recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Barbro Teir

Elämä| Syntynyt | 
4. marraskuuta 1963View and modify data on Wikidata  (60 vuotta)  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Barbro Maria Teir** (s. 4. marraskuuta 1963, Vaasa) on suomenruotsalainen toimittaja.

Teir valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1990. Hän työskenteli Hufvudstadsbladetissa vuosina 1983–2008, muun muassa sunnuntaitoimittajana vuosina 1994–1997, toimituspäällikkönä vuosina 1997–2002 ja päätoimittajana vuosina 2002–2008.

Hän johti Söderström & Co -kirjankustantamoa vuosina 2008–2012, minkä jälkeen jatkoi yrityskaupassa muodostuneen Schildts & Söderströmsin toimitusjohtajana vuoteen 2014 asti. Maaliskuussa 2014 hän aloitti toimitusjohtajana ja vastaavaja kustantajana mediakonserni KSF Mediassa, joka julkaisee muun muassa Hufvudstadsbladetia. Teir irtisanoutui KSF Mediasta huhtikuussa 2016.

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Paavilainen, Ulla (toim.): *Kuka kukin on: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 914. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
3. 1 2  Teir, Barbro *Uppslagsverket Finland*. Svenska folkskolans vänner. Viitattu 7.4.2024. (ruotsiksi)
4. ↑  Sjölind, Marie: Barbro Teir: Styrelsen och jag har olika syn på framtiden *Svenska Yle*.  21.4.2016. Yleisradio. Viitattu 7.4.2024. (ruotsiksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Yle
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Täyskierto** tarkoittaa keväällä ja syksyllä tapahtuvaa koko vesirungon sekoittumista pinnasta pohjaan. Järvet voidaan luokitella täyskiertojen lukumäärän perusteella: muun muassa amiktinen, dimiktinen, polymiktinen ja meromiktinen. Suomessa, lauhkealla ilmastovyöhykkeellä, järvissä tapahtuu kaksi täyskiertoa eli järvet ovat dimiktisiä .

Täyskierto Suomen järvissä
--------------------------

Makea vesi on tiheimmillään eli painavinta noin 4°C lämpötilassa. *Keväällä* veden pintakerrosten lämmetessä, lämpimämpi ja tiheämpi vesi painuu pinnalta pohjalle ja aiheuttaa vesirungon pystysuuntaisen sekoittumisen, täyskierron. Pinnalta siirtyy pohjalle hapekasta vettä ja samalla pohjasta nousee ravinteita pinnalle. 

*Kesällä* pintavesien lämmetessä edelleen, vesi alkaa lämpötilakerrostua eli täyskierto pysähtyy. Yli 4°C lämpötilassa vesi on jälleen kevyempää, eikä enää painu pohjalle vaan pysyy pinnalla ja lämpenee edelleen. Näin muodostuu järvien kesäkerrostuneisuus. Mitä lämpimämmäksi päällysvesi lämpenee kesän aikana, sitä vahvempi kerrostuneisuus on, eikä pystysuuntaista sekoittumista pääse tapahtumaan. Tuuli voi sekoittaa järviä 5–20 metrin syvyyteen asti. Lämmintä päällysvettä ja viileämpää alusvettä erottaa niin sanottu harppauskerros, jossa lämpötilan muutos pintaan nähden voi olla 10 astetta.

*Syksyllä* päällysvesi jäähtyy ja tihentyessään painuu pohjaan ja aiheuttaa täyskierron. Vesirungon sekoittuessa, hapekasta vettä pääsee jälleen alusveteen ja alusvedestä ravinteita päällysveteen. Täyskierron jälkeen lämpötila on sama koko vesirungossa. 

*Talvella* vesi jäähtyy edelleen. Alle 4°C lämpötilassa vesi on jälleen kevyempää, eikä enää painu pohjalle vaan pysyy pinnalla ja jäähtyy edelleen. Muodostuu talvikerrostuneisuus, jossa päällysvesi on kylmempää kuin alusvesi. Päällysveden jäähtymisen jatkuessa pintaveden lämpötila laskee jäätymispisteeseen ja pinnalle muodostuu jääpeite.

Lähteet
-------

* Lahti, Kimmo & Rönkä, Antti: *Biologia: Ympäristöekologia*. Helsinki: WSOY oppimateriaalit, 2006. ISBN 951-0-29702-X.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Leppäranta, Matti, Juhani Virta ja Timo Huttula: *Hydrologian perusteet*. Helsingin yliopisto, 2017. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Ursula Ahvenisto, Esa Borén, Sven-Erik Hjelt, Tuija Karjalainen ja Jarmo Sirviö: *Geofysiikka : tunne maapallosi*, s. 67-68. Porvoo: WSOY, 2004. 58383531. ISBN 951-0-26113-0, 978-951-0-26113-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2020).
3. 1 2  Täyskierto Peda.net. Viitattu 2.12.2007.
**Joycelyn Elders** (s. 13. elokuuta 1933, Schaal, Arkansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen lääkäri ja virkamies, joka toimi vuosina 1993–1994 Yhdysvaltain korkeimpana lääkintäviranomaisena (engl. *Surgeon general*). Tässä tehtävässä hän oli ensimmäinen afroamerikkalainen ja toinen nainen.

Elders aloitti lääketieteen opintonsa armeijassa. Hänet koulutettiin fysioterapeutiksi Texasissa ja hän palveli armeijan sairaaloissa San Franciscossa ja Denverissä Coloradossa. Vuonna 1960 hän valmistui vuosikurssinsa ainoana naisena Arkansasin yliopiston lääketieteelliseen koulusta Little Rockissa. Työharjoittelun jälkeen Minnesotan yliopiston sairaalassa Minneapolisissa (1960–1961) hän palasi Arkansasiin jatkamaan opintojaan Arkansasin yliopiston lääketieteelliseen keskuksessa, jossa hänestä tuli johtava lastenlääkäri vuonna 1963 ja lastentautien tutkija vuonna 1964. Hän suoritti biokemian tutkinnon yliopistosta (M.S. 1967) ja liittyi lääketieteellisen korkeakoulun tiedekuntaan vuonna 1967 ja sai professorin viran vuonna 1976.

Silloinen Arkansasin kuvernööri Bill Clinton nimitti Eldersin osavaltion kansanterveysjohtajaksi vuonna 1987. Elders sai neuvonnan avulla teiniraskaudet vähenemään ja pikkulasten rokotukset lisääntymään. Hän paransi myös HIV-testaus- ja neuvontapalveluiden, rintasyöpäseulonnan sekä iäkkäiden ja parantumattomasti sairaiden potilaiden ympärivuorokautisen hoidon saatavuutta.

Näiden saavutusten perusteella presidentti Bill Clinton nimitti Eldersin vuonna 1993 Yhdysvaltain korkeimman lääkintäviranomaisen virkaan. Hänellä oli aluksi tärkeä rooli Clintonin pyrkimyksissä uudistaa terveydenhuoltojärjestelmää. AIDS, tupakka, huumeet ja alkoholi olivat hänen asialistallaan. Miellipideilmasto muuttui kuitenkin konservatiivisemmaksi, ja Eldersin railakkaat lausunnot seksuaalikasvatuksesta olivat joillekin tahoille liikaa. Joulukuussa 1994 Clinton pyysi Eldersiä eroamaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Joycelyn Elders *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 9.4.2024.
2. ↑  Joycelyn Elders (1933–) *Encyclopedia of Arkansas*. Viitattu 9.4.2024.
**NotPetya-hyökkäys 2017** tarkoittaa vuoden 2017 kyberhyökkäystä, joka kohdistui Ukrainan pankkeihin ja yrityksiin. Tutkijoiden mukaan hyökkäyksen tavoitteena oli horjuuttaa Ukrainan vakautta. Haittaohjelma saastutti Ukrainassa käytetyn M.E.Doc-kirjanpito-ohjelmiston, jonka kautta se levisi muihin toimijoihin ja aiheutti yli 10 miljardin dollarin kustannukset.*tarvitaan parempi lähde* Hyökkääjät olivat kauan aiemmin saastuttaneet M.E.Docin ja käyttivät sitä troijalaisena. Hyökkäys käytti muunneltua versiota Petya-haittaohjelmasta, jota ensin käytettiin vuonna 2016. Hyökkäyksen seurauksena lukuisat tietokoneet ympäri maailman sammuivat ja haittaohjelma hävitti tietokoneilla olleita tietoja. Haittaohjelma esiintyi kiristyksenä, mutta todellisuudessa tuhosi lopullisesti tietoja. Hyökkäystä on sanottu yhdeksi tuhoisimmista ja siitä johtuen kuusi venäläistä miestä etsintäkuulutettiin. Hyökkääjät toimivat Venäjän GRU:n alaisessa Sandworm-ryhmässä.
NotPetyasta ei löydetty "tappokytkintä", jolla sen leviämisen voisi pysäyttää. Eräissä muissa madoissa vastaava on ollut.

Lähteet
-------

1. ↑  Pavel Polityuk & Alessandra Prentice: Ukrainian banks, electricity firm hit by fresh cyber attack *reuters.com*.  27.6.2017. Viitattu 5.4.2024. (englanniksi)
2. 1 2 3  Christian Borys: Ukraine braces for further cyber-attacks *bbc.com*.  26.7.2017. Viitattu 5.4.2024. (englanniksi)
3. ↑  Martti Lehto: Ukrainan infrastruktuuri kyberhyökkäysten kohteena *Sotilasaikakauslehti 2/2024*. upseeriliitto.fi. Viitattu 5.4.2024.
4. ↑  Dan Goodin: Tuesday’s massive ransomware outbreak was, in fact, something much worse *arstechnica.com*.  28.6.2017. Viitattu 5.4.2024. (englanniksi)
5. 1 2  Dan Goodin: Six Russians accused of the world’s most destructive hacks indicted *arstechnica.com*.  19.10.2020. Viitattu 5.4.2024. (englanniksi)
6. ↑  Alanna Petroff: Europol: There's no 'kill switch' for malware attack *money.cnn.com*.  28.6.2017. Viitattu 5.4.2024. (englanniksi)
Keihäsantilooppi (*gemsbock*), joka on antanut nimensä kansallisille osapuistoille
 Hyppyantilooppilauma Kgalagadissa
**Kgalagadin kansallispuisto** on laaja luonnonsuojelualue, joka ulottuu Botswanasta Etelä-Afrikan puolelle. Puiston kokonaislaajuus on noin 38 000 neliökilometriä. Botswanan puoleinen osa, joka kattaa kaksi kolmasosaa kokonaispuistosta, tunnetaan myös nimellä *Gemsbok National Park*, kun taas Etelä-Afrikan puoleisen osan nimi on *Kalahari Gemsbok National Park*. 

Suurin osa puistosta on Kalaharin autiomaata. Sen alueella ei ole ihmisen tekemiä aitoja ja rajoja, joten suuret kasvinsyöjänisäkäslaumat voivat vaeltaa alueella vuodenaikojen mukaan, ja pedot seuraavat niitä. Vähäisen kasvillisuuden takia näkyvyys on hyvä, ja eläimet kertyvät harvoille juomapaikoille, joten niitä on helppo nähdä.

Puistossa elää suuria afrikkalaisia nisäkkäitä, kuten mustaharjaisia kalaharinleijonia, gepardeja, leopardeja ja hyeenoita.

Lähteet
-------

1. ↑  Kgalagadi Transfrontier Park SA Venues

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kgalagadin kansallispuisto** Wikimedia Commonsissa
**Soinisten kartano** on Naantalissa Varsinais-Suomessa sijaitseva kartano. Tilan nykyinen päärakennus on valmistunut vuonna 1865.

Historia
--------

Soinisten tila oli 1570-luvulle asti lampuotitilana ja 1600-luvulla siitä tuli rustholli. Samalla aukealla Soinisen kanssa sijainneen *Immasten* ja *Vadjon* talot liitettiin Soinisiin vuonna 1869.

### Omistajat

Soinisten kartanon omisti 1600-luvun alkupuolella Turun hovioikeuden asessori Wegelius, joka aateloitiin nimellä Petrus Laurenti Ekenberg vuonna 1651. Turun hovioikeudella ei tuolloin ollut omaa taloa ja sen puutteessa oikeuden istuntoja pidettiin vuokrahuoneistoissa. Asessori Ekenberg antoi Soinisten päärakennuksen hovioikeuden käytettäväksi ja hovioikeuden istuntoja pidettiin rakennuksessa vuosina 1643-1647. Ekenbergin vaakunassa on kuvattuna neljä tammea ja sen muistoksi istutti hän Soinisten päärakennuksen lähelle neljä tammea, jotka yhä kasvavat puutarhassa.

Ekenbergien jälkeen Soininen kuului Östermanin suvulle, jolta se siirtyi Sandeliuksen suvulle avioliiton kautta vuonna 1854. Omistajista yksi tunnetuimmista oli hovioikeudenasessori J. E. Sandelius.

Soinisten tilan pinta-ala oli 440,15 hehtaaria 1930-luvulla, josta peltoa oli 140 hehtaaria, viljeltyä laidunta 5,5 hehtaaria ja metsämaata 294 hehtaaria.

### Rakennukset

Soinisten hirsinen päärakennus on valmistunut vuonna 1865 ja se käsittää yhteensä 10 huonetta. Tilan vanha punamultamaalilla maalattu päärakennus rakennettiin 1600-luvun alkupuolella, mutta se on myöhemmin purettu osittain uuden päärakennuksen tieltä. Vanhassa päärakennuksessa oli 5 huonetta. Rakennuskantaan kuuluu myös kivinen karjarakennus vuodelta 1879 ja tiilinen viinapränni vuodelta 1819. Karjarakennusta on laajennettu vuonna 1940. Tilakeskuksesta on merenrantaan matkaa noin 300 metriä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Sukutilat Webissä - Soininen *sukutilat.sarka.fi*. Viitattu 4.7.2022.
Laiturinäkymä
**Zitadellen metroasema** on Berliinin metron U7-linjan asema. Se avattiin 1. lokakuuta 1984 osana U7:n laajentamista Rathaus Spandaulle. Se sijaitsee Haselhorstin alueella, Spandaun alueella lähellä samannimistä vanhaa Spandaun linnoitusta, johon viitataan myös aseman sisustuksessa.

Tämä asema eroaa huomattavasti U7-linjan luoteisosan suunnittelusta, johon yleensä rakennettiin vain keskuslaitureita, sivulaitureidensa vuoksi.

Aseman suunnittelunimeä *Am Juliusturm* käytettiin kuvaamaan sen sijaintia samannimisen kadun alla. Koska läheinen Spandaun linnoitus sisällytettiin kuitenkin jatkosuunnitteluun, käytettiin nimeä z*itadelle*.

Arkkitehti Rainer G. Rümmlerin suunnittelema tiilinen asemaseinä ja taidokkaasti suunnitellut sisäänkäynnit ovat silmiinpistäviä. Aseman seinällä roikkuu kaupungin karttoja ja valokuvia entisen itsenäisen Spandaun kaupungin henkilöistä.

Alun perin vuoteen 2016 mennessä asema oli tarkoitus muuttaa esteettömäksi ja varustaa kolmella hissillä.  Ensimmäinen hissi otettiin käyttöön 22. joulukuuta 2016.  Toinen hissi seurasi toukokuussa 2017, ja kolmas hissi pinnalle oli toiminnassa syyskuussa 2017. Kolmen hissin, uuden lattian ja sokeiden ohjausjärjestelmällä varustetun laituripinnoituksen asennus maksoivat noin 2,5 miljoonaa euroa.

Maaliskuussa 2017 ilmoitettiin, että metroasema, yhdessä kuuden muun pohjoisen U7-aseman kanssa, listataan historialliseksi muistomerkiksi.
**Paju** on suomalainen luontoaiheinen etunimi. Digi- ja väestötietoviraston mukaan se on vuoteen 2020 mennessä ollut virallisena nimenä noin 130–140 miehellä ja noin 30–40 naisella.

Etunimitilaston tietojen perusteella Paju-nimi on ollut käytössä ainakin yhdellä 1800-luvulla syntyneellä henkilöllä Paju Sanni. Ennen 1980-lukua se on kuitenkin ollut Suomessa hyvin harvinainen etunimi. Suurin osa Pajuista on syntynyt 2000- tai 2010-luvulla, jolloin luontoon liittyvät, suomenkieliset nimet ovat olleet suosittuja.

Nimistöntutkimuksen dosentti Minna Saarelma-Paukkala on todennut, että Paju-nimen käyttö voi liittyä myös uudenlaiseen sukupuolineutraalien nimien trendiin. Hänen mukaansa jotkut vanhemmat haluavat nykyään kyseenalaistaa vallitsevan sukupuolijärjestelmän ja antaa lapselleen tietoisesti sellaisen nimen, joka ei ole selkeästi pojan eikä tytön nimi.

Pajulla ei ole nimipäivää almanakassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Uusitalo, Helinä: Miten taipuvat Sade, Rae ja Dennis?.  *Kielikello*, 2013, nro 3.
2. 1 2  Nimipalvelu: Etunimitilasto (hakusana "Paju")  7.12.2020. Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 9.12.2020.
3. 1 2  Latvala, Johanna: Annoitko lapsellesi trendinimen? Tämän nimi kertoo vanhemmista *mtvuutiset.fi*.  27.7.2015. Viitattu 9.12.2020.
4. ↑  Saarelma-Paukkala, Minna: *Etunimikirja. Suomalaiset nimitrendit 2000-luvulla*, s. 101. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. ISBN 978-952-222-831-4.
5. ↑  Nimipäivähaku (hakusana "Paju") Yliopiston almanakkatoimisto. Viitattu 9.12.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Etunimien taivutus: Paju (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
**Inkeri Näätsaari** (os. **Heikkilä** s. 11.12.1950) on entinen Turun kaupungin kirjastotoimenjohtaja, entinen Naantalin kaupungin kirjastonjohtaja ja kirjailija. Hän sai Suomen Leijonan Ritarikunnan ritarimerkin vuonna 2009, ja Mikael Agricola-mitalin vuonna 2011.

Ura
---

Näätsaari valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1976 Tampereen yliopistosta. Jo ennen valmistumistaan hänellä oli takana työuraa kirjastoalalla, sillä Näätsaari toimi Kemin kaupunginkirjastossa harjoittelijana vuonna 1970, ja opiskelun ohella hän työskenteli Tampereen yliopiston kirjastossa vuodet 1973-1975.

Vuonna Turun kaupunginkirjaston päärakennus
Valmistuttuaan hän astui heti Naantalin kaupunginkirjaston kirjastonjohtajaksi (1976-1978), ja sen jälkeen aloitti työt Turun kaupunginkirjastossa. Hän työskenteli Turun kaupunginkirjastossa ensin 1979 alkaen opiskelunneuvojana, sitten apulaisjohtajana 1981-2000 ja lopulta kirjastotoimenjohtajana tai kirjastopalvelujohtajana yhteensä 14 vuoden ajan, 2000-2014. 

Näätsaaren työskennellessä Turun kaupunginkirjaston johdossa Turkuun alettiin suunnitella ja valmistaa uutta kaupunginkirjastoa. Kehityshanke kesti suuren osan Näätsaaren uraa, vuodesta 1985 vuoteen 2008, ja hän oli kirjastotoimen johtajana keskeisessä osassa projektia.. Näätsaari julkaisi kirjaston valmistumisesta ja sen kehittämisen vaiheista myös kirjan *Kaupungin valo*.(2012) Vuonna 2011 Turun kirjastolle myönnettiin kirjastokehittäjäpalkinto.

Näätsaari oli vuoden 2007 Finlandia Junior -palkinnon valitsija.

Valittuja julkaisuja
--------------------

* *The Library of our dreams*. Avain, 2012

* *Kaupungin valo : Turun pääkirjasto Siriuksen korttelissa*. Enostone, 2012 ISBN 9789525960211
* Muusan kuiskaus: kirjoituksia kirjastosta, kulttuurista ja pelin tarkoituksesta. Enostone, 2004 ISBN 951-9036-47-4
* Irmeli Hovi, Inkeri Heikkilä, Terhikki Pohjanvalta: *Suunnittelu ja kehittäminen kirjastossa.* Kirjastopalvelu 1984. ISBN 951-692-126-4
* Inkeri Heikkilä & Aulikki Holma: *Tieto ja elämä.* Kirjastopalvelu, 1990 ISBN 951-692-250-3
* *Kirjastotyön ideaa etsimässä* Kirjastopalvelu, 1986 ISBN 951-692-146-9

Palkinnot
---------

* Suomen Leijonan Ritarikunnan ritarimerkki, 2009

* Mikael Agricola -mitali, 2011

* Hilkka M. Kauppi -palkinto, 2014

Lähteet
-------

1. 1 2  Ira Koivu: Johtajien pöydässä  10.12.2014. Suomen kirjastoseura.
2. ↑  Aki Puupponen: Turun vanha pääkirjastorakennus suljetaan marraskuun puolessavälissä *Turun Sanomat*.  26.08.2006.
3. ↑  Tio Delikouras: Vuoden 2011 kirjastokehittäjäpalkinto Turun kaupunginkirjastolle  14.11.2011. Kirjastokaista.
4. ↑  Tatun ja Patun Suomi sai Finlandia Junior -palkinnon *Yle*.  29.11.2007.
5. ↑  Kristiina Kontiainen: Kirjastoseuran Hilkka M. Kauppi -palkinto kirjastopalvelujohtaja Inkeri Näätsaarelle Suomen kirjastoseura.

Aiheesta muualla
----------------

* Extralaine: utta tämä ei ole vielä loppu. Turun Sanomat, 17.06.2006
* YKN:n päättäjille suunnattu strategia 2010-2015: Kirjaston henkilöstö Kirjastokaista, 25.5.2010
**Karen C. Seto** on maantieteen ja kaupungistumisen professori Yalen metsä- ja ympäristötutkimuksen korkeakoulussa. Hän tutkii kaupungistumisen vaikutusta planeettaan. Hänet tunnetaan erityisesti kaupunkien maankäytön analysoimisesta satelliittikaukokartoituksen avulla kaupunkialueiden laajentumisen ennustamiseksi ja kaupungistumisen laajamittaisten ympäristövaikutusten arvioimiseksi. 
Hänellä on laaja kenttätyökokemus Aasiasta, erityisesti Kiinasta ja Intiasta.

Seto syntyi Hongkongissa ja varttui Kaliforniassa. Hän suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon Kalifornian yliopistosta Santa Barbarassa ja valmistui Bostonin yliopistosta kaksoismaisterin tutkinnolla kansainvälisissä suhteissa sekä resurssien ja ympäristön hallinnassa. Tohtorin tutkinnon hän suoritti maantieteestä vuonna 2000. Seto on työskennellyt lukuisissa kansallisissa ja kansainvälisissä tieteellisissä elimissä, kuuten Yhdysvaltain hiilenkiertotutkimuksen ohjausryhmässä, Yhdysvaltain kansallisen tutkimusneuvoston kaupunkien kestävää kehitystä käsittelevässä komiteassa sekä IPCC:n viidennen arviointiraportin koordinoivana johtajana.

Seto on saanut NSF CAREER Award -palkinnon, NASA New Investigator Program (Career) Award -palkinnon, Research Excellence Award -palkinnon American Association of Geographers -järjestöltä sekä National Geographic Research Grant -avustuksen. Hänet nimitettiin Aldo Leopoldin stipendiaatiksi vuonna 2009. Hän on Yhdysvaltojen tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Karen Seto *NAS Online*. Viitattu 5.4.2024.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* Google Scholar
* ORCID
* Scopus

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Jared Leigh Cohon** (1947–2024) oli yhdysvaltalainen insinööri ja professori, joka toimi Carnegie Mellon -yliopiston kahdeksantena rehtorina 1997–2013.

Cohon suoritti alemman korkeakoulututkinnon yhdyskuntatekniikasta Pennsylvanian yliopistosta vuonna 1969. Kolme vuotta myöhemmin hän sai maisterin paperit Massachusetts Institute of Technologystä, jossa hän väitteli tohtoriksi vuonna 1973. Samana vuonna Cohon aloitti ympäristötekniikan professorina Johns Hopkinsin yliopistossa, jossa hän työskenteli vuoteen 1992 asti. Vuodet 1992–1997 Cohon oli Yalen yliopiston metsätaloustieteiden ja ympäristötutkimuksen tiedekunnan dekaani ja professori.

Presidentti Bill Clinton nimesi Cohonin vuonna 1995 U.S. Nuclear Waste Technical Review Boardiin. Kaksi vuotta myöhemmin hänet valittiin toimiston puheenjohtajaksi. Vuonna 1996 Cohonille myönnettiin Joan Hodges Queneau Award, joka annetaan insinööritieteen saavutuksesta ympäristönsuojelussa.

Cohonista tuli Carnegie Mellon -yliopiston rehtori vuonna 1997. Hänen hallintoaikanaan yliopistoon rakennettiin uusia rakennuksia ja laboratorioita. Yliopisto perusti myös uusia kampuksia Kalifornian Piilaaksoon ja Qatariin. 16 vuoden jälkeen Cohon luopui rehtorin virasta 2013, ja hänen seuraajakseen valittiin Subra Suresh.

Lähteet
-------

1. ↑  Cohon, Jared L. *viaf.org*. Viitattu 17.3.2024. (englanniksi)
2. ↑  Behanna, Garrett: Jared Cohon, former Carnegie Mellon University president, dies at 76 *cbsnews.com*. Viitattu 17.3.2024. (englanniksi)
3. ↑  Jared L. Cohon *NNDB*. Viitattu 29.7.2010. (englanniksi)
4. ↑  Resume of Jared L. Cohon U.S. Nuclear Waste Technical Review Board.  Arkistoitu 6.7.2007. Viitattu 29.7.2010. (englanniksi)
5. ↑  Biography: Jared L. Cohon Carnegie Mellon -yliopisto. Viitattu 29.7.2010. (englanniksi)
6. ↑  Carnegie Mellon Selects Ninth President  2013. Carnegie Mellon University. Viitattu 23.6.2015. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Louis Dupré** (1925/1926 Veerle, Belgia – 11. tammikuuta 2022 Kortrijk, Belgia) oli belgialainen filosofi ja kirjailija. Hän valmistui Leuvenin katolisesta yliopistosta filosofian tutkinnon kera vuonna 1954, jolloin hän kirjoitti väitöskirjan marxilaisten filosofian lähtökohdista. Sen perusteella hänelle myönnettiin J.M. Huyghe -palkinto kaksi vuotta myöhemmin.

Dupré opetti filosofiaa vuoteen 1972 asti Georgetownin yliopistossa. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin T. Lawrason Riggsin uskonnontutkimuksen professoriksi Yalen yliopistossa. Dupré on luennoinut useissa yliopistoissa Yhdysvalloissa, Belgiassa, Alankomaissa, Irlannissa ja Italiassa. Hän kirjoitti 15 kirjaa sekä julkaisi noin 200 artikkelia filosofiasta ja teologiasta eri aikakauslehdissä ja tietosanakirjoissa.

Vuonna 1994 hänestä tuli American Academy of Arts and Sciences -akatemian jäsen.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Louis Dupré, Dialectical Humanist - IMHO Journal *imhojournal.org*. Viitattu 7.9.2023. (englanniksi)
3. 1 2 3  marquette.edu/university-honors/honorary-degrees/dupre.php *marquette.edu*. Viitattu 7.9.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
	+ 2
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**David B. Lewin** (1933 New York – 5. toukokuuta 2003) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti ja musiikkiteoreetikko.

Lewin opiskeli lapsena pianonsoittoa Eduard Steuermannin johdolla. Hän sai Harvardin yliopistosta Bachelor of Arts -oppiarvon matematiikassa vuonna 1954. Vuosina 1954–1955 hän jatkoi musiikin opintojaan Josef Polnauerin johdolla Wienissä. Lewin suoritti Princetonin yliopistossa maisterin tutkinnon (Master of Fine Arts) ja valmistui vuonna 1958. Hän sai musiikin teorian ja sävellyksen opetusta Roger Sessionsilta, Milton Babbittilta, Edward T. Conelta ja Earl Kimiltä. Vuonna 1958 Lewin palasi kolmeksi vuodeksi Harvardin yliopistoon Harvard Society of Fellows'n nuorempana fellow'na. Hän oli vuodesta 1985 Harvardin yliopiston musiikin Walter W. Naumburg -professori. Tätä ennen hän oli opettanut Kalifornian yliopistossa (Berkeley), Stony Brook Universityssa ja Yalen yliopistossa.

Lewin sai vuonna 1983 Guggenheim-stipendin. Hänellä oli residenssi Rockefeller-säätiön opinto- ja konferenssikeskuksessa Italian Bellagiossa. Hän sai kunniatohtorin arvot Chicagon yliopistosta vuonna 1995 ja New England Conservatory of Musicista vuonna 2000. Lewin oli Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian jäsen. Hän toimi Society for Music Theoryn puheenjohtajana vuosina 1985–1988 ja pääsi sen elinikäiseksi jäseneksi vuonna 2000. Lewin teki uraauurtavaa työtä transformatiivisen teorian ja teoreettisen metodologian parissa. Hän tuli tunnetuksi 1800–1900-lukujen musiikin analyysistään. Lewinin kirjojen joukossa ovat *Generalized Musical Intervals and Transformations* (1987) ja *Musical Form and Transformation* (1993). Jälkimmäisestä hänelle myönnettiin American Society of Composers, Authors and Publishersin Deems Taylor -palkinto. Lewin kirjoitti artikkeleita muiden muassa lehtiin *Journal of Music Theory*, *Perspectives of New Music*, *Music Perception* ja *19th-Century Music*.

Lewinin sävellystuotannon joukossa on orkesteriteoksia, kamarimusiikkia, lauluja ja teoksia soolopianolle. Lewin teki myös kokeellista tietokonemusiikkia ja työskenteli Bell Labsissa New Jerseyn Murray Hillissä. Hän työskenteli urallaan lisäksi tuottajana ja pianistina. Hän piti monia sooloresitaaleja ja esiintyi yhdessä muun muassa laulajien ja viulistien kanssa. Lewin kuoli sydänsairauteen 69-vuotiaana. Hänellä oli vaimo June Knight Lewin ja poika Alexander Julian Lewin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Ken Gewertz, Composer, music theorist David Lewin dies at 69 Harvard Gazette 15.5.2003, viitattu 13.11.2023
2. 1 2  David Lewin's Morgengruß Adlibris, viitattu 13.11.2023
3. 1 2  David B. Lewin John Simon Guggenheim Memorial Foundation, viitattu 13.11.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Ribe** on Tanskan vanhimmaksi mainittu historiallinen kaupunki, josta tuli 1. tammikuuta 2007 hallinnollisesti osa Esbjergin kuntaa Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä. Sitä ennen Ribe oli oma kuntansa ja entisen Riben amtin pääkaupunki. Vuonna 2018 Ribessä asui yli 8000 ihmistä.

Vanhaakaupunkia
kfkfkfkfkfkkfmoi oon anonyymi p\*\*\*’hu8)\*)\*’ggejleo

Historia
--------

Ribe oli viikinkiajan tunnettu kauppapaikka jo 700-luvulla. Jälkiä asutuksesta on ajoitettu noin vuoteen 710.

Vuonna 860 kaupungista oli tullut niin merkittävä, että Tanskan kuningas antoi "Pohjolan apostoli" Ansgarille luvan saarnata siellä kristinuskoa ja perustaa kirkko, joka sijoitettiin kaupungin läpi virtaavan joen etelälaidalle. Riben tuomiokirkko rakennettiin samalle paikalle 1100-luvun jälkipuoliskolla. Pienempiä kirkkoja, kerjäläismunkkiluostari ja linnoitus rakennettiin pian tämän jälkeen ja kaupunki levisi eräänlaiseksi kaksoiskaupungiksi joen molemmin puolin. Kahden muodostuneen kaupunginosan väliin rakennettiin eräs maan suurimpia keskiaikaisia tulvapatojärjestelmiä, jonka päällä pääkatu, "Dammen", sijaitsee edelleen.

Riben tuomiokirkko
Piispa Hans Adolph Brorsonin patsas tuomiokirkon vierellä
Keskiajalla Ribe eli kulta-aikaansa Tanskan ainoana Pohjanmeren satamakaupunkina ja tärkeänä kirkon ja valtionhallinnon keskuspaikkana. Kuninkaat oleskelivat usein Riberhusin linnassa, josta on nykyisin jäljellä vain vähän muurinjäänteitä.

Uskonpuhdistus alkoi ja joki hiekoittui umpeen 1500-luvulla. Niiden lisäksi kulkutaudit, kaupungin palo 1580, tulvat ja sodat nakersivat Riben taloudellista ja hallinnollista merkitystä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Folketal 1. januar efter byområder og landdistrikter og tid *Statistikbanken*. Viitattu 15.6.2018.
2. ↑  Ribe - The oldest town in Denmark *Visit Ribe*.  Arkistoitu 16.6.2018. Viitattu 15.6.2018.
3. ↑
4. ↑  Well-preserved medieval town *Visit Ribe*.  Arkistoitu 16.6.2018. Viitattu 15.6.2018.
5. ↑  Ribe Cathedral *Visit Ribe*.  Arkistoitu 16.6.2018. Viitattu 15.6.2018.
6. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
7. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
8. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ribe**.
* Riben turismitoimisto (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ribe direkte
* Esbjergin kunta
* Riben viikinkimuseo (*Museet Ribes Vikinger*)
* Riben taidemuseo (*Ribe Kunstmuseum*) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Riben viikinkikeskus (*Ribe Vikingecenter*)
Reima Nikkinen Vanhan ylioppilastalon lavalla vuonna 1971.
**Reima Vesa Aleksanteri Nikkinen** (16. elokuuta 1944 Helsinki – 10. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen flamencotanssija ja romaniaktivisti. Hän oli flamencotanssin uranuurtaja Suomessa, tanssi flamencoa, teki koreografioita ja myös opetti.

Nikkinen opiskeli tanssia muun muassa Airi Säilän balettikoulussa ja Into Lätin johdolla. Hän opiskeli myös Espanjassa 1960-luvulla ja Suomen kansallisoopperan baletissa. Vuonna 1986 Nikkinen hyväksyttiin Suomen Tanssitaiteilijain Liiton jäseneksi. Aktiivisen esiintymisen hän lopetti 2000-luvun taitteessa, mutta hän jatkoi tanssin parissa koreografina. Vuonna 2006 Nikkiselle myönnettiin taiteilijaeläke, ja vuonna 2008 hänet nimettiin Suomen Flamencoyhdistyksen kunniajäseneksi.

Tanssin lisäksi Nikkinen opiskeli kuvataidetta Vapaassa taidekoulussa ja piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä helsinkiläisessä Galleria Pinxissä vuonna 1968. Hän myös käsikirjoitti televisiosarjoja. Vuonna 1971 Nikkinen osallistui Mustalaiskulttuurin keskuksen ja sen yhteydessä toimivan Mustalaisteatterin perustamiseen. Niiden toiminta jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.

Vuonna 1967 Nikkinen oli perustamassa Suomen mustalaisyhdistystä. Hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1969–1975. Vuosina 1987–1992 Nikkinen oli mukana Mustalaisasiain neuvottelukunnassa.

Reima Nikkisen isä on Ferdinand Nikkinen.

Kirjoja
-------

* *Kultaiset korvarenkaat: Mustalaisten kulttuuri ja käsityöt.* Otava 1986.

Lähteet
-------

1. ↑  Reima Nikkinen 1944–2018 *Helsingin Sanomat*.  17.10.2018. Viitattu 17.10.2018.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Rekola, Tuula: / Nikkinen, Reima (1944–2018). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  15.1.2010. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 22.11.2014.
3. ↑  Matilainen, Ville: Flamencon filosofiaa ja tunnetta *Yle Elävä arkisto*.  18.9.2014. Viitattu 22.11.2014.
4. ↑  TV-arkiston romanit  20.9.2011. Yle. Viitattu 22.11.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Reima Nikkinen Elonetissä.
* Grönfors, Janette: Tanssitaide. (Arkistoitu – Internet Archive) Romanit.fi.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Ryhmäteatterin näyttämö Helsinginkadulla.
**Ryhmäteatteri** (vuosina 1977–1980 *Kirjannäyttämö*) on helsinkiläinen ryhmämuotoinen ammattiteatteri, joka on perustettu vuonna 1967. Teatterilla on näyttämö Kalliossa keväästä 2007 alkaen Kino Helsingin entisissä tiloissa Urheilutalossa Helsinginkadun varrella. Ryhmäteatteri luopui pitkäaikaisesta näyttämöstään Pengerkadulla Helsingin Kalliossa kesällä 2014. Lisäksi teatterilla on kesäteatteri Suomenlinnassa. Ryhmäteatteri tuottaa vuosittain kolme ensi-iltaa, yhden kullekin näytäntökaudelle. Teatterin tavoitteena on tuottaa monipuolisia, haasteellisia ja ennakkoluulottomia esityksiä.

Toiminta alkoi Che Guevara -tuotannolla vuonna 1968. Vuonna 1969 syntyi Ryhmäteatteri ry, jonka perustajajäsenet olivat Petra Frey, Riitta-Liisa Helminen, Tiia Louste, Tarja Markus, Hannu Kahakorpi, Irma ja Timo Martinkauppi, Leena Uotila, Henri Kapulainen, Sirkka Hiltunen, Kim Kuusi, Ilkka Vanne ja Taisto-Bertil Orsmaa.

Mika Kaurismäki ohjasi vuonna 2018 Ryhmäteatterin 50-vuotista taivalta käsittelevän dokumenttielokuvan.

Henkilöstö
----------

Vuonna 2013 teatterin vakituista henkilökuntaa olivat muun muassa ohjaaja Esa Leskinen sekä näyttelijät Juha Kukkonen, Minna Suuronen ja Robin Svartström.

Aiemmin näyttelijäkuntaan ovat kuuluneet muun muassa Pertti Sveholm ja Vesa Vierikko. Taiteellisena johtajana Leskisen rinnalla toimi pitkään Mika Myllyaho. Nykyään teatterin johdossa toimii näyttelijä Juha Kukkonen.

Lähteet
-------

* Sanna Nikula: *Ryhmäteatteri antaa selviytymisoppia mökille* (Uutislehti 100, 25.1.2007, s. 14)

### Viitteet

1. ↑  6.5Teatteriryhmien synty ja alkuvuodet – Suomen teatterihistoria *disco.teak.fi*. Viitattu 11.4.2024.
2. ↑  Ryhmäteatteri osti uuden näyttämön Helsingin Sanomat 2006
3. ↑  Ryhmäteatteri täyttää 40 vuotta, Helsingin Sanomat 24.1.2007. Viitattu 4.5.2014.
4. ↑  Ryhmäteatteri *Elonet*. Viitattu 25.2.2023.
5. ↑  Yhteystiedot | Lipunmyynti Tuotanto Toimisto Henkilökunta Baari | Ryhmäteatteri | Helsinki *www.ryhmateatteri.fi*. Viitattu 9.5.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset kotisivut
* *Ryhmäteatteri – yhdessä jo 40 vuotta* Teatterikeskuksen sivustolla Archive.org
Lauri Räike on modernin kirkkotaiteen uranuurtaja. Tästä kertovat hänen lukuisat näyttelynsä niin kotimaassa kuin ulkomailla. Erityisesti mainittakoon laajaa huomiota herättäneet 1980-luvun näyttelyt Helsingin gallerioissa. Näyttelyistä kiinnostuivat mm. Suomen Kuvalehti, lukuisat maakuntalehdet ja TV 1.

Räikkeen viiva on ehdoton ja lukuisat valorit mielenkiintoisen leikittelevän pehmeitäkin. Valot ja varjot vaihtelevat säännöllisin välein saaden aikaan kolmiulotteisen vaikutelman.

Lauri Räike on opiskellut Helsingin yliopistossa maisterin tutkinnon teologiassa ja toiminut pappina ja kirkkoherrana. Hän suoritti myös Kankaanpään taidekoulun, ja syvensi taideopintojaan Helsingin ylipiston piirustussalissa Tapani Raittilan ja Åke Helmanin johdolla. Pro gradu -työnsä hän teki kirkkotaiteesta. Lauri Räikkeestä on tehty kaksi gradua.

Lauri Räikkeellä on lukuisa joukko niin julkisia teoksia kuin runsaasti maalauksia yksityiskokoelmissa. Hän tuntee omimmaksi alueekseen raamattuaiheiset työt. Lauri Räike on säilyttänyt edelleen luomisvoimansa.

Lauri Räike syntyi v. 1953 taiteilijaperheeseen ja hän asuu nykyään Helsingissä. Hänen isänsä oli kuvanveistäjä, taiteilijaprofessori Kauko Räike, ja äitinsä taidemaalari Sinikka Räike. Lauri Räikkeen vaimo on TV-toimittaja Riittasisko Räike.
Kuvassa on barium-atomi. Kuvassa on kuusi elektronikuorta.
Kvanttimekaniikassa **elektronikuori** eli **pääenergiataso** on ryhmä atomiorbitaaleja, joilla on sama pääkvanttiluku *n*. Elektronikuorimallilla voidaan kuvata elektronien keskimääräistä sijaintia atomiytimen ympärillä. Elektronikuoret koostuvat **alielektronikuorista**, joilla on niille ominainen pyörimismäärää eli liikemäärämomenttia kuvaava kvanttiluku, sivukvanttiluku *l*. Yhdessä elektronikuoret muodostavat atomin elektronikonfiguraation.

Elektronikuorien sijainti ja nimeäminen
---------------------------------------

Elektroneilla ei ole tarkkaa hetkellistä sijaintia elektroniverholla vaan kvanttimekaniikan lakien mukaisesti on vain tietty todennäköisyys löytää niitä tietyltä etäisyydeltä atomiytimestä. Mitä kauempana ytimestä elektronit ovat, sitä helpompi ne on irrottaa atomista. Lähellä ydintä olevien elektronien irrottamiseen vaadittava energia on suurin.

Elektronikuoret on nimetty kirjaimilla historiallisista syistä johtuen. Sisintä kuorta merkitään kirjaimella *K*, seuraavaa kuorta kutsutaan kirjaimella *L* ja niin edelleen. Nimeäminen johtuu Charles Barklan ja Henry Moseleyn röntgenabsorptiokokeista. He löysivät *K*- ja *L*-kuoret, mutta eivät olleet varmoja löytyisikö vielä lisää kuoria, joilla olisi korkeampi energia. He halusivat nimetä kuoret aakkosjärjestyksessä, joten jättivät aakkosten alkupäähän tilaa. Samaa notaatiota käytetään edelleen absorptiospektroskopiassa Siegbahnin notaatiossa.

Elektronien määrä kuorella
--------------------------

Jokaisella kuorella voi olla korkeintaan 2*n*2 elektronia, missä *n* on kuoren järjestysnumero (pääkvanttiluku). *K*-kuori on ytimestä katsottuna sisin, joten se on ensimmäinen kuori (*n* = 1). Ensimmäisen kuoren elektronien maksimimäärä on siis kaksi, toisen 8, kolmannen 18 ja niin edelleen.

Sitoutuminen
------------

Atomit pyrkivät pääsemään tilaan, missä niiden elektronikuoret ovat täydet. Tämä selittää, miksi jalokaasut, joiden kuoret ovat täysiä, ovat niin vakaita ja eivät mielellään reagoi muodostaen kemiallisia yhdisteitä. Orgaanisessa kemiassa yleisimmät atomit, happi, typpi, ja hiili, pyrkivät saamaan uloimmalle kuorelle oktetin eli kahdeksan elektronia. Sitoutumalla ja jakamalla elektroneja ne saavat täydet elektronikuoret. *Oktettisääntöä* käytetäänkin ennustamaan yhdisteiden stabiiliutta. Transitiometalleille oktettisääntö ei kuitenkaan päde vaan niille käytetään 18 elektronin sääntöä. Vastaavasti vety ja helium haluavat uloimmalle kuorelleen kaksi elektronia, sillä niiden uloin kuori on *K*-kuori johon ei enempää mahdu.

Katso myös
----------

* Atomiorbitaali
* Elektronikonfiguraatio
* Elektronivyörakenne
* Oktetti (kemia)
* 18 elektronin sääntö
James G. Stavridis
**James G. Stavridis** (s. 15. helmikuuta 1955 West Palm Beach, Florida) on yhdysvaltalainen amiraali, Yhdysvaltain Euroopan joukkojen ja Naton joukkojen komentaja (SACEUR) 2009–2013. Hän oli aiemmin Yhdysvaltain eteläisten joukkojen komentaja. Hänen edeltäjänsä molemmissa tehtävissä oli Bantz J. Craddock.

Stavridis valmistui Yhdysvaltain laivastoakatemiasta vuonna 1976. Hän on palvellut pinta-aluksilla, vuosina 1993–1995 hän komensi Arleigh Burke -luokan ohjushävittäjä USS Barrya (DDG-52), vuonna 1998 hävittäjälaivue 21:tä Persianlahdella ja 2002–2004 USS Enterprisen lentotukialusryhmää.

Stavridis on myös suorittanut tohtorintutkinnon ja maisterintutkinnon oikeustieteessä The Fletcher School of Law’sta ja kansainvälisestä politiikasta Tuftsin yliopistosta 1984.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

### Viitteet

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **James G. Stavridis** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee valmistustekniikkaa. Lyhenteen muita merkityksiä on lueteltu täsmennyssivulla.*
Pieni FMS järjestelmä jossa vasemmalla puolella varastohyllyt, sitten hyllystöhissi ja oikealla työstökoneet

**FMS** (Flexible Manufacturing System) tarkoittaa joustavaa valmistusjärjestelmää, joka rakentuu automaattisen varaston ympärille sijoitetuista työstökeskuksista tai muista työlaitteista. Erotukseksi yksittäisestä työstökoneesta, esimerkiksi levytyökeskuksesta, johon on liitetty automaattinen kappaleenkäsittelyjärjestelmä (FMU - Flexible Manufacturing Unit), FMS-järjestelmässä tulisi olla kaksi tai useampia CNC-ohjattuja työstökoneita, joita palvelee sama varastoautomaatio. FMS-järjestelmiä käytetään metalliteollisuudessa useimmiten sorvattavien ja jyrsittävien kappaleiden valmistuksessa, joiden valmistussarjat ovat pienehköjä, mutta toistuvuus suuri. Tällä tavalla FMS tukee JOT-tuotantoa. FMS-järjestelmää pystytään ajamaan miehittämättömänä. Tämä on tärkeää metallikappaleiden työstössä, jossa lastuamisajat ovat pitkiä. FMS:n avulla saadaan tuotantoaikaan mukaan yöt ja viikonloput. FMS-järjestelmiä on rakennettu Suomessa 1980-luvulta alkaen.

FMS on usein rakennettu korkeavaraston ympärille. Automaattinen hyllystö siirtää lavoja, joita tässä kutsutaan palleteiksi, varastoon odottamaan työstöä, työsoluun ja työstön jälkeen takaisin varastoon (tai ulos järjestelmästä). Palletti saattaa kiertää useammalla työstökoneella. Valmiit osat menevät varastosta kokoonpanoon tai joihinkin viimeistelytyövaiheisiin, kuten pintakäsittelyyn. Koko varastoa ohjaa oma tietokone. Valmistusjärjestys perustuu tuotanto-ohjelmaan, joka tehdään tuotannonohjausjärjestelmässä.

Työkalumakasiini, jossa lastuavat työkalut ovat ketjussa ja jolla valittu työkalu saadaan tuotua työstökoneelle.
Automaattivarasto tuo palletin työstökeskukselle. Palletti saattaa mennä sellaisenaan työstökeskukseen, jolloin osat ovat palletilla valmiiksi kiinnitetty (kiinnikettä kutsutaan usein jigiksi). Toinen mahdollisuus on, että teollisuusrobotti ottaa kappaleen palletilta ja panostaa sen työstökeskukseen. Työstökeskuksissa on automaattiset työkalujen (terien) vaihtamiseen tarkoitetut järjestelmät ja erillinen työkaluvarasto. Työstökeskuksilla on oma ohjauksensa. Palleteissa on usein yksilötunnisteet, esimerkiksi RFID, jota FMS järjestelmissä voidaan kutsua myös saattomuistiksi. Työstökeskus valitsee ajo-ohjelmansa FMS-ohjaukselta saamansa tiedon perusteella. FMS-ohjaus voi tarvittaessa ladata työstökoneeseen myös uusia ajo-ohjelmia, jotka on etukäteen tehty CAM-ohjelmilla kappaleiden CAD-kuvien mukaan.

FMS-järjestelmä viritetään yleensä jollekin tunnetulle tuoteperheelle ja siinä on joustavuudelle rajoitteita kappaleiden koon, painon ja muodon suhteen.

Katso myös
----------

* Valmistustekniikka
Alaska P. Davidson
**Alaska Packard Davidson** (1. maaliskuuta 1868 Warren, Ohio – 16. heinäkuuta 1934 Virginia) oli Yhdysvaltain liittovaltion poliisin (FBI) ensimmäinen naispuolinen erikoisagentti. Hänen työkomennuksensa FBI:n palveluksessa jäi lyhytaikaiseksi, mutta oli historiallisesti merkittävä.

Tausta
------

Davidson syntyi Warren ja Mary Elizabeth Packardin tyttäreksi. Hän opiskeli kolmen vuoden ajan julkisissa kouluissa. Packard Motor Car Companyn perustajat James Ward Packard ja William Doud Packard olivat hänen veljiään. Davidson meni 7. marraskuuta 1893 naimisiin Ephraim Banks McCrumin kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Esther, joka kuitenkin kuoli 20. huhtikuuta 1902. Avioliiton päätyttyä Davidson meni uusiin naimisiin James B. Davidsonin kanssa. Hänellä oli myös Anna-niminen tytär.

Työ FBI:ssa ja myöhemmät vaiheet
--------------------------------

Davidson sai agenttikoulutuksensa New Yorkissa. Vastuuagentin mukaan hänen hoidettavikseen pitäisi antaa vain sellaisia avoimia tutkintoja, jotka eivät olleet "liian kovia". William J. Burns nimitti Davidsonin erikoisagentiksi liittovaltion poliisiin (silloinen *Bureau of Investigation*) 11. lokakuuta 1922. Davidson aloitti työskentelyn Washington DC:n -toimistossa. Hänet palkattiin työskentelemään ensisijaisesti Mann Actiin liittyneissä tutkinnoissa. Vuonna 1910 hyväksytty Mann Act oli tehnyt prostituutioon liittyvästä naisiin kohdistuvasta ihmiskaupasta liittovaltiollisen rikoksen.

10. toukokuuta 1924 J. Edgar Hoover aloitti FBI:n johtamisen ja ohjeisti sen alaisia toimistoja erottamaan palveluksesta "epäpätevät" agentit. Hoover piti vain miehiä erikoisagenteiksi soveltuvina. FBI:n Washington DC:n -toimiston vastuuagentti kertoi pian, ettei hänellä ollut erityistä tarvetta naisagentille. Hoover pyysi Davidsonia eroamaan palveluksesta, minkä hän teki 10. kesäkuuta 1924.

Davidson oli yksi kolmesta 1920-luvulla FBI:n agentiksi päässeestä naisesta. Marraskuussa 1923 palkattiin Jessie Duckstein ja vuonna 1924 Lenore Houston, mutta hekin erosivat jo 1920-luvulla. 1920-luvun jälkeen naisille avattiin pääsy agenttikoulutukseen FBI Academyssa vasta vuonna 1972. Ensimmäiset koulutuksesta 1970-luvulla valmistuneet naiset olivat merijalkaväen luutnantti Susan Lynn Roley ja entinen nunna Joanne Pierce.

Davidson jäi leskeksi vuonna 1929 ja asui tämän jälkeen kuolemaansa saakka Virginiassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Alaska Packard Davidson New York Heritage, viitattu 19.4.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Suzanne Raga, Alaska Davidson, First Female FBI Special Agent Mental Floss 5.5.2016, viitattu 19.4.2024 (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  Keri Lynn Angel, Alaska P. Davidson, the FBI's first female Special Agent Amazing Women In History, viitattu 19.4.2024 (englanniksi)
**Operaatio Tammi** (saks. *Unternehmen Eiche*) eli **isku Gran Sassoon** oli saksalaisten toisen maailmansodan aikana 12. syyskuuta 1943 suorittama operaatio, jolla Italian hallituksen vankina ollut syrjäytetty diktaattori Benito Mussolini vapautettiin.

Liittoutuneiden noustua maihin Sisiliassa operaatio Huskyssa ja pommitettua Roomaa, kuningas Viktor Emanuel III määräsi Mussolinin vangittavaksi 25. heinäkuuta 1943 ja nimitti uudeksi pääministeriksi marsalkka Pietro Badoglion. Mussolini sijoitettiin aluksi Ponzaan, myöhemmin La Maddalenan saarille ja lopulta Gran Sasso -vuorilla Campo Imperatoressa sijaitsevaan hotelliin. Saksalaisten vakoojien saatua tämän selville Adolf Hitler määräsi suunnitelman Mussolinin vapauttamiseksi. Suunnitelman laati Harald Mors ja hyväksyi Kurt Student.*lähde?*

Suunnitelma toteutettiin 12. syyskuuta 1943, jolloin ryhmä saksalaisia kommandojoukkoja, joihin kuuluivat Morsin ja Kurtin lisäksi muun muassa Otto Skorzeny, laskeutuivat DFS 230 -koneilla Gran Sassoon. Kommandot onnistuivat yllättämään hotellia vartioineet kaksisataa vartijaa ja saamaan heidät laskemaan aseensa laukaustakaan ampumatta. Joukko vapautti Mussolinin ja kuljetti hänet Fieseler Fi 156 Storch -pienkoneella Roomaan. Sieltä hänet vietiin Wieniin ja myöhemmin Berliiniin. Hitler palkitsi kommandot Rautaristeillä, ja Mussolinista tehtiin saksalaisten miehittämän Pohjois-Italian nukkevaltion Italian sosiaalisen tasavallan johtaja. Britannian pääministeri Winston Churchill kommentoi operaatiota "suureksi uskallukseksi".*lähde?*

Galleria
--------

* Campo Imperatoren hotelli vuonna 1943.Campo Imperatoren hotelli vuonna 1943.
* Mussolini poistumassa hotellista.Mussolini poistumassa hotellista.
* Fieseler Fi 156 Storch, jolla Mussolini pakeni.Fieseler Fi 156 Storch, jolla Mussolini pakeni.

Lähteet
-------

1. ↑  Haskew, Michael: Operation Eiche: Benito Mussolini & The Gran Sasso Raid *Warfare History Network*. Viitattu 3.2.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Operaatio Tammi** Wikimedia Commonsissa