recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joel Svante Walldén** (25. tammikuuta 1894 Tampere – 25. tammikuuta 1972 Tampere) oli suomalainen eversti.

Joel Walldénin vanhemmat olivat kauppias Wilhelm Walldén ja Ida Sofia Palander. Hän pääsi ylioppilaaksi ja kävi kauppaopiston. Walldén kävi Viipurin upseerikoulun 1918 ja kadettikoulun 1919–1921. Hän opiskeli Ranskassa St. Cyrin École Spéciale Militairessa 1922–1923 ja Pariisin École Supérieure de Guerressa 1923–1925.

Walldén oli ylipäällikön esikunnan toimistoupseerina 1919, Keski-Suomen rykmentin nuorempana upseerina 1920–1921, yleisesikunnan toimistoupseerina 1921–1922 sekä puolustusministeriössä nuorempana toimistoupseerina 1927–1929 ja toimistopäällikön viransijaisena 1929–1933. Hän oli sitten Huoltopataljoona 2:n komentajana 1933–1936, Espanjan sisällissodan aikana 1937–1938 kansainvälisen valvontakomission rajavalvontaupseerina Ranskan ja Espanjan rajalla Pyrenneillä ja sen jälkeen Jääkäripataljoona 2:n komentajana 1938–1940. Talvisodan aikana Walldén oli Kannaksella ja jatkosodan aikana hän oli 1941–1944 rykmentin ja prikaatin komentajana Uhtuan suunnalla ja myöhemmin päämajan tiedustelu-osaston apulaispäällikkönä. 
Walldénista tuli vänrikki 1919, luutnantti 1921, kapteeni 1925, majuri 1927, everstiluutnantti 1931 ja eversti 1941.

Sotien jälkeen Walldén oli pääesikunnan ulkomaaosaston päällikkönä 1945-1947, JR 4:n komentajana 1947-1952 ja 4. prikaatin komentajana vuodesta 1952.

Joel Walldén oli naimisissa vuodesta 1945 Leila Hortense Rödlinin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Geni.com : Joel Svante Walldén
2. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1954
3. ↑  Terveisiä Espanjan rajalta, Seura, 08.06.1938, nro 23, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Rejlers AB** on ruotsalainen yhtiö, joka tarjoaa insinööripalveluja teollisuuden, energian, rakentamisen ja infran asiakaskunnille. Rejlers yhdistää tieto- ja viestintäteknologian insinööriosaamiseen ja tarjoaa asiakkailleen myös digitaalisia palveluratkaisuja. Asiakkailleen yhtiö tarjoaa palveluitaan konsultointina, palvelutuotteina ja projektiratkaisuina.

Rejlersin kotimarkkinat ovat Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, missä sillä on noin 2000 työntekijää ja yli 80 toimistoa. Yhtiön B-sarjan osake on listattuna Tukholman pörssissä. Rejlerin perheellä on 56 prosentin äänienemmistö yhtiön osakkeista.

Yhtiön on perustanut Gunnar Rejler, jonka pojanpoika Peter Rejler oli yhtiön toimitusjohtajana vuosina 1999–2012 ja myöhemmin 2014–2018. Peter Rejlerin jälkeen toimitusjohtajana aloitti maaliskuussa 2018 Viktor Svensson, joka tuli Rejlersin palvelukseen konsulttiyhtiö ÅF:ltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Annual Report 2017 (PDF) *rejlers.com*. Rejlers AB. Viitattu 5.2.2019. (englanniksi)
2. 1 2  In brief *rejlers.com*. Rejlers AB. Viitattu 5.2.2019. (englanniksi)
3. ↑  Yritys *rejlers.fi*. Rejlers Suomi. Viitattu 5.2.2019.
4. ↑  Rejlers värvar ny vd *Verkstäderna*.  24.8.2017. Viitattu 5.2.2019. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Rejlers Group (ruotsiksi, englanniksi)
* Rejlers Suomi
**Kleiner Perkins Caufield & Byers** (**KPCB**) on yhdysvaltalainen pääomasijoitusyhtiö, joka toimii venture capital -rahoittajana. Yritys on nimetty sen neljän perustajajäsenen (Eugene Kleiner, Tom Perkins, Frank J. Caufield ja Brook Byers) mukaan. 

Kleiner Perkins Caufield & Byers on Piilaakson vanhimpia venture capital -rahoittajia. Se on rahoittanut toimintavuosiensa aikana yli 300 tieto- ja viestintäteknologia- ja biotekniikkayritystä, joista nimekkäimpinä Amazon.com, AOL, Electronic Arts, Flextronics, Friendster, Genentech, Google, Macromedia, Netscape, Segway ja Sun Microsystems.

Historia
--------

Eugene Kleiner oli jo 1957 mukana perustamassa Fairchild Semiconductoria, jonka ympärille koko Piilaakson katsotaan kehittyneen. Vuonna 1968 hän sijoitti omia rahojaan Inteliin, ja 1972 perusti Hewlett-Packard -veteraani Tom Perkinsin kanssa Kleiner Perkinsin. Vuonna 1977 Frank J. Caulfield ja Brook Byers valittiin yrityksen nimiosakkaiksi ja näin yhtiö sai nykyisen nimensä.

Osakkaat
--------

Presidentti Clinton ja varapresidentti Gore asentavat verkkokaapeleita "NetDay":na Ygnacio Valley High Schoolissa 1996.
Entinen Yhdysvaltain varapresidentti Al Gore on ollut marraskuusta 2007 lähtien Kleiner Perkins Caufield & Byersin osakas. Entinen Yhdysvaltain ulkoministeri Colin Powell liittyi yritykseen puolestaan jo kesällä 2005, tittelillä "strategic limited partner". Myös kaksi Sun Microsystemsin neljästä perustajasta, Vinod Khosla ("affiliated partner") ja Bill Joy (osakas) kuuluvat Kleiner Perkins Caufield & Byersin tiimiin.

Vuosina 2006 ja 2007 yrityksen osakas L. John Doerr nimettiin Forbesin maailman 25 parhaan venture capital -kaupantekijän *Midas List* -rankingissa toiseksi. Doerr oli yksi Googlen perustajajäsenistä.

Lähteet
-------

1. ↑  Portfolio companies: Private Kleiner Perkins Caufield & Byers.  Arkistoitu 27.6.2009. Viitattu 18.5.2009. (englanniksi)
2. ↑  Portfolio companies: Public Kleiner Perkins Caufield & Byers.  Arkistoitu 29.6.2009. Viitattu 18.5.2009. (englanniksi)
3. 1 2 3  Team Kleiner Perkins Caufield & Byers.  Arkistoitu 29.6.2009. Viitattu 18.5.2009. (englanniksi)
4. ↑  Coile, Zachary: Gore joins Valley's Kleiner Perkins to push green business *San Francisco Chronicle*.  13.11.2007. Viitattu 19.5.2009. (englanniksi)
5. ↑  Broder, John M.: Gore’s Dual Role: Advocate and Investor *The New York Times*.  2.11.2009. Viitattu 22.1.2010. (englanniksi)
6. ↑  Rivlin, Gary: Colin Powell Joins Venture Capital Firm *The New York Times*.  13.7.2005. Viitattu 19.5.2009. (englanniksi)
7. ↑  Gustin, Sam: Al Gore, the world's first carbon billionaire? *Daily Finance*.  3.11.2009. Viitattu 22.1.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kleiner Perkins Caufield & Byers (englanniksi)
**Svärd, vanhempi suku** oli keskiaikainen suku, joka 1300-luvun loppupuolella saapui Suomeen. Suvun kantaisä Herman Svärd oli luultavasti Saksasta. Hänen vaimonsa oli alilaamanni Jacob Kurjen tytär. Herman Svärdillä oli kolme poikaa, joista Peter Svärd on luultavasti se "vanha herra Peder Swerdh", joka mainitaan aikaisempana Porvoon pitäjässä Uudellamaalla sijainneiden Hagan ja Kräpelbyn osaomistajana 1467.

Peterin veli Nils Korke tai Kurke mainitaan ensimmäistä kertaa 7.1.1400 ja ritarina 1401. Hän oli yksi kuninkaan neuvonantajista tutkintakäräjillä Uplannissa 1420. Hänet mainitaan kuolleena 18.5.1428. Hän meni naimisiin ennen 7.1.1400 Cecilia Filipsdotterin kanssa. Cecilia oli Filip Karlssonin tytär.

Nimeltään tuntematon Herman Svärdin poika/tytär, jonka poika oli Jeppe Kurki, mainitaan vuonna 1418.

Katso myös
----------

* vanhempi Kurki-suku
* Folkunga-suvun epäaito haara

Lähteet
-------

* Anthoni, Eric (1957). Wernstedt Folke. red.. Svärd, äldre ätten. Äldre svenska frälsesläkter: ättartavlor. Bd 1. H. 2. Stockholm: Riddarhusdirektionen. s. 207-210. Libris 1287.
* Rovasti Tapio Vähäkangas: Jeppe Kurjen esivanhemmat ja jälkeläiset

### Viitteet

1. ↑  Svärd *kansallisbiografia.fi*. Viitattu 27.10.2018. (englanniksi)
2. 1 2  244 (Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden) *runeberg.org*.  1909. Viitattu 24.11.2018. (ruotsiksi)
3. ↑  Tapio Vähäkangas: Jeppe Kurjen esivanhemmat ja jälkeläiset *Suomen sukututkimusseuran vuosikirja 44*.  1999.  Arkistoitu 26.10.2007. Viitattu 24.11.2018.
Polyklooritrifluorieteenin rakenne
**Polyklooritrifluorieteeni** eli **PCTFE** on halogenoituihin polyolefiineihin kuuluva polymeeri. Sen valmistuksessa käytettävä monomeeri on klooritrifluorieteeni. Polyklooritrifluorieteenillä on useita käyttökohteita.

Ominaisuudet
------------

Polyklooritrifluorieteeni on termoplastista. Molekyylimassaltaan alhaiset polymeerit ovat vahoja tai öljyjä ja korkeampimassaiset polymeerit ovat kiinteitä aineita. Polymeerin sulamispiste on noin 186–216 °C. Lasisiirtymälämpötila on 71–99 °C (eräissä lähteissä 40–75 °C). Polyklooritrifluorieteeni liukenee vain kuumiin estereihin, halogenoituihin hiilivetyihin tai eettereihin. Aineen kemikaalinkestävyys on hyvä, mutta erittäin väkevät hapot ja emäkset sekä halogeenit reagoivat sen kanssa. Yhdiste ei päästä lävitseen kaasuja, kuten vesihöyryä tai happea. Myös UV-ja gammasäteilynkesto on hyvä. Polyklooritrifluorieteeni on palamatonta. Polyklooritrifluorieteenin tiheys on 2,08–2,14 g/cm3 ja kiteisyysaste 45–65 %. Polymeeri säilyttää mekaaniset ominaisuutensa laajalla lämpötila-alueella -240–200 °C. Polyklooritrifluorieteenillä on polytetrafluorieteenin tavoin matala kitkakerroin ja vähäinen tarttuvuus.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Polyklooritrifluorieteeniä valmistetaan klooritrifluorieteenistä radikaalipolymeroinnilla. Radikaali-initiaattoreina käytetään orgaanisia peroksideja tai kaliumpersulfaattia. Reaktio voidaan tehdä joko liuos- tai emulsiopolymerointina.

Polyklooritrifluorieteenistä valmistetaan kalvoja, pinnoitteita ja kappaletuotteita. Sitä käytetään esimerkiksi metallien pinnoittamiseen, kaapeleiden eristämiseen, kaasuja- ja kosteuttaläpäisemättömien pakkausten valmistukseen, avaruustekniikassa, laboratoriolaitteiden osien valmistamiseen ja teollisuuden putkien ja venttiilien valmistamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  G. H. Millet & J. L. Kosmala: "Fluorine-Containing Polymers, Polychlorotrifluoroethylene", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000.
2. 1 2 3 4  Klaus Hintzer, Tilman Zipplies, D. Peter Carlson & Walter Schmiegel: "Fluoropolymers, Organic", teoksessa *Ullmann’s Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014.
3. 1 2 3 4  Bruno Ameduri: "Fluorinated (Co)Polymers: Synthesis, Properties, and Applications", teoksessa *Encyclopedia of Polymer Science and Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2012.
4. 1 2  George Wypych: *Handbook of Polymers*, s. 349–351. ChemTech Publishing, 2022. ISBN 978-1-927885-96-3. (englanniksi)
5. 1 2 3  Jukka Seppälä: *Polymeeriteknologian perusteet*, s. 192. 6. painos. Otatieto, 2005. ISBN 978-951-672-348-1.
6. 1 2  Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 880. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3-11-011451-5. (englanniksi)
7. 1 2  Marianne Gilbert: *Brydson's Plastics Materials*, s. 399, 417. Butterworth-Heinemann, 2017. ISBN 978-0-323-35824-8. (englanniksi)
**Arthur Benjamin Snellman** (24. joulukuuta 1887 Raahe – 1972 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja.

Benjamin Snellmanin vanhemmat olivat merikapteeni Albert Herman Snellman (1828–1904) ja Anna Sofia Hannila (1848–1918). Hän kävi Raahen yhteiskoulun ja Raahen Porvari- ja Kauppakoulun, josta hän sai päästötodistuksen vuonna 1906. Snellman oleskeli sitten vuoteen 1908 saakka Saksassa, Englannissa ja Venäjällä opiskellen kieliä ja tutustuen paperimarkkinoihin.

Snellman tuli Kymi Oy:n palvelukseen vuonna 1908 ja hän toimi muun muassa 1910–1912 yhtiön tarkastajana Venäjällä. Hän oli G. A. Serlachius Oy:n Mäntän tehtaiden isännöitsijänä 1913–1917 ja sen jälkeen vuoden 1918 loppuun saakka Ab Dubrovkan myyntipäällikkönä Pietarissa sekä Enso Ab:n, Ab Pankakosken ja W. Gutzeit & Co:n edustajana Venäjällä. 

Suomeen palattuaan Snellman toimi 1919 Myllykoski Träsliperi Ab:n tehtaiden isännöitsijänä Myllykoskella. Kun tämä yhtiö yhdistettiin eräiden muiden paperitehtaiden kanssa Yhtyneet Paperitehtaat Oy:ksi Snellman toimi uuden yhtiön toimitusjohtajana 1920–1921. Hän oli sitten Suomen Paperitehtaitten Yhdistyksen ulkomaanedustajana ja matkatarkastajana eri Euroopan maissa 1922–1924, Enso-Gutzeit Oy:n keskuskonttorin päällikkönä Ensossa 1924–1929 ja Enso-Gutzeitin ostopäällikkönä Helsingissä 1929–1952. Vuodesta 1953 alkaen hän toimi itsenäisenä liikemiehenä.

Benjamin Snellman oli naimisissa vuodesta 1920 filosofian maisteri Ellen Kaisu Snellmanin (1898-1992) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1954
2. 1 2 3 4  50-vuotias. Johtaja Benj. Snellman, Helsingin Sanomat, 24.12.1937, nro 347, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  Geni.com : Benjamin Snellman
**Riitta Elina Castrén** (s. 10. helmikuuta 1955 Oulu *lähde?*) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija.

Castrén kirjoitti ylioppilaaksi Tornionjokilaaksossa sijaitsevasta Pellon lukiosta 1974 ja valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1981 pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Pro gradu -työnsä hän teki lappilaisesta kirjailijasta Timo K. Mukasta. Castrénin lehtiura alkoi kristillisestä *Sana*-lehdestä ja jatkui Suomen lähetyskongressi 77 -tiedotussihteerinä. Opiskelujensa päätyttyä hän siirtyi aikakauslehtityöhön, ensin Yhtyneisiin Kuvalehtiin ja sieltä A-lehtiin, jossa hän työskenteli pitkään toimittajana ja toimituspäällikkönä. Pääosan urastaan hän teki *Eeva*-lehdessä, kunnes siirtyi vapaaksi toimittajaksi. Riitta Castrénin intohimona ovat syvälliset henkilöhaastattelut, joissa hän kokee voivansa parhaiten hyödyntää intuition lahjaansa. 

Vuonna 2017 ilmestyi Castrénin kirjoittama omakohtainen teos *Läpivalaisu – Pitkät jäähyväiset alkoholille* (Gummerus), jossa hän valottaa elämyksellisyyttä, addiktioita ja ihmisen ikuista pyrkimystä harmoniaan. Erityisen painavasti hän käsitteli työelämän ja alkoholikulttuurin suhdetta.
Syksyllä 2022 ilmestyneen kirjan *Enemmän elossa – Tarinoita uuden löytämisestä* (Kirjapaja) Castrén on kirjoittanut yhdessä toimittaja Sinikka Klemettilän kanssa. Kirjassa haastateltavat kertovat elämänmuutoksestaan. Kirjan aihealueina ovat ajankohtaiset teemat, kuten ilmastoahdistus, yhteisöllisyys, hengellisyyden uudistuminen sekä identiteetti- ja arvokysymykset.

Teokset
-------

* *Läpivalaisu – Pitkät jäähyväiset alkoholille* (2017, Gummerus)
* *Enemmän elossa – Tarinoita uuden löytämisestä* (2022, Kirjapaja)

Lähteet
-------

1. ↑  Anne Flinkkilä: Inhimillinen tekijä: Tunnollisen naisen salainen elämä *Yle*.  30.9.2016. Viitattu 23.9.2022.
2. ↑  Läpivalaisu *Gummerus*.  2017.  Arkistoitu 21.9.2022. Viitattu 23.9.2022.
3. ↑  Miksi elämänmuutos käynnistyy ja millainen matkasta uuden löytämiseen muodostuu? *Kirjapaja*.  15.9.2022. Viitattu 23.9.2022.
**Albert Edward Henrik Solin** (9. toukokuuta 1913 Turku – 7. elokuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Solinin vanhemmat olivat pankinjohtaja Henrik Edward Solin ja Ebba Emilia Snellman ja puoliso vuodesta 1940 sisustusarkkitehti Kaija Martta Tuulikki Ahto. Solin tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1932 ja valmisti filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi Turun yliopistosta 1935. Hän oli N. V. Houthandel v/h G. Keyn palveluksessa Amsterdamissa 1936, Suomen konsulinviraston sihteeri Amsterdamissa 1936–1937, Suomen pääkonsulinviraston palveluksessa New Yorkissa 1937–1939, Suomen Pankin palveluksessa 1940–1943 ja Valtion lentokonetehtaan palveluksessa ostokonttorissa ja myyntipäällikkönä 1943–1946. Sotevan raaka-aineosaston päällikkö Solin oli 1944–1945, Valtion Metallitehtaiden pääkonttorin kaupallisen osaston johtaja 1946–1950 ja Valmet Oy:n kaupallisen osaston johtaja 1951–1954, kaupallinen johtaja 1954–1973, varatoimitusjohtaja 1973–1977, johtokunnan jäsen 1951–1954 sekä vuodesta 1973 ja varapuheenjohtaja 1966–1973. Hänellä oli myös useita liike-elämän ja teollisuuden luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Solin sai 1971.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henrik Solin *Biografiasampo*. Viitattu 30.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 924. Viitattu 30.10.2022.
3. ↑  Kuolleet. Kauppaneuvos Henrik Solin.  *Uusi Suomi*, 11.8.1987, nro 214, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.10.2022.
*Tämä artikkeli käsittelee luostaria. Džvarin kaupungista Samegrelon alueella Länsi-Georgiassa katso Džvari (kaupunki).*
Džvarin luostari.
Kirkko lähempää.
**Džvarin luostari** (georg. ჯვრის მონასტერი, *Džvaris monasteri* eli kirjaimellisesti "ristin luostari") on historiallinen luostari Mtskhetan kaupungissa Mtskheta-Mtianetin hallintoalueella Georgiassa. Se kohoaa korkealla vuorella kaupungin itäpuolella ja Mtkvari- ja Aragvi-jokien yhtymäkohdan yläpuolella.

Džvari on yksi maan pyhimmistä paikoista ja sen historia liittyy kiinteästi maan kääntymiseen kristinuskoon. Pyhä Nino asetti perinteen mukaan paikalle ristin sen jälkeen, kun kuningas Mirian III ja siten koko Iberia oli hyväksynyt uuden uskonnon 300-luvulla. Ensimmäisen kirkon paikalle rakennutti Guaram I 500-luvun puolivälin jälkeen. Se sijaitsi nykyisen kirkon pohjoispuolella. Nykyisen kirkon rakennutti vuosina 586–605 Guaramin poika Stepanoz I. Se on yksi hienoimmista varhaisen georgialaisen kristityn arkkitehtuurin tuotoksista ja klassinen esimerkki neliapsisesta keskeiskirkosta. Kirkko on koristeltu korkokuvin. Sillä oli huomattava vaikutus Georgian arkkitehtuurin kehitykseen ja se sai aikaan lukuisia kopioita ympäri maata.

Džvari on otettu vuonna 1994 yhdessä Mtskhetan muiden historiallisten monumenttien kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet
-------

1. ↑  Jvari Church (Mtskheta) Max-Planck-Gesellschaft: Kunsthistorisches Institut in Florenz. Viitattu 11. syyskuuta 2009.
2. ↑  Richard Plunkett, Tom Masters: *Georgia, Armenia & Azerbaijan*, s. 55. Lonely Planet, 2004. ISBN 1-74059-138-0.
3. ↑  Historical Monuments of Mtskheta Unesco. Viitattu 11. syyskuuta 2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Džvari** Wikimedia Commonsissa
**Matti Kaukinen** (24. marraskuuta 1925 Muolaa – 12. syyskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Kaukisen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Kaukinen ja Elsa Poutiainen ja puoliso vuodesta 1950 sairaanhoitaja Rauni Elisa Luoma. Jatkosotaan osallistunut Kaukinen tuli ylioppilaaksi 1946 Helsingissä ja valmistui ensin sähköinsinööriksi Tampereen teknillisestä oppilaitoksesta 1950 ja sitten diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1955. Hän oli jo opiskeluaikana töissä Strömbergillä ja Hankkijalla. Vuonna 1956 hän tuli Alkon palvelukseen. Kaukinen toimi Alkon Salmisaaren tehtaan korjaamoinsinöörinä vuoteen 1960 ja osastoinsinöörinä vuoteen 1962, jolloin hänet nimitettiin tehtaan apulaisisännöitsijäksi. Alkon apulaisjohtaja Kaukisesta tuli 1971 ja teknillinen johtaja sekä johtokunnan jäsen 1972. Vuonna 1982 hänet nimitettiin Alkon teollisuusjohtajaksi, johtokunnan varapuheenjohtajaksi ja pääjohtaja Heikki Kosken varamieheksi. Kaukinen hoiti mainittuja tehtäviä eläkkeelle siirtymiseensä asti, vuoteen 1990. Vuonna 1977 teollisuusneuvoksen arvonimen saaneella Kaukisella oli myös useita luottamustoimia. Sotilasarvoltaan hän oli reservin alikersantti.

Lähteet
-------

1. 1 2  Matti Kaukinen *Biografiasampo*. Viitattu 9.11.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Matti Kaukinen (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  3.10.2007. Viitattu 9.11.2021.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 366. Viitattu 9.11.2021.
Svetitskhovelin katedraali.
**Svetitskhovelin katedraali** (georg. სვეტიცხოველი) on katedraali Mtskhetan kaupungissa Georgiassa maan pääkaupungin Tbilisin pohjoispuolella. Se oli maan suurin kirkkorakennus, kunnes Samtavisin katedraali valmistui Tbilisiin. Se sijaitsee aivan Mtskhetan keskustassa lähellä Kura- ja Aragvi-jokien yhtymäkohtaa.

Historia
--------

Katedraali.
Kirkon nimi tarkoittaa "elämää antavaa pilaria". Perimätiedon mukaan Kristuksen kaapu on haudattu paikalle: Elioz-niminen georgianjuutalainen oli matkalla Jerusalemissa ja toi kaavun Mtskhetaan. Eliozin sisar Sidonia otti kaavun häneltä, mutta menehtyi uskonnolliseen tunnekuohuun. Kaapua ei saatu irrotettua hänen käsistään ja se haudattiin maahan hänen kanssaan. Sidonian haudalle kasvoi puu, jonka kirkon rakentajat hakkasivat poikki, mutta puu ei kaatunut. Pyhä Nino teki puusta ehjän rukouksen avulla, ja se alkoi kukkia. Toisen version mukaan puu jäi leijumaan ilmaan; eräs versio vuorostaan kertoo, ettei kirkon viimeistä, seitsemättä seetripilaria saatu paikoilleen ennen Ninon rukouksia ja pilarista tuli parantavaa mirhaa.

Iberian ensimmäinen kristitty kuningas Mirian III rakensi paikalle 300-luvulla maan ensimmäisen kirkon. Se tuhoutui 420-luvulla ja kuningas Vakhtang I korvasi sen myöhemmin kivisellä kirkolla, jonka jäänteet ovat nähtävillä nykyisen kirkon vasemmalla puolella. Katolikos Melkhisedek I rakennutti nykyisen Svetitskhovelin katedraalin vuosina 1010–1029. Ristinmuotoisen kirkon suunnitteli Arsukisdze-niminen arkkitehti ja siitä tuli Itä-Georgian kuninkaiden hautakirkko, jonne on haudattu esimerkiksi Vakhtang, Erekle II ja Giorgi XII. Timur Lenkin joukot tuhosivat sitä 1300-luvulla, mutta kuningas Aleksandre I restauroi rakennusta vuosina 1413–1440 ja rakensi sen nykyisen kupolin. Katedraalia ympäröi 1700-luvulla rakennettu puolustusmuuri. Nartheksin oikealla puolella on 1300-luvulla rakennettu kappeli, jota sanotaan Pyhän haudan kirkon kopioksi.

Svetitskhoveli on otettu vuonna 1994 yhdessä Mtskhetan muiden historiallisten monumenttien kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Richard Plunkett, Tom Masters: *Georgia, Armenia & Azerbaijan*, s. 53–54. Lonely Planet, 2004. ISBN 1-74059-138-0.
2. 1 2  Svetitskhoveli Cathedral (Mtskheta) Max-Planck-Gesellschaft: Kunsthistorisches Institut in Florenz. Viitattu 11. syyskuuta 2009.
3. ↑  Historical Monuments of Mtskheta Unesco. Viitattu 11. syyskuuta 2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Svetitskhoveli** Wikimedia Commonsissa
**Banque de développement du Mali** (BDM) on malilainen liikepankki.

Malin kehityspankki BDM perustettiin Ranskan tuella vuonna 1968. Sen ensisijaisena tehtävänä oli Malin valtionyhtiöiden rahoittaminen. Valtion omistama pankki teki sittemmin vararikon ja se yksityistettiin vuonna 1989. Vuonna 2001 siihen liitettiin Banque malienne de crédits et de dépôts.

BDM:n omistajia ovat marokkolainen BMCE Bank (32 %), Malin kauppa- ja teollisuuskamari (21 %), Malin valtio (20 %) ja Länsi-Afrikan kehityspankki (16 %). BDM on yksi Länsi-Afrikan talous- ja rahaliiton suurimpia pankkeja. Sillä on tytäryhtiöt Burkina Fasossa, Guinea-Bissaussa, Norsunluurannikolla ja Ranskassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Banque de développement du Mali *Afrimoney Finance*.  Arkistoitu 28.7.2020. Viitattu 28.7.2020.
2. ↑  Raport annuel 2017 *BDM*. Viitattu 28.7.2020.
3. ↑  Mali Development Bank (BDM) (La Banque de Développement du Mali) *Devex*. Viitattu 28.7.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* BDM:n sivusto (ranskaksi)
**100 sosiaalista innovaatiota Suomesta** on dosentti Ilkka Taipaleen toimittama tietokirja, joka käsittelee Suomessa syntyneitä tai täällä kehitettyjä arkielämään vaikuttavia sosiaalisia innovaatioita. Ne ovat elämää helpottavia poliittisia ja sosiaalisia tai työelämän ja kodin käytäntöjä ja keksintöjä. Kirjan otsakkeina on muun muassa hallinto, sosiaalipolitiikka, terveys, kulttuuri, kansalaisyhteiskunta ja arjen ilot.

Kirja julkaistiin vuonna 2006, jonka jälkeen sitä on uudistettu. Jo vuonna 2018 kirja oli käännetty yli 30 kielelle. Vuoteen 2023 mennessä se oli käännetty 53:lle kielelle, mikä tekee siitä historian toiseksi käännetyimmän suomalaisen kirjan *Kalevalan* jälkeen.

Esimerkkejä kirjasta esitellyistä innovaatioista ja muista käytännöistä:

* jokamiehen oikeudet
* maksuton kouluruokailu
* astiankuivauskaappi
* kuivakäymälä
* julkisuusperiaate
* väestörekisteri
* Afrikan tähti
* Pohjois-Karjala-projekti
* Suomen tupakkalaki
* pyrkimykset vähentää asunnottomuutta
* Linux
* tekstiviesti
* yksikamarinen eduskunta
* sadutus
* äitiyspakkaus
* yhteisvastuukeräys
* pyykkilaituri
* miesten ja naisten tasa-arvo
* maksuton koulutus
* jokaiselle kuuluva sosiaaliturva

Lisää aiheesta
--------------

*Taipale, Ilkka (toim.*): 100 sosiaalista innovaatiota Suomesta: Kuinka Suomesta tuli Suomi — poliittisia, sosiaalisia ja arkipäivän keksintöjä. Into Kustannus Oy, Helsinki. 2017. 332 s.

Lähteet
-------

1. ↑  Raila Kinnunen: Valkoinen senaattori ja punainen vanki *Apu*.  12.04.2018. Viitattu 20.9.2023.
2. ↑  HAKU - Suomen kirjallisuuden käännökset - SKS *dbgw.finlit.fi*. Viitattu 20.9.2023.
3. ↑  Karo Hämäläinen: He ovat käännetyimmät suomalaiskirjailijat – Nykykirjailijat ohittavat Tuntemattoman sotilaan *Kirjailijan päiväkirja*.  29.5.2023. Viitattu 20.9.2023.
**Armas Wilhelm Stenberg** (6. maaliskuuta 1890 Helsinki – 10. kesäkuuta 1965) oli suomalainen kirjakauppias.

Stenbergin vanhemmat olivat tehtailija Isak Wilhelm Stenberg ja Anna Lovisa Johansson. Hän kävi kuusi luokkaa normaalilyseota ja teki opintomatkoja Tukholmaan, Kööpenhaminaan, Berliiniin ja Leipzigiin.

Stenberg oli libristinä muun muassa Porissa 1913–1918 ja hän oli toimitusjohtajana Porin kirjakauppa Oy:ssä 1919–1920 ja Porvoon kirjakauppa Oy:ssä 1920–1922. Vuosina 1922–1939 hän oli Akateemisen kirjakaupan mainos- ja myymäläpäällikkönä ja tämän jälkeen Waseniuksen kirjakaupan johtajana vuodesta 1939. Stenberg oli Suomen kirjakauppiasyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuodesta 1921, Suomen kirjakauppakoulun johtokunnan jäsenenä ja opettajana 1923–1952, Kirjapalvelun johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1948 sekä Suomen kirjakauppalehden toimittajana 1921–1932 ja Kirjakauppias-lehden päätoimittajana 1933–1941. Suomen sisällissodan jälkeen hän toimi Satakunnan sotilaspiiriesikunnan rahaston- ja taloudenhoitajana vuonna 1918. Stenberg julkaisi Suomen kirjakauppahistoriaa käsitteleviä tutkimuksia ja teoksia.

Julkaisuja
----------

Nimellä *A. W. Stenberg*:

* *Suomen kirjakauppiaita - Finlands bokhandlare : kokoelma elämäkerrallisia tietoja Suomen entisistä ja nykyisistä kirjankustantajista, kirjakauppiaista ja libristeistä*. Suomen kirjakaupan keskusjärjestö - WSOY 1923, Gideon Gyllenbergin kanssa
* *Kirjakauppahistoriallinen pakina Helsingin kirjakauppiaista ja kirjakaupoista v. 1675-1900*. Helsinki 1931
* *Suomen kaupunkikirjakauppojen matrikkeli 1936*; toim. A. W. Stenberg. Suomen kirjakauppiasyhdistys, Helsinki 1936
* *Boklådor och bokhandlare i Helsingfors, Borgå och Viborg*. Söderström, Helsingfors 1942, suomeksi nimellä *Kirjakauppoja ja kirjakauppiaita Helsingissä, Porvoossa ja Viipurissa*. Otava 1943
* *Nuorille libristeille*. WSOY 1947
* *Kirjakaupan ikkunanäyttelyt: näkökohtia ja ohjeita*. WSOY 1950
* *Om bokhandelsprivilegier anhålles: utdrag ur finländsk bokhandelskrönika*. Söderström, Helsingfors 1962
* *Suomen ensimmäisiä kirjakauppiaita*, Tammi 1962

Lähteet
-------

1. ↑  Armas Wilhelm Stenberg *BillionGraves*. Viitattu 20.11.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934
3. 1 2  Kuka kukin on 1954

Aiheesta muualla
----------------

* A. W. Stenberg : Aleksis Kiven lempilapsi, Suomen Kuvalehti, 06.10.1928, nro 41, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Kai Kustaa Hallman** (25. maaliskuuta 1915 Helsinki – 25. tammikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Hallmanin vanhemmat olivat kauppaneuvos Lauri Hallman ja Elna Maria Durchman ja puolisot 1936–1950 Rakel Raivio ja vuodesta 1953 Brita Wallin. Professori Niilo Hallman oli Kai Hallmanin veli. Kai Hallman kävi keskikoulun Kuopion lyseossa 1932, harjoitti liike- ja kieliopintoja Englannissa 1932–1933 ja suoritti Kuopion kauppaoppilaitoksen 1933–1935. Hän oli Oy Birger Hallmanin palveluksessa vuodesta 1935, yhtiön kaupallinen johtaja 1938–1945, toimitusjohtaja 1945–1969, johtokunnan jäsen vuodesta 1945 ja puheenjohtaja 1964–1970. Hallman oli myös Kuopion Höyrymylly Oy Sammon toimitusjohtaja 1940–1969 ja yhtiön johtokunnan jäsen vuodesta 1940 ja puheenjohtaja 1964–1970, Sammon Rulla Oy:n toimitusjohtaja 1945–1969, johtokunnan jäsen vuodesta 1945 ja puheenjohtaja 1964–1970 sekä Oy Hallmanin toimitusjohtaja 1945–1969, johtokunnan jäsen vuodesta 1945 ja puheenjohtaja 1964–1970. Hänellä oli lisäksi useita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Hallman sai 1966.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kai Hallman *Biografiasampo*. Viitattu 12.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 173. Viitattu 12.11.2022.
Elis Erlandsson
**Elis Alfred Erlandsson** (23. huhtikuuta 1884, Tukholma, Ruotsi – 15. tammikuuta 1965) oli ruotsalainen luterilainen pappi ja virsirunoilija.

Erlandsson tuli ylioppilaaksi 1904 ja valmistui teologian kandidaatiksi Uppsalassa 1912. Hän toimi pappina Nyköpingin Alla Helgona -seurakunnassa vuosina 1914–1952. Rovastin arvonimen hän sai 1948.

Hän teki vuonna 1922 opintomatkan Englantiin, jossa sai vaikutteita kirkollisesta elämästä ja anglikaanisesta teologiasta. Hän käänsi kotiin palattuaan Charles Coren antologian *God in Christ* tarkoituksenaan tehdä englantilaista korkeakirkollisuutta tunnetuksi Ruotsissa. Hän oli perustamassa 1916 Sankt Sigfrids Brödraskap -seuraa. Hän otti osaa keskusteluihin Ruotsin kirkon virsikirjan uudistamisesta 1920-luvulla ja hänen kirjoittamiaan virsiä julkaistiin Samuel Gabrielssonin julkaisemassa *Unga Psalmer* -kokoelmassa 1919.

Erlandsson oli merkittävä henkilö Nyköpingin kulttuurielämässä ja hän kirjoitti runoja koko elämänsä ajan. Hän julkaisi useita runokokoelmia, kuten *Lustgården* (1909), *Poesis sacra* (1918), *Adoratio* (1937), *Befriaren* (1939), *Altaret* (1954), *Liknelser* (1955), *Glädjen* (1956), *Lyssna, lyda* (1957), *Vindar vågor* (1959), *Solvända* (1961), *Förseglade brev* (1962) ja *Hemkomsten* (1966).

Kaksi Erlandssonin kirjoittamaa virttä on julkaistu Ruotsin kirkon virsikirjassa:

* Virsi 392 "Det heliga bröd på altarbordet vilar" (1935, julkaistu Gunnar Rosendalin rukouskirjassa *Den bedjande kyrkan* 1939), suomenkielisessä virsikirjassa se on virsi "On armon leipä tuotu alttarille", suom. Anna-Mari Kaskinen 1997, säv. Lars Edlund 1965.
* Virsi 548 "När inför din dom jag stod" (ilmestyi postuumisti runokokoelmassa HemkoL

Lähteet
-------

1. ↑  Erlandsson Elis A *runeberg.org*. Viitattu 18.3.2022. (ruotsiksi)
2. ↑  Oloph Bexell: [
The Oxford Movement and the early High Church spirituality in Sweden The Oxford Movement and the early High Church spirituality in Sweden] *tandfonline.com*. Viitattu 18.3.2022. (englanniksi)
3. 1 2 3  Per Olof Nisser, Inger Selander, Hans Bernskiöld: *Psalmernas väg Kommentaren till text och musik i Den svenska psalmboken*
Band 2 Psalmerna 205-429*, s. 475. Wessmans musikförlag AB Visby, 2017. ISBN 978-91-877-052-0. (ruotsiksi)*


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |

 |
Tukkien jääniputusta kiramolla Rääkkylässä 1952.
**Kiramo** on tukinnostolaitteesta (tukkihissi) käytetty kansanomainen nimitys. Kiramo saattoi olla rakennettu proomun tai vaunun päälle ja sen voimanlähteenä oli esimerkiksi sähkömoottori, polttomoottori tai höyrykone. Kiramossa oli kaksi noin kuusi metriä korkeaan telineeseen sovitettua ketjuparia joita voimanlähde liikutti. Ketjujen niveliin oli kiinnitetty 1,5–2,5 metrin välein koukut eli kynnet jotka nostivat tukit esimerkiksi vedestä kiramon telineen huipulle ja laskivat tukin edelleen tukkikiskoille joita pitkin tukki työnnettiin tai vieritettiin läjään. Kiramoa käytettiin myös tukkien lastaamiseen rautatievaunuun tai puutavara-autoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Tietosanakirja (1909–1922) osa 11. Täydennysosa, hakusana Kiramo

Aiheesta muualla
----------------

* Kuhnamon kiramot Äänekoskella
* Kiramo (tukkihissi) avovaunun vierellä Sallan Märkäjärven asemalla helmikuussa 1955, Suomen Rautatiemuseon kuvakokoelma (Finna)
* Kiramolla (tukkihissi) kuormataan tukkeja Ht-avovaunuun Sallan Märkäjärven asemalla helmikuussa 1955, Suomen Rautatiemuseon kuvakokoelma (Finna)
* Kiramo lastaamassa tukkeja autoon Sallan autosavotassa 1930-luvulla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Tarjoustalo** oli suomalainen halpakauppaketju, joka on nykyisin osa Tokmannia. Sen perustivat Arja Hautanen ja Kari Hautanen vuonna 1980. Ketjun mottona oli "laatutavaraa halvemmalla".

Vuonna 2005 Tarjoustalo sulautettiin osaksi Tokmannia. Vuoteen 2015 mennessä kaikki Tarjoustalot olivat muuttuneet Tokmanneiksi.

Historia
--------

Tarjoustalon perusti Kari Hautanen yhdessä vaimonsa Arja Hautasen kanssa vuonna 1980 Hyvinkäälle. Ensimmäinen Tarjoustalo-ketjun myymälä avattiin samana vuonna 12. toukokuuta Hyvinkään Hämeenkadulle. Myöhemmin Tarjoustalo-ketju laajentui tasaisesti aluksi eteläisen Suomen ja sittemmin Varsinais-Suomen alueelle. 1990-luvun alun lamaan mennessä se oli noussut Suomen 500 suurimman yrityksen joukkoon. Vuonna 1992 *Talouselämä*-lehti teki näistä yrityksistä taseanalyysin. Tarjoustalo sai ainoana yrityksenä täydet pisteet. Suhdanteiden parannuttua Tarjoustalo säilytti hyvän sijoituksensa, mutta täysiin pisteisiin pääsivät sittemmin myös monet muut menestyvät suomalaiset yritykset.

Vuonna 2003 Eliisa ja Seppo Saastamoisen omistamat Maxi-Makasiinit ja Maxi kodintukut yhdistyivät Tarjoustalon kanssa. Fuusioituneen yrityksen nimeksi tuli Tarjousmaxi, josta Saatamoiset omistivat puolet ja Hautaset puolet.

Tokmanni osti Tarjousmaxin vuosien 2005 ja 2006 vaihteessa. Tokmanniin sulautui tällöin myös monia muita halpakauppoja, jotka olivat tehneet jo aiemmin yhteistyötä Pick-Import Oy Ltd:n kautta. Kaikki nykyisen Tokmanni-konsernin halpakaupat siirtyvät Tokmanni-nimen alle vuoden 2015 loppuun mennessä. Tarjoustalon nimi poistui, vaikka vielä vuonna 2013 Tarjoustalo oli *Markkinointi & Mainonta* -lehden Taloustutkimuksella teettämän mielipidetutkimuksen mukaan Suomen arvostetuin halpakauppabrändi. Pääomasijoitusyhtiö Nordic Capital omistaa yli 95 % Tokmannin osakkeista.

Myymälät
--------

Tarjoustalolla oli 20 myymälää pääosin Uudellamaalla (lisäksi kolme Kanta-Hämeessä). Ne sijaitsivat Espoossa (Espoontori, Mankkaa, Kauppakeskus Liila), Helsingissä (Arabia, Itäkeskus, Kaisaniemi, Malmi), Hyvinkäällä, Hämeenlinnassa, Järvenpäässä, Kaarinassa, Karjaalla, Keravalla, Klaukkalassa, Maskussa, Riihimäellä, Turengissa, Tuusulassa ja Vantaalla (Hakunila, Isomyyri, Petikko, Porttipuisto, Tammisto, Tikkurila).

Lähteet
-------

1. ↑  Tokmanni-konsernin myymälöiden yhteystiedot *TokNet.fi*. Viitattu 2.11.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Laakso, Antti: Seitsemän myymäläketjua saman Tokmanni-nimen alle *Yle Uutiset*.  28.8.2013.
* Halpaketju Tarjoustalo tuli Maskuun *Turun Sanomat*.  8.10.2004.
* Tarjoustalot siirtyvät historiaan *Helsingin Uutiset*.  28.8.2013.  Arkistoitu 6.12.2013.
* Anttila, Kitte - Mainonnan merkitys Tarjoustaloissa Espoon talousalueella
*Tämä artikkeli käsittelee modulaatiomenetelmää. Lyhenteen PSK muita merkityksiä on erillisellä täsmennyssivulla.*
 **Koodaus ja modulointi** 

 

audio, video, puhe, tieto

koodausmenetelmät 

kanavanvaraus eli kanavointi 

* FDMA, TDMA, CDMA
* CSMA/CD (Ethernet)
* CSMA/CA (802.11)


modulointi 

* kantoaalto (mm. sähkötys)
* AM (DSB-SC, SSB)
* FM (FSK, GMSK)
* PM (mm. PSK, QAM)
* FHSS, DSSS (eivät tarvitse kanavointia)


siirtotie 

* radio
* kaapeli (koaksiaali, Cat5, valokuitu)


n • k • m

**Vaiheavainnus** eli **PSK** (engl. *phase-shift keying*) kuuluu eksponentiaalisten modulaatiomenetelmien luokkaan. Vaihemoduloinnissa moduloiva signaali, viesti, muuttaa kantoaallon vaihetta suoraan ja hetkellinen vaihe kertoo sanoman arvon. Digitaalisessa vaihemoduloinnissa on päätettävä, mitä vaihetta käytetään millekin binäärisen symbolin arvolle. Esimerkiksi BPSK:ssa, binäärisessä vaiheavainnuksessa, voidaan määritellä vaihe nolla astetta merkitsemään viestin arvoa 0 ja +180 astetta merkitsemään viestin arvoa 1.

Vaihemoduloinnissa on lähetin ja vastaanotin synkronoitava.

PSK:n lajeja ovat:

* BPSK (*2 vaihe-eroa*)
* QPSK (*4 vaihe-eroa*)
* 8PSK (*8 vaihe-eroa*)

BPSK
----

**BPSK, binary phase-shift keying**, binäärinen vaiheavainnus käyttää kahta kantoaallon vaihetta ilmaisemaan binäärisen viestin arvon 0 tai 1 esimerkiksi 0 ja +180 astetta. Modulointinopeus (baud) on sama kuin bittinopeus, koska käytössä on vain kaksi symbolia. Yleinen ja yksinkertainen tapa synkronoida lähetin ja vastaanotin on lähettää nollavaiheista kantoaaltoa tietyn ajanjakson ajan ja vastaanotin synkronoi itsensä ja tietää, että tämä vaihe esittää binääristä nollaa.

QPSK
----

**QPSK, quadrature phase-shift keying**, nelivaiheinen vaiheavainnus käyttää neljää kantoaallon vaihetta, esimerkiksi 0, +90, +180 ja +270 astetta, ja voi ilmaista 4 numeroarvoa 0-3 eli kaksi bittiä (00, 01, 10, 11). QPSK-signaalikonstellaatio on identtinen 4-QAM -signaalin kanssa.

8PSK
----

**8PSK, 8-PSK, 8-phase-shift keying**, 8-vaiheavainnus on PSK:n muoto, jossa symbolissa on käytössä 8 vaihetta ja siten voidaan ilmaista 8 numeroarvoa 0-7 eli kolme bittiä (000, 001, 010, 011, 100, 101, 110, 111). Esimerkiksi EDGE käyttää 8PSK-modulointia GSM-verkossa datasiirtoon (vrt. GMSK).
**Riku Länsivuori** (s. 18. lokakuuta 1959 Piikkiö) on suomalainen yhdistysjohtaja ja liikenneonnettomuuksien tutkija.

Toiminta
--------

Länsivuori perusti Suomen Turvallisuusneuvonantajat ry:n vuonna 2003 ja toimi sen puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana vuosina 2003–2018. Tämän jälkeen Länsivuori on ollut yhdistyksen kunniapuheenjohtaja.

Länsivuori on toiminut ajoneuvoteknisenä jäsenenä Uudenmaan liikenneonnettomuuksien tutkijalautakunnassa vuodesta 2004 lähtien. Hän toimii myös valtakunnallisesti tutkijalautakunnille vaarallisten aineiden asiantuntijana.

Riku Länsivuori teki Esa Rätyn kanssa yhdessä tutkimuksen *VAK-onnettomuudet 2004–2013: Liikenneonnettomuuksien tutkijalautakuntien tutkimat vaarallisten aineiden tiekuljetusonnettomuudet*.

Länsivuori on julkaissut viisi oppikirjaa vaarallistenaineiden kuljetuksesta. Kirjat on esitetty Kansalliskirjastossa.

Tunnustukset ja palkinnot
-------------------------

* Reserviläisliiton pronssinen ansiomitali (2010)
* Reserviläisliitto myönsi Länsivuorelle erikoisluokan ansiomitalin (2015)
* Liikenneministeri Timo Harakka myönsi Länsivuorelle Liikenneturvan liikenneturvallisuusalan ansiomitalin (2021)
* Suomen Turvallisuusneuvonantajat ry myönsi Länsivuorelle turvallisuuspalkinnon (2022).

Lähteet
-------

* https://kansalliskirjasto.finna.fi/AuthorityRecord/melinda.(FI-ASTERI-N)000122025
* (Arkistoitu – Internet Archive)
*
**IK Investment Partners** (aiemmin Industri Kapital) on ruotsalaista alkuperää oleva eurooppalainen pääomasijoitusyhtiö. Se rahoittaa juuri toimintansa aloittaneita tai taloudellisissa vaikeuksissa olevia yrityksiä, joilla se katsoo olevan mahdollisuuksia menestymiseen.

Björn Savén perusti Industri Kapitalin vuonna 1993. Yhtiön historia alkaa vuodesta 1988, kun S-E Bankenin brittiläinen tytäryhtiö Enskilda Ventures Ltd rahoitti Savénin perustaman *Scandinavian Acquisitions Capital Fund* (SAC) -rahaston, josta tuli ensimmäinen Pohjoismaihin keskittyvä pääomarahasto.

Ensimmäinen SAC-rahasto (nimettiin Industri Kapitalin perustamisen jälkeen IK 1989 Fundiksi) keräsi noin 100 miljoonaa euroa pääosin sijoittajilta Skandinaviasta. Rahaston ensimmäinen sijoituskohde oli Atlas Copcosta irtautunut ruotsalainen Idesta-yhtiö.

Industri Kapitalin ensimmäinen varsinainen rahasto, IK 1994 Fund, keräsi jo noin 250 miljoonaa euroa. Pohjoismaisten sijoittajien lisäksi mukaan saatiin tuolloin myös institutionaalisia sijoittajia muualta Euroopasta sekä Pohjois-Amerikasta. Rahaston ensimmäinen sijoitus oli KCI Konecranesin hankinta vuonna 1994.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Story of IK *ikinvest.com*. IK Investment Partners. Viitattu 17.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IK Investment Partners (englanniksi)
**Vilho Hannuksela** (28. helmikuuta 1893 Laihia – 28. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli *Pellervo-lehden* palveluksessa vuodesta 1924 aina vuoteen 1960 asti, ensin toimittajana ja toimitussihteerinä ja sitten päätoimittajana.

Henkilöhistoria
---------------

Vilho Hannukselan vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Hannuksela ja Sanna Eveliina Hollo. Hannuksela tuli ylioppilaaksi 1918 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1924, pääaineenaan maatalouskemia. Lapuan maatalouslyseon opettajana Hannuksela toimi 1922 ja Maatalouskoelaitoksen assistenttina 1923. Hän meni valmistuttuaan *Pellervon* maataloustoimittajaksi, vuonna 1940 hänestä tuli lehden toimitussihteeri ja vuonna 1956 päätoimittaja, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1960. Hannuksela julkaisi tietoteoksia ja toimitti *Pellervon kalenteria* 1927–1959.

Julkaisuja
----------

* *Pellervon kalenteri*, toim. vuodesta 1927 vuoteen 1959
* *Nuori maamies: oppi- ja lukukirja maalaiskansakoulujen jatko-opetusta ja maatalouskerhoja varten*, 1936, Aliina Soininen, K.M. Soininen, Aatos Tavaila, Vilho Hannuksela
* *Maito on parasta ravintoa*, 1937
* *Kolme miestä veneessä*, 1949, Jerome K. Jeromen teoksen *Three Men in A Boat* suom. Vilho Hannuksela
* *Hyvää lihaa: lihantuottajan käsikirja*, 1960

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 178 (Viitattu 5.2.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 8.7.1975, s. 9.
3. ↑  Havu, I. Poijärvi, L. Arvi P. Immonen, K.J. (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1960*, s. 180. Helsinki: Otava, 1960.
Virpi Miettinen ja Caesar von Walzel hääpäivänään 1966 Porvoossa.
**Caesar Friedrich Georg Erich von Walzel** (s. 22. marraskuuta 1943) on suomalainen esteratsastustuomari. Hänen vanhempansa ovat itävaltalaissyntyinen Camillo von Walzel (1916–1978) ja Dorothea Ramsay (1922–2013). Von Walzel kasvoi Palikaisten kartanossa Somerolla. Vuonna 2017 hän asui Helsingin Ullanlinnassa.

Caesar von Walzel on ainoa suomalainen korkeimman tason esteratsastustuomari, ja hän toiminut tässä tehtävässä myös kansainvälisesti. Hän oli mukana perustamassa Helsinki International Horse Show’ta ja Suomen ratsastustuomareiden yhdistystä. Hän toimi Ratsujalostusliiton puheenjohtajana vuosina 1979–1981. Vuonna 2011 hänet palkittiin Suomen Ratsastajainliiton kultaisella ansiomerkillä. Hän on ammatiltaan myös ansiolentäjä.

Von Walzel oli Kokoomuksen kuntavaaliehdokkaana vuonna 2017.

Caesar von Walzel on itävaltalaista aatelissukua. Hän oli 1960-luvun lopulla naimisissa Virpi Miettisen, vuoden 1965 Miss Suomen, kanssa. Myöhemmin hän ollut naimisissa Kim Vibeke Lindholmin kanssa, ja heillä on neljä yhteistä lasta. Von Walzelin kolmas avioliitto on TetraPak-nimen keksijän Erik Tornuddin tyttären Agneta Toruddin (1941- ) kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Onnittelemme: Caesar von Walzel. (Arkistoitu – Internet Archive) *Helsingin Reservin Sanomat* 8–9/2013. Viitattu 23.3.2014.
2. 1 2 3  Caesar Von Walzel *Ylen Vaalikone 2017*.  Arkistoitu 21.12.2019. Viitattu 21.12.2019.
3. ↑  Syyskokous palkitsi viisi kultaisella ansiomerkillä. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Ratsastajainliitto 20.11.2011. Viitattu 23.3.2014.
4. ↑  Virpi ja Caesar, von Walzel ja Virpi Miettinen tv-haastattelussa 1969. Yle Elävä arkisto. Viitattu 23.3.2014.
5. ↑  Tetra Pak - Arlas historia *Arla*. Viitattu 21.12.2019. (ruotsiksi)
6. ↑  558 (Vem är Vem? / Skånedelen 1948) *runeberg.org*. Viitattu 21.12.2019. (ruotsiksi)
7. ↑  Erik Torudd. Tetra Paks skapare *DN.SE*.  29.12.2004. Viitattu 21.12.2019. (ruotsiksi)
**Monumenta Germaniae Historica** (latinaa, "Saksan historian monumentteja") on moniosainen lähdejulkaisusarja, joka sisältää Saksan historiaan liittyviä asiakirjoja noin vuosien 500 ja 1500 väliseltä ajalta. Sarjan julkaisu käynnistettiin 1800-luvun alussa saksalaisen kansallistunteen nousun innoittamana, ja se toimi esikuvana vastaaville julkaisusarjoille monissa muissa maissa.

Julkaisusarjan alullepanija oli preussilainen valtiomies Karl vom Stein, joka eläkepäivinään suuntasi huomionsa Saksan historiaan. Hän perusti Frankfurt am Mainissa vuonna 1819 Saksan vanhemman historian seuran (*Gesellschaft für Deutschlands Ältere Geschichtskunde*), joka ryhtyi toimittamaan lähdejulkaisusarjaa. Päätoimittajana oli vuodesta 1823 Georg Heinrich Pertz, jonka kykyjen ansiota hankkeen onnistuminen suurelta osin oli. Sarjan ensimmäinen osa ilmestyi 1826. Pertz jatkoi hankkeen johdossa vuoteen 1874. Häntä seurasivat Georg Waitz (1874–1886), Wilhelm Wattenbach (1886–1888) ja Ernst Dümmler (1888–1902). Pertzin päätoimittajakauden aikana sarjassa julkaistiin 20 osaa, ja vuoteen 1925 mennessä niitä ilmestyi 100 lisää. Julkaisijana alkujaan toiminut seura korvattiin vuonna 1875 keskusjohdolla ja 1935 erityisellä valtakunnaninstituutilla, joka kuitenkin lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen. Vuodesta 1949 alkaen hankkeesta on vastannut Müncheniin sijoitettu instituutti, jolla on julkisyhteisön asema. Sen toimipaikka on vuodesta 1967 alkaen ollut Baijerin valtionkirjaston yhteydessä.

Sarjassa ilmestyneet osat on jaettu viiteen kokonaisuuteen: *Scriptores* (historioita ja kronikoita), *leges* (vanhoja lakeja), *diplomata* (asiakirjoja), *epistolae* (kirjeitä) ja *antiquitates* (muinaismuistoja).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Monumenta Germaniae Historica (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 1.3.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1912), s. 1042–1043 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 1.3.2014.
3. ↑  Kurze Geschichte des Instituts (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Monumenta Germaniae Historica. Viitattu 1.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Hankkeen kotisivu (saksaksi)
* Sarjassa julkaistut saatavilla olevat osat (saksaksi)
**Apollodoros Ateenalainen** (m.kreik. Ἀπολλόδωρος ὁ Ἀθηναῖος, *Apollodōros ho Athēnaios*, s. noin 180 eaa.) oli antiikin kreikkalainen grammaatikko, joka tunnetaan ennen kaikkea Kreikan historiasta kertovasta runokronikastaan (Χρονικοῖς, *Khronikois*, "Aikakirjat"), joka ulottuu aina Troijan kaatumisesta 12. vuosisadalla eaa. ainakin vuoteen 119 eaa. asti.

Hän oli Aristarkhos Samothrakelaisen ja Panaitios Stoalaisen oppilas. Hän lähti Aleksandriasta vuoden 146 eaa. paikkeilla Pergamoniin ja asettui lopulta Ateenaan.

Apollodoroksen kronikka asettaa tapahtumat aikajanalle viittaamalla Ateenan arkontteihin. Koska useimmat arkontit valittiin virkaansa vuoden ajaksi, tutkijat ovat pystyneet määrittelemään Apollodoroksen kertomuksille tapahtumavuoden tehtävää hoitaneen virkamiehen perusteella.

Kreikkalaisen mytologian tietosanakirjaa *Kirjasto* (*Bibliotheke*) pidettiin perinteisesti hänen kirjoittamanaan, mutta teos viittaa vuosisatoja myöhempiin lähteisiin. Tekijää kutsutaankin nykyään Pseudo-Apollodorokseksi.

Aiheesta muualla
----------------

* Apollodoroksen *Aikakirjat*, katkelmia (englanniksi)
* Apollodoros-fragmentteja *Oxyrhynchus Online*. The Imaging Papyri Project, University of Oxford.  (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
*Tämä artikkeli käsittelee päätoimittaja ja kirjailija Ernst Fredrik Lindbergiä. Buurisodan suomalaisesta vapaaehtoisesta, koristemaalari ja kaivosmies Ernst Evert Lindbergistä (1864–1908) on erillinen artikkeli.*
**Ernst Fredrik Lindberg** (4. elokuuta 1864 Turku – 20. toukokuuta 1934 Turku) oli suomalainen päätoimittaja ja tietokirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Ernst Lindbergin vanhemmat olivat kauppias Karl Fredrik Lindberg ja Eva Augusta Ollonqvist ja puoliso vuodesta 1902 Kristina (Kate) Vilhelmina Löthner, o.s. Nyström. Lindberg tuli ylioppilaaksi 1883 ja opiskeli yliopistossa. *Åbo Underrättelser* -lehden avustaja hän oli vuodesta 1889, toimittaja vuodesta 1893 ja pää- ja vastaava toimittaja 1896–1907. Hänellä oli myös useita luottamus- ja yhdistystoimia Turussa, kuten Turun VPK:n päällikkyys 1898–1917.

Teoksia
-------

* *Åbo Frivilliga Brandkår 1838-1913: en minnesskrift utgiven till kårens 75-års fest den 17 augusti 1913*, 1913
* *I Åbo på 1800-talet: bilder och minnen*, 1921
* *Åbo underrättelser 1824-1924 : minnesskrift 3.1.1924*, 1924, Carl-Rudolf Gardberg, Ernst Lindberg
* *Airisto segelsällskap 1865-1925: en återblick*, 1925
* *Åbo sjöfarts historia: 3, Ångbåtssjöfart i Åbo 1836-1928: anteckningar om Åborederier*, 1928

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 397 (Viitattu 27.11.2018)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 27.11.2018)
Engebret Café vuonna 2007. Rakennuksen edustalla Brynjulf Bergslienin patsas, joka esittää näyttelijä Johannes Brunia.
**Engebret Café** on yksi Oslon vanhimmista ravintoloista. Sen perusti Engebret Christophersen vuonna 1857. Se sijaitsi alun perin Rådhusgatalla, mutta muutti 1863 nykyiselle paikalleen Bankplassenin kulmaan. Se tunnettiin 1800-luvun loppupuolella taiteilijoiden kokoontumispaikkana. Aivan vieressä sijaitsi Christiania Theater vuoteen 1899 saakka. Vuonna 1921 kahvila paloi, mutta avattiin entisessä kunnossaan jo seuraavana vuonna. Norges Bankin rakennustyömaan vuoksi Engebret Café oli suljettuna vuosina 1983–1986, jolloin toteutettiin myös mittava remontti.

* Asiakkaita noin 1900-luvun alussa.Asiakkaita noin 1900-luvun alussa.
* Christian Krohgin vuonna 1895 piirtämä pöytäseurue Engebretin terassilla. Vasemmalta Krohg, Karl Edvard Diriks, Frits Thaulow ja Ludvig Skramstad.Christian Krohgin vuonna 1895 piirtämä pöytäseurue Engebretin terassilla. Vasemmalta Krohg, Karl Edvard Diriks, Frits Thaulow ja Ludvig Skramstad.

Lähteet
-------

1. ↑  Engebret Café *Oslo byleksikon*. Viitattu 27.7.2023. (norjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Engebret Café** Wikimedia Commonsissa