recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Paroc Group** on suomalainen mineraalivillaeristeiden valmistaja. Parocin liiketoiminta jakaantuu kahteen divisioonaan: Rakennuseristeet ja Tekniset eristeet. Vuonna 2017 yrityksessä oli 1884 työntekijää, liikevaihto 411,3 miljoonaa euroa ja tulos ennen satunnaisia eriä 16,8 miljoonaa euroa. 

Parocin pääkonttori sijaitsee Helsingin Ruoholahdessa. Yrityksellä on tehtaita Suomessa, Ruotsissa, Venäjällä, Puolassa ja Liettuassa.

Parocin vt. toimitusjohtaja oli Anders Dahlblom 31.7.2011 asti, ja 1.8.2011 alkaen toimitusjohtajaksi tuli diplomi-insinööri Kari Lehtinen (s. 1967). Aiempia toimitusjohtajia ovat olleet Peder Biese vuodesta 1996 vuoden 2006 loppuun, ja hänen jälkeensä 1.1.2007 lähtien Väinö Tuomisalo. Anders Dahlblom nimitettiin Paroc Groupin toimitusjohtajaksi tammikuussa 2018. Jari Airola nimitettiin Paroc Groupin toimitusjohtajaksi lokakuussa 2020.

Omistajat
---------

Yritys oli vuoteen 1999 osa Partekia. Sen jälkeen omistaja oli Industri Kapital, sitten useita yksityisiä sijoitusyhtiöitä, vuodesta 2003 Banc of America Capital Partners Europe ja Accent Equity. Bank of American sijoitusrahasto myi Parocin arabisijoittajien yhtiölle Arcapitalle 2006. Paroc päätyi pankkien haltuun vuonna 2009, kun velkataakan aiheuttamat korkokulut painoivat tuloksen miinukselle, jolloin uudelleenjärjestelyjen seurauksena pankkien omistukseen tuli osakkeista 87,5 prosenttia (Paroc Groupin ja yhtiön työntekijöille loput 12,5 prosenttia). Vuonna 2015 Paroc Group myytiin 700 miljoonalla eurolla kansainväliselle pääomasijoitusyhtiö CVC Capital Partnersille. Lokakuussa 2017 yhdysvaltalainen Owens Corning ilmoitti ostavansa Paroc Groupin. Hankinta saatiin päätökseen helmikuussa 2018.

Lähteet
-------

1. ↑  Kauppalehti: Paroc Group Oy | Yritys- ja taloustiedot | Kauppalehti *Kauppalehti*. Viitattu 2.8.2019.
2. ↑  Paroc contact information - offices and factories - Paroc *www.paroc.com*. Viitattu 2.8.2019.
3. ↑  Kari Lehtinen Paroc Groupin toimitusjohtajaksi. 
Paroc.
4. ↑  Paroc.fi (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 21.1.2018
5. ↑  Kuolinilmoitus Helsingin Sanomat 21.1.2018 s. C 14
6. ↑  Väinö Tuomisalo nimitetty Paroc Groupin toimitusjohtajaksi, (Arkistoitu – Internet Archive) Rakennuslehti 20.12.2006, viitattu 21.1.2018.
7. ↑  Anders Dahlblom Paroc Groupin toimitusjohtajaksi - Paroc *www.paroc.fi*. Viitattu 1.8.2019.
8. ↑  Jari Airola Parocin toimitusjohtajaksi - Paroc *www.paroc.fi*. Viitattu 27.6.2021.
9. ↑  Lauri Ratia Parocin hallituksen puheenjohtajaksi, Rakennuslehti 2.6.2010
10. ↑  Historia Paroc.fi (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 21.1.2018.
11. ↑  Peder Biese käy kohti seuraavaa exitiä, Talouselämä 14.8.2006, viitattu 21.1.2018
12. ↑  Paroc myydään 700 miljoonalla, Kauppalehti
13. ↑  Owens Corning ostaa Paroc Groupin - Paroc *www.paroc.fi*. Viitattu 1.8.2019.
14. ↑  Owens Corning on saattanut päätökseen Parocin hankinnan - Paroc *www.paroc.fi*. Viitattu 1.8.2019.
**Antti Eelis Salmén** (6. maaliskuuta 1946 Hollola – 22. heinäkuuta 2009) oli suomalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.

Salmén opiskeli Lauri Lahtisen ja Matti Lehtisen johdolla. Hän liittyi Suomen kansallisoopperan kuoroon vuonna 1969 ja esiintyi siellä sittemmin myös soolo-osissa. Salmén esiintyi Savonlinnan oopperajuhlilla *Viimeisissä kiusauksissa* (1980) ja *Lentävässä hollantilaisessa* (1981, 1982). Hän teki esiintymisiä myös Kotkassa, Turussa, Lahdessa ja Leningradissa.

Salmén sai kolmannen palkinnon Lappeenrannan valtakunnallisten laulukilpailujen miesten sarjassa vuonna 1969.

Lähteet
-------

1. 1 2  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo, ISBN 951-1-14518-5
2. ↑  Antti Eelis Salmen BillionGraves, viitattu 1.3.2024
3. ↑  Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut: Parhaat kautta aikojen LappeenrantaEvents, viitattu 1.3.2024

Aiheesta muualla
----------------

* Antti Salmén Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokannassa
Otto Louhelainen
**Otto Aleksander Louhelainen** (27. syyskuuta 1874 Juuka – 28. helmikuuta 1935 Lumivaara) oli suomalainen rovasti ja päätoimittaja.

Henkilöhistoria
---------------

Otto Louhelaisen vanhemmat olivat räätäli Adam Louhelainen ja Ada Maria Turunen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1907–1919 oli Maria Soikkonen ja toinen vuodesta 1924 Hilja Seppälä. Louhelainen tuli ylioppilaaksi 1896 Joensuun lyseosta ja vihittiin papiksi 1903. Hän toimi Inkerissä Keltun kirkkoherran apulaisena 1904–1907, Kelttu-Rääpyvän vt. kirkkoherrana 1907–1908 ja kirkkoherrana 1908–1916. Seiskarin saarnaaja hän oli 1916–1919, Haapasaaren 1919–1921 ja Jumesniemen kirkko-koulun 1921–1928. Lumivaaran kirkkoherrana Louhelainen toimi vuodesta 1928 kuolemaansa saakka. Hän sai rovastin arvonimen vuonna 1929. Louhelainen oli *Inkeri-lehden* päätoimittaja 1909–1915.

Julkaisuja
----------

* *Inkerin sukunimet vv. 1721–1912*, 1913
* *Hämeenkyrön paimenmuisto*, 1925
* *Sasslinin koulun historia*, 1935

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 409 (Viitattu 1.12.2018)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 1.12.2018)
3. 1 2  Päivästä päivään. *Helsingin Sanomat*, 17.9.1935, s. 3.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Veikko Valter Olavi Pesonius** (3. elokuuta 1906 Pori – 4. tammikuuta 1985 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimissa tykistössä ja esikuntatehtävissä palvellut eversti, joka sotilasuransa jälkeen toimi Liiketyönantajain liiton johdossa. 

Pesoniuksen vanhemmat olivat tullitarkastaja, asessori Walter Gottlieb Pesonius sekä Eva Olsoni. Ylioppilaaksi 1925 valmistunut Pesonius kävi reserviupseerikoulun 1925–1926 ja tämän jälkeen kadettikoulun tykistölinjan 1927–1929. Pesonius palveli KTR 1:ssä 1926–1927 sekä 1929–1936 kouluttajana, rykmentin adjutanttina sekä patterin päällikkönä. Sotakorkeakoulusta hän valmistui 1937 ja nimitettiin yleisesikuntaupseeriksi 1938. Vuosina 1937–1939 hän toimi sotaväen päällikön adjutanttina. 

Talvisodan sytyttyä Pesonius toimi toimistoupseerina Kannaksen armeijan esikunnassa. Välirauhan aikana hänet oli sijoitettu V. armeijakunnan esikuntaan. Jatkosodassa hän toimi operatiivisen osaston päällikkönä III. armeijakunnan esikunnassa 1941–1942 sekä IV. armeijakunnan esikunnassa 1944. Edelleen Lapin sodan aikana hän palveli III. armeijakunnan esikunnassa. 

Sodan jälkeen Pesonius siirtyi toimistopäälliköksi Liiketyönantajain keskusliiton palvelukseen. Vuodesta 1958 alkaen hän toimi liiton toimitusjohtajana. Hän toimi myös useissa sotilasalan ja elinkeinoelämän luottamustehtävissä 1950–1960-luvuilla, ja osallistui myös Suomen sota 1941–1945 -teoksen laatimiseen. 

Ylennykset: reservivänrikki 1926, vänrikki 1929, luutnantti 1930, kapteeni 1936, majuri 1940, everstiluutnantti 1943, eversti 1958.

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita – Eversti Veikko Pesonius.  *Helsingin Sanomat*, 12.1.1985, s. 12. Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille). Viitattu 27.3.2018.
Vuorre vuonna 1972.
**Sanelma Vuorre** (o.s. **Pesonen**, 26. lokakuuta 1919 Turku – 27. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen mannekiinikoulun johtaja. Vuorteelle oli myönnetty opetusneuvoksen arvonimi.

Vuorre oli koulutukseltaan liikunnanohjaaja, ja hän opiskeli Telma Tuuloksen tanssi- ja koreografiakoulussa. Hän voitti 1941 kilpailun, joka alkuun oli Miss Suomi -kilpailu, mutta jonka titteli muutettiin Miss Messuhalliksi, koska tasoa ei pidetty riittävän korkeana.

Vuorre perusti mannekiinikoulun 1953, ja sivutoimipisteitä useille paikkakunnille. Koulu toimi lähes 50 vuotta.

Vuorre vei suomalaismannekiineja maailmalle. Esimerkiksi ranskalainen muotisuunnittelija Christian Dior teki yhteistyötä hänen kanssaan.

Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Vuorre oli Naisten puolueen ehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä. Hän sai 30 ääntä.

Lähteet
-------

1. ↑  Sanelma Vuorre on kuollut *Iltasanomat.fi*. Viitattu 21.7.2009.
2. 1 2  Tuomas Kaseva: Miss Messuhalli antoi alkupotkun kaunottarille. (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*, 22.7.2009, s. B7. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Tuomas Kaseva: Missiemo Sanelma Vuorre kuollut *Helsingin Sanomat*.  21.7.2009. Viitattu 22.7.2009.
4. ↑  Luettelo ehdokkaista vaalipiireittäin ja puolueittain, myös heidän äänimääränsä ja vertauslukunsa 1995 (Tilastokeskus)

Kirjallisuutta
--------------

* Pirjo Tuominen, Madame, Sanelma Vuorre, Tammi 1991. ISBN 951-30-9839-7

Aiheesta muualla
----------------

* Mirja Pyykkö, Miksi juuri Sanelma Vuorre? Yle, Elävä arkisto[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Yle

 |

 |
**Taistelutunnus BAT 21** on tositarinaan pohjautuva sotaelokuva vuodelta 1988. Se kuvattiin Sabahilla, Malesiassa. Pääosia esittävät Gene Hackman ja Danny Glover.

Juoni
-----

Yhdysvaltain armeijan tiedustelulentokone ammutaan alas vihollisen alueella Vietnamissa 1968. Eversti Hambleton (Hackman) on ainoa, joka selviää ja hänen täytyy piilotella viidakossa, kunnes hänet voidaan tulla pelastamaan helikopterilla. Hambleton ei ole koskaan ollut kentällä, eikä ole koskaan ampunut ketään kuoliaaksi. Sillä aikaa, kun ilmavoimat suunnittelevat pelastusoperaatiota, Hambletonin ainoa yhteys omiin joukkoihinsa on kapteeni Bartholomew Clark (Glover), jonka kanssa hän on yhteydessä radion välityksellä. Vietkongin joukot etsivät Hambletonia janoten tämän hallussa olevia huippusalaisia tietoja.

Arvioita
--------

*Video-oppaassa* vuodelta 1994 elokuva saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "hyvä".

Lähteet
-------

1. ↑  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.

Aiheesta muualla
----------------

* *Taistelutunnus BAT 21* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Taistelutunnus BAT 21* Elonet.
**Paul Belloni Du Chaillu** (1830-luku (tarkempi aika sekä paikka kiistanalainen) – 29. huhtikuuta 1903) oli ranskalais-yhdysvaltalainen löytöretkeilijä.

Du Chaillu syntyi Ranskassa ja matkusteli jo vuonna 1851 Afrikan länsirannikolla kauppiasisänsä kanssa. Vuodesta 1855 hän asui Yhdysvalloissa ja tutki Philadelphian luonnontiedeakatemian toimeksiannosta Ogowen suistoa ja Gabonin aavikkoa ja toi Eurooppaan ensimmäisen gorillan. Matkakertomuksessaan *Explorations and adventures in equatorial Africa* (1861, suom. *Matkustusretket Keski-Afrikassa*, 1876) oli Du Chaillu kertonut useasti ihmisapinoista, jotka herättivät epäilyksiä, kuten myös Du Chaillun tiedot kääpiökansasta nimeltä abongo, joiden metsiin hän teki toisen matkansa 1863−1865. Sitä matkaa hän kuvasi teoksissa *A journey to Ashango-land and further penetration into equatorial Africa* (1867), *Stories of the gorilla country* (1868), *The country of the dwarfs* (1872, *Dvergarnes land* 1874) ja niin edelleen. Du Chaillu teki 1871−1878 matkoja Skandinaviaan ja Suomeen, etenkin pohjoisosiin.

Pohjoismaihin tekemistään matkoista hän kertoi teoksissa *The land of the midnight sun* (2 osaa, 1881) ja *The land of the long night* (1900). Niistä ja teoksesta *The viking age* (1891) käy ilmi hänen kiinnostuksensa pohjoismaiseen arkeologiaan.

Suomennetut teokset
-------------------

* *Matkustusretket Keski-Afrikassa*, suom. N. Hauvonen. Helsinki: Edlund, 1876 (Julkaistu vapaasti ladattavana digitoituna aineistona)
* *Linnunkotolaisten maa*, suom. R. M. Jyväskylä: Helminen, 1879. (Julkaistu vapaasti ladattavana digitoituna aineistona)

Lähteet
-------

1. 1 2  du Chaillu, Paul Belloni Nordisk familjebok, viitattu 12.5.2018

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paul du Chaillu** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Kreikka
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Du Chaillu, Paul
**Akseli Ahvenainen** (s. 25. kesäkuuta 2002) on suomalainen freestylehiihtäjä, joka kilpailee kumparelaskussa ja parikumpareissa. Hän on kotoisin Helsingistä ja edustaa Åre Slalom Klubia, Ruotsissa.

Ahvenainen on valmistunut Åre Skigymnasiumista ylioppilaaksi vuonna 2022 ja hän on opiskellut myös Mäkelänrinteen urheilulukiossa, Helsingissä. Hän aloitti kauppatieteen opinnot Helsingin ruotsinkielisessä kauppakorkeakoulussa, Hankenilla syksyllä 2022. Akselin henkilökohtaisena valmentajana on toiminut olympiavoittaja Janne Lahtela.

Ahvenainen on kuulunut Suomen miesten kumparelaskun maajoukkueeseen vuodesta 2019 ja kilpaillut lajin MM-kilpailuissa vuonna 2021 sijoittuen 41. kumparelaskussa ja 35. parikumpareissa.

Nuorten (U20) maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2019 hän sijoittui kolmanneksi kumparelaskussa ja kuudenneksi parikumpareissa 16-vuotiaana. Vuonna 2021 hän sijoittui nuorten (U20) maailmanmestaruuskilpailuissa toiseksi kumparelaskussa ja kahdeksanneksi parikumpareissa.

Kumparelaskun Eurooppa Cupissa Ahvenainen on saavuttanut kaksi voittoa ja kokonaiskilpailun neljännen sijan vuonna 2020 ja kuudennen sijan vuonna 2019.

Kumparelaskun maailmancupissa Ahvenainen on kilpaillut 23 kertaa. Ensimmäisen kerran hän kilpaili 15-vuotiaana Rukalla vuonna 2017. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai Shymbulakissa Kazakstanissa ollen 27. kumparelaskussa. Hän on saavuttanut parhaan sijoituksensa maailmancupissa kaudella 2020–21 Rukalla ollen 22:s. Kauden 2020–21 kokonaistuloksissa hän oli 38.

Akseli loukkaantui kaudella 2022 - 2023 ja palasi takaisin kilpailutoimintaan kaudella 2024. 
Vuoden 2024 Eurooppa Cupissa Akseli voitti 7 osakilpailua ja oli toinen kahdessa osakilpailussa kaikkiaan 12 osakilpailun sarjassa. Yhteensä Akseli keräsi 966 pistettä ja voitti toiseksi tulleen urheilijan ennätyksellisellä erolla 375 pistettä. Akseli voitti kaikki kolme cupia: single moguls, dual moguls ja kokonaiskilpailun.

Akseli valittiin Helsingin Kaupungin Vuoden nuoreksi urheilijaksi vuonna 2019.
**Kari Antero Manninen** (s. 20. toukokuuta 1956 Suomussalmi) on suomalainen diplomi-insinööri ja pankinjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.

Kari Manninen syntyi Väinö ja Eeva Mannisen perheeseen. Hän avioutui 1986 koulutusjohtaja Seija Helvi Marketta Kinnusen kanssa. Manninen tuli ylioppilaaksi Suomussalmen lukiosta 1975 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1981. Hän oli Kehitysaluerahaston projektityöntekijä 1980–1981, Oulun yliopiston Pohjois-Suomen tutkimuslaitoksen vt. erikoistutkija 1981, Osuuspankkien Keskusliiton yritystutkija 1981–1985, Sotkamon Osuuspankin toimitusjohtaja 1985–1988, Etelä-Savon Osuuspankin pankinjohtaja 1988–2001 ja toimitusjohtaja 2001–2011 ja sitten Suur-Savon Osuuspankin toimitusjohtaja vuoteen 2018. Hänellä on ollut myös liike-elämän ja muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henttinen, Annastiina: Kauppaneuvos Kari Manninen (1956–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 22.8.2014. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 8.3.2024.
2. ↑  Manninen jää eläkkeelle.  *Juvan Lehti*, 23.11.2017, nro 47, s. 17. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.3.2024.  (ei-vapaa)
**Exhumed of the Earth** (WIHU 9417) on australialaisen doom metal -yhtye Paramaeciumin ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1993. *Exhumed of the Earth* kuuluu sekä doom metalin että kristillisen metallimusiikin merkkiteoksiin.

Äänitys ja yleiskatsaus
-----------------------

*Exhumed of the Earth* äänitettiin Toybox Studiosissa, Northcoressa, Melbournessa 12. huhtikuuta ja 1. toukokuuta välisenä aikana. Albumin tuotti Paramaecium. Ääniraidat yhdisti Paramaecium ja Mark Tulik, joka vastasi myös studion laitteistosta. Äänityksissä yhtye sovitti muun muassa eeppisen, 17 minuutin "The Unnatural Conception" -kappaleen alkuun taidemusiikin soittimia, joista vastasi kaksi vierailevaa muusikkoa. Rosemary Sutton soitti viulua ja Judy Hellemons huilua. Kitarasäröissä yhtye käytti ainoastaan Marshall-vahvistinta eikä muita tehokeinoja.

Paramaecium julkaisi *Exhumed of the Earthin* itsenäisesti, jonka jälkeen yhtye teki jakelusopimuksen Witchhunt Recordsin kanssa. Myöhemmin yhtye on antanut jakeluoikeuksia useammallekin levy-yhtiölle, mutta *Exhumed of the Earthin* kopioita ei ole nykyisin helppoa löytää. Albumin musiikki on doom metalia, jossa on death metal -vaikutteita. Jälkeen mainittua on kuultavissa Andrew Tompkinsin murinalaulussa, ja esimerkiksi kappaleella "Injudicial". Albumin tyyliä on usein verrattu My Dying Briden vanhaan tuotantoon varsinkin sen vuoksi, että sanoitusten raamatulliset viittaukset on toteutettu aistikkaasti.

*Exhumed of the Earth* sai arvostelijoilta hyvän vastaanoton ja keräsi yhtyeelle ihailijoita eri maista. Albumin musiikki on sen verran arvostettua, että Paramecium julkaisi siitä myöhemmin nuottikirjan.

Kappalelista
------------

1. "The Unnatural Conception in Two Parts: The Birth and the Massacre of the Innocents" – 17:00
2. "Injudicial" – 4:38
3. "The Killing" – 6:29
4. "Untombed" – 10:38
5. "The Voyage of the Severed" – 9:24
6. "Haemorrhage of Hatred" – 7:20
7. "Removed of the Grave" – 10:37

Muusikot
--------

* Andrew Tompkins - laulu, bassokitara
* Jayson Sherlock - rumpusetti
* Jason De Ron - kitara
* Rosemary Sutton - naislaulu, viulu
* Judy Hellemons - huilu

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2  Kostas Panagiotou: Paramaecium (Yhtyeen albumin arvioita) Doom-metal.com.  Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 22. kesäkuuta 2007. (englanniksi)
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Exhumed of the Earth Discogsissa.  (englanniksi)
* Albumi *Exhumed of the Earth* Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
**Frans Tapio Lehto** (19. syyskuuta 1925 Hanko – 4. helmikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Lehdon vanhemmat olivat ylikonemestari Frans Oskar Lehto ja Hilja Alina Kataja ja puoliso vuodesta 1953 Lilja Ester Nordström. Lehto tuli ylioppilaaksi vuonna 1946 Porin suomalaisesta yhteislyseosta, jatkosotaan osallistuttuaan. Hän valmistui kemia pääaineenaan filosofian kandidaatiksi Turun yliopistosta 1953 ja meni töihin Kupittaan Savi -yhtiön laboratorion päälliköksi. Sieltä hän siirtyi vuosikymmenen lopulla muoviasiantuntijaksi Paraisten Kalkkivuori -yhtiöön, myöhemmiltä nimiltään Paraisten Kalkki ja Partek.

Vuonna 1961 Lehdosta tuli yhtiön Lappeenrannassa vuorivillaa valmistaneen tehtaan päällikkö ja yli-insinööri, 1968 yhtiön markkinointijohtaja ja 1969 tämän ohella myös yhtiön kalkki- ja sementtiyksikön johtaja. Vuodesta 1973 hänen tehtävänimikkeensä oli rakennustarvikeryhmän johtaja ja vuodesta 1978 rakennusaineteollisuuslohkon johtaja. Hän oli 1980–1985 yhtiön esikuntatoiminnoista vastaava johtaja aina eläköitymiseensä saakka. Eläkkeellä ollessaan Lehto toimi rakennusalan projektien konsulttina. Teollisuusneuvoksen arvonimen Lehto sai vuonna 1982. Sotilasarvoltaan hän oli reservin luutnantti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tapio Lehto *Biografiasampo*. Viitattu 1.2.2022.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 511. Viitattu 1.2.2022.
3. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Tapio Lehto. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  6.3.2011. Viitattu 1.2.2022.
**Oratorio** (ital. *rukoushuone*) on musiikkiteos orkesterille, kuorolle ja laulusolisteille.  Se poikkeaa oopperasta siten, että siitä puuttuu näyttämötoiminta ja lavasteet ja että sen libretto käsittelee tavallisesti raamatullisia tai muita uskonnollisia aiheita – joskus myös antiikin tarustoa.

Oratorio syntyi rinnan oopperan kanssa, ja sen tyyli on yleensä ollut hyvin lähellä saman ajan oopperatyyliä. Oopperassa keskeinen narratiivinen ja dramaattinen tapahtumien kulku saattaa kuitenkin oratoriosta puuttua kokonaan. Keskeinen musiikillinen ero on kuoro-osuuksien selvästi vahvempi osuus oratorioissa. Barokin aikana samat säveltäjät sävelsivät usein molempia teoslajeja siten, että uskonnollisiin aiheisiin keskittyneitä oratorioita esitettiin paastonaikana, jolloin ei ollut sopivaa esittää maallisia aiheita käsitteleviä viihteellisiä oopperoita. Oratorioita sävellettiin eniten 1600-luvun loppupuolella ja 1700-luvulla.

Passiot, joissa kuvataan Kristuksen kärsimysnäytelmää, ovat yksi oratorion alalaji. Pienimuotoisia passioita voidaan tosin pitää ennemminkin kantaatteina.

Oratoriossa on:

* Alkusoitto
* Aarioita vokalistien esittämänä (yksi tai useampia samaan aikaan)
* Resitatiiveja
* Kuoro-osuuksia (omina kappaleinaan sekä myös välillä aarioiden yhteydessä), usein mahtipontisia.

Tunnetuimpia*kenen mukaan?* oratorioita ovat Georg Friedrich Händelin *Messias*, Johann Sebastian Bachin *jouluoratorio*, Joseph Haydnin *Luominen* ja *Vuodenajat* sekä Felix Mendelssohnin *Elias*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Oratorio *Sanasto*. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon nettisivut.  Arkistoitu 22.7.2023. Viitattu 22.7.2023.
2. ↑  Tuppurainen, Erkki: Oratorio kirkkomusiikin muotona *muhi.uniarts.fi*.  8.1.2007. Musiikin historiaa. Viitattu 22.7.2023.
**Sofía Heinonen** on argentiinalainen biologi, luonnonsuojeilija ja matkailuyrittäjä. Hän on Rewilding Argentina -hankkeen toimitusjohtaja. Hankkeessa muutetaan yksityisomistuksessa olleita alueita kansallispuistoiksi, istutetaan niihin alkuperäisiä eliölajeja ja kehitetään ympäristöä säästävää ekoturismia. Järjestön alkupääoma tuli Douglas Tompkinsin lahjoituksista.

Heinonen on kehittänyt Argentiinan luonnonsuojelualueita yli 30 vuoden ajan, niistä 15 vuotta Iberán kosteikkoalueiden parissa. Hän aloitti kenttätyöt ja lajiston inventoinnit 16-vuotiaana silloisen poikaystävänsä ja muiden nuorten kanssa. Poikaystävästä tuli aviomies ja Heinosen kahden lapsen isä, luonnonsuojelusta ammatti, aluksi Iguazún kansallispuistossa. Douglas Tompkins palkkasi Heinosen aloittamaan Iberán ennallistamista. Vähitellen ja suurella työllä tuotiin takaisin alkuperäisiä lajeja, joita ei ollut esiintynyt suistoissa vuosiin. Muurahaiset, kauriit, pekarit ja arat ja lopulta jaguaari palasivat alueelle. Heinosen organisaatiossa työskentelee nykyisin 120 ihmistä.

BBC valitsi Heinosen vuonna 2022 sadan vaikutusvaltaisen ja innostavan naisen listalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  BBC 100 Women 2022: Who is on the list this year? *BBC*.  6.12.2022. Viitattu 24.4.2023.
2. 1 2  Nicolás Cassese: Sofía Heinonen. La guerrera que lucha por la vuelta del yaguareté a los Esteros del Iberá. Corrientes, Argentina. *Revista Veterinaria Argentina*.  2020.  Arkistoitu 11.12.2022. Viitattu 24.4.2023. (espanjaksi)
3. ↑  Meet your host: Sofía Heinonen - Executive Director of Fundación Rewilding Argentina *Journeys with Purpose*. Viitattu 24.4.2023.
**Kaukelmaa** on kylä Salon kaupungin Muurlassa. Kylä sijaitsee Muurlan itäosassa 110-tien eteläpuolella.

Kaukelmaan kylä on syntynyt Kaukelmaan kartanon ympärille. Kartano sijaitsee Juusmäen länsirinteellä 110-tien eteläpuolella. Kaukelmaan kyläalue ulottuu kartanolta itään Piiljärvelle ja sieltä pitkälle etelään soiden ja mäkien hallitsemaan korpimetsään. Lisäksi kylään kuuluu kartanolta kapeana kiilana pohjoiseen Ruotsalanjoelle ulottuva peltoalue. Juusmäen ympäristö on peltomaata ja Piiljärven läheisyydessä on soranottoalue. Muutoin Kaukelmaa on pääasiassa metsää. Kartanon lisäksi kylässä on nykyään yksittäisiä hajallaan olevia asuntoja sekä Piiljärven rannalla vanha huvila-alue.

Varhaisin tieto Kaukelmaan kylästä on 1300-luvulta. Kaukelmaan kartano perustettiin 1630-luvulla yhdistämällä kylän kaksi vanhaa rälssitilaa. Kartano on sijainnut isojaon aikaan vuonna 1795 hieman lännempänä ja siirretty 1800-luvun alussa nykyiselle paikalleen. 1800-luvun alkuvuosina naapurikylän Hakolan tilat tulivat kartanon omistukseen. Kaukelmaan kartano on ollut huomattava maitotila, jolla oli oma meijeri. Ensimmäiset huvilat rakennettiin Piiljärven rannalle 1930-luvulla ja hiljalleen alueelle syntyi vakituista asutusta.

Valtatie 1, nykyinen seututie 110, rakennettiin Kaukelmaan pohjoisosan peltojen läpi 1930-luvulla. Kartanon torppia itsenäistyi 1930-luvulla ja kylään lohkottiin muutama pientila 1950-luvulla. Kartanon karjanhoito ja meijeri lopetettiin sotien jälkeen ja entinen navetta muutettiin suureksi sikalaksi. Piiljärven rannat rakennettiin 1900-luvun jälkipuoliskolla käytännössä täyteen kesäasutusta. 1980-luvulla kartanon eläimet laitettiin pois ja pellot vuokrattiin. Valtaosa kylän maista on edelleen kartanon omistuksessa, eikä niissä ole tapahtunut muutoksia lähihistorian aikana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Turun maakuntamuseon Sarakum-projekti, Muurlan kulttuuriympäristö ja arvot*, s. 10. Turun maakuntamuseo, 2005. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Kansalaisen karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 29.2.2024.
3. ↑  Matti Grönroos: Kyläteistä valtaväyliin *mattigronroos.fi*. Viitattu 29.2.2024.
**Akseli August Leonard Kinnunen** (2. helmikuuta 1888 Jyväskylä – 2. tammikuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Kinnusen vanhemmat olivat tehtaanjohtaja August Kinnunen ja Maria Parviainen ja puolisot 1915–1918 Rakel Morenius ja vuodesta 1921 Jenny Elviira Lindblad. Kinnunen tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1909 ja opiskeli yliopistossa 1909–1910, mutta sai päästötodistuksen Raahen Porvari- ja Kauppakoulusta 1911. Hän teki myös opintomatkoja eri maihin Euroopassa 1912–1914 ja vuoden 1919 jälkeen. Kinnunen oli Rautatiekirjakaupan tarkastaja, konttoripäällikkö, Turun konttorin johtaja vuodesta 1911, yhtiön apulaisjohtaja vuodesta 1915 ja toimitusjohtaja 1917–1955. Hän oli myös Suomalainen Kirjakauppa -yhtiön toimitusjohtaja 1924–1955 ja Yleinen Sanomalehtitoimisto -yhtiön toimitusjohtaja 1931–1955 ja hänellä oli useita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Kinnunen sai 1948.

Julkaisuja
----------

* *Suomen lehdistö kaupallisena tekijänä*, 1934
* *Lehti- ja kirjakauppa rautateillä ja muualla: Rautatiekirjakauppa o/y 1910–1935*, 1935.

Lähteet
-------

1. 1 2  Akseli Kinnunen *Biografiasampo*. Viitattu 28.8.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 363. Viitattu 28.8.2022.
3. ↑  Kauppaneuvos Akseli Kinnunen kuollut.  *Uusi Suomi*, 3.1.1959, nro 2, s. 8. Kansalliskirjasto. Viitattu 28.8.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Viitaorvokki** (*Viola* × *fennica*) (syn. *Viola* × *ruprechtiana*) on korpiorvokin (*Viola epipsila*) ja suo-orvokin (*Viola palustris*) risteymä. Sitä esiintyy joskus näiden kantalajien kanssa samoissa kasvupaikoissa. Se saattaa muodostaa suuria ja tiheitä kasvustoja. Kasvi on monivuotinen ja sen kasvutapa on melko pysty ja koheneva. Sen pituus on tyvestä kukkavarsiin noin 7-15 cm. Sen juurakko leviää suikertavasti ja kasvi muodostaa usein rönsyjä. Viitaorvokilla ei ole kukkavarsien lisäksi varsinaista vartta, vaan tyveesä olevat ruusukelehdet ja kukkavarret kasvavat juurihaarojen nivelistä. Lehtiruusukkeeseen kuuluu 2-5 lehteä. Lehtiruodit voivat olla karvaatomia tai joskus niiden yläosassa on harvaa karvaa. Lehtiruoti on 5-12 cm pitkä ennen kukintaa ja kukinnan jälkeen hieman pidempi. Lehtilavan muoto on munuaismainen, herttamainen tai pyöreä ja lehti on nyhälaitainen. Lehden väri on vaalean vihreä ja lehden alapinnalla on joskus karvaa. Lehdissä on korvakkeet, jotka ovat vihreitä tai ruskehtavia ja ovat muodoltaan puikeita. Korvakkeet ovat ehytlaitaisia. Kukkaperän yläosassa on joskus karvaa ja niissä on usein kaksi esilehteä. Kukkia on yhdessä kasvissa 1-2. Ne ovat nuokkuvia, ne tuoksuvat hunajalta ja niiden väri on vaaleansininen tai vaalean sinipunainen. Teriö on vastakohtainen ja terälehtiä on 5. Niissä on yleensä tummansininen tai violetti suonitus. Kasvi kukkii yleensä toukokuulta kesäkuulle.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Lajitietokeskus: Viitaorvokki – *Viola* ×*fennica* *Laji.fi*. Viitattu 24.8.2023.
2. ↑  Viola xfennica – viitaorvokki *Pohjolan kasvien pauloissa*. Wordpress.com. Viitattu 24.8.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q17564040
* GBIF: 5663309
* IPNI: 869164-1
* Open Tree of Life: 6106399

 |

 |
**Eric Julius Tallberg** (19. helmikuuta 1911 Helsinki – 16. kesäkuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Tallbergin vanhemmat olivat kauppaneuvos Bertil Tallberg ja Greta Helena Stråhle ja puoliso vuodesta 1935 May Harriet Fabritius. Peter Tallberg oli heidän poikansa, kuten on myös Henrik Tallberg. Eric Tallberg kävi kahdeksan luokkaa Nya svenska läroverketiä 1920–1930 ja harjoitti opintoja Kölnin yliopiston kaupallis-teknisellä linjalla 1932–1933. Hän oli harjoittelija Keski-Suomen Rautakauppa Oy:ssä 1930–1931, The Anglo-Finnish Hardware Company Ltd:ssa Birminghamissa Englannissa 1931–1932 ja sitten Ab Julius Tallberg Oy:n, vuodesta 1954 Oy Julius Tallberg Ab, palveluksessa eri tehtävissä vuodesta 1933, varatoimitusjohtaja 1946–1949, toimitusjohtaja 1949–1975 ja hallituksen puheenjohtaja 1969–1985. Tallbergilla oli myös useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin vääpeli. Kauppaneuvoksen arvonimen Tallberg sai 1962. Taiteilija Tauno Miesmaa maalasi hänen muotokuvansa 1971.

Lähteet
-------

1. 1 2  Eric Tallberg *Biografiasampo*. Viitattu 30.9.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 964. Viitattu 30.9.2022.
3. ↑  Kuolleet. Kauppaneuvos Eric Tallberg.  *Uusi Suomi*, 19.6.1988, nro 163, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.9.2022.
**Adolf Seth Kilpeläinen** (18. helmikuuta 1874 Kiihtelysvaara – 1. maaliskuuta 1937 Kontiolahti) oli suomalainen filosofian tohtori, historiantutkija ja kansakoulutarkastaja.

Kilpeläisen vanhemmat olivat kirjuri Heikki Kilpeläinen ja Katri Puustinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1893 Joensuun lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1896, maisteriksi 1897 ja lisensiaatiksi 1900. Kilpeläinen promovoitiin filosofian tohtoriksi 1919.

Kilpeläinen toimi Nurmeksen yhteiskoulun latinan ja suomen kielen opettajana ja rehtorina 1902–1908. Hän oli kansakoulutarkastajana Mikkelin piirissä 1908–1913, Sortavalan piirissä 1913–1919, Joensuun piirissä 1919–1925 ja Pohjois-Karjalan piirissä vuodesta 1925. Kilpeläinen oli myös 8. suojeluskuntapatterin päällikkönä 1919–1926 ja hän toimi Karjalainen-lehden vakinaisena avustajana vuodesta 1920 alkaen.

Kilpeläinen oli naimisissa vuodesta 1903 Alma Lindbergin kanssa.

Teoksia
-------

* *Quaestiones Andocideae*, väitöskirja. 1900
* *I:n suomalaisen raskastykistöpatterin mukana vapaussodassa : muistoja ja tunnelmia*. Ahjo, Helsinki 1919
* *Etuvartio : maanpuolustuksen kehityksestä ja vaiheista Pohjois-Karjalassa Ruotsin vallan aikana I*. WSOY 1925
* *Etuvartio : maanpuolustuksen kehityksestä ja vaiheista Pohjois-Karjalassa Ruotsin vallan aikana II*. WSOY 1926
* *Pielisjärven historia 1* ; kirj. A. S. Kilpeläinen, A. L. Hintikka, V. A. Saloheimo. Pielisjärven seurakunta - Pielisjärven kunta - Lieksan kauppala - Pielisjärven manttaalikunta, Kuopio 1954

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  KILPELÄINEN Adolf Seth. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. ↑  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Rüdiger Schnuphase** (s. 23. tammikuuta 1954 Werningshausen) on saksalainen entinen jalkapalloilija.

Ura
---

Schnuphase pelasi juniorina BSG Traktor Werningshausenissa. Vuonna 1964 hän siirtyi SC Turbine Erfurtiin eli Rot-Weiß Erfurtiin, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi myöhemmin. Vuonna 1976 Schnuphase siirtyi Carl Zeiss Jenaan, jonka paidassa hän voitti FDGB-Pokalin vuonna 1980. Pelatessaan liberona hän voitti DDR-Oberligan maalikuninkuuden kaudella 1981–1982. Schnuphase teki paluun Erfurtiin vuonna 1984 pelaten seurassa vielä kaksi kautta.

Maajoukkuetasolla Schnuphase edusti DDR:n maajoukkuetta 45 kertaa. Hän oli mukana vuoden 1974 MM-kisoissa. Lisäksi hän voitti olympiahopeaa vuonna 1980.

Lähteet
-------

1. 1 2  Leske, Hans: *Enzyklopädie des DDR-Fussballs*, s. 445. Göttingen: Verlag die Werkstatt, 2007. ISBN 978-3-89533-556-3. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* rsssf (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rüdiger Schnuphase**.
Saksan demokraattisen tasavallan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Croy  |
2 Kurbjuweit |
3 Bransch |
4 Weise |
5 Fritsche |
6 Schnuphase |
7 Pommerenke |
8 Löwe |
9 Ducke |
10 Kreische |
11 Streich |
12 Wätzlich |
13 Lauck |
14 Sparwasser |
15 Vogel |
16 Irmscher |
17 Hamann |
18 Kische |
19 Seguin |
20 Hoffmann |
21 Blochwitz |
22 Friese |
Valmentaja Buschner

Saksan demokraattisen tasavallan vuoden jalkapalloilija
1963: Kaiser • 1964: Urbanczyk • 1965: Weigang • 1966: Nöldner • 1967: Erler • 1968: Bransch • 1969: Vogel • 1970: R. Ducke • 1971: P. Ducke • 1972: Croy • 1973: Kreische • 1974: Bransch • 1975: Pommerenke • 1976: Croy • 1977: Dörner • 1978: Croy • 1979: Streich • 1980: Grapenthin • 1981: Grapenthin • 1982: Schnuphase • 1983: Streich • 1984: Dörner • 1985: Dörner • 1986: Müller • 1987: Müller • 1988: Thom • 1989: Trautmann • 1990: Kirsten • 1991: Gütschow



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Saksa

 |

 |
Vale-Valdemarin sinetti.
**Vale-Valdemar** (saks. *Falscher Waldemar*; k. 1356) oli huijari, joka hallitsi vuosina 1348–1350 pääosaa Brandenburgin rajakreivikunnasta väittäen olevansa vuonna 1319 kuollut rajakreivi Valdemar.

Oikea rajakreivi Valdemar oli kuollut vuonna 1319 ja koko Askanian dynastia oli sammunut Brandenburgissa hänen serkkunsa Henrik II:n kuoltua seuraavana vuonna. Rajakreivikunta siirtyi sen jälkeen Wittelsbach-sukuiselle Ludvig V:lle. Vuonna 1348 Saksaan ilmaantui Jerusalemista palannut pyhiinvaeltaja, joka väitti olevansa rajakreivi Valdemar ja joka muistutti tätä ulkoisesti. Mies sai vakuutettua Wolmirstedtissa kokoontuneet ruhtinaat ja jopa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle IV:n, joka oli Wittelsbachien vastustaja. Kun Vale-Valdemar ei ilmaantunut vuoden 1350 Nürnbergin valtiopäiville puolustamaan kertomustaan, hänet julistettiin huijariksi. Häntä kuitenkin tuettiin Brandenburgissa, josta hänet saatiin ajettua pois vasta vuonna 1355. Vale-Valdemar asettui tämän jälkeen Askania-suvun toisen haaran hallitseman Anhaltin hovin turviin. Hän kuoli seuraavana vuonna.

Kirjailija Willibald Alexis kirjoitti Vale-Valdemarista vuonna 1842 historiallisen romaanin *Der falsche Woldemar*.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok* (1921), s. 391 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 22.10.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Elisabeth Rethberg
**Elisabeth Rethberg** (oikeasti *Lisbeth Sättler*; 22. syyskuuta 1894 Schwarzenberg – 6. kesäkuuta 1976 Yorktown Heights) oli saksalaissyntyinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.

Rethberg esitti jo lapsuudessaan Franz Schubertin lauluja. Hän opiskeli vuosina 1912–1913 pianonsoittoa ja sitten Dresdenin konservatoriossa laulua. Hän sai opetusta myös Otto Watrinilta. Rethberg teki debyyttinsä Dresdenissä Arsenan roolissa operetissa *Mustalaisparoni* vuonna 1915. Vuonna 1917 hän esiintyi Dresdenissä Hans Pfitznerin oopperan *Das Christ-Elflein* kantaesityksessä. Rethberg teki esiintymisiä myös Wienissä, Berliinissä ja Leipzigissä. Vuosina 1922–1942 hän oli Metropolitan-oopperan laulaja. Rethberg lauloi myös Havannan oopperassa vuosina 1923–1928 sekä Covent Gardenissa vuosina 1925 ja 1934–1939. Vuonna 1928 hän loi nimiroolin Richard Straussin oopperan *Die ägyptische Helena* kantaesityksessä Dresdenissä. Hän tulkitsi rooleja myös muiden muassa Giuseppe Verdin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Giacomo Puccinin, Ottorino Respighin ja Richard Wagnerin oopperoissa. Konserttilaulajana Rethbergin ohjelmistoon kuului Giuseppe Verdin *Requiem*.

Rethberg vetäytyi näyttämöltä vuonna 1942. Hän piti viimeisen konserttinsa The Town Hallissa vuonna 1944. Hän jäi sen jälkeen asumaan Yhdysvaltoihin. Rethberg solmi ensimmäisen avioliittonsa kauppias Albert Domanin kanssa. Vuonna 1957 hän meni naimisiin baritoni George Cehanovskyn kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Elisabeth Rethberg Forgotten Opera Singers 20.11.2018, viitattu 6.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Karl Johan Mikael** (**Mikko**, **K. J. M.**) **Collan** (22. heinäkuuta 1881 Nurmes – 3. lokakuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen sotilas, tilanomistaja ja Edistyspuolueen kansanedustaja ja ministeri.

Collanin vanhemmat olivat lääketieteen ja kirurgian tohtori *Johannes Collan* ja *Anna Charlotta Sallmén*. Collan kävi kadettikoulun 1902 ja valmistui agronomiksi 1907. Hän opiskeli Kööpenhaminan polyteknillisessä opistossa 1909 ja suoritti Alnarpin meijeriopin kurssin Ruotsissa.

Collan oli *Suomenmaalaisen rykmentin* opetusupseerina 1902–1906, Pohjois-Karjalan meijeriliiton konsulenttina 1908–1910, Kokemäen meijerikoulun johtajana 1910–1912 ja Valtion juustonvalmistuskonsulenttina 1911–1914. Ensimmäisen maailmansodan aikana Collan palveli Suomenlinnan sotilassairaalan intendenttinä 1914 ja Suomenmaalaisen rykmentin komppanianpäällikkönä 1915–1917. Hän oli Turun ja Porin läänin vt. maaherra 1917 ja maaherra 1918–1922. Collan sai everstin arvon 1919. Vuosina 1921–1954 Collan hoiti omistamaansa maatilaa Kiukaisissa. Hän oli myös maatalousasiamiehenä Baltian maissa 1924. 

Collan oli Edistyspuolueen kansanedustajana Turun ja Porin läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1919–1920 ennen siirtymistään hoitamaan läänin maaherran tehtäviä lokakuussa 1920. Collan oli elintarvikeministerinä Ingmanin hallituksessa 1918–1919, Kaarlo Castrenin hallituksessa 1919 ja Vennolan I hallituksessa 1919–1920. Collan oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Hänellä oli myös lukuisia luottamustehtäviä eri maatalousalan järjestöissä.

Mikko Collanin ja Minna Elisabet Väisälän poika oli maanviljelysneuvos Mikko Linkola.

Lähteet
-------

* Mikko Uola: Collan, Mikko (1881 - 1964) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Mikko Collan *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.
* Mikko Collan *Suomen ministerit*. Valtioneuvosto.

### Viitteet

1. ↑  Mikko Linkola *Biografiasampo*. Viitattu 28.9.2022.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1919–1922 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(26) | 
* Auer
* Collan (1919–1920)
* Fränti
* Hannula
* Heimonen (1919–1920†)
* Hämäläinen
* Jyske (1919–1922)
* Kaskinen (1922)
* Kekki
* Kivimäki (1922)
* Kontu
* Kojonen
* Laine (1922)
* E. Linna
* Mantere
* Nissinen (1920–1922)
* Rantanen (1920–1922)
* Ritavuori (1919–1922†)
* Ruuskanen
* Ryti
* Sarlin (1919–1920)
* Sihvo (1919–1920)
* Sinkko
* Soininen
* Särkkä
* Taskinen (1920–1922)
* Thuneberg
* Toiviainen (1920–1922)
* Torppa
* Valkonen
* Vennola
* Vilkemaa (1920–1922)
* Vuokoski

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Eduskunta
* Valtioneuvosto
* Biografiasampo

 |

 |
Adolf von Auersperg.
**Adolf von Auersperg** (21. heinäkuuta 1821 Praha, Böömi – 5. tammikuuta 1885 Goldeggin linna) oli itävaltalainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1871–1879.

Adolf von Auersperg kuului vanhaan, jo 1000-luvulta tunnettuun Auerspergin aatelissukuun. Hänen vanhempi veljensä oli Karl von Auersperg, joka toimi vuonna 1868 lyhyen aikaa pääministerinä. Adolf von Auersperg palveli aluksi ratsuväenupseerina, kunnes hänet vuonna 1860 valittiin Böömin maapäiville niin sanotun perustuslaillisen puolueen edustajana. Vuonna 1867 hänet nimitettiin Böömin ylimaamarsalkaksi (*oberstlandmarschall*) ja 1870 Salzburgin paikallishallinnon johtajaksi (*landespräsident*). Kun Karl Siegmund von Hohenwartin hallitus kaatui 1871 epäonnistuneeseen yritykseen luoda Böömille itsehallinto, keskitettyä hallintoa kannattanut Auersperg tuli uudeksi pääministeriksi. Hän kokosi professoreista ja juristeista hallituksen, joka keskittyi hallinnollisiin uudistuksiin. Böömin suhteen se vetäytyi täydellisesti Hohenwartin linjasta, joten tšekit alkoivat protestina boikotoida parlamenttia ja Böömin maapäiviä. Auerspergin hallitus toteutti vuonna 1873 vaalijärjestelmän uudistamisen ja vähensi kirkon vaikutusvaltaa, mutta se kärsi poliittisista skandaaleista ja puolueiden sisäisistä riidoista. Vuoden 1878 Berliinin kongressin jälkeen Itävalta ryhtyi miehittämään Bosnia-Hertsegovinaa Balkanilla. Valtakunnan slaavilaisen väestön lisääntymistä pelännyt saksalaisten liberaalien puolue veti tämän seurauksena tukensa pois hallitukselta, minkä jälkeen Auersperg erosi helmikuussa 1879. Myöhemmin samana vuonna pääministeriksi tullut Eduard Taaffe sai suostuteltua tšekkiedustajat palaamaan valtiopäivätyöhön. Pääministerikautensa jälkeen Auersperg oli kuolemaansa asti valtakunnan tilintarkastustuomioistuimen presidentti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Adolf, prince von Auersperg (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 17.7.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1904), s. 387–388 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 17.7.2013.
3. 1 2  Austria (Domestic affairs, 1867–73) (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 17.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Dusty Imoo** (18. heinäkuuta 1970 New Westminister, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadanjapanilainen, entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Imoo aloitti pelaajauransa Kanadan juniorisarjoissa. Ensimmäinen kausi Western Hockey Leaguessa oli 1987–1988. Neljän juniorisarjassa pelatun kauden jälkeen Imoo debytoi aikuisten tasolla ECHL-liigassa kaudella 1991-1992. Hän pelasi 14 ottelua kaikkiaan kolmessa ECHL-seurassa sekä 15 ottelua IHL-seura Fort Wayne Cometsin riveissä vailla mainittavaa menestystä. Kaudeksi 1994–1995 Imoo siirtyi pelaamaan Japaniin ja neljän Japanin pääsarjassa pelatun kauden jälkeen hän sai myös Japanin kansalaisuuden. Imoo edusti Japania vuoden 1998 olympiaturnauksessa sekä 1998, 1999 ja 2000 MM-turnauksissa. Imoo päätti uransa kevääseen 2006 ja palasi takaisin Kanadaan jääkiekko-valmentajaksi.
Viimeksi hän on toiminut NHL-organisaatio Los Angeles Kingsin palveluksessa pelaajakehityksestä vastaavana valmentajana.

Lähteet
-------

1. ↑  LaRose, Jason: IMOO’S INCREDIBLE ADVENTURE: FROM THE POE TO THE JAPANESE OLYMPIC TEAM, AND BACK AGAIN *Hockey Canada*.  15.6.2013. Viitattu 29.5.2017 (englanniksi).

Aiheesta muualla
----------------

* Dusty Imoo *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
* Dusty Imoo The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Raoul Le Mouton de Boisdeffre.
**Raoul François Charles Le Mouton de Boisdeffre** (6. helmikuuta 1839 Alençon – 24. elokuuta 1919 Pariisi) oli ranskalainen kenraali, joka toimi Ranskan pääesikunnan päällikkönä vuosina 1894–1898. Hän vaikutti Ranskan ja Venäjän puolustusliiton solmimiseen mutta menetti asemansa Dreyfus-skandaalin seurauksena.

De Boisdeffre kävi Saint-Cyrin sotakoulun ja sai vuonna 1860 luutnantin sekä 1866 kapteenin arvon. Osallistuessaan vuosien 1870–1871 Ranskan–Saksan sotaan hän onnistui muun muassa murtautumaan Sedanin taistelun aikana ulos vihollisen piiritysrenkaasta sekä pakenemaan piiritetystä Pariisista kuumailmapallolla. Sodan lopussa hän palveli kenraali Alfred Chanzyn adjutanttina Loiren-armeijassa. De Boisdeffre jatkoi Chanzyn alaisena tämän toimiessa vuodesta 1873 Algerian kenraalikuvernöörinä ja vuodesta 1878 Ranskan suurlähettiläänä Pietarissa, jossa de Boisdeffre sai viran suurlähetystön sotilasattaseana. Hänet ylennettiin vuonna 1887 prikaatikenraaliksi ja 1892 divisioonakenraaliksi.

Ranskan kaavaillessa liittoutumista Venäjän keisarikunnan kanssa silloinen pääesikunnan apulaispäällikkö de Boisdeffre osallistui vuonna 1890 Venäjän sotaharjoituksiin ja tunnusteli sotilasliiton mahdollisuutta. Kun Venäjä taipui liiton kannalle, lähetettiin de Boisdeffre elokuussa 1892 jälleen osallistumaan Venäjän sotaharjoituksiin, todellisena tehtävänään salaisen liittosopimuksen neuvotteleminen Venäjän pääesikunnan päällikön, kenraali Nikolai Obrutševin kanssa. Sopimus puolustusliitosta allekirjoitettiin 18. elokuuta 1892.

De Boisdeffre nimitettiin Ranskan pääesikunnan päälliköksi vuonna 1894. Hän pyrki estämään vakoilusta syyttömänä tuomitun kapteeni Alfred Dreyfusin tuomion kumoamisen ja tuki Dreyfusin vastaisia todisteita esittänyttä majuri Hubert-Joseph Henryä. De Boisdeffre oli yksi niistä korkea-arvoisista upseereista, joita kirjailija Émile Zola syytti nimeltä mainiten avoimessa kirjeessään "J’accuse…!" ("Minä syytän!"). Kun Henry paljastui väärentäjäksi, joutui de Boisdeffre eroamaan pääesikunnan päällikkyydestä 1. syyskuuta 1898. Vuodesta 1904 hän oli reservissä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1905), p. 925–926 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 12.1.2022.
2. ↑  Raoul de Boisdeffre (ranskaksi) Ranskan kansalliskirjasto. Viitattu 12.1.2022.
3. ↑  Kalervo Hovi: "Wienin kongressista ensimmäiseen maailmansotaan", s. 754–755 teoksessa *Maailmanhistorian pikkujättiläinen*. WSOY, Helsinki 2006.
4. ↑  J’Accuse...! (I Accuse) (englanniksi) Jewish Virtual Library. Viitattu 12.1.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Raoul Le Mouton de Boisdeffre** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |

 |
**Berns salonger** on ylellinen puistoravintola ja hotelli Tukholman Berzelii park -puistossa.

Ravintolan perusti kondiittori Heinrich Robert Berns, ja se avasi ovensa 1. elokuuta 1863. Ravintolarakennuksen suunnitteli Johan Fredrik Åbom. Bernsin poika laajensi ravintolaa vuonna 1886, jolloin sen nimi muutettiin muodosta Berns salongen nykyiseen monikolliseen muotoonsa ("Bernsin salongit"). Ravintolalla oli vuodesta 1869 oma vakituinen orkesteri, ja siellä pidettiin konsertteja. Ravintolan yhteydessä toimi samalla varietee. Sisätilat ovat koristeelliset. Ravintolan yhteyteen rakennettiin 1980-luvun lopulla toimisto- ja konferenssitiloja.

Nykyään ravintolan yhteydessä toimii hotelli ja yökerho.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok* (1905), s. 59 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 6.9.2014.
2. 1 2  Fredric Bedoire: *Stockholms byggnader: Arkitektur och stadsbild*, s. 124. Norstedts, Tukholma 2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Berns salonger** Wikimedia Commonsissa

* Bernsin kotisivu (ruotsiksi)