan, kun ei saanut tavoittelemaansa ministerinsalkkua. Samanlainen oli hänen suhteensa prinssi Ludvig Napoleoniin ja helmikuun vallankumouksen jälkeen asetettuun väliaikaiseen hallitukseen.

1860-luvun lopulla Girardin yllytti lehdessään *La Liberté* sotaan Preussia vastaan. Vuosien 1870–1871 sodan aikana hän vastusti Léon Gambettan diktatuuria. Sodan jälkeen hänellä oli hallussaan useita lehtiä, muun muassa *Le Petit Journal*, jolla puolen miljoonan levikillä oli laaja lukijapiiri, ja *La France*, jossa hän 1877 kävi taistelua Albert de Broglien ministeristöä vastaan. Hänet valittiin samana vuonna edustajakamariin.

Girardin oli taitava mutta häikäilemätön ja vakaumusta vailla oleva julkisen sanan käyttäjä, joka piti lehtitointa pelkästään elinkeinona. Hän on myös julkaissut muutamia romaaneja ja näytelmiä, yhdessä Alexandre Dumas’n kanssa näytelmän *Le supplice d’une femme* (1865).

Girardinin puoliso oli kirjailija Delphine de Girardin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Girardin. 1. Émile de Girardin, Tietosanakirja osa 2, palsta 1472–1473, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1910
2. ↑  Girardin. 1. Delphinede G. Tietosanakirja osa 2, palsta 1473, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1910

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Émile de Girardin** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Sycomore
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Päihdeasiamiestoiminta tekee edunvalvontatyötä päihteitä ongelmallisesti käyttävien ihmisten ja heidän läheistensä hyväksi. Päihdeasiamiestoiminta auttaa ja neuvoo lakisääteisten päihdepalveluiden, -hoidon ja -kuntoutuksen sekä etuuksien ja tukien saamisessa. Maksuton neuvonta on luottamuksellista ja sitä tarjotaan valtakunnallisesti.

Lisäksi päihdeasiamies antaa muille päihdetoimijoille koulutusta ja konsultointia asiakkaan asemasta ja oikeuksista, tekee lausuntoja ja kannanottoja sekä seuraa aktiivisesti lainsäädännöllisiä asioita.

Päihdeasiamiestoiminta on hyvinvointialueista ja muista palveluiden tuottajista riippumatonta. Se toimii Ehkäisevä päihdetyö EHYT ry:n yhteydessä ja täydentää siten lakisääteistä potilas- ja sosiaaliasiavastaavajärjestelmää järjestöpohjalta.

Päihdepalveluista säädetään sosiaalihuoltolaissa ja terveydenhuoltolaissa. Lisäksi päihdepalveluihin sovelletaan lakia sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista sekä lakia potilaan asemasta ja oikeuksista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Päihdeasiamies - Päihdeasiakkaiden edunvalvoja *EHYT ry*. Viitattu 14.2.2024.
2. 1 2 3  Haluatko apua? *PÄIHDEASIAMIES*. Viitattu 14.2.2024.
3. ↑  Valiokunnan mietintö StVM 24/2022  8.12.2022. Eduskunta. Viitattu 14.2.2024.
4. ↑  THL palkitsi Ehkäisevä päihdetyö EHYT ry:n merkittävästä työstä kansanterveyden edistämiseksi - THL *thl.fi*.  5.12.2023. Viitattu 14.2.2024.
5. ↑  Sosiaalihuoltolaki *Finlex*.  5.2.2024. Viitattu 14.2.2024.
6. ↑  Terveydenhuoltolaki *Finlex*.  5.2.2024. Viitattu 14.2.2024.
7. ↑  Laki sosiaalihuollon asiakkaan asemasta ja oikeuksista *Finlex*.  5.2.2024. Viitattu 14.2.2024.
8. ↑  Laki potilaan asemasta ja oikeuksista *Finlex*.  5.2.2024.  Arkistoitu 30.9.2023. Viitattu 12.2.2024.
Nordström maaherrana 1911.
**Karl Fredrik Theodor Nordström** (31. elokuuta 1843 – 30. kesäkuuta 1920) oli suomalaissyntyinen geologi ja kemisti, josta tuli Ruotsissa kansanedustaja ja maaherra.

Nordströmin isä Johan Jakob Nordström vei perheensä "Suomen poliittisen suvaitsemattomuuden" takia Ruotsiin, missä Theodor Nordström kirjoitti ylioppilaaksi ja opiskeli luonnontieteitä. Hän osallistui Adolf Erik Nordenskiöldin tutkimusmatkalle Grönlantiin vuonna 1870. Aikalaisiinsa verrattuna hän oli erittäin laajasti matkustellut mies, joka kävi Euroopan-matkojensa lisäksi vuonna 1876 Pohjois-Amerikassa, vuonna 1877 Färsaarilla ja vuonna 1899 Venäjän halki Siperiassa aina Baikaljärvellä asti.

Uransa alussa Nordström työskenteli Ruotsin geologisella tutkimuslaitoksella ja opetti samaan aikaan Tukholman teknillisessä instituutissa. Hänet nimitettiin Salan vuorikuntaan kaivosinsinööriksi, ja siitä hän eteni kauppakollegion vuoriasioiden toimistopäälliköksi. Tieteellinen ura vaihtui sujuvasti hallinnolliseen. Vuonna 1897 hän siirtyi rautatiehallituksen johtoon. Hän johti uusien rataosuuksien rakentamista valtakunnanrajalle ja Bohusläniin ja aloitti selvitykset joidenkin rataosien sähköistämiseksi.

Vuosina 1904–1911 Nordström oli Örebron läänin maaherra. Hän kuului valtiopäivien alahuoneeseen seitsemän vuoden ajan ja osallistui myös kunnallispolitiikkaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  C. F. Theodor Nordström *Svenskt biografiskt lexikon*. Viitattu 27.6.2017.
2. 1 2  Karl Fredrik Theodor Nordström.  *Hvar 8 dag*, 24.8.1902, 3. vsk, nro 47, s. 739-741. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.6.2017.  (ruotsiksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**El Alto** on Bolivian pääkaupungin La Pazin naapurikaupunki, joka sijaitsee ylängöllä (La Paz sijaitsee kanjonissa). Vuonna 2010 kaupungin väestöksi arvioitiin 953 300.

La Pazin lentokenttä eli El Alton kansainvälinen lentoasema sijaitsee El Altossa. El Alto on yksi maailman korkeimmalla sijaitsevista kaupungeista, ja kohoaa jopa 4 150 metriä merenpinnan yläpuolelle. Kaupungin ilmasto on erityisesti korkeuden seurauksena kylmä ja saavuttaa korkeintaan 17 asteen lämpötilan. Se on myös Bolivian nopeasti kasvava kaupunki nopean urbanisoitumisprosessin seurauksena: vuonna 2001 asukkaista oli alle 650 000.

Kaupunkikuvan erikoispiirre ovat aimara-taustaisen arkkitehdin Freddy Mamani Silvestren suunnittelemat värikkäät talot, joissa on elementtejä aimaroiden kansanperinteestä.

Mielenosoitukset El Altossa hankaloittivat 2003–2005 säännöllisesti pääsyä La Pazin kansainväliselle lentokentälle ja kaupungissa tapettiin 60 Bolivian "kaasusodan" aikana, josta presidentti Gonzalo Sánchez de Lozada sai myöhemmin syytteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Bolivia: Cities (Instituto Nacional de Estadística, República de Bolivia (web).) *citypopulation.de*. Viitattu 20.4.2013.
2. ↑  High society: El Alto, Bolivia, steps into the spotlight *The Guardian*.  2018. Viitattu 13.8.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **El Alto** Wikimedia Commonsissa

* Cultura en las Alturas (espanjaksi)
**Johan** (**Juho**, **Hannes**) **August Wecksell** (18. heinäkuuta 1879 Jämijärvi – 5. helmikuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen tietosanakirjatoimittaja, suomentaja ja opettaja.

Wecksellin vanhemmat olivat kirkkoherra Hugo Waldemar Wecksell (1847–1910) ja Hulda Augusta Heikel (1853–1926). Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1905.

Wecksell toimitti tietosanakirjoja ja hakuteoksia sekä oli myös näiden teosten toimitussihteerinä. Hän oli lisäksi luonnonhistorian opettajana eri oppilaitoksissa kuten Lepaan puutarhaopistossa. Wecksell oli toimittamassa muun muassa 1909–1922 julkaistua Tietosanakirjaa, Otavan Isoa Tietosanakirjaa, Pientä Tietosanakirjaa, Aikalaiskirjaa ja Maamiehen käsikirjaa.

Wecksell oli Tyrvännön kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja Vanamo-seuran varapuheenjohtaja 1923-1924.

Wecksell oli naimisissa 1910–1948 filosofian maisteri Laura Lydia Lovisa Högmanin (k. 1948) kanssa. Kirjailija ja runoilija Josef Julius Wecksell oli J. A. Wecksellin setä.

Teoksia
-------

* *Kuinka kasvit syövät?* Uusmaalaisen ylioppilas-yhdistyksen kansantajuisia esitelmiä. 1. Sarja 7-8. Helsinki 1903

Suomennoksia
------------

* Ossian Lundén : *Puutarhan maaperä- ja lannoitusoppi : kouluille ja viljelijöille*. Otava 1916, 2. tarkastettu ja lyhennetty laitos 1925
* Gunnar Andersson : *Jokapäiväinen leipämme : ravintokasvit maailmantuotannossa*. Otava 1920
* Axel Grönvik : *Kenraaleja ja kenttäeverstejä*. Otava 1940

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  WECKSELL Johan (Juho) August. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. 1 2  *Aikalaiskirja*, s. 721. Helsinki: Otava, 1934. Kirjan verkkoversio Projekt Runebergissä (viitattu 2.9.2015).
3. ↑  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja)*, s. 954. Helsinki: Otava, 1954. Kirjan verkkoversio Projekt Runebergissä (viitattu 2.9.2015).
4. 1 2 3 4  Kuka kukin oli 1961 (Wikiaineisto)
5. ↑
6. ↑  Finna. Maamiehen käsikirja. Otava, 1943. (Arkistoitu – Internet Archive)
7. ↑  Arno Forsius : Törnström-Hiidenheimo -suvun hautoja Vihdin hautausmaalla, Osa 2 (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Simo Kaario** (sukunimi aik. **Flinck**; 11. tammikuuta 1876 Helsinki – 1. toukokuuta 1944 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.

Kaarion äiti oli Maria Flinck. Kaario toimi aluksi kirjaltajana, mekaanikkona ja kaupan alalla. Suomalaiseen teatteriin hän tuli lavastajaksi, siirtyen sieltä näyttelijäksi Helsingin Työväenteatteriin 1902. Suomelaisessa Maaseututeatterissa hän näytteli 1904–1906, Kansan näyttämöllä 1913–1914 sekä Tampereen teatterissa 1907–1913 ja uudelleen vuodesta 1914 alkaen. Kaario toimi myös ohjaajana ja näyttämömaalarina. 

Näyttämöopintoja hän suoritti Skandinaviassa, Pariisissa, Berliinissä ja Wienissä. Häntä pidettiin lahjakkaana luonnenäyttelijänä. Hän esiintyi sekä komedioissa että tragedioissa, yhteensä noin 350 roolissa. Niihin kuuluivat muun muassa Josef Julius Wecksellin näytelmän *Daniel Hjort* samanniminen päähenkilö, *Elämä on unelma* -näytelmän Sigismund, Don Carloksen Filip II, Nummisuutareiden Sepeteus, *Regina von Emmeritz* -näytelmän Larsson sekä Fedjan rooli näytelmässä *Elävä ruumis*. 

Kaario esiintyi myös elokuvissa. Hän esitti Harrin isäntää Jalmari Lahdensuon elokuvassa Pohjalaisia (1925), kartanonomistaja Maurilaa Uuno Eskolan elokuvassa Lumisten metsien mies (1928) ja tiedemiestä Nyrki Tapiovaaran elokuvassa Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939).

Kaario oli naimisissa vuodesta 1904 näyttelijä Helvi Lindströmin (k. 1958) kanssa.

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Elonet: Simo Kaarion elokuvaroolit
* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivut 357-358.

Aiheesta muualla
----------------

* Simo Kaario juhlii, Suomen Kuvalehti, 26.03.1929, nro 12-13, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Teemu Halmkrona** (s. 1974 Kolari) on suomalainen säveltäjä, pianisti, kosketinsoittaja ja musiikkipedagogi. Hän on keskittynyt enimmäkseen kevyeen musiikkiin.

Halmkrona opiskeli Raahen musiikkiopistossa ja Keski-Pohjanmaan konservatoriossa, mutta asettui sittemmin Helsinkiin. Hän valmistui pop-/jazzsävellyksessä Stadiasta vuonna 2006 ja vapaan säestyksen opettajaksi Metropoliasta vuonna 2013. Hän on Länsi-Helsingin musiikkiopiston (vapaa säestys, sävellys, sovitus) ja Rytmimusiikkiopisto Taukon (pianonsoitto) opettaja.

Halmkrona on soittanut pianoa ja koskettimia useissa kokoonpanoissa. Hänen sävellyksiään ovat soittaneet hänen omien yhtyeidensä lisäksi UMO Jazz Orchestra, Norrbotten Big Band, Associazione Blue Note Orchestra ja Daryl McKenzie Jazz Orchestra. Hän on myös luonut musiikkia ja äänitehosteita Tanel Pällin animaatioihin. Sovituksia hän on tehnyt esimerkiksi Suomen Kansallisoopperalle ja Heinolan kesäteatterille.

Vuonna 2014 Halmkrona voitti Sassarissa, Italiassa 13. Scrivere in Jazz -sävellyskilpailun parhaasta alkuperäisestä sävellyksestä teoksella *The Parting of the Ways*. Häntä ennen kilpailun olivat suomalaisista voittaneet Kari Ikonen ja Sid Hille. Samalla teoksella hän sai jaetun toisen palkinnon vuoden 2013 Esko Linnavalli -sävellyskilpailussa. Hän on osallistunut ja päässyt finaaliin sekä palkintosijoille Linnavalli-kilpailussa muinakin vuosina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Teemu Halmkrona: Biografia Jazz Finland
2. 1 2 3  CV (Arkistoitu – Internet Archive) Teemu Halmkrona
3. 1 2  Teemu Halmkrona voitti Scrivere in Jazz -sävellyskilpailun Jazzrytmit
4. ↑  Esko Linnavalli -sävellyskilpailun finaali UMO Helsinki


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Thomas François Burgers 1870-luvulla.
**Thomas François Burgers** (15. huhtikuuta 1834 lähellä Graaff Reinetia, Kapmaa – 9. joulukuuta 1881 Richmond, Kapmaa) oli Kapmaan hollantilainen teologi ja pappi, joka toimi Transvaalin tasavallan presidenttinä vuosina 1872–1877. Hänen virkakautensa päättyi siihen, että Britannia alisti Transvaalin osaksi imperiumiaan.

Brittiläisessä Kapmaassa syntynyt Burgers opiskeli teologiaa Utrechtin yliopistossa Hollannissa. Väiteltyään tohtoriksi vuonna 1859 hän palasi Kapmaahan ja toimi hollantilaisen reformoidun kirkon kirkkoherrana Hanoverin kaupungissa. Vapaamielisten teologisten näkemystensä vuoksi hänet erotettiin Kapmaan synodista vuonna 1862, mutta erottaminen kumottiin myöhemmin brittiläisen tuomioistuimen päätöksellä. Burgers valittiin vuonna 1871 suurella enemmistöllä buurien perustaman Transvaalin valtion presidentiksi kesken kauden eronneen Marthinus Wessel Pretoriuksen seuraajana ja hän astui virkaansa heinäkuussa 1872. Burgersin edistykselliset näkemykset hallinnon, koululaitoksen ja kirkollisten olojen kehittämisestä saivat Transvaalin buureilta viileän vastaanoton. Hän matkusti vuonna 1875 Eurooppaan kerämään varoja Transvaalin ja Delagoanlahden välisen rautatieyhteyden rakentamiseen, ja pitkä poissaolo teki hänet entistäkin epäsuositummaksi Transvaalissa. Lisäksi rahoilla ostetut radanrakennustarvikkeet takavarikoitiin Delagoanlahdella rahtikustannusten maksamiseksi.

Burgersin johdolla Transvaal ryhtyi vuonna 1876 sotaan pedejä vastaan, koska näiden mailla huhuttiin olevan kultaa. Pedien hallitsija Sekhukhunelle kärsitty tappio ajoi kuitenkin maan sekasortoon, jonka seurauksena se joutui seuraavana vuonna liitetyksi osaksi Brittiläistä imperiumia. Kun Transvaalin parlamentti Volksraad kieltäytyi asettamasta erikoisveroja sodankäynnin rahoittamiseen, maan poliittiseen tilanteeseen kyllästynyt Burgers päätti antautua briteille. Hän luovutti koko tasavallan 12. huhtikuuta 1877 Pretoriaan saapuneelle Britannian edustajalle Theophilus Shepstonelle, jonka invaasiojoukot käsittivät vain 25 poliisia. Burgers vetäytyi tämän jälkeen julkisesta elämästä ja palasi asumaan Kapmaahan, jossa hän sai Britannian valtiolta eläkettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Thomas François Burgers (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 26.6.2017.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1905), s. 621–622 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 26.6.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thomas François Burgers** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat

 |

 |
**Maija Liuhto** (s. 1987 tai 1988) on suomalainen toimittaja, joka on erikoistunut Keski-Aasiaan. Hän on toiminut toimittajana niin Afganistanissa kuin Pakistanissakin. Vuonna 2016 toimittajanuransa aloittanut Liuhto on tehnyt freelancerina juttuja *Helsingin Sanomille*, *Channel News Asialle*, *The Atlanticille*, *Los Angeles Timesille*, *Al Jazeeralle* sekä *Foreign Policylle*. Vuoden 2021 elokuussa hän aloitti Ylen Keski-Aasian toimittajana.

Liuhto valmistui vuonna 2012 filosofian maisteriksi Wienin yliopistosta, jossa hän opiskeli sosiaali- ja kulttuuriantropologiaa sekä Keski-Aasian tutkimusta. Hän on asunut yli 10 vuotta Keski-Aasiassa. Vuoden 2024 alussa hän muutti Istanbuliin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Särkkä, Susanna: Ei varaa pelätä *journalisti.fi*.  14.8.2021.  Arkistoitu 13.8.2021. Viitattu 14.8.2021.
2. ↑  Romsi, Vilma: Yle vahvistaa läsnäoloaan Etelä-Aasiassa – Pakistanin-toimittaja Maija Liuhto: "Toivottavasti Afganistanin ihmiskohtalot eivät vaivu unholaan" *yle.fi*.  14.8.2021. Viitattu 14.8.2021.
3. ↑  Liuhto, Maija: About Maija Liuhto *maijaliuhto.com*. Viitattu 14.8.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |
Carlo Tagliabue
**Carlo Tagliabue** (12. tammikuuta 1898 Mariano Comense – 5. huhtikuuta 1978 Monza) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan baritoni.

Tagliabue opiskeli Leopoldo Gennain ja Annibale Guidottin johdolla. Hän teki oopperadebyyttinsä Amonasron roolissa Giuseppe Verdin *Aidan* esityksessä Lodissa vuonna 1922. Tagliabue lauloi La Scalassa säännöllisesti vuosina 1930–1943 ja 1946-1953. Hän esiintyi myös Teatro Colónissa vuonna 1934, Metropolitan-oopperassa 1937–1939 ja sekä Covent Gardenissa vuosina 1938 ja 1946.

Tagliabue esiintyi muun muassa Richard Wagnerin *Tristan ja Isolden* italiankielisissä esityksissä, mutta tuli tunnetuksi varsinkin Verdin ohjelmistosta. Hän loi Basilion roolin Ottorino Respighin oopperassa *La fiamma* (1934). Viimeisen esiintymisensä Tagliabue teki vuonna 1955 La Scalassa Verdin *La traviatassa*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Carlo Tagliabue Oxford Reference, viitattu 23.2.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Tagliabue, Carlo Encyclopedia.com, viitattu 23.2.2024 (englanniksi)
3. 1 2  Carlo Tagliabue (Baritone) (Mariano Comense 1898 – Monza 1978) Forgotten Opera Singers 13.6.2014, viitattu 23.2.2024 (englanniksi)
**Wiener Zeitung** on Itävallan pääkaupungissa Wienissä julkaistava päivittäinen sanomalehti. Se perustettiin vuonna 1703 nimellä *Wiennerisches Diarium*. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 8. elokuuta vuonna 1703, mikä tekee siitä maailman vanhimman edelleen julkaistavan sanomalehden. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1780 asti.

Wiener Zeitungin omistajaksi tuli 1857 Itävallan hallitus, vaikkakin lehti oli toiminut hallituksen virallisena äänitorvena jo vuodesta 1812 lähtien. Lehteä painoi vuoteen 1997 asti Itävallan valtio-omisteinen painoyritys. Sanomalehti yksityistettiin vuonna 1998, mutta hallitus toimii edelleen sen julkaisijana ja lehdessä julkaistaan hallituksen virallisia tiedotuksia. Lehti ilmestyy broadsheet-koossa.

30.6.2023
---------

Perjantaina 30.6.2023 Wiener Zeitung ilmestyi viimeisen kerran broadsheet-lehtenä. Seuraavat numerot olivat viimeisen lehden kannessa: 116 840 (päivää), 3 839 (kuukautta), 320 (vuotta), 12 (presidenttiä), 10 (keisaria), 2 (tasavaltaa) ja 1 (sanomalehti).

Päätoimittajia
--------------

* Friedrich Uhl
* Reinhard Göweil

Lähteet
-------

1. ↑  Sakri Pölönen: Maailman vanhin päivittäinen sanomalehti ilmestyi viimeistä kertaa printtinä *Helsingin Sanomat*.  30.6.2023. Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 1.7.2023. (suomeksi)
2. ↑  Uhl, Friedrich, Nordisk familjebok 30. 1920 (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wiener Zeitung**.
* Wiener Zeitungin viralliset Internet-sivut

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Arthur Hellman.
**Arthur Hellman** (20. heinäkuuta 1874 Huittinen – 24. maaliskuuta 1937 Kokemäki) oli suomalainen liikemies, joka tunnetaan Friitala Oy:n perustajana.

Elämä ja ura
------------

Hän toimi nuoruudessaan useita vuosia isäpuolensa Karl Fredrik Tuomisen oppipoikana äitinsä Justiina Hellman-Tuomisen omistamassa nahkurinliikkeessä Huittisissa. Hellmanin työhön kuului lisäksi valmiiden tuotteiden myyntiä Porin ja Turun kauppatoreilla. Vuonna 1892 hän perusti oman nahkurinverstaan Ulvilan Friitalaan. Neljä vuotta myöhemmin aloitti toimintansa verstaan viereen rakennettu koneistettu nahkatehdas. Vuonna 1917 Hellman muodosti käsityöliikkeestään osakeyhtiön, josta kasvoi vuosikymmenten kuluessa Pohjoismaiden suurin nahkatehdas ja Suomen tunnetuin nahkapukineiden valmistaja.

Arthur Hellman kuoli omistamallaan Hiivolan tilalla Kokemäen Kuurolassa 63-vuotiaana vuonna 1937. Hellmanin jälkeen Friitala Oy:n johtoon nousivat hänen poikansa Artturi Hellemaa ja Arvi Helleranta. Hellmanin kolmas poika Aarne Hellemaa toimi vuodesta 1932 lähtien Satanahka Oy:n pääomistajana ja johtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Arthur Hellmanin kuolinilmoitus.  *Helsingin Sanomat*, 26.3.1937, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.3.2022.
2. ↑  Friitalan Nahkatehtaan historia (arkistoitu sivu) Friitala-talo.  Arkistoitu 5.2.2005. Viitattu 14.4.2014.
3. ↑  Tehtailija Arthur Hellman †.  *Aamulehti*, 25.3.1937, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 27.3.2022.
4. ↑  *Kuka kukin on 1954*, s. 202. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
**Elias Lagus** (16. marraskuuta 1777 Laihia – 16. toukokuuta 1850 Vähäkyrö) oli suomalainen Vähänkyrön kirkkoherra ja lääninrovasti.

Elias Laguksen vanhemmat olivat Laihian kirkkoherra Jonas Lagus (1739–1798) ja Magdalena Pernerus. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua ja tuli ylioppilaaksi Turussa 1796. Lagus valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi 1800 ja filosofian maisteriksi 1805. Hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1803.

Lagus oli Oravaisten kappalaisen apulaisena 1803–1805, Lapväärtin kirkkoherran apulaisena ja armovuodensaarnaajana 1805–1812 ja Lapväärtin kappalaisena 1812–1840. Hän sai varapastorin arvon 1836. Laguksesta tuli Vähänkyrön kirkkoherra 1840 ja hän sai rovastin arvon 1843. Hän oli vt. lääninrovastina vuodesta 1842 ja vakinaisena lääninrovastina vuodesta 1846.

Lagus joutui Suomen sodan aikana kenraalimajuri, kreivi Orloff Denisoffin johtamien venäläisten joukkojen vangitsemaksi kesällä 1808 Lapväärtissä yhdessä muutamien muiden säätyläisten kanssa ja he joutuivat seuraamaan kun venäläiset teloittivat neljä närpiöläistä talonpoikaa. 12. heinäkuuta häntä pahoinpideltiin useaan kertaan koska Orloff väitti hänen antaneen edellisenä päivänä vääriä tietoja Ruotsista Kristiinankaupunkiin tulossa olleista joukoista. Lagusta uhattiin pari kertaa teloituksella ja hän pääsi vapaaksi vasta kun Kristiinankaupungin pormestarilta, laamanni Daniel Mattensilta oli saatu todistus Laguksen syyttömyydestä. Lagus kirjoitti tapauksesta lyhyet ruotsinkieliset muistelmat kesällä 1809.

Elias Lagus oli naimisissa vuodesta 1812 Maria Rebecka Alceniuksen (k. 1851) kanssa. Heidän poikansa oli apulaispappi Niklas Robert Lagus (1821–1854).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Elias Lagus. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 25.2.2024.
2. ↑  Kärsimysten kalkki pohjaan. Kuinka venäläiset rääkkäsivät suomalaisia... Kirkkoherra Elias Laguksen muistiinpanoja kesältä 1808, Hakkapeliitta, 06.03.1934, nro 10, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Paulin Soumanou Vieyra** (30. tammikuuta 1925 Porto Novo, Ranskan Dahomey – 1987 Pariisi) oli elokuvan tekijä, joka on mainittu afrikkalaisen elokuvan pioneeriksi.

Ranskan miehityksen aikana afrikkalaisilta kiellettiin pitkään elokuvien tekeminen siirtomaissa. Eräs ensimmäisistä afrikkalaisista elokuvista, *Afrique sur Seine* (suom. *Afrikka Seinen rannalla*) syntyi Pariisissa vuonna 1955 opiskelijoiden toimesta. Eräs heistä oli Paulin Soumanou Vieyra. Vieyra opiskeli elokuvan telemistä Pariisissa. Hän palasi Senegaliin, jossa teki runsaasti dokumenttielokuvia tiedotusministeriölle Dakarissa.

Vieyra syntyi Porto Novossa perheeseen, joka kuului Dahomeyn "brasilialaisiin". Hän sai koulutuksen elokuvan tekemiseen Ranskassa. Vieyra oli senegalilaisen elokuvan ja uutispalvelun johtaja ja päätoimittaja vuosina 1957–1972, jolloin hän tuotti lukuisia elokuvia.

Hänen elämänsä ja elokuvansa paljastavat négritude-liikkeen innoittamana afrikkalaisesta diasporasta lähtöisin olevan elokuvantekijän, jonka elokuvat kuuluvat mustaan atlanttiseen kulttuuriperintöön.

Lähteet
-------

1. ↑  Africa's largest film festival focuses on strong women – DW – 03/01/2023 *dw.com*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  Africa's largest film festival focuses on strong women – DW – 03/01/2023 *dw.com*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
3. ↑  Roy Armes: *Dictionary of African Filmmakers*. Indiana University Press, 2008-07-11. ISBN 978-0-253-35116-6. Teoksen verkkoversio (viitattu 23.2.2024). en
4. ↑  Houngnikpo, Mathurin C. ja Decalo, Samuel: *Historical Dictionary of Benin*, s. 357. The Scarecrow Press, 2013.
5. ↑  de Souza Correa, Sílvio Marcus: Paulin Soumanou Vieyra.  *Transatlantic Cultures*, 2019. ISSN 0000-0000. Artikkelin verkkoversio.  pt
**Pietari Paavalinpoika Juusten** (ruots. *Per Påvelsson Juusten*; k. 1614) oli suomalainen sotilas, joka toimi yhtenä aateliston sotapäälliköistä nuijasodassa. Hänet muistetaan julmasta toiminnastaan, johon kuului kaikkien antautuneiden surmaaminen.

Pietari Juustenin vanhemmat olivat aateloitu Turun piispa Paavali Juusten ja Anna Sigfridintytär. Juusten sai vuonna 1587 rälssivapauden Viipurin pitäjässä sijainneille Juustilan ja Naulasaaren tiloille. Hän oli vuosina 1587–1589 neljänneksenmestarina Martti Boijen ratsuväkilippueessa ja linnanvoutina Käkisalmen linnassa vuosina 1587–1589 ja 1595–1597. Nuijasodan aikana Juusten komensi apujoukkoja, jotka Käkisalmen linnanpäällikkö Arvid Henrikinpoika Tavast lähetti tammikuussa 1597 kukistamaan talonpoikien kapinaa Savon alueella. Juusten voitti Juvalla 16.–20. tammikuuta käydyn Koikkalan taistelun, jossa talonpojat torjuivat aluksi kaikki hyökkäykset, mutta pakenivat lopulta asemistaan. Juvalla 21. tammikuuta käydyssä Remojärven taistelussa Juusten keksi sytyttää talonpoikien miehittämän talon tuleen ja määräsi surmaamaan kaikki ulos pyrkineet antautuneet. Sota Savossa päättyi 23. tammikuuta Mikkelissä käytyyn Suur-Savon taisteluun, jossa Juusten sai yli 200-miehisen talonpoikaisjoukon antautumaan lupaamalla säästää heidän henkensä, mutta määräsikin sitten kaikki antautuneet välittömästi surmattaviksi.

Sigismundin ja Kaarlen valtataistelun aikana Juusten pysyi uskollisena kuningas Sigismundille. Hän jäi vangiksi Viipurin linnan antauduttua syyskuussa 1599 ja Kaarle-herttua järjesti hänet tuomituksi kuolemaan 4. lokakuuta, mutta tuomiota ei pantu täytäntöön. Juusten oli vankina Turun linnassa ainakin vuoteen 1602, jolloin hän allekirjoitti uskollisuudenvakuutuksen Kaarlelle. Myöhemmin hänet vapautettiin ja hän sai takaisin takavarikoidut maansa. Hän kuoli vuonna 1614. Juustenin puoliso oli Arpalahden sukuun kuulunut Anna Matintytär. Heillä oli yksi poika Axel ja yksi tytär, joka oli naimisissa Kuopiossa Olli Vilpunpoika Halosen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jully Ramsay: *Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden* (1909–1916), s. 216–217 (ruotsiksi) Runeberg.org.
2. ↑  Heikki Ylikangas: *Nuijasota*, s. 252, 256, 261–268. 3. painos. Otava, Helsinki 1996.
**MariAnne Häggander** (s. 23. lokakuuta 1951) on ruotsalainen ooppera- ja konserttilaulaja (sopraano).

Häggander opiskeli 1970-luvulla konservatoriossa ja teatteriopistossa Göteborgissa. Hänet kiinnitettiin vuonna 1978 Tukholman kuninkaalliseen oopperaan, jossa hän työskenteli vuoteen 2004 saakka. Häggander aloitti kansainvälisen uransa esiintymällä Elisabettana Giuseppe Verdin *Don Carlosissa* Savonlinnan oopperajuhlilla vuonna 1979. Sittemmin hän esiintyi muun muassa Bayreuthin musiikkijuhlilla (1981–1986). Hän tuli tunnetuksi rooleista Richard Wagnerin ja Richard Straussin oopperoissa. Konserttilaulajana Häggander on tulkinnut suurimuotoisia orkesteriteoksia, yksinlauluja ja kamarimusiikkia.

Häggander sai Svenska Dagbladetin oopperapalkinnon vuonna 1984 ja hovilaulajan arvonimen 1990-luvun alussa. Vuonna 2004 Häggander nimitettiin professoriksi Göteborgin yliopiston teatteri- ja musiikkikorkeakouluun.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mogens H. Andersson, Mari-Anne Häggander Operalogg 9.1.2021, viitattu 26.2.2024 (ruotsiksi)
2. 1 2  MariAnne Häggander Nationalencyklopedin, viitattu 26.2.2024 (ruotsiksi)
3. ↑  SvD:s operapristagare genom åren Svenska Dagbladet 19.4.2005, viitattu 26.2.2024 (ruotsiksi)
4. ↑  Operastjärna från Grästorp blir professor Sveriges Radio 18.2.2004, viitattu 26.2.2024 (ruotsiksi)
K. P. Ruuskanen.
**Kaarle Pietari (Petter) Ruuskanen** (10. syyskuuta 1848 Tuusmäki, Rantasalmi – 10. elokuuta 1909 Tampere) oli suomalainen tukkukauppias ja vaatetusalan tukkukauppaa ja pukujen valmistusta harjoittaneen tamperelaisen *K. P. Ruuskanen Oy*:n perustaja. 

Ruuskasen vanhemmat olivat rusthollari ja kuudennusmies Kalle Petter Kallenpoika Ruuskanen (1816–1873) ja Leena Kaisa Antintytär Kämäräinen (1820–1904). Hän sai muutaman kuukauden ajan kirjoituksen ja laskutaidon alkeisopetusta Rantasalmen kirkonkylässä toimineessa Cajanderin yksityiskoulussa. Ruuskanen muutti Tampereelle 1873 ja toimi sitten seitsemän vuoden ajan Reposaaren sahayhtiön asiamiehenä. 

Vuonna 1880 hän perusti Tampereelle oman lyhyttavaraliikkeen joka toimi muun muassa Selinin talossa nykyisen Tampereen Keskustorin varrella. Vuonna 1890 Ruuskanen osti tontin uudesta Kyttälän kaupunginosasta ja rakennutti tontille vuosina 1892–1901 kolmessa vaiheessa Ruuskasen talon nimellä tunnetun kolmikerroksisen liike- ja asuintalon. Uusrenessanssityylisen talon suunnitteli arkkitehti Lambert Pettersson Ruuskasen häämatkallaan Venetsiassa Italiassa eräästä renessanssipalatsista ottaman valokuvan perusteella. Vähittäiskauppana ja lyhyttavaraliikkeenä toimintansa aloittanut Ruuskasen liike *K. P. Ruuskanen Oy* kehittyi ajan oloon yhdeksi Suomen merkittävimmäksi vaatetusalan tukkuliikkeeksi.

Ruuskanen oli myös Tampereen kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsenenä.

Kaarle Petter Ruuskanen oli naimisissa vuodesta 1890 kansakoulunopettaja Tekla Johanna Bangen (1858–1897) kanssa. Heidän poikansa kauppaneuvos Lauri Ruuskanen toimi isänsä jälkeen K. P. Ruuskanen Oy:n toimitusjohtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hiismäen Ruuskaset, taulu 464
2. 1 2 3 4  Kuollut (uutinen Kaarle Pietari Ruuskasen kuolemasta).  *Aamulehti*, 11.08.1909, nro 183, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 24.02.2018.
3. ↑  Kuka kukin on 1954 : Lauri Ruuskanen