recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
2. arrondissementin sijainti
2. arrondissementin kaupungintalo
**Pariisin 2. arrondissementti** (ransk. *2e arrondissement de Paris*) on yksi Pariisin kahdestakymmenestä arrondissementista, joka sijaitsee Seinen oikealla rannalla. Se tunnetaan myös nimellä *arrondissement de la Bourse*. Se jaetaan edelleen neljään kortteliin (ransk. *quartiers*), jotka ovat *Gaillon*, *Vivienne*, *Le Mail* ja *Bonne-Nouvelle*.

Arrondissementtia ympäröivät Pariisin 1. 9. 10. ja 3. arrondissementit.

Arrondissementin määrinä on toiminut maaliskuusta 2001 lähtien vihreiden Jacques Boutault. Arrondissementin pinta-ala on 0,99 km² ja sen väkiluku on 22 927 vuonna 2011.

Nähtävyydet
-----------

* Opéra-Comique

Lähteet
-------

1. ↑  Populations légales en vigueur à compter du 1er janvier 2014: Arrondissements – cantons – communes INSEE. Viitattu 11.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pariisin 2. arrondissementti** Wikimedia Commonsissa

* 2. arrondissementin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ferdinand Stoliczka
**Ferdinand Stoliczka** (7. kesäkuuta 1838 Bilany Kroměříž, Määri – 19. kesäkuuta 1874 Ladakh) oli itävaltalainen paleontologi, geologi ja eläintieteilijä, joka tutki etenkin Himalajaa.

Stoliczka kävi saksalaista koulua Kroměřížissa ja oletetaan hänen äidinkielensä olleen saksa. Hän opiskeli geologiaa ja paleontologiaa Prahassa ja Wienin yliopistossa. Ensimmäisen tieteellisen artikkelinsa hän kirjoitti Koillis-Alppien makeanveden liitukauden aikaisista nilviäisistä vuonna 1859. Kaikkiaan hän julkaisi 79 tieteellistä artikkelia. Hän liittyi Itävallan geologian seuraan 1861.

1862 Stoliczka liittyi Britannian hallituksen rahoittamaan Intian geologiseen tutkimusretkikuntaan. Kalkutassa hän tutki Etelä-Intian liitukautisia fossiileja yhdessä William Thomas Blanfordin kanssa. Tulokset julkaistiin *Palaeontologia indica*ssa. Toukokuussa 1873 tämä työ valmistui neliosaisena teoksena, jossa oli yhteensä lähes 15 000 sivua. Mukana oli kuvaus *Oxyglossus pusillus* nimisestä sammakkofossiilista.

Stoliczka tutki läntisen Himalajan ja Tiibetin geologiaa ja julkaisi useita artikkeleita Intian eläimistöstä. Vuonna 1868 hän toimi lyhyen ajan Intian museon virkaatekevänä kuraattorina ja myös Bengalin Asiatic Societyn luonnonhistoriallisena sihteerinä. Hän toimitti myös seuran lehteä.

Stoliczka matkusti Burmassa, Malesiassa, Singaporessa ja Andamaaneilla sekä Nikobaareilla. Ensimmäisen Himalajanmatkansa hän teki 1864. Seuraavana vuonna hän kävi siellä uudelleen. Kolmannen ja viimeisen matkansa hän suoritti 1873–1874. Retki oli brittien organisoima massiivinen tapahtuma, johon osallistui muun muassa 6 476 kantajaa, 1 621 hevosta ja 350 ihmisen henkilökunta. Retki alkoi Rawalpindista ja jatkui Ladakhin kautta Kašgariin, jonne retkikunta saapui joulukuussa 1873. Paluumatka alkoi 17. maaliskuuta 1874. Matkalla Stoliczka sairastui vuoristotautiin ja kuoli Moorghissa Ladakhissa. Hänen matkalla keräämänsä lintutieteellisen aineiston julkaisi Allan Octavian Hume, mutta täydellisen raportin laati Richard Bowdler Sharpe 17 vuotta myöhemmin.

Stoliczka nimesi useita uusia lintulajeja, joiden alkuperäiseksi auktoriksi kuitenkin myöhemmin ilmeni venäläinen Nikolai Severtsov. Stoliczkan nimeämä on alppinaakan (*Pyrrhocorax graculus*) alalaji *forsythi*.

Lähteet
-------

1. ↑  Zoonomen

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ferdinand Stoliczka** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Anna Bolena** on Gaetano Donizettin säveltämä lyyrinen tragedia, joka on kaksinäytöksinen. Oopperan italiankielisen libreton kirjoitti *Felice Romani*, ja hän käytti pohjanaan *Ippolito Pendemonten* näytelmää *Enrico VIII ossia Anna Bolena* sekä *Alessandro Pepolin* näytelmää *Anna Bolena*. Molemmat näytelmät kertovat Englannin kuningas Henrik VIII:n toisen puolison, Englannin kuningattaren, Anna Boleynin (ital. *Bolena*) elämästä. Oopperan kantaesitys oli 26. joulukuuta 1830 Milanon Teatro Carcanossa.

Anna Bolenaa voidaan pitää säveltäjänsä varsinaisena läpimurtona. Donizetti oli saavuttanut oopperoillaan jo jonkin verran suosiota kansan parissa 1820-luvulla, mutta vasta Anna Bolena toi hänelle kansainvälistä mainetta ja kriitikoiden hyväksynnän. Esimerkiksi Lontoossa oopperaa esitettiin jo vuoden 1831 heinäkuussa. Oopperaan kirjoitettua *Annan* (sopraano) ja *Jane Seymourin* (mezzosopraano) välistä kohtausta pidetään yhtenä oopperakirjallisuuden hienoimmista duetoista.

Esityshistoria
--------------

Anna Bolenaa ei esitetty kovin usein 1800-luvun loppupuolella tai 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Kuitenkin toisen maailmansodan jälkeen se on ollut useasti eri oopperatalojen ohjelmistossa. Vuoden 1957 huhtikuussa ooppera esitettiin Milanon Teatro alla Scalassa. Annan roolissa esiintyi Maria Callas, ja produktion ohjaajana toimi Luchino Visconti. Kumpainenkin keräsi esityksistä ylistäviä arvioita.

Nykyisin Anna Bolena kuuluu oopperakirjallisuuden merkkiteoksiin ja keskeisten oopperatalojen ohjelmistoon. Oopperasta on tehty myös joitakin äänityksiä, joskin kokonaiset studiolevytykset ovat harvassa. Oopperan nimiroolia ovat Maria Callasin lisäksi esittäneet menestyksellisesti esimerkiksi Leyla Gencer, Beverly Sills, Montserrat Caballé, Renata Scotto ja Edita Gruberova.

Roolit
------

Oopperan keskeiset roolit sekä niiden esittäjät kantaesityksessä 26. joulukuuta 1830:

* Anna Bolena (sopraano) / Giuditta Pasta
* Henrik VIII (basso) Filippo Galli
* Jane Seymour, Annan hovineito (mezzosopraano) / Elisa Orlandi
* Lordi Rochefort, Annan veli (basso) / Lorenzo Biondi
* Lordi Percy (tenori) / Giovanni Battista Rubini
* Smeton, muusikko (altto) / Henriette Laroche
* Hervey, hovin virkamies (tenori) / Antonio Crippa
* Kurtisaaneja, sotilaita, metsästäjiä

Lähteet
-------

1. ↑    *Tidning för musik*, 15.11.1911, nro 5, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 16.07.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Libretto (italiaksi)
* Lyhyt yhteenveto tekstistä
**Niskavuoren henki : viljapelloilta valkokankaille** on Erkki Wuolijoen kirjoittama historiallinen tietokirja vuodelta 2015. Teos perustuu Vuolijoen kartanon sukuarkiston kokoelmiin. Se kertoo ihmisistä ja elämänpiiristä, jotka ovat olleet esikuvina Hella Wuolijoen luomalle *Niskavuori*-tarinalle. *Niskavuoren henki* käy läpi Vuolijoen kartanon vaiheita 1800-luvun alusta aina 1900-luvun jälkipuoliskolle, ja selvittää niiden yhtymäkohtia fiktiiviseen Niskavuoren rustholliin. Teos kertoo myös laajemmin Suomen 1800- ja 1900-lukujen historiasta ja taide-elämän kehittymisestä. Muun muassa Eino Leinon ja Wuolijoen suvun suhdetta tarkastellaan varsin laajasti.

*Niskavuori*-näytelmien ohella *Niskavuoren hengessä* kerrotaan *Juurakon Huldan* syntyvaiheista ja muista Hella Wuolijoen näytelmistä. Kuvitus on melko runsasta, lisäksi teoksessa on Wuolijoen sukupuu ja kuvitteellisen Niskavuoren suvun sukupuu. Hella Wuolijoen poliittisten mielipiteiden aiheuttamat jännitteet ensimmäisen tasavallan Suomessa saavat myös osansa.

*Niskavuoren henki* on jaettu kolmeen näytökseen:

* Niskavuoren henki herää
* Wuolijoen miehiä ja naisia
* Wuolijoelta Niskavuoreen.

Lähteet
-------

1. ↑  Niskavuoren henki, takakansi
2. ↑  Uutuusteos paljastaa Niskavuoren esikuvat  22.5.2015. Viestimedia Oy. Viitattu 5.7.2021.
3. ↑  Kappale "Kukkian paratiisi ja Eino Leino" ym.
4. ↑  Niskavuoren henki, s. 49 ja 265
5. ↑  Kappale "Niskavuoren naisia ja Huhdanpohjan viljaa" ym.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kuvalehti: Arvio: Niskavuori-hahmot tosielämässä
* Helsingin Sanomat: Niskavuoren vahvat naiset
* Niskavuoren henki — Viljapelloilta valkokankaalle (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kernin kaari** on erittäin harvinainen halomuoto. Se on ikään kuin zeniitinympäristön kaaren ympyrämäinen jatke, joka kiertää zeniittiä vastapuolella aurinkoa.

Kernin kaari syntyy samankaltaisista laatta-asentoisista jääkiteistä kuin zeniitinympäristön kaari, mutta hieman erilaisella valonkululla.

Ainoan valokuvatun havainnon Kernin kaaresta luonnollisella valonlähteellä on tehnyt Marko Mikkilä vuonna 2007 Sotkamossa. Halo ei näkynyt paljain silmin, vaan vasta käsitellyissä valokuvissa. Kernin kaari on nimetty siitä Alankomaissa havainnon tehneen H. F. A. Kernin mukaan. Aiemmat valokuvaamattomat havainnot ovat ristiriidassa nykyteorian kanssa, eikä kaikkia havaintoja pidetä todellisina.

Zeniitinympäristön kaaren tapaan Kernin kaarella on toinen, teoreettinen osamuoto, joka näyttäytyy horisontinympärisön kaaren yhteydessä.

Lähteet
-------

1. ↑  Les Cowley: Kern Arc *Atmospheric Optics*. Viitattu 13.1.2013. (englanniksi)
2. 1 2  Riikonen, Marko: *Halot – Jääkidepilvien valoilmiöt*, s. 76–78. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2011. ISBN 978-952-5329-89-6.
*Tämä artikkeli kertoo jääkiekkoilijasta. Muista samannimisistä katso täsmennyssivua Jukka Virtanen.*

**Jukka Einar Virtanen** (s. 15. heinäkuuta 1959 Säkylä) on suomalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.

Virtanen aloitti SM-liigauransa Porin Ässissä, jossa hän pelasi kaudet 1979–1983. Vuonna 1984 hän siirtyi TPS:ään, jossa hän pelasi uransa loppuun vuoteen 1993 saakka. TPS:ssä hän oli voittamassa Suomen mestaruuksia vuosina 1989, 1990, 1991 ja 1993. Yhteensä hän teki SM-liigan runkosarjassa 507 ottelussa 43 maalia ja 70 syöttöä eli yhteensä 113 tehopistettä. Pudotuspeleissä tehoja syntyi 93 ottelussa 12 maalia ja 6 syöttöä eli yhteensä 18 tehopistettä.

Maajoukkueurallaan Virtanen edusti Suomea Calgaryn 1988 talviolympialaisissa, joissa Suomi saavutti ensimmäisen jääkiekon arvokisamitalinsa voittamalla olympiahopeaa. Hän oli mukana myös vuosien 1986 ja 1987 MM-kisoissa. Nykyisin Virtanen työskentelee työnjohtajana Turun kaupungin liikuntapalvelukeskuksessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Jukka Virtanen Bio, Stats, and Results *Sports-Reference.com*. Sports Reference LLC.  Arkistoitu 15.12.2012. Viitattu 16.11.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jukka Virtanen The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Jukka Vilander** | **Matti Keinonen -palkinnon voittaja**1990 | Seuraaja:**Leo Gudas** |

Suomen joukkue – Olympialaiset 1988
1 Lindfors |
2 Numminen |
3 Blomqvist |
4 Lumme |
6 Ruotanen |
7 Saarinen |
9 Eloranta |
10 Susi |
11 Suikkanen |
13 Torkki |
14 Helminen |
15 Järvi |
16 Virtanen |
17 Laine |
18 Tuomisto |
19 Myllys |
20 Ojanen |
21 Lehtonen |
24 Mikkolainen |
26 Keskinen |
27 Laitinen |
29 Ruotsalainen |
30 Tammi |
Valmentaja Pentti Matikainen

Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 1986
 Kamppuri |
 Tammi |
 Eloranta |
 Grönstrand |
 Laksola |
 Narvanmaa |
 Nikander |
 Ruotanen |
 Suoraniemi |
 Virtanen |
 Arbelius |
 Jalonen |
 Järvenpää |
 Lehtonen |
 Makkonen (**C**) |
 Oksanen |
 Pohja |
 Ruuttu |
 Suikkanen |
 Susi |
 Vilander |
 Vuori |
Valmentaja Rauno Korpi

Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 1987
1 Kamppuri |
2 Numminen |
3 Laksola |
5 Kuusisto |
6 Ruotanen |
7 Jutila |
8 Ojanen |
10 Susi |
12 Jalonen |
13 Jalo |
14 Kurkinen |
15 Järvi |
16 Virtanen |
17 Järvelä (**C**) |
19 Myllys |
20 Ruuttu |
22 Seppo |
23 Virta |
24 Mikkolainen |
25 Summanen |
26 Torkki |
29 Skriko |
30 Tammi |
Valmentaja Rauno Korpi
*Tämä artikkeli käsittelee senaattoria. Fredrik Stjernvall käsittelee kuvernööriä.*
Fredrik Stjernvall 1900-luvun alku­puolella.
**Fredrik Gustaf Otto Selim Stjernvall** (30. syyskuuta 1845 Tenhola – 26. tammikuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen virka- ja valtiopäivämies ja senaattori.

Stjernvallin vanhemmat olivat everstiluutnantti Erik Otto Stjernvall ja Olivia Johanna Holmberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1865 ja suoritti tuomarintutkinnon 1870 ja kameraalitutkinnon 1871. Stjernvall oli senaatin maanviljelystoimikunnan kanslistina 1873–1878 sekä senaatin finanssitoimituskunnassa kanslistina 1878–1880, protokollasihteerinä 1880–1891 ja esittelijäsihteerinä 1891–1902. Pankkivaltuusmiehenä hän toimi 1885–1905. Stjernvall erotettiin hallinnollista tietä virastaan sortokauden aikana. Hän toimi Mechelinin senaatin talousosaston jäsenenä 1905–1908 ja oli Kaupunkien yleisen paloapuyhdistyksen johtokunnan jäsen 1903–1916. Stjernvall osallistui sukunsa edustajana aatelissäädyssä valtiopäiville 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.

Stjernvall oli naimisissa vuodesta 1878 Sigrid Maria Kraepelienin (1853–1912) kanssa.

Lähteet
-------

* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*, s. 718. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
* Landgrén, Lars-Folke: / Stjernvall, Fredrik (1845–1916). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  23.3.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961.
* STJERNVALL Fredrik Gustaf Otto Selim. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 5.5.2014.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Niskavuoren nuori emäntä** on suomalainen televisioelokuva vuodelta 1987. Se perustuu Hella Wuolijoen saman nimiseen näytelmään. Puolitoistatuntisen elokuvan on ohjannut Kalle Pursiainen. Aiheesta valmistui vuonna 1946 elokuva *Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä* Valentin Vaalan ohjaamana. Juoni on sama, mutta Pursiaisen elokuvassa tapahtumat alkavat selvästi myöhäisemmästä vaiheesta. Elokuvan teossa on avustanut Näytelmäseura Lyhty.

Samaan aikaan *Niskavuoren nuoren emännän* kanssa valmistui myös televisioelokuva *Niskavuoren Heta*. Molemmilla on sama tekijäkaarti, joten ne muodostavat eheän kokonaisuuden hämäläisen suurtilan ja sen ihmisten vaiheista 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Elokuvat käsittävät viisiosaisen *Niskavuori-sarjan* kronologisesti kaksi ensimmäistä osaa. Wuolijoki julkaisi *Niskavuoren Heta* -näytelmän vuonna 1950, joten sen tapahtumiin ei vuoden 1946 *Loviisa*-elokuvassa olisi voitukaan rakentaa samanlaista siltaa kuin Pursiaisen elokuvassa on tehty. 

Maalaisdraaman kolmannesta ja neljännestä osasta valmistui elokuva *Niskavuori* vuonna 1984 Matti Kassilan ohjaamana. Pursiainen ohjasi sarjan viimeisestä osasta televisionäytelmän *Entäs nyt, Niskavuori?* niin ikään 1987, joten koko *Niskavuori*-sarja sai jonkinlaisen elokuvallisen uudelleentulkinnan 1980-luvulla.

Juoni
-----

*Niskavuoren nuoren emännän* juoni on sama kuin Vaalan elokuvassa *Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä*, mutta painotukset ovat toisenlaiset. Tapahtumat alkavat myöhemmästä vaiheesta ja Malviinan rooli on vähäisempi. Loviisan ja Hetan välistä konfliktia sen sijaan on korostettu. Loviisa ei alkuun tiedä miehensä ja Malviinan suhteesta. Hän järkyttyy nähdessään Juhanin ja Malviinan kahden kesken tuvassa keskellä yötä ja pakenee metsään. Sen jälkeen Loviisan on rakennettava avioliittonsa uudestaan ja ostettava Malviina pois Niskavuorelta. Heta koettelee Loviisaa ja päätyy huomaamaan, että tämä sopii erinomaisesti Niskavuoren uudeksi emännäksi. Loviisa ja Juhani saavat liittonsa jonkinlaiseen järjestykseen, ja lisäksi Loviisa saa isältään varoja, joilla hän kohentaa Niskavuoren salia ja pääsee eroon kälyistään. Niskavuoren piiat ovat yksitotisempia kuin Vaalan elokuvassa.

Näyttelijät
-----------

### Päähenkilöt

* Erja Manto on Loviisa Saaroisista
* Veikko Honkanen on Juhani Niskavuori, suurtilan isäntä
* Leena Suomu on Niskavuoren Heta
* Lena Meriläinen on piika Malviina

### Sivuhenkilöt

* Ilpo Hakala on renki Martti eli Iso-Martti
* Hellin Auvinen-Salmi on Niskavuoren vanha emäntä
* Timo Torikka on Niskavuoren Antti
* Laura Heimo on Niskavuoren Kustaava
* Veijo Pasanen on Loviisan isä, Saaroisten isäntä
* Kari Kihlström on Santeri
* Ulla-Maija Siikavire on Korinterin Iita
* Juhani Niemelä on Akusti

Lähteet
-------

* Elokuva *Niskavuoren nuori emäntä*
* Elonet
**Storm Shadow**, ranskalaiselta nimeltään **SCALP** (Système de Croisière Autonome à Longue Portée) on brittiläis-ranskalainen lentokoneesta laukaistava risteilyohjus, jota valmistaa MBDA. Se perustuu aiempaan MBDA Apache -ohjukseen, joka on tarkoitettu kiitoteiden tuhoamiseen.

Ohjuksen massa on 1300 kg. Se on täysin itsenäinen ja käyttää inertia- ja GPS-ohjausta ja maaston muotojen seurantaa (Tercom). Ohjuksessa on Turbomeca Microturbo TRI 60-30 -suihkumoottori, jonka ansiosta enimmäisnopeus on 0.8 Mach.

Ohjusta voi käyttää Tornado GR4/IDS, Rafale, Saab Gripen, Mirage 2000D, Eurofighter Typhoon ja F-35 -koneissa. Se on tarkoitettu täsmäiskuihin liikkumattomia kohteita kuten lentotukikohtia, tutka-asemia, viestikeskuksia ja satamia vastaan.

Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö solmi 1,13 miljardin punnan sopimuksen MBDA Systemsin kanssa ohjuksen kehittämisestä vuonna 1997. Ranskan Direction Générale de l’Armement teki kehityssopimuksen samana vuonna. Italia ja Arabiemiirikunnat tilasivat ohjuksia 1999. Kreikka tilasi ohjuksia 2000 ja 2003 Mirage 2000-5 Mk2 -koneilleen.

Ohjusta käytettiin ensi kerran taistelussa Irakin sodassa Operaatio Telicissä.

Lähteet
-------

* Storm Shadow / SCALP Long-Range, Air-Launched, Stand-Off Attack Missile *airforce-technology.com*.

### Viitteet

1. ↑   Viitattu 1.11.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Storm Shadow (ohjus)** Wikimedia Commonsissa
**Matjaž Markič** (s. 12. tammikuuta 1983 Koper) on slovenialainen uimari. Hän edustaa PK Koper -seuraa ja on pituudeltaan 197 cm.

Markič saavutti junioreiden EM-kilpailuissa hopeaa 50 metrin rintauinnissa Vallettassa 2001. Hän oli samassa lajissa kahdestoista Barcelonan MM-kilpailuissa 2003 ja seitsemäs Dublinin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2003. Vuonna 2004 hän sai 50 metrin rintauinnissa pronssia Madridin pitkän radan EM-kilpailuissa ajalla 28,24, oli kahdeksas Indianapolisin lyhyen radan MM-kilpailuissa ja neljäs Wienin lyhyen radan EM-kilpailuissa. 

Markič saavutti 2005 pronssia 50 metrin rintauinnissa sekä Almerian Välimeren kilpailuissa ajalla 28,24 että Triesten lyhyen radan EM-kilpailuissa ajalla 27,08. Montrealin MM-kilpailuissa hän oli samassa lajissa kymmenes. Hän sai 50 metrin rintauinnissa pronssia myös Budapestin pitkän radan EM-kilpailuissa 2006 ajalla 27,87. Seuraavana vuonna hän oli samassa lajissa viidestoista Melbournen MM-kilpailuissa ja neljäs Debrecenin lyhyen radan EM-kilpailuissa.

Markič sijoittui Eindhovenin pitkän radan EM-kilpailuissa 2008 viidenneksi 50 metrin rintauinnissa. Pekingin olympialaisissa hän oli 100 metrin rintauinnissa 24:s. Hän voitti saman vuoden Rijekan lyhyen radan EM-kilpailuissa kultaa 50 metrin rintauinnissa ajalla 26,47 ja sijoittui kuudenneksi 100 metrin rintauinnissa. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän oli 50 metrin rintauinnissa kuudes.

Markič sijoittui lyhyen radan EM-kilpailuissa 50 metrin rintauinnissa viidenneksi Istanbulissa 2009 ja seitsemänneksi Eindhovenissa 2010. Hän oli samassa lajissa kymmenes Shanghain MM-kilpailuissa 2011 ja viides Debrecenin pitkän radan EM-kilpailuissa 2012.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

### 50 metrin rata

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 50 metrin rintauinti | 27,10 | Rooma | 29. heinäkuuta 2009 |
| 100 metrin rintauinti | 1.01,31 | Peking | 9. elokuuta 2008 |

### 25 metrin rata

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 50 metrin rintauinti | 26,42 | Istanbul | 12. joulukuuta 2009 |
| 100 metrin rintauinti | 58,47 | Rijeka | 12. joulukuuta 2008 |

Lähteet
-------

1. 1 2  Matjaž Markič *sports-reference.com*.  Arkistoitu 18.8.2012. Viitattu 2.3.2016. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  MARKIC, Matjaz (1983) *swimrankings.net*. Viitattu 2.3.2016. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  Swimming - Matjaz MARKIC *the-sports.org*. Viitattu 2.3.2016. (englanniksi)
4. 1 2  MARKIC, Matjaz (1983) Personal bests, Alltime *swimrankings.net*. Viitattu 2.3.2016. (englanniksi)
**Edward "Ted" Dicks** (5. toukokuuta 1928 Lontoo – 27. tammikuuta 2012) oli brittiläinen säveltäjä ja televisiokäsikirjoittaja, joka työskenteli opettajana ennen menestyksen saavuttamista West Endin teattereita varten tekemällään musiikilla.

Dicks syntyi Pohjois-Lontoossa postin työntekijä Fred Dicksin ja tämän vaimon Violetin poikana. Hän opiskeli Hornsey College of Artissa ja vietti sitten kaksi vuotta Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien (Royal Air Force, RAF) palveluksessa. Tämän jälkeen Dicks pääsi stipendillä Royal College of Artiin, jossa alkoi hänen elinikäinen ystävyytensä tulevan kirjailija Len Deightonin kanssa. Dicks teki maalaustaidetta koko elämänsä ajan ja myi monia töitään, mutta keskittyi silti ensisijaisesti uraansa musiikin alalla. 1950-luvun puolessavälissä opettajana työskennellessään Dicks liittyi pohjoislontoolaiseen amatööriteatteriin, jota varten sävelsi ensimmäisen show'nsa (*Let's Go Mad*). Sille annettiin uusi nimi *Look Who's Here!* West Endissä pidettäviä esityksiä varten vuonna 1960.

Dicks teki yhteistyötä Barry Cryerin kanssa muun muassa show'ssa, jossa tähtenä esiintyi Danny La Rue. Läpimurtonsa hän teki aloitettuaan yhteistyön näyttelijä, sanoittaja Myles Rudgen kanssa. Dicks ja Rudge tekivät yhdessä revyyn *And Another Thing* (1960), jossa esiintyivät Anna Quayle, Lionel Blair, Joyce Blair ja Bernard Cribbins. Vuonna 1962 Top 10 -hiteiksi pääsivät koomiset laulut "The Hole in the Ground" ja "Right Said Fred", jotka tuottaja George Martin tilasi Dicksiltä ja Rudgelta Cribbinsiä varten. Tämän jälkeen kaksikko teki vielä hitin "A Windmill in Old Amsterdam" (1965) Ronnie Hiltonia varten. Dicksin ja Rudgen lauluja levyttivät myös Chaim Topol, Jim Dale, Joan Sims, Petula Clark ja Val Doonican. Vuonna 1966 Dicksin ja Rudgen romanttinen balladi "Other People" julkaistiin Matt Monron hitin "Born Free" B-puolena. Vuonna 1967 Dicks ja Rudge tekivät kappaleita Kenneth Williamsia varten albumiin *On Pleasure Bent*.

Dicks sävelsi vuonna 1969 uudet laulut, joita käytettiin televisiosarjassa *Cribbins*. Hän laati myös lasten televisiosarjan *Catweazle* (1970–1971) teemamusiikin, musiikin elokuvaan *Virgin Witch* (1972) ja yhdessä Rudgen kanssa teemalaulun elokuvaan *Carry On Screaming!* (1966). Käsikirjoittamassa hän oli saippuaoopperoita *Compact* ja *Crossroads*. Dicksin viimeiseksi yhteistyöksi Rudgen kanssa jäi musikaali *Strip*, joka tilattiin Coventryn Belgrade Theatreen 1970-luvun alkupuolella, mutta jota ei koskaan esitetty näyttämöllä. Dicks kuoli 83-vuotiaana. Hänellä oli vaimo Liz ja poika Adam.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Ted Dicks obituary The Guardian
2. ↑  Ted Dicks BAFTA

Aiheesta muualla
----------------

* Ted Dicks Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Pikkuli** on suomalainen lastenanimaatio vuodelta 2016. Se kertoo pienestä linnunpoikasesta nimeltä Pikkuli. Sarja perustuu Metsämarja Aittokosken lastenkirjaan *Lennä Pikkuli, lennä!*, joka julkaistiin 2011.

Juoni
-----

Pikkuli elää metsässä pesässä yhdessä äidin, isän, siskon ja veljen kanssa. Hänen parhaita ystäviään ovat Honkkeli-haikara ja pyyperhe, hämähäkki, pöllö ja myyrä. Linnunpoikasen maailmassa on jatkuvasti jotain uutta ja eteen tulee usein vaikeita asioita. Pikkulia auttavat kaikessa hänen perheensä ja ystävänsä. Sarjassa ei ole varsinaista dialogia.

Suomenkieliset äänet
--------------------

* Ilmari Aittokoski Pikkuli
* Valtteri Lipasti Isä
* Tarja Hemminki Äiti
* Aarni Aittokoski Veli
* Hilma Partanen Sisko
* Liisa Perttula Pyyrouva
* Ilmari Aittokoski Pyynpoikaset
* Jerry Wahlforss Tikka
* Nina Erjossaari Hämähäkki

Kertoja: Juhani Rajalin

Musiikki
--------

* Antti Aittokoski

Lähteet
-------

1. ↑  Pikkuli : Lintu ei halua oppia lentämään. Yle.
2. ↑  Maailma *Pikkuli.fi*.  Arkistoitu 14.7.2019. Viitattu 14.7.2019.
Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko Kobonassa.
**Kobona** (ven. Кобо́на) on kylä Leningradin alueen Kirovskin piirin Suhojen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kobonajoen suussa Laatokan rannalla lähellä Laatokan kanavaa. Kylän suomalainen nimi on ollut Koponi .

Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Perinteinen elinkeino oli kalastus. 1700-luvulla vanhan Laatokan kanavan rakentamisen jälkeen asukkaat harjoittivat myös kaupankäyntiä. Toisen maailmansodan aikana Kobonasta alkoi piiritetyn Leningradin ulkomaailmaan yhdistänyt "Elämän tie". Siellä sijaitsi evakuointikeskus ja satama, jonne oli vedetty rautatielinja. 

Kobonassa on toimiva Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko. Elämän tielle ja runoilija Aleksandr Prokofjeville omistettu museo tuhoutui huhtikuussa 2010 sattuneessa tulipalossa. Seutu on suosittu virkistyskalastuskohde.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikkonen, Pirjo & al.: *Venäjän federaation paikannimiä – Oikeinkirjoitus- ja painotusopas*, s. 101. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2010. ISBN 978-952-5446-51. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 22.1.2022).

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kobona**.
* Kobonan kylälle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Kobona Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
*Tämä artikkeli käsittelee saksalaista Koblenzin kaupunkia. Koblenz on myös kunta Sveitsissä.*

  

  

  

  

  

  

  

  

**Koblenz** on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Rein- ja Moseljokien liittymäkohdassa, ja on osavaltionsa kolmanneksi suurin kaupunki Mainzin sekä Ludwigshafenin jälkeen. Kaupunki on myös Saksan viini­teollisuuden keskus.

Vuoden 2013 väestönlaskennassa Koblenzissa oli 110 643 asukasta.. Kaupunki on pinta-alaltaan 105,02 neliökilometrin suuruinen ja asukastiheys noin 1016 asukasta neliökilometriä kohden. Maanpinnan keskimääräinen korkeus alueella on 60 metriä.

Koblenz oli yksi roomalaisen sotapäällikön Nero Claudius Drusuksen vuonna 8 ennen ajanlaskun alkua perustamista sotilasasemista, tuolloin nimeltään *Castellum apud Confluentes*, "Linna jokien yhtymäkohdassa"; kaupungin nykyinen saksankielinen nimi on mukaelma Confluentes-sanasta. Kaupunki viettikin vuonna 1992 2000-vuotisjuhlapäiväänsä. Kaupunginoikeudet Koblenz sai kuitenkin virallisesti vasta vuonna 1214.

Nähtävyyksiä ovat muun muassa Stolzenfelsin linna ja Vaaliruhtinaallinen linna. Reinin toisella rannalla olevalla kukkulalla on Ehrenbreitsteinin linnoitus eli *Festung Ehrenbreitstein*, joka on preussilaisten rakentama vuosina 1817–1832, eikä joutunut koskaan hyökkäyksen kohteeksi.

Reinin ja Moselin yhtymäkohdassa olevaa niemenkärkeä kutsutaan nimellä Deutsches Eck (suom. *Saksalainen kulma*).

Ystävyyskaupungit
-----------------

* Nevers, Ranska
* Novara, Italia
* Haringey, Yhdistynyt kuningaskunta
* Norwich, Yhdistynyt kuningaskunta
* Maastricht, Alankomaat
* Austin, Yhdysvallat
* Petah Tikva, Israel

* Kaupunkinäkymä vuonna 1632.Kaupunkinäkymä vuonna 1632.
* Koblenzin keskustaa.Koblenzin keskustaa.
* Panoraamakuva Koblenzista, etualalla niemenkärki Deutsches Eck ja siellä Saksan keisari Wilhelm I:n monumentti.Panoraamakuva Koblenzista, etualalla niemenkärki Deutsches Eck ja siellä Saksan keisari Wilhelm I:n monumentti.
* Linnoitus Festung Ehrenbreitstein.Linnoitus *Festung Ehrenbreitstein*.
* Vanhaakaupunkia.Vanhaakaupunkia.

Lähteet
-------

1. ↑  Germany: Census population citypopulation.de. Viitattu 2.10.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Koblenzin viralliset sivut (saksaksi) (englanniksi) (ranskaksi)
* Panoraamakuvia ja virtuaalikierroksia Koblenzista

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Koblenz**.
Parlamenttivaalien suurimmat puolueet provinsseittain. Sininen väri tarkoittaa kristillisdemokraatteja (DC), pinkki sosialisteja (PSI) ja punainen kommunisteja (PCI).
**Italian parlamenttivaalit 1946** järjestettiin Italiassa 2. kesäkuuta 1946. Vaaleissa valittiin perustuslakia säätävän kokouksen 556 jäsentä. Ne olivat Italian ensimmäiset parlamenttivaalit Benito Mussolinin diktatuurin kaatumisen ja toisen maailmansodan jälkeen. Yhtä aikaa vaalien kanssa järjestettiin kansanäänestys Italian valtiomuodosta. Tässä äänestyksessä vaihtoehtoina olivat monarkia ja tasavalta.

Parlamenttivaalien tulokset
---------------------------

| Puolue | Äänimäärä | Ääniosuus | Edustajanpaikat |
| --- | --- | --- | --- |
| Italian kristillisdemokraattinen puolue | 8 101 004 | 35,21% | 207 |
| Italian sosialistinen puolue | 4 758 129 | 20,68% | 115 |
| Italian kommunistinen puolue | 4 356 686 | 18,93% | 104 |
| Unione Democratica Nazionale | 1 560 638 | 6,78% | 41 |
| Fronte dell'Uomo Qualunque | 1 211 956 | 5,27% | 30 |
| Italian tasavaltalainen puolue | 1 003 007 | 4,36% | 23 |
| Blocco Nazionale della Libertà | 637 328 | 2,77% | 16 |
| Partito d'Azione | 334 748 | 1,45% | 7 |
| Muut ryhmät | 1 046 983 | 4,55% | 13 |
| **Kaikki yhteensä** | **23 010 479** | **100,00%** | **556** |

Vaalien seuraukset
------------------

Kristillisdemokraattisen puolueen Alcide De Gasperi toimi Italian pääministerinä ennen parlamenttivaaleja ja jatkoi samassa tehtävässä vielä vaalien jälkeenkin.

Lähteet
-------

1. ↑  Assemblea costituente 02/06/1946, Italian sisäministeriö, viitattu 1.1.2023.
**Carl Alfred Wilhelm Rothe** (1894 Viipuri – 12. maaliskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen juristi, upseeri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Rothen vanhemmat olivat Wilhelm Julius August Rothe ja Gerda Norring ja puolisot Maria Strömbom ja Helga Cederlöw. Rothe tuli
ylioppilaaksi 1912, suoritti oikeustutkinnon 1917 ja sai varatuomarin arvon 1920. Osallistuttuaan Suomen sisällissotaan Rothe jäi puolustusvoimien palvelukseen ja suoritti aktiiviupseerin tutkinnon 1920. Hän toimi puolustusministeriön kutsuntatoimiston päällikkönä, sotilasasiamiehenä Skandinavian maissa ja Uudenmaan rykmentissä pataljoonankomentajana. Everstiluutnantiksi Rothe yleni 1931, jolloin hän myös jätti sotilasuran ja siirtyi asianajotoimisto Lindqvist & Rothen osakkaaksi. Huberin johtaja Rothesta tuli 1935, varatoimitusjohtaja 1939, toimitusjohtaja 1941 yrityksen johtokunnan puheenjohtaja 1944. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Rothe sai kauppaneuvoksen arvonimen 1951. Hänellä oli muun ohella useita liike-elämän ja järjestöjen luottamustehtäviä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Carl Alfred Wilhelm Rothe *Geni*. Viitattu 8.9.2022.
2. 1 2  Kauppaneuvos Carl Rothe kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 13.3.1954, nro 70, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.9.2022.
**Koboltti(III)fluoridi** eli **kobolttitrifluoridi** (CoF3) on koboltti- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä fluoraavana reagenssina.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa koboltti(III)fluoridi on vaaleanruskeaa kiteistä ainetta. Sen alkeiskoppi on heksagonaalinen. Yhdiste on hygroskooppista ja reagoi veden kanssa hapettaen sen hapeksi. Orgaanisiin liuottimiin koboltti(III)fluoridi ei liukene. Kidevedettömän koboltti(III)fluoridin lisäksi tunnetaan kidevedellinen dihydraatti (CoF3·2H2O), joka on väriltään punaista. Voimakkaana hapettimena koboltti(III)fluoridi reagoi kiivaasti hapettuvien orgaanisten yhdisteiden, esimerkiksi alkoholien, kanssa. Metallioksidien kanssa se muodostaa metallifuorideja, joissa metalli on usein korkealla hapetusluvulla.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Koboltti(III)fluoridia valmistetaan fluoraamalla kobolttifluoridia tai -kloridia fluorilla 150–250 °C:n lämpötilassa. Yhdistettä käytetään fluoraavana reagenssina erityisesti orgaanisen kemian synteeseissä. Se korvaa vetyatomit fluorilla reagoidessaan tyydyttyneiden, tyydyttymättömien tai aromaattisten hiilivetyjen kanssa. Alkeenien ja alkyynien kanssa se voi reagoida myös additioreaktiolla. Koboltti(III)fluoridia käytetään myös metallifluoridien valmistamiseen ja se reagoi ammoniakin kanssa muodostaen typpitrifluoridia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Perry, Dale L.: *Handbook of Inorganic Compounds*, s. 137. 2. painos. CRC Press, 2016. ISBN 9781439814628. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 2.12.2018). (englanniksi)
2. 1 2 3  H. Wayne Richardson: *Cobalt compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 2.12.2018
3. 1 2 3  Paul L. Coe: *Cobalt(III) Fluoride, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Teoksen verkkoversio Viitattu 2.12.2018. (englanniksi)
4. 1 2 3  Jean Aigueperse, Paul Mollard, Didier Devilliers, Marous Chemla, Robert Faron & René Romano, Jean Pierre Cuer : *Fluorine Compounds, Inorganic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 2.12.2018.
**Pikkulurikki** (*Glossopsitta pusilla*) on Kaakkois-Australiassa elävä kaijalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Pikkulurikin pituus on noin 15 cm ja paino 30–50 g. Kooltaan se on selvästi myskilurikkia pienempi. Sen höyhenpuvun yleisväri on vihreä, naama on punainen. Nokka on musta, iiris oranssinkeltainen ja koivet vihertävän harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on oliivinruskea ja iiris ruskea, ja naaman punainen väri on himmeämpää.

Esiintyminen
------------

Pikkulurikki elää Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on luultavasti yli 100 000 yksilöä. Laji on taantunut metsien hakkuiden seurauksena ja on paikoin uhanalainen. Pikkulurikkia pidetään harvoin Australiassa vankeudessa lemmikkilintuna.

Elinympäristö
-------------

Pikkulurikit asuvat alavilla mailla, sekä metsissä että aukeilla tai puoliaukeilla alueilla kaikkialla siellä missä on kukkivia tai hedelmiä kantavia puita tai pensaita. Ne viihtyvät myös esikaupunkien puistoissa ja kadunvarsien puissa. Pikkulurikit lyöttäytyvät usein myskilurikkien seuraan. Ruokailevat parvet ovat äänekkäitä ja näkyviä.

Lisääntyminen
-------------

Pikkulurikin pesintää tapahtuu tavallisesti elokuusta tammikuulle, mutta esiintymisalueen pohjoisosissa se voi alkaa jo toukokuussa. Pesä on joko puunrungon tai paksun oksan kolossa, yleensä veden äärellä kasvavassa eukalyptuksessa. Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kolmesta viiteen munaa. Muna on kooltaan 19,5\*16,4 mm. Naaras hautoo noin 20 päivää ja pesäpoikasaika on noin kuukausi.

Ravinto
-------

Pikkulurikit syövät pääasiassa eukalyptusten mettä ja siitepölyä, jota ne harjaavat erikoisella kielellään. Ne voivat syödä myös hedelmiä, siemeniä ja hyönteisiä. Ruokaillessaan ne ovat hyvin kesyjä.

Lähteet
-------

1. ↑  BirdLife International: *Glossopsitta pusilla* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 1.5.2014. (englanniksi)
2. ↑  New South Wales Government

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q244259
* Wikispecies: Glossopsitta pusilla
* BirdLife: 22684655
* BirdLife-Australia: little-lorikeet
* CoL: 6KK2N
* BOW: litlor1
* eBird: litlor1
* GBIF: 2480168
* iNaturalist: 19244
* IRMNG: 10857506
* ITIS: 177456
* IUCN: 22684655
* Species+: 10280

 |

 |
Mayapán
**Mayapán** on mayojen rauniokaupunki, joka sijaitsi noin 55 kilometrin päässä nykyisestä Méridan kaupungista. Mayapánista tuli yksi alueen merkittävimmistä kaupungeista jälkiklassisella kaudella eli noin 900–1519. Mayapánin muurein ympäröity kaupunki oli rakennettu suuren kaivon ympärille. Sen arkkitehtuuri ja kuvataide muistutti Chichén Itzáa, joskaan ei ollut yhtä loisteliasta.

Noin 3 600 Mayapánin rakennusta on kaivettu esiin, joista suurin osa on asuintaloja. Pääaukion luona on suuri pyramidi, Castillo, siitä etelään temppeli, jossa on ympyränmuotoinen pohjakaava. Itäpuolella on pylvästemppeli. Kaksi tärkeintä rakennusryhmää oli ryhmitelty suorakulmaisen pihan ympärille, ja ne oli yhdistetty toisiinsa penkereellä, joka on osin säilynyt.

Mayapán oli liitossa Uxmalin and Chichén Itzán kaupunkien kanssa, ja Chichén Itzán rappeuduttua Mayapánista tuli Jukatanin johtava poliittinen ja uskonnollinen keskus. Sen kukoistus kesti vuodesta 1200 vuoteen 1450, jolloin kaupunkia yksinvaltiaina hallinneet Cocom-päälliköt syrjäytettiin ja kaupunki hylättiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Mayapán *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica inc. Viitattu 20.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mayapán** Wikimedia Commonsissa
**Toonstruck** on Burst Studiosin kehittämä ja Virgin Interactiven julkaisema seikkailupeli. Peli on julkaistu vuonna 1996 MS-DOSille.

Pelissä Christopher Lloydin esittämä animaattori Drew Blanc ajautuu omaan piirrosmaailmaansa. Peli yhdistää videokuvaa (FMV) ja animoitua ympäristöä.

Juoni
-----

Drew Blanc on *Fluffy Fluffy Bun Bun Show* -animaatiosarjan alkuperäinen luoja ja animaattori. Sarja on saavuttanut suuren suosion, mutta siinä esiintyvät söpöt, puhuvat jänishahmot ällöttävät häntä. Blancin itsensä arvostama luomus, Flux Wildly, sarkastinen ja näsäviisas purppura olento, ei ole hänen yrityksistään huolimatta saanut omaa ohjelmaansa. Blancin pomo, Sam Schmaltz, antaa hänelle tehtävän kehittää yhtiön menestyssarjaan uuden hahmon seuraavaan aamuun mennessä. Masentunut ja äkillisestä luovuuskatkosta kärsivä taiteilija kuitenkin nukahtaa pian työnsä ääreen. Hän herää varhain aamulla ja huomaa televisionsa olevan päällä, ja *Fluffy Fluffy Bun Bun Show*:n alkavan. Yhtäkkiä Blanc siirtyy kaksiulotteiseen piirrosmaailmaan, jossa asustavat hänen omat luomuksensa. Pian hän tapaa sekä Flux Wildlyn että Fluffyn ja huomaa, että kuvitteellinen paratiisi on turmeltumassa, ja sen aiheuttaa uusi ilkeä hahmo, joka käyttää aseenaan sädettä, joka muuttaa sekä lempeän lapsekkaat maisemat että piirroshahmot synkiksi, vääristyneiksi ja aikuismaisiksi versioiksi itsestään. Blanc saa yhdessä Fluxin kanssa tehtäväkseen etsiä ja pysäyttää ilkimyksen ja palauttaa rauhan ja harmonian maahan. Vastineeksi hän saa turvallisen paluumatkan takaisin omaan maailmaansa.

Pelaaminen
----------

*Toonstruck* käyttää minimalistista osoita-ja-klikkaa (engl. *point-and-click*) -käyttöliittymää, missä ainoa jatkuvasti näkyvä käyttöliittymäelementti on "pohjaton säkki" (engl. *Bottomless Bag*), jossa säilytetään pelaajan keräämiä esineitä. Osoittimen ikoni vaihtuu kohteesta riippuen valkoisesta hansikkaasta nuoleen.

Jatko-osa
---------

Pelin julkaisuversio sisältää vain puolet alun perin suunnitellusta materiaalista. Juuri ennen betaversion julkaisua peli puolitettiin. Ylijääneestä materiaalista suunniteltiin pelille jatko-osaa, jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu. Joitakin käyttämättömiä taustoja, animaatioita ja kuvia alkuperäisestä pelistä on nähtävillä peliä tehneen animaattorin kotisivuilla.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Christopher Lloyd  | … |  Drew Blanc
  |
|  Dan Castellaneta  | … |  Flux Wildly
  |
|  Tim Curry  | … |  Count Nefarious
  |
|  David Ogden Stiers  | … |  King Hugh
  |
|  Ben Stein  | … |  Sam Schmaltz
  |
|  Tress MacNeille  | … |  Fluffy Fluffy Bun Bun
  |

Lähteet
-------

1. ↑  Toonstruck *adventuregamers.com*. Viitattu 13.10.2021. (englanniksi)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* *Toonstruck* MobyGamesissa (englanniksi)
* *Toonstruck* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Restauroitu Schloss Hof lokakuussa 2005.
**Schloss Hof** on Eugen Savoijilaisen 1720-luvun loppupuolella itselleen maalaisasunnoksi rakennuttama, myöhemmin keisarinna Maria Teresian miehelleen Frans ensimmäiselle lahjaksi ostama palatsi Itävallassa, lähellä nykyisen Slovakian rajaa. Palatsi on nykyään yleisölle avoin matkailukohde.

Historia
--------

Schloss Hof Bernardo Bellotton maalauksessa vuodelta 1758 tai 1761.
Eugen Savoijilainen rakennutti barokkityylisen Schloss Hofin itselleen maalaisasunnoksi 1720-luvun loppupuolella. Palatsin suunnitteli arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandt, jolla oli käytettävissään Eugenin valtava omaisuus. Palatsialue on 50 hehtaarin kokoinen ja siihen kuuluu itse palatsin lisäksi suuri puutarha ja maatila. Palatsi valmistui pääpiirteissään vuoden 1730 tienoilla.

Keisarinna Maria Teresia osti palatsin Eugenin perillisiltä vuonna 1755 lahjaksi miehelleen Frans ensimmäiselle. Palatsi toimi keisariperheen yksityisenä loma-asuntona aina Fransin kuolemaan (1765) asti. Wienin hovin tiukkojen sääntöjen takia keisariperhettä seurasi aina lähes 200 palvelijaa, mistä aiheutui ajoittain majoitusongelmia. Tilanvähyyden vuoksi Maria Teresia rakennutti palatsiin kolmannen kerroksen vuoden 1770 tienoilla, jolloin palatsi sai hoviarkkitehti Franz Anton Hillebrandtin johdolla nykyisen klassistisen ulkoasunsa.

Maria Teresiaa seuranneet Habsburgien keisarit ja arkkiherttuat jättivät palatsin vähälle huomiolle ja luonto alkoi ottaa tilasta valtaa. 1800-luvun lopulla Frans Joosef I tyhjensi palatsin irtaimistosta ja muutti tilan sotilaiden harjoitusalueeksi. Luonnonvoimien lisäksi palatsialuetta tuhosivat nyt myös keisarilliset sotilaat ja heidän hevosensa. Palatsin irtaimisto siirrettiin Wieniin varastoon, minkä jälkeen sitä on käytetty niin keisarillisten palatsien kuin myöhemmin Itävalta-Unkarin hajottua myös Itävallan hallinnollisten rakennusten koristelussa. Schloss Hof pysyi kuitenkin sotilashallinnossa myös Wehrmachtin ja Puna-armeijan alaisuudessa.

Puna-armeijan poistuttua vuonna 1955 palatsin restaurointia on usein yritetty, mutta yritykset ovat aina kaatuneet rahan puutteeseen. Vuonna 2002 nimenomaan Schloss Hofin restaurointia varten perustettu säätiö aloitti kuitenkin palatsin laajamittaisen restauroinnin Maria Theresian aikaiseen loistoonsa. Esimerkiksi puutarha restauroitiin alkuperäisten suunnitelmien ja vanhojen maalausten perusteella. Palatsi avattiin yleisölle vuonna 2005.

Lähteet
-------

* Schloss Hofin historia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Schloss Hofin sivut (saksaksi) (englanniksi) (italiaksi) (ranskaksi) (unkariksi) (sloveeniksi)

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Schloss Hof** Wikimedia Commonsissa
**Tulosyksikköorganisaatio** on organisaatiorakenne, jossa iso organisaatio jaetaan useisiin varsin itsenäisiin, usein tavoite- eli tulosjohtamista soveltaviin tulosyksiköihin esimerkiksi tuotteen, tuoteryhmän, palvelukokonaisuuden tai markkinointialueen mukaisesti.

Tulosyksikköorganisaatio soveltuukin toimintaympäristöihin, joissa toiminta voidaan selkeästi jakaa ja rajata erillisiin yksiköihin, jotka eivät ole riippuvaisia toisen yksikön toiminnasta.

Tulosyksikköorganisaatio antaa kullekin yksikölle mahdollisuuden keskittyä oman erikoistumisalueensa kehittämiseen, mutta samalla kokonaisuuden huomioiminen saattaa hämärtyä. Esimerkiksi Suomen kunnissa, joissa tulosyksikköorganisaatiota ja yksiköiden tulosjohtamista on sovellettu on törmätty osaoptimointitilanteisiin, joissa toisen yksikön säästö on voinut koitua toisen yksikön kasvaneiksi menoiksi ja kokonaisoptimointi on jäänyt saavuttamatta.

Tulosyksikköorganisaatio muistuttaa toimintokohtaista organisaatiota, mutta siinä korostetaan enemmän toiminnan tuloksia kuin toimintaan tarvittavia panoksia.

Tulosyksikköorganisaation etuina pidetään muun muassa tehtävien delegointia alaisille, jolloin säästetään ylimmän johdon voimavaroja ja luodaan kasvualustaa johtajuuden kehittymiselle myös organisaation alemmilla tasoilla. Mallia käytettäessä myös toiminnan ja tuloksen arviointi on helpompaa, kun keskeisinä arviointikriteereinä ovat konkreettiset luvut.

Lähteet
-------

1. ↑  Juuti, P. 1989: *Organisaatiokäyttäytyminen: Johtamisen ja organisaation toiminnan perusteet*. Aavaranta-sarja, sivu 218, katso Kallunki, Hannu: *Muutos ja johtaminen organisaatiossa -tapausesimerkkinä Kuusamon kaupungin perusturvan toimiala* (Arkistoitu – Internet Archive), sivu 23. Pro gradu -tutkielma, Hallintotiede, kevät 2008, Lapin yliopisto, yhteiskuntatieteiden tiedekunta. Viitattu 21.11.2014.
2. 1 2  Kallunki, Hannu: *Muutos ja johtaminen organisaatiossa -tapausesimerkkinä Kuusamon kaupungin perusturvan toimiala* (Arkistoitu – Internet Archive), sivu 23. Pro gradu -tutkielma, Hallintotiede, kevät 2008, Lapin yliopisto, yhteiskuntatieteiden tiedekunta. Viitattu 21.11.2014.
3. ↑  Honkanen, H.: *Muutoksen agentit. Muutoksen ohjaaminen ja johtaminen,* Edita Prima 2006, sivu 141, ja Kiiskinen, S.; Linkoaho, A. ja Santala, R.: *Prosessien johtaminen ja ulkoistaminen*, WS Bookwell 2002, sivu 32, katso Linnanmäki, Vesa: *Tulosyksiköstä matriisiorganisaatioksi, Kuopion kaupungin koulutuspalvelukeskuksen organisaatiouudistus 2006–2008* (Arkistoitu – Internet Archive), pro gradu -tutkielma, Tampereen yliopisto, kasvatustieteellinen tiedekunta, opettajankoulutuslaitos, Hämeenlinna 2008, sivu 14. Viitattu 21.11.2014.
**Tulon nollasääntö** on matematiikassa teoreema, jonka mukaan kertolaskun tulo on 0, jos ja vain jos jokin tulon tekijöistä on 0.

Todistus
--------

Todistetaan väite tekemällä vastaoletus. Olkoot {\displaystyle a\_{1},a\_{2},\ldots ,a\_{n}} nollasta eroavia reaalilukuja. Tutkitaan yhtälöä

{\displaystyle a\_{1}a\_{2}\cdots a\_{n}=0}

Koska on yleisesti voimassa, että {\displaystyle {\frac {0}{a\_{i}}}=0,a\_{i}\neq 0}, niin voidaan yllä olevaa yhtälöä jakaa puolittain tulon tekijöillä. Kun yhtälö jaetaan luvulla {\displaystyle a\_{1}a\_{2}\cdots a\_{n-1}}, päädytään yhtälöön

{\displaystyle a\_{n}=0\!}

mikä on ristiriita alkuperäisen oletuksen kanssa. Täten vastaväite on epätosi ja väite tosi. {\displaystyle \square }

Esimerkkejä
-----------

Tulon nollasääntöä käyttäen voidaan ratkaista seuraava yhtälö:

* {\displaystyle 3x+4x^{2}=0}
* {\displaystyle x(3+4x)=0}
* x = 0 tai {\displaystyle 3+4x=0}
* {\displaystyle 4x=-3}
* {\displaystyle x=-{\frac {3}{4}}}

Yhtälö {\displaystyle 3x+4x^{2}=0} siis toteutuu, kun x=0 tai {\displaystyle x=-{\frac {3}{4}}}.
**Tulo juhlaan** on ranskalaisen graafikon ja kuvittajan Jean-Louis Forainin ajoittamaton viivasyövytystyö. Kooltaan tämä pikkutyö on 17,4×11,6 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmiin.

Jean-Louis Forain oli aktiivinen graafikko ja kuvittaja 1870-luvun puolivälistä alkaen. Hän kuvasi töissään pariisilaiselämää, myöhemmin myös sosiaalisesti kantaa ottavalla tavalla. Aikaisemmin hän oli osallistunut muutamiin impressionistisiin näyttelyihin, sillä hän oli Édouard Manet’n ja Edgar Degas’n ystävä.

*Tulo juhlaan* -työssä juhlavaatteisiin pukeutuneet pariskunnat, naiset ja knallipäiset miehet odottavat jonossa vuoroaan päästä riisumaan päällysvaatteensa. Lakeija auttaa parhaillaan etumaisena olevaa naista takin riisumisessa. Naisen yllä on pitkä vaalea muutamin kukin koristeltu mekko.

Lähteet
-------

1. ↑  Teos Insinöörin rakkaus - Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmateos, 2003, Ateneumin taidemuseo, s.168.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Tulo juhlaan.