recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
152/45 C Helsingin Kuivasaaressa
152/45 C Sulkavan Sarsuinmäellä
**152/45 C** (**152 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Canet**) oli suomalainen nimi venäläiselle kaliiperiltaan 152 millimetrinen tykille, jonka suunnittelija oli Gustave Canet (1846-1913). Putken pituus oli 45 kaliiperia. Kanuunoita oli käytössä Suomessa toisen maailmansodan aikaan vajaat sata kappaletta. Tykille käytetään myös sen lavetista riippuen nimeä **152/45 CL** laivalavetilla, **152/45 CLo** Lokomon valmistamalla lavetilla, **152/45 CR** rannikkolavetilla tai **152/45 CMet** Pietarin metallitehtaan valmistamalla lavetilla sekä **152/45 CRaut** rautatietykki.

152/45 C:n kaliiperi oli 152,4 millimetriä eli tasan kuusi tuumaa. Ominaisuudet riippuvat tykin valmistushetkestä, käyttötarkoituksesta ja lavetista. Putken pituus oli noin 6 860 millimetriä. Toisen maailmansodan aikainen kantama oli noin 20 kilometriä sekä teoreettinen tulinopeus oli 5–8 laukausta minuutissa ja käytännön tulinopeus 4–7 laukausta minuutissa. Täysmiehistö oli 0–1 upseeria, 1 aliupseeri ja 8–14 miestä.

Tykki suunniteltiin Ranskassa 1890-luvun alussa. Tykin valmistuksen lisenssi ostettiin Venäjälle ja valmistus alkoi 1895. Tykit palvelivat Venäjän-Japanin sodassa, jossa niissä osoittautui olevan suunnitteluvikoja, joiden vuoksi putki saattoi katketa laukaistaessa. Putkea vahvistettiin sodan jälkeen. Tykki palveli ensimmäisessä maailmansodassa myös maavoimissa.

Suomen itsenäistyttyä 152/45 C -tykkejä oli maassa noin sata. Suomalaiset käänsivät putken ylösalaisin, jolloin hidastus- ja palautuskoneisto tuli yläpuolelle ja korotuskulma suureni, pidentäen kantamaa. Samalla tykin lataustapaa muutettiin niin, ettei sitä tarvinnut palauttaa nollakorotukselle, mikä paransi tulinopeutta. Siitä tuli Suomen raskaan rannikkotykistön pääase. Suomi menetti tykeistä sotien aikana parisenkymmentä ja sai muutaman sotasaaliina. Sodan päättyessä tykkejä oli käytössä noin 60, mutta niiden putket olivat kuluneita. Ne uudistettiin 1950-luvulta alkaen 152/50 T -tykeiksi korvaamalla putket Tampellan valmistamilla pidemmillä putkilla. Viimeiset alkuperäisillä putkilla varustetut tykit olivat palveluksessa Hästö-Busössä Tammisaaressa 1990-luvulle asti. Kaksi tykkiä on nykyään museotykkinä.

Katso myös
----------

* 152/35 Mk vanhempi 152 mm tykki jonka 152/45 C korvasi
* 152/50 T

Lähteet
-------

* Enqvist, Ove: *Itsenäisen Suomen rannikkotykit 1918–1998*. Sotamuseo, 1999. ISBN 951-25-1033-2.

### Viitteet

1. ↑  Canet, Gustave (1846-1913) *Patrons de France*. Viitattu 23.12.2009. [vanhentunut linkki]
2. ↑  G. Richou: NÉCROLOGIE – M. Gustave Canet.  *Le Génie Civil*, 15.5.1913, nro 20, s. 446.

Kirjallisuutta
--------------

* *Rannikkotykistön tykkitoimintaopas: 1. osa, 152/50-T ja 152/45-C*. Helsinki: Pääesikunta, 1961. RtTkiO 1.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **152/45 C** Wikimedia Commonsissa

* Suomenlinnan Rannikkotykistökilta Ry. Kuvagalleria. 152/45-C Kuivasaaren museoalueella (Arkistoitu – Internet Archive)
* NavWeaps. Russian 6"/45 (15.2 cm) Pattern 1892
**Johan Henrik (Juho Heikki) Kiiskinen** (12. toukokuuta 1868 Iisalmi – 17. marraskuuta 1915 Kestilä) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliiton kansanedustaja ensimmäisessä eduskunnassa.

Kiiskisen vanhemmat olivat lampuoti Henrik Kiiskinen ja Greta Christina Remes. Hän toimi liikealalla ensin Iisalmessa vuoteen 1886 saakka ja sitten Piippolassa ja Haapavedellä vuoteen 1890 saakka. Kiiskinen oli maanviljelijänä Piippolassa 1890–1894, Haapavedellä 1894–1901 ja viimeksi Kestilässä vuodesta 1901 alkaen. Maanviljelyn ohessa Kiiskinen toimi myös Johan Väänäsen liikkeen kirjanpitäjänä Haapavedellä 1894–1901 ja Haapaveden kansanopiston kirjanpidon opettajana sekä 10 vuoden ajan Kestilän maanviljelysrahaston hoitajana.

Kiiskinen oli kansanedustajana 1907–1908 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli mukana kunnallispolitiikassa Haapaveden kuntakokouksen puheenjohtajana ja kirjurina sekä Kestilän kuntakokouksen puheenjohtajana.

Kiiskinen oli naimisissa vuodesta 1887 Kaisa Maria Jaakolan kanssa ja myöhemmin Margareeta Koskelan kanssa. Hänen poikansa toisesta avioliitosta oli varatuomari, oikeusneuvosmies ja Maalaisliiton kansanedustaja Pentti Kiiskinen.

Lähteet
-------

* .aspx Heikki Kiiskinen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomen Maalaisväestön Liiton kansanedustajat 1907–1908 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(9) | 
* Alkio (1907-1908)1
* Heikkinen
* Kallio
* Karhi
* Kiiskinen
* Leppälä
* Pykälä
* Raatikainen
* Räsänen
* Tuunanen

 |
|  |
| 
* 1 Santeri Alkio siirtyi nuorsuomalaisesta puolueesta SML:ään 1. syyskuuta 1907

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Heikki Kokko** (24. lokakuuta 1878 Oulu – 3. kesäkuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.

Kokko syntyi merimiehen perheeseen, kävi kauppakoulun ja toimi kolme vuotta liikealalla. Hän valmistui kansakoulun opettajaksi Kajaanin seminaarista ja toimi opettajana Simossa, Pattijoella, Oulun Kiviniemessä ja Helsingissä. Kokko aloitti toimittajanuransa *Helsingin Sanomissa* vuonna 1905. Hän siirtyi vuonna 1912 Sanomalehtien Tietotoimistoon ja sittemmin Suomen Tietotoimistoon.

Kokko työskenteli *Uuden Auran* toimitussihteerinä vuosina 1919–1923 ja 1926–1928. Hän oli päätoimittajana *Pohjolan Sanomissa* vuosina 1915–1917, *Kalevassa* vuosina 1917–1918, *Kaiussa* vuosina 1923–1925, *Riihimäen Sanomissa* vuosina 1925–1926, *Etelä-Savossa* vuosina 1928–1929 ja *Savossa* vuosina 1929–1931. Sivutoimenaan Kokko toimitti *Maakauppiasta*, *Käsityö- ja Teollisuuslehteä*, *Vakuuttajaa* ja *Velikultaa*. Hän suomensi useita kaunokirjallisia teoksia ja julkaisi runoja ja proosaa.

Kokko osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa muun muassa Lavian rintamalla. Vuonna 1919 hän liittyi Kokoomuspuolueen jäseneksi. Kokko toimi puolueen piiritoimikunnan jäsenenä Oulussa ja piirisihteerinä Kuopiossa.

Teoksia
-------

* *Ruijan rannalta: kalastaja Heikki Kokon muistelmia*. Helsinki 1910
* *Juhlaruno: Kemin kieltolakijuhlaan 1. 6. 1919*. Kemi 1919
* *Valkeuden valta: Perä-Pohjolan maakuntajuhlille Rovaniemellä 21-22. 6. 1919*. Rovaniemi 1919
* *Juhlasäveliä Hangon suomalaisen yhteiskoulun oman talon vihkiäisjuhlaan 1911.10.24*; säv. Sune Carlsson. Hangon suomalainen yhteiskoulu, Hanko 1924
* *Juhlaruno Iin valistustalon avajaisjuhlaan 21.2.26*. Iin valistustalo, Oulu 1926

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus.  *Uusi Suomi*, 5.6.1931, s. 3.
2. 1 2  Heikki Kokko.  *Etelä-Savo*, 4.6.1931, s. 3.
3. 1 2  Toimittaja Heikki Kokko.  *Helsingin Sanomat*, 4.6.1931, s. 2.
4. ↑  Kaarna, Väinö & Winter, Kaarina: *Suomen sanomalehdistön bibliografia 1771–1963*, s. 16, 28, 29, 58, 62, 65. Helsinki: Helsingin yliopiston kirjaston julkaisuja 31, 1965.
5. 1 2  Heikki Kokko.  *Savo*, 4.6.1931, s. 1, 3.
6. ↑  Heikki Kokko.  *Uusi Suomi*, 4.6.1931, s. 5.
7. ↑  Kokko, Heikki: Suodenniemen veripäivä.  *Kaiku*, 16.3.1919, nro 63, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.12.2020.
8. ↑  Heikki Kokko.  *Kaiku*, 4.6.1931, s. 3.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Tonttiäyri** (ruots. *tomtöre*) oli Ruotsissa ja Suomessa kaupunkitonteista suoritettava veronluonteinen maksu. Alkuaan tonttiäyrit olivat tontin haltijan maanomistajalle suorittama vuotuinen korvaus tontin vakaasta hallintaoikeudesta eli pysyvästä luvasta pitää rakennustaan toisen maalla. Etenkin 1600-luvulla kaupunkien alueella olevat maat siirtyivät vähitellen kaupunkien omistukseen, jolloin tonttiäyrit muodostuivat kaupunkien tuloksi. Tonttiäyrien kantaminen perustui kaupunkien omistusoikeuteen maahan, eikä siis mihinkään valtakunnalliseen lainsäädäntöön.

Tilanne muuttui vähin erin 1700-luvun aikana. Kaupunkeja ei enää pidetty tonttien varsinaisina omistajina, vaan omistajiksi alettiin katsoa yksityiset ihmiset ja yritykset. Tonttiäyrejä kannettiin edelleen kaupunkien kassaan, mutta omistusoikeuden luonteen muuttumisen vuoksi muuttui myös suhtautuminen tonttiäyreihin. Joissakin kaupungeissa, esimerkiksi Helsingissä, tonttiäyrien julkisoikeudellinen luonne säilyi ja ne alkoivat vertautua veroihin. Toisissa kaupungeissa tonttiäyrien alkuperäinen yksityisoikeudellinen luonne oli enemmän esillä ja niissä tonttiäyreistä muotoutui kiinteistörasituksia. Tällainen oli tilanne muun muassa Turussa. Vielä 1930-luvulla tonttiäyrejä kannettiin joissakin kaupungeissa, mutta niiden taloudellinen merkitys kaupungeille oli vähäinen.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nykysuomen sanakirja*. Hakusana tonttivero. Helsinki: WSOY, 1951–1961.
2. 1 2  *Iso tietosanakirja*. Osa 13, palsta 1196, hakusana tonttiäyri. Helsinki: Otava, 1937.
**Heikki Kansanen** (3. toukokuuta 1887 Leppävirta – 26. helmikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen viulutaiteilija.

Heikki Kansasen isä oli liikemies A. W. Kansanen. Kansanen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1908 ja hän oli aloittanut viuluopintonsa Filharmonisen Seuran orkesterikoulussa jo pari vuotta aiemmin viulutaiteilija Eelis Jurva opettajanaan. Hän opiskeli viulunsoittoa sitten neljän vuoden ajan stipendiaattina Pietarissa professori Leopold Auerin johdolla sekä Berliinissä professori Hugo Hermannin ja Ludwig Hessin johdolla. Kansanen täydensi opintojaan vielä myöhemmin Berliinissä ja Pariisissa.

Kansanen kuului Helsingin sinfoniaorkesteriin ja oli konserttimestarina Viipurin orkesterissa. Vuodesta 1918 lähtien Kansanen toimi konsertoivana viulistina ja hän oli myös viulunsoiton opettajana Helsingin Konservatoriossa ja Kansankonservatoriossa sekä antoi yksityistunteja. Kansanen kuoli helmikuussa 1932 umpisuolentulehduksen seurauksena.

Heikki Kansanen oli naimisissa koristetaiteilija Maija Kansasen, o. s. Backman kanssa.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Viulutekniikan ohjeita: prof. Leopold Auerin koulun mukaan*. Fazerin musiikkikauppa, Helsinki 1921

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Viulutaiteilija Heikki Kansanen, Aamulehti, 27.02.1932, nro 57, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4  Heikki Kansanen kuollut, Helsingin Sanomat, 27.02.1932, nro 57, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Heikki Kansasen kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 27.02.1932, nro 57, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Martti Luther munkkina
**Tonsuuri** on joidenkin kristillisten kirkkokuntien piirissä harjoitettu tapa ajella papistolta hiukset. Se kuvaa hengenmiesten luopumista maallisesta kunniasta ja muodin noudattamisesta. Roomalainen tonsuuri, jossa päälaki on ajeltu paljaaksi, kuvaa myös Kristuksen orjantappurakruunua.

Se oli 400-luvulta alkaen erottamassa pappeja maallikoista. 600- ja 700-luvulla tunnettiin kolme eri tonsuurin muotoa:

* Itäistä tonsuuria eli Paavalin tonsuuria pidetään Paavalin alkuunpanemana, ja siinä ajellaan koko pää.
* Kelttiläisessä tonsuurissa ajeltiin pään etuosa korvasta korvaan, mutta takana hiukset saivat kasvaa vapaasti.
* Roomalaisessa tonsuurissa, joka oli käytössä länsimaissa, ajellaan vain päälaki siten, että päätä ympäröi hiusten muodostama rengas. Tämän tonsuurin, Pietarin tonsuuri eli seppeltonsuurin, väitetään saaneen alkunsa apostoli Pietarista, ja se oli katolisen kirkon käytäntö, kunnes pakollinen tonsuuri hylättiin vuonna 1972. Katolisen papiston yhäkin käyttämä pieni kalotti, zucchetto, on alun perin suunniteltu paljaan päälaen lämmittämiseksi.

Nykyään tonsuurista on luovuttu, mutta jotkut kristityt harjoittavat yhä symbolista tonsuuria. Siinä esimerkiksi kastettavan tai papiksi vihittävän päästä leikataan hiustupsuja, joiden kuitenkin sallitaan kasvaa takaisin. Jotkut perinteitä kunnioittavat katolilaiset noudattavat yhä tonsuuria.

Tonsuuri ortodoksisessa kirkossa
--------------------------------

Nykyisin ortodoksisessa kirkossa toimitetaan kolmenlaista tonsuuria. Jokaiselta kastettavalta maallikolta leikataan hiuksia kasteen jälkeen. Tämä symboloi vihkimistä kuninkaallisen pappeuteen. Pappeuden mysteeriossa alimpaan pappeuteen vihittävältä lukijalta leikataan hiuksia symboloimaan hierarkkiseen pappeuteen vihkimistä. Myös jokaiselta munkiksi ja nunnaksi vihittävältä leikataan hiuksia.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 8, palsta 1511

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tonsuuri** Wikimedia Commonsissa
**Heikki Katajisto** (s. 11. elokuuta 1941 Tampere) on suomalainen elokuvaaja ja elokuvakäsikirjoittaja sekä Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen.

Kuvaaja
-------

Katajisto on yksi elokuvaohjaaja Anssi Mänttärin ja Jörn Donnerin elokuvien "hovikuvaajista". Hän on kuvannut muun muassa Mänttärin elokuvat *Regina ja miehet* (1983), *Huhtikuu on kuukausista julmin* (1983), *Rakkauselokuva* (1984), *Viimeiset rotannahat* (1985) ja *Kuningas lähtee Ranskaan* (1986). Donnerille Katajisto on kuvannut muun muassa elokuvat *Sixtynine 69* (1969) *Naisenkuvia* (1970) ja *Anna* (1970). Hän kuvasi myös Jotaarkka Pennasen elokuvan *Mommilan veriteot 1917* (1973), joka oli niin ikään Jörn Donnerin tuottama.

Käsikirjoittaja
---------------

Katajisto toimi myös yhtenä käsikirjoittana kuvaamissaan elokuvissa *Kuningas lähtee Ranskaan* (1986) ja *Mommilan veriteot 1917* (1973). Käsikirjoittajana hän toimi myös elokuvissa, *Vaaksa vaaraa* (1965), *Puulinna* (1968), joissa hän myös toimi kuvaajana.

Palkinnot
---------

* Jussi-patsas elokuvien *Naisenkuvia* (1970) ja *Anna* (1970) kuvauksesta.

Lähteet
-------

1. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
Heikki Kiiski vuonna 2012.
**Heikki Antero Kiiski** (5. elokuuta 1943 Pielavesi – 5. toukokuuta 2017 Turku) oli suomalainen muotoilija. Hänen laajasta teollisuudelle tehdystä tuotannostaan suurelle yleisölle parhaiten tunnettuja ovat Tunturin kuntovälineet. Viimeisinä vuosinaan Kiiski keskittyi valaisinmuotoiluun.

Vuonna 1973 Kiiski perusti yhdessä Juhani Salovaaran kanssa Ergonomiadesign Oy:n. Vuoden 1990 fuusiossa Destem Design Oy:n kanssa yrityksistä syntyi ED-Design Oy, jossa on luotu runsaasti suomalaisen muotoilun klassikkotuotteita, kuten Mobiran ja Nokian matkapuhelimia, Valtran traktorit, Oraksen hanat sekä Finluxin ja Saloran televisioita.

Kiiski valmistui teolliseksi muotoilijaksi vuonna 1970 Taideteollisesta oppilaitoksesta (sittemmin Taideteollinen korkeakoulu), jossa hän myös opetti.

Keskeisimmät palkinnot ja tunnustukset
--------------------------------------

* Taideteollisuuspalkinto 1975 (työryhmä Kiiski, Salovaara, Hannu Kähönen)
* Dunhill Prize 1977
* Vuoden teollinen muotoilija 1988
* TKO:n kunniajäsen 2012

Lähteet
-------

* TunneTKO teolliset muotoilijat? (Sanna Simola, Marjukka Mäkelä) Kustannusosakeyhtiö Avain 2008, ISBN 978-952-5524-58-1
* Käsityö ja teollisuus 8/1988

Viitteet
--------

1. ↑  Kuolinilmoitus.  *Helsingin Sanomat*, 21.5.2017, s. C 15.
2. ↑  Taskinen, Rita: *Suomalainen Design From Finland, Kuka kukin on, Who’s Who in Finnish Design*. Helsinki: Ornamo, 1992. ISBN 952-9748-04-3.

Aiheesta muualla
----------------

* ED-Design Oy:n verkkosivut
* Heikki Kiiskin muistokirjoitus Helsingin sanomissa
**Ahmovaara** on kylä Juuassa, lähellä Lieksan rajaa. Kylässä on noin 450 asukasta. Kylä sijaitsee valtatien 6 varrella. Matkaa Juuan kirkonkylään on 25 kilometriä ja Joensuuhun, Outokumpuun ja Nurmekseen kuhunkin noin 60 kilometriä. Koli sijaitsee 11 kilometrin päässä. Ahmovaara on kuuluisa Ahmanhiihto-laturetkestään. Ahmovaara valittiin Pohjois-Karjalan maakunnan Vuoden Kyläksi 2022.

Valtatien 6 varrella sijaitseva Kolinportti on kylän palvelukeskus, jossa on ravintola, pub, huoltoasema, kauppoja, apteekki ja posti. Kolinportin lähellä, osoitteessa Kolintie 29, sijaitsee 2019 valmistunut monikäyttötalo. Se rakennettiin talkoovoimin ja Leader-rahoituksella ja talkootyötä kertyi 10 000 tuntia liki 150 henkilön voimin. Monikäyttötalolla on iso liikuntasali, jossa voidaan järjestää myös erilaisia tapahtumia (iso valkokangas ja muu tekniikka), kuntosali, kerhohuone ja keittiö. Talossa on myös vuokrattavissa palvelutila esim. yritysten käyttöön.

Kylällä on kylän runoilija Viljo Tuomelan (alias Matti Hyttinen) kotimuseo Tuomelan tupa.

Urheiluseura Ahman Pojat järjestää maaliskuussa laturetki Ahmanhiihdon ja syksyllä Ahmanjuoksun.

Aiheesta muualla
----------------

* Ahmanhiihto
* Ahmanjuoksu
* Kolinseutulaiset
* Tuomelan Tupa
Tofta holmar

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
EkeröTukholman läänissä, UpplandRuotsi |
| Vesialue | 
Prästfjärden, Mälaren  |
| Korkein kohta | 
18 m mpy.  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Tofta holmar** on Mälarenin saariryhmä Ruotsissa Ekerön kunnassa, joka sijaitsee Tukholman läänissä.

Maantietoa
----------

Saariryhmä sijaitsee Mälarenin itäosassa Prästfjärdenissä, jossa se sijaitsee Adelsönin rannikon lähellä. Saariryhmään kuuluu neljä saaria: Granholmen, Alholmen, Koffsan ja pieni luoto. Granholmen on 900 metriä pitkä ja 330 metriä leveä. Alholmen on 1,1 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Saarien väliin on muodostunut kosteikko, jonka yli on rakennettu saaria yhdistävä alle 200 metriä pitkä laituri. Saarissa on noin 50 vapaa-ajan asuntoa. Koffan on autiosaari. Saarien asioita hoitaa yhdistys *Tofta Holmars Samfällighetsförening*, jolla on laituripaikka Adelsönin Lissbovikissä.

Katso myös
----------

* Luettelo Mälarenin saarista

Lähteet
-------

### Huomioita

1. ↑  Asia on katsottu ruotsinkielisestä wikipedian artikkelista sv:Tofta holmar.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Tofta holmar *Lantmäteriet*. Gävle:  Lantmäteriet. Viitattu 6.3.2021. (ruotsiksi)
2. 1 2  Mälaren-Prästfjärden (SE657160-160170) *Vatteninformationssystem*. Tukholma, Ruotsi:  Länsstyrelsen. Viitattu 6.3.2021. (ruotsiksi)
3. ↑  Tofta Holmar, yhdistyksen verkkosivut, viitattu 6.2.2021

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Tofta holmar
**Togau-vaihe** Oli eräs Indus-kulttuuria edeltänyt vaihe noin 4300–3800 eaa. Kaudella asutus oli pääosin Belutshistanin vuoristossa. Kupari tunnettiin. Kauden alussa Mehrgarhin väestä vaihtui noin 4800 eaa. Indus- ja Saraswati-jokien esiharappalainen asutus lienee alkanut viimeistään Togau-vaiheessa.

Alue
----

Kulttuuria oli eniten etelä- ja keski-Belutsistanissa. Mutta sitä esiintyi myös Kandaharissa ja Pakistanin Luoteisterritoriossa. Tarkemmin suurin osa kulttuurista oli Jhalawanissa. Paljon sitä oli myös Quetta-Pishinissä ja Sarawanissa. Lisäksi oli Zhobissa, Loralaissa, Kalatissa, Las Belassa, Kharanissa, Kachissa, makranissa.

Löytöpaikkoja
-------------

Paikkoja löydetty 84 Nämä asuttivat yhteensä noin 295 ha. Tällöin paikkojen keskikoko 3.5 ha. 48 paikan koot määritetty. Nämä kattavat 186 ha. Näistä 39 on alle 5 ha.

Yli 20 ha

* Quetta Miri  32 ha

10–20 ha

* Mundigak 18,75 ha
* Q-32 16,7 ha
* Periano Ghundai 14,4 ha
* Panju Damb 13,8 ha
* L-3 12,6 ha
* Phusi Damb 10,5 ha

5–10 ha

* Duki kumpu
* Sayid Maurez Damb
* Kashimi Damb, Wadh

Muita tunnettuja

* Faiz Mohamamd
* Sur Jangal
* Rana Ghundai
* Ispinji 1 & 2
* Kili Ghul Mohammad
* Mehrgarh

Lähteet
-------

* Possehl, Gregory L.Indus age : the beginnings Philadelphia , University of Pennsylvania Press 1999, ISBN 0-8122-3417-0

### Viitteet

1. ↑  Possehl 1999, s. 495
2. ↑  Possehl 1999, s. 498
3. ↑  Possehl 1999, s. 499
4. ↑  Possehl 1999, s 494
**Heikki Matias Kemppainen** (s. 18. elokuuta 1944 Mieslahti, Paltamo) on Ristijärven ensimmäinen kunnanjohtaja.

Elämä ja ura
------------

Heikki Kemppainen valittiin Ristijärven kunnanjohtajaksi kunnallislain muuttamisen yhteydessä, jolloin kunnanjohtajuus tuli kuntiin pakolliseksi. Siihen asti esittelyvastuu oli kunnansihteerillä ja luottamushenkilöillä. Kunnansihteerinä toimi viitasaarelainen Raimo Kemppainen.

Ristijärvellä Kemppaisen tärkeitä tavoitteita olivat myös kunnallisen itsemääräämisoikeuden säilyttäminen, pienteollisuuden hankkiminen kuntaan sekä Saukkovaaran laskettelukeskus turisteja houkuttelemaan.

Kunnallisvaalien 1992 jälkeen lama-aikana kunnallislakia uudistettiin jälleen. Kuntien kantokykyluokitus poistettiin, kuntien valtionapujärjestelmä muutettiin väestöpohjaiseksi, ja Ristijärven kunta ja Heikki Kemppainen joutuivat vaikeuksiin. Kunnanvaltuuston puheenjohtajan Väinö Kärnän johdolla Ristijärven kunnanvaltuusto sanoi Kemppaisen yksimielisesti irti virastaan luottamuspulan takia kaksi viikkoa sen jälkeen, kun toimenpide tuli lain mukaan mahdolliseksi.*lähde?* Asiasta käytiin oikeutta, mutta Kemppainen ei siinä menestynyt. Hänen seuraajakseen valittiin Lempäälän talousjohtaja Reijo Fredriksson.

Heikki Kemppaisen ura jatkui muun muassa Vuokatin hiihtoputken ideoijana. Sittemmin on hän tullut mukaan politiikkaan, vuonna 2000 kunnan suurimmalla äänimäärällä Keskustan listoilta valtuustoon ja on nyt Ristijärven ainoana edustajana Kainuun maakuntavaltuustossa. Maakuntavaltuuston vaaleissa hänen äänimääränsä ylitti 220.

Kemppainen on perheellinen.

Lähteet
-------

* Luettelo Kainuun maakuntavaltuuston jäsenistä (Arkistoitu – Internet Archive).
**Heikki Antero Kekkonen** (27. syyskuuta 1937 Oulu – 24. lokakuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän oli toimittajana Kalevassa, Tutkassa, Liitossa, Oulu-lehdessä, Yleisradiossa (Radio ja TV) ja Iltaset-iltapäivälehdessä sekä tiedottajana Suomen Rakennusaineteollisuus -yhdistyksessä. Hän avusti lukuisia aikakauslehtiä sekä kirjoitti kirjoja, TV-näytelmiä ja kuunnelmia. Hän sai Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 1973 pamfletista Viljelijän pakkopaita.

Teokset
-------

### Kirjat

* *Isänmaan pakolaiset*, pamfletti, Karisto 1970
* *Varokaa vakauttajia*, pamfletti, Otava 1970
* *Ruotsin priha*, romaani, Karisto 1971
* *Viljelijän pakkopaita*, pamfletti, Kirjayhtymä 1972

### TV-näytelmät

* Mies joka rakasti trukkia
* Rakas peto (tv-sarja)

### Kuunnelmat

* *Luvattu maa*, radiokuunnelma 1972
* *Suomalaiset Ruotsissa* 1972
* *Kantolan perhe* (kirjoittaja kuunnelman alkuperäistyöryhmässä)

Palkinnot
---------

* Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1973 (kirjasta *Viljelijän pakkopaita*)

Lähteet
-------

* Itsenäisyytemme ajan oululaista kaunokirjallisuutta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kirjasampo.fi: Heikki Kekkonen
Mihail Mihailov.
**Mihail Larionovitš Mihailov** (ven. Михаи́л Ларио́нович Миха́йлов, 16. tammikuuta (J: 4. tammikuuta) 1829 Orenburg – 15. elokuuta (J: 3. elokuuta) 1865 nykyisen Taka-Baikalian aluepiirin Kalgan piirin Kadaja) oli venäläinen runoilija ja vallankumouksellinen.

Mihail Mihailov syntyi virkamiehen ja kazakkiylimyksen tyttären perheeseen. Hänen isoisänsä oli Aksakovien maaorja, joka kuoli raipparangaistukseen. Mihailov opiskeli Pietarin yliopistossa ja julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1845. Hän toimi *Sovremennik*-kirjallisuuslehden avustajana ja vuodesta 1860 sen toimittajana. Hän laati Nikolai Šelgunovin kanssa nuorisolle osoitetun vallankumouksellisen julistuksen, joka painettiin Lontoossa Aleksandr Herzenin kirjapainossa. Syksyllä 1861 Mihailov pidätettiin ja tuomittiin kuuden vuoden pakkotyörangaistukseen. Hän kärsi tuomiotaan Nertšinskin pakkotyövankilassa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Entsiklopeditšeski slovar Brokgauza i Jefrona (CD-rom)*. Moskva: Adept, 2002 (alkuperäisjulkaisu 1890–1907).
2. ↑  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 16*, s. 346. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1974.
3. ↑  Entsiklopedija Zabaikalja *ez.chita.ru*. Viitattu 6.7.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mihail Mihailov** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Venäjä

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Satakunnankadun portti syksyllä 2015. Portin takana näkyy Itäistäkatua, joka toimii kävelykatuna.
**Finlaysonin portti** eli **TR 49** ("tehdasrakennus 49") on Finlaysonin tehdasalueeseen kuuluva porttirakennus, joka sijaitsee Tampereen keskustassa Satakunnankadun varrella. Se tunnetaan myös nimellä **Satakunnankadun portti**. Punatiilestä ja takoraudasta tehty kaariportti on Finlaysonin insinöörikonttorin suunnittelema, ja se on valmistunut vuonna 1922. Kyseessä on tehdasalueen vanhin skandinaavista klassismia edustava rakennus.

Finlaysonin portin pohjoispuolella kulkee Itäinenkatu, joka on alun perin ollut samaa katua kuin nykyinen Aleksis Kiven katu. Vuonna 1913 Finlayson sai Tampereen kaupungilta luvan sulkea tehdasalueen sisällä kulkevat julkiset katuosuudet. Satakunnankadulle ja Puuvillatehtaankadulle tehtiin puiset portit, jotka myöhemmin vaihdettiin rautaporteiksi. Tavaraliikenteen käyttämä tehtaan pääportti sijaitsi Puuvillatehtaankadulla.

Satakunnankadun puoleista porttia vartioitiin 1990-luvulle saakka. Portin yhteydessä on edelleen kaksi portinvartijan koppia, joita on tehdastoiminnan päätyttyä hyödynnetty mainos- ja näyttelytarkoituksiin. Portti ja sen valaisimet on peruskorjattu vuonna 2001.

Finlaysonin portti on osa Tammerkosken teollisuusmaisemaa, jonka Museovirasto on vuonna 2009 luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Rakennus on suojeltu asemakaavalla historiallisin ja kaupunkikuvallisin perustein.

Tehtaan portista poistuvia työntekijöitä vuonna 1954.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lähteenmäki, Marja: Finlaysonin tehdasalueen rakennukset. Sähköinen aineisto, esillä Tampereella Museokeskus Vapriikin näyttelyssä *Finlayson 200 – tehtaasta brändiksi* (2020–). Luettu 31.8.2022.
2. ↑  Niemelä, Jari: *Tiilestä tehty Tampere – punatiilirakennuksia eilen, tänään ja huomenna*, s. 21, 25. Tampere: Tampere-Seura, 2006. ISBN 952-5558-01-0.
3. ↑  *Finlaysonin alue*, s. 14, 188. Tampere: Työväenmuseo Werstas, 2019. ISBN 978-952-68778-5-3.
4. 1 2  Teräsmaa, Markku & Jääskeläinen, Kristiina: Finlaysonin alueen asemakaavan muutos (PDF) Tampere:  Tampereen kaupunki, 1995. Viitattu 3.9.2022.
5. ↑  Louhivaara, Maija: *Tampereen kadunnimet*, s. 57–58. Tampere: Tampereen museot, 1999. ISBN 951-609-105-9.
6. ↑  *Finlaysonin alue*, s. 188, 212.
7. ↑  *Finlaysonin alue*, s. 188.
8. ↑  Niemelä 2006, s. 25.
9. ↑  Tammerkosken teollisuusmaisema *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Helsinki:  Museovirasto, 2009. Viitattu 3.9.2022.
10. ↑  Tampereen ajantasa-asemakaava *kartat.tampere.fi*. Viitattu 3.9.2022.
*Tämä artikkeli käsittelee Venäjän ulkoministeriä. Muista samannimisistä kerrotaan artikkeleissa Mihail Muravjov-Vilenski ja Mihail Muravjov (puna-armeijan komentaja).*

**Mihail Nikolajevitš Muravjov** (19. huhtikuuta (J: 7. huhtikuuta) 1845 Grodno – 21. kesäkuuta (J: 8. kesäkuuta) 1900 Pietari) oli venäläinen kreivi ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1897–1900. Hän ajoi Venäjän laajentumista Kauko-Itään.

Mihail Muravjovin isoisä oli Mihail Muravjov-Vilenski, joka kukisti ankarilla otteilla vuoden 1863 Puolan kapinan Liettuassa. Muravjovin isä oli Grodnon alueen kuvernööri. Muravjov työskenteli Venäjän ulkoministeriössä vuodesta 1864 ja toimi muutaman vuoden Venäjän lähettiläänä Tanskassa ennen nimitystään ulkoministeriksi.

Muravjov kannatti valtakunnan laajentamista Mantšuriassa ja ehdotti Port Arthurin sekä Dalnyn satamien valtaamista Liaotungin niemimaalla. Hänen maaliskuussa 1898 Kiinan kanssa solmimansa sopimus luovutti koko niemimaan 25 vuodeksi Venäjän hallintaan ja antoi Venäjälle luvan rakentaa rautatieyhteys Port Arthurista Harbiniin, josta oli Kiinan itäisen rautatien ansiosta yhteys Venäjän muuhun rautatieverkkoon. Iso-Britannia ja Japani eivät pitäneet Venäjän aseman vahvistumisesta Kauko-Idässä, joten Muravjov solmi huhtikuussa 1899 Britannian kanssa sopimuksen, jossa maat tunnustivat toistensa etupiirit Kiinassa. Suhteita Japaniin hän ei sen sijaan kyennyt parantamaan ja maiden välille kehittynyt eripura johti myöhemmin Venäjän–Japanin sodan puhkeamiseen.

Tsaari Nikolai II:n vaatimuksesta Muravjov esitti tammikuussa 1899 kansainvälistä aseidenriisuntakokousta, joka sitten kokoontui Haagissa touko–heinäkuussa samana vuonna. Kokouksen tuloksena syntyi ensimmäinen Haagin sopimus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mikhail Nikolayevich, Count Muravyov (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 30.6.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Aili Elina Pulkka** (o.s. **Waris**, 20. tammikuuta 1915 Helsinki – 9. syyskuuta 1987) oli suomalainen arkkitehti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1933 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1939. Opintomatkan Ranskaan hän teki Unicefin apurahalla 1948. Vuonna 1941 hän avioitui arkkitehti Niilo Pulkan kanssa.

Aili Pulkka aloitti työuransa arkkitehtitoimisto Veikko Leisténin toimistoapulaisena 1939–1940 ja jatkoi arkkitehtitoimisto Viljo Revellin toimistoapulaisena 1940–1942, arkkitehtitoimisto Erkki Huttusen toimistoapulaisena 1942–1945 ja professori Alvar Aallon toimistoapulaisena 1945–1946. Vuonna 1946 hän perusti miehensä kanssa oman yrityksen arkkitehtitoimisto Aili ja Niilo Pulkan.

Aili ja Niilo Pulkan suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa:

* Kesälahden kirkko, 1950
* Valtion viljavarasto, Hernesaari, Helsinki, 1955
* Honkanummen hautausmaa, Vantaa, 1956 (asemakaava)
* Pursimiehenkatu 8, Helsinki, 1958
* Levon hautausmaan kappeli, Lahti, 1958
* Helsingin urheilutalo, 1961
* Kalevankatu 57, Helsinki, 1961
* Teknillisen korkeakoulun vesitalousosaston toinen vaihe, Espoo
* Teknillisen korkeakoulun kemian osasto, Espoo 1967.

He ovat myös suunnitelleet Valkeakosken sankarihautausmaan muistomerkin (1955).

Kuvia tuotannosta
-----------------

* Kesälahden kirkko (1950). Kesälahden kirkko (1950).
* Helsingin urheilutalo (1961). Helsingin urheilutalo (1961).

Lähteet
-------

1. 1 2  *Diplomi-insinöörit ja arkkitehdit 1982,* Suomen teknillinen seura ja Tekniska föreningen i Finland 1982, ISBN 951-9110-10-0.
2. ↑  Antero Tuomisto: *Suomalaiset sotamuistomerkit.*. Espoo: Sotilasperinteen seuran julkaisu n:o 1, Kustannusosakeyhtiö Suomen Mies, 1998. ISBN 952-9872-05-4 Sivu 292.
Saivikkalan työväentalo 18.3.1955
**Saivikkalan työväentalo Jyrisevä** sijaitsee Miehikkälän keskustassa.

Historia
--------

Työväentalo on rakennettu 1908 talkoilla ja rahoitettu keräyksillä. Talo on ollut takavarikoituna sisällissodan aikana vuonna 1918.

Rakennus
--------

Talo on hirsirunkoinen ja vuorattu laudoilla. Talo on maalattu punaiseksi. Alkuperäinen kate on ollut päre, joka on vaihdettu vuonna 1955 huopakatteeksi ja uusittu vuonna 1978. Sisäkatto ja sisäseinät on paneloitu. Talo on uunilämmitteinen. Talossa ei ole vesijohtoa, viemäriä eikä wc:tä. Lisärakennuksena on talousrakennus.

Talossa on juhlasali näyttämöineen, keittiö ja eteinen sekä yhden huoneen asunto.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talossa on järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, elokuvanäytöksiä. (1982)

Talo ei ole enää työväentalokäytössä (2018).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
2. ↑  Jyrisevä *seurantalot.fi*. Viitattu 16.02.2023.
3. ↑  Leskelä, Anssi: *SDP:n työväentalot*. Työväen Sivistysliitto, 2018.
Mihail Lesin (vas.) ja Vladimir Putin.
**Mihail Lesin** (11. heinäkuuta 1958 Moskova – 5. marraskuuta 2015 Washington, DC) oli venäläinen poliitikko ja Vladimir Putinin neuvonantaja. Hän oli RT-uutispalvelun (entinen Russia Today) perustaja. Lesin toimi mediaministerinä 1999–2004 ja Venäjän presidentin neuvonantajana 2004–2009. Vuonna 2013 hän nousi Gazprom-Median johtoon.

Lesin riitautui Gazprom-Median omistaman Eho Moskvy -radioaseman johdon kanssa, kun hän yritti estää oppositiovaikuttaja Aleksei Navalnyin haastattelun julkaisun. Asema kuitenkin julkaisi haastattelun ja Lesin erosi myöhemmin mediayhtiön johdosta.

Lesin löydettiin kuolleena hotellihuoneesta Washingtonista 5. marraskuuta 2015. Venäläisten tiedotusvälineiden mukaan kuolinsyy on sydänkohtaus. Maaliskuussa 2016 Washingtonin kuolinsyytutkija ja poliisi kuitenkin kertoivat kuolinsyyksi pahoinpitelystä aiheutuneet päävammat.

Lähteet
-------

1. ↑  Media tycoon & former Russian press minister Lesin dies from heart attack at 57 *RT.com*.  7.11.2015. Viitattu 11.3.2016. (englanniksi)
2. ↑  Mikhail Lesin Died From Blunt Force Head Injuries - Medical Examiner *Sputnik*.  11.3.2016. Viitattu 11.3.2016. (englanniksi)
3. 1 2  Nurminen, Jussi: Putinia tukenut mediamoguli löytyi kuolleena Yhdysvalloista *Yle Uutiset*.  7.11.2015. Viitattu 11.3.2016.
4. 1 2  Turtiainen, Suvi: Venäläinen mediavaikuttaja löydettiin kuolleena hotellista Yhdysvalloissa *HS.fi*.  7.11.2015. Viitattu 11.3.2016.
5. ↑  Venäjän ex-ministerin kuoleman Washingtonissa aiheuttikin raaka pahoinpitely *Yle Uutiset*.  11.3.2016. Viitattu 11.3.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |

 |
**Finlandia Sahti Ky** on suomalainen vuonna 1992 perustettu sahtipanimo. Panimossa valmistetaan ja myydään vierrettä ja valmista sahtia.

Yrityksen perustaja oli Antti Vesala ja alun perin se toimi Forssan Matkussa. Yrityskaupan myötä syksyllä 2011 tuotanto siirtyi Sastamalan Putajaan, jossa yrittäjinä toimivat Petteri Lähdeniemi ja Auli Mattila. Myynti uusissa toimitiloissa alkoi kesäkuussa 2012.

Alun perin yritys perustettiin vierteen valmistusta ja myyntiä varten. Lainsäädännön muuttuessa  tuli mahdolliseksi valmiin sahdin valmistaminen myytäväksi ensin väkevien alkoholijuomien yksinmyyntioikeuden Suomessa omaavalle Alkolle ja myöhemmin suoraan panimolta kuluttajille. Lainsäädännön muuttuminen on ja on ollut tärkeää massatuotteille erilaisia vaihtoehtoja luovan pienpanimoteollisuuden kehittymiselle.

Nykyisin panimolta on saatavissa sahtia sen eri muodoissa: vierteenä, valmiina sahtina ja anniskelussa. Finlandia sahdin tuotteet: Finlandia Sahti ja Finlandia Sahti Strong kuuluvat Alkon nk. tilausvalikoimaan ja hyllytuotteena eteläisen Suomen alueella tietyistä Alkon toimipisteistä.

Finlandia Sahti on valittu Helsinki Beer Festivalilla Vuoden Olueksi vuosina 1999 ja 2003. Vuonna 2004 Finlandia Sahti valittiin tapahtumassa Vuoden Pienpanimo-olueksi ja vuonna 2004 Finlandia strong saavutti kolmannen sijan pienpanimo-oluissa (HBF).

Lähteet
-------

1. ↑  Finlandia Sahti Ky Suomen Yritysrekisteri. Viitattu 16.8.2008.
2. ↑  Virpi Starkman: Sahtipanimo vanhaan navettaan Putajassa *Tyrvään Sanomat*.  6.9.2011.  Arkistoitu 29.5.2012. Viitattu 29.5.2012.
3. ↑  Finlandia Sahti kotisivut *finlandiasahti.fi*. Viitattu 29.5.2012.
4. ↑  Sosiaali- ja terveysvaliokunnan mietintö n:o 32 hallituksen esityksestä alkoholilaiksi ja siihen liittyväksi lainsäädännöksi Eduskunta. Viitattu 16.8.2008. {fi}
5. ↑  / Asetus alkoholijuomista ja väkiviinasta 22.12.1994/1344 Finlex lainsäädäntö. Viitattu 16.8.2008. {fi}
6. ↑  / Olutliiton panimo ja asiantuntijarekisteri Olutliitto ry. Viitattu 16.8.2008. {fi}
7. ↑  Finlandia Sahdin omistaja vaihtuu *Olutverkko*. Viitattu 29.5.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Finlandia Sahti
Mihail Osorgin.
**Mihail Andrejevitš Osorgin** (ven. Михаи́л Андре́евич Осорги́н, oikea sukunimi *Iljin*, Ильи́н; 19. lokakuuta (J: 7. lokakuuta) 1878 Perm – 27. marraskuuta 1942 Chabris, Ranska) oli venäläinen kirjailija.

Mihail Osorgin syntyi vanhaan aatelissukuun. Permin klassisen lukion jälkeen hän opiskeli Moskovan yliopiston juridisessa tiedekunnassa, josta hän valmistui vuonna 1902. Vuonna 1904 Osorgin liittyi sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Joulukuussa 1905 hän joutui pidätetyksi ja pakeni vapauduttuaan Suomen ja Saksan kautta Italiaan, jossa hän asui vuoteen 1916 saakka toimien kirjailijana ja *Russkije vedomosti* -lehden kirjeenvaihtajana. Osorginin ensimmäinen merkittävä teos oli Italian-kuvaus *Otšerki o sovremennoi Italii* (1913).

Vuonna 1916 Osorgin palasi Venäjälle, jossa hän lokakuun vallankumouksen jälkeen toimi Venäjän kirjailijaliitossa, lehtimiesliitossa ja Volgan alueen nälkäänäkevien avustuskomiteassa. Vuonna 1921 hänet karkotettiin Kazaniin ja syksyllä 1922 monien älymystön edustajien kanssa ulkomaille. Vuonna 1923 Osorgin asettui Pariisiin, jossa hän toimi venäläisen emigranttilehdistön avustajana.

Kirjailijana Osorgin tuli tunnetuksi Venäjän vallankumousliikkeestä kertovalla romaanitrilogiallaan "Hiljainen katu" (*Sivtsev Vražek*, 1928), *Svidetel istorii* ("Historian silminnäkijä", 1932) ja *Kniga o kontsah* ("Kertomus lopuista", 1935). Hän on kirjoittanut myös muistelmateokset *Veštši tšeloveka* ("Ihmisen esineet", 1929), *Tšudo na ozere* ("Järven ihme", 1931) ja *Povest o sestre* ("Kertomus sisaresta", 1931). Muistelmista tunnetuin on tekijän kuoleman jälkeen ilmestynyt *Vremena* ("Ajat", 1955). Osorgin itse piti parhaana teoksenaan romaania *Volnyi kamenštšik* ("Vapaamuurari", 1937), joka kertoo vapaamuurariksi ryhtyvän venäläisen emigrantin henkisestä kehityksestä.

Suomennettu teos
----------------

* *Hiljainen katu: romaani*. Suom. V. K. Trast. Helsinki: Otava, 1942.
* Kirppu, novelli, suom. Antti Tiittanen, *Väinämöinen*, 1925 no 35 s. 21–22 Verkossa

Lähteet
-------

1. 1 2  *Russkije pisateli, XX vek. Biobibliografitšeski slovar. Tšast 2*, s. 148. Moskva: Prosveštšenije, 1998. ISBN 5-09-006995-6.
2. ↑  Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 560. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.
3. ↑  Entsiklopedija "Krugosvet" *krugosvet.ru*. Viitattu 14.6.2010. (venäjäksi)
4. ↑  *Russkije pisateli, XX vek. Biobibliografitšeski slovar. Tšast 2*, s. 149. Moskva: Prosveštšenije, 1998. ISBN 5-09-006995-6.
5. ↑  Rossijski gumanitarnyi entsiklopeditšeski slovar *slovari.yandex.ru*. Viitattu 14.6.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Sukuunlunastus** tarkoitti aiemmin Suomessa kiinteän omaisuuden myyjän sukulaisten oikeutta lunastaa itselleen kiinteistö, jonka omistaja tahtoi luovuttaa vieraalle.

Historia
--------

Valtiollinen vaikutusvalta ja valtiollisten oikeuksien saavuttaminen oli Ruotsissa ja Suomessa aiemmin ollut riippuvainen kiinteän omaisuuden omistamisesta. Jokaiselle suvulle oli tärkeää, että maaomaisuus säilyi suvussa.

### Lainsäädäntö

Koska näkemys sukuunlunastamisen oikeudesta oli yhteiskunnassa vakiintunut, tämä heijastui myös lainsäädäntöön. Vuoden 1734 lain maakaaressa säädettiin sen mukaisesti, että lunastusoikeus kuului kaikille myyjän sukulaisille takenevassa ja etenevässä polvessa sekä sivusukulaisille aina neljänteen polveen. 

Sukuunlunastus tuotti kuitenkin ongelmia, koska se aiheutti huomattavaa epävakautta kiinteän omaisuuden omistusoikeussuhteissa ja selvää vahinkoa niille, joilta kiinteistöt tämän oikeuden nojalla lunastettiin. Lainsäätäjä puuttui tähän asiaan säätämällä vuonna 1878 asetuksen, joka rajoitti sukuunlunastusoikeuden perimysmaahan antaen oikeuden ainoastaan myyjän lapsille ja vanhemmille. Samalla säilytettiin voimassa aiempi säännös siitä, ettei myyjän isä saanut lunastaa myyjän äidinpuoleista maata, eikä äiti isänpuoleista. Kuitenkin, jos isä peri lastensa äidinpuoleisen maan taikka äiti heidän isänpuoleisen maansa, ja tämä maa sitten myytiin, oli myyjän lähimmällä perillisellä oikeus lunastaa se sukuun.

### Lakannut oikeus

1900-luvulle tultaessa sukuunlunastusoikeus oli menettänyt kaikki edellytyksensä, ja se oli lakannut olemasta oikeutena.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hakkila, Esko (toim.): "Sukuunlunastus", *Lakiasiain käsikirja*, s. 1000. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Maakaari (1734) 6. luku 1 §.
2. ↑  Asetus 27.6.1878.
Denis Matsujev
**Denis Leonidovitš Matsujev** (ven. Дени́с Леони́дович Мацу́ев; s. 11. kesäkuuta 1975 Irkutsk) on venäläinen pianisti.

Matsujev aloitti pianonsoiton 3-vuotiaana. Hänen molemmat vanhempansa työskentelivät musiikin parissa. Matsujev opiskeli Aleksei Nasedkinin sekä Sergei Dorenskin johdolla Moskovan konservatoriossa ja voitti vuonna 1998 kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun pianistien osion. Hänen ensimmäisenä levytyksenään RCA Recordsille ilmestyi vuonna 2004 albumi *Tribute to Horowitz*. Myöhempiin levytyksiin kuuluvat *Unknown Rachmaninoff* (RCA, 2008), Sergei Rahmaninovin 3. pianokonserton ja Paganini-rapsodian äänitys (Mariinski, 2010) sekä Dmitri Šostakovitšin, Alfred Schnittken ja Witold Lutosławskin konserttojen tulkinnat (Deutsche Grammophon, 2020). Matsujevin muuhun ohjelmistoon ovat kuuluneet muiden muassa konsertot Pjotr Tšaikovskilta ja Sergei Prokofjevilta sekä sooloteokset Rahmaninovilta, Tšaikovskilta, Prokofjevilta, Robert Schumannilta, Frédéric Chopinilta, Franz Lisztiltä ja Aleksandr Skrjabinilta.

Kapellimestareita, joiden johdolla Matsujev on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Valeri Gergijev, Juri Temirkanov, Mariss Jansons, Zubin Mehta, Riccardo Chailly, Christian Thielemann, Kurt Masur, Lorin Maazel, Paavo Järvi, Antonio Pappano, Charles Dutoit, Alan Gilbert, Leonard Slatkin, Myung-whun Chung, Semjon Bytškov, Iván Fischer, Ádám Fischer, Gianandrea Noseda, Jukka-Pekka Saraste, Manfred Honeck, James Conlon, Vladimir Spivakov, Mihail Pletnev, Vladimir Fedosejev, Juri Bašmet, Aleksandr Sladkovski ja Kristjan Järvi.

Matsujev on ollut perustamassa useita musiikkifestivaaleja ja toiminut eri festivaalien taiteellisena johtajana. Vuonna 2008 Rahmaninovin jälkeläinen Aleksandr Rahmaninov nimitti Matsujevin Sergei Rahmaninov -järjestön taiteelliseksi johtajaksi. Matsujev on saanut muiden muassa Venäjän kansantaiteilijan arvonimen ja Kunnian ritarikunnan merkin. Hänet valittiin esiintyjäksi talviolympialaisten 2014 päätösseremoniaan. Vuonna 2014 hänet myös nimitettiin Unescon hyvän tahdon lähettilääksi. Vuonna 2019 hän toimi kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun tuomariston puhemiehenä pianokategoriassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Matsuev, Denis 1975- WorldCat Identities
2. 1 2 3  Denis Matsuev AllMusic
3. 1 2 3  Biography Denis Matsuev
4. ↑  Designation of Denis Matsuev as a UNESCO Goodwill Ambassador UNESCO


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Simo János Talvitie** (3. lokakuuta 1927 Helsinki – 30. joulukuuta 2015) oli suomalainen pappi ja kirjailija, joka toimi muun muassa *Kotimaa-lehden* päätoimittajana.

Henkilöhistoria
---------------

Simo Talvitien isä oli jääkärieläinlääkintäeversti Juho Talvitie ja äiti lastenlääkäri Alma Elina Mäkelä. Hänen puolisonsa 1950–1990 oli laulaja, musiikinopettaja Ritva Anneli Essman. Talvitie tuli ylioppilaaksi 1945 ja valmistui teologian kandidaatiksi 1950 ja lisensiaatiksi 1969 Helsingin yliopistosta. Hän toimi Helsingin evankelis-luterilaisen seurakunnan teinipastorina 1950–1951 ja Tampereen Harjun seurakunnan virallisena apulaisena 1951–1963 sekä kappalaisena 1963–1964. *Kotimaa*-lehden päätoimittaja ja Kirjapajan kirjallinen johtaja Talvitie oli 1964–1968, Tampereen lyseon uskonnonopettajana hän toimi 1952–1961. Talvitiellä oli myös monia seurakunnallisia ja muita luottamustehtäviä. Useita opintomatkoja ulkomaille hän teki vuodesta 1947 lähtien. Talvitie sai rovastin arvonimen 1977, WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto hänelle myönnettiin 1974. Talvitie harrasti mitalien keräilyä.

Teoksia
-------

* *Kirkko ja valtio ekumeenisessa keskustelussa 1925–1961*, 1962 (synodaaliväitöskirja)
* *Minä– sinä – hän*, 1964
* *Itää ja länttä suomalaisin silmin*, 1965
* *Sana sunnuntaiksi*, 1965
* *Arkisia rukouksia*, 1967
* *Aina vaan siitä Jeesuksesta*, 1968
* *Tämä toinen elämä*, 1970 (ruots.)
* *Miksi minä: kokemuksia uskosta, Jumalasta ja kärsimyksestä*, 1986 (Jussi Talasniemen kanssa)

Talvitie myös toimitti teoksia, samoin kuin käänsi kirjoja suomeksi unkarista ja ruotsista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Irja Hämäläinen, Risto Rantala, Hannakatri Hollmén (toim.): *Kuka kukin on 1994*, s. 959–960. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
2. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 24.1.2016, s. C 34


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Kotimaa-lehden logo | Edeltäjä:**Aarre Lauha** | **Kotimaan päätoimittaja**1964-1968 | Seuraaja:**Leino Hassinen** |
**Santalinkoira** on intialainen koirarotu. Siitä huolta pitäviä yhdistyksiä ovat *Indian Pariah Dog Club* ja *Primitive & Aboriginal Dog Society*. Se esiintyy National Geographic'n videossa *In Search of the First Dog*.

Ulkomuoto
---------

Santalinkoira on alkukantainen paariakoira, joka kuuluu niin sanottuun *indo-polynesialaiseen ryhmään*. Se muistuttaa sekä alkuperältään että ulkonäöltään dingoa, mutta on tätä pienikokoisempi ja kevyempi. Sen säkäkorkeus on 40-50 cm ja paino 8–15 kg. Rungonpituus on 70–90 cm ja hännänpituus 20–30 cm.

Silmät ovat väriltään kullanruskeat. Karvapeite on lyhyt, sileä ja ihonmyötäinen. Peitinkarva on jäykkää. Pääväri vaihtelee vaaleanruskeasta punaiseen ja lähes mustaan. Valkoiset käpälät ovat rodulle tunnusomainen piirre.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu on reviiritietoinen, mutta pennusta pitäen oikein sosiaalistettuna siitä saa kiltin ja seurallisen lemmikin. Toisin kuin 80 % lihaa syövällä dingolla, sen ruokavaliosta peräti 50 % koostuu kasviksista.

Alkuperä
--------

Tämä santal-heimon kehittämä rotu on kotoisin Pohjois-Jharkhandin Hazaribaghista, missä sitä käytettiin metsästykseen. Sitä tavataan eniten Jharkhandin, Biharin, Bengalin, Assamin ja eteläisen Nepalin alueella. Siitä toisinaan käytetty nimitys *tuio* tarkoittaa sakaalia. Vuonna 2000 tohtori Peter Savolainen tutki santalinkoiran karvanäytteitä ja DNA:ta Tukholman Teknologisessa Instituutissa, jolloin kävi ilmi ettei siinä ollut pystykorvien eikä pohjoisten koirien verta vaan se oli alkuperältään puhtaasti intialainen.

Rodun uskotaankin polveutuvan suoraan dingosta ja sitä pidetään intialaisista paariakoirista kaikkein lähimpänä dingoa olevana. Dingon vaeltaessa Aasiasta Australian 3500–5000 vuotta sitten osa populaatiosta jäi Intiaan ja kehittyi siellä omaksi linjakseen, joka tunnetaan nykyisin santalinkoirana. Anatomisen tutkimuksen mukaan se on vielä tänäkin päivänä lähes 100 % identtinen dingon kanssa. 

Rotu on alkanut sekoittua jonkin verran muihin koiriin. Yleensä tummanruskeat silmät ja muut kuin valkoiset käpälät ovat sekarotuisen perimän merkkejä.

Aiheesta muualla
----------------

* Primitive & Aboriginal Dog Society
* Landers-Cooke, Muriel: Dogs of All Nations Vol. II - Wild and Semi-Wild Varieties

Lähteet
-------

* Indian Pariah Dog Club (Arkistoitu – Internet Archive)
* Morris, Desmond: Dog - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: no:Santalhund