recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Erhard Villiam Jakobsen** (25. helmikuuta 1917 Billund – 11. maaliskuuta 2002) oli tanskalainen poliitikko. Hän erosi vuonna 1973 Sosiaalidemokraateista ja perusti Keskustademokraatit, jonka puheenjohtajana toimi vuoteen 1989. Hän toimi uransa aikana Gladsaxen pormestarina, kansankäräjien jäsenenä, ministerinä ja meppinä.

Ura
---

Jakobsen liittyi Tanskan sosiaalidemokraattisiin nuoriin vuonna 1929 ja nousi siellä keskushallitukseen sekä opiskelijajärjestön johtoon. Vuonna 1946 hän valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi ja vuonna 1953 hänet valittiin kansankäräjille.

Vuonna 1958 Jakobsenista tuli Gladsaxen kunnan pormestari, missä virassa hänestä tuli suosittu. Hän toimi pormestarina vuoteen 1974.

Jakobsen kuului jo 1960-luvulla sosiaalidemokraattien oikeistosiipeen, ja hän oli tyytymätön muun muassa vasemmistoradikaaliin opiskelijaliikkeseen, Vietnamin sodan vastustamiseen ja Etelä-Afrikan boikotointiin apartheidin takia. Hän syytti myös Tanskan yleisradioyhtiötä liiasta vasemmistolaisuudesta.

Marraskuussa 1973 Jakobsen erosi sosiaalidemokraateista ja perusti oman puolueen, Keskustademokraatit. Seuranneissa vaaleissa puolue sai 14 paikkaa kansankäräjille. Vuonna 1973 hänestä tuli myös europarlamentaarikko.

Vuonna 1982 Jakobsenilla oli merkittävä rooli neljän oikeistopuolueen kokoamisessa Poul Schlüterin johtamaan "neliapilahallitukseen". Jakobsen itse toimi Tanskan talouden koordinaatioministerinä vuosina 1987–1988.

Vuonna 1989 Jakobsen jätti keskustademokraattien puheenjohtajuuden ja hänen seuraajakseen tuli hänen tyttärensä Mimi Jakobsen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Rüdiger, Mogens: Erhard Jakobsen *Den Store Danske*.  18.6.2021. Viitattu 18.8.2022. (tanskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *Erhard Jakobsen* Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Erhard Jakobsen** Wikimedia Commonsissa


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***perustettu*** | **Keskustademokraattien puheenjohtaja**1973–1989 | Seuraaja:**Mimi Jakobsen** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Pikaraiset** on noin kahden hehtaarin laajuinen metsäjärvi Kirkkonummen koillisosassa. Se muodostaa saman nimisen, koillisessa sijaitsevan suuremman vakaveden kanssa Pikaraiset-nimisen kokonaisuuden. Järviä yhdistää salmi. Ympäristö on kallioista ja metsäistä korpea.

Pikaraiset-nimi palautuu adjektiiviin pikkarainen. Järvet tunnetaan myös nimin Iso Pikkarainen ja Vähä Pikkarainen. Myös muotoa Pekkarais on käytetty, muiden muassa. Nimet lienevät nuorehkoja.

Eteläinen Pikarainen kuuluu kokonaisuudessaan Nuuksion kansallispuistoon. Pikaraisten etäisyys Kirkkonummen keskustasta on noin seitsemäntoista kilometriä pohjoiseen; etäisyys Helsingin keskustasta on noin 28 kilometriä luoteeseen. Kirkkonummen pohjoisin taajama, Veikkola, sijaitsee Pikaraisten länsipuolella.

Lähteet
-------

1. ↑  Paikannimihaku *Retkikartta.fi*. Metsähallitus. Viitattu 20.2.2020.
2. 1 2  Pikaraiset (e) *Järviwiki*. SYKE. Viitattu 20.2.2020.
3. 1 2  Raunamaa, Jaakko: Pikaraiset (s. 92) *Kirkkonummen järvien ja lampien nimet*.  2014. Helsingin yliopisto. Viitattu 20.2.2020.
4. ↑  Nuuksion kansallispuistoon lisämaita Kirkkonummelta *Metsä.fi*.  12.12.2001. Metsähallitus.  Arkistoitu 22.2.2020. Viitattu 20.2.2020.
**Seppälä** (tunnettu aikaisemmin nimellä **Seppola**) on Mikkelissä sijaitseva kylä, joka on ollut aiemmin osa Mikkelin maalaiskuntaa. Kylä sijaitsee noin neljä kilometriä Pieksämäen valtatien (72) varrelta. Seppälän kylä ei muodosta selkeää kyläkokonaisuutta, ja siellä sijaitsevat muun muassa Löyttyjärvi ja muita pieniä järviä. 

Seppälän kylällä sijaitsee muun muassa Seppolan säteriratsutila, jonka vuoksi alueella on ollut aikoinaan merkittävää vuokraviljelyä.

Seppälä kuului Mikkelin maalaiskuntaan ennen vuotta 2001, kunnes maalaiskunta liitettiin Mikkelin kaupunkiin.

Lähteet
-------

* Karttapalvelu Google maps Seppälä (Mikkeli)

### Viitteet

1. ↑  Hiirolan kylahistoriaa (s. 10–11) *issuu.com*. Mikkelin Kaupunki - Issuu (Seppälä, Seppola). Viitattu 18.3.2021. (englanniksi)
2. ↑  Herrasväen asuinpaikat - Eteläsavon kartanot ja kartanoiksi kutsutut (Seppola) *kirjasto.mikkeli.fi*. Viitattu 18.3.2021.
3. ↑  Kulttuuriperintökohteita Mikkelin seudulla s. 15 (Rämälä) *seutu.wikimikkeli.fi*. Viitattu 18.3.2021.
4. ↑  C. Karelska Dragonregemente - Karjalan Rakuunarykmentti No. 39, Seppälä, Seppola *web.archive.org*.  5.2.2005.  Arkistoitu 5.2.2005. Viitattu 18.3.2021.
**Loes Adegeest** (s. 7. elokuuta 1996 Wageningen, Gelderland) on alankomaalainen maantiepyöräilijä ja pikaluistelija. Hän aloitti pyöräilyn ammattilaisuransa Parkhotel Valkenburg -tallissa vuonna 2019, palasi ammattilaistasolle IBCT-joukkueessa 2022 ja on edustanut FDJ-Suez-tallia vuodesta 2023 lähtien.

Adegeest voitti UCI Women's World Tour -sarjaan kuuluneen Cadel Evans Great Ocean Road Racen 2023 kukistettuaan loppukirissä irtiottokumppaninsa Amanda Sprattin. Hän voitti e-urheilun MM-kilpailuissa naisten maantieajon maailmanmestaruuden 2022.

Adegaast voitti pikaluistelussa joukkuetakaa-ajon nuorten maailmanmestaruuden vuonna 2016. Viime vuosina hän on osallistunut jonkin verran maratonluistelukilpailuihin.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2022
Lotto Belgium Tour, mäkikirikilpailun voitto
Tour cycliste féminin international de l'Ardèche, kokonaiskilpailussa toinen, 3. etapin voitto
2023
Cadel Evans Great Ocean Road Race, voitto

Lähteet
-------

1. 1 2  Loes Adegeest *procyclingstats.com*. Viitattu 28.1.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Loes Adegeest *cyclingarchives.com*. Viitattu 28.1.2023. (englanniksi)
3. ↑  Adegeest outsprints Spratt to win Cadel Evans Great Ocean Road Race *cyclingnews.com*.  28.1.2023. Viitattu 28.1.2023. (englanniksi)
4. ↑  Loes Adegeest wins elite women's Esport World Championships *cyclingnews.com*.  26.2.2022. Viitattu 28.1.2023. (englanniksi)
5. ↑  Athlete data of Loes Adegeest *speedskatingnews.info*. Viitattu 28.1.2023. (englanniksi)
Pikku-Kraaseli

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
65°01′30″N, 025°16′51″E, OuluPohjois-PohjanmaaSuomi |
| Pinta-ala | 
0,015 km² |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Pikku-Kraaseli** on saari Perämerellä Oulun kaupungissa. Saari sijaitsee Kraaselin ja Parmiinien pohjoispuolella vajaan viiden kilometrin päässä Oulunsalon Varjakan venesataman luoteispuolella. Saaren pinta-ala on noin 1,5 hehtaaria. Oulun satamaan johtava 10 metrin syvyinen laivaväylä on linjattu saaren pohjoispuolitse.

Saari on karu ja sen rannat ovat kivikkoiset, ja sitä lännen ja idän–koillisen suunnalla ympäröivät vesialueet ovat karikkoisia. Saaren rannat ovat avoimia ja niillä kasvaa luhtakastikkamaista harvaa niittyä. Saaren keskiosissa kasvaa koivikkoa, ja metsäaluetta reunustaa kiiltopajun ja harmaalepän vyöhyke. Saaren puusto on harvaa, ja sen hallitsevimmat maisemaelementit ovat kesäasumukset. Rantautumismahdollisuudet ovat karikkojen vuoksi huonot muualta kuin etelän suunnalta.

Saarella esiintyy tavallisia karujen kivikkoisten merenrantojen kasveja, kuten pohjanlahdenlauhaa, merirannikkia sekä
meri- ja suolavihvilää, meriratamoa, merihanhikkia ja suomyrttiä. Metsissä puolestaan tavanomaiset kasvit ovat lehtovirmajuuri, mesiangervo, puna-ailakki, lillukka, karhunputki sekä koiranputki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hannele Heikkilä, Maarit Vainio, Raija Heino: Eräiden Oulun alueiden luonnontilan perusselvitys 2 (pdf) (2.2. Pikku-Kraaseli, s. 7–8) Oulu:  Oulun kaupungin ympäristönsuojelutoimisto, Ympäristöinstituutti. Viitattu 23.1.2010.
Kapeenkosken sulku maantiesillalta katsottuna.
Näkymä Kapeenkosken sulusta alavirtaan Vatiajärvelle.
**Kapeenkosken kanava** on sulkukanava joka sijaitsee Äänekoskella Jyväskylä-Suolahti-reitillä. Kanava yhdistää Vatianjärven ja Kuhnamon ja on osa Keiteleen kanavaa yhdessä Vaajakosken, Kuhankosken, Kuusan ja Paatelan sulkujen kanssa. Kanavan rakensivat neuvostoliittolaiset 1990–1993 osana Neuvostoliiton ja Suomen välisen bilateraalikaupan tasapainottamista, koska Suomen vienti Neuvostoliittoon oli suurempaa kuin Suomen tuonti Neuvostoliitosta. Kanava on noin 300 metriä pitkä. Vatianjärven ja Kuhnamon korkeusero on 2,70–3,00 m.

Kanavassa on yksi sulku jossa suurimmat aluksen sallitut mitat ovat 110,0 × 11,8 × 2,4 metriä (pituus x leveys x syväys). Kanavan sulkuportit ovat sähkömekaanisilla koneistoilla varustetut sektoriportit. Sulun ylittävän kiinteän sillan alikulkukorkeus on 8,0 metriä. Myös sulun yläpuolella sijaitsevan Pörrinsalmen kiinteän maantiesillan alikulkukorkeus on 8,0 metriä. Muulla reitillä mastonkorkeus on 5,5 metriä.

Kapeenkosken sulku panoraamana.
Kanava on itsepalvelusulku, mutta sen kaukokäyttö ja valvonta on mahdollista Paatelan kanavan keskusvalvomosta. Keiteleen kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Mismo Oy.

Kanavan aukioloajat:

* Toukokuu: klo 7-21
* Kesäkuu: klo 7-24
* Heinäkuu: klo 7-24
* Elokuu: klo 7-24
* Syyskuu: klo 7-18
* Lokakuu: keskiviikosta sunnuntaihin klo 7-17

Lähteet
-------


1. ↑  Päijänne-Keitele kanavareitti *kanaler.arnholm.nu*.
2. ↑  Väylävirasto: Keiteleen kanava: Kapeenkosken kanava *vayla.fi*.
3. ↑  Mismo Oy: Sisävesikanavat *mismo.fi*.
**Hämeen Naisvoimistelijat ry** (**HNV**) on vuonna 1928 perustettu tamperelainen liikuntaseura, joka on Suomen Voimisteluliiton jäsenseura.

Historia
--------

Seuran perustamiskokous pidettiin 14. syyskuuta 1928 Tampereella, Huhtimäen tyttökoululla (nyk. Tammerkosken lukio). Seuran nimeksi päätettiin Hämeen Naisvoimistelijat. Tarkoitukseksi kirjattiin "herättää paikkakunnan naisten keskuudessa harrastusta liikuntakasvatuksen eri toimintamuotoihin, kuten voimisteluun, urheiluun, leikkiin y.m. sekä niiden avulla kehittää jäsentensä ruumiin ja sielun voimia". Seura päätti järjestää jäsenilleen harjoituksia, kokouksia, illanviettoja, voimistelunäytöksiä, juhlia ja iltamia. Perustettiin myös illanistujaisten ohjelmaksi ompeluseura. Voimisteluharjoitukset päätettiin aloittaa heti perjantaina 28. syyskuuta 1928. Seuran oma, käsinkirjoitettu sanomalehti sai nimekseen H.N.V:n Sielu.

Hämeen Naisvoimistelijoiden Uskollisuuden Kilta on Suomen toiseksi vanhin voimistelijoiden kilta. Se perustettiin vuonna 1951. Kiltalaiset osoittavat toiminnallaan uskollisuutta pääseuralle.

Toiminta
--------

Seura järjestää erilaisia ryhmäliikuntatunteja, kuten muokkausta, tanssillista jumppaa ja joogaa. Tuntitarjontaa on aikuisille, lapsille ja perheille. Kesäisin HNV järjestää puistojumppia, joulun tienoilla joulujumppia.

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Seuran kotisivut
**Kansankommuuni** (kiin.: 人民公社; pinyin: *rénmín gōngshè*) oli Kiinassa vuodesta 1958 lähtien käyttöön otettu maaseudun organisaatiotyyppi ja Kiinan sosialistisen järjestelmän perusyksikkö. Toisin kuin kollektiivit, jotka olivat harjoittaneet yksinomaan maataloustoimintaa, kansankommuunien tehtävänä oli olla monitoimiorganisaatioita, jotka vastaisivat paikallishallinnon johtamisesta sekä kaiken taloudellisen ja sosiaalisen toiminnan hallinnoinnista. Jokainen kansankommuuni organisoitiin kolmeen hallintoportaaseen, jotka olivat pienimmästä suurimpaan: tuotantoryhmät, tuotantoprikaatit ja kansankommuuni.

Kansankommuunin tarkoitus heijasteli Kiinan alati vaihtelevia poliittisia ja talouspoliittisia suuntauksia. Etenkin paikallishallinnon rooli, yksityisten maapalstojen omistus ja palkanmaksu aiheuttivat jatkuvia kiistoja. Vuosien 1958–1960 suuren harppauksen aikana yksityisistä maapalstoista luovuttiin ja ne siirtyivät yhteisomistukseen. Samalla palkat tasattiin. Vuosien 1959–1961 talousvaikeuksien jälkeen kansankommuunit kuitenkin organisoitiin uudelleen. Niiden keskikokoa pienennettiin, paikallisille tuotantoryhmille annettiin enemmän autonomiaa, yksityiset tontit palautettiin takaisin maanviljelijöille ja palkat maksettiin tehdyn työn perusteella.

Vuosien 1966–1976 kulttuurivallankumous toi mukanaan tiukan sääntelyn, ja kansankommuunit menettivät paikallishallinnon. Vastuu tuotannosta siirtyi tuotantoprikaateille, toisinaan myös puoluevirkailijat tai jopa armeija ottivat sen hoitaakseen. Kiinan johtaja Maon kuolemaa vuonna 1976 seurasivat suuret uudistukset, jotka antoivat kommunistisen Kiinan kansankommuuneille ennennäkemättömän laajan paikallisen ja yksilöllisen autonomian. Vuoden 1979 jälkeen kansankommuunit vähitellen lakkautettiin, ja maanviljelijöitä kannustettiin viljelemään yksityisiä viljelypalstoja ja myymään tuotteitaan voitolla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Commune - Chinese agriculture *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 5.3.2022. (englanniksi)
Yhdysvallat ja sen siirtomaat
**Yhdysvaltain siirtomaat** ovat alueita, jotka ovat tai ovat olleet Yhdysvaltain hallinnassa, mutta ne eivät kuulu suoraan liittovaltioon eli niillä ei ole osavaltion asemaa. 

Yhdysvallat oli laajentumishaluinen valtio heti itsenäistymisestään lähtien ja maa laajenikin itsenäisyyden ensimmäisen sadan vuoden aikana Atlantilta Tyynellemerelle asti. Laajeneminen tapahtui sekä maa-alueiden ostoilta (muun muassa Lousianan alue Ranskalta) ja sodilla, kuten 1846-1848 käydyn Meksikon–Yhdysvaltain sodan kautta. Vuonna 1867 Yhdysvallat osti Venäjältä Alaskan, josta tuli myöhemmin Yhdysvaltain 49. osavaltio 1959. Samoin kävi Havaijille, joka joutui Yhdysvaltain hallintaan 1898 ja josta myös tuli osavaltio vuonna 1959. 

Vaikka Yhdysvallat perinteisesti vastusti eurooppalaista kolonialismia, tuli maasta vuonna 1898 käydyn Espanjan ja Yhdysvaltojen sodan seurauksena merkittävä siirtomaavalta. Espanja joutui luovuttamaan Tyynenmeren ja Karibian siirtomaansa Yhdysvalloille 20 miljoonalla dollarilla, kuten Filippiinit, Guamin ja Puerto Ricon. Guam ja Puerto Rico ovat Yhdysvaltain hallinnassa nykyäänkin, mutta Filippiinit itsenäistyi heti toisen maailmansodan jälkeen. Myös Kuuba joutui Yhdysvaltojen hallintaan muutamaksi vuodeksi ennen itsenäistymistään. Samoa jaettiin vuonna 1899 Saksan ja Yhdysvaltain kesken ja Yhdysvaltain osasta tuli Amerikan Samoa, joka on Yhdysvaltain hallinnassa nykyäänkin. Yhdysvaltain Neitsytsaaret ostettiin Tanskalta vuonna 1917 ja saaret ovat olleet Yhdysvaltain hallinnassa siitä lähtien. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloille siirtyi Japanin Kansainliiton mandaatilla saamat siirtomaat Tyynellä valtamerellä; johon kuuluivat nykyiset Mikronesian liittovaltio, Marshallinsaaret, Pohjois-Mariaanit ja Palau. Pohjois-Mariaaneja lukuun ottamatta kaikki ovat sittemmin itsenäistyneet. Vuonna 1856 maa oli hankknut yli 100 asumatonta saarta hallintaan niin sanotun Guano Islands Actin perusteella, nämä saaret ovat Yhdysvaltain hallinnassa vielä nykyäänkin. 

Siirtomaavallat

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alankomaat Alankomaat
Belgia Belgia | Yhdistynyt kuningaskunta Britannia
Espanja Espanja | Italia Italia
Japani Japani | Kuurinmaa Kuurinmaa
Ranska Ranska | Ruotsi Ruotsi
Saksan keisarikunta Saksa | Tanska Tanska
Portugali Portugali | Venäjän keisarikunta Venäjä
Yhdysvallat Yhdysvallat |
**Kirveskansan kirkko** oli Kuhmon Lentiirassa sijainnut kirkkorakennus, joka rakennettiin 1812. Se sijaitsi noin kahden kilometrin päässä Lentiiran nykyisestä kirkosta.

Silloisen Kuhmoniemen seurakunnan pohjoisosan asukkaat alkoivat ominpäin rakentaa kirkkoa saadakseen oman seurakunnan. He valitsivat itse kirkon paikan ja itse suunnittelivat ja rakensivat kirkkorakennuksen. Rovasti Pfalerin muistelmien mukaan Kivijärven Antti Heikkinen kävi ottamassa mallia Hyrynsalmen kirkosta ja johti sitten Lentiiran kirkon rakentamista. Lentiira ei saanut kuitenkaan omaa seurakuntaansa ja kirkon rakentajat saivat nuhteet menettelystään. Joulukuussa 1812 heille annettiin kuitenkin lupa pitää kirkkoa rukoushuoneena ja haudata kuolleet kirkon lähelle hautausmaahan. Kuhmon papit kävivät sen jälkeen kahdeksan kertaa vuodessa pitämässä jumalanpalveluksia Lentiirassa.

Lentiiran kirkko oli ristikirkko, jossa oli neljä yhtä korkeaa kirkkolaivaa. Kirkon seinät, saarnatuolin portaat ja lattiapalkit olivat kirveen jäljeltä veistettyjä, kirkossa oli pärekatto ja katolla keskellä yksinkertainen puuristi. Kirkossa oli avonaiset puiset portaikot järven ja hautausmaan puolella ja kaksiosaiset pariovat. Kirkon sakaristoon oli erillinen ovi. Sakariston seinällä sijaitsivat vuosina 1809, 1825, 1855, 1881 ja 1894 annetut keisarilliset vakuutukset. Kirkon alttaritauluna oli lasitetuissa kehyksissä ollut saksalainen pyhää ehtoollista esittänyt kuvataulu. Kirkon vierellä saman aitauksen sisällä oli pieni ruumishuone ja läheisellä kumpareella sijaitsi Lentiiran hautausmaa.

Kirveskansan kirkko oli käytössä vuoteen 1940 saakka. Se poltettiin 13. maaliskuuta 1940, talvisodan viimeisenä päivänä. Kirkon paikalla Sutelantie 28:ssa sijaitsee 1962 rakennettu Kirveskansan kirkon muistomerkki. Itse kirkosta on jäljelle luonnonkivinen perustus ja lisäksi on jäljellä 1864 rakennettu pieni puinen ruumishuone.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kirkko kirveen jäljeltä. Sydänmaan kansan itse rakentama pyhäkkö Lentiirassa, Helsingin Sanomat, 08.01.1939, nro 6, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Kuhmon seurakunta : Kirveskansan kirkon muistomerkki
3. ↑  Outdooractive : Kirveskansan kirkon muistomerkki, Lentiira Kuhmo
**Jouko Juhani Salminen** (27. kesäkuuta 1927 Helsinki – 5. toukokuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen agronomi ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Salmisen vanhemmat olivat pankinjohtaja Aamos Juhani Salminen ja Aura Amanda Jokela ja puoliso vuodesta 1952 kotitalousopettaja Raija Anneli Lauro. Salminen tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1945 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1950. Yleisradion selostajakurssin hän kävi 1962 ja jatkokurssin 1963 ja teki useita opintomatkoja 1950-luvulta 1980-luvulle. Salminen oli Keski-Suomen maanviljelysseuran harjoittelija 1948–1949, Oulun läänin talousseuran veroluokittaja 1949, Kuopion maanviljelysseuran luokitusagronomi 1950, Satakunnan maanviljelysseuran kartoitustoimiston esimies 1950–1954, Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran kartoitustoimiston esimies 1954–1961, kasvinviljelyagronomi 1961–1969 ja toiminnanjohtaja 1969, Etelä-Pohjanmaan maatalouskeskuksen johtaja 1970–1979 ja Maatalouskeskusten Liiton toimitusjohtaja 1979–1987. Hän oli myös Yleisradion maatalousohjelmien freelancetoimittaja Etelä-Pohjanmaalla 1962–1968 ja hänellä oli useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Hänen harrastuksiinsa kuuluivat muun muassa vapaaehtoinen maanpuolustustyö, filatelia ja puutarhanhoito. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Salminen sai 1984.

Salminen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henttinen, Annastiina: Maanviljelysneuvos Jouko J. Salminen (1927–2023). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 22.5.2023. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 26.5.2023.
2. ↑  *Kuka kukin on 1990: henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 916. Otava, 1990.
3. ↑  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 4.1.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Jouko J. Salmisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
Eppsteinin sijainti Main-Taunuksen piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
**Eppstein** on kaupunki Main-Taunuksen piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se on osa Reinin–Mainin konurbaatiota.

Maantiede
---------

Eppstein Kaisertempeliltä nähtynä
Eppstein sijaitsee Taunus-vuoriston etelärinteellä 20 kilometriä Frankfurt am Mainin keskustasta länteen ja 12 kilometriä Wiesbadenista koilliseen.

Eppsteinin kaupunginosat ovat Eppstein, Bremthal, Ehlhalten, Niederjosbach ja Vockenhausen.

Historia
--------

Ensimmäinen asiakirjamaininta Burg Eppsteinista on vuodelta 1122. Vuoristolinnan ympärille kasvoi kylä, ja Alt-Eppstein sai kaupunkioikeudet 1318. Puolet kaupungista myytiin Hessenin maakreiveille 1492. Toinen puoli kaupungista sekä Bremthal, Ehlhalten, Niederjosbach ja Vockenhausen siirtyivät Eppsteinin suvun sammuttua 1500-luvulla Mainzin vaaliruhtinaskunnalle. Jako Hessenin kreivien ja vaaliruhtinaskunnan alueisiin säilyi vuoteen 1803. Lyhyen ranskalaiskauden jälkeen Eppstein siirtyi osaksi Nassaun herttuakuntaa ja edelleen Preussiin 1866. Bremthal, Ehlhalten ja Vockenhausen liitettiin Eppsteiniin 1977; Niederjosbach oli liitetty Bremthaliin jo 1971.

Burg Eppstein on rauniolinna, jonka ympärillä sijaitsee Eppsteinin vanhakaupunki, Die Eppsteiner Altstadt. Siellä on muun muassa ristikkotalo vuodelta 1459 ja myöhäisgoottilainen kirkko (noin 1430). Vanhankaupungin itäpuolella on uusklassistinen Kaisertempel vuodelta 1894.

Talous ja liikenne
------------------

Eppsteinin talousmaantieteellinen sijainti Frankfurt am Mainin ja Wiesbadenin vaikutusalueella on suotuisa. Sekä teollisuus- että palveluyritysten kirjo on laaja. Eppstein on Frankfurt am Mainin paikallisjunaliikenteen piirissä Main-Lahn-rautatien varrella. Bundesautobahn 3 kulkee kaupungin länsiosan halki.

Lähteet
-------

1. ↑  Statistik Hessen : Tabellen Bevölkerung : Bevölkerung in Hessen am 30.09.2020 nach Gemeinden *Statistik.hessen.de*. Hessisches Statistisches Landesamt.  Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 6.4.2021.
2. ↑  Entfernung Eppstein, Hessen, DEU\_ *Luftlinie.org*. Viitattu 6.4.2021. (saksaksi)
3. ↑  Geschichte *Eppstein.de*. Stadt Eppstein. Viitattu 6.4.2021. (saksaksi)
4. ↑  Sehenswürdigkeiten *Eppstein.de*. Stadt Eppstein. Viitattu 6.4.2021. (saksaksi)
5. ↑  Wirtschaftsstandort *Eppstein.de*. Stadt Eppstein. Viitattu 6.4.2021. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Eppstein, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eppstein**.
Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: de:Eppstein 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Maantieteelliset | 
* MusicBrainz area

 |

 |
**Teknetium-99m** (99mTc) on lyhytikäinen teknetium-99:n nuklidi-isomeeri ja se on isotooppitutkimuksissa yleisimmin käytetty radioisotooppi. Sen puoliintumisaika on lyhyt (6 tuntia), ja sen lähettämä 140 kiloelektronivoltin gammasäteily sopii hyvin gammakameralla tehtäviin mittauksiin. 99mTc on metastabiili nuklidi ja sen emonuklidi on molybdeeni-99 (99Mo). 99mTc tuotetaan generaattorin avulla, jossa 99Mo hajoaa ß–-hajoamisella 99mTc:ksi.

99mTc-|radiolääkkeet valmistetaan yleensä kelatoimalla ne lääkeaineeseen, joka kuljettaa sen vaadittuun paikkaan. Esimerkiksi aivojen verenkierron gammakuvauksessa 99mTc on kelatoitu eksametatsiimin (C13H28N4O2) eli heksametyylipropyleeniamiinioksiimiin (HMPAO) kanssa. Tc-HMPAO (C13H25N4O3Tc) pystyy ylittämään veri-aivoesteen ja virtaamaan aivojen verisuonten läpi.

Aiheesta muualla
----------------

* The National Center for Biotechnology Information (NCBI), Steven M. Kane; Donald D. Davis: Technetium-99m (englanniksi)
* PubChem: Exametazime (englanniksi)
* PubChem: Technetium tc 99m exametazime (englanniksi)
Bessarabian tori on katettu kauppahalli Kiovassa.
Bessarabian tosin sisänäkymää.
**Bessarabian tori** (ukr. Бессарабський ринок, *Bessarabskyi rynok*), tai Bessarabian katettu tori, on Kiovan keskustassa, Ukrainassa sijaitseva katettu tori, joka rakennettiin alkuperäiseen muotoonsa 1910–1912 arkkitehti G. Ju. Galin suunnitelman mukaisesti ukrainalaisen modernismin tyyliin. Katon runko muodostui teräspalkeista, joiden välinen osa oli lasia. Kauppa-alan laajuus oli 2 896 m² ja se oli alun perin suunniteltu 117 kauppapaikkaa varten. 

Bessarabian tori sijaitsee Bessarabian aukiolla Kiovan pääkadun eteläpäässä. Nimensä Bessarabian aukio ja tori ovat saaneet Bessarabiasta, josta tuotiin elintarvikkeita Kiovassa myytäväksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Bessarabskyi rynok - History *Bessarabskyi rynok, bessarabskiy-rynok.com.ua*. Viitattu 4.1.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Bessarabskyi rynok (Бессарабський ринок) *Kyiv Digital, kyivcity.gov.ua*. Viitattu 4.1.2023. (ukrainaksi)
3. ↑  Bessarabskyi rynok (Бессарабський ринок) *go2.kiev.ua*. Viitattu 4.1.2023. (ukrainaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bessarabian tori** Wikimedia Commonsissa

* Bessarabskyi rynok, websivut (ukrainaksi, englanniksi, venäjäksi)
Albert Luginon patenttihakemuksessa vuodelta 1901 muottina käytetään puurimoista tehtyä mattoa, joka kääritään irti seinästä sen kuivuttua.
**Luginomassaseinä**, puhekielessä **kanankakkaseinä** tai **kananpaskaseinä**, on siirrettävän muotin avulla paikalla muovaamalla tai rappamalla tehty kivirakenteinen seinä. Menetelmän kehitti berliiniläinen **Albert Lugino**, joka sai sille yhdysvaltalaisen patentin vuonna 1903. Kuviopintaisella tai rivoitetulla muotilla saadaan aikaan epätasainen seinäpinta, joka toimii hyvin pintarappauksen tartuntapintana. Noin 6 tunnin kuivumisajan jälkeen muotti poistetaan, jolloin seinä jää pysyyn.

Suomessa luginomassaseinää käytettiin 1920-40-luvuilla betonirakenteisten kerrostalojen ei-kantavien väliseinien rakenteena. Lisenssin valmistusmenetelmään hankki tehtailija Ernst Tilgmann. Suomalaisissa seinissä massan materiaalina käytettiin kipsiä, koksikuonaa ja hiekkaa. Nimensä "Kanasen seinä" sai Tilgmannin työnjohtaja Kanasen mukaan. Äänieristävänä seinänä asuntojen välissä käytettiin yleensä kaksinkertaista luginomassaseinää ilmaraon erottamana. Huonon maineensa seinärakenne on saanut sen pintarappauksessa usein käytetystä heikkorakenteisesta laastista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Albert Lugino: № 744374 - CONSTRUCTION OF WALLS  17.9.1903. United States Patent Office.
2. 1 2  Pilvi Kujala: *Asuinrakennusten kylpyhuoneet eri aikakausina ja niiden korjausmenetelmät*, s. 12. Kymenlaakson ammattikorkeakoulu, 2012. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Albert Lugino & Co Gesellschaft mit beschränkter Haftung *compaly.com*.  Arkistoitu 18.3.2017. Viitattu 17.3.2017.
4. 1 2 3  Heikki Helimäki, Matias Remes, Pekka Taina: "Chapter 7: Finland", *Building acoustics throughout Europe - Volume 2: Housing and construction types country by country*, s. 143. COST. Teoksen verkkoversio.
5. 1 2  Jaakko Takalainen: Esille seinälle.  *Martat*, 2009, nro 2. Artikkelin verkkoversio.
6. 1 2  Jukka Kemppinen: Kananpaskalevy *kemppinen.blogspot.fi*.  24.1.2009.
7. ↑  Mona Schalin: *TAMMINIEMI - Restaurointiraportti - Huoltorakennus, pihavaja ja piha*, s. 16. Museovirasto, 28.1.2012. Teoksen verkkoversio.  Lainaus: "Lugino = koksikuona- ja hiekkapitoinen kipsilaasti"
Nordelista tuli vuonna 2009 ENTSO-E:n ryhmä RG Nordic.
**Nordel** oli vuosina 1963–2009 toiminut pohjoismaisten kantaverkkoyhtiöiden yhteistyöjärjestö. Nordelin järjestelmään kuuluivat kaikkien Pohjoismaiden kantaverkot ja niiden väliset yhteydet. Islanti toimi järjestössä täysivaltaisena jäsenenä, mutta sen oma kantaverkko toimi itsenäisenä alijärjestelmänä ilman yhteyttä yhteiskäyttöverkkoon. Pohjoismaisen yhteiskäyttöverkon muodostavat Suomen, Ruotsin (Gotlantia lukuun ottamatta), Norjan ja Itä-Tanskan verkot, jotka toimivat samalla taajuudella. Läntisen Tanskan verkko ja Gotlannin verkko liittyvät siihen suurjännitetasavirranjohdoin. 

Nordel lopetettiin 1.7.2009 ja sen toiminnot ja vastuut on siirretty uudelle eurooppalaiselle yhteistyöjärjestölle ENTSO-E:lle.

Kantaverkkoyhtiöt
-----------------

* Energinet (Tanska)
* Fingrid Oyj (Suomi)
* Landsnet hf (Islanti)
* Statnett SF (Norja)
* Svenska kraftnät (Ruotsi)

Lähteet
-------

1. ↑  "The Nordic electric power system", *Nordic Grid Code 2007*, s. 8. Nordel, 2007. Teoksen verkkoversio (viitattu 12.8.2008). (englanniksi)
2. ↑  *How stable is your energy supply?*. Tanskan ulkoministeriö, 12/2007. ISBN 978-87-7667-874-6. Teoksen verkkoversio (viitattu 12.8.2008). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kantaverkkoyhtiöt lakkauttivat pohjoismaisen yhteistyöjärjestönsä Nordelin  9.6.2009. Fingrid. Viitattu 26.11.2009. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Nordel
* Energinet.dk
* Fingrid Oyj
* Landsnet hf
* Statnett SF
* Svenska Kraftnät
**Ilmari Fredrik Kaijala** (28. huhtikuuta 1886 Paattinen – 13. syyskuuta 1944 Rymättylä) oli suomalainen piirtäjä ja taidemaalari. Hän oli Pro Arte-taitelijaryhmänn jäsenenä.

Kaijala oli tunnettu ennen kaikkea piirtäjänä. Hän piirsi maisemapiirroksia sekä lempeän karikatyyrisiä henkilökuvia eri yhteiskuntaluokkien ihmisistä tiede- ja virkamiehistä aina Turun torikauppiaisiin ja vossikkakuskeihin saakka. Kaijala ryhtyi maalaamaan öljyväreillä vuoden 1912 tienoilla. Maalarina Kaijala sai vaikuttensa realismista ja jälki-impressionismista. Aiheet maalauksiinsa hän sai lähinnä luonnosta.

Kaijala opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Elias Muukan ja Victor Westerholmin johdolla 1906–1910 sekä Pariisissa Académie Colarossissa 1913. Kaijala teki opintomatkoja Pariisiin, Tukholmaan ja Pietariin. Hänen piirustuksiaan ja maalauksiaan on Turun Taidemuseossa.

Kaijala toimi piirustuksenopettajana eri oppikouluissa 1908–1943 sekä tilapäisenä opettajana Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Hän kuvitti myös Tuhkimus-pilalehteä ja Lucifer-joululehteä. Kaijalan vanhemmat olivat maanviljelijä Jooseppi Kaijala ja Johanna o.s. Heikanen. 

Kaijala vietti viimeisen elinvuotensa Rymättylässä ja jatkoi sielläkin piirtämistä ja maalaamista elämänsä loppuun saakka.

Kirjallisuutta
--------------

* L. Wennervirta: *Mestaripiirtäjä Ilmari Kaijala*. Elämäkerta ja tuotannonesittelykirja. Helsinki: Otava, 1947.

Lähteet
-------

* Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli
* Wenzel Hagelstam: Antiikin lumoissa: Virtuoosimaisen piirtäjän herkkä maisema. Turun Sanomat 31.12.2005

Viitteet
--------

1. 1 2  Turkulainen taiteilijaryhmä Pro Arte. Lyhyt esittely Tampereella tänään avattavan näyttelyn johdosta, Aamulehti, 20.01.1934, nro 18, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
**Patria 6×6** on 2018 esitelty Patrian valmistama panssaroitu sotilasajoneuvo. Ajoneuvo on suunniteltu ensisijaisesti miehistönkuljetusajoneuvoksi, mutta samasta perusajoneuvosta voidaan modulaarisuutta hyödyntäen tehdä myös muita versioita eri käyttötarkoituksiin.

Patria 6x6:n suunnittelussa on pyritty toimintavarmuuteen, kustannustehokkuuteen, yksinkertaisuuteen ja helppokäyttöisyyteen. Perusajoneuvo voidaan räätälöidä erilaisiin asiakastarpeisiin laajaa optiovalikoimaa hyödyntäen. Valinnaisia ominaisuuksia ovat esimerkiksi uintivarustus, vinssi, hydropneumaattiset jousielementit, lisäsuojaus ja erilaiset asejärjestelmät. Ajoneuvo voidaan varustaa eritasoisilla asejärjestelmillä 7,62 mm konekivääristä 12,7 mm raskaan konekiväärin kautta 25/30 mm keskikaliiperin konetykkiin ja 120 mm Patria Nemo -kranaatinheitintorniin.

Ajoneuvon tilajärjestely on Patria Pasi -ajoneuvon kaltainen: ikkunoilla varustetussa etutilassa on johtajan- ja ajajanpaikat, moottoritila on ajajan takana vasemmalla, johtajan takana on takatilaan johtava yhdyskäytävä ja ajoneuvon takaosassa on tila kuljetettavalle joukolle, varusteille ja versiojärjestelmille.

Patria 6×6:n alustarakenne perustuu Patria AMVXP:n ratkaisuihin ja kompontentteihin. Ajoneuvon suunniteltu käyttöikä on vähintään 30 vuotta.

Käyttäjämaat
------------

Suomi ja Latvia sopivat 2020 yhteisen CAVS (Common Armoured Vehicle System) panssariajoneuvojärjestelmän kehittämisestä Patria 6×6 -ajoneuvon pohjalta. Ensimmäiset ajoneuvot toimitettiin Latviaan 2021. Myös Ruotsi on ilmoittanut halukkuutensa liittyä CAVS-hankkeeseen. Huhtikuussa 2023 ilmoitettiin, että Ruotsi ostaa Patria 6x6 -ajoneuvoja. Kesäkuussa 2023 ilmoitettiin, että Suomen puolustusvoimat ostaa uusia ajoneuvoja varusteineen ja mukana on varaus myöhemmin ostettavalle lisäerälle.

Tekniset ominaisuudet
---------------------

* Pituus 7,5 m
* Korkeus 2,5 m
* Leveys 2,9 m
* Teho 294 kW
* Vääntö 1870 Nm
* Nousukyky 60 %
* Suurin kuorma 8 500 kg
* Kokonaismassa 24 000 kg
* Suojaus STANAG 4569 taso K2, M2a/b (optio taso K4, M4a/b)
* Huippunopeus 100 km/h
* Kahluusyvyys 1,5 m

Lähteet
-------

1. ↑  Suomi ja Latvia sopivat panssariajoneuvojärjestelmän kehittämisestä – Patrian ajoneuvoalusta valittiin kehitystyön pohjaksi *reservilainen.fi*.  29.1.2020. Viitattu 26.8.2021.
2. ↑  Latvian Army gets new armoured wheeled vehicles from Patria *defence-blog.com*.  2.11.2021. Viitattu 9.11.2021. (englanniksi)
3. ↑  Sweden intends to join Finnish/Latvian armoured vehicle programme - Shephard Media *www.shephardmedia.com*. Viitattu 9.11.2021. (englanniksi)
4. ↑  Ruotsi ostaa Patrian panssariajoneuvoja *patriagroup.com*.  17.4.2023. Viitattu 17.4.2023.
5. ↑  Anne-Maria Niskanen: Puolustusvoimien ajoneuvohankinta tuo lisää töitä Patrian Hämeenlinnan tehtaalle *yle.fi*.  2.6.2023. Viitattu 2.6.2023.
6. ↑  Puolustusvoimat hankkii Patrialta 91 uutta panssariajoneuvoa *yle.fi*.  2.6.2023. Viitattu 2.6.2023.
7. ↑  Patria 6x6 AWV -esite Patria. Viitattu 26.8.2021. (englanniksi)
Prinsessa Marien kuninkaallinen monogrammi.
**Prinsessa Marie** (syntymänimeltään *Marie Agathe Odile Cavallier*, s. 6. helmikuuta 1976 Pariisi, Ranska) on Tanskan prinssi Joachimin aviopuoliso.

Tausta
------

Marie Cavallier syntyi Françoise Grassiotin ja Alain Cavallierin ainoana yhteisenä lapsena. Vanhempiensa avioeron jälkeen Cavallier muutti sisäoppilaitokseen Geneveen, Sveitsiin, missä hän kävi koulua vuodet 1989–1993. 

Cavallier opiskeli Bostonissa, Yhdysvalloissa ekonomiaa ja kansainvälistä kauppaa. Hän on myös opiskellut taiteita New Yorkissa. Opiskelujensa jälkeen Cavallier työskenteli New Yorkissa vuoteen 2002 saakka, jolloin hän muutti takaisin Pariisiin. Pariisissa hän työskenteli Media Marketing -nimisessä mainostoimistossa.

Prinssi Joachim
---------------

Prinssi Joachim ja Marie Cavallier kuvattiin ensimmäisen kerran yhdessä vuonna 2005. Tanskan hovi ilmoitti parin kihlauksesta 3. lokakuuta 2007, ja he avioituivat 24. toukokuuta 2008. Cavallier sai tuolloin prinsessan arvonimen. Prinsessa Marie sai avioliiton myötä myös Tanskan kansalaisuuden ja liittyi evankelisluterilaiseen seurakuntaan. Ennen avioliittoaan hän oli kuulunut katoliseen kirkkoon.

Prinsessa Mariella ja prinssi Joachimilla on kaksi yhteistä lasta, prinssi Henrik (s. 4. toukokuuta 2009) sekä prinsessa Athena (s. 2012). Prinssi Joachimilla on ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta.

Ulkomaiset tunnustukset
-----------------------

* Suomi: Suomen Valkoisen Ruusun suurristi (SVR SR)

Lähteet
-------

1. ↑  Princess Marie’s Foreign Orders *Princess Marie's Closet*.  11.04.2019.  Arkistoitu 15.5.2021. Viitattu 15.5.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tanskan prinsessa Marie** Wikimedia Commonsissa

* Prinsessa Marie Tanskan kuningashuoneen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (tanskaksi)
* Prinsessa Marie Tanskan kuningashuoneen sivustolla (englanniksi)
**Juho "Hannes" Nikolai Siivonen** (17. syyskuuta 1898, Laitila – 23. heinäkuuta 1972) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi pääasiassa maisemia ja muotokuvia.

Elämä ja ura
------------

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Stefan Siivonen ja Sanni Katri o.s. Sundell. Perhe muutti Turkuun, kun Hannes oli 11-vuotias. Lapsuutensa hän vietti silloisella Nummenpakalla, Nummenmäen esikaupunkialueella. Vanhempien avioliiton kariuduttua Hanneksesta tuli perheen pääasiallinen elättäjä.

Siivonen kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1916–1919. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Santeri Salokivi, Ragnar Ungern ja Teodor Schalin. Hänen debyyttinsä oli Turussa 1920. Vuonna 1932 hän teki stipendimatkan Ranskaan Pariisiin ja Italiaan tutustuen näyttelyihin ja museoihin. Turku-aiheita Siivosella oli hyvin paljon, mutta Turun tuomiokirkkoa hän ei koskaan maalannut tilauspyynnöistä huolimatta. Siivonen oli myös pidetty muotokuvaaja. Lisätienestiä hän hankki maalaamisen ohella toimimalla myös Turun yliopiston kirjaston vahtimestarina peräti 17 vuotta 1929–46. Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun johtajana hän toimi 1946–1950.

Hän sanoutui irti Piirustuskoulun johtajuudesta Turun Taideyhdistyksen hallituksen kanssa syntyneiden kiistojen takia. Virallisesti asia koski vain sijaisen valintaa. Siivonen olisi halunnut virkavapaalle lähtevän Laila Säilän tilalle Eino Aaltosen, mutta TTY:n hallitus halusi siihen taidearvostelijana toimineen Osmo Laineen. Oppilaat lähettivät hallitukselle vetoomuksen, että Siivosen mielipide huomioitaisiin. Siivonen oli ankaruudestaan huolimatta opettajana suosittu. Oppilaita pidettiin "pikku Siivosina", joten hallitus oli Osmo Laineen kannalla siinä, että Siivonen vaikutti liian paljon oppilaiden maalaustapaan. Oppilaita erosi koulusta protestina tapahtumalle.

Hannes Siivoselle myönnettiin Valtion taiteilijaeläke 1962. Hän kuoli 74-vuotiaana 1972. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Martta Adina o.s. Luoto ja toinen Eine o.s. Backlund. Taiteilijan kuoleman jälkeen hänen leskensä lahjoitti miehensä laajan taiteellisen jäämistön Turun taidemuseolle.

Muuta
-----

Leo Tavio tuotti 1957 lyhyen dokumenttielokuvan *Hannes Siivonen – Taiteilijan arkea*.

Lähteet
-------

* Margareta Willner-Rönnholm, Taidekoulun arkea ja unelmia, Turun Piirustuskoulu 1830–1981, Turun maakuntamuseo – Turun Taidemuseo 1996. ISBN 951-595-025-2
* Hannes Siivonen taiteilijamatrikkelissa

### Viitteet

1. 1 2  Siivonen Turun Taidemuseon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Margareta Willner-Rönnholm s. 167–169
3. ↑   Hannes Siivonen. Taiteilijan arkea. (1957) – Elonet
**Stadtlohnin taistelu** 6. elokuuta 1623 oli Katolisen liigan ja saksalaisten protestanttien yhteenotto kolmikymmenvuotisessa sodassa. Protestanttien tappioon päättynyt taistelu oli yksi sodan verisimmistä.

Tausta
------

Taistelu Sebastiaen Vrancxin maalauksessa vuodelta 1623.
Ernst von Mansfeld ja Christian Braunschweig alkoivat keväällä 1623 liikkua Ostfrieslandista kohti etelää kahta reittiä pitkin. Braunschweig kulki Ala-Saksin kautta, jossa Ala-Saksin valtakunnanpiirin kokous lupasi puolustustarkoitukseen 18 000:n miehen armeijan. Tukea odotettiin Tanskasta, Ranskasta ja Alankomaista. Joukkojen kokoaminen osoittautui kuitenkin hyvin hitaaksi. Keisari Ferinand II lähetti Ala-Saksiin Johann Tillyn, joka uhkavaatimuksella vaati uskollisuudenvalaa Ala-Saksin säädyiltä näiden rajalle saavuttuaan. Lüneburgin säädyt taipuivat uhkauksiin, jonka jälkeen maapäiviensä tahtoon taipui myös Ala-Saksin johtaja ja Braunschweig-Lüneburgin ruhtinas George. Tilanne Ala-Saksissa alkoi näin käydä liian tukalaksi Braunschweigille. Braunschweig alkoi suunnitella armeijansa yhdistämistä Masfeldin kanssa ja lähetti tälle viestin ehdottaen tapaamista Osnabrückin hiippakunnassa Westfalenin valtakunnanpiirissä. Tillyn johtaman keisarillisen armeijan onnistui kuitenkin siepata viesti ja tavoittaa Braunschweigin armeija Münsterin hiippakunnassa lähellä Stadtlohnin kaupunkia.

Taistelu
--------

Osapuolet kohtasivat taistelukentällä 6. elokuuta. Protestantit olivat lukumääräisesti alakynnessä.Braunschweigin armeijassa oli 16 000 sotilasta, 5 000 ratsumiestä, neljä kanuunaa ja kaksi mörssäriä. Thillyn komennossa oli yhteensä 28 000 miestä ja kolme tykkiä. Tykkien alivoimasta huolimatta keisarillisten joukkojen onnistui murtaa protestanttien rivit tykkitulellaan. Braunschweigin miehet kääntyivät paniikinomaiseen pakoon kohti läheistä Herfordin kaupunkia selustassa. Thillyn kroatialaiset ratsumiehet iskivät pakenijoiden joukkoon surmaten näistä monia.

Seuraukset
----------

Stadtlohnin taistelu oli yksi kolmikymmenvuotisen sodan verisimmistä. Keisarilliset ottivat vangeikseen suuren määrän protestanttien merkkihenkilöitä, kuten Sachsen-Weimarin herrtua Vilhelmin, Sachsen-Altenburgin herttua Friedrichin, reininkreivi Johann Philippin, sekä Isemburgin, Löwensteinin, Wittgensteinin ja Thounin kreivit. Yhteensä sotavangeiksi jäi 4 000 ja kaatuneita oli 6 000. Braunschweig itse pääsi pakenemaan. Braunschweig syytti tappiostaan ratsujoukkoineen paennutta Dod von Kniphausenia ja tuomitsi tämän myöhemmin Alankomaissa kuolemaan leppyen kuitenkin myöhemmin ja luopuen tuomiosta. Wienissä ja Madridissa Stadtlohnin voitoa juhlittiin soittamalla kirkonkelloja ja laulamalla *Te Deumia*. Ala-Saksin ruhtinaat oli pakotettu nöyrtymään keisarille ja protestanttien viimeinen taistelukuntoinen armeija vetäytyi Mansfeldin johdolla Alankomaihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Olli Bäckström: *Polttolunnaat - Eurooppa sodassa 1618–1630*, s. 235-237. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013. ISBN 978-952-222-394.
**Emil Fedorov** (s. 16. joulukuuta 1996 Porvoo) on suomalainen jääpalloilija, joka pelaa hyökkääjänä Ruotsin Elitserienin Vetlandassa ja Suomen maajoukkueessa.

Seurajoukkueura
---------------

Fedorov on porvoolaisen Akilleen kasvatti. Kaudella 2015–2016 hän sijoittui joukkueen kanssa Bandyliigan hopealle.

Kesällä 2016 Fedorov siirtyi lappeenrantalaiseen Veiterään, jossa hän voitti kahtena seuraavana kautena Suomen-mestaruuden. Kaudella 2017–2018 hän oli pudotuspelien paras pistemies (10 + 7 = 17) ja teki loppuottelussa kaksi maalia.

Kaudeksi 2018–2019 Fedorov siirtyi Ruotsin Elitserienin Vetlandaan, jonka kanssa hän teki kolmivuotisen sopimuksen.

Keväällä 2023 Fedorov valittiin Vuoden jääpalloilijaksi.

Maajoukkueura
-------------

Toukokuuhun 2018 mennessä Fedorov oli pelannut kahdeksan B- ja viisi nuorten maaottelua. Ensimmäiset A-maaottelunsa hän pelasi syksyllä 2018. Hänet valittiin Suomen joukkueeseen vuoden 2019 MM-kilpailuihin.

Saavutukset
-----------

**Seurajoukkueessa**

* SM-kulta: 2017, 2018 (Veiterä)
* SM-hopea: 2016 (Akilles)

**Maajoukkueessa**

* MM-hopea: 2023
* MM-Pronssi: 2019

**Henkilökohtaisesti**

* Vuoden jääpalloilija: 2023
* Urheilutoimittajain liiton vuoden jääpalloilija: 2023

Muuta
-----

Fedorov pelasi juniorina myös jääkiekkoa ja jalkapalloa. Jääkiekkoa hän pelasi B-juniori-ikäiseksi asti, ja hänen seuransa oli HIFK.

Fedorovin isä on venäläislähtöinen Artur Fedorov (Fjodorov), joka pelasi Bandyliigaa Akilleessa, Vestassa ja Botniassa. Fedorovin äidinkieli on ruotsi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Фёдоров Эмиль Артурович Федерация хоккея с мячом России. Viitattu 26.1.2019. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Päävalmentajaksi Aleksei Nikisov, Emil Fedorov edustuksen vahvuuteen Veiterä. Viitattu 26.1.2019.
3. 1 2 3 4  Pasanen, Timo: Veiterä nappasi hopeajoukkueen hyökkääjän: "Olen innoissani tästä mahdollisuudesta" *Lappeenrannan Uutiset*.  20.7.2016. Etelä-Suomen Media. Viitattu 26.1.2019.
4. 1 2 3  Emil Fedorov siirtyy Vetlandaan  11.5.2018. Suomen Jääpalloliitto.  Arkistoitu 26.1.2019. Viitattu 26.1.2019.
5. ↑  Pasanen, Timo: Emil Fedorov teki sopimuksen Ruotsiin *Uusimaa*.  11.5.2018. Etelä-Suomen Media. Viitattu 26.1.2019.
6. ↑
7. ↑  Parviainen valitsi MM ryhmän  19.1.2019. Suomen Jääpalloliitto.  Arkistoitu 26.1.2019. Viitattu 26.1.2019.
8. ↑  Emil Fedorov vaihtoi lätkän jääpalloon *Uusimaa*.  13.2.2015. Etelä-Suomen Media.  Arkistoitu 27.1.2019. Viitattu 26.1.2019.
9. ↑  Emil Fedorov *Elite Prospects*. Everysport Media Group. Viitattu 26.1.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Emil Fedorov Bandysidan.nu-sivustolla (englanniksi)
* Emil Fedorov Venäjän jääpalloliiton sivustolla (venäjäksi)

Suomen joukkue – Jääpallon MM-kilpailut 2019
Jussi Aaltonen |
Kimmo Kyllönen ||
Elias Gillgren |
Kasperi Hirvonen |
Ilari Moisala |
Tommi Määttä |
Tomi Hauska |
Teemu Määttä |
Tuomas Määttä |
Eetu Peuhkuri |
Markus Kumpuoja |
Juho Liukkonen |
Samuli Helavuori |
Ville Aaltonen |
Emil Fedorov |
Jimi Heinonen |
Mikko Lukkarila ||
Päävalmentaja: Antti Parviainen
**Aarne Armas Mikola** (ent. Nurmi, 12. joulukuuta 1901 Alastaro – 27. helmikuuta 1983) oli suomalainen taidemaalari. Saavutettuaan mainetta taiteilijana hän muutti aiemman sukunimensä Nurmen Mikolaksi. 

Mikola oli tuottelias taiteilija, joka maalasi muun muassa maisemia, kaupunkikuvia ja saaristoaiheita. Hänen teostensa värimaailma on rikas mutta hallittu ja peruspohjaltaan usein verraten yksinkertainen. 

Mikolan teoksia oli ensi kertaa julkisesti esillä Turussa vuonna 1920. Hän opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1917–1920. Mikola opiskeli Turun Taideyhdistyksen stipendillä Italiassa 1933.

Mikola oli Turun Taiteilijaseuran perustajajäsen ja toimi myöhemmin monien vuosien ajan seuran ja sen kuvataiteilijoiden ryhmän johtokunnassa. Hän oli mukana myös Pro Arte -taiteilijaryhmän toiminnassa. Vuonna 1975 Mikolalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1982. 

Mikolan vanhemmat olivat maanviljelijä Erland Mikola ja Olga Junnila.

Lähteet
-------

* Kuvataiteilijamatrikkeli

Viitteet
--------

1. 1 2 3  Turkulainen taiteilijaryhmä Pro Arte. Lyhyt esittely Tampereella tänään avattavan näyttelyn johdosta, Aamulehti, 20.01.1934, nro 18, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Turun Taideyhdistyksen vuosinäyttely. Uusi Suomi, 26.5.1935.[vanhentunut linkki]
Professori Baltazaria esittävä patsas Zagrebissa.
**Professori Baltazar** (kroatiaksi *Profesor Baltazar*) on vanhasta keksijästä kertova kroatialainen lapsille suunnattu animaatiotelevisiosarja, jota tehtiin vuosina 1967–1978. Sen on luonut animaattori Zlatko Grgić.

Sisältö
-------

Sarja pyörii hyväntahtoisen neron, professori Baltazarin ympärillä. Jokaisessa jaksossa jollakulla hänen ympäristössään on ongelma, jota hän pohtii asianmukaisesti ja löytää siihen aina ratkaisun. Sitten hän aktivoi maagisen koneen ja tuottaa keksinnön, joka ratkaisee ongelman.

Sarjan hahmot eivät puhu millään ymmärrettävällä kielellä, ja jaksojen juonen kertoo sen sijaan kertoja puheenvuorossa.

Historia
--------

Sarjan loi televisiota varten kroatialainen animaattori Zlatko Grgić Zagreb Filmin studiossa. Siitä tehtiin 59 jaksoa vuosina 1967–1978.

Animaatiosarjaa on esitetty seuraavina vuosina entisen Jugoslavian lisäksi lukuisissa muissakin maissa, kuten muun muassa Tanskassa, Suomessa, Saksassa, Iranissa, Italiassa, Norjassa, Portugalissa, Etelä-Koreassa, Ruotsissa, Israelissa, Kanadassa, Ranskassa, Kreikassa, Alankomaissa, Uudessa-Seelannissa, Romaniassa, Espanjassa, Iso-Britanniassa ja Zimbabwessa.

Sarjakuvan suosion syynä on todennäköisesti sen rauhanomaisuus, väkivallan tai voiman puuttuminen ongelmien ratkaisukeinona.*kenen mukaan?* Professori itse on kuvattu hyväntahtoisena ja pasifistisena, joka pyrkii aina ratkaisemaan ongelmia mielikuvituksen ja järjen avulla sekä varmistamaan, että kaikilla menee paremmin.
**Alfred Gustav Petrelius** (26. kesäkuuta 1863 Savonlinna – 6. kesäkuuta 1931) oli suomalainen geodesian professori.

Petreliuksen vanhemmat olivat värjäri Abraham Petrelius ja Josefina Charlotta Lindholm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Kuopion lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1888 pääaineenaan astronomia ja maisteriksi 1890.

Petrelius toimi Polyteknillisen opiston maanmittausosastolla käytännöllisen geometrian opettajana vuodesta 1890 ja Teknillisen korkeakoulun geodesian professorina 1908–1931.

Petrelius osallistui Sodankylän polaariretkikuntaan 1882–1884 sekä maanmittauksesta ja kartoituksesta vastaavana suomalaisten tiedemiesten Suureen Kuolan retkeen 1887. Hän laati mittausten perusteella vuonna 1890 ilmestyneen Kuolan niemimaan yleiskartan. Petrelius teki vielä toisen retken Kuolaan 1891 geologi Wilhelm Ramsayn, mineralogi Viktor Hagmanin ja oppaana toimineen vienankarjalaisen Mikko Ivanovin kanssa.

Lähteet
-------

* Petrelius Alfred Gustaf. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* Oulun yliopiston kirjasto : Tutkijoiden Lappi : Tutkimusmatkailijat

Aiheesta muualla
----------------

* Peter Holmberg & Johan Stén, Att observera, mäta och räkna s. 357-359, 362, 365, 367

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |