recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
John Anderson vuonna 1926
**John Anderson** (1. marraskuuta 1893 Stonehouse, Lanarkshire – 6. heinäkuuta 1962) oli skottilaissyntyinen australialainen filosofi, joka toimi Sydneyn yliopiston Challis-oppituolin filosofian professorina vuosina 1927–1958. Hän perusti empiirisen filosofisen suuntauksen nimeltä "Sydneyn realismi".

Anderson toimi Australian kommunistisessa puolueessa. Hän kannatti täydellistä "ajattelunvapautta" joka suhteessa, mukaan lukien politiikassa ja etiikassa. Osa hänen ajatuksistaan herätti kiistelyä, ja hän oli usein riidoissa yliopiston hallinnon kanssa. Andersonilla oli kuitenkin suuri rooli 1950- ja 1960-luvun "andersonilaisen" ajattelija- ja aktivistisukupolven kouluttamisessa.

Andersonilta ovat saaneet vaikutteita muun muassa John Passmore, David Armstrong, David Stove, J. L. Mackie ja Eugene Kamenka.

Teoksia
-------

* *Classicism* (1960)
* *Empiricism and Logic* (1962)
* *Relational Arguments* (1962)
* *Studies in Empirical Philosophy* (1962)
* *A Perilous and Fighting Life: From Communist to Conservative; The Political Writings of Professor John Anderson* (toim. Mark Weblin) (2003)
* *Space, Time and the Categories: Lectures on Metaphysics 1949–50* (johdanto D. Armstrong) (2007)

Kirjallisuutta
--------------

* Baker, A. J.:*Australian Realism: The Systematic Philosophy of John Anderson* (Cambridge University Press, 1986).
* Kennedy, B. : *A Passion to Oppose: John Anderson, Philosopher* (Melbourne University Press, 1995).
* Franklin, J.: *Corrupting the Youth: A History of Philosophy in Australia* (Macleay Press, 2003), chs 1–2.

Aiheesta muualla
----------------

* Australian Dictionary of Biography: John Anderson (englanniksi)
* The John Anderson Archive – The Life, Works and Legacy of John Anderson 1893–1962 (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:John Anderson (philosopher)
**Italian juustopetos** oli vuonna 2008 paljastunut petos, jossa pilaantunutta italialaista juustoa myytiin uutena eri puolella Eurooppaa kahden vuoden ajan. Heinäkuussa 2008 juustoskandaalin tutkimukset levisivät eteläsaksalaiseen meijeriin. Saksalaisen meijerin johtaja on Italian kansalainen. La Repubblica -lehden mukaan 40 italialaista, brittiläistä, saksalaista ja itävaltalaista firmaa kuljetti omista juustoloistaan yli 11 000 tonnia pilaantunutta tai vanhentunutta juustomassaa kolmeen italialaiseen ja yhteen saksalaiseen juustolaan kahden vuoden ajan. Lehden mukaan vanhentuneesta juustomassasta tehtiin mozzarellaa ja gorgonzolaa. Joukossa on ollut juustokääreitä, etikettejä ja hiiren jätöksiä. Juustolat omistaa sisilialainen liikemies.

Aiempia EU:n suuria ruokaskandaaleita on ollut muun muassa dioksiini italialaisessa puhvelinmaidosta valmistetussa mozzarellassa keväällä 2008, jauhelihapakkausten päivämäärät Ruotsissa 2007 ja Belgian dioksiini munissa, lihassa ja maitotuotteissa 1999.

Italian poliisi on tutkinut juustopetosvyyhtiä kaksi vuotta. Kolme ihmistä on pidätetty. Italian terveysministeriö ilmoitti 4. heinäkuuta 2008 tiedottaneensa juustopetoksesta EU:lle. Terveysministeriön edustaja Silvio Borrello ei tiennyt, onko juustoa myyty kuluttajille. Sitäkään ei vielä tiedetä, onko juustoa tuotu Suomeen.

Italian viranomaisten mukaan sitä ei saada selville, mihin tuotteita on toimitettu. Epäilyjen mukaan Italian Cremonassa toimi juustola, joka sekoitti 11 000 tonnia ihmisravinnoksi sopimatonta juustoa maitoon ja myi tuotteita edelleen. Juustoja käytettiin sulatejuustojen ja juustoraasteen valmistamiseen. Juustopetokseen sekaantuivat Italiassa toimivat yritykset Tradel, Megal ja Sical sekä Saksassa toimiva International Cheese GmbH. Lisäksi tapauksessa on ollut mukana italialainen yritys Delia. Euroopan komissio on pyytänyt Italialta selvitystä juustopetoksesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Saksan ja Italian poliisi tutkivat juustoskandaalia, Vanhentunutta juustomassaa käytetty mozzarellaan ja gorgonzolaan, Helsingin Sanomat 7.7.2008 B1
2. ↑  Evira: Epäilyttäviä juustoja ei ole tuotu Suomeen YLE 18.7.2008
Antillin *Corroborree*-baletin esitystä vuodelta 1950.
**John Henry Antill** OBE (8. huhtikuuta 1904 Sydney – 29. joulukuuta 1986 Caringbah) oli australialainen säveltäjä. Hänen tunnetuin teoksensa on laajalti esitetty ja levytetty aboriginaalien musiikin innoittama *Corroboree*, jonka johti ensin menestyksekkäästi Eugene Goossens konserttisarjana vuonna 1946. Koko baletti, jona Antill teoksensa aloitti, esitettiin vuonna 1950. Antill viehättyi aboriginaalimusiikista ensimmäistä kertaa vuonna 1913 osallistuessaan aitoon corroboree-rituaalitanssiseremoniaan La Perousessa, Botany Baylla.

Antill sai varhaista musiikkikasvatusta Pyhän Andreaksen tuomiokirkon kuorokoulussa. Vuonna 1920 hän liittyi Uuden Etelä-Walesin hallituksen rautatieyhtiön palvelukseen. Vuonna 1925 hän aloitti päätoimisen opiskelun Uuden Etelä-Walesin musiikkikonservatoriossa, jossa hänen opettajanaan toimi Alfred Hill. Vuosina 1932–1934 Antill kiersi J. C. Williamsonin oopperayhtiön kanssa tenorina ja harjoittelukapellimestarina, jonka ohjelmistoon kuului 18 oopperaa.

Antill aloitti vuonna 1936 uran Australian Broadcasting Corporationissa (ABC; alun perin *Australian Broadcasting Commission*), jossa hän toimi vuodesta 1949 liittovaltiollisena musiikkitoimittajana, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1968. Antill oli ABC:ssa toimintansa aikana arvossa pidetty tuomari sen kilpailuissa. Vuonna 1972 Fidžin hallitus kutsui Antillin Suvaan valmistelemaan esityksiä ensimmäiseen Festival of Pacific Artsiin.

*Corroboree*-teoksen ohella Antillin tuotantoon kuuluu muun muassa *Symphony on a City* (1959), jonka tilasi Newcastlen kaupunki. Suurimman osan hänen tuotannostaan muodostavat näyttämöteokset (baletti, ooppera) sekä orkesterille, laulajille ja kuoroille sävelletyt teokset. Hän laati myös musiikkia moniin dokumenttielokuviin. Hänen balettinsa *Snowy* oli ensimmäinen maassaan televisioitu australialaisbaletti. Hänen oopperoidensa joukossa on vuonna 1953 kantaesitetty *Endymion*. Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvon Antill sai vuonna 1971.

Lähteet
-------

1. 1 2  Antill, John Henry Australian Dictionary of Biography
2. 1 2 3 4 5  John Antill Australian Music Centre


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Lipenka** (ven. Липенка) on Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella virtaava 14 kilometriä pitkä joki, joka laskee Peipsijärveen.

Joen kulku
----------

Joki alkaa Serjodkan (ven. Серёдка) yli 3 000 asukkaan taajamasta pienenä ojana, joka alkaa kolmesta taajaman keskellä sijaitsevasta lammesta. Lampien etelärannalla sijaitsee Nikolain kirkko (ven. Николская церковь, *Nikolskaja tserkov*) ja sen hautausmaat. Joki virtaa lähes koko matkan lännen suuntaan. Ennen puolivälissä sijaitsevaa Usadištšen (ven. Усадище) kylää, joki virtaa Lipenetsin järven (ven. Липенец) läpi ja ohittaa etelässä sijaitsevan turvetuotantoalueen. Sen kuivatusvedet on johdettu jokeen. Samoin on laita pohjoispuolen metsäojien, jotka siellä tiheänä ojaverkkona kuivattavat metsäluetta. Taajamasta alkava tie johtaa Usadištšen kylään ja se ylittää joen matkallaan sinne. Kun tie kylässä kääntyy kohti etelää, alkaa joki meanderoiden saapua Perelazen (ven. Перелаз) pieneen kylään. Se sijaitsee laajan suoalueen Belyi Mohin (ven. Белый Мох) laidalla. Suoalue ulottuu Pihkovajärven rantaan asti, missä myös joki laskee järveen.

Valuma-alue ja sivujoet
-----------------------

Lipenka sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Peipsijärven alueella. Joki laskee Peipsijärven eteläosan, eli Pihkovanjärven, itärantaan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen. Lipenkan valuma-alue sijaitsee Pihkovan alueella ja siellä Pihkovan piirissä. Joella on pieniä, mutta kartalla nimettömiä, sivu-uomia. Valuma-alueella sijaitsee vain pieniä lampia sekä läpivirtausjärvenä oleva Lipenets.

Hallintoalue
------------

Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin (ven. Балтийский бассейновый округ). Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen. Joen vesistörekisterin numero on 01030000312102000027565 .

Huomautuksia
------------

1. 1 2  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Липенка (река, впадает в Псковское озеро), jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
2. 1 2  Joen yhtymäkohdan ja alkulähteen koordinaatit on mitattu Internetin GeoMixer-, Yandex-, ACME-, Google- tai Bing- karttapalveluista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lipenka (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 13.11.2020. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Neuvostoajan kartta: Лист O-35-Б, Луга (Luga), 1:200 000 (venäjäksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Липенка (река, впадает в Псковское озеро)
**Rantakaija** (*Neophema petrophila*) on Australian rannikolla elävä kaija.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 22 cm ja paino 44–67 g. Sen höyhenpuku on pääosin oliivinvihreä, otsassa ja siivillä on kirkkansinistä. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmahtavat. Nuori lintu on himmeämmän värinen. Laji on vaatimattomimman värinen kaikista australialaisista papukaijoista.

Esiintyminen
------------

Rantakaijan esiintymisalue ulottuu Australian länsirannikolta etelärannikon Robeen. Laji on yleinen ja asuttaa vain kapeaa rannikkovyöhykettä ja saaria 20 kilometriä rannasta. Sisämaassa sitä ei tavata kymmentä kilometriä kauempana merenrannasta. Kannan suuruus on yli 20 000 yksilöä. Gould kuvaili lajin holotyypin Länsi-Australiasta.

Elinympäristö
-------------

Rantakaijat asuvat vain rannikon hiekkadyyneillä, alkaalisilla soilla ja karuilla kallioluodoilla. Ne esiintyvät yleensä pareittain tai perhekunnittain, mutta voivat joskus muodostaa jopa sadan yksilön parvia.

Lisääntyminen
-------------

Lisääntymisaika on elokuusta lokakuulle. Pesä on maassa kallionkielekkeen alla tai vanhassa merilinnun pesäonkalossa, aina nousuveden ylärajaa korkeammalla. Naaras munii neljästä viiteen munaa, joita se hautoo noin 18 päivää. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä, ja muodostavat vanhempiensa kanssa perhekunnan. Poikaset saavat aikuisen höyhenpuvun kolmen tai neljän kuukauden ikäisinä. Pari voi pesiä kahdesti kesän aiakan, jos olot ovat suotuisat.

Ravinto
-------

Ruokavalio koostuu ruohojen ja pensaiden siemenistä ja hedelmistä. Joskus ne voivat tulla ratapihoille syömään maahan karisseita vehnänjyviä. Ruokaillessaan ne ovat kesyjä, mutta vaikeasti havaittavia, sillä ne etsivät lähes äänettöminä siemeniä kasvillisuuden seassa.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust (englanniksi)
* Birds in Backyards (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Neophema petrophila* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 26.4.2014. (englanniksi)
2. ↑  IBC (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1125779
* Wikispecies: Neophema petrophila
* AFD: Neophema\_(Neonanodes)\_petrophila
* BirdLife: 22685200
* BirdLife-Australia: rock-parrot
* CoL: 46Q3X
* BOW: rocpar1
* eBird: rocpar1
* GBIF: 2479510
* iNaturalist: 18878
* IRMNG: 11096635
* ITIS: 177591
* IUCN: 22685200
* NCBI: 35537
* Species+: 8674
* Xeno-canto: Neophema-petrophila

 |

 |
**Hyppää, Petter!** on norjalainen Leif Hamren kirjoittama lentäjäkirja, joka on julkaistu Suomessa WSOY:n Nuorten toivekirjastossa vuonna 1960. Kirjoittaja on norjalainen lentäjäeverstiluutnantti. Kirja on itsenäinen jatko-osa nuortenromaanille Lentokone kadoksissa.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
On kulunut muutama vuosi. Geir on ylennetty luutnantiksi ja siirretty hävittäjälaivueeseen Gardermoeniin saaden ajokikseen Thunderjet-suihkuhävittäjän. Petter on niin ikään ylennetty vänrikiksi ja jatkaa ambulanssilentäjänä. Lopulta hänkin pääsee Gardemoeniin lentämään suihkukoneella. Hän on kuitenkin erittäin epävarma lentäjänä. Aluksi hän on ajaa yhteen Geirin kanssa ja selviää siitä lentäjien yhteispalaverin voimin toimimalla ns. kellonsoittajana: tukikohdassa on vanha laivakello jota soittamalla kutsutaan kokoon kaikki lentäjät keskustelemaan ongelmatilanteesta joka jollain on ollut lennolla. Kutsuja puhdistaa kellon ja johtaa puhetta ollen lentäjien vanhin niin kauan kuin seremonia kestää. 

Tämä toimii ja Petter rohkaistuu - kunnes happilaitteen vika tyrmää hänet kesken muodostelmalennon ja hänen koneensa alkaa suistua ilmasta. Geir seuraa häntä ja lopulta Petter kuulee horteensa läpi ohjeen hypätä ja tottelee. Hän pelastuu, mutta epäilys jää kaivertamaan, varsinkin koska hän saa lentokiellon kunnes tapaus on tutkittu. Hän näkeekin painajaisia ja lentäminen on epävarmaa vaikka kielto kumotaankin ja tapaus määritellään happilaitevian aiheuttamaksi onnettomuudeksi, josta ei tule mustaa merkintää ansiolistaan. Kuitenkin jo toinen laskuvarjokerta saa Petterin pelokkaaksi: onko hän kirouksen alainen?

Lentäjille järjestetään erityinen pakoharjoitus: heidät viedään noin parinsadan kilometrin päähän osittain siviilivaatteissa ja heidän pitää päästä määräajassa Ryggen tukikohtaan joutumatta pidätetyiksi. Tämä esittää tilannetta jossa he ovat joutuneet hyppäämään laskuvarjolla vihollisen alueelle. Vihollista esittää virkavalta sekä kodinturvajoukot. Junassa saa matkustaa salaa mutta kiinni ei saa jäädä. Geir, Petter ja tärkeä sivuhenkilö, helikopteriluutnantti Svein Rogne ovat yhdessä ryhmässä. Matkan aikana Geir kertoo huolistaan Sveinille: Petter on saatava järkiinsä. Geir ehdottaa tekevänsä äkkiliikkeen lennolla: hän kaartaa varoittamatta Petterin eteen ja katsoo kuinka tämä reagoi. 

Hanke toteutuu, mutta Geir on itse syyllistynyt laiminlyöntiin: hänen olkahihnansa ovat auki koska normaalisti poikkivyö riittää, olkahihnoja käytetään vain taitolennossa, ja voimakas kaarto saa hänen kypäränsä iskemään kuomuun. Seuraa hämäännys ja ohjainten menetys, kone suistuu selkäkierteeseen. Petter väisti kuten odotettiinkin - ja nyt on hänen vuoronsa olla turvaajana: hän älyää että selkäkierteen voi aiheuttaa Thunderjet-koneen tyyppivika eli jonkin häiriön vuoksi epätasaisesti tyhjenneet lisätankit siivenkärjissä ja hän käskee Geirin pudottaa ne. Tämä auttaa, kierre loppuu ja kone on nopeasti oikeassa asennossa.

Petter on saanut selkärankansa takaisin ja hänestä tulee kunnon suihkulentäjä. Pitkä keskustelu maassa oikoo loputkin mutkat.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**
Werisin dolmen Belgiassa
Draguignanin dolmen Provencessa Ranskassa
**Dolmen** on nuoremmalta kivikaudelta peräisin oleva suurista kivistä rakennettu rakennelma, jossa suuret pystykivet kannattelevat yleensä laattamaista vaakakiveä. Dolmenit kuuluvat megaliittiperinteeseen. Erään teorian mukaan ne olivat aikoinaan maakumpujen ympäröimiä, joskin arkeologit eivät ole asiasta yhtä mieltä. Dolmenit olivat hautoja, ja hyvin säilyneistä dolmeneista voi aavistella niiden käyttöä hautoina. Monet dolmenit ovat osin maan tai pienempien kivien peitossa. 

Suurin osa dolmeneista sijaitsee Koillis-Aasiassa. Korean niemimaalla sijaitsee noin 30 000 rakennelmaa eli 40 % koko maailman dolmeneista. Lisäksi niitä on ainakin Ranskan Bretagnessa, Espanjassa, Portugalissa, Isossa-Britanniassa, Saksassa ja Alankomaissa, Israelissa, Venäjällä ja Afrikassa. 

Dolmeneista käytetään eri paikoissa eri nimityksiä: Alankomaissa dolmenit ovat *hunebedden*, Saksassa *Hünengräber* tai *Hünenbetten*, Portugalissa *antas* tai *mamoas*, Walesissa *cromlechs*, Cornwallissa *quoits*.

Ainakin osa Bretagnen rakennelmista sijoittuu 5000-lukuun eaa. kun neoliittinen kausi alkoi alueella. Britteinsaarilla kausi alkoi vasta 4000-luvulla eaa. ja niiden alueiden dolmenit ajoitetaan vuosiin 4000–3000 eaa. Aasiassa vanhimmat dolmenit ovat peräisin 1000-luvulta eaa. Indonesian Sumban saarella dolmenien rakennus on säilynyt nykyaikaan asti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Dolmen *www.britannica.com*. Viitattu 13.7.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  UNESCO World Heritage Series: Part 1 - Dolmens *Asia Society*. Viitattu 13.7.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dolmen** Wikimedia Commonsissa
Hypsipyle, pienoismaalaus 1400–luvun lopusta.
**Hypsipyle** (m.kreik. Ὑψιπύλη) oli kreikkalaisessa mytologiassa Thoaan, Lemnoksen kuninkaan tytär.

Lemnoksen naisten jätettyä kunnioittamatta Afroditea, tämä rangaistukseksi langetti heihin epämiellyttävän hajun. Tämän seurauksena heidän puolisonsa toivat itselleen Traakiasta orjattaria rakastajattarikseen, jolloin tästä raivostuneina saaren naiset surmasivat miehensä yön aikana; ainoastaan Hypsipyle säästi isänsä ja kätki tämän. Tapahtuman jälkeen Hypsipyle nousi saaren kuningattareksi.

Pian tämän jälkeen argonautit saapuivat Kolkhiista saarelle ja viettivät lähteestä riippuen useista päivistä aina kahteen vuoteen saakka saaren naisten kanssa. Heidän johtajansa Iason saattoi Hypsipylen raskaaksi ja vannoi tälle ikuista uskollisuutta, ja Hypsipyle synnytti hänelle kaksoset, Euneuksen ja Nebrofonoksen. Iasonin lähdettyä saarelta hän unohti nopeasti lupauksensa.

Saaren muiden naisten saatua tietää Hypsipylen säästäneen isänsä, he karkottivat tämän poikineen saarelta. Merirosvot ottivat hänet vangikseen ja myivät hänet Lykurgokselle, Nemean kuninkaalle, joka asetti hänen tehtäväkseen nuoren kruununprinssi Ofelteen kasvattamisen.

Kun seitsemän Thebaa vastaan marssinutta sotapäällikköä kulki Nemean läpi, kysyivät he Hypsipyleltä lähteen sijaintia. Hypsipyle jätti Ofelteen maahan ja lähti näyttämään lähimmän kaivon, mutta tämän aikana paikalle saapunut käärme kuristi pojan kuoliaaksi. Lykurgoksen aiottua surmata lapsensa hoitajan kostoksi Adrastos pelasti Hypsipylen hengen.

Lähteet
-------

1. ↑  Statius: *Thebaid* v.28–730 (engl. käännös)
2. 1 2  Hyginus: *Fabulae* xv (engl. käännös)
3. ↑  Ovidius: *Heroides* vi (engl. käännös)
4. ↑  Valerius Flaccus: *Argonautica* ii.1–450 (engl. käännös)
5. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.9.17 (engl. käännös)
6. ↑  Apollonios Rhodios: *Argonautica* 1.592–909 (engl. käännös)
7. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 3.6.4 (engl. käännös)
8. ↑  Hyginus: *Fabulae* lxxiv (engl. käännös)
Stralsundin ruuhi 1 löytöpaikallaan
**Stralsundin ruuhet** (tai **Stelasundin ruuhet**) ovat kolme muinaista ruuhta, jotka löydettiin vuonna 2002 Stralsundin hansakaupungissa järjestetyissä arkeologisissa kaivauksissa (Fundplatz 225 eli *Mischwasserspeicher*). Kaksi niistä ovat noin 7000 vuotta vanhoja ja kolmas noin 6000 vuotta vanha.

Kaivauksissa on avattu 200 m² alue, josta on löydetty kivikauden esineistöä mesoliittiselta- ja neoliittiselta kausilta.

Ruuhet
------

### Ruuhi 1

Vanhin ruuhista löydettiin hajonneena useaan osaan pääosin lounas-koilliseen asettuneena. Kaksi suurinta osaa olivat 8 ja 6 metriä pitkiä, mutta muut osat alle kaksi metriä pitkiä. Osista on voitu päätellä, että ruuhi oli aikoinaan noin 12 metriä pitkä ja 60 senttimetriä leveä.

Ruuhi oli koverrettu pitkästä suorasta lehmuksesta. Veneen pohja oli kuorittu puhtaaksi kaarnasta ja sisäpuoli koverrettu auki. Laidoissa havaittiin epäsäännöllisin välimatkoin porattuja pieniä halkaisijaltaan 2−4 senttimetrin reikiä. Tämä on voinut liittyä halkeaman korjaamiseen, mutta sitä ei ole vielä tutkimuksilla vahvistettu.

### Ruuhi 2

Ruuhet 2 ja 3 löydettiin makaamassa vierekkäin pohjois-eteläsuuntaisina. Ruuhen 2 pituus on ollut noin 8 metriä pitkä ja 60−70 senttimetriä leveä. Se löytyi useassa osassa, joista kaksi osaa olivat suuria, mutta muut kappaleet olivat hajonneet pieniksi palasiksi. Ruuhi oli litistynyt sedimenttien painosta eikä keulan paikkaa kyetty enää osoittamaan. Veneen pohjalta löytyi 20 senttimetrinen palanut läikkä. Tämäkin ruuhi oli valmistettu lehmuksen rungosta.

### Ruuhi 3

Ruuhi 3, joka on ollut noin 9 metriä pitkä ja 60−70 senttimetriä leveä, löydettiin kolmeen osaan hajonneena. Laidan paksuus on ollut 2−3 senttimetriä ja laidan pinnasta erottaa vielä heikosti työstön jälkiä. Myös tästä ruuhesta löytyi jälkiä tulenpidosta, koska ruuhen sisältä löytyi 20 senttimetriä leveä ja lähes pyöreä hiiltynyt ja tummunut alue. Ruuhi on tehty lehmuksesta ja se muistuttaa joiltakin ominaisuuksiltaan Tanskalaista Lystrupin 1 ruuhta.

* 
* 
*

Asuinpaikan löytöjä
-------------------

Ruuhien joukosta löydetyt puutukkien jäänteet ajoitettiin vuosirenkaiden avulla 5100−4800 eaa.. Kaivaukselta löytyi puisia ja luisia esineen osia, kuten piikkejä ja naskaleita, nuolenkärkiä, nuijan varsia ja muita määrittelemättömiä katkelmia. Kiviesineitä olivat säleen katkelmat, kaapimet ja veitset sekä lisäksi keramiikan sirpaleet. Osa sirpaleista voitiin koota tunnistettaviksi astian osiksi. Nämä esinelöydöt viittaavat Ertebøllen kulttuurin aikaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  www.spiegel.de, 20. März 2002
2. 1 2 3 4 5 6 7  Kaute Peter, Schindler, Giannina & Lübke, Harald: Der endmesolithisch/frühneolithische Fundplatz StralsundMischwasserspeicher – Zeugnisse früher Bootsbautechnologie an der Ostseeküste Mecklenburg-Vorpommerns, 2004
Yksi monista Paul Bunyanin patsaista. Akeley, Minnesota.
**Paul Bunyan** on pohjoisamerikkalaisen, etenkin yhdysvaltalaisen kansanperinteen myyttinen hahmo, jättimäinen ja työteliäs metsuri. Paul Bunyanin legenda syntyi luultavasti 1800-luvulla Wisconsinin metsuriyhteisöissä, ja hänestä tuli kirjoissa julkaistujen tarinakokoelmien myötä Yhdysvalloissa tunnettu hahmo 1920-lukuun mennessä. Paul Bunyanin legendaa ylläpidetään Yhdysvalloissa edelleen kirjoissa sekä patsain ja festivaalein. Hän edustaa amerikkalaisille ihannoitua menneisyyttä, ahkeruutta, isänmaallista voimaa ja miehekkyyttä.

Legenda
-------

Paul Bunyan oli legendan mukaan yli 210 senttimetriä pitkä, väkivahva ja kuuluvaääninen. Metsurina hän oli vertaansa vailla, ja hänen ansiokseen luettiin Pohjois-Dakotan metsien kaataminen ja Yläjärven kaivaminen. Bunyanin leirin kerrottiin olleen Big Onion River -joella, ja hänen sanottiin omistaneen jättimäisen sinisen härän, jolle annettiin jälkikäteen nimeksi "Babe".

Vanhat metsurit kertoivat savotoilla tarinoita Bunyanista usein improvisoiden ja liioittelussa toistensa kanssa kilpaillen, tai tulokkaiden herkkäuskoisuutta testatakseen. Ensimmäiset ajoitetut viittaukset Paul Bunyaniin ovat tiettävästi talvelta 1885–1886 Tomahawkin kaupungin pohjoispuolen savotoilta. 1900-luvun alkuun mennessä Bunyanin legenda oli jo tunnettu metsuriyhteisöissä kautta maan. Ensimmäinen sanomalehtimaininta hänestä on vuodelta 1904 *Duluth Evening Newsissä*, ja vuonna 1910 hänet mainittiin ensimmäisen kerran suurissa kansallisissa sanomalehdissä. Ensimmäiset Bunyania käsittelevät kirjat julkaistiin vuonna 1914, ja autenttisin tarinakokoelma hänestä julkaistiin *Transactions of the Wisconsin Academy of Arts, Sciences and Letters* -julkaisussa vuonna 1916. Vuosisadan puoliväliin mennessä Bunyanista oli tullut jo hyvin tunnettu hahmo, jota hyödynnettiin laajalti mainonnassa ja markkinoinnissa.

Autenttisuus
------------

Jotkut tutkijat ovat epäilleet Bunyan-tarinoiden autenttisuutta; esimerkiksi Carleton C. Adams esitti vuonna 1940, että todisteita ei juurikaan ole tarinoiden laajasta esiintymisestä metsurien keskuudessa ennen kuin ne painettiin. Suuri osa tarinoista onkin julkaistu Red River Lumber Company -puuyhtiön markkinointitarkoituksissa 1910- ja 1940-lukujen välillä. Vanhojen metsurien kertomusten mukaan itse hahmo oli kuitenkin olemassa metsurien kansanperinteessä jo 1800-luvulla. Suuri osa legendasta on silti mahdollisesti vasta 1900-luvun kirjoittajien keksimää.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paul Bunyan**.
1. 1 2 3  Paul Bunyan Wisconsin Historical Society. Viitattu 22.2.2013. (englanniksi)
2. ↑  Adams, Cecil: Is Paul Bunyan a fraud?  10.5.2002. The Straight Dope. Viitattu 22.2.2013. (englanniksi)
Taiteilijan näkemys keisari Kōshōsta
**Kōshō** (jap. 孝昭天皇, *Kōshō-tennō*) oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin viides keisari. Hänen sanotaan toimineen keisarina vuosina 475 eaa.–393 eaa. Häntä edelsi hänen isänsä Itoku, myyttinen neljäs keisari, ja seurasi poikansa Kōan.

Ainakin yhdeksän ensimmäisen perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaisen keisarin olemassaoloa pidetään kyseenalaisena. Ensimmäinen, todellisuudessakin mahdollisesti hallinnut keisari saattoi olla Sujin 200–300-luvuilla. Keisarillinen viraston mukaan Kōshōn hauta sijaitsee Naran prefektuurin Gosessa. Tämä šintolainen muistopyhäkkö on nimeltään *Wakinokami no hakata no yama no e no misasagi* (jap. 掖上博多山上陵).

Lähteet
-------

1. ↑  Genealogy of the Emperors of Japan Imperial Household Agency. Viitattu 15.7.2018.
2. ↑  Yoshida, Reiji: Life in the cloudy Imperial fishbowl The Japan Times. Viitattu 15.7.2018.
3. ↑  孝昭天皇 掖上博多山上陵 Imperial Household Agency. Viitattu 15.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kōshō** Wikimedia Commonsissa

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Itoku** | **Japanin legendaarinen keisari**(475 eaa.–393 eaa.) | Seuraaja:**Kōan** |
**Dolores Olga Claman** (6. heinäkuuta 1927 Vancouver – 17. heinäkuuta 2021) oli kanadalainen säveltäjä ja pianisti. Hänen äitinsä oli operettilaulaja. Claman aloitti pianonsoiton opinnot Vancouverissa ja opiskeli sitten musiikkia ja draamaa Etelä-Kalifornian yliopistossa. Stipendillä hän pääsi vielä Juilliard School of Musiciin. Hänen opettajiaan olivat siellä pianonsoitossa Rosina Lhévinne ja Edward Steuermann sekä sävellyksessä Vittorio Giannini ja Bernard Wagenaar. Clamanin ensimmäisiä suuria teoksia olivat baletti *Le Rêve fantasque* (1950) ja musiikkikomedia *Timber!* (1952).

Vuonna 1953 Claman lähti Lontooseen, jossa hän sävelsi musiikkia ITV:lle ja West End -revyisiin. Vuonna 1957 Claman meni naimisiin Richard Morrisin kanssa. Morris kirjoitti sanoitukset suurimpaan osaan hänen tulevista töistään. Pari muutti Torontoon 1958. Yhdessä Claman ja Morris tekivät noin 3 000 jingleä seuraavien kolmenkymmenen vuoden aikana ja voittivat yli 40 kansainvälistä palkintoa. 1970-luvun puolestavälistä alkaen he jakoivat aikansa Euroopan (yleensä Lontoon ja Espanjan) sekä Vancouverin välillä.

Clamanin ja Morrisin musikaaleja olivat *Mr Scrooge* (1963) ja *In the Klondike* (1968). He työskentelivät myös elokuvissa, dokumenteissa ja televisiosarjoissa. Heidän musiikkinsa elokuvaan *A Place to Stand* (1967) sai Oscar-palkinnon. Clamanin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluu tämän lisäksi *Hockey Night in Canadan* teema. Teema otettiin Canadian Songwriters Hall of Fameen vuonna 2010. Claman teki yhteistyötä paitsi Morrisin, myös Jerry ja Rudy Tothin sekä Howard Cablen ja Neil Chotemin kanssa.

Claman sävelsi pianolle *Primitive Dancen* (1945). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös lauluja James Joycen teksteihin ja preludi orkesterille.

Lähteet
-------

1. ↑  IN MEMORIAM *ludwig-van.com*. Viitattu 31.3.2022.
2. 1 2 3 4  The Canadian Encyclopedia: Dolores Claman (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Katalonia
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
Justino Díaz
**Justino Díaz** (s. 29. tammikuuta 1940 San Juan, Puerto Rico) on yhdysvaltalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan bassobaritoni.

Díaz aloitti esiintymisen 8-vuotiaana. Hän opiskeli Puerto Ricon yliopistossa ja Bostonin New England Conservatory of Musicissa. Díaz teki oopperadebyyttinsä vuonna 1957 Benin roolissa Gian Carlo Menottin *Puhelimen* esityksessä. Metropolitan-oopperassa hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1963 Monteronen roolissa Giuseppe Verdin *Rigolettossa*. Vuonna 1966 Díaz oli Leontyne Pricen kanssa mukana vihkimässä uutta Metropolitan-oopperataloa Lincoln Center for the Performing Artsissa käyttöön Samuel Barberin *Antony and Cleopatran* esityksessä. Hän myös loi Francescon roolin Alberto Ginasteran oopperan *Beatrix Cenci* kantaesityksessä 10. syyskuuta 1971 osana John F. Kennedy Center for the Performing Artsin avajaisia.

Díaz on esiintynyt kansainvälisellä urallaan muun muassa La Scalassa, Pariisin oopperassa, Wienin valtionoopperassa, Salzburgin musiikkijuhlilla, Spoleton Festival dei Due Mondissa, Teatro dell'Opera di Romassa, Covent Gardenissa, Teatro Colónissa, Teatro de la Zarzuelassa ja Gran Teatre del Liceussa. Díaz on laulanut myös sinfoniaorkestereiden kanssa ja levyttänyt paljon ooppera- ja oratorio-ohjelmistoa. Vuonna 1986 hän esiintyi Iagona Plácido Domingon tulkitessa nimiroolin Franco Zeffirellin elokuvaversiossa Verdin Otellosta. Aiemmin hän oli esiintynyt Escamillon roolissa Herbert von Karajanin ohjaamassa ja johtamassa *Carmenin* elokuvaversiossa.

Díaz on naimisissa Ilsa Rodriguezin kanssa. Hänellä on aiemmasta avioliitosta tyttäret Natascia Díaz (näyttelijä) ja Katya Díaz (säveltäjä, laulaja).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Justino Díaz The Kennedy Center, viitattu 15.2.2023

Aiheesta muualla
----------------

* Justino Díaz Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Poikakuoro Pirkanpojat** on Tampereella toimiva Tampereen tuomiokirkon poikakuoro, joka on perustettu vuonna 1970. Kuoro on klassinen neliääninen (SATB) poikakuoro. Sen laulajat tulevat Pirkanmaalta. Kuoron ohjelmistossa on muun muassa J.S. Bachin ja W.A. Mozartin musiikkia, isänmaallista musiikkia sekä pop-lauluja. Kuoron esikuvana on ollut helsinkiläinen Cantores Minores, jossa useat sen ensimmäisistä johtajista ovat laulaneet. Kuoron johtajina ovat toimineet Jarmo Kokkonen, Martti Kivivuori, Hannu-Heikki Hakulinen, Markku Ylipää, Olli-Taavetti Kankkunen ja Jussi Kauranen. Nykyinen johtaja Jouni Rissanen aloitti kuoron päätoimisena taiteellisena johtajana vuonna 2011. Pirkanpojat on ensimmäisenä poikakuorona valittu Yleisradion vuoden nuorisokuoroksi kaudella 2006–2007.

Diskografia
-----------

* *Joulusatu- 2013*
* *Kaikki Tiet Vievät Roomaan- 2009*
* *Suurinta Maailmassa- 2009*
* *Pirkanpojat goes pop- 2008*
* *Ovi auki- 2006*
* *Joulu tullut on- 2001*
* *Tuhansin kielin- 1998*
* *Tollite Hostias- 1995*
* *Kuule kuin kellojen malmi- 1993*
* *Soi taivaat kiitosta Herran- 1982*
* *Poikakuoro Pirkanpojat- 1975*
* *Poikakuoro Pirkanpojat- 1973*
* *Poikakuoro Pirkanpojat- 1971*

Aiheesta muualla
----------------

Pirkanpoikien kotisivut
Henry Surtees vuonna 2009.
**FIA Formula Two Championship** oli FIA:n Formula 2 -luokan autojen kilpasarja vuosina 2009–2012.

Historia
--------

Vuonna 2008 Kansainvälinen autoliitto (FIA) ilmoitti Formula 2:n aloittamisesta uudelleen kaudesta 2009 alkaen. Sarjan tarkoitus oli toimi edullisena askeleena kehittää kuljettajia Formula 1 -sarjaan. Sopimuksen autojen toimittamisesta voitti Jonathan Palmerin johtama MotorSport Vision -yhtiö (MSV). MSV antoi autojen suunnittelun Williams F1 -tallille ja moottoreiksi valittiin turboahdettu Audin moottori. FIA:n arviona oli, että yhden auton ajattaminen kaudessa maksaisi 200 000 euroa ja että auton suorituskyky olisi jossakin Formula 1:n ja Formula 3:n välillä.

Sarja aloitti toimintansa kaudella 2009. Sarja kilpaili Bernie Ecclestonen hallinnoiman GP2-sarjan kanssa. 

Kauden 2009 kilpailukalenteriin kuului kahdeksan kilpailuviikonloppua eurooppalaisilla radoilla pääasiassa FIA:n WTCC-sarjan kilpailuviikonloppujen ohella. Jokaisena viikonloppuna ajettiin kaksi noin 110 kilometrin mittaista kilpailua. Sarjan mestarille oli luvassa testi Williamsin Formula 1 -autolla, ja kolmelle parhaalle FIA myönsi F1-luokassa tarvittavan superlisenssin. Kilpailuviikonloppujen lisäksi sarjaan kuului viidet viralliset testit, joista kolmet järjestettiin ennen kauden alkua. Kaudella 2009 mestaruuden voitti Andy Soucek. Kautta varjosti kahdeksannessa osakilpailussa tapahtunut onnettomuus, jossa edellisenä päivänä ensimmäisen palkintosijansa saavuttanut Henry Surtees sai surmansa.

Sarja toimi vuoteen 2012 asti. Sarjan promoottori MotorSport Vision päätti, että sarja lopettaa toimintansa eikä kilpaile kaudella 2013.

Pistejärjestelmä
----------------

Kaudella 2009 pisteet jaettiin asteikolla 10-8-6-5-4-3-2-1.

Maaliskuussa 2010 ilmoitettiin, että pistejärjestelmä muutetaan Formula 1:ssä käytetylle asteikolle 25-18-15-12-10-8-6-4-2-1, jossa voittaja saa 25 pistettä.

Mestarit
--------

| Kausi | Kuljettaja |
| --- | --- |
| 2009 | Espanja Andy Soucek |
| 2010 | Yhdistynyt kuningaskunta Dean Stoneman |
| 2011 | Italia Mirko Bortolotti |
| 2012 | Yhdistynyt kuningaskunta Luciano Bacheta |

Lähteet
-------

1. ↑  World Motor Sport Council - Decisions  25.6.2008.  Arkistoitu. Viitattu 11.4.2023. (englanniksi)
2. ↑  Palmer's MSV wins F2 contract  15.9.2008.  Arkistoitu. Viitattu 11.4.2023. (englanniksi)
3. ↑  Pablo Elizalde: MotorSport Vision cancels Formula 2 championship *autosport.com*.  6.12.2012. Viitattu 11.4.2023. (englanniksi)
4. ↑  Formula Two adopts new F1 points system (updated)  Arkistoitu. Viitattu 11.4.2023. (englanniksi)
Kirjan ensimmäinen sivu
**Justine** on markiisi de Saden (oik. Donatien-Alphonse-François de Sade) tunnetuimpia romaaneja, ja sitä pidetään pornografisen kirjallisuuden klassikkona. Romaani valmistui vuonna 1787.

Romaanin suomentajan mukaan tarina kertoo nuoresta Justinesta, naiivista ja hyveellisestä 1700-luvun ranskalaistytöstä, joka heitetään ulos lapsuudenkodistaan. Justinesta tulee nopeasti helppo saalis sadistiselle miehelle. Justinen tarina on paheiden ja perversion ylistys, äärimmäisyyksiin menevän seksuaalisen vapauden kuva ja hämmentävä sadomasokistinen fantasia.

Markiisi de Sade omisti romaanin elämänkumppanilleen Marie-Constance Quesnet’lle. Romaani nousi aikansa klassikoksi, mutta aiheuttamansa kohun vuoksi de Sade joutui vankilaan ja mielisairaalaan loppuiäkseen.

Elokuva
-------

Vuonna 1972 romaanin pohjalta valmistui elokuva *Justine de Sade*, jonka käsikirjoitti, ohjasi ja tuotti Claude Pierson. Elokuvakäsikirjoitukseen osallistui myös Huguette Boisvert. Justinea elokuvassa näytteli Alice Arno.

Lähteet
-------

* Airaksinen, Timo: *Markiisi de Saden filosofia*. Suomentanut Manu J. Vuorio. Helsinki: Gaudeamus, 1995. ISBN 951-662-613-0.
* Nummelin, Juri (toim.) ja muita: *Misantropian historia*. Suomentanut Nummelin, Juri. Tampere: Savukeidas, 2013. ISBN 978-952-268-075-4.
* Saarenmaa, Laura: "Tunnustava sukupuoli : Pamela ja Justine puhemyllyssä", *Tunnustus ja todistus : näkökulmia kahteen elämän esittämisen tapaan (toim. Heikki Kujansivu & Laura Saarenmaa)*, s. 85-103, 266-268. Helsinki: Gaudeamus, 2007. ISBN 978-952-495-595-9.

### Viitteet

1. ↑  Justine, or The Misfortunes of Virtue *www.goodreads.com*. Viitattu 14.9.2021.
2. ↑  Justine *www.gummerus.fi*. Viitattu 14.9.2021.
3. ↑   "Justine de Sade (1972) - IMDb". en-US

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Justine** Wikimedia Commonsissa
**Kulttuurihyvinvointi** tarkoittaa ihmisen yksilöllistä tai yhteisöllisesti jaettua kokemusta siitä, että taide ja kulttuuri lisäävät hyvinvointia.

Taiteen vaikutuksista puhuttaessa tukeudutaan tutkimustietoon, ei oletuksiin. Ihminen on kokonaisuus, jonka hyvinvointiin ja terveyteen vaikuttavat monet tekijät. Tutkimustietoon perustuvassa tarkastelussa on syytä huomioida, miten ja mistä tietoa on kerätty.

Suomessa taiteen hyvinvointivaikutuksien tutkimusta on tehty laajasti erityisesti musiikin saralla muun muassa Turun, Jyväskylän ja Helsingin yliopistoissa sekä Taideyliopistossa. Esimerkiksi musiikin vaikutuksesta aivoterveyteen ja kuntoutukseen on tehty lukuisia tutkimuksia.

Kulttuurihyvinvointiala on otettu viime vuosina opetussuunnitelmiin, ja sitä opetetaan useassa oppilaitoksessa ja korkeakoulussa ympäri Suomea. Esimerkiksi Turun ammattikorkeakoulussa sekä Metropolia-ammattikorkeakoulussa.

Laajin taiteen ja kulttuurin hyvinvointivaikutuksista tehty tutkimuskatsaus on vuonna 2019 julkistettu Maailman terveysjärjestön (WHO) raportti: Fancourt & Finn: *What is the evidence on the role of the arts in improving health and well-being? A scoping review*.

Laajin taiteen ja kulttuurin hyvinvointivaikutuksista tehty tutkimuskatsaus on vuonna 2019 julkistettu Maailman terveysjärjestön WHO:n raportti

Lähteet
-------

1. ↑  Taiteesta hyvinvointia *Taikusydän*. Viitattu 20.12.2022.
2. ↑  Taidetta! Kulttuurihyvinvoinnin käsikirja *taike.fi*. Viitattu 20.12.2022.
3. ↑  Musiikin vaikuttavuus aivojen kuntoutuksessa *duodecimlehti.fi*. Viitattu 20.12.2022.
4. ↑  Tutkimusryhmät *Turun Ammattikorkeakoulu*. Viitattu 20.12.2022.
5. ↑  Kulttuurihyvinvoinnin edistäminen *Metropolia*. Viitattu 20.12.2022.
6. 1 2  Fancourt, Daisy & Finn, Saoirse: *What is the evidence on the role of the arts in improving health and well-being? A scoping review*. World Health Organization. Regional Office for Europe, 2019. ISBN 978-92-890-5455-3. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.12.2022). (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------
**Kukkonen** (tunnetaan myös nimellä **kokkonen**, avonainen uunipiirakka myös nimellä **pyörö** tai *pyörönen*; Laatokan luoteisosan rannikkopitäjissä nimenä *tapuntainen,* ja paikoin näitä on kutsuttu myös vatruskoiksi) on Karjalassa pienehköstä, alkujaan ohra- tai talkkunapuurolla täytetystä uunipiirakasta käytetty nimitys. Pyöröjä ja kukkosia on valmistettu rieskapäivinä myös Savossa.

Rakenteeltaan umpinainen kukkonen eli *umpikukkonen* tai *parsipiiras* tehdään perinteisesti hapan-, kauraleipä- tai vehnäleipätaikinasta ja taputellaan tai painellaan käsin pyöreäksi levyksi. Täyte levitetään taikinalevyn keskelle, reunat painellaan tiiviisti yhteen ja liitos käännetään alaspäin. Tuloksena on pieni, pitkänomainen ja melko paksu umpikukkonen. Leipätaikinaan tehty kukkonen voitiin täyttää myös porkkanasurvoksella. Vehnäskuorinen kukkonen sai ryynitäytteen rusinoilla ja munalla. Ennen paistamista kukkonen voideltiin munalla. Joissain ohjeissa mainitaan voitelu myös uunista pois otettaessa. Leivonnainen syötiin jälkiruokakiisselin kera tai kahvileipänä.

Avonaisia, paksupohjaisia pyöröjä tehtäessä täyte levitetään melkein reunoille asti eikä reunoja ei käännetä päälle. Täytteen tulee olla kiinteämpää, ettei se valuisi pois piirakalta. Pyöröjäkin tehtiin hapan- tai kauraleipätaikinasta, jolloin täytteenä oli talkkunaa, perunamuhennosta, ryynipuuroa tai herneitä. Joissain ohjeissa taikinasta pyöritellään pallo, jonka keskelle painellaan täytettä varten pieni syvennys, koppero. Historiallisesti vehnän yleistymisen myötä vehnäpyöröjä alettiin tehdä kahvileiväksi monenlaisin täyttein. Usein mannapuurolla täytetyt, halkaisijaltaan noin kymmensenttiset vehnäpyöröt olivat suosittuja kahvileivonnaisia esimerkiksi 1930-luvun Karjalassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jaakko Kolmonen: Karjalainen ruokaperinne. Kukot ja piirakat *Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat*.  1987.
2. 1 2 3  Ollikainen, Eila, ja muut: *Savolainen syömälysti*, s. 116 (Kukkoset). Kuopio: Savonia-ammattikorkeakoulu, 2009. ISBN 978-952-203-100-6.
**RVCA Sport**, tunnetaan myös nimillä **VA Sport Training Center** ja **Parillo Boxing** on yhdysvaltalainen vapaaotteluseura. Sen tunnetuimpia ottelijoita ovat olleet B. J. Penn, Michael Bisping, Cris Cyborg ja Rafael dos Anjos.

Historia
--------

PM Tenore perusti vaateketjun RVCA:n 1999 ja päätti laajentaa toimintaansa perustamalla vapaaotteluseuran 2009 alun perin tarkoituksenaan auttaa B. J. Penniä valmistautumaan kevytsarjan mestaruuden puolustamiseen. Penn teki tuolloin yhteistyötä Joe Parillon kanssa, joka oli entinen ammattilaisnyrkkeilijä. Hän otteli tilastolla 8–0 ennen kuin erinäiset loukkaantumiset päättivät Parillon uran ollessaan 30-vuotias. Hän ryhtyi sittemmin täysipäiväiseksi valmentajaksi valmentaen aluksi LA Boxingissa. Uransa alkupuolella Parillo piti mittsejä menestyneille nyrkkeilijöille, kuten Johnny Tapialle ja oli sparriparina Paul Spadaforan ja Fernando Vargasin kanssa. Hän valmensi myös Danny Pereziä, joka voitti nyrkkeilyssä NABC- ja IBC-mestaruudet. Sittemmin Parillo on valmentanut myös vapaaottelijoita, joista B. J. Penn oli ensimmäinen pidempiaikainen. Kaksikko työskenteli vuodesta 2007 lähtien, jonka jälkeen Parillo saavutti menestystä myös Michael Bispingin ja Cris Cyborgin kanssa, jotka saavuttivat UFC mestaruuden.

Menestyneimmät ottelijat
------------------------

| Ottelija | Painoluokka | Mestaruudet |
| --- | --- | --- |
| Danny Perez | Välisarja | USBA (2008) |
| B. J. Penn | Kevytsarja | UFC (2008–2010) |
| Michael Bisping | Keskisarja | UFC (2016–2017) |
| Cris Cyborg | Höyhensarja | UFC (2017–2018)Bellator (2020–) |
| Seniesa Estrada | Välisarja | WBC Silver (2018–)WBA (2019–) |
|

Lähteet
-------

1. 1 2 3  How abrupt end to boxing career led to Jason Parillo's rise as MMA coach *mmajunkie.usatoday.com* Viitattu 13.3.2016 (englanniksi)
2. ↑  INSIDE LOOK: THE RVCA SPORT TRAINING CENTER *deltagrade.com* 23.7.2013 Viitattu 4.12.2020 (englanniksi)
3. ↑  Jason Parillo *rvca.com* Viitattu 4.12.2020 (englanniksi)
**Kulttuurikasvatussuunnitelma** on suunnitelma siitä, miten kulttuuri-, taide- ja kulttuuriperintökasvatusta toteutetaan kunnassa tai alueella osana opetusta.. Se laaditaan ja sitä toteutetaan koulujen ja kulttuuri- ja taidealan toimijoiden yhteistyönä. Se pohjaa kunnan omaan kulttuuritarjontaan ja kulttuuriperintöön sekä lasten ja nuorten omaehtoiseen toimintaan.

Kulttuurikasvatussuunnitelma perustuu Opetushallituksen laatimiin valtakunnallisiin Opetussuunnitelman perusteisiin. Perusopetuksen opetussuunnitelmassa (1.8.2016 alkaen) kulttuurikasvatussuunnitelma mainitaan paikallista opetussuunnitelmaa täydentävänä mahdollisuutena. 

Kulttuurikasvatussuunnitelma perustuu opetussuunnitelman toteuttamiseen ja tekee koulujen kulttuurikasvatustyöstä tavoitteellista. Samalla se takaa kaikille oppilaille samat osallistumisen mahdollisuudet. Kulttuurikasvatus koskee kaikkea opetusta, ei vain taide- ja taitoaineita, ja nivoo yhteen eri oppiaineita. Kulttuurikasvatussuunnitelmien nimet ja sisällöt vaihtelevat runsaasti, sillä suunnitelmista ole tehty valtakunnallista linjausta. Kulttuurikasvatussuunnitelmista voidaan käyttää myös nimeä kulttuuripolku, kulttuurikasvatusohjelma tai kulttuurikalenteri 

Lastenkulttuuripoliittisessa ohjelmaehdotuksessa (OKM 2014) kannustetaan kunnan kulttuurikasvatussuunnitelman tekemiseen, sillä sen avulla taataan kaikille lapsille ja nuorille tutustuminen oman asuinpaikan taiteeseen ja kulttuuriperintöön: 

> »Kuntia tuetaan erityisen, paikallisiin kulttuurisiin olosuhteisiin pohjautuvan kulttuurikasvatussuunnitelman laatimisessa laajan yhteistyön ja valtakunnallisen neuvonnan avulla. Taiteen kentän ja lastenkulttuurin toimijoiden lisäksi yhteistyössä on mukana myös Taiteen edistämiskeskus. Systemaattisesti etenevän kulttuurisuunnitelman avulla voidaan taata kaikille lapsille ja nuorille tutustumisen oman asuinpaikan taiteeseen ja kulttuuriperintöön. Oppaina ja ohjaajina ovat opettajien lisäksi kulloiseenkin ikään ja taitoihin sopivat ammattilaiset.» 
> 
> 

Vuonna 2017 yli sadassa Suomen kunnassa on oma kulttuurikasvatussuunnitelma. Joissakin kunnissa kulttuurikasvatussuunnitelmat ovat olleet käytössä jo pitkään osana perusasteen paikallista opetussuunnitelmaa ja vakiintuneet kunnan tavaksi tehdä lastenkulttuurityötä. Kuntien suunnitelmat voivat kulkea kulttuuriopetussuunnitelman, kulttuuripolun, -rappusten tai -reitin nimellä. Suomessa käytössä olevat kulttuurikasvatussuunnitelmat on listattu Suomen lasten­kulttuuri­keskusten liiton sivuille.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2
3. 1 2  Ehdotus lastenkulttuuripoliittiseksi ohjelmaksi *minedu.fi*.  Arkistoitu 27.11.2016.
4. ↑
5. ↑  Kulttuurikasvatussuunnitelmat Suomessa Suomen lastenkulttuurikeskusten liitto.  Arkistoitu 2.3.2018. Viitattu 26.7.2017.
**Kukkula** (*The Hill*) on Sidney Lumetin ohjaama 
brittiläis-amerikkalainen sotaelokuva vuodelta 1965. Ray Rigbyn käsikirjoittaman pasifistisen tarinan pääosissa näyttelevät Sean Connery, Harry Andrews, Ian Hendry ja Ian Bannen.

Juoni
-----

Pohjois-Afrikan aavikolle sijoitettujen brittijoukkojen kurikomppania eli sotilasvankila on ottanut rangaistuskeinokseen juoksuttaa vankeja hiekkasäkkeineen loputtomasti edestakaisin hiekasta kasattavan kukkulan rakentamiseksi. Uuden vankiryhmän mukana leiriin saapuu esimiehensä vastustamisesta ja pahoinpitelystä tuomittu aliupseeri Roberts (Connery), joka joutuu erään naismaisen ja fyysisesti heikon vangin rinnalla kersantti Williamsin (Hendry) silmätikuksi ja sadismin kohteeksi. Syntyy tahtojen taistelu, jossa Roberts panee alttiiksi kaiken.

Vastaanotto
-----------

Oswald Morris sai Bafta-palkinnon *Kukkulan* kuvauksesta, minkä lisäksi elokuva tuotti viisi muutakin Bafta-ehdokkuutta. Ray Rigby palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla ja Writers Guild of Britainin gaalassa käsikirjoituksestaan.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Kukkulan* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Talaskivi, Paula: Sanovaa sadismia Kukkulalla.  *Helsingin Sanomat*, 1.12.1965, s. 9. Näköislehden aukeama (tilaajille).
2. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 12.12.2021. (englanniksi)