recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Nanjingin posliinitorni (Wenzel Hollar).
**Nanjingin posliinitorni** (myös **Bao’enin temppeli**) oli buddhalainen pagodi, joka pystytettiin 1400-luvun alussa Itä-Kiinassa sijaitsevaan Nanjingin kaupunkiin, Jangtsejoen etelärannalle. Sen rakennutti Ming-dynastiaan kuulunut keisari Yongle äitinsä kunniaksi. Kerrotaan, että rakentaminen kesti lähes kaksikymmentä vuotta ja siihen osallistui satatuhatta työmiestä. Keskiajalla tornia pidettiin yhtenä maailman seitsemästä ihmeestä. Se tuhoutui täydellisesti vuonna 1856, Qing-dynastiaa vastaan käydyn Taiping-kapinan aikana.

Historiankirjoitusten perusteella pagodissa oli yhdeksän kerrosta ja sen huippu kohosi 78 metrin korkeuteen. Rakennus oli tyvestään 29 metriä leveä ja läpileikkaukseltaan kahdeksankulmion muotoinen. Se oli päällystetty kirkkaanvalkoisilla posliinitiilillä, joiden lomaan oli muurattu värikkäitä tiiliä ja kiviä.

Tornissa säilytettiin Siddhartha Gautaman kallonpalaa eli *sariraa*, jonka munkki Danapala oli tuonut Intiasta Kiinaan jo Pohjoisen Song-dynastian aikana (960–1127). Sarira löydettiin myöhemmin tornin alapuolisesta kammiosta ja sitä säilytetään nykyään Qixian temppelissä Nanjingin koillispuolella. Kaupunki alkoi rakentaa vuonna 2010 alkuperäiselle paikalle pagodin rekonstruktiota, joka oli alun perin määrä avata yleisölle vuonna 2014.

Keväällä 2015 posliinitornin uudelleenrakennustyöt olivat jo pitkällä, mutta yhä meneillään. Seinäpintoja oli jo maalattu ja rakennuksen tulevia yksityiskohtia julkaistiin yleisölle posliinitornille omistetussa museossa.

* Tornin alkuperäinen kaariovi.Tornin alkuperäinen kaariovi.
* Yläkamana.Yläkamana.
* Vasen karmi.Vasen karmi.
* Oikea karmi.Oikea karmi.

Nanjingin posliinitornia on pidetty joissain listauksissa yhteenä keskiajan maailman seitsemästä ihmeestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Rebuilt tower in Nanjing to enshrine sacred bone *Shanghai Daily*.  16.8.2010. Shanghai Daily Publishing House. Viitattu 30.10.2010. (englanniksi)
2. ↑  Wanda chairman makes largest donation in China’s history *People’s Daily Online*.  10.11.2010. Viitattu 25.11.2011. (englanniksi)
3. ↑  AkzoNobel helps regain the glory of Nanjing Porcelain Tower in China  10.4.2015. chinadaily.com.cn. Viitattu 10.6.2015. (englanniksi)
4. ↑  Exhibition design of Museum for Porcelain Tower of Nanjing revealed  2.3.2015. jschina.com.cn.  Arkistoitu 11.6.2015. Viitattu 10.6.2015. (englanniksi)
5. ↑  Porcelain Tower of Nanjing famouswonders.com. Viitattu 10.6.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nanjingin posliinitorni** Wikimedia Commonsissa

* The missing ancient architectures Part 7- The legendary porcelain tower (runsaan 50 minuutin kestoinen dokumenttiohjelma posliinitornista vuodelta 2011) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (cntv.cn)
**Nanna Häll** (s. 12. helmikuuta 1894 Tornio - 24. huhtikuuta 1977 Espoo) oli sairaanhoitaja, joka toimi Mannerheimin lastensuojeluliiton huoltohoitajana, Lastenlinnan johtajattarena ja Lastenklinikan ylihoitajana. Hän toimi myös aktiivisesti Suomen Sairaanhoitajatarliitossa sen perustamisesta 1925 lähtien.

Hällin vanhemmat olivat kaupunginkasööri Henrik Häll ja Rosa Aurora Liljeqvist. Hän oli 15-lapsisen perheen kolmanneksi nuorin. Häll valmistui sairaanhoitajaksi Helsingin yleisen sairaalan kurssilta 1919 ja täydensi sitten tietojaan Mannerheimin lastensuojeluliiton huoltosisar- (1921), kouluhoitaja- (1923) ja terveyssisarkursseilla (1930), samoin kuin tekemällä opintomatkoja Eurooppaan.

Mannerheimin lastensuojeluliiton huoltohoitajana Lastensairaalan poliklinikalla Häll työskenteli vuodesta 1921 tohtori Sven Donnerin kanssa. Hän toimi myös lastenhuoltomuseon eli kiertävän lastenhuoltonäyttelyn johtajattarena, joka perustettiin Arvo Ylpön Saksasta saamien vaikutteiden pohjalta. Museomatkojen ohella Häll ohjasi äitejä ja myöhemmin Lastenlinnan opiskelijoita lastenhuoltotyössä. Lastenlinnassa hän toimi 1922-1926, kaksi viimeistä vuotta sen johtajattarena. Tämän jälkeen hän työskenteli Lastensairaalassa.

Vuodesta 1946 alkaen Häll työskenteli Lastenklinikalla, jonka suunnitteluun, rakentamiseen ja käyttöön ottoon hän osallistui tiiviisti. Hän muun muassa suunnitteli yksityiskohtaisesti potilashuoneet varusteineen. Ylihoitajan tehtävässään hän oli Arvo Ylpön läheinen työtoveri, joka pyrki edistämään hoitotyön ohella sairaalassa annettavaa opetusta. Hänen vaikutuksestaan Lastenklinikalle perustettiin muun muassa erityinen opetushoitajan tehtävä. Eläkkeelle Lastenklinikalta Häll jäi 1956. Lestadiolaisen perhetaustan omaavan Hällin omaksuma ja noudattama elämänkatsomus oli teosofia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Maija Sorvettula: *Häll, Nanna (1894-1977). Suomen Kansallisbiografia. Osa 4*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-445-2.  Sivut 197-198.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Reijo Iisakki Sallinen** (s. 15. kesäkuuta 1942 Oulu) on suomalainen upseeri, joka toimi Pohjan prikaatin komentajana.

Sallinen syntyi toimitusjohtaja Yrjö Sallisen ja Anna-Liisa Lammen perheeseen. Hänen puolisonsa oli Anja Nevasaari (k. 1997).

Sallinen tuli ylioppilaaksi Tuiran yhteiskoulusta 1960. Kadettikoulusta hän valmistui 1965 ja toimi sitten opetusupseerina 1965–1966, toimistoupseerina 1966–1967 ja komppanianpäällikkönä 1967–1969 Lapin jääkäripataljoonassa. Sisä-Suomen sotilasläänin esikunnan koulutustoimiston päällikkö Sallinen oli 1970–1973, Oulun sotilaspiirin esikunnan järjestelytoimiston päällikkö 1975–1980, Pohjois-Suomen sotilasläänin järjestelytoimiston päällikkö 1980–1983 ja koulutustoimiston päällikkö 1983–1986. Jääkäriprikaatin esikuntapäällikkönä Sallinen toimi 1986–1987, Oulun sotilaspiirin päällikkönä 1987–1993 ja Pohjan prikaatin komentajana 1993–1996 Tauno Ylänteen jälkeen. Vakinaisesta palveluksesta Sallinen erosi vuoden 1997 alussa.

Sotilasuransa jälkeen Sallinen oli Oulun kaupunginhallituksen jäsen, toimien myös kahteen otteeseen sen varapuheenjohtajana.

Sallinen ylennettiin vänrikiksi 1962, luutnantiksi 1965, yliluutnantiksi 1968, kapteeniksi 1971, majuriksi 1976, everstiluutnantiksi 1984 ja everstiksi 1993.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pohjan Jääkärikilta *pohjanprikaatinkilta.fi*.  Arkistoitu 5.4.2016. Viitattu 29.1.2017.
2. 1 2 3  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 663. Sallinen, Reijo Iisakki. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
**Yleisradion kantanauha** on Yleisradion käyttöön tarkoitettu tallenne, jolle Yle on hankkinut pysyvät radiointioikeudet. Kantanauhoilla on tallenteita, joita ei ole ollut saatavilla kaupallisesti. Tosin jotkin nauhoitukset ovat päätyneet kaupallisille äänitteille esimerkkinä Matti Lehtisen laulama Olympiamarssi.
Äänitykseen kutsuttiin muusikot ja heille annettiin kappale, joka nauhoitettiin. Äänitteitä käytettiin aluksi kelanauhoilta, mutta ne siirrettiin myöhemmin digitaaliseen muotoon. Muusikot saivat nauhoituksesta kertakorvauksen ja Yleisradio sai luvan käyttää tallennetta. Nimitystä kantanauha käytetään edelleen Yleisradion omista äänitteistä, vaikka nykyään ne ovatkin digitaalisia äänitiedostoja.

Historiaa
---------

Yleisradio aloitti konserttimusiikin kantanauhatuotannon 1960-luvun alussa*milloin?*, ja kevyen musiikin kantanauhatuotannon vuonna 1967. Vuoteen 1981 mennessä oli tuotettu vuosittain keskimäärin viisi tuntia kantanauhaohjelmistoa, joka jakaantui noin 90 vuosittaiseen kantanauhanimikkeeseen.

Kantanauhatuotannon keskeisiä tavoitteita oli taiteellinen korkeatasoisuus ja keskittyminen niille musiikin alueille, joiden edustus oli vähäistä levytetyn musiikin tuotannossa. Näin Yleisradio halusi osaltaan laajentaa kotimaisen musiikin tarjontaa sekä konserttimusiikin että kevyen musiikin alueilla. Äänilevyteollisuuden ajauduttua 2000-luvulla vaikeuksiin Yleisradion kantanauhoja on päätynyt jatkuvasti uusille kaupallisille julkaisuille. Yleisradio kuitenkin säilyttää näissäkin tapauksissa kantanauhojen täyden käyttöoikeuden.

Esimerkkejä esittäjistä, jotka ovat tehneet paljon tallenteita kantanauhoille
-----------------------------------------------------------------------------

* Soitinyhtye Liisa - *Remonttijenkka*
* Lauluyhtye Fyrkka
* Matti Lehtinen
* Kansanlaulukuoro Peipposet
* George de Godzinsky ja Radion viihdeorkesteri
* Erkki Karjalainen ja Solistiyhtye Imperial
* Carola
* Pentti Koskimies
* Pekka Nuotio
* Veikko Tyrväinen
* Usko Viitanen
* Anita Välkki

Esimerkkejä kappaleista, joita ei löydy kaupalliselta äänitteeltä
-----------------------------------------------------------------

* Maynie Siren: Laulu Helsingistä

Vinkkejä kantanauhojen etsimiseen Fono-palvelusta
-------------------------------------------------

Kantanauhat on merkitty FONO-kantaan *Yleisradion äänite* -termillä, joten: 

* Laittamalla kappaleen nimeksi *Yleisradion äänite* ja rajaamalla haku johonkin vuoteen tai vuosiin, löytyy haluttu kappale
* Laittamalla kappaleen nimeksi *Yleisradion äänite* ja antamalla joko säveltäjä tai esittäjä hakuun, löytyy kantanauha näiltä tekijöiltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tapio Lipponen. *Kemut eetterissä: musiikin villitsijät vastaan vallitsijat ; tilastoja ja ajatuksia radiomusiikista*. Työväen musiikki-instituutti; 1983. ISBN 978-951-95603-2-8. Sivut 92–95.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Fono-tietokanta, josta löytyy kantanauhoituksia
**Yleistetyn Riemannin hypoteesin** (Dirichlet'n *L*-funktioille) muotoili todennäköisesti ensimmäisen kerran Adolf Piltz vuonna 1884. Kuten tavallisella Riemannin hypoteesillä, myös yleistetyllä hypoteesillä on pitkälle meneviä seurauksi alkulukujen jakaumasta.

Formaali muotoilu hypoteesille on seuraava: Dirichlet'n karakteri on täysin multiplikatiivinen aritmeettinen funktio \chi  siten että on olemassa positiivinen kokonaisluku *k* jolle χ(*n* + *k*) = χ(*n*) kaikilla *n* χ(*n*) = 0 kun gcd(*n*, *k*) > 1. Jos tällainen karakteri on olemassa, määritellään vastaava **Drichlet'n L-funktio** asettamalla

{\displaystyle L(\chi ,s)=\sum \_{n=1}^{\infty }{\frac {\chi (n)}{n^{s}}}}
kaikilla kompleksiluvuilla *s*, joiden reaaliosa on suurempi kuin yksi. Tämä voidaan jatkaa analyyttisellä jatkeella koko kompleksitason meromorfiseksi funktioksi. Yleistetyn Riemannin hypoteesi kuuluu seuraavasti: Jos jokaisella Dirichlet'n karakterilla \chi  ja jokaisella kompleksiluvulla s, joilla {\displaystyle 0<\operatorname {Re} s<1} on voimassa {\displaystyle L(\chi ,s)=0,} niin {\displaystyle s=1/2.}

Tapauksessa {\displaystyle \chi (n)=1} kaikilla n väite pelkistyy tavalliseksi Riemannin hypoteesiksi.
**Yleismaantiede oppikouluja varten** on Iivari Leiviskän kirjoittama maantieteen oppikirja oppikouluille. Kirjan oli kustantanut WSOY. Teoksen ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 1950 ja viimeinen 1965. Kaikkiaan teoksesta otettiin kahdeksantoista painosta. Kirja oli Kouluhallituksen hyväksymä ja sisälsi oppikoulujen opetussuunnitelmiin kuuluvan materiaalin. Teos jakaantui neljään päälukuun, jotka olivat Fyysinen maantiede, Eliömaantiede, Matemaattinen maantiede ja Ihmismaantiede.

Fyysinen maantiede
------------------

Kirja ei vielä tuntenut mannerliikuntoja eli mantereitten liikkumista laattatektoniikan pohjalta. Se kertoi muista maanpinnan muotoja synnyttävistä voimista. Saksalainen Alfred Wegener oli esittänyt jo vuonna 1912 mannerliikuntoteoriansa, mutta se hyväksyttiin yleisesti vasta 1970-luvulla.

Ihmismaantiede
--------------

Luku ihmismaantieteestä sisältää paljon sellaista aineistoa, joka on poistunut nykyisistä maantieteen oppikirjoista. 

Luvussa kerrottiin, että yksimielistä rotujakoa ei ole olemassa; toiset jakavat ihmiskunnan viiteen, toiset kolmeen ja jotkut kahdeksaan tai jopa kymmeneen rotuun. Tunnetuin vanha jako oli jako valkoiseen eli kaukasialaiseen rotuun, keltaiseen eli mongolirotuun, punaiseen eli intiaanirotuun, ruskeaan eli malaijirotuun ja mustaan eli neekerirotuun. Uusin jaotus perustui kolmeen rotuun: valkoiset, keltaiset ja mustat. 

Kirjassa katsottiin, että ympäröivä luonto vaikutti eri rotujen luonteenpiirteisiin. Kuuman vyöhykkeen sademetsissä "hitaus ja huolettomuus ovat asukasten ominaisuuksia. Mieli on ailahtelevaa; se vaihtuu äkkiä synkästä alakuloisuudesta mitä vallattomimpaan iloisuuteen". Arojen kansat "ovat rohkeita, lujatahtoisia, itseensä luottavia, ylpeitä, vapautta rakastavia ja vieraanvaraisia, mutta samalla haluttomia kestävään työhön". Välimerenmaissa "kirkas aurinkoinen ilmasto kuvastuu myös ihmisten luonteessa. Asukkaat ovat iloisia ja huolettomia ja eroavat tässä suhteessa vakavista pohjoismaalaisista."

Kirjan mukaan rotujen ja kansojen luontaisilla taipumuksilla sekä uskonnolla on aina ollut suuri merkitys taloudellisten olojen kehitykselle. Eri roduista Australian alkuasukkailla oli vähiten taipumusta taloudellisen toimintansa kehittämiseen. Neekerit olivat "taitavia käsityöntekijöitä -- mutta töiden suunnittelijoiksi ei heillä ole näyttänyt olevan tarvittavia ominaisuuksia."

Islam "on ollut ilmeisenä esteenä taloudelliselle yritteliäisyydelle. Usko sallimukseen vaikuttaa lamauttavasti, pitkät paastot ovat haitallisia uutteralle työskentelylle" ja erinäiset säädökset ovat ehkäisseet elinkeinojen harjoittamista.

Lähteet
-------

1. ↑  Leiviskä 1965
2. ↑  Leiviskä 1965, s. 7
3. ↑  Historical Perspective *This Dynamic Earth*.  24.5.2012. USGS. Viitattu 7.11.2012. (englanniksi)
4. ↑  Leiviskä 1965, s. 88
5. ↑  Leiviskä 1965, s. 91
6. ↑  Leiviskä 1965, s. 93
7. ↑  Leiviskä 1965, s. 94
8. ↑  Leiviskä 1965, s. 96
9. ↑  Leiviskä 1965, s. 97
Yleisten kirjastojen luokitusjärjestelmällä luokiteltuja kirjoja.
**Yleisten kirjastojen luokitusjärjestelmä** (YKL) on Helsingin kaupunginkirjastoa lukuun ottamatta kaikkien Suomen kunnan- ja kaupunginkirjastojen käyttämä aineiston luokittelujärjestelmä. Helsingin kaupunginkirjasto noudattaa omaa luokitusjärjestelmäänsä (HKLJ, Helsingin kaupunginkirjaston luokitusjärjestelmä). Osa kirjastoista on tehnyt myös kirjastokohtaisia poikkeamia luokitukseen.

Yleisten kirjastojen luokitusjärjestelmän rakenne on Deweyn luokitteluun pohjautuva hierarkkinen kymmenluokittelu. Järjestelmä jakautuu kymmeneen pääluokkaan, jotka jakautuvat jälleen kymmeneen alaluokkaan. Myös alaluokat voidaan jakaa kymmeneen alaluokkaan ja jakamista voidaan jatkaa kunnes päästään haluttuun tarkkuuteen aineiston sisällönkuvailussa.

Pääluokat
---------

* 0 Yleisteokset. Kirja-ala. Kirjastotoimi. Yleinen kulttuuripolitiikka. Joukkotiedotus
* 1 Filosofia. Psykologia. Rajatieto
* 2 Uskonto
* 3 Yhteiskunta
* 4 Maantiede. Matkat. Kansatiede
* 5 Luonnontieteet. Matematiikka. Lääketiede
* 6 Tekniikka. Teollisuus. Käsityö. Maa- ja metsätalous. Kotitalous. Liiketalous. Liikenne
* 7 Taiteet. Liikunta
* 8 Kaunokirjallisuus. Kirjallisuustiede. Kielitiede
* 9 Historia

Katso myös
----------

* Yleinen kymmenluokittelu
* Deweyn kymmenluokitusjärjestelmä
* Wikipedian sisältö yleisten kirjastojen luokitusjärjestelmän (YKL) mukaisesti
* Diderot’n ja d’Alembertin puu, Encyclopédien luokittelujärjestelmä
* Metsäalan kymmenluokittelu (FDC)

Aiheesta muualla
----------------

* Finto: YKL - Yleisten kirjastojen luokitusjärjestelmä
* Finto: HKLJ - Helsingin kaupunginkirjaston luokitusjärjestelmä
**Solja Inkeri Kievari** (o.s. *Rapola*, s. 29. heinäkuuta 1944 Helsinki) on suomalainen radio- ja televisioalan tuottaja, käsikirjoittaja ja dramaturgi.

Kievari on toiminut pitkään MTV:ssä alkaen 1970-luvun MTV-teatterista myöhempiin ohjelmapäällikön tehtäviin. 1990-luvun alussa hän toimi ohjelmapäällikkönä Kolmostelevisiossa. Tuottajana hän toimi muun muassa televisiosarjassa *Sydänten akatemia* (1998). Vielä 2010-luvulla hän on toiminut useiden Vares-elokuvien dramaturgina. Etenkin 1980-luvulla Solja Kievari työskenteli kymmenien Yleisradion kuunnelmien parissa käsikirjoittajana ja dramatisoijana.

Vuonna 1976 julkaistiin Kievarin toimittama teos *Suomalaisen ääniä: Suomalaisia kuunnelmia 1970-74*. Vuonna 2012 julkaistiin Kievarin toimittama näyttelijäelämäkerta *Ismo Kallio: Kaikkea alaan kuuluvaa*.

Yksityiselämä
-------------

Solja Kievari on ollut vuodesta 1967 naimisissa sanomalehtikustantaja Seppo Kievarin kanssa. Solja Kievarin isä oli suomen kielen professori Martti Rapola.

Lähteet
-------

1. ↑  Seppälä, Riitta & Tainio, Ilona (toim.): *Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993*, s. 215–216. Helsinki: Tammi, 1993. ISBN 951-31-0236-X.
2. 1 2  Solja Kievari Elonetissä.
3. ↑  Maikkarin ohjelmia videomyyntiin. Markkinointi & Mainonta 16.5.2001. Viitattu 14.3.2017.
4. ↑  Kajava, Jukka: "Kotimainen näytelmä säilyy": Kolmostelevision uusi ohjelmapäällikkö Solja Kievari voisi vaikka leikitellä sarjoilla. *Helsingin Sanomat* 18.4.1991. Viitattu 14.3.2017.
5. ↑  *Kuka kukin on 2007*, s. 378. Helsinki 2006. ISBN 951-1-20606-0
6. ↑  Sala, Kaarina (toim.): *Isän huone: Kulttuurivaikuttajien tyttäret kertovat*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1173. ISSN 0355-1768 ISBN 978-951-746-999-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Solja Kievari Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
Ratsastushousuja
**Ratsastushousut** ovat ratsastuksessa käytettävät housut. Niiden tärkeimmät ominaisuudet ovat riittävä väljyys tai joustavuus, jotta normaali ja tehokas ratsastus on mahdollista, sekä hankaamattomuus ja käyttömukavuus. Hankauksen välttämiseksi ratsastushousut ovat yleensä hyvin tyköistuvat, jotta ryppyjä ei muodostu, ja ne ommellaan siten, että ratsastajan ja hevosen väliin tulee mahdollisimman vähän saumoja. Lahkeen sisäsivulla ei yleensä ratsastushousuissa olekaan saumaa.

Nykyaikaiset eurooppalaistyyppisessä ratsastuksessa käytettävät ratsastushousut on yleensä tehty joustavasta materiaalista ja ne ovat hyvin vartalonmyötäiset. Lahkeen malli vaihtelee sen mukaan, onko housut tarkoitettu käytettäviksi ratsastussaappaiden kanssa (saappaanvarren sisään tuleva kapea säärenmyötäinen lahje, jonka suussa yleensä tarrakiinnitys ja joka saattaa yltää vain puoleenväliin pohjetta) vai ratsastuskenkien kanssa ("jodhpurhousut", joissa on polvesta alaspäin jonkin verran levenevä kengän varren päälle tuleva lahje ja usein jalkaterän alle tuleva lenkki hiihtohousujen tapaan).

Ratsastushousujen lahkeiden sisäsivua eli satulaa vasten tulevaa aluetta on tavallisesti vahvistettu niin kutsutuilla paikoilla. Alun perin paikkojen tarkoituksena oli varsinaisten housujen suojaaminen kulumiselta, ja ne usein ommeltiin tai teetettiin heti uusiin housuihin. Tällaiset paikat olivat kankaiset ja laajuudeltaan nykyisten *polvipaikkojen* luokkaa eli ylsivät lahkeen sisäsivulla hieman polvitaipeen ylä- ja alapuolelle. Nykyisin Suomessa käytetyissä ratsastushousuissa ovat yleisimpiä niin kutsutut *kokopaikat*, jotka yltävät lahkeensuusta aina ylös takamukselle peittäen käytännössä koko hevosen (satulan) kanssa kosketuksiin tulevan alueen, joskin myös pelkkiä polvipaikkoja näkee. Nykyiset paikat ovat usein mokkanahkaa tai samantyyppistä synteettistä materiaalia, joka lisää housujen ja siten ratsastajan istunnan "pitoa" satulassa. Myynnissä ja käytössä on kuitenkin edelleen myös kangaspaikkaisia housuja, joissa erityistä lisäpitoa ei ole.

Ratsastushousujen materiaali vaihtelee housujen käyttötarkoituksen ja käyttövuodenajan sekä muodinkin mukaan (muun muassa farkkukankaiset ratsastushousut). Talvikäyttöön myydään paikoilla varustettuja toppahousuja ja -haalareita mutta myös enemmän normaalien ratsastushousujen mallisia esimerkiksi softshell-housuja. Housujen värit ja kuosit vaihtelevat arkikäytössä paljolti muodin mukaan. Esimerkiksi este- ja kouluratsastuksessa kilpailuasu kuitenkin edellyttää vaaleita, käytännössä tavallisesti valkoisia ratsastushousuja.

Ennen joustavien ja kestävien housukankaiden yleistymistä ratsastushousut ommeltiin joustamattomista kankaista, jolloin reiden ja vyötärön alueelle jouduttiin käytännön syistä jättämään liikkumavaraksi "pussit". Pussihousuja saatetaan edelleenkin toisinaan kutsua ratsastushousuiksi, vaikkeivät tällaiset housut lainkaan välttämättä ole muuten ratsastukseen sopivaa mallia.
Uiguurilaiset kirjaimet
**Uiguurilainen kirjaimisto** on ensimmäisen vuosituhannen lopulla syntynyt muinaisuiguurin aakkosellinen kirjoitusjärjestelmä. Se pohjautuu sogdilaiseen kirjaimistoon, joka puolestaan perustuu yhteen syyrilais-aramealaisista kirjaimistoista. Kirjainten järjestys on ylhäältä alas ja rivien vasemmalta oikealle. Jokaisella 22 kirjaimesta on useita variantteja, jotka riippuvat sen asemasta sanan alussa, keskellä tai lopussa.

1000–1100-luvuilla uiguurit alkoivat siirtyä arabialaiseen kirjaimistoon, joka myöhemmin syrjäytti uiguurilaiset aakkoset. Niitä käytettiin kuitenkin arabialaisen kirjaimiston rinnalla aina 1700-luvun alkuun saakka ja keltaisten uiguurien keskuudessa vielä 1800-luvulla.

1200-luvulla mongolit loivat oman uiguurilaiseen kirjaimistoon perustuvan kirjoitusjärjestelmän, jota käytetään edelleen Sisä-Mongoliassa. Siihen perustunutta mantšujen kirjaimistoa käytettiin 1700-luvulle saakka.

Lähteet
-------

* *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 26*, s. 530–531. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1977.
Lancaster-Bell -metodia sovelletaan Italiassa. Akvarelli 1860-luvulta.
**Bell–Lancaster-menetelmä** oli 1800-luvulla suosiota saanut brittiläinen opetusmenetelmä. Siinä huomiota herättävin piirre oli, että vanhemmat oppilaat toimivat apuopettajina ja välittivät saamansa opin nuoremmilleen. Idean olivat esittäneet 1700-luvun lopulla Englannissa Robert Raikes ja Intiassa Andrew Bell, mutta metodin viimeisteli ja teki tunnetuksi englantilainen pedagogi Joseph Lancaster (1778 – 1838).

Käyttö Suomessa
---------------

Vanhempien oppilaiden käyttö nuorempien opetuksessa oli suomalaisissa kouluissa ollut käytössä jo aiemmin, muun muassa kiertokouluissa.

Suomen ensimmäinen Bell–Lancaster-koulu perustettiin Turkuun 1822 John Jacob von Julinin aloitteesta, ensimmäisenä opettajana Pietarissa menetelmään tutustunut maisteri Gabriel Wallenius. Oppilaina oli vain poikia, ja aluksi koulu oli vain suomenkielinen. Vuonna 1825 se muuttui kaksikieliseksi ja yksityiskoulusta valtion ylläpitämäksi ja tuomiokapitulin valvomaksi. Kouluja perustettiin ainakin Vaasaan (1827), Fiskarsiin (1833) ja Helsinkiin. Suomessa menetelmää käytettiin myös Kuopioon Snellmanin aloitteesta 1846 perustetussa Kuopion kaupungin työväen tyttökoulussa. Näitä kouluja sanottiin Suomessa "lankasterikouluiksi". Bell–Lancaster-kouluja muutettiin myöhemmin 1860- ja 1870-luvulla kansakouluiksi.

Kirjallisuudessa
----------------

Aleksis Kiven romaanissa *Seitsemän veljestä* (1870) lukutaidon lukkarinkoulussa ensimmäisenä oppinut Eero opettaa vanhempia veljiään lukemaan. Nikolai Gogolin *Kuolleissa sieluissa* (1842) postimestari kiittää suuresti Lancasterin koulun keskinäiseen toveruuteen perustuvaa opetusjärjestelmää.

Lähteet
-------

1. 1 2  Monitorial system. Encyclopædia Britannica.
2. 1 2  Halila, Aimo: Bell-Lancasterin vuoro-opetusjärjestelmä Suomessa.
3. ↑  Ikonen, Kimmo: *Turun koulut aikansa ilmiönä: 140 vuotta yleissivistävää opetusta 1872–2012*, s. 35. Turku: Turun kaupunki, 2015. ISBN 978-952-5991-77-2. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 2.2.2019).
4. 1 2  Arkistonmuodostaja: Bell-Lancasterskolan i Vasa (Arkistoitu – Internet Archive)  
Fiskarsin koulut. Fiskarsin museo.
5. ↑  Minna Canthin elämä. Sivistyksen sanomat.
6. ↑  Gogol, Nikolai: *Kuolleet sielut*. Suom. Jalo Kalima ja Juhani Konkka; kuv. P. Boklevskij. WSOY Laatukirjat, 1992, s. 172. ISBN 951-0-17902-7

Kirjallisuutta
--------------

* Somerkivi, Urho: *Bell-Lancasterin vuoro-opetusjärjestelmä Suomessa.* (Väitöskirja.) Helsinki 1952.
**Paul Vincent Guilfoyle** (28. huhtikuuta 1949 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä.

Ura
---

Guilfoyle aloitti näyttelijän uransa vuonna 1975. Hän vieraillut urallaan lukuisissa televisiosarjoissa (kuten *Kova laki*, *Miami Vice*). Hänen tunnetuimmat elokuvaroolit ovat sivuroolit elokuvista *Kolme miestä ja baby*, *Beverly Hills kyttä 2*, *Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä* ja *Striptease*.

Hänen tunnetuin roolityönsä on etsivä Jim Brassin osa amerikkalaisessa rikossarjassa *C.S.I.*, jossa Guilfoyle näytteli heti sarjan alkamisesta eli vuodesta 2000 asti. Sarjasta on tullut suuri menestys ympäri maailman. Guilfoyle näytteli sarjassa 14 vuotta. Vuonna 2014 hänen roolihahmonsa kuitenkin kirjoitettiin sarjasta ulos.

Yksityiselämä
-------------

Guilfoyle on ollut naimisissa Lisa Giobbin kanssa vuodesta 1989 lähtien ja pariskunnalla on yksi lapsi. Hän asuu perheineen New Yorkissa.

Lähteet
-------

1. ↑  'CSI' Shocker: Original Star to Exit

Aiheesta muualla
----------------

* Paul Guilfoyle Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
Rod Grams
**Rodney Dwight "Rod" Grams** (4. helmikuuta 1948 Princeton, Minnesota – 8. lokakuuta 2013 Crown, Minnesota) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän edusti republikaanipuoluetta sekä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa että senaatissa.

Grams opiskeli Brown Institutessa, Anoka Ramsey Junior Collegessa ja Carroll Collegessa. Hän oli yli kymmenen vuotta uutisankkurina KMSP-TV-kanavalla, ennen kuin hänet valittiin kongressin edustajainhuoneeseen vuonna 1992. Hän voitti vaaleissa demokraattien Gerry Sikorskin.

Vuonna 1994 hänet valittiin senaattiin, jossa hän oli yhden kauden ajalla 3. tammikuuta 1995 – 3. tammikuuta 2001. Vaaleissa häntä vastassa olivat demokraattien Ann Wynia ja Minnesotan itsenäisyyspuolueen (Independence Party of Minnesota) Dean Barkley. Vuoden 2000 vaaleissa hän menetti paikkansa demokraattien Mark Daytonille. Kuusi vuotta myöhemmin hän yritti jälleen kongressiin, mutta hänet voitti demokraattien James Oberstar.

Poliittisen uransa jälkeen Grams osti kolme radioasemaa Little Fallsissa Minnesotassa. Hän juonsi poliittista ohjelmaa *Up Front* vielä kuukausi ennen kuolemaansa. Grams kuoli paksusuolen syöpään kotonaan Minnesotassa 8. lokakuuta 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Diaz, Kevin: Former U.S. Sen. Rod Grams dies of cancer *Star Tribune*.  9.10.2013. Viitattu 4.12.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3  Rod Grams *Biogaphical Directory of the United States Congress*. Viitattu 4.12.2015. (englanniksi)
3. ↑  Ragsdale, Jim: Former U.S. Sen. Rod Grams, battling cancer, is in hospice care *Star Tribune*.  4.9.2013. Viitattu 4.12.2015. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* US Congress

 |

 |
**Rusalka** on tšekkiläisen Antonín Dvořákin (1841–1904) säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Oopperan libreton kirjoitti Jaroslav Kvapil (1868–1950). *Rusalka* pohjautuu slaavilaisen mytologian lisäksi Karel Jaromír Erbenin ja Božena Němcován julkaisemiin kansansatuihin. *Rusalka* on yksi Tšekin oopperan menestyksekkäimmistä oopperoista.

Tausta
------

Kvapil kirjoitti libreton ennen kuin hän tapasi Dvořákiin. Juonessa on paljon vaikutteita H. C. Andersenin sadusta "Pieni merenneito". Libretto valmistui vuonna 1899, jolloin Kvapil alkoi etsiä tekstilleen säveltäjää. Hänen säveltäjäystävillään oli tekeillä muita töitä mutta he mainitsivat Kvapilille, että Dvořák etsii sävellettävää librettoa. Dvořák luki libreton ja sävelsi oopperan varsin nopeasti. Ensimmäinen luonnos oli valmis 22. huhtikuuta 1900.*lähde?*

Ensi-ilta
---------

Ooppera sai ensiesityksensä 31. maaliskuuta 1901 Prahassa. Rusalkaa esitti ensi-illassa Růžena Maturová. Ooppera oli valtava menestys Tšekin alueella, ja menestys levisi pian ulkomaille.

Henkilöt
--------

* Rusalka – sopraano
* Prinssi – tenori
* Vedenhenki – basso
* Tuntematon ruhtinatar – sopraano tai mezzosopraano
* Ježibaba – mezzosopraano
* Riistanvartija – baritoni
* Nuori apulainen – sopraano
* Metsästäjä – baritoni

Lähteet
-------

1. ↑  Miller, E: "Beloved National Opera by Dvořák", s. 8–15. Supraphon, 2005
2. ↑  Burghauser, E: "Antonin Dvořák", sivu 102. Koniasch Latin Press, 2006

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rusalka (ooppera)** Wikimedia Commonsissa
Semipalatinskin koealueen sijainti Kazakstanissa (punaisella)
Kazakstanin steppimaisemaa ja poraustorni Semipalatinskin koealueella (2003)
**Semipalatinskin ydinkoealue** (ven.  Семипала́тинский я́дерный полиго́н, *Semipalatinski jadernyi poligon*) oli ensimmäinen Neuvostoliiton ydinaseen testausalue, ja toinen valtion kahdesta tärkeimmästä koealueesta sen historian aikana. Semipalatinskin ydinkoealue sijaitsee itäisessä Kazakstanissa Irtyš-joen eteläpuolella, 130 km Semein kaupungista (ent. Semipalatinsk) länteen. 
Alue on 18 000 km²:n laajuinen, ja siihen sisältyy alueen koillisnurkassa oleva Kurtšatovin kaupunki.

Koealueen karttahahmotelma
Alueen sijainnista päätti atomiaseohjelmasta vastannut Lavrenti Berija vuonna 1947, ja sen rakentaminen aloitettiin Gulag-vankityövoimaa käyttäen 1948. Alueen keskukseksi rakennettiin Kurtšatovin suljettu kaupunki, joka tunnettiin neuvostoaikaan postilokero-osoitteella **Semipalatinsk-21**.

Neuvostoliiton ensimmäinen ydinkoe tehtiin Semipalatinskissa 29. elokuuta 1949, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinräjäytyksen jälkeen. RDS-1 -pommin teho oli 22 kilotonnia. Ensimmäinen vetypommi räjäytettiin 1953. Yhteensä vuosien 1949 ja 1989 välisenä aikana Semipalatinskissa tehtiin 456 ydinräjäytystä uraani- ja vetypommeilla. Alkuun räjäytykset tehtiin ilmakehässä tai maan pinnassa, etupäässä räjäytystorneissa mutta myös lentopommeina. Vuodesta 1961 alkaen 340 räjäytystä tehtiin maanalaisina. Degelen-vuoreen kaivettiin maailman laajin ydinkokeita varten rakennettu tunnelijärjestelmä. Räjäytyksiä tehtiin myös 600 metrin syvyisissä pystysuorissa kallioporausrei'issä.

Semipalatinskin koealue suljettiin 29. elokuuta 1991 Kazakstanin hallituksen päätöksellä. Kurtšatovin kaupungissa ja muualla alueella sijaitsee nykyään Kazakstanin tasavallan kansallisen ydinkeskuksen (ven. Национальный ядерный центр Республики Казахстан, *Natsionalnyi jadernyi tsentr Respubliki Kazahstan*) ja muiden tutkimuslaitosten toimipisteitä, mm. tutkimusydinreaktoreita. Koeräjäytyksissä käytetyt tunnelistot on tuhottu tai suljettu.
Muuten entisellä koelueella kulkemista ei ole rajoitettu ja siellä harjoitetaan nykyään muun muassa karjataloutta ja kaivostoimintaa.

Lähteitä
--------

* Semipalatinsk test site. The Nuclear Threat Initiative (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Semipalatinskin ydinkoealue**.
* Semipalatinsk-16. globalsecurity.org (englanniksi)
* National Nuclear Center of the Republic of Kazakhstan (englanniksi)
* Maisemakuvia alueelta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Neuvostoliiton ydinaseohjelman historiaa. nuclearweaponarchive.org (englanniksi)
* Nuclear explosions of the USSR (Arkistoitu – Internet Archive). RADLEG-projekti, Kurtšatov-instituutti (englanniksi)
* Kurštatovin kaupunki, historiaa ym. Itä-Kazakstanin alueen sivusto (venäjäksi)
Semjon Alapin
**Semjon Zinovjevitš Alapin** (ven. Семён Зиновьевич Алапин; 19. marraskuuta (J: 7. marraskuuta) 1856 Pietari – 15. heinäkuuta 1923 Heidelberg) oli liettuanjuutalaista syntyperää ollut venäläinen shakinpelaaja ja avausteorioitsija. Alapin opiskeli Saksan Heidelbergissa, harjoitti liiketoimintaa Berliinissä ja Pariisissa ja asettui sitten Berliiniin ja omistautui shakille. Alapinin merkittävimmät turnaussaavutukset olivat viides sija Monte Carlossa 1901, voitto Münchenissä 1911 ja voitto Pietarissa 1906. Alapin tunnetaan myös kirjailijana.

Hänen mukaansa on nimetty useita avausmuunnelmia.

Katso myös
----------

* Alapinin avaus
* Alapinin muunnelma
* Sisilialainen puolustus, Alapin-muunnelma

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*, s. 4. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Semjon Alapin ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Semmelweis-yliopisto** (unk. *Semmelweis Egyetem*) on lääketieteellinen yliopisto Budapestissa Unkarissa. Yliopistossa on kuusi tiedekuntaa ja siellä annetaan opetusta kolmella kielellä: unkariksi, englanniksi ja saksaksi. Opiskelijoita yli 10 000, ja heistä noin kolmannes tulee Unkarin ulkopuolelta.

Yliopiston historia juontuu vuoteen 1769, jolloin Nagyszombatin (nyk. Trnava Slovakiassa) yliopistoon perustettiin lääketieteellinen tiedekunta. Yliopisto siirrettiin pian Budapestiin. Yliopisto sai 200-vuotisjuhlansa kunniaksi uudeksi nimekseen Semmelweis-yliopisto, kuuluisan itävaltaunkarilaisen lääkärin Ignaz Semmelweisin mukaan. Vuonna 2000 yliopistoon liitettiin liikuntapedagogiikan ja liikuntatieteen tiedekunta sekä terveystieteiden tiedekunta, ja vuonna 2010 perustettiin julkisten terveyspalvelujen tiedekunta.

Tutkimuksessaan yliopisto on perinteisesti painottanut mm. kardiologiaa ja onkologiaa. Nykyisin mukaan ovat tulleet myös terveysteknologia ja big data.

Galleria
--------

* Yliopiston päärakennus.Yliopiston päärakennus.
* Teoreettisen lääketieteen keskus.Teoreettisen lääketieteen keskus.
* Sisätautien laitos.Sisätautien laitos.
* Patologian ja kokeellisen syöpätutkimuksen laitos.Patologian ja kokeellisen syöpätutkimuksen laitos.
* Lastentautien laitos.Lastentautien laitos.
* Silmätautien laitos.Silmätautien laitos.
* Psykiatrian ja psykoterapian klinikka.Psykiatrian ja psykoterapian klinikka.

Katso myös
----------

* Budapestin eläinlääketieteellinen yliopisto

Lähteet
-------

* Semmelweis University *semmelweis-univ.hu*. Viitattu 21.1.2012. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  About Semmelweis University *Semmelweis University*.  2023. Viitattu 8.5.2023. (englanniksi)
2. ↑  History *Semmelweis University*.  2023. Viitattu 8.5.2023. (englanniksi)
3. ↑  Semmelweis University *Times Higher Education*.  21.11.2021. Viitattu 8.5.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Semmelweis-yliopisto** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
	+ 2
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
**Uudenkaupungin apokalyptinen madonna** on veistosreliefi, jonka on tehnyt tallinnalainen Marquard Hasse noin vuonna 1430.

Johanneksen ilmestyksestä peräisin oleva apokalyptinen madonna oli varsinkin 1400-luvulta alkaen suosittu Neitsyt Marian kuvatyyppi, jossa Maria seisoo kuunsirpin päällä auringonsäteiden ympäröimänä. Aiheella oli erityistä uskonnollista merkitystä. Lopunajat tuntuivat olevan lähellä. Lisäksi paavi Sixtus IV:n sanotaan luvanneen vuonna 1470 tuhansia aneita niille, jotka lukevat Marian rukouksen aurinkoon pukeutuneina Marian kuvan ääressä.

Suomessa on ollut muitakin apokalyptisiä madonnoja, sekä veistoksia että kalkkimaalauksia. Uudenkaupungin veistos on näistä ensimmäinen. Reliefi on ollut keskushahmona alttarikaapissa, josta se on ainoa säilynyt osa.

Veistoksen huomiota herättävimpiä värejä ovat kulta ja sininen. Madonnan vartalo on taipunut loivaan s-asentoon gotiikan madonnien tapaan. Marian puvun etupuolella on voimakkaita draperioita. Hänen mekkonsa ja päällysviittansa peittävät jalat, joista näkyy punainen kengänkärki. Marian päässä on valkoinen liina ja sen päällä osin tuhoutunut kultainen kruunu.

Veistoksen alaosassa on ihmiskasvoinen siniharmaa kuu, jonka oikealle puolelle on polvistunut rukoilemaan haarniskaan pukeutunut ritari Gideon. Marian neitsyyteen viittaava lampaantalja on hänen edessään. Alareunassa on myös kaksi pientä enkeliä, jotka pitelevät Marian helmaa. Reliefin ympärillä olleesta siniharmaasta pilvikehyksestä on jäljellä vain alin osa. Alhaalla vasemmalla on vielä kohtaus, jossa kruunattu sibylla osoittaa etusormellaan Mariaa ja lasta keisari Augustukselle. Keisari istuu sinisellä valtaistuimella.  Legendan mukaan Tiburin sibylla olisi esitellyt näyn apokalyptisestä madonnasta keisari Augustukselle jo Kristuksen syntymän aikoihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nikkemedia: *Keskiajan taidehistoriaa* (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 13.9.2010.
2. 1 2 3  Vuorela, Anu: Auringon ja kuun madonna: Neitsyt Maria apokalyptisena naisena ja kuvatyypin edustajat Suomessa, s. 9-10.  *Mirator: Monikielinen keskiajan tutkimukseen erikoistunut verkkojulkaisu*, lokakuu 2002.  Historian ja etnologian laitos, Jyväskylän yliopisto. Artikkeli PDF-muodossa.
**Uudenkylän Toverit ry:n työväentalo** oli Tampereen Uudessakylässä sijainnut työväentalo. Se purettiin vuonna 1966.

Historiaa
---------

Uudenkylän työväenyhdistys Toverit perustettiin vuonna 1912 Messukylän työväenyhdistyksen alaosastona. Vuonna 1913 yhdistyksessä oli 35 jäsentä. Syksyllä 1917 yhdistys osti itselleen Kivelän talon kokoontumispaikaksi. Suurin osa rahoituksesta saatiin yhdistyksen jäseniltä lainoina. Taloa aiottiin laajentaa rakentamalla laudoista juhlasali ja näyttämö, mutta rakennustarpeet katosivat sisällissodan aikana. Lattialankut kuitenkin säilyivät, ja sodan jälkeen niistä rakennettiin tanssilava, joka kuitenkin purettiin vuonna 1925. Sisällissota katkaisi yhdistyksen toiminnan, joka aloitettiin uudelleen vuonna 1919. Vuoden 1919 aikana yhdistys onnistui jo järjestämään muun muassa 27 iltamat. Vuonna 1920 yhdistys päätti irrottautua Messukylän työväenyhdistyksestä itsenäiseksi yhdistykseksi.

Vuonna 1931 yhdistys osti riihen, purki sen ja alkoi laajentaa taloaan. Laajennettavan talon piirustukset laati Frans Jousi. Pula-aika aiheutti hankaluuksia laajennustyön loppuunsaattamisessa, mutta lopulta talon vihkiäisiä vietettiin marraskuussa 1934. Laajennustyöstä osa tehtiin talkoilla. Osaa, kuten betonitöitä, varten palkattiin ammattimiehiä.

Vuonna 1966 talo purettiin. Paikalle rakennettiin asuinrakennus, jossa yhdistyksellä oli toimitilat.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

1920-luvulla yhdistyksen näytelmäseura kiersi myös lähipaikkakunnilla esiintymässä. Talolla toimi myös ompeluseura, ja siellä järjestettiin kirjanpito- ja valistuskursseja. Yhdistyksen yhteyteen perustettiin myöhemmin opintokerho. Laajennetun talon avajaisissa oli runsaasti yleisöä. Ohjelmassa oli orkesterin esiintyminen, juhlapuheita, runonlausuntaa, laulua, harmonikansoittoa, kuorolausuntaa, Tampereen Yrityksen voimisteluesitys, Tampereen Seuranäyttämön esittämä Aleksis Kiven "Kihlaus" sekä lopuksi tanssia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kansan Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  28.5.1932, no 121. Viitattu 17.2.2023.
2. 1 2  Kansan Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  23.11.1934, no 273. Viitattu 17.2.2023.
3. ↑   Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
4. ↑  Kansan Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  26.11.1934, no 275. Viitattu 17.2.2023.
**Salamaua** (saks. *Samoahafen*) oli pieni kaupunki Papua-Uudessa-Guineassa Moroben provinssissa. Kaupungin asutus sijaitsi pienellä kannaksella rannikon ja vuorten välissä. Lähin kaupunki on Lae, jonne pääsee vain veneellä lahden yli.

Historiaa
---------

Vuonna 1920 kullankaivajat käyttivät kaupunkia välietappina etsiessään kultaa sisämaan alueilta. Kultaa löydettiin Wausta, ja saapuneet kullankaivajat kulkivat kultakentille niin sanottua Mustan kissan polkua..

Japanilaiset valtasivat kaupungin toisessa maailmansodassa 8. maaliskuuta 1942. Liittoutuneet valtasivat kaupungin takaisin 11. syyskuuta 1943. Kaupunki tuhoutui liittoutuneiden valtauksen aikana täysin.

Nykyään Kelan ja Laguin kylät pitävät aluetta hallussaan, ja sinne ovat rakentaneet loma-asuntoja lähinnä Laesta muuttaneet.

Vuonna 2007 kalifornialainen tutkimusryhmä tutki kaupungin ympäristön sademetsiä yrittäen löytää ropen-kryptidejä, joita kerrotaan lentävän Papua-Uuden-Guinean ympäristössä. Kuvausryhmä kuvasi videolle lentävän olennon, jota ei kuitenkaan ole tunnistettu.

Lähteet
-------

1. ↑  Salamaua travel *Lonely Planet*. Viitattu 9.7.2020. (englanniksi)
2. ↑  PacificWrecks.com: Pacific Wrecks *pacificwrecks.com*. Viitattu 9.7.2020. (englanniksi)
**Salamandastron** on kuvitteellinen vuorilinnoitus, joka esiintyy Brian Jacquesin Redwallin taru -sarjassa. Salamandastron on sammunut tulivuori ja sijaitsee suuren meren rannalla Sammalkukkametsän läntiselle laidalla. Salamandastron on suuri vuori, johon kuuluvat jänisten parakit, ruokasali, keittiö ja kellari, mäyrävaltiaan henkilökohtaiset tilat, ahjo ja asevarasto. Vuoren sisällä on myös salaperäinen huone, jonne vain mäyrävaltiaat voivat mennä ja vain he ja muutamat muut jänikset tietävät paikasta. Huoneen seinällä on kaiverruksia, joissa ennustetaan tulevia tapahtumia, jotka liittyvät mäyrävaltiaaseen itseensä (kuten Boarin ja Veitsihampaan taistelu *Sammalkukkametsän sodassa*). Salamandastron on yritetty valloittaa muutaman kerran, mutta tuloksetta.

Vuorta hallitsee mäyrävaltias ja edellisen mäyrävaltiaan kuoltua, vuorelle tavalla ja toisella tulee hänen tilalleen toinen mäyrävaltias. Salamandastronin hallitsija on yleensä urosmäyrä, mutta Redwallin taru kymmenennessä osassa vuorta hallitsi naarasmäyrä. Valtiaan alaisuudessaan toimii jänisten kaukopartio, joka suojelee metsänasukkaita laivarotilta ja tuholaisilta. Kaukopartion koko on vaihdellut kirjojen mittaan, muutamasta jäniksestä noin tuhanteen jänikseen.

Salamandastronin mäyrävaltiaat
------------------------------

* Mäyrämajan Vanha Isäntä (mainittu *Sammalkukkametsän sota* -kirjassa)
* Boar Taistelija (*Sammalkukkametsän sota*)
* Päivänsäde Nuijamäyrä (*Pahan jälkeläinen*)
* Miekantakoja Juovaselkä (*Mariel, taistelija*)
* Urhojuova Väkevä (*Salamandastronin aarre*)
* Valkoturkki Mahtava (*Salamandastronin aarre*)
* Kreeta Ruususilmä (*Jänisten kaukopartio*)
* Ruusilma Viisas (*Jänisten kaukopartio*)
**Snellmankoti** on 1800-luvun alussa valmistunut Kokkolan keskusta-alueella sijaitseva rakennus. Rakennus on Kansantalojen liiton vanhin rakennus.|

Historiaa
---------

Kokkolassa sijaitseva rakennus oli 1813–1816 J. V. Snellmanin lapsuudenkoti. Rakennus on suojeltu 1950-luvulla.. Myöhemmin rakennus on ollut mm. Frivilliga Brandkoren i Gamlakarleby ja Emil Nybergin perikunnan omistuksessa, ja talosta on käytetty myös nimitystä Kokkolan Palokunnantalo.

Rakennus
--------

Hirsirunkoisen rakennuksen ulkoseinät on vuorattu okrankeltaiseksi maalatulla laudoituksella. Rakennuksessa on nykyisin juhlasali, näyttämö, ravintolatilat ja eteinen. Erillisessä piharakennuksessa on talonmiehen asunto. Pihapiirissä on myös varastorakennus. Rakennukseen on tehty Mikko Hyypän suunnittelema peruskorjaus vuosina 1991–1992

Toimintaa talossa
-----------------

Rakennuksen ollessa Kokkolan Toimitaloyhdistys ry:n omistuksessa on siellä järjestetty kokouksia, juhlia, nuorisotoimintaa, tansseja ja bingoa. Rakennuksessa on hyvät varusteet noin 120 hengen tilaisuuksien järjestämiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Katia Båsk-Ekholm ja Kaj Häyry: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys: Turun kaupungin historiallisessa museossa tehty selvitys Suomen työväentalojen rakennushistoriasta sekä nykyisestä kunnosta ja käytöstä*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982. ISBN 951-46-6592-9.
2. ↑  Kansantalojen Liitto *kansantalot.fi*. Viitattu 14.3.2023.
3. 1 2 3  Snellmankoti *snellmankoti.fi*.
**Uralilais-siperialaiset kielet** on hypoteettinen kielikunta, johon kuuluisivat seuraavat kielikunnat:

* uralilaiset kielet
* jukagiiriset kielet
* tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet (poistettiin teoriasta)
* eskimo-aleuttilaiset kielet
* Nivhin kieli.

Historia
--------

Uralilaisten ja eskimo-aleuttilaisten kielten rakenteelliset samankaltaisuudet huomattiin jo varhain. Tanskalainen teologi Marcus Wöldike vertaili grönlantia ja unkaria toisiinsa vuonna 1746. Vuonna 1818 Rasmus Rask piti grönlantia uralilaisten kielten sukulaisena ja esitti luettelon yhteistä alkuperää olevista sanoista. Rask tosin oletti myös uralilaisten ja altailaisten kielten olevan sukua keskenään. Vuonna 1959 Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirjassa julkaistiin Knut Bergslandin artikkeli The Eskimo-Uralic Hypothesis (Eskimo-uralilainen hypoteesi), jossa kirjoittaja esitti joitakin kieliopin yhteisiä piirteitä ja samaa alkuperää olevia sanoja. Vuonna 1962 Morris Swadesh esitti tšuktšilais-kamtšatkalaisten ja eskimo-aleuttilaisten kielten kuuluvan samaan kielikuntaan. Vuonna 1998 Michael Fortescue julkaisi kirjan *Language Relations across Bering Strait* (Kielisukulaiset kahden puolen Beringinsalmea), jossa hän esitti hypoteesin uralilais-siperialaisesta kielikunnasta.

Yhteiset piirteet
-----------------

Uralilais-siperialaisen kielikunnan tueksi on löydetty yhteisiä piirteitä sekä fonologiasta, morfologiasta että sanastosta.*lähde?*

### Fonologia

Uralilais-siperialaisten kielten kantakielten rekonstruoidut konsonantistot ovat hyvin samanlaisia keskenään. Yhteisenä piirteenä ovat soinnillisten kluusiilien puuttuminen sekä soinnillisten frikatiivien esiintyminen samoilla artikulaatiopaikoilla: labiaalisena, dentaalisena, palataalisena ja velaarisena sekä tšuktšilais-kamtšatkalaisissa ja eskimo-aleuttilaisissa kielissä myös uvulaarisena. Myös nasaalit esiintyvät samoilla artikulaatiopaikoilla. Lisäksi yhteistä ovat kolme sibilanttia, likvidat ja puolivokaalit.

### Morfologia

Yhteisiä morfologiasia piirteitä ovat 

* monikon tunnus \*-*t*
* kaksikon tunnus \*-*k*
* ensimmäisen persoonan vartalo \**m-*
* tosien persoonan vartalo \**t-*
* interrogatiivipronomini \**ka*
* genetiivin pääte -*n*.

### Sanasto

Michael Fortescue esittään teoksessaan 95 sanaa, joilla on olemassa etymologinen vastine ainakin kolmessa kielikunnassa sekä lisäksi muita sanoja, jotka esiintyvät kahdessa kielikunnassa. Yhteistä alkuperää oleviksi sanoiksi hän esittää mm. seuraavat sanat: \*ap(p)a ’isoisä’ ja \*kað’a ’vuori’.

| kantaurali | kantaeskimo |
| --- | --- |
| **aja (ajaa)** | **ajaɣ (työntää)** |
| **elä (älä)** | **la (älä)** |
| **toɣe (ottaa)** | **teɣu (ottaa)** |

Katso myös
----------

* Indouralilaiset kielet
* Uralilais-altailaiset kielet
* Nostraattiset kielet

Kirjallisuus
------------

* Knut Bergsland: The Eskimo-Uralic hypothesis (Suomalais-Ugrilaisen Seuran Aikakauskirja, 61), 1–29, 1959.
* Michael Fortescue: Language Relations across Bering Strait, 1998. ISBN 0-304-70330-3.