recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**William Shaner** (s. 25. huhtikuuta 2001 Colorado Springs, Colorado, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ampuja ja olympiavoittaja.

Shaner aloitti ampumaurheilun 9-vuotiaana 4H-järjestön ohjelmassa. Junioiden kansallisen olympiamestaruuden Shaner voitti 11-vuotiaana makuuammunnasta. Hän nousikin 14-vuotiaana junioreiden maajoukkueeseen. Vuoden 2017 junioreiden maailmanmestaruuskilpailuissa Shaner oli 10 metrin ilmakiväärissä sekä 50 metrin makuuammunnassa 35:s. Seuraavana vuonna hän voitti makuulta junioreiden maailmanmestaruuspronssia ja sijoittui 10 metrin ilmakiväärissä sekä sekajoukkueiden kilpailuissa yhdenneksitoista. 50 metrin kolmen asennon kisassa hän oli 31:s.

Ammunnan maailmancupin osakilpaluihin Shaner on osallistunut vuodesta 2016. Vuoden 2021 maailmancupissa Shaner voitti 10 metrin ilmakiväärin osakilpailun Osijekissa ja New Delhissä. Shaner pääsi edustamaan Yhdysvaltoja Tokion olympialaisiin. Vuonna 2021 järjestyissä kisoissa Shaner voitti 10 metrin ilmakiväärissä olympiakultaa. Hän oli lajin toiseksi nuorin olympiavoittaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Shaner, William The Tokyo Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games.  Arkistoitu 25.7.2021. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
2. 1 2  William Shaner USA Shooting. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
3. ↑  USA's William Shaner wins 10m Air Rifle Men with new Olympic Record  25.7.2021. The Tokyo Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games.  Arkistoitu 25.7.2021. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
William Suff vuonna 2007.
**William Lester Suff** (s. 20. elokuuta 1950 Torrance, Kalifornia), syntyjään **Bill Lee Suff**, on yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. 

Suff sai vuonna 1974 Texasissa tuomion kaksikuukautisen tyttärensä hakkaamisesta kuoliaaksi. Vaikka vankeusrangaistuksen pituus oli 70 vuotta, Suff armahdettiin vuonna 1984. Vuodesta 1986 alkaen hän surmasi vähintään kaksitoista prostituoitua Riversiden piirikunnassa Kaliforniassa. Hän raiskasi uhrinsa ja puukotti, kuristi ja joskus silpoi heitä.

Suff pidätettiin tammikuussa 1992. Hänet todettiin vuonna 1995 syylliseksi 12 naisen murhaan ja lisäksi yhden murhayritykseen. Poliisi epäili hänen olevan vastuussa jopa 22 henkirikoksesta. Syyttäjä toi esiin todistusaineistoa, jonka perusteella Suff oli ensimmäisen vankeustuomionsa jälkeen ollut väkivaltainen myös toisen vaimonsa kanssa saamaa tytärtä kohtaan. 26. lokakuuta 1995 Suff tuomittiin kuolemaan.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:William Suff
**Aleksei Nikolajevitš Sokirski** (ven. Алексей Николаевич Сокирский, aiemmin **Oleksi Mykolaiovytš Sokyrskyi** (ukr. Олексій Миколайович Сокирський, s. 16. maaliskuuta 1985 Horlivka, Ukrainan SNT) on ukrainalaissyntyinen moukarinheittäjä, joka on ollut Venäjän kansalainen heinäkuusta 2014 lähtien. 185 senttimetriä pitkä ja 108 kilogrammaa painava Sokirski edustaa krasnodarilaista seuraa. Aiemmin hän edusti AR Krim -seuraa. Hänen ennätyksensä on vuonna 2012 Madridissa heitetty 78,91 m.

Sokirski sijoittui neljänneksi vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa tuloksella 78,25 m. Hän jäi pronssista vain 46 senttimetriä. MM-kilpailuihin Sokirski on osallistunut kolmesti: Berliinissä 2009 ja Daegussa 2011 hän jäi alkukarsintaan, Lontoossa 2017 hän sijoittui viidenneksi. EM-kilpailuissa Sokyrskyi on ollut mukana kolmesti, parhaana sijoituksenaan vuoden 2010 kuudes sija Barcelonasta. Kesäuniversiadeista 2009 Sokyrskyi saavutti pronssia tuloksella 73,73 m.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 78,91 m (Madrid 2012)

Lähteet
-------

1. ↑  Aleksei Sokirski Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
2. ↑
3. 1 2  Aleksei Sokirski Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Moisöfjärden Suinonsalmen sillalta nähtynä.
**Moisöfjärden** on pieni merenselkä lounaisessa Espoossa. Selkä rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Soukkaan, idässä ja etelässä puolestaan Suvisaaristoon.

Moisöfjärden on runsassaarinen. Soukan alueella sijaitsevat muun muassa Björkholmen, Kornholmen ja Hönsholm. Suvisaariston alueella sijaitsevat Munkholmarna, Majholmen, Käringholmen, Högholmen, Skaddan ja Kotisaari sekä Moisö.

Moisöfjärdenin lounaisosasta on salmiyhteys Aisarfjärdenille ja edelleen Suomenlahden ulapalle. Pohjoisosasta on reitti kapean Suinonsalmen kautta itään Ryssjeholmsfjärdenille. Moisöfjärdenin itäisimmästä kolkasta puolestaan kulkee venereitti Bosundin kautta Bredvikeniin.

Kaudella 1971–2000 Moisöfjärdenin ympäristön vuotuinen keskilämpötila oli 5,6 °C ja sademäärä 650 mm. Kesän keskilämpötila oli noin 16 °C.

Moisöfjärdenin pohjoisrannalla sijaitsee Hanikan uimaranta ja itärannalla Svinön uimaranta. Moisöfjärdenillä on kesäisin reittiliikennettä, alukset pysähtyvät Suinonsalmen saaristovenelaiturilla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Moisöfjärden Espoon opaskartalla
2. ↑  UIMAVESIPROFIILI HANIKAN UIMARANTA, ESPOO HANIKAN UIMARANTA : 4. SIJAINTIVESISTÖ *Hanikan uimaranta*. Espoon kaupunki. Viitattu 12.3.2019.
3. ↑  Suinonsalmen saaristovenelaituri
**Juho William Sippola** (21. marraskuuta 1874 Kauhava – 27. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja sekä kirjapainon ja koulutarvikeosaston johtaja. Hän toimi myös raittiusliikkeessä.

William Sippolan vanhemmat olivat nuorisoseuraliikkeen perustaja, metallinkaivertaja ja maanviljelijä Matti Sippola ja Maria Josefina Silfverberg. Hän oli naimisissa vuodesta 1900 Selma Allénin kanssa. William Sippolan veljiä olivat rakennusmestari ja itsenäisyysaktivisti Ahto Sippola (1885–1941), Suomen sisällissodan aikainen suojeluskuntapäällikkö ja rakennusmestari Veikko Sippola (1887–1955), jääkärikapteeni Vilkas Sippola (1889–1937), jääkärivänrikki Siro Aarne Sippola (1896–1919) ja jääkärivänrikki Urho Sippola (1899–1918).

Sippola valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1897. Hän oli opettajana ensin Evijärvellä 1897–1899, Sippolassa 1899–1900 ja Jaakkimassa 1901–1902. Sippola toimi sitten opettajana Helsingissä 1902–1923 ja 1930–1938. Hän toimi samalla myös valtioneuvoston julkaisuvaraston johtajana 1916–1923 sekä valtioneuvoston kirjapainon ja sitomon johtajana 1921–1923. Maalaiskuntain Liiton koulutarvikeosaston johtajana Sippola oli 1921–1929. Hän toimi lisäksi vuonna 1919 sosiaaliministeriön raittiusosaston alkoholiliikkeen apulaisjohtajana ja eduskunnan sivistysvaliokunnan sihteerinä. Kylväjä-lehden toimittajana Sippola oli 1900–1904.

Sippola oli Raittiuden Ystävien keskushallituksen jäsenenä 25 vuoden ajan. Hän oli mukana perustamassa Valistus-kustannusyhtiötä ja Kansakouluväen erorahastoa ja kuului useiden yhdistysten ja seurojen, muun muassa Suomen Kirjastoseuran, johtokuntiin.

63-vuotiaana kuollut William Sippola on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Julkaisuja
----------

* *Yleiset kirjastot ennen ja nyt: 53-kuvainen sivistyshistoriallinen kuvasarja*. Kansanvalistusseura, Helsinki 1910
* *Uno Cygnaeus ja kuvia Suomen seminareista*. Kansanvalistusseura, Helsinki 1912, 1916
* *Ensimäinen seminaarien kirjastonhoitajien kokous Helsingissä 9-14 p:nä tammikuuta 1911*. Suomen senaatti, Helsinki 1913
* *Kemialliset kokoelmat kansakouluja varten ynnä opas kemiallisten kokeiden tekemiseen*; kirj. W. Bonsdorff ja W:m Sippola. Koulutarpeiden keskusliike-oy, Helsinki 1914, 2. painos 1920
* *Förteckning över de på statsverkets bekostnad utkomma publikationer, som allmänheten kan mot postförskott rekvirera från Finlands senats bibliotek*. Helsingfors 1917

Suomennoksia
------------

* Andr. Sch. Steenberg : *Koulu ja kirjat* ; tekijän luvalla suomeksi sovitti Wm Sippola. Kansanvalistusseura, Helsinki 1908

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Opettaja William Sippola kuollut, Aamulehti, 29.01.1938, nro 27, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 29.01.1938, nro 27, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  Opettaja William Sippola kuollut, Helsingin Sanomat, 29.01.1938, nro 27, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Matti Sippolan lapset vuonna 1918, Jarmo Haapamäen sukusivut
5. ↑  William Sippolan ja Selma Allénin kihlajaiskuva vuodelta 1900, Jarmo Haapamäen sukusivut
6. ↑  Hautahaku.fi : Sippola Juho William
Gennaro Righelli vuonna 1930.
**Gennaro (Salvatore Gennaro) Righelli** (12. joulukuuta 1885 Salerno – 6. tammikuuta 1949 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Isänsä kanssa napolilaisteatterin näyttelijänä toiminut Righelli työskenteli vuodesta 1909 lähtien Cinesin käsikirjoittajana ja vuodesta 1911 ohjaajana. Hän ohjasi muun muassa napolilaiselle Vesuvio Filmille kolmisenkymmentä elokuvaa, joiden pääosia esitti usein hänen vaimonsa Maria Jacobini. Italian elokuvateollisuuden lamavuosina Righelli työskenteli ohjaajana Saksassa.

Stefano Pittaluga kutsui Righellin vuonna 1929 takaisin Cinesille, jossa hän ohjasi Italian ensimmäisen äänielokuvan *La canzone dell’amore* ("Rakkauden laulu", 1930). Jatkossa hän teki useita melodraamoja ja komedioita, joissa esiintyivät muun muassa sisilialainen Angelo Musco sekä Anna Magnani. Righellin viimeinen elokuva oli *Il corriere del re* ("Kuninkaan sanansaattaja") vuonna 1947. Hänen tyttärensä Lean pojat Luciano ja Sergio Martino ovat myös elokuvaohjaajia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Poppi, Roberto: *Dizionario del cinema italiano. I registi: dal 1930 ai giorni nostri*, s. 359. Roma: Gremese, 2002. ISBN 88-8440-171-2.
2. 1 2  Moliterno, Gino: *Historical Dictionary of Italian Cinema*, s. 266–267. Lanham, Toronto, Plymouth: The Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-6073-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gennaro Righelli** Wikimedia Commonsissa

* Gennaro Righelli Elonetissä.
* Gennaro Righelli Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
Koneen pienoismalli
Koneen pienoismalli takaa
**Iljušin Il-214** on ollut Venäjälle Antonov An-22-kuljetuslentokoneita korvaavan ja Intialle Antonov An-32-koneita korvaavan Intian kanssa yhteistyössä toimeenpantava lentokoneprojektin venäläinen työnimi.

*Pääartikkeli Intian ja Venäjän kuljetuskoneprojekti*
Intian ja Venäjän sopimuksissa lentokoneen projektinimenä on sen tyyppimääritelmä, monikäyttöinen kuljetuskone, multi-role transport aircraft (MTA).

Merkittävin ero Iljušin Il-214:n ja MTA:n välillä suunnitteluvaiheessa on ollut se, että Intia on hankkimassa koneisiinsa länsimaiset suihkuturbiinit ja Venäjä venäläiset.

Iljušin Il-214/MTA -lentkokoneen valmistus on tarkoitus aloittaa 2008 ja sen pohjalta suunnitellaan valmistettavaksi useita versioita.

Keskipitkän matkan kuljetusversiota on kutsuttu työnimellä Il-214T ja sadan matkustajan matkustajakoneversiota työnimellä Il-214-100.

Intia pyrkii korvaamaan MTA:lla 112:a Neuvostoliitosta 1980-luvulla ostamaansa Antonov An-32:a. Aluksi Intia sitoutuu hankkimaan kuitenkin vain 45 MTA:a.

MS-21 (Bliže-srednij magistralnyj samoljot MS-21)
-------------------------------------------------

11. maaliskuuta 2003 ilmoitti Jakovlev, että sen Jakovlev Jak-242 ja Iljušin Il-214 -projektit yhdistetään projektiksi MS-21 (Ближне-средний магистральный самолет МС-21). Iljušin ryhtyi yhteistyöhön Jakovlevin kanssa, kun Jakovlev Jak-242 oli osoittautumassa Iljušin Il-214:ää paremmaksi projektiksi venäläisessä tarjouskilpailussa.

Aiheesta muualla
----------------

* Jakovlevin tiedote projektien yhdistämisestä (venäjäksi)
* Jakovlevin tiedote MS-21:stä (venäjäksi)
**Xv6** on Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä, joka on suunnattu opetuskäyttöön. Xv6 on saanut inspiraatiota John Lionsin kuuluisasta kirjasta *Commentary on UNIX 6th Edition*, joka kuvailee Unixin kuudetta versiota ("Sixth Edition"). Xv6 on kehitetty kesällä 2006 MIT:ssä ja se on siirretty RISC-V-suorittimille.

Xv6:n lähdekoodit on julkaistu MIT-lisenssillä.

Historia
--------

MIT:ssä ei ollut vuosiin käyttöjärjestelmätekniikan kurssia ja vuonna 2002 kurssi aloitettiin käyttöjärjestelmien suunnitteluun liittyen. Kurssilla käytettiin Lionsin kirjaa Unix V6:sta.

Unix V6 oli opetuksen kannalta hankala, koska se oli tehty vanhalla versiolla C-kielestä, joka edelsi K&R C -versiota, ja se oli tehty vanhentuneelle PDP-11:sta, jonka arkkitehtuurin ymmärtäminen oli yksi haaste. Kesällä 2006 V6 korvattiin uudella ANSI C:llä kirjoitetulla käyttöjärjestelmällä, jota voitiin käyttää x86-suoritinta käyttävillä koneilla.

Lähteet
-------

1. ↑  Xv6, a simple Unix-like teaching operating system *pdos.csail.mit.edu*. Viitattu 26.11.2022. (englanniksi)
2. ↑  mit-pdos / xv6-public *github.com*. Viitattu 29.11.2022. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Xv6, a simple Unix-like teaching operating system *pdos.csail.mit.edu*. Viitattu 29.11.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Conception des Systèmes d’Exploitation (PDF) (ranskaksi)
* CS 4414 Spring 2022 (englanniksi)
Klubin edusta vuonna 2009.
Gilman Street -klubi. Kuva vuodelta 2007.
**924 Gilman Street** on Berkeleyssä, Kaliforniassa sijaitseva vaihtoehtoklubi. Maximum Rock’n’Roll -lehden perustaja Tim Yohannan otti 924 Gilman Streetin haltuunsa vuonna 1986. Punk-yhtyeillä ei ollut Berkeleyssä paikkaa, jossa tavata samanhenkisiä ihmisiä. Entinen rottinkihuonekaluliike vanhalla tehdasalueella sopi hyvin heidän tarpeisiinsa, ja rakennuksen vuokrasopimuksesta päästiin yhteisymmärrykseen. Rakennusta täytyi remontoida reilusti, ja työvoimana oli lukuisia punknuoria. Gilman Street läpäisi kaikki turvatarkastukset ja klubin ensimmäinen keikka soitettiin 31. joulukuuta 1986. Klubin motto "All Ages" juontaa siitä, että klubille ovat tervetulleita kaikenikäiset ihmiset, sillä siellä ei tarjoilla alkoholia. Olut on silti virrannut aina Gilman Streetin ympäristössä. Gilman Streetillä ovat soittaneet muun muassa Green Day (silloinen Sweet Children), Operation Ivy, The Lookouts ja suuri joukko muita yhtyeitä.

Lähteet
-------

* Myers, Ben: *Green Day – Amerikan idiootit & uuspunkin kukoistus*. Turku: Sammakko, 2006. ISBN 952-483-043-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **924 Gilman Street** Wikimedia Commonsissa

* Klubin verkkosivut (englanniksi)
**Ilkka Tapani Asteljoki** (5. syyskuuta 1942 Helsinki – 15. maaliskuuta 2005) oli suomalainen everstiluutnantti, joka toimi muun muassa Lapin jääkäripataljoonassa ja YK-tehtävissä.

Asteljoen vanhemmat olivat poliisitarkastaja Olli Asteljoki ja Rauni Essman. Hänen puolisonsa vuodesta 1965 oli Liisa Siitonen. Heidän poikansa on everstiluutnantti Oula Asteljoki (s. 1968).

Asteljoki tuli ylioppilaaksi Kouvolan lyseosta 1962 ja suoritti Kadettikoulun 1966 ja esiupseerikurssin 1979. Hän toimi Kymen jääkäripataljoonassa opetusupseerina 1963 ja Lapin jääkäripataljoonassa opetusupseerina 1966–1968, komppanianpäällikkönä 1968–1969 ja komppanian- ja toimistopäällikkönä 1974–1976. UNTSO:n sotilastarkkailija Asteljoki oli 1973–1974, Kadettikoulun opetusupseeri 1976 ja komppanianpäällikkö UNEF II -joukko-osastossa 1976–1977. Päällystöopiston komppanianpäällikkönä ja kurssinjohtajana hän toimi 1977–1980 ja Jääkäriprikaatissa kuljetusupseerina 1980–1984 ja komppanianpäällikkönä 1984–1987 sekä pataljoonaupseerina 1987–1989. SURB/UNIFIL-joukoissa Asteljoki toimi 1989–1990, Lapin jääkäripataljoonan komentajan sijaisena 1990 ja pataljoonaupseerina 1991 sekä vielä Jääkäriprikaatin reservialiupseerikoulun johtajana 1992. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi 1993, mutta toimi vielä sen jälkeen SMO/UNPROFOR-tehtävissä 1994–1995 ja CMO/PFP COG5-7 -tehtävissä 1996–1997.

Asteljoki ylennettiin vänrikiksi 1963, luutnantiksi 1966, yliluutnantiksi 1969, kapteeniksi 1973, majuriksi 1983 ja everstiluutnantiksi 1992.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kadettiupseerit 1920–2010*, s. 56. Kadettikunta/Upseeriliitto, Helsinki 2010.
2. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 45. Asteljoki, Ilkka Tapani. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
Ilkka-Eemeli Laari
**Ilkka-Eemeli Laari** (s. 29. toukokuuta 1989) on suomalainen lakimies ja entinen lumilautailija, joka kilpaili half-pipessa. Hän edustaa Nilsiä-Ski:tä.

Vuonna 2005 Laari sijoittui half-pipessa neljänneksi Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Montheyssa. Lumilautailun maailmancupissa Laari kilpaili ensimmäisen kerran tammikuussa 2006 sijoittuen Leysinin half-pipessa 34:nneksi. Ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan palkintokorokesijoituksensa Laari saavutti oltuaan kolmas Saas-Feen half-pipessa lokakuussa 2008. Vuonna 2009 Laari sijoittui neljänneksi lumilautailun MM-kilpailuissa Gangwonissa. Nuorten MM-kilpailuissa Naganossa 2009 hän saavutti pronssia. Lumilautailun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui viidenneksi.

Urheilu-uran jälkeen Laari aloitti korkeakouluopinnot Lapin yliopistossa ja valmistui oikeustieteen maisteriksi vuonna 2018. Laari käsitteli pro gradu -tutkielmassaan perhe- ja jäämistöoikeudellisten kiinteistösaantojen lainhuudatus- ja varainsiirtoverovelvollisuutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ilkka-Eemeli Laari Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Ilkka-Eemeli Laari *Linkedin*. Viitattu 9.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Ilkka-Eemeli Laari worldsnowboardtour.com-sivustolla
* Ilkka-Eemeli Laari Kuosi Freestylen sivuilla[vanhentunut linkki]
Ilka Minor vuonna 2013
**Ilka Minor** (s. 30. huhtikuuta 1975 Klagenfurt) on itävaltalainen ralliautoilun kartanlukija. Minorin suurimpiin saavutuksiin kuuluu muun muassa N-ryhmän Itävallan-mestaruus vuonna 2002. Manfred Stohl ja Ilka Minor valittiin Itävallassa vuoden moottoriurheilijoiksi vuonna 2005. Kaudella 2006 he ajoivat kolmanneksi Meksikon MM-rallissa ja sijoittuivat MM-sarjassa neljänneksi. Vuonna 2010 Minor siirtyi Henning Solbergin kartturiksi. Selkävamman vuoksi Minor joutui jättämään kauden väliin, mutta kuntoutui kaudelle 2011 ja voitti Michael ‘Beef’ Park Trophyn. Kaudella 2013 hän toimi Jevgeni Novikovin kartturina. Hän aloitti Novikovin kartturina jo kauden 2012 kisoissa, kun tämän vakiokartturi Denis Giraudet loukkaantui.
Kaudelle 2014 Minor palasi Henning Solbergin kartturiksi ja jatkoi tämän kanssa kauden 2019 loppuun. Kaudella 2020 Minor toimi niin ikään norjalaisen Eyvind Brynildsenin kartanlukijana Viron, Turkin ja Sardinian ralleissa sekä Monzan rallissa lähinnä Formula E kuljettajana tunnetun Maro Engelin kartanlukijana. Kauden 2021 avanneessa Monte Carlon rallissa Minor toimi itävaltalaisen WRC3 kuljettaja Johannes Keferböckin kartanlukijana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Shacki: Ilka Minor - rally profile eWRC-results.com *eWRC-results.com*. Viitattu 11.3.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ilka Minor-Petrasko**.
* Ilka Minorin viralliset nettisivut (saksaksi)
* World Rally Championship - Drivers & Teams - Co-drivers - Ilka Minor (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Omnivore-mobiiliooppera** on Miika Hyytiäisen säveltämä ja Jaakko Nousiaisen kirjoittama ja ohjaama mobiililaiteympäristöön toteutettu kännykkäooppera, uusi teosformaatti. Se on musiikkiteatterin keinoja ja ilmaisua laajentava audiovisuaalinen taideteos, jonka aiheena on ruoka sekä siihen liittyvät erilaiset uskomukset. Tähän viittaa myös teoksen nimi (suom. *kaikkiruokainen*).

Ooppera on sävelletty mezzosopraanolle, sähkökanteleelle, kotolle ja klarinetille. Teoksen muusikkoina toimivat Essi Luttinen (mezzosopraano), Eva Alkula (kantele/koto) sekä Lauri Sallinen (klarinetti). Libretto on kirjoitettu englanniksi.
*Omnivore* on 7-osainen, episodimainen teos, jonka kokonaiskesto on noin 20 minuuttia. Yksittäiset osat kestävät noin 30 sekunnista 3 minuuttiin. Sitä seurataan älypuhelimista ja taulutietokoneilta.

Libretto, rakenne ja ohjaus
---------------------------

*Omnivoren* aiheena on ruoka ja syöminen, sekä kaikki erilaiset uskomukset ja rituaalit, joita ruokaan ja ruokailuun liittyy. Käyttäjä tapaa teoksessa henkilön, joka kulkee nimellä "O" (Essi Luttinen)."O", käy läpi tunteitaan, ja analysoi kokemuksiensa läpi omaa suhdettaan ruokaan, syömiseen ja sitä kautta edelleen kehoonsa ja seksuaalisuuteensa. "O" opastaa, neuvoo ja kiusaa teoksen käyttäjää myötäelävällä ja humoristisella otteella.*lähde?*

Toteutus
--------

*Omnivoren* kuvaukset on toteutettu yhteistuotantona Suomen Kansallisoopperan kanssa. Teos julkaistiin 11. lokakuuta 2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Omnivore the Opera
* YLE/Suomessa maailman ensimmäinen mobiiliooppera
* Jaakko Nousiainen maailman ensimmäisen mobiilioopperan ohjaaja (Arkistoitu – Internet Archive)
**Michael Jung** (s. 31. heinäkuuta 1982 Bad Soden am Taunus) on saksalainen kenttäratsastaja ja olympiavoittaja. Jung on 170 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.

Jung voitti vuoden 2012 kesäolympialaisista kultaa sekä henkilökohtaisesta että joukkuekilpailusta hevosellaan *La Biothesque Sam*. 30:ntenä syntymäpäivänään Jung teki historiaa olemalla ensimmäinen kenttäratsastaja, joka on hallitseva mestari sekä olympialaisissa, MM-kilpailuissa ja EM-kilpailuissa. Vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta Jung saavutti kultaa yksilökilpailusta ja hopeaa joukkuekilpailusta. MM-kilpailuista Jung on saavuttanut yhden yksilökullan, yhden joukkuekullan ja yhden yksilöhopean. EM-kilpailuista hänellä on kaksi yksilö- ja joukkuekultaa sekä yksi henkilökohtainen pronssi. 

Jungin valmentajana toimii hänen isänsä Joachim Jung.

Lähteet
-------

1. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Michael Jung** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Dromornithidae** on sukupuuttoon kuollut lentokyvyttömien lintujen heimo. Ne elivät Australiassa neogeenikaudella, mutta ovat nykyään kuolleet sukupuuttoon. Niiden luultiin kauan kuuluvan strutsilintuihin, mutta nykyään ne on luokiteltu sorsalintuihin. Läheisimmät elävät sukulaiset ovat sorsat. Nimi **Dromornithidae** tulee kreikan kielen sanoista **dromaios** (tarkoittaa nopeaa juoksijaa) ja **ornis** (tarkoittaa lintua).
Dromornithidae-heimon linnut olivat suurikokoisia ja *Dromornis stirtoni* kasvoi jopa yli 3-metriseksi. Heimo tunnetaan suuresta nokasta, jota käytettiin ainakin siementen murskaamiseen.

Ulkonäkö
--------

Dromornithidae-heimon jäsenet näyttivät suurilta emuilta tai moailta. Useimmat olivat raskasrakenteisia, joilla oli voimakkaat jalat ja suuresti supistuneet siivet. Viimeiset luut varpaissa muistuttivat enemmän pieniä kavioita kuin kynsiä. Nämä linnut kasvoivat 1,5-metrisistä jopa 3-metrisiin (*Dromornis stirtoni*, luultavasti suurin elänyt lintu).

Lajit
-----

Vuonna 2005 viisi sukua ja seitsemän lajia oli löydetty, ja ainakin yksi uusi suku on työn alla. Pienin heimon laji oli luultavasti Barawertornis tedfordi, joka painoi 80–95 kg. Kaksi Ilbandornis-suvun lajia (Ilbandornis lawsoni ja Ilbandornis woodburnei) olivat suurempia, mutta heikompijalkaisia kuin muut dromornithidae-heimon jäsenet. Bullockornis planei ja Genyornis newtoni olivat raskasrakenteisia ja 2–2,5 m pitkiä ja ne painoivat noin 220–240 kg. Suurimmat heimon linnut olivat Dromornis-suvun Dromornis australis ja Dromornis stirtoni.

Levinneisyys
------------

Dromornithidae-heimon jäseniä on toistaiseksi löydetty vain Australiasta. Suurin osa löydöistä on löytynyt mantereen itäosista, tosin myös Länsi-Australiasta ja Tasmaniasta on löydetty fossiileja. Pohjoisterritoriosta on löydetty usein juuri Dromornithidae-heimon fossiileja.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q855948
* Wikispecies: Dromornithidae
* EoL: 4434100
* Fossilworks: 39290
* GBIF: 4851589
* IRMNG: 100814

 |

 |
**Virtasalmen kotiseutumuseo** on vuonna 1956 perustettu kotiseutumuseo, joka nykyisin toimii Pieksämäen Virtasalmen pitäjän kirkonkylässä, Virtasalmen kirkkoa vastapäätä.

Museo toimi aluksi Virtasalmen maamiesseurantalon pihalle vuonna 1957 siirretyssä nelihuoneisessa luhtiaitassa, joka vihittiin museoksi kesällä 1960. Kun kokoelmia elokuussa 1979 tarkasteltiin, havaittiin että niiden säilytys ja kiinnitystapa lämmittämättömässä ja valaisemattomassa luhtiaitassa oli rikkonut osaa esineistä.

Museorakennuksena on vuodesta 1983 lähtien toiminut Virtasalmen kirkkoa vastapäätä sijaitseva punainen puutalo, Virtasalmen entinen kunnantupa. Kuntaliitosten myötä museo siirtyi joksikin aikaa Pieksänmaan kunnan museoksi (2004–2006) ja vuoden 2007 alusta Pieksämäen kaupungin Virtasalmen kaupunginosan museoksi. Vuonna 1913 valmistuneen museorakennuksen omistaa Pieksämäen kaupunki. Rakennuksessa on ollut pankkitoimintaa ja se oli myös virtasalmelaisten kirkontoimitusten paikkana kovimpina pakkasilla, ennen kuin kirkoon saatiin lämmitys vuonna 1923. Rakennus on luokitelu maakunnallisesti merkittäväksi rakennetun kulttuuriperinnön kohteeksi.

Kotiseutumuseo esittelee virtasalmelaisten elinkeinoja ja kunnallista elämää. Museon aukiolosta huolehtii Virtasalmen käsityöläiset ry, jolla on samassa tilassa paikallisten käsitöiden ja kudonnaisten myyntinäyttely. Museon pihapiirissä on Virtasalmen perinnepuisto.

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5  Virtasalmen kotiseutumuseo ja perinnepuisto Savonlinnan maakuntamuseo, etelasavonmuseot.fi. Viitattu 8.8.2021.
3. 1 2 3  Virtasalmen entinen kunnantupa Etelä-Savon kulttuuriperintötietokanta, esku.fi. Viitattu 8.8.2021.
4. 1 2  Kalevi Rikkinen (toim.) ja Hannes Sihvo (toim.), *Finlandia: Otavan iso maammekirja*, Otava, 1985 (ISBN 951-1-08345-7, viitattu 8 elokuuta 2021), Virtasalmi , s. 383 (Osa 5: Keski-Suomi, Etelä-Savo)View and modify data on Wikidata
5. 1 2  Pieksämäen kaupungin kulttuurihistoriallisten museoiden kokoelmapoliittinen ohjelma 2018–2028 (pdf) (s. 1, 3-5)  31.5.2018. Savonlinnan maakuntamuseo, etelasavonmuseot.fi. Viitattu 8.8.2021.



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Virtasalmen kotiseutumuseo (Q107092763)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kotiseutumuseo, kulttuuriperintö |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Pieksämäki |
|  |
| sijainti | Virtasalmi |
|  |
| katuosoite | Virastotie 1, 77330 Virtasalmi |
|  |
| koordinaatit | 62°08′01″N 27°27′53″E﻿ / ﻿62.13355°N 27.46467°E﻿ / 62.13355; 27.46467 |
|  |
|  |

 |
**Kavoúsi Vrontás** (kreik. Καβούσι Βροντάς; myös *Kavoúsi Vrondá*) on minolaisaikaisen asutuksen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Ierápetran kunnassa noin 1,25 kilometriä etelään nykyisestä Kavoúsin kylästä, josta se on saanut nimensä.

Kavoúsi Vrontáksen (merkitty tähdellä) ja Kavoúsi Kástron (merkitty ympyrällä) paikat mereltä nähtynä, alempana Kavoúsin kylä.
Kavoúsi Vrontáksen paikka on ollut asuttu erityisesti myöhäisellä minolaisella kaudella IIIC (LM IIIC) noin 1200–1100 eaa. Paikalla on ollut jonkinlaista asutusta vielä subminolaisella ja protogeometrisella kaudella. Geometrisella kaudella paikka on toiminut hautausmaana.

Asutus sijaitsee kukkulalla noin 427 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna. Paikalta on löydetty useita rakennuksia, pyhäkkö sekä hautoja. Ylempänä saman vuoren rinteessä sijaitsee toinen saman ajan arkeologinen kohde, Kavoúsi Kástro. Suhteellisen lähellä sijaitsee myös kolmas vastaavan aikakauden asutus, Chalasménos. Asutuksia on ehdotettu viimeisten minolaisten turvapaikoiksi kulttuuriromahduksen keskellä.

Paikalla suoritti ensimmäisiä arkeologisia tutkimuksia Harriet Boyd vuonna 1900. Laajamittaiset arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1987. Niitä on suorittanut American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Gesell, G. C. & Day, L. P. & Coulson, W. D. E: Excavations at Kavousi, Crete, 1987pdf uploads hesperia 148100.pdf.  *Hesperia*, 1988, 57. vsk, nro 4. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Hopkins, Kira: Mycenaeans at LM IIIC Halasmenos, East Crete *Aisthesis / Academia.edu*.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kavoúsi Vrontás** Wikimedia Commonsissa
Allan Gilliland
**Allan Gilliland** (s. 10. toukokuuta 1965 Darvel, Skotlanti) on säveltäjä, sovittaja ja trumpetisti. Hän muutti perheineen Kanadaan vuonna 1972 ja sai jazzopinnoistaan kunniadiplomin Humber Collegesta 1985. Häntä opetti siellä Don Johnson. Hän opiskeli myös sävellystä Violet Archerin, Malcolm Forsythin ja Howard Bashawin johdolla Albertan yliopistosta, josta hän sai musiikin kandidaatin (1989) ja maisterin (1996) arvot.

Gilliland nousi maineeseen voittamalla Edmontonin sinfoniaorkesterin kilpailun trumpettikonsertollaan vuonna 1994. Hän sävelsi tämän teoksen high school -aikaiselle ystävälleen, trumpetisti Jens Lindemannille. Vuosina 1999–2004 Gilliland oli Edmontonin sinfoniaorkesterin nimikkosäveltäjä. Hän sävelsi tämän kauden aikana muiden muassa orkesteriteokset *Above the Fold* (2004), *Loch na Beiste* (2001), *We Stood Beside Each Other* (kuoron kanssa, 2000) ja *A Wild Symphonic Ride* (mukana tanssia, 2002). Gilliland sävelsi konsertot viululle (2002, uudistettu 2003), kahdelle harpulle (2002) ja klarinetille (2003). Viimeksi mainittu jazzvaikutteinen klarinettikonsertto (nimeltään *Dreaming of the Masters I*) oli James Campbellin kantaesittämä; Campbell tilasi Gillilandilta myös jazzsarjan klarinetille ja jousikvartetille vuonna 2005.

Gilliland on säveltänyt monille erilaisille kokoonpanoille, ja hänen tuotantoonsa kuuluu myös elokuvamusiikkia. Hänen teoksiaan ovat kantaesittäneet muiden muassa Vancouverin sinfoniaorkesteri, Canadian Brass, Winnipegin sinfoniaorkesteri, New York Pops, Missoulan sinfoniaorkesteri ja New Yorkin filharmonikkojen vaskisektio. Gilliland teki Andy Northrupin ja Marty Chanin kanssa yhteistyötä musikaaleissa *The 7th Circle* (2001) ja *Dead Beat: A Zombie Musical* (2003). Calgary Opera Company tilasi häneltä vuonna 2006 yksinäytöksisen oopperan nuorille; *The Hannaraptorin* libretistinä toimi Val Brandt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Canadian Encyclopedia: Allan Gilliland (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Allan Amos Nukari**, vuoteen 1947 **Virta** (24. joulukuuta 1918 Halikko – 4. maaliskuuta 2006 Hämeenlinna) oli suomalainen maanviljelijä ja järjestövaikuttaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Nukarin vanhemmat olivat Karl Emil Virta ja Emma Maria Lindholm ja puoliso vuodesta 1947 emäntä Sirkka-Liisa Nukari. Allan Nukari valmistui agrologiksi Mustialasta vuonna 1946 ja tuli avioliiton solmittuaan seuraavana vuonna Nukarin tilan isännäksi Vanajalle. Paitsi näkyväksi harjoittelutilaksi muodostuneen maatilan viljelijänä, Nukari toimi merkittävänänä poliittisena ja järjestövaikuttajana. Hän oli Vanajan kunnanvaltuuston ja -hallituksen jäsen ja kunnan liityttyä Hämeenlinnan kaupunkiin vuonna 1967 myös Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston ja -hallituksen pitkäaikainen jäsen. Nukari edusti Kokoomusta. Hän osallistui laajasti osuustoiminta- ja tuottajajärjestöjen toimintaan ja oli muun muassa MTK:n valtuuskunnan jäsen vuodesta 1967 ja puheenjohtajana 1983–1984. Hän oli myös mukana kehittämässä osuusteurastamojen yhteistyötä. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Nukari tunnettiin myös ahkerana kolumnistina. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1977.

Lähteet
-------

1. 1 2  Allan Nukari *Biografiasampo*. Viitattu 4.5.2022.
2. ↑  Muistot. Allan Nukari. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  4.3.2006. Viitattu 4.5.2022.
**Johan Magnus Krook** (12. maaliskuuta 1760 Turku – 15. tammikuuta 1828 Helsinki) oli suomalainen lakimies, jonka ura huipentui senaatin oikeusosaston jäsenyyteen. Hän aloitti opiskelun Turun akatemiassa 1775 ja pääsi auskultantiksi Turun hovioikeuteen 1777. Krook valittiin 1778 hovioikeuden ylimääräisen kanslistin virkaan, 1780 varanotaariksi ja 1784 hän sai varatuomarin arvon. Samana vuonna hänet nimitettiin Savon ja Karjalan läänin lääninsihteeriksi ja 1792 hänelle myönnettiin laamannin arvo.

Vuonna 1793 Krook nimitettiin Vaasan ja Oulun lakikunnan laamanniksi ja 1811 hänet kutsuttiin jäseneksi hallituskonseljin oikeusosastoon, joka oli korkeimman oikeuden varhainen edeltäjä. Valtioneuvoksen arvon hän sai 1817 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1822. Vuonna 1826 hän vaihtoi virkaa vävynsä Carl Arved Krabben kanssa ja siirtyi hovioikeudenneuvokseksi Vaasan hovioikeuteen. Hovioikeuden virasta huolimatta Krook pysyi oikeusosaston jäsenenä kuolemaansa saakka.

Johan Magnus Krookin isä oli Etelä-Suomen lakikunnan laamanni, hovioikeudenneuvos ja lakitieteentohtori Carl Krook (1723–1776) ja äiti Vendla Charlotta Cedermarck (1736–1782). Äidin isä oli myös oikeusoppinut, sillä hän oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvos Nicolaus Magnus Sternell, jonka sukunimenä aateloinnin jälkeen oli Cedermarck.

Johan Magnus Krook avioitui 1785 Agatha Lagerborgin (1761–1797) kanssa. Puoliso oli Turun hovioikeuden varapresidentin Carl Lagerborgin tytär. Krookin toinen vaimo (vuodesta 1803) oli Gustava Fredensköld (1772–1828), jonka isä oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvos Nils Hasselbom, aateloituna Fredensköld.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Matti Mali (toimittanut): *Korkein oikeus 1809–1959,* Helsinki 1959, sivut 129–130.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Taina Kopra** (s. 27. helmikuuta 1967 Tampere) on suomalainen sirkustirehtööri. Hän on Sorin Sirkuksen taiteellinen johtaja ja vastuuopettaja. Kopra on perustanut vuodesta 1985 alkaen toimineen Sorin Sirkuksen, joka on yksi sirkustaiteen perusopetuksen laajan oppimäärän mukaista opetusta antavista nuorisosirkuksista. Kopra toimii myös Sorin Sirkuksen Joulushow-esitysten ohjaajana.

Kopra päätyi sirkuksen pariin telinevoimistelutaustansa kautta, kun hän alkoi vetää sirkuskerhoa yhdessä kumppaninsa Jouni Kivimäen kanssa. Kopra on opiskellut sirkusalaa tanskalaisessa The Commedia Schoolissa. Hän oli Tampereen yliopiston näyttelijätyön laitoksella vierailevat opettajana 2016–2017 alanaan fyysisen teatterin perusteet ja neutraali maski.

1990 alussa Kopra oli mukana tekemässä ensimmäisiä opetussuunnitelmia sirkustaiteen perusopetuksen avuksi. Hän oli myös perustamassa Turun sirkuskoulutusta ja vaikutti yhdessä Markku Aulangon kanssa siihen, että Turun sirkuskoulutuksen painotus on sirkuksen opettamisessa. Kopra on palkittu työstään vuonna 2002 Kalle Kaiharin kulttuurisäätiön palkinnolla Hän sai vuonna 2019 lastenkulttuurikeskus Pirkanmaan Taikalampun Vuoden lastenkultturitoimijan palkinnon. Vuonna 2015 Tampereen kaupunki palkitsi hänet kultaisella ansiomitalilla.

Lähteet
-------

1. ↑  Aaltio, Marja: Sorin Sirkuksen rakkaustarina: 50-vuotiaat perustajajäsenet Taina Kopra ja Jouni Kivimäki ovat tunteneet toisensa alle kymmenvuotiaasta *aamulehti.fi*.  30.9.2017. Viitattu 2.1.2022.
2. ↑  Sorin Sirkuksen henkilökunta (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 7.4.2016
3. ↑  Tomi Purovaara: *Ihmeen väkeä - suomalaisen sirkuksen sankaritarinoita*, s. 71. Sirkuksen tiedotuskeskus, 2008.
4. ↑  Meri-Maija Näykki, Ohjaajan taide sirkuksessa. Metropolia-ammattikorkeakoulu 24.8.2017. Viitattu 7.4.2016
5. ↑  Ihmiset, Näty, Tampereen yliopisto. Viitattu 7.4.2016
6. ↑  Tomi Purovaara: *Ihmeen väkeä! - suomalaisen sirkuksen sankaritarinoita*, s. 74. Sirkuksen tiedotuskeskus, 2008.
7. ↑  Tomi Purovaara: *Ihmeen väkeä! - suomalaisen sirkuksen sankaritarinoita*, s. 75. Sirkuksen tiedotuskeskus, 2008.
8. ↑  Taina Kopra. (Arkistoitu – Internet Archive) Kalle Kaiharin Säätiö. Viitattu 7.4.2016
9. ↑  Sirkustirehtööri Taina Kopra palkittiin vuoden lastenkulttuuritoimijana. Yle 20.11.2009. Viitattu 7.4.2016
10. ↑  Tampere-päivänä jaetut kultaiset ansiomitalit.. Viitattu 7.4.2016
**Allan Richard Achates Granfelt** (13. kesäkuuta 1872 Ahlajärvi, Kalvola – 6. tammikuuta 1947 Kulosaari, Helsinki) oli suomalainen liikemies joka oli mukana perustamassa Kulosaaren huvilakaupunkia ja toimi Kulosaari-yhtiön ensimmäisenä isännöitsijänä. Hänen lempiniemnsä oli *Brändö Kejsare – Kulosaaren keisari*.

Granfeltin vanhemmat olivat tilanomistaja "Gösta" Oskar Gustaf Fredrik Granfelt (1822–1896) ja Hanna Hellgren. Hevosjalostusta harrastanut Gösta Granfelt omisti Ahlajärven kartanon 1870–1878 ja myöhemmin hän asui Urjalan Honkolassa.

Allan Granfelt valmistui 1890 Raahen Porvari- ja Kauppakoulusta. Hän oli mukana Helsingin kauppahallin omistaneessa yhtiössä ja toukokuussa 1907 hän osti 300 000 kultamarkalla (noin 1 000 000 euroa) Kulosaaren kartanon sen omistajan vapaaherra Johan Cronstedtin kuoltua. Kulosaareen suunniteltiin englantilaisen puutarhakaupunki-ideologian mukainen huvilakaupunki ja tätä varten perustettiin Ab Brändö Villastad -niminen yhtiö jonka ensimmäisenä isännöitsijänä Granfelt oli 1907–1914. Yhtiön perustajien joukossa olivat arkkitehdit Oscar Bomanson, Bertel Jung, Karl Lindahl, Armas Lindgren ja Lars Sonck, insinöörit Julius Stjernvall ja Rupert von Nadelstadh sekä kauppias Axel Ståhle.

Lars Sonck laati Kulosaaren ensimmäisen rakennussuunnitelman ja jo vuonna 1912 saaren rannoille oli rakennettu noin 50 huvilaa. Kulosaari-yhtiö rakensi myös 1910–1911 raitiotielinjan joka kulki Pääskylänrinteestä Sörnäisten sataman kautta Kulosaareen. Kulosaareen ei ollut aluksi siltaa mantereen puolelta joten liikenne hoidettiin lautan välityksellä. Silta Kulosaareen saatiin 1919. Kulosaaren huvilakaupunki säilyi itsenäisenä kuntana vuoteen 1946 saakka jolloin se liitettiin Helsinkiin.

Allan Granfelt oli naimisissa vuodesta 1908 Ebba Lovisa Karolina Procopén kanssa. Heillä oli kaksi lasta.

Allan Granfelt on haudattu Kulosaaren hautausmaalle Leposaareen.

Lähteet
-------

* Geni.com : Allan Granfeltin henkilötiedot
* Antti Manninen : Allan Granfelt oli Kulosaaren vaikutusvaltainen rahamies, Helsingin Sanomat 20.5.2007[vanhentunut linkki]
* Kotivuori, Yrjö: Oskar Gustaf Fredrik Granfelt. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 29.6.2011
Abergelen onnettomuudessa kuolleiden muistomerkki
**Abergelen onnettomuus** oli junaonnettomuus, joka sattui 20. elokuuta 1868 lähellä Walesin Abergeleä. Se oli Ison-Britannian ensimmäinen vakava raideonnettomuus. Onnettomuudessa kuoli 33 ihmistä.

Tapahtumien kulku ja seuraukset
-------------------------------

London & North Western -yhtiön *The Irish Mail* -postijuna lähti Lontoon Eustonin asemalta kello 7.30 kohti Luoteis-Walesin Holyheadia. Otettuaan muutaman matkustajavaunun Chesteristä sillä oli mukanaan neljä ensimmäisen ja toisen luokan vaunua matkustajille, ja kaksi postivaunua kuljetettaville posteille ja postityöntekijöille. Junan oli tarkoitus jättää matkustajat ja posti kuljettavaksi *Holyhead*-lautalla meren yli. Kuljettajana toimi Arthur Thompson.

Samalla Llanddulasissa pääraiteelta järjestettiin rahtijunan vaunuja uudelleen pistoraiteelle. Jarruvaunu piti pääraiteelle väliaikaisesti jätettyjä vaunuja paikallaan jyrkällä rinteellä. Kahdessa vaunussa oli 50 tynnyriä petrolia. Pistoraiteelle sijoitetut vaunut kuitenkin lähtivät liikkeelle osuen pääraiteen vaunuihin saaden jarruvaunun luiskahtamaan paikoiltaan ja pääraiteen vaunut vierimään mäkeä alas.

Postijunan kuljettaja ei saanut varoitusta lähestyvistä vaunuista, koska Abergelen ja Llanddulasin väliltä puuttui sähkölennätinyhteys. Kuljettaja ei voinut myöskään nähdä niitä mutkikkaan rantavallin takia. Huomattuaan ne hän yritti peruutusvaihteella välttää vakavan onnettomuuden. Noin kello 12.50 vaunut ja juna törmäsivät toisiinsa, ja rahtivaunujen petroli räjähti. Lähellä olleen louhoksen työntekijät yrittivät sammuttaa syntynyttä tulipaloa merivedellä. 33 ihmistä kuoli törmäyksessä ja tulipalossa, mutta heistä vain kolme kyettiin tunnistamaan liekkien aiheuttamien vaurioiden jälkeen.

Tapahtumien seurauksena Ison-Britannian kauppaministeriö asetti lukuisia uusia turvallisuustoimenpiteitä. Pakolliseksi tulivat muun muassa sähkölennätinyhteydet asemien välille.

Lähteet
-------

* Chris McNab: *"Maailman pahimmat historialliset katastrofit"*, s. 168-169. Suomentanut Nina Toukoluoto. Amber Books, 2005. ISBN 978-1-907446-07-8.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Chris McNab, "Maailman pahimmat historialliset katastrofit", 2005, Amber Books, sivu 168-169
**Carl Johan Lilius** (s. 22. elokuuta 1964 Helsinki) on Lilius-sukuun kuuluva Åbo Akademin tietotekniikan professori.

Johan Lilius syntyi professori, pääjohtaja Henrik Liliuksen ja professori Pirkko Laineen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1994 on puheterapeutti Katriina Kirjavainen. Liliuksesta tuli Åbo Akademin tietotekniikan professori vuonna 2001. Lilius valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1989 ja väitteli siellä tekniikan tohtoriksi 1995. Hän on erikoistunut sulautettujen järjestelmien tietotekniikkaan ja tutkinut myös formaaleja kieliä. Lilius on laatinut alaltaan yli 150 tieteellistä julkaisua ja viitisenkymmentä teknistä raporttia sekä ohjannut kymmenkunta väitöstyötä ja useita kymmeniä muita opinnäytteitä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 527. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Johan Lilius, professor. Åbo Akademin henkilösivu (engl.) (Viitattu 5.3.2018)[vanhentunut linkki]


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät Muokkaa Wikidatassa | 
* DBLP
* Google Scholar
* ORCID

 |

 |
Serapista esittävä patsas Museo Pio-Clementinossa Vatikaanissa.
**Serapis** (m.kreik. Σέραπις) eli **Sarapis** (Σάραπις, alkuperäinen muoto) oli alkuaan hedelmällisyyden jumala, sittemmin kuoleman ja sairauden jumala, jolta pyydettiin myös terveyttä. Alun perin Serapista palvottiin Vähän-Aasian Sinopessa. Tacituksen ja Plutarkhoksen mukaan Ptolemaios I vei Serapiksen palvonnan muinaiseen Egyptiin. Hän pyrki poliittisista syistä tekemään Serapiksesta valtionjumalan ja tarjosi Serapis-kulttia myös kreikkalaisille. Egyptiläiset eivät ottaneet Serapista valtionjumalakseen, vaan samaistivat sen omaan Osiris-Apis-jumalaansa eli kuoltuaan Osiriksena palvottuun Apis-härkään. Näin Serapiksesta tuli manalan ja kuoleman jumala. Kreikkalaiset antoivat Serapikselle Zeuksen ja Haadeen piirteitä. Kuvissa Serapiksella on Zeuksen kasvonpiirteet, pitkä puku ja päässä modius eli tähkillä koristettu jyvämitta.

Lähteet
-------

1. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965.
2. ↑  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Serapis** Wikimedia Commonsissa
**Waitoreke** tai **kaurehe** on uusiseelantilaisissa tarinoissa maan Eteläsaarella tavattava saukkoa tai majavaa muistuttava nisäkäs. Uudessa-Seelannissa ei lepakkojen ohella tiettävästi kuitenkaan ole kotoperäisiä nisäkäslajeja.

Piirteet
--------

Lepakkolajit *lyhythäntälepakko* ja *uudenseelanninperhoslepakko* ovat nykyisin ainoita kotoperäisiä Uuden-Seelannin maanisäkkäitä. Esihistoriallisista maanisäkkäistä tunnetaan yksi erikseen nimeämätön sukupuuttoon kuollut laji, mutta esihistorialliset lajit katosivat ilmeisesti jo mioseenikaudella.

Waitoreke on tarinoissa ja joidenkin silminnäkijöiden kertomuksissa esiintyvä usein majavan tai saukon kaltaiseksi lajiksi kuvailtu ja niiden tapaan joskus vedessä liikkuva maanisäkäs. Sen sanottiin erityisesti elävän Uuden-Seelannin Eteläsaaren Fiordlandin ja Southern Lakesin alueella.

Tarinoissa
----------

Julius von Haastin käsiinsä saama turkis on saattanut olla peräisin luontoon päästetystä pussikissasta. Kuvassa tiikeripussikissa.
Yksi tarina waitorekesta tunnetaan jo varhaisimpien eurooppalaisten tutkimusmatkailijoiden kaudelta. James Cookin HMS Resolution-aluksen kaksi miehistön jäsentä ilmoittivat toukokuussa 1773 nähneensä Dusky Soundn alueella harmaan kissamaisen eläimen, jolla oli tuuhea häntä. Laivalla olleet kaksi luonnontieteilijää J.R Forster ja Georg Forster eivät kuitenkaan suhtautuneet sen olemassaoloon vakavasti.

1800-luvun puolella tarinoita samankaltaisesta eläimestä koottiin maoreilta. J. W. Barnicoat ja D. Monro sanoivat kuulleensa tarinan majavan kaltaisesta eläimestä Cluthajoen suiulla vuonna 1844 ja B. D. Mantell sanoi myös kuulleensa vastaavasta eläimestä joitakin vuosia myöhemmin. Julius von Haast löysi jotakin jetin kaltaista eläintä etsiessään Ashburtonista saukon jälkiä muistuttavia merkkejä vuonna 1861. Jäljet on kuitenkin myös saattanut tehdä kurī, eli maorien koirarotu. Joitakin vuosia myöhemmin von Haas hankki turkiksen Selwynistä. Turkkia väitettiin waitoreken turkiksi. Tässäkin tapauksessa pidettiin kuitenkin todennäköisempänä, että turkis oli sen kuvausten perusteella lähtöisin pussikissoista, joita oli jonkin aikaa aikaisemmin päästetty irti luontoon Canterburyn alueella.

Kaiken huomioon ottaen eläimen olemassaoloa on kuvailtu epätodennäköisesti. Saukkomaisia eläimiä ilmoitetaan kuitenkin ajoittaan nähdyn osissa Eteläsaarta edelleen ja myös niiden löytämistä on yritetty.

Lähteet
-------

1. ↑  Bats/pekapeka *Department of Concervation*. New Zealand Goverment. Viitattu 15.5.2021. (englanniksi)
2. ↑  Miocene mammal reveals a Mesozoic ghost lineage on insular New Zealand, southwest Pacific *Proc Natl Acad Sci U S A. 2006 Dec 19; 103(51): 19419–19423*. National Academy of Sciences. Viitattu 15.5.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  A. H. McLintock: ANIMALS, MYTHICAL *An Encyclopaedia of New Zealand*.  1966. Viitattu 15.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  The hunt for the elusive New Zealand otter (video) TVNZ. Viitattu 15.5.2021. (englanniksi)
Meghnad Desai
**Meghnad Jagdishchandra Desai**, paroni Desai, (s. 10. heinäkuuta 1940 Vadodara) on intialaissyntyinen brittiläinen taloustieteilijä ja kirjailija. Hän on London School of Economicsin emeritusprofessori (*Centre for the Study of Global Governance*) ja Britannian parlamentin ylähuoneen jäsen. Hän on kirjoittanut lukuisia taloustieteellisiä julkaisuja ja ollut kehittämässä niin sanottua inhimillisen kehityksen indeksiä, jonka avulla arvioidaan elinajan, lukutaidon, koulutuksen ja elintason mittareilla ihmisten hyvinvointia.

Suomennetut teokset
-------------------

* Marxin kosto. Kapitalismin uusi nousu ja valtiokeskeisen sosialismin kuolema. Gaudeamus 2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Meghnad Desai esitelmöi Vanhalla ylioppilastalolla lauantaina 15.11. 2008 (HYY) (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove
* UK Parliament

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |