recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sotakuvaaja** (*Slightly Out of Focus*) on valokuvaaja Robert Capan kirjoittama, vuonna 1947 ilmestynyt muistelmateos.

Capa sopi kesäkuussa 1946 sotamuistelmien kirjoittamisesta Henry Holt and Companyn kanssa. Käsikirjoitus sovittiin alkujaan luovutettavaksi jo 15. elokuuta, mutta aikaraja osoittautui täysin epärealistiseksi. Kirja julkaistiin lopulta keväällä 1947. Se käsittelee Capan työrupeamaa toisen maailmansodan tapahtumissa 1942–1945.

Vaikka teos onkin muistelma, Capa ei kertonut kirjassa puhdasta totuutta. Hän ei alkujaan tarkoittanut kirjaansa historialliseksi dokumentiksi vaan viihdyttävän elokuvakäsikirjoituksen pohjaksi. Alkuperäispainoksen suojapäällyksen etukannen liepeeseen oli painettu Capan tunnustus, jossa hän kertoi ottaneensa vapauksia tarinan suhteen. *Sotakuvaajan* vastaanotto oli vuonna 1947 pääosin positiivinen.

Lähteet
-------

* Whelan, Richard: "Johdanto". Teoksessa Capa, Robert: *Sotakuvaaja*. Suomentanut Tamminen, Leena. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-33092-0.

### Viitteet

1. 1 2  Whelan, s. 16–17.
2. ↑  Sotakuvaaja Werner Söderström Osakeyhtiö.  Arkistoitu 2.2.2014. Viitattu 28.1.2014.
3. ↑  Majander, Seppo: Pakko oli nähdä ja näyttää Robert Capa, veitikka, vakavoitui valokuvissa sodasta *HS.fi*.  19.8.2007. Sanoma company.  Arkistoitu 21.2.2014. Viitattu 28.1.2014.
4. ↑  Whelan, s. 12–13.
**Vapaussodan Perinneliitto** (ruots. *Frihetskrigets Traditionsförbund*) on suomalainen yhdistys, joka ylläpitää vuoden 1918 Suomen sisällissodan valkoisen osapuolen muistoa. Se on kattojärjestö, johon kuuluu neljä säätiötä ja 34 eri puolilla Suomea toimivaa perinneyhdistystä, muun muassa Suuri-Suomi -aatetta ajaneen Akateemisen Karjala-Seuran perinneyhdistys.

Yhdistyksen historia ja tarkoitus
---------------------------------

Liiton perustivat vuonna 1993 sisällissodan valkoisten sotaveteraanien huolto- ja perinnetyötä harjoittanut Vapaussoturien Huoltosäätiö sekä P. E. Svinhufvudin Muistosäätiö ja Tammikuun 28. Päivän Säätiö. Sen tarkoituksena on vaalia valkoisten puolella osallistuneiden tai muuten myötävaikuttaneiden muistoa, kerätä ja tallentaa historiallista aineistoa sodasta, sen valkoisen osapuolen tarkoitusperistä ja taistelijoista sekä huolehtia siitä, että valkoisten sotaan sekä Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -järjestöihin liittyvät perinteet säilyvät ja leviävät yhä laajempien kansalaispiirien tietoisuuteen. Liitto on perustettu yhteistyöjärjestöksi kokoamaan yhteen kansalaiset ja järjestöt, jotka tunnustavat sisällissodasta ainoastaan sen alussa valkoisten suorittaman vapaustaisteluvaiheen. *lähde?*

Toimintaa
---------

Liitto julkaisee Vapaussoturi-lehteä, tekee yhteistyötä ulkomaisten veljesjärjestöjen kanssa ja organisoi vuotuiset kesäpäivät sekä sisällissotaan liittyviä tapahtumia, kuten sen alku- ja loppuajankohtien eli tammisunnuntain ja 16. toukokuuta huomioimiset. Huomioitaviin muistopäiviin kuuluu myös vuoden 1920 Tarton rauhan solmimispäivä 14. lokakuuta, vaikka kyseinen rauhansopimus ei ole ollut voimassa talvisodan jälkeen. Liitto järjestää myös historiaseminaareja Svinhufvudin Muistosäätiön kanssa. Lisäksi liitto myöntää Sininen Risti -muistoristiä.

Liiton puheenjohtajana toimii vuodesta 2008 kenraalimajuri evp. Kalervo Sipi, jota edelsi tehtävässä kuuden vuoden ajan Timo Siukosaari.

Katso myös
----------

* Suomen Työväen Järjestyskaartin Perinneyhdistys

Lähteet
-------

1. ↑  Järjestöt (Arkistoitu – Internet Archive) Vapaussodan Perinneliitto.
2. ↑  Perinnetyö (Arkistoitu – Internet Archive) Vapaussodan Perinneliitto.
3. ↑  Sipi, Kalervo: Tervehdyspuhe  23.5.2010. Vapaussodan Perinneliitto.  Arkistoitu 8.1.2017. Viitattu 8.1.2017.
4. ↑  Kalervo Sipi Vapaussodan Perinneliiton johtoon  8.5.2008. Helsingin Sanomat. Viitattu 11.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Vapaussodan Perinneliiton kotisivut
Vapaussodan muistomitali
**Vapaussodan muistomitali** on 10. syyskuuta 1918 perustettu raudasta valmistettu suomalainen ansiomitali. Sen on suunnitellut Akseli Gallen-Kallela.

Mitalia jaettiin Suomen sisällissodan jälkeen kaikille hallituksen eli valkoisten puolella taistelleille. Virallisesti merkkiä jaettiin vuoteen 1937 saakka ja luvan kanssa vielä 1960-luvulle saakka. Mitali voitiin myöntää myös kunniamerkkinä henkilölle, jolle ei sota-ansioista ollut myönnetty Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkejä. Tuolloin mitalin nauhaan kiinnitettiin hopeinen heraldinen ruusu.

Mitalin etupuolelle on kuvattu Vapaudenristi, ja pystysakaran molemmin puolin on Karjalan vaakunan miekkoja pitelevät haarniskoidut kädet. Alasarjassa on vuosiluku 1918 ja takapuolella Suomen leijona. Mitalista on olemassa pienin muutoksin runsaasti eri variaatioita, sillä mitalia valmistivat useat eri valmistajat eri aikoina ja eri paikoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tetri, Juha E.: *Kunniamerkkikirja*, s. 57. Ajatus Kirjat, 2003. ISBN 951-20-6404-9.
2. 1 2  Vapaussodan muistomitali *Kansallismuseon Rahakammio*. Viitattu 5.6.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* 

* Lisää luettavaa aiheesta **Vapaussodan muistomitali** on Wikiaineistossa
Hawker Hurricane II C-hävittäjäkone.
**Jean-Francois** *"Moses"* tai *"Morlaix"* **Demozay** (21. maaliskuuta 1915, Nantes, Ranska *–* 19. joulukuuta 1945, Buc, Ranska) oli Britannian kuninkaallisissa ilmavoimissa palvellut ranskalainen sotilaslentäjä ja hävittäjä-ässä, Toisessa maailmansodassa. Demozay oli Brittiläisen Kansainyhteisön ulkopuolelta tulleista yksi eniten sodan alkupuolella ilmavoittoja kerännneistä taistelulentäjistä. Jotkin tiedot esittävät hänelle jopa 21 vihollisen lentokoneen pudotusta. Demozay toimi aluksi siviililentäjänä. Ennen sotaa hänet oli vapautettu asepalveluksesta tapaturmassa vammautumisen vuoksi, mutta sodan sytyttyä hän ilmoittautui vapaaehtoiseksi ja pääsi pian taistelulentäjäksi.

Demozay kunnostautui erityisesti Messerschmitt Me 109-koneiden pudottajana ilmataisteluissa, jolloin kyseessä olivat lähinnä sen E *(Emil)*- sekä F *(Franz/Friedrich)*-versiot, joskin hän pudotti myös vähintään kolme Focke-Wulf Fw 190 -konetta. Hänen lopullinen ilmavoittojen määränsä oli 18 varmistettua ilmavoittoa sekä 2 todennäköistä sekä 4 vaurioitettua vastustajan lentokonetta. Demozayn sotilasarvo oli everstiluutnantti. Enimmän osan pudotuksistaan Jean Demozay keräsi Supermarine Spitfire Mk V -hävittäjäkoneella. Sitä ennen muun muassa Dunkerquen evakuointioperatioon osallistunut Demozay oli lentänyt Hawker Hurricane Mk I -ja Mk II -hävittäjillä. Hän siirtyi muihin tehtäviin palveltuaan RAF:n Sqn. No.1:ssa ja No.91:ssa vuoden 1943 alun jälkeen.

Sodan jälkeen Demozay toimi koulutusyksikön apulaiskomentajana Ranskassa. Hän kuoli lento-onnettomuudessa 30 vuoden ikäisenä. Hän sai useita sotilaan tunnustuspalkintoja: kuten DSO:n sekä DFC:n soljella, Sotilasansiomitalin sekä Kunnialegioonan komentajan arvon. Sotilaallisia kunnianosoituksia eri tehtävissä sekä useilla rintamilla, myös tulkkina ja kouluttajana toimineelle Demozaylle kertyi Ranskan ja Britannian ohella myös Tšekkoslovakiasta, Belgiasta sekä Yhdysvalloista.

Lähteet
-------

* Price, Alfred & Holmes, Tony (toim.): *Spitfire Mark V Aces of 1941-45*, Osprey aircraft of the aces #16: s.82-83. Reed Books Ltd, Lontoo. Painettu Hong Kongissa. ISBN 1 85532635 3.(englanniksi)
* 
* (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
* (hollanniksi)

### Viitteet

1. ↑   Viitattu 22.8.2019.
2. ↑  Price & Holmes, 1998: s. 82
3. ↑   Viitattu 22.8.2019.
4. ↑  Price & Holmes, 1998: s. 83
5. ↑   Viitattu 22.8.2019.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Jean Demozay
**Vallilan kesäteatteri** eli **Vallilan ulkoilmanäyttämö** oli kesäteatteri, joka toimi Helsingissä 1920-luvun lopulta vuoteen 1970. Se sijaitsi Vallilan kaupunginosan pohjoispuolisessa metsässä nykyisen Itä-Pasilan alueella.

Vallilan kesäteatteria käytti ensimmäisenä harrastajateatteri Työn Näyttämö parina kesänä 1920-luvun lopulla, ainakin jo vuonna 1927. Vuosina 1931–1964 kesäteatteria käytti Helsingin Työväen Teatteri, jonka päänäyttämö oli Vallilan työväentalolla. Tuona aikana kesäteatterin näyttämö rakennettiin uudelleen kolmesti, vuosina 1931, 1934 ja 1954–1955. Jokainen rakennuksista oli näyttämöaukollinen "ulos siirretty sisäteatteri". Helsingin kaupungin rahoituksella vuonna 1955 valmistuneen viimeisen näyttämörakennuksen suunnitteli arkkitehti Bjurström. Sen sanottiin olleen Suomen ensimmäinen kaupungin varoilla rakennettu teatteri. Katsomossa oli noin 1 200 istumapaikkaa, joista 700 sadekatoksen alla. Vallilan kesäteatteri auttoi Työväen Teatteria tavoittamaan uusia katsojaryhmiä ja vakiinnuttamaan toimintaansa, mikä edisti sen kehittymistä harrastajateatterista ammattiteatteriksi. Kesäteatterissa esiintyi Suomen tunnetuimpia näyttelijöitä, esimerkiksi jo kesäkaudella 1931 Tauno Brännäs (myöh. Palo).

Helsingin Työväen Teatterin yhdistyttyä osaksi uutta Helsingin kaupunginteatteria jäi Vallilan kesäteatteri kesäksi 1965 tyhjilleen. Vuonna 1966 Kaupunginteatterin säätiö perusti kaupunginvaltuuston aloitteesta Helsingin Kesäteatterin, joka käytti Vallilan ulkoilmanäyttämöä kesinä 1966–1970. Kesäteatterin johtajana toimi Matti Aro. Näyttämörakennus tuhoutui tulipalossa 11. helmikuuta 1971 vastaisena yönä, eikä sitä enää rakennettu uudelleen, koska paikalle suunniteltiin jo uutta kaupunginosaa. Kesäteatteritoiminta siirrettiin Mustikkamaalle.

Vallilan kesäteatterin paikalla on nykyään Resiinakujan varrella sijaitseva pieni hiekkakenttä, joka sai vuonna 1983 nimekseen Vanha teatterikenttä kunnianosoituksena maineikkaalle kesäteatterille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Matti Aro: *Kestävä kaarisilta: Sörnäisten Työväennäyttämön – Helsingin Työväenteatterin historiikki vv. 1900 – 65*, s. 51–52, 66, 139, 141, 173. Helsingin Työväenteatterin kannatusyhdistys ry, Helsinki 1982.
2. ↑  Sanna Kangasniemi: Kielletty! Helsingin Sanomat 17.2.2020. Viitattu 28.3.2021.
3. ↑  Pentti Paavolainen: 5.1 Lapualaisvuosista kansanrintamaan — 1930-luvun poliittinen ilmapiiri ja teatterit *Suomen teatterihistoria*, Teatterikorkeakoulu. Viitattu 28.3.2021.
4. ↑  Vallilan kesäteatteri uuden katon alla (vain tilaajille) Helsingin Sanomat 22.5.1955, s. 16, HS Aikakone. Viitattu 28.3.2021.
5. 1 2  Tuli tuhosi Vallilan näyttämön – Helsingin kesäteatteri siirtynee Mustikkamaalle (vain tilaajille) Helsingin Sanomat 12.2.1971, s. 20, HS Aikakone. Viitattu 28.3.2021.
6. ↑  Kesäinen Helsinki kaipaa liikkuvaa teatteria Helsingin Sanomat 30.7.1969 (julkaistu uudelleen 30.7.2019). Viitattu 28.3.2021.
7. ↑  *Helsingin kadunnimet 3* (koonnut Jyrki Lehikoinen), s. 177. Helsingin kaupunki, Helsinki 1999. Teoksen verkkoversio
**Tuntematon sotilas** on Tauno Pylkkäsen säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin Suomen Kansallisoopperassa 16. marraskuuta 1967 Edvin Laineen ohjaamana. Ooppera perustuu Väinö Linnan romaaniin *Tuntematon sotilas*, ja libreton laativat Pylkkänen ja Laine. Seppo Heikinheimo arvioi kantaesityksen jälkeen oopperan muodostuvan klassikoksi: 

> »Tuntemattomasta sotilaasta on kolmen tekijänsä, kirjailijan, ohjaajan ja säveltäjän, yhteistyönä tullut teos, jota en kaihda kutsua uudeksi kansallisoopperaksi *Juhan* rinnalla.» 
> 
> 

Kansallisoopperan tuore pääjohtaja Alfons Almi tilasi *Tuntemattoman sotilaan* Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlavuotta varten vuoden 1966 alussa. Väinö Linna antoi hankkeelle siunauksensa, kun kantaesityksen ohjaajaksi luvattiin Edvin Laine. Kansallisoopperan taiteellinen johtaja Tauno Pylkkänen oli kokenut oopperasäveltäjä ryhtyessään työhön, mutta vaikeuksia tuottivat tiukka aikataulu ja Pylkkäsen paheneva alkoholiongelma. Hän sai kuitenkin viimeistellä teoksen kesällä 1967 Teoston taiteilijaresidenssissä Villa Vikanissa Pohjassa, jossa hän saattoi työskennellä rauhassa ja raitistui. *Tuntemattomasta sotilaasta* tuli Pylkkäsen uran suurin arvostelu- ja katsojamenestys. Teos esitettiin kaikkiaan 32 kertaa ja se sai enemmän katsojia kuin mikään suomalainen ooppera sitten Leevi Madetojan *Pohjalaisten*. Se jäi myös Pylkkäsen viimeiseksi oopperaksi.

Kantaesityksensä jälkeen *Tuntematon sotilas* on esitetty ulkoilmaversiona Imatralla 1998 professori Markus Lehtisen aloitteesta. Vuonna 2014 ooppera esitettiin Oulussa, ja ohjaaja oli Lauri Maijala. Tutkija Ville Kivimäki pitää Maijalan ohjausta "läpeensä lohduttomana". (Kivimäki on tutkinut sotilaiden murtumista kirjassaan *Murtuneet mielet: Taistelu suomalaissotilaiden hermoista 1939–1945*, joka sai vuonna 2013 Tieto-Finlandian.)

Lähteet
-------

1. ↑  Tiikkaja, Samuli: Unohdettu Tuntematon sotilas elvytetään. *Helsingin Sanomat* 17.1.2013.
2. ↑  Koivisto, Juhani: "Tuntematon Pylkkänen – kohtauksia oopperasäveltäjän elämästä", *Rondo Classic* 10/2018, s. 43–45.
3. 1 2  Siekkinen, Marko: Alikersantti Rokka laulaa taas. Ylen uutiset 19.1.2014.
4. ↑  Sirén, Vesa: Tuntematon sotilas -oopperan lohduttomuus riipaisi murtuneiden mielten tutkijaa. (Arkistoitu – Internet Archive) Hs.fi 18.1.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Väinö Linnan *Tuntematon sotilas* |
| --- |
|  |
| Hahmot | 
* Koskela
* Rokka
* Hietanen
* Lammio
* Lehto
* Kariluoto
* Rahikainen
* Vanhala
* Lahtinen
* Määttä
* Honkajoki
* Riitaoja
* Kaarna
* Asumaniemi
* Mäkilä
* Susi
* Korpela

 |
|  |
| Elokuvat | 
* *Tuntematon sotilas* (1955)
* *Tuntematon sotilas* (1985)
* *Tuntematon sotilas* (2017)

 |
|  |
| Muuta | 
* *Sotaromaani*
* *Tuntematon sotilas* (ooppera)
* *Tuntematon sotilas* (radiokuunnelma)
* *Tuntemattomat sotilaat* (tietokirja)
* *Tuntematon Redux*

 |

 |
**’O sole mio** on napolilainen laulu, jonka nimi tarkoittaa suomeksi "minun aurinkoni".

Melodian säveltäjäksi sanotaan Eduardo di Capua, joka oletettavasti sävelsi sen huhtikuussa 1898. Myöhemmin ilmeni että se perustui Alfredo Mazzucchilta ostettuun kappaleeseen aiemmalta vuodelta. Lokakuussa 2002 torinolainen tuomari päätti Mazzucchin olleen laillisesti toinen säveltäjä 18 kappaleessa, koska ne sisälsivät hänen di Capualle säveltämiä ja myymiä melodioita.
Sanat kirjoitti napolin murteella Giovanni Capurro.

Vaikka laulusta on tullut yksi tunnetuimmista italialaisista melodioista, sen molemmat tekijät kuolivat nuorina ja köyhinä. Rojaltit menevät musiikinkustantamolle. Vuonna 2002 esiin nousi mahdollinen kolmas tekijä (tai hänen perikuntansa), joka työskenteli musiikkikustantamossa ja editoi laulua ennen sen julkaisemista. Pitkällisen pohdinnan jälkeen oikeus totesi että hänelläkin oli riittävä panos tekijänoikeuden muodostumiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  What are the lyrics to ‘O sole mio’, and who wrote it? *classicfm.com*.  6.11.2018. Viitattu 2.9.2022. (englanniksi)
2. ↑  Il grande affare di «' O sole mio» Corriere della Sera.  Arkistoitu 13.11.2009. Viitattu 18.7.2014. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP-projektissa (englanniksi)
* O Sole Mio äänitearkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjoinen kiillotettu musta keramiikka oli varhaisten intialaisten valtioiden saviastiatyyli.
**Pohjoinen kiillotettu musta keramiikka** (**Northern Black Polished Ware**, **NBPW**) on keramiikkatyyli, joka liitetään intialaiseen noin 700–100 eaa. kukoistaneeseen kulttuuriin. Kausi voidaan jakaa vielä kahteen vaiheeseen, varhais- (700–400 eaa.) ja myöhäisvaiheeseen (400–100 eaa.)

Keramiikkatyylin nimi on hieman harhaanjohtava, sillä esineistöä on löytynyt muualtakin kuin Pohjois-Intiasta ja ne eivät aina ole mustia. Tyypin keramiikka on laajimmilla levinnyt keramiikkatyyli historiallisessa Intiassa. Sen leviäminen on yhdistetty Maurya-valtakunnan leviämiseen. Ensimmäiset NBPW-keramiikan tuotteet löydettiin 1800-luvulla ja Taksilasta 1913. Sittemmin melkein 1 500 kohteesta on löytynyt tämän tyylin keramiikkaa. Punjabissa, Haryanassa, Rajasthanissa ja läntisessä Uttar Pradeshissa NBPW-keramiikkaa edelsi maalattu harmaa keramiikka ja itäisessä Uttar Pradeshissa sekä Biharissa punamusta keramiikka.

Pohjoiseen kiillotetuun mustaan keramiikkaan liittyy monenlaisia astioita, jotka oli tehty hyvin hienojakoisesta savesta. Esineet olivat melko ohuita, joskus vain 1,5 senttimetriä paksuja. Astioilla oli kiiltävä pinta, mutta pinnoituksen tekotapaa ei nykyään varmuudella tiedetä. Esineet olivat yleensä maalaamattomia, mutta niissä sattoi olla erilaisia kuvioita, jotka oli maalattu usein keltaisella tai vaalealla sinooperilla.

Lähteet
-------

* Parpola, Asko (toim.): *Intian kulttuuri*. Helsinki: Otava, 2005. ISBN 951-1-18365-6.
* Singh, Upinder: *A History of Ancient and Early Medieval India*. Dorling Kindersley, 2008. ISBN 978-81-317-1120-0. Google-kirjat (viitattu 19.1.2013). (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Parpola, s. 35.
2. 1 2  Earthenware and Pottery *India Heritage*. Viitattu 19.1.2013. (englanniksi)
3. 1 2 3  Singh, s. 260.

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
‘Uwaynāt  
جبل العويناتView and modify data on Wikidata Ilmakuva ‘Uwaynātin alueesta

|  |  |
| --- | --- |
| Tyyppi | 
vuoristoalue (d)View and modify data on Wikidata  |
| Sijainti | 
Libyan aavikkoLibya, Egypti ja Sudan |
| Vuoristo | 
Gilf el-KebirView and modify data on Wikidata  |
| Korkeus merenpinnasta | 
1 934 m |

|  |  |
| --- | --- |
| Koordinaatit | 
21° 55′ 10″ P, 24° 55′ 20″ IView and modify data on Wikidata  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**‘Uwaynāt** (arab. جبل العوينات‎, *Jabal al-‘Uwaynāt*) on laaja vuori Saharan autiomaassa. Libyan, Egyptin ja Sudanin rajat kohtaavat vuorella.

‘Uwaynāt kattaa reilun 1500 km2 kokoisen alueen ja sen korkein huippu nousee 1934 metrin korkeuteen. Esihistoriallisena aikana, jolloin Saharan autiomaa oli merta, ‘Uwaynāt on mahdollisesti ollut saari.

Muinaisten egyptiläisten arvellaan todennäköisesti tunteneen ‘Uwaynātin sen keitaiden sekä sadeveden synnyttämien lammikoiden myötä, mutta sittemmin paikka on unohtunut tuhansiksi vuosiksi. ‘Uwaynāt löydettiin uudelleen vasta 1800-luvulla Libyan autiomaahan tehtyjen tutkimusretkien myötä. Englantilaisen aavikkotutkimusmatkailija Ralph Bagnoldin mukaan ‘Uwaynātille saapui ensimmäisenä 1800-luvun alussa nykyisen itäisen Tšadin alueelta pohjoiseen uutta kuljetusreittiä etsimään lähtenyt arabikaravaani. On kuitenkin arveltu, että karavaanin johtaja Shehaymahilla olisi ollut jotain etukäteistietoa paikasta. Noin 3000 vuotta edellisestä tunnetusta egyptiläisten käynnistä ‘Uwaynātilla saapui seuraava egyptiläinen paikalle. Hän oli egyptiläinen aristokraatti Ahmad Muhammad Hassanein Bey, joka kävi paikalla matkatessaan kamelilla pohjoisen Sollumista 3450 km etelään al-Fashiriin. Hassanein Beyn käydessä ‘Uwaynātilla siellä asui noin 150 nykyisen Tšadin alueelta tullutta tubua, jotka olivat paenneet Ranskan siirtomaahallintoa. Seitsemän vuotta myöhemmin tubuista oli kuitenkin jäljellä enää vain kuusi ja vielä kolme vuotta myöhemmin ei enää ketään.

‘Uwaynātin kiviseinämissä on kalliopiirroksia, jotka esittävät karjaeläimiä, kirahveja, leijonia sekä ihmismäisiä olentoja. Piirroksissa ei kuitenkaan esiinny kameleita, joita tuotiin Egyptiin noin 500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Kalliopiirrokset on luultavasti tehty neoliittisella kaudella kauan ennen muinaisten egyptiläisten valtakautta. Vuonna 2007 alueelta löydettiin kuitenkin piirros, johon on kuvattu Egyptin 11. dynastian faarao Mentuhotep II hänen nimensä kera.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Andrew McGregor: Jabal ‘Uwaynat: Mysterious Desert Mountain Becomes a Three-Border Security Flashpoint  13.6.2017. Aberfoyle International Security. Viitattu 19.1.2023. (englanniksi)
**Nurmijärven Palojoen työväentalo** on Nurmijärven kunnan Palojoen kylässä sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Nurmijärven Palojoen työväenyhdistyksen perustivat työmiehet ja torpparit vuonna 1906. Työväentaloa varten vuokrattiin 725 m²:n tontti, joka lunastettiin omaksi vuonna 1911. Tontille rakennettiin ensin tanssilava, josta tuli suosittu huvipaikka. Talon perustuksen kivet louhittiin läheisestä kalliosta. Työväentalo paloi perustuksiaan myöten vuonna 1930. Vakuutusrahojen turvin alettiin heti rakentaa uutta työväentaloa, joka valmistui vuonna 1932. Työväentalo on Palojoen Sos.Dem. Työväenyhdistyksen omistuksessa.

Rakennus
--------

Vuonna 1912 valmistuneen talon pinta-ala oli 215 m², ja siinä oli juhlasali, näyttämö, ravintola ja pieni vahtimestarin asunto. Vuonna 1932 valmistuneen talon suunnitteli rakennusmestari Frans Lahti. Uuden talon pinta-ala oli 320 m², ja siinä oli 112 m²:n juhlasali, ravintola ja vahtimestarin asunto.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Vuonna 1912 pidettiin ensimmäisen talon vihkiäisjuhla, jossa juhlapuhujana oli palojokelainen Ida Aalle. Kansalaissodan aikana työväentalo oli Palojoen punaisten päämaja. Toisen talon vihkiäisten juhlapuhujana oli vuonna 1932 Väinö\_Tanner. Toisen maailmasodan aikana työväentalolla majoitettiin helsinkiläisen Sofianlehdon vanhainkodin asukkaita. Sotien jälkeen työväentalosta tuli uudelleen suosittu tanssi- ja huvipaikka. Talossa harrastettiin myös näyttämötoimintaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
Henri Guisan
**Henri Guisan** (21. lokakuuta 1874 Mézières – 7. huhtikuuta 1960 Pully) oli sveitsiläinen sotilas, joka toimi Sveitsin armeijan kenraalina ja ylipäällikkönä toisen maailmansodan aikana. Sveitsi oli koko sodan ajan puolueeton, mutta valmistautui torjumaan mahdollisen Saksan ja sen liittolaisten hyökkäyksen.

Guisan opiskeli useissa yliopistoissa Sveitsissä ja ulkomailla, ja suoritti tutkinnon maataloustieteessä, mutta ryhtyi lopulta sotilasuralle. Hänet ylennettiin vuonna 1921 everstiksi Sveitsin armeijassa ja nimitettiin 1926 1. divisioonan, 1932 toisen armeijakunnan ja 1933 ensimmäisen armeijakunnan komentajaksi. Guisan valittiin kenraaliksi ja nimitettiin ylipäälliköksi elokuussa 1939, aivan maailmansodan puhkeamisen alla. Hän kohosi lähes kansallissankariksi pidettyään 25. heinäkuuta 1940 upseereilleen kannustuspuheen symbolisesti merkittävällä Rütlin ylängöllä, jossa Sveitsin vanha valaliitto legendan mukaan perustettiin vuonna 1291. Sveitsin jäätyä akselivaltiojen ympäröimäksi Guisan laati niiden hyökkäyksen varalta puolustussuunnitelman, jossa vihollisen hyökätessä raja-alueet olisi hylätty ja armeija olisi vetäytynyt Alppien muodostamalle luonnolliselle puolustuslinjalle turvatakseen maan sisäosat. Sveitsiin ei kuitenkaan hyökätty sodan aikana. Guisan vetäytyi palveluksesta vuonna 1945.

Lähteet
-------

1. ↑  de Weck, Hervé: Guisan, Henri (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) *Historisches Lexikon der Schweiz (HLS)*.  22.3.2007. Bern:  Stiftung HLS. Viitattu 23.11.2018. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
2. ↑  Henri Guisan (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 6.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Henri Guisan** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* Lexicon Istoric Retic
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee arabialaisen kirjaimiston neljättä kirjainta. Arabialaisia kirjaimia ovat myös tā’* (ت) *ja ṭā’* (ط)*.*
Ṯā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
**Ṯā’** eli **thā’** (arab. ثاء‎, *ṯā’*, pers. ‏ث‎, *s̱e*) on arabialaisen kirjaimiston neljäs kirjain. Erikseen esiintyvä ṯā’ kirjoitetaan kaarena, jonka yläpuolella on kolme pistettä (ث), ja muiden kirjainten kanssa se liitetään viivalla edeltävään ja seuraavaan kirjaimeen (esim. سث *sṯ*, ثا *ṯā*, سثا *sṯā*). Kirjaimen äännearvo on arabiassa [θ] ja persiassa [s].

Ṯā’-kirjainta ei pidä sekoittaa sindhissä käytettyyn ṭe-kirjaimeen (ٽ). Ṯā’n kolme pistettä piirretään ylöspäin osoittavan kolmion muotoon, kun taas sindhin ṭe-kirjaimessa pisteet ovat alaspäin osoittavan kolmion muodossa.

Lähteet
-------

* Daniels, Peter T.: *The World’s Writing Systems*. Oxford University Press, 1996. ISBN 978-0-19-507993-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Bauer, Thomas: "Arabic Writing". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 31.10.2014)
2. ↑  Ager, Simon: Arabic *Omniglot*. Viitattu 31.10.2014. (englanniksi)
3. ↑  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Persian". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 31.10.2014)
4. ↑  Ager, Simon: Sindhi *Omniglot*. Viitattu 31.10.2014. (englanniksi)
**Nurmijärven Korven työväentalo** oli Nurmijärven kunnan Korven kylässä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Korven työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Yhdistyksellä on ollut kolme taloa. Ensimmäinen talo rakennettiin vuonna 1907, se oli pieni ja sijaitsi syrjässä. Talo rapistui ja luhistui käyttökelvottomaksi. Yhdistys osti Osuusliike Ahjolta vuonna 1919 isohkon tontin, jolle uusi työväentalo valmistui vasta vuonna 1935. Samalle tontille rakennettiin myös urheilukenttä, joka myytiin Nurmijärven kunnalle vuonna 1957. Talo tuhoutui tulipalossa vuonna 1949. Talo oli alivakuutettu, eikä vakuutuskorvaus kattanut tulipalosta aiheutuneita kustannuksia. Kolmas työväentalo rakennettiin pääosin talkoilla, ja se valmistui vuonna 1951. Työväentalon rakentaminen tuli kalliiksi, eikä hiljentyneellä iltama- ja tanssitoiminnalla pystytty enää kattamaan talon kuluja. Talo myytiin yritystoiminnan käyttöön vuonna 1969.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Urheiluseura Korven Pojat toimi läheisessä yhteistyössä työväenyhdistyksen kanssa ja oli työväentalon vakituinen käyttäjä. Sotien jälkeen 1940-luvun lopulla työväentalolla järjestettiin kokouksia, kursseja, ohjelmallisia iltamia ja tansseja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
**Pohjoinen satamatie** (seututie 272) on vuonna 1993 valmistunut seututie. Sen virallinen tiennimi on *Porin saaristotie*. Noin 16 kilometrin pituinen seututie kulkee Porin pohjoisosissa ja yhdistää valtatiet 8 ja 23 Meri-Poriin.

Tie rakennettiin alun perin Pohjanmaalta sekä Keski-Suomesta Porin satamiin suuntautuvaa raskasta liikennettä varten. Tarkoituksena oli vähentää ruuhkaisten valtateiden 2 ja 8 liikennemääriä Porin keskustan ja Mäntyluodon sekä Söörmarkun ja Hyvelän välillä.

Pohjoisen satamatien liikennemäärä on nykyään noin 120 raskasta ajoneuvoa vuorokaudessa, valtatie 2:lla niitä kulkee Meri-Poriin parhaimmillaan lähes 900.

Reitti
------

Pohjoinen satamatie alkaa valtatie 8:n Poikeljärveltä noin 15 kilometrin päästä Porin keskustasta. Jyväskylästä tulevan valtatie 23:n yhdistää Pohjoiseen satamatiehen reilun 6 kilometrin mittainen yhdystie 2701. Tielle asetettiin kuitenkin vuonna 1999 läpiajokielto ajoneuvoyhdistelmille ja vaarallisten aineiden
kuljetuksille, joiden kokonaispaino on yli 12 tonnia.

Tie kulkee Ahlaisten eteläpuolella 10 kilometrin matkan ennen saapumistaan meren rantaan Ämttööseen, josta alkaa varsinainen saaristotien osuus. Viimeisen kuuden kilometrin matkalla Pohjoinen satamatie ylittää Pihlavanlahden suuosan.

Se kulkee muun muassa Oodeen, Revaskerin, Lynaskerin ja Kuuttokarin saarien kautta ennen saapumistaan Lampaluotoon, jossa tie ylittää Tahkoluodon satamaradan tasoristeyksen sekä yhtyy Tahkoluodon ja Mäntyluodon satamiin johtavaan Reposaaren maantiehen. Matkan varrella on kaikkiaan kahdeksan siltaa, mukaan lukien mantereen puolella olevan Eteläjoen ylittävä silta. Niiden yhteispituus on vajaat 700 metriä.

Pohjoisen satamatien siltoja
----------------------------

Revaskerin silta.
* Eteläjoen silta
* Oodeen silta
* Revaskerin silta
* Kuuttosuntin silta
* Kirrinsuntin silta

Lähteet
-------

* Porin satamien ja Meri-Porin teollisuuden liikennetarpeiden priorisointi (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjoinen satamatie Pori-tiedossa

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pohjoinen satamatie**.
**Luigi Madonis**, myös: **Madonius** (noin 1700 Venetsia – noin 1770) oli italialainen säveltäjä joka toimi Pietarissa konserttimestarina joko vuodesta 1731 tai 1735 ja jäi eläkkeelle tammikuussa 1767 nauttimaan 500 ruplan vuotuista eläkettä. Aloittaessaan työnsä Pietarissa hän sai 1 050 ruplan vuosipalkkion, joka oli tuohon aikaan huomattava summa. Elisabet Petrovnan aikana hänen vaimonsa Natalia Petrovna nautti Suolavirastolta 600 ruplan vuotuista palkkaa. Tunnettu huilisti Quantz kuulu Madonisin soittavan Venetsiassa 1725. Madonis lähti Venetsiasta Breslauhun oopperaseurueen kapellimestariksi. 1729 hän esiintyi Pariisissa Concert Spirituelissa. Venäjällä hän toimi viuluvirtuoosina ja sävelsi.

### Huomautukset

1. ↑  Findeizen oikaisee kirjassaan joitakin virheellisiä tietoja Madonisin sävellyksistä.

Lähteet
-------

1. ↑  Nikolai Findeizen: History of Music in Russia from Antiquity to 1800 Indiana University Press 2008 s. 38 (Google-kirjat)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
	+ 3
	+ 4
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
Luigi Longo vuonna 1979.
**Luigi Longo** (15. maaliskuuta 1900 Fubine Monferrato, Piemonte – 16. lokakuuta 1980 Rooma) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian kommunistisen puolueen (PCI) pääsihteerinä vuosina 1964–1972.

Longo oli PCI:n perustajajäsen. Hän lähti maanpakoon, kun Benito Mussolinin fasistihallinto kielsi puolueen toiminnan. Longo edusti PCI:tä kommunistisen nuorisointernationaalin toimeenpanevassa komiteassa ja vuodesta 1933 Kominternin johtoelimissä. Hän organisoi vuonna 1935 Brysselissä Italian–Etiopian sodan vastaisen kansainvälisen kongressin. Longo osallistui Espanjan sisällissotaan kansainvälisten prikaatien poliittisena komissaarina. Hänet vangittiin vuonna 1939 Ranskassa ja luovutettiin myöhemmin Italiaan, jossa hän joutui vankilaan. Pietro Badoglion hallitus vapautti hänet vuoden 1943 vallanvaihdoksen yhteydessä. Longo oli toisen maailmansodan lopulla yksi Italian partisaanijoukkojen johtajista ja toimi *Corpo volontari della libertàn* (CVL) apulaiskomentajana. Partisaani Walter Audisio teloitti vangitun Mussolinin huhtikuussa 1945 Longon antamalla valtuutuksella. Yhdysvallat myönsi Longolle sodan jälkeen Bronze Star -ansiomerkin.

Longosta tuli sodan jälkeen PCI:n apulaispääsihteeri. Hän edusti puoluettaan Kominformin perustavassa kokouksessa vuonna 1947. Pääsihteeri Palmiro Togliattin kuoltua vuonna 1964 Longo valittiin hänen seuraajakseen. Longo oli aiemmin tunnettu uskollisuudestaan Neuvostoliitolle, mutta pääsihteerinä hän jatkoi Togliattin aloittamaa linjaa korostamalla PCI:n aatteellista itsenäisyyttä ja "italialaista tietä sosialismiin". Longon kaudella PCI muun muassa tuomitsi Neuvostoliiton vuoden 1968 Tšekkoslovakian miehityksen. Vetäydyttyään pääsihteerin tehtävästä vuonna 1972 Longo jatkoi kunniatehtävässä puolueen puheenjohtajana. Hän kannatti edelleen ajatusta vaihtoehtoisista teistä sosialismiin, mutta arvosteli seuraajansa Enrico Berlinguerin omaksumaa "historiallisen kompromissin" politiikkaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Luigi Longo (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 16.7.2019.
2. 1 2  Lòngo, Luigi (italiaksi) Treccani, Enciclopedia on line. Viitattu 16.7.2019.
3. 1 2   Giuseppe Sircana: LONGO, Luigi (italiaksi) *Dizionario Biografico degli Italiani* (2005), Treccani. Viitattu 16.7.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Luigi Longo** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ulla Hakola-Renko** on Sibelius-Akatemiasta valmistunut musiikinopettaja, laulupedagogi ja diplomilaulaja, joka on toiminut laulun lehtorina Lahden ammattikorkeakoulun musiikin laitoksen musiikkiteatterilinjalla. Nykyään hän opettaa Tiirismaan lukiossa.

Pitkän ammattilaulajan ja musiikkipedagogin uran lisäksi Hakola-Rengon työuransa sisältää useiden musikaalien lauluvalmennusta sekä piirrettyjen elokuvien dubbausta ja ohjausta. Hän on esiintynyt ääninäyttelijänä, laulajana, ohjaajana ja kääntäjänä vuodesta 1993 lähtien useissa animaatioelokuvissa (mm. *Aladdin*, *Leijonakuningas*, *Mulan*, *Bambi*, *Maija Poppanen*, *Tarzan*) ja tv-sarjoissa. Hän vastaa myös *Disney on Ice* -kiertueen suomenkielisistä versioista.

Hakola-Renko on toiminut mm. jazz-yhtyeiden ja big bandien solistina, pitänyt teatterilauluiltoja ja konsertoinut lied-laulajana Suomessa ja ulkomailla (Saksa, Belgia, Ranska). Kuorolaulajan ammatista hänellä on kokemusta mm. Suomen Kansallisoopperan kuorosta. 

Hakola-Renko on perustanut ja johtanut useita lapsi-, nuoriso- ja aikuisten kuoroja. Tällä hetkellä hänen ohjauksessaan on 66-henkinen naiskuoro Virtapiiri, jonka esityksissä on mukana myös tanssia ja teatteria.

Filmografia
-----------

*Pääartikkeli: Ääninäyttelijäroolit ovat omassa luettelossaan.*

Lähteet
-------

1. ↑  Virtapiirin tarina Virtapiiri-kuoto.  Arkistoitu 23.10.2021. Viitattu 23.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Ulla Renko Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Ulla Renko Elonetissä.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Veikko Ilmasti** (s. 1928) on suomalainen keksijä ja yrittäjä, joka on saanut yli 40 patenttia erilaisille elektronisille laitteille. Hänen keksintöjensä pohjalle perustamiaan yrityksiä ovat vuonna 1960 aloitettu Labko Oy ja Aavi Technologies Ltd, jonka hän myi kiinalaisille.

Ensimmäisen patenttinsa Ilmasti sai viljan kosteusmittaristaan 1960, ja oli jo sitä ennen perustanut ensimmäisen yrityksensä Labkon. Muita tuotteita olivat puun kosteusmittari ja nestepintojen korkeusmittari. Ilmastin tuoreimmat patentit koskevat ilmanpuhdistustekniikkaa, ja niiden ympärille hän perusti vuonna 1991 Aavi Technologies -nimisen yrityksen. Muita Ilmastin keksintöjen pohjalle syntyneitä yhtiöitä ovat Moria Oy Ltd, Genano Oy, Ilmasti Oy, Ion Blast Oy ja Ulmaelektro Oy.

Koivistolta kotoisin oleva Ilmasti lähti jatkosotaan 12-vuotiaana, mutta kotiutettiin jo kuukauden kuluttua. Hän on näin yksi nuorimmista Suomen sotaveteraaneista. Ilmasti kävi Lahdessa teknillisen koulun ja toimi 1950-luvulla rakennusmestarina ja -tarkastajana. Vapaa-aikoinaan hän perehtyi elektroniikkaan ja alkoi kehitellä erilaisia sähköisiä mittalaitteita.

Ilmastin sotakokemuksista on Kirsi Markkanen ohjannut vuonna 2009 ensiesitetyn televisiodokumentin *Tosi tarina: Lapsisotilas*. Ilmasti on muistellut lapsuuttaan ja yrittäjäuraansa myös julkaisemissaan kirjoissa.

Teoksia
-------

* *Koiviston poika ja Zhdanovin lupaus : oma elämänkerta*, Moria 2005, ISBN 952-91-9621-0.
* *Ystävät kalliit, kalliit ystävät*, Edico 2011. ISBN 978-952-5708-70-7.

Lähteet
-------

1. ↑  Koiviston poika ja Zhdanovin lupaus, Karelia-klubi, joulukuu 2005, s. 30. Viitattu 9.3.2016.
2. ↑  90-vuotiaan yrittäjäkonkarin viisi vinkkiä vientiyrityksille, Kauppalehti 2.3.2015. Viitattu 9.3.2016.
3. ↑  Taantuma näkyy tuotekehityksessä – patenttihakemusten määrä ehtyy. Yhtiön Kiinaan myynyt Veikko Ilmasti, 87, haki ensimmäisen patenttinsa jo vuonna 1960. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 3.8.2015. Viitattu 9.3.2016.
4. 1 2  Ihamäki, Olli-Pekka: Suomalaiset onnistujat: Veikko Ilmasti tekee puhdasta ilmaa, Yle Uutiset 4.12.2014. Viitattu 9.3.2016.
5. ↑  Moria Oy Ltd, Hiukkasfoorumi. Viitattu 9.3.2016.
6. ↑  Bioterrorismi vauhdittaa vantaalaisyrityksen kasvua, Taloussanomat 13.11.2001. Viitattu 9.3.2016.
7. 1 2 3  Tammelin, Lotta: Lukuisten keksintöjen mies, Yrittäjäsanomat 10/2011, s. 10. Viitattu 9.3.2016.
8. ↑  Tosi tarina: Lapsisotilas, Yle Vintti. Viitattu 9.3.2016.
**Maundiaceae** on yksisirkkaisheimo, joka kuuluu lahkoon Alismatales. Siihen kuuluu vain yksi itäaustralialainen laji: *Maundia triglochinoides*. Sen lehdet ovat kolmisärmäiset, kukinto vanallinen, emiö yhdislehtinen ja sikiäin kehänalainen sekä hedelmänä lohkohedelmä.

Tuntomerkit
-----------

Vanan ulommat johtojänteet ovat kääntyneet nurin. Lehdet ovat poikkileikkaukseltaan kolmiomaiset, eikä niissä ole kielekettä. Kukinto on tähkämäinen ja sen kukat ovat perättömiä (sessiilejä). Kukat ovat vastakohtaisia ja suojuksettomia. Kehälehtiä on kaksi tai kukinnon kärjessä jopa neljä. Kehälehdet ovat kynnellisiä. Heteitä on tavallisesti kuusi, harvoin neljä tai viisi, ja niiden ponnenpuoliskot (teekat) ovat erillään toisistaan. Sikiäin on yhdislehtinen, tavallisesti neljästä, joskus kolmesta emilehdestä muodostunut. Emilehdet ovat sivuiltaan enemmän tai vähemmän erillisiä, ja niiden reunassa on käyristynyt vartalo. Siemenaiheen ulkokalvo on kolmen tai neljän solukerroksen paksuinen ja siinä on ilmakanavia. Sisäkalvo on noin kaksi solukerrosta, ja siemenaiheen reunasolukko neljä solukerrosta. Siemenaiheen sydän eli nukellus on solusulaumantapainen eli soluseinät ovat hävinneet. Hedelmä on lohkohedelmä, jossa kehälehtien jäänteet ovat jäljellä.

Lähteet
-------

* Stevens, P. F. 2001-: Angiosperm Phylogeny Website.

### Viitteet

1. 1 2  Stevens 2001–, Viitattu 22.5.2012


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q11881762
* Wikispecies: Maundiaceae
* APNI: 216286
* CoL: CFQ
* EoL: 37057147
* GBIF: 4923767
* GRIN: 695
* iNaturalist: 71562
* IPNI: 77157388-1
* IRMNG: 116623
* ITIS: 896144
* NCBI: 1547438
* Open Tree of Life: 4737798
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77157388-1
* Tropicos: 100353837
* WFO: wfo-7000000664

 |

 |
**Veikko Johannes Karvonen** (12. toukokuuta 1923 Evijärvi – 2019) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Karvosen vanhemmat olivat maanviljelijä Oskari Karvonen ja Hanna Kankkonen ja puoliso vuodesta 1945 Maija Särkelä. Karvonen kävi kansakoulun ja Suomen Osuuskauppakoulun 1946–1947. Hän suoritti myymälätarkastaja- ja liikkeenhoitajakurssit 1951, valistusohjaaja- ja tarkastajakurssin 1952 ja myöhemmin vielä liikkeenjohdon ja johtamistaidon koulutuksia. Karvonen oli Veljekset Mattssonin varastoapulainen Pietarsaaressa 1938–1940 ja Järvikunnan Osuuskaupan palveluksessa Evijärvellä 1945–1947, toimien myymälätarkastajana 1948–1950 ja apulaisjohtajana 1950–1952.

Osuusliike Sisämaan myymälätarkastaja Viitasaarella Karvonen oli 1952–1954, Honkajoen Osuuskaupan toimitusjohtaja 1954–1956, Osuuskauppa Kiven toimitusjohtaja Nurmijärvellä 1956–1957, Järvikunnan Osuuskaupan liikkeenhoitaja 1957–1959, Elimäen Osuuskaupan toimitusjohtaja 1959–1962, Kuusamon Osuuskaupan toimitusjohtaja 1962–1967 ja Etelä-Hämeen Osuusliikkeen toimitusjohtaja Hämeenlinnassa 1967. Hankkijan hallintoneuvoston jäsen Karvonen oli 1965–1967, Oulun konttorin johtaja 1967–1970 ja Pohjois-Suomen yhteistoiminta-alueen aluejohtaja vuodesta 1971. Karvosella oli myös useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin alikersantti. Karvonen sai kauppaneuvoksen arvonimen 1981.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Möttönen, Tuomas: Kauppaneuvos Veikko Karvonen (1923–2019). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 8.11.2019. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 5.12.2022.
2. 1 2 3  Veikko Karvonen *Biografiasampo*. Viitattu 5.12.2022.
3. ↑  Kauppaneuvos Veikko Karvonen 95 vuotta.  *Järviseudun Sanomat*, 6.6.2018, nro 23, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 5.12.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Armas Veikko Ensio Kallio** (5. lokakuuta 1893 Karkku – 1973) oli suomalainen rakennusinsinööri ja arkkitehti, joka suunnitteli rakennuksia Tampereen seudulle.

Veikko Kallio opiskeli aluksi Taideteollisessa keskuskoulussa Helsingissä mutta siirtyi sitten opiskelemaan Tampereen teknilliseen opistoon valmistuen sieltä rakennusinsinööriksi 1916. Kallio toimi sitten opettajana ja oli suunnittelijana arkkitehti Birger Federleyn toimistossa. Oman toimistonsa hän perusti 1926. Toimisto suunnitteli aluksi asuintaloja ja apteekkeja, myöhemmin tehdaslaitoksia ja tehtaiden asuntoalueita.

Kallion tunnetuimpia suunnittelutöitä ovat Haapasen huvila (entinen Nykytaiteen museo) Pyynikinrinteellä, Tampereen ensimmäinen "pilvenpiirtäjä" Karhu-apteekin talo (Satakunnankatu 12), Suomen Trikoon tehdasrakennus ja Laukon kartanon päärakennus Vesilahdella. Lisäksi hän teki yhdessä kuvanveistäjä Evert Porilan kanssa muistomerkkejä, muun muassa Elokuvateatteri Imatran palossa kuolleiden hautamuistomerkin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Haapasen huvila Palomäentie 23 Tampere. Rakennushistoriallinen selvitys, arkkitehtitoimisto Seija Hirvikallio 2014, sivu 7
2. ↑  Seppo Ilmari Kallio: *HALIMAAN ASEMAKYLÄ Kangasalan Aseman historiaa*, s. 66. Kangasalan Asemaseudun Omakotiyhdistys ry. Teoksen verkkoversio (viitattu 7.8.2018).
**Nurmikaunokki** (*Centaurea phrygia*) on monivuotinen mykerökukkainen kasvilaji. Se on yksi neljästä Suomessa muinaistulokkaana kasvavasta kaunokkilajista. Laji jaetaan noin 15 alalajiin. Pohjoismaissa esiintyviä alalajeja ovat idännurmikaunokki (*Centaurea phrygia* subsp. *phrygia*) ja lännennurmikaunokki (*Centaurea phrygia* subsp. *pseudophrygia*).

Nurmikaunokki kasvaa noin 30–80 cm korkeaksi ja sen varsi on kasvutavaltaan pysty. Nurmikaunokin lehdet ovat suikeita ja hammaslaitaisia sekä lehtiasennoltaan kierteisesti. Nurmikaunokin kukinnot ovat isohkoja violetinpunaisia mykeröitä ja ne sijaitsevat varsien kärjissä tyypillisesti yksittäin. Nurmikaunokki kukkii heinä-elokuussa ja kasvaa erilaisilla kuivahkoilla sekä avoimilla paikoilla, kuten niityillä, pientareilla, ahoilla ja valoisissa metsissä.

Nurmikaunokki on Suomessa melko yleinen Etelä- sekä Itä-Suomessa ja selvästi harvinaisempi länsirannikolla, Pohjanmaalla ja Lapissa. Nurmikaunokki on Suomessa muinaistulokas ja levinnyt Suomeen todennäköisesti idästä maatalouskulttuurin mukana.

Nurmikaunokki muistuttaa kahta muuta Suomessa luonnonvaraisena tavattavaa violettikukkaista kaunokkilajia, ahdekaunokkia (*Centaurea jacea*) ja ketokaunokkia (*Centaurea scabiosa*), mutta on erotettavissa niistä mykeröiden kehtosuomujen ulkonäön perusteella. Lajien levinneisyysalueet painottuvat myös hieman eri puolille Suomea; nurmikaunokki on yleisin Suomen kaakkoisosissa, ahdekaunokki etelärannikolla sekä Ahvenanmaalla ja ketokaunokki Salpausselkien alueella. Ketokaunokki on näistä kolmesta koko Suomen mittakaavassa selvästi harvinaisin ja eroaa myös yleensä lehtien liuskoittuneisuudessa.

Nurmikaunokkia käytetään myös jonkin verran koristekasvina ja sen siemeniä on saatavana erilaisissa niittykukkien siemenseoksissa.

Lähteet
-------

* LuontoPortti: Nurmikaunokki (*Centaurea phrygia*)
* Lampinen, R. & Lahti, T. 2016, Kasviatlas 2015 – Helsingin Yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsinki:

### Viitteet

1. ↑  The Euro+Med PlantBase – the information resource for Euro-Mediterranean plant diversity: *Centaurea phrygia* (englanniksi) Viitattu 22.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjolan kasvien pauloissa: Centaurea phrygia - nurmikaunokki
* Suomen Lajitietokeskus: Nurmikaunokki (*Centaurea phrygia*)
* Den virtuella floran: Nurmikaunokki (*Centaurea phrygia*) (ruotsiksi)
* ITIS: *Centaurea phrygia* (englanniksi)
* United States Department of Agriculture (USDA): *Centaurea phrygia* (englanniksi)
* Flora of North America: *Centaurea phrygia* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q2716154
* Wikispecies: Centaurea phrygia
* BioLib: 144389
* CoL: S779
* EoL: 482433
* EPPO: CENPH
* EUNIS: 152883
* FNA: 250066300
* GBIF: 3127957
* GRIN: 468714
* iNaturalist: 160279
* IPNI: 191259-1
* IRMNG: 10857549
* ISC: 113075
* ITIS: 501351
* NatureServe: 2.157644
* NCBI: 910632
* Open Tree of Life: 888052
* Plant List: gcc-1229
* PLANTS: CEPH
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:191259-1
* Tropicos: 2702198
* WFO: wfo-0000023705

 |

 |
Dalibor Šamšal
**Dalibor Šamšal** (s. 25. joulukuuta 1985 Rijeka) on kroatialaissyntyinen alppihiihtäjä, joka edustaa nyttemmin Unkaria ja Fullsport SE -seuraa. Aiemmin hänen seuransa oli SK Rijeka.

Šamšal kilpaili aikuisten arvokisoissa ensimmäisen kerran Bormion MM-kilpailuissa 2005 keskeyttäen sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Myös Ären MM-kilpailuissa 2007 hänen laskunsa päättyivät keskeytyksiin. Val d’Isèren MM-kilpailuissa 2009 Šamšal oli suurpujottelussa 40:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän jäi ilman tulosta. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 Šamšal sijoittui pujottelussa 27:nneksi. Hän on osallistunut kolmiin olympialaisiin Kroatian edustajana. Torinossa 2006 ja Vancouverissa 2010 hän jäi ilman tulosta. Sotšissa 2014 Šamšal sijoittui pujottelussa 18:nneksi.

Alppihiihdon maailmancupissa Šamšal kilpaili ensimmäisen kerran Flachaun pujottelussa joulukuussa 2004. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Zagrebin pujottelussa tammikuussa 2009 oltuaan 22:s. Se on myös toistaiseksi hänen paras sijoituksensa maailmancupissa. Hän oli samalla sijalla Wengenin pujottelussa tammikuussa 2016.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Dalibor Šamšal Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. 1 2  Dalibor Šamšal *sports-reference.com*.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 17.1.2016. (englanniksi)
**Veikko Ilmari Suorsa** (21. toukokuuta 1911 Oulu – 27. elokuuta 2000) oli suomalainen upseeri, joka toimi Pohjan prikaatin komentajana.

Suorsan vanhemmat olivat konemestari Emil Suorsa ja Anna Partanen. Hänen puolisonsa vuodesta 1936 oli Toini Pasanen, perheeseen syntyi kolme lasta.

Suorsa tuli ylioppilaaksi Oulun yhteislyseosta 1931 ja suoritti Kadettikoulun 1934. 
Jääkäripataljoona 1:n nuorempana upseerina Suorsa toimi 1934–1940. Talvisodassa hän toimi komppanian päällikkönä Jalkaväkirykmentti 32:ssa, välirauhan aikana ensin Jalkaväen koulutuskeskus 11:ssä pataljoonan komentajana ja sitten Helsingin varuskuntapataljoonan komppanianpäällikkönä. Jatkosodassa Suorsa toimi muun muassa Tuusulassa Jalkaväkikoulutuskeskus 1:n koulutusupseerina, 3. divisioonan esikunnassa, Jalkaväkirykmentti 11:n pataljoonan komentajan sijaisena, Rajajääkäripataljoona 8:n komentajan sijaisena, vahvennetun Rajajääkäripataljoona 8:n komppanian päällikkönä, Osasto Heinon komentajan apulaisena ja Jalkaväkikoulutuskeskus 27:n pataljoonan komentajana.

Sotien jälkeen Suorsa toimi Jalkaväkirykmentti 5:n koulutusupseerina, kranaatinheitinkomppanian päällikkönä ja esikuntapäällikkönä 1944–1946, 1. divisioonan esikunnan toimistopäällikkönä 1949–1953, osastopäällikkönä 1953–1957, Mikkelin sotilaspiirin päällikkönä 1957–1961, Pohjan prikaatin komentajana 1961–1965, Joensuun sotilaspiirin päällikkönä 1965–1968 ja Oulun sotilaspiirin päällikkönä 1968–1971. Vakinaisesta palveluksesta Suorsa erosi vuonna 1971.

Suorsa ylennettiin luutnantiksi 1936, kapteeniksi 1940, majuriksi 1942, everstiluutnantiksi 1953 ja everstiksi 1961.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 728. Suorsa, Veikko Ilmari. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
2. ↑  Intiön hautausmaa, Oulu *haudat.genealogia.fi*.  Arkistoitu 16.1.2017. Viitattu 14.1.2017.
3. ↑  Pohjan Jääkärikilta *pohjanprikaatinkilta.fi*.  Arkistoitu 5.4.2016. Viitattu 14.1.2017.