recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**William Smith** (23. maaliskuuta 1769 Churchill, Oxfordshire, Englanti – 28. elokuuta 1839 Northampton, Englanti) oli brittiläinen geologi, jota on kutsuttu "englantilaisen geologian isäksi" ja stratigrafian perustajaksi. Smithin uraauurtava Englannin ja Walesin geologinen kartta vuodelta 1815 määritteli tyylin geologisille kartoille.

Ura
---

Smith oli sepän poika. Hän kävi kyläkoulua, opetteli maanmittauksen perusmenetelmät itse ostamistaan kirjoista ja keräsi kotikylänsä kukkuloiden fossiileja. Vuonna 1787 hänestä tuli maanmittarin avustaja. Smith oli rakennusinsinööri ja maanmittari, joka kanavien rakentamisen, peltojen kuivattamisen ja rajaamisen tehtävissä kiersi suuren osan Englantia. Tässä työssä hän ei ainoastaan tutkinut kiviä, vaan kiinnitti huomiota myös kerrostumien sisältämiin fossiileihin, ja niiden perusteella hän kokosi suuren osan Englannin kivikerrostumista stratigrafis-geologiseksi järjestelmäksi ja osoitti, että samaa fossiilia sisältävien kerrostumien on katsottava kuuluvan samaan ajanjaksoon maapallon kehityshistoriassa. Smith sovelsi näin paleontologista periaatetta eri kerrostumien geologisen iän määrittämiseen. Lukuisat matkat saivat hänet vakuuttuneeksi siitä, että olisi mahdollista laatia kartta, josta näkyisi eri kerrostumien esiintymisalueet Englannissa, ja vuonna 1794 hän laati ensimmäisen geologisen karttansa. Nykyiset Englannin geologiset kartat eroavat hänen kartoistaan lähinnä yksityiskohdiltaan.

Napoleonin sotia seurannut maatalouden lama johti Smithin taloudelliseen ahdinkoon ja pakotti hänet myymään fossiilikokoelmansa British Museumille. Smith vietti lopulta 10 viikkoa velkavankeudessa ja menetti kotinsa. Vuonna 1831 hän sai Lontoon geologiselta seuralta ensimmäisen Wollaston-mitalin ja vuonna 1832 kruunun myöntämän vuotuisen eläkkeen.

Hänen tärkeimmät kirjoituksensa ovat *Strata Identified by Organized Fossil* (1816-1819) ja *Stratigraphical System of Organized Fossils* (1817).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  William Smith *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 13.11.2021.
2. 1 2 3  William Smith *Nordisk familjebok*.  1917. Viitattu 13.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **William Smith (geologi)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Neptunus** (ven. Нептунус) oli Venäjän keisarikunnan laivaston vuonna 1812 vesillelaskettu kaksikantinen 74-tykkinen Trjoh Svjatitelei -luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Trjoh Svjatitelei -luokka*
Alus tilattiin Pietarista, missä köli laskettiin 22. joulukuuta 1811. Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1812.

Palvelus
--------

Vuonna 1814 alus partioi Itämerellä. Se kuljetti elokuussa 1814 vara-amiraali Crownin laivueen mukana joukkoja Lyypekistä Kronstadtiin.

### Fernando VII

Alus lähti 28. syyskuuta 1817 Kronstadtista viiden linjalaivan ja kolmen fregatin osastossa Espanjaan. Se saapui 10. joulukuuta Britteinsaarille Dealiin ja 21. joulukuuta Portsmouthiin, missä osaston alukset täydensivät varastojaan ja korjasivat vaurioita. Osasto jatkoi 4. helmikuuta 1818 matkaansa Cádiziin, jonne saavuttiin 21. helmikuuta. Kontra-amiraali Muller luovutti 27. helmikuuta aluksen virallisesti Espanjalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä *Fernando VII*..

Alus otettiin palvelukseen päällikkönään Francisco Pérez de Grandallana. Tammikuussa 1819 se oli José de Ariasin laivueessa Cádizissa. Alus lähti 2. toukokuuta 1819 Máhonista ja saapui 30. heinäkuuta Cádiziin. Alus oli 1819 telakalla La Carracassa, mistä vapauduttuaan se palautettiin palvelukseen partiomatkalle Välimerellä. Alus oli 1820 Cádizissa. Se myytiin 12. maaliskuuta 1822 muiden Venäjältä ostettujen alusten kanssa.

Lähteet
-------

* Tredrea, John & Sozaev, Eduard: *Russian Warships in the Age of Sail 1696-1860*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2010. ISBN 978-1-84832-058-1. (englanniksi)
* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Tredrea & Sozaev 2010 s. 193-194
2. 1 2  Winfield et al 2023 s. 164-165
**Hämeen Osuusteurastamo** (HOT) perustettiin vuonna 1949, ja sen toimialue oli Pirkanmaa ja Pohjois-Häme ja keskuspaikkana Tampere. Teurastamon, leikkaamon, makkaratehtaan ja einestehtaan käsittävä uusi tuotantolaitos ja pääkonttori valmistui vuonna 1962 Raholan teollisuusalueelle.

Hämeen Osuusteurastamon toiminta itsenäisenä yrityksenä päättyi, kun se vuoden 1972 alussa sulautui naapuriinsa Satakunnan Osuusteurastamoon. HOT:llä oli tuolloin 4 359 lihantuottajajäsentä ja 233 työntekijää. Raholan tehdas tunnettiin siitä lähtien SOT:n Tampereen tuotantolaitoksena.

Vuoden 1989 alussa SOT fuusioitui Lounais-Suomen Osuusteurastamoon, ja Raholasta tuli osa LSO:n teollisuutta (=nykyinen HKScan Oyj). Lihaleikkaamon toiminta jatkui, mutta teurastamo lopetettiin ja tilalle rakennettiin tavaraterminaali.

Leikkaamo ja terminaali olivat käytössä kesäkuuhun 2008, jolloin koko toimipaikka suljettiin. Kiinteistön tonttipinta-ala oli noin 3,4 hehtaaria.

Tehtaalla työskenteli LSO:n/HKScanin aikana 155 henkeä vuonna 1989 ja 184 henkeä vuonna 2002.

Lähteet
-------

* Puro, Laura ja Åberg, Veijo: *Lihatalonpojat ja heidän yhtiönsä. LSO, HKScan ja liha-alan muutos*. Porvoo 2012. ISBN 978-951-37-6368-8. Liitteet, sivu 266.
* Tampereen kiinteistölle uusi omistaja. HKScanin pörssitiedote, 28.2.2007 Viitattu 11.9.2014.
**Volkswagen Passat B8** on Volkswagenin Passat-mallin kuudes sukupolvi, jota on valmistettu vuosina 2014–2023 lähtien. Se valittiin vuoden autoksi Euroopassa 2015. Kiinassa autoa myydään **Volkswagen Magotan** -nimisenä, ja se on eurooppalaista malliversiota pidempi.

Volkswagen Passat B8 (2014–)
----------------------------

Kuudennen sukupolven Passat esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2014, ja se perustuu Volkswagen Groupin modulaariselle MQB-pohjalevylle. Uuden perusrakenteensa ansiosta auto on edeltäjäänsä kevyempi.

Volkswagen Passat B8 Variant
Vuoden 2014 Euro NCAP -kolaritestistä Passat sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Ainoa bensiinimoottori oli tuotannon alkuvaiheessa 1,4 TSI (125/150 hv), jonka suurempitehoisen version yhteydessä on sylinterien lepuutustoiminto (ACT). Dieselmoottorit ovat 1,6 TDI (120 hv) ja 2,0 TDI (150/190/240 hv).

Volkswagen Passat B8 Alltrack
Keväällä 2015 tulivat bensiinimoottorit 1,8 TSI (180 hv) ja 2,0 TSI (220 hv), kesällä myös jälkimmäisen 280-hevosvoimainen versio. Vuoden lopulla markkinoille tuli plug-in-hybridimalli Passat GTE, jossa 1,4-litraisen bensiinimoottorin apuna on sähkömoottori. Yhdessä moottorit tuottavat 218 hevosvoiman tehon. 

Geneven autonäyttelyssä keväällä 2015 esiteltiin maastokelposempi Passat Alltrack, jonka maavara on 27,5 millimetriä normaalia farmarimallia korkeampi ja korissa on suojaavia muoviosia.

Facelift-mallin Volkswagen Passat B8 Variant.
Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2019 esiteltiin pienen kasvojenkohotuksen kokenut Passat. Uudistuksia olivat uudelleenmuotoillut puskurit ja etusäleikkö.

Lähteet
-------

1. ↑  2015 – Volkswagen Passat Car of the Year. Viitattu 14.4.2018. (englanniksi)
2. ↑  New Volkswagen Passat goes upmarket to fight BMW and Mercedes *Autocar*.  2.10.2014. Viitattu 14.4.2018. (englanniksi)
3. ↑  Volkswagen Passat 2014 Euro NCAP. Viitattu 14.4.2018. (englanniksi)
4. ↑  Volkswagen Passat Alltrack gets Geneva unveiling *Autocar*.  3.3.2015. Viitattu 14.4.2018. (englanniksi)
5. ↑  2019 VW Passat Euro Version Arrives In Geneva With New Look  5.3.2019. Motor1.com. Viitattu 16.9.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Volkswagen Passat (B8)** Wikimedia Commonsissa
**August Ivar Lindfors** (21. kesäkuuta 1872 Porvoo – 26. huhtikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja ja kauppaneuvos. 

Ivar Lindforsin vanhemmat olivat leipurimestari August Wilhelm Lindfors ja Wilhelmina Saarinko. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1891 ja teki useita opintomatkoja ulkomaille.

Lindfors toimi aluksi konttoristina eri yritysten palveluksessa. Hän oli saksalaisen Arthur Koppelin vientiliikkeen haaraosaston johtajana Helsingissä 1899–1918. Liike toi maahan muun muassa kapearaiteisten rautateiden kalustoa. Vuodesta 1918 alkaen Lindfors johti perustamaansa Ab Ivar Lindfors Oy:tä, joka harjoitti metalli- ja rakennusalan kauppaa ja maahantuontia. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1928.

Lindfors johti lisäksi vuodesta 1906 alkaen isänsä perustamaa makeisyritystä Porvoossa ja hän oli vaimonsa suvun omistaman Blomqvistien suklaatehtaan johtajana 1919–1925. Hän toimi Kymin Oy:n etuoikeudettomien saamamiesten edustajana yhtiön hallinnossa 1908–1912. Vuodesta 1925 Lindfors toimi Loviisa–Vesijärven kapearaiteisen rautatieyhtiön toimitusjohtajana, kunnes yhtiö myytiin Lahti Oy:lle 1943. Hän oli myös rautatieyhtiön pääomistaja.

Lindfors oli Helsingin kaupunginvaltuutettuna 1914–1940 ja hän oli valtuuston puheenjohtajana 1929–1935. Lindfors oli myös vuoden ajan Helsingin rahatoimikamarin puheenjohtajana, johti Helsingin satamalautakuntaa sekä vuodesta 1935 alkaen Suomen Satamaliittoa. Hän toimi Keskuskauppakamarin varapuheenjohtajana 1928–1937 ja 1946–1948 sekä puheenjohtajana 1948–1950. Lindfors oli Helsingin Makasiini Oy:n hallintoneuvoston jäsenenä, Helsingin Puhelinyhdistyksen hallituksen jäsenenä 1911–1918 ja Liittopankin hallintoneuvoston jäsenenä 1919–1931. 

Ivar Lindfors oli naimisissa 1894–1940 Ida Louise Blomqvistin kanssa ja vuodesta 1945 päätoimittaja Aili Wessbergin (ent. Theslöf) kanssa. Lindforsin poika Ragnar Lindfors (s. 1896) toimi Ab Ivar Lindfors Oy:n toimintaa vuodesta 1947 jatkaneen Oy Ilfors Ab:n johtajana isänsä jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  BiografiaSampo : Ivar Lindfors
2. 1 2 3 4 5 6  Aikalaiskirja 1934
3. 1 2 3 4 5  Täydentäviä yhtiötietoja : Ivar Lindfors Aktiebolag Osakeyhtiö, Pörssitieto G. Kock
4. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Villa Miniato talvella
**Villa Miniato** on Espoon Soukanrannassa sijaitseva jugendtyylinen huvila. Vuosina 1903–1904 rakennetun huvilan on suunnitellut arkkitehti Eliel Saarinen.

Huvilaa pidetään Espoon rakennustaiteellisesti arvokkaimpana asuinrakennuksena. Rakennus oli vuonna 1993 Museoviraston valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt -luettelossa. Uudessa vuoden 2009 inventoinnissa valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa Villa Miniatoa ei enää ole.

Huvilan rakennutti insinööri Knut Selin silloisesta Sökön kylästä ostamalleen palstalle ja se tunnettiin aluksi nimellä Villa Selin. Villa Miniatoksi rakennuksen nimesi Italiassa sijaitsevan San Miniaton kaupungin mukaan salaneuvos Alfred Nyberg, joka omisti huvilan vuosina 1905–1909. Villa Miniaton muita omistajia ovat olleet kenraali ja ministerivaltiosihteeri August Langhoff vuosina 1909–1917, kauppaneuvos Juho Kuosmanen vuosina 1920–1928 ja lääketieteen tohtori Kaarlo Tiisala vuosina 1928–1963. Kieltolain aikana huvilan laituri toimi salakuljetetun pirtun lastauspaikkana. Tiisalan perikunta omisti huvilan 1980-luvun alkuun, jolloin se myytiin tekstiilivientiä Neuvostoliittoon harjoittaneelle Matti Antikaiselle. Vuonna 1992 huvila pakkohuutokaupattiin. Omistaja on sen jälkeen vaihtunut useasti.

Keväällä 2010 rakennus oli myynnissä lähes 11 miljoonan euron kauppahintaan. Ostajan puuttuessa talo joutui kesällä 2013 pakkohuutokauppaan. Huhtikuussa 2014 talo oli jälleen ulosottoviraston huutokaupan kohteena, jolloin sen osti sijoitusyhtiö Ajanta Oy.

Miniatontie ja Miniatonkuja Espoon Soukassa on nimetty huvilan mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Myynnissä - Omakotitalo, Miniato Soukanranta, Espoo *Oikotie.fi*. Oikotie.fi.  Arkistoitu 28.6.2010. Viitattu 12.5.2010.
2. ↑  Soukan kaupunkipolku *Tietotori*. Espoon kaupunki. Viitattu 15.4.2010.
3. 1 2  Viikon nimi 12/2004: Miniatonkuja - Miniatogränden *espoo.eu*.  15.3.2004. Espoon kaupunki. Viitattu 15.4.2010.
4. 1 2 3  Villa Miniato  2009. Espoon perinneyhdistys Aurora ry. Viitattu 15.4.2010.
5. ↑  Espoo: Villa Miniato Museovirasto. Viitattu 31.8.2019.
6. ↑  Espoo Museovirasto. Viitattu 31.8.2019.
7. 1 2 3 4 5  Juha Sirén: Keskellä espoolaista lähiötä on valtava kivilinna, johon kuuluu 200 metriä omaa uimarantaa Helsingin Sanomat 13.2.2019. Viitattu 14.2.2021.
8. ↑  Jari Sedergren: Kun pirtu nousi maahan Espoossa....  *EE-mail - Kotiseutulegenda-sarja*, 1999, nro 5.  Espoon kaupunki. ISSN 1795-7052. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 15.4.2010.
9. ↑  Heiskanen Riitta: Jugendlinna Villa Miniato ajautui pakkohuutokauppaan Eliel Saarisen "pikku-Hvitträsk" Espoossa on rakennustaiteen helmi *Helsingin Sanomat*.  14.12.1992. Viitattu 3.12.2022.
10. 1 2  Miljoonatalo ei mennyt kaupaksi – edessä huutokauppa.  *Metro*, 20.5.2013. Artikkelin verkkoversio.
11. 1 2  Katja Rapeli, Teppo Ovaskainen: Harvinainen huutokauppa Espoossa: Osta linna – pelkkä käsiraha 150 000 €.  *Uusi Suomi*, 20.5.2013. Artikkelin verkkoversio.
12. ↑  Asunto-osakkeiden huutokauppa Espoossa
UTA:n McDonnell Douglas DC-10-30, joka on samanlainen kuin lennolla 772.
**UTA:n lento 772** oli ranskalaisen lentoyhtiön Union des Transports Aériensin reittilento Kongon tasavallan Brazzavillestä Tšadin N’Djamenan kautta Pariisiin. Libyan tiedustelupalvelun asettama pommi räjäytti sitä lentäneen DC-10-koneen Nigerin yllä 19. syyskuuta 1989. Turmassa kuolivat koneen kaikki 156 matkustajaa ja 15 miehistön jäsentä.

Ranskan viranomaiset epäilivät terroritekoa Libyan hallituksen kostoksi Ranskan osallistumisesta Libyan ja Tšadin väliseen konfliktiin. Maaliskuussa 1999 ranskalainen tuomioistuin tuomitsi iskusta kuusi libyalaista poissaolevina elinkautiseen vankeuteen. Yksi tuomituista oli Libyan tiedustelupalvelun johtajana toiminut Muammar Gaddafin lanko Abdullah Sanussi. Heinäkuussa 1999 Libyan hallitus maksoi uhrien omaisille 200 miljoonan frangin korvauksen. Myöhemmin Libya suostui maksamaan vielä lisäkorvauksia.

Lentokoneen turmapaikka sijaitsee Ténérén autiomaassa Termitvuoriston koillispuolella. Uhrien omaiset pystyttivät sinne vuonna 2007 muistomerkin, joka esittää kompassin sisällä olevaa DC-10:iä.

Lähteet
-------

1. ↑  Ronald Bruce St John: *Historical Dictionary of Libya, fourth edition*, s. 82–84, 224. Lanham–Toronto–Oxford: The Scarecrow Press, 2006. ISBN 978-0-8108-5303-4.
2. ↑  Comission d’Enquête sur l’accident survenu le 19 septembre 1989 dans le désert du Ténéré (Niger) à l’avion DC-10-30 immatriculé N 54629: Rapport final (PDF) *bea.aero*. Viitattu 21.4.2012. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Onnettomuuden tutkinnan loppuraportti (ranskaksi)
* Les Familles de l'Attentat du DC10 d'UTA (ranskaksi)
* Google Sightseeing: UTA Flight 772 Memorial (englanniksi)
**Buddhalainen Dharmakeskus** Helsingissä perustettu buddhalaisuuden maallikkoharjoittajien yhteisö. Yhteisön perusti Ngakpa Maitreya Pekka Airaksinen vuonna 1981, ja se rekisteröityi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi vuonna 1998.

Dharmakeskuksen harjoitus pohjautuu mahayana- ja vajrayana-buddhalaiseen perinteeseen.*lähde?* Yhteisö järjestää säännöllisesti meditaatioretriittejä ja -kursseja, ja se omistaa kaksi meditaatiokeskusta: Tiibetin taiteen keskus Loimaalla ja Samje-retriittikeskus Siikaisissa. Samje-keskuksessa sijaitsee maailman pohjoisin stupa.

Dharmakeskuksen toiminta ei ole sen historian aikana ollut kovin avointa ulkopuolisille, mutta yhteisö on muuttunut avoimemmaksi, kun yleisön kiinnostus meditaation ja tiibetiläiseen buddhalaisuuteen on kasvanut. Vuonna 2018 yhdyskunnan varsinaisten jäsenten määrä oli 45.

Dharmakeskuksen yhteydessä toimii myös Dharmakustannus, joka julkaisee suomennoksia buddhalaisuuden perusteoksista sekä Airaksisen musiikkia.

Aiheesta muualla
----------------

* Buddhalainen Dharmakeskus
* Dharmakeskus Facebookissa
* Dharmakustannus
* Samje-retriittikeskus

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Buddhalainen Dharmakeskus *Uskonnot Suomessa*.  11.4.2018.  Arkistoitu 21.1.2021. Viitattu 16.4.2020.
2. 1 2  Hakkarainen, Jari: Salaperäinen buddhakoulu avasi ovensa: Loimaalla toimii Suomen ainoa Tiibetin taidekeskus *YLE Uutiset*.  19.10.2017. Viitattu 16.4.2020.
3. ↑  Vanhalle uutta käyttöä *Siikaisten kunta*.  2023. Viitattu 13.2.2023.
4. ↑  Taidekeskus *SAMJE retriitti- ja taidekeskus*.  2023. Viitattu 13.2.2023.
**Landeli Group** on suomalainen elintarvikealan yritys. Landelin merkkejä ovat Maalaistuote Vataja, Pajuniemi, Lihatukku Jouni Partanen ja Lihajaloste Korpela.

Lihajaloste Korpela myytiin Landeli Groupille vuonna 2020. Korpelan liikevaihto on ollut noin 30 miljoonaa euroa vuodessa.
Perheyritys Korpela oli perustettu vuonna 1958. Yrityksen tehtaat ovat Huittisissa ja Honkajoella sekä myymälät Kankaanpäässä ja Huittisissa. Korpelan osto kaksikertaisti Landelin liikevaihdon.
Vuonna 2001 Korpela osti konkurssiin menneen Huittisten Lihapoikien tuotantotilat ja tuotemerkit.

Yritys on joutunut syytösten ja boikottien kohteeksi, ilmeisesti omistaja Sergei Medvedevin nimen vuoksi, vaikka hän on Suomen kansalainen.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Söderlund, Pekka: Lihajaloste Korpela Oy osaksi Landeli Groupia – yrityskaupalla ei vaikutusta henkilöstöön *Satakunnan Kansa*.  3.9.2020. Viitattu 15.11.2020.
3. ↑  Leppilahti, Päivi: Kankaanpääläisiä lihanjalostajia omistukseensa hankkinut Landeli Group aloitti yt-neuvottelut – "Kilpailu on kovaa ja korona on vaikuttanut rajusti yhtiön liikevaihtoon" *Satakunnan Kansa*.  8.10.2020. Viitattu 15.11.2020.
4. ↑
5. ↑  AL: Lihajaloste Korpela jatkaa Huittisten Lihapoikien tehtaassa | Ruokatieto Yhdistys *Ruokatieto.fi*.  Arkistoitu 17.11.2020. Viitattu 15.11.2020.
6. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Landeli Group > Korpela
Harboen tunnetuin olutmerkki on Bear Beer.
**Harboes Bryggeri** on tanskalainen Skælskørissa vuonna 1883 perustettu panimo.

Harboen panimon perustivat vuonna 1883 veljekset Jørgen ja Adolph Harboe yhdessä kauppias Jørgen Lotzin kanssa. Panimon nimi oli aluksi Harboe & Lotzs Bryggeri. Jørgen Harboen poika Gunner pätevöityi Saksassa panimomestariksi ja aloitti baijerilaistyyppisen oluen valmistuksen vuonna 1884. Gunnerin poika Frederik jatkoi toimintaa vuonna 1910 ja Frederikin poika, nimeltään myös Gunner, vuonna 1946. Vuonna 1949 yrityksen nimeksi tuli Harboes Bryggeri ja siitä tuli osakeyhtiö vuonna 1957. Panimon tunnetuin tuote Bjørne Bryg (engl. Bear Beer) lanseerattiin vuonna 1974. Vuonna 1984 yrityksen johtoon nousi Gunner Harboen vävy, saksalaissyntyinen Bernhard Griese.

Harboen panimo perusti entisen Itä-Saksan alueelle Darguniin vuonna 1991 Darguner Brauerein. Seuraavana vuonna Harboes Bryggeri osti Viron Haljalassa sijainneen AS Viru Õlu -panimon. Keväällä 2021 suomalainen yrittäjä Samu Saarikoski osti Haljalan panimon tilat ja laitteet Harboesilta. Tiloissa oluen valmistusta jatkoi Pyynikin käsityöläispanimo.

Harboes Bryggeri on Tanskan kolmanneksi suurin panimoalan yritys. Bear Beer ja Darguner -oluiden lisäksi yritys valmistaa muun muassa muita mallaspohjaisia juomia, energiajuomia sekä mehuja. Yritys on listattu Nasdaq Copenhagen -pörssiin.

Katso myös
----------

* Luettelo Kööpenhaminan pörssissä noteeratuista yhtiöistä

Lähteet
-------

1. ↑  A family and a company *harboe.com*. Harboes Bryggerin kotisivu. Viitattu 28.6.2022.
2. ↑  The long journey *harboe.wpengine.com*. Harboes Bryggerin kotisivu.  Arkistoitu 28.6.2022. Viitattu 28.6.2022.
3. ↑  Heikki Kahkonen: Haljalan panimon uudet ostojärjestelyt varmistavat Pyynikin Brewing Companyn kasvun ja juomien valmistuksen aloittamisen täydellä teholla Virossa *Viisi tähteä*.  22.4.2021. Viitattu 28.6.2022.
4. ↑  Time never stands still *harboe.com*. Harboes Bryggerin kotisivu. Viitattu 28.6.2022.
**Martti Yrjänä Harva** (vuoteen 1927 **Holmberg**, 14. lokakuuta 1920 Helsinki – 6. heinäkuuta 2010 Porvoo) oli suomalainen vuorineuvos ja yritysjohtaja.

Harva toimi vuodesta 1970 vuoteen 1987 Helsingin Puhelinyhdistyksen toimitusjohtajana. Hän seurasi tehtävässä Sven Jalavistoa. Ennen siirtymistään yrityksen toimitusjohtajaksi hän työskenteli HPY:n apulaisjohtajana vuosina 1957–1960, teknisenä johtajana vuosina 1961–1970 ja varatoimitusjohtajana vuosina 1966–1970.

Harva tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1939 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1949. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli vuoteen 1957 Turun kaupungin puhelinlaitoksen käyttöinsinöörinä. Vuosina 1955–1956 hän täydensi opintojaan Michiganin yliopistossa Ann Arborissa saatuaan ASLA-stipendin.

Harvan luottamustehtäviin lukeutuivat muun muassa Sähköinsinööriliiton hallituksen puheenjohtajuus 1965–1970, Puhelinlaitosten liiton puheenjohtajuus 1966–1987, Oy Heltelin hallituksen puheenjohtajuus 1984–1988 ja Datatie Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtajuus 1985–1988. Harvalle myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi vuonna 1977. Hän sai myös Suomen Leijonan ritarikunnan ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkit. Sotilasarvoltaan Harva oli reservin insinöörikapteeni (1970).

Martti Harvan isä oli professori, uskontotieteilijä Uno Harva ja hänen äitinsä oli lastenkirjailija Elin Munsterhjelm. Hänen puolisonsa vuodesta 1947 oli arkkitehti Armi Eina Irmeli Seppola.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 186 (Viitattu 3.7.2019)
2. ↑  Vuorineuvos Martti Harva.  *Helsingin Sanomat*, 7.8.2010. Artikkelin verkkoversio.
3. 1 2 3 4 5  Parviala, Asko: Vuorineuvos Martti Harva (1920–2010). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 2.1.2010
4. ↑  Fraser, Ole (toim.): *Suomen Sähköinsinööriliitto r.y. Matrikkeli. Finlands Elektroingenjörsförbund r.f. Matrikel 1926–1951*, s. 82. Helsinki: Suomen Sähköinsinööriliitto, 1951.

Kirjallisuutta
--------------

* *HPY:n muutoksen vuosikymmenet: vuorineuvokset Martti Harva ja Kurt Nordman kertovat, miten Helsingin puhelinyhdistys muuttui tietoliikennekonserniksi*, 2002, toim. Risto Niku

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Kunnossapitotarveselvitys** tarkoittaa kirjallista selontekoa, jossa asunto-osakeyhtiön hallitus selvittää yhtiön rakennusten ja kiinteistöjen kunnossapitotarpeen. Hallitus esittelee selvityksen yhtiökokoukselle. Asunto-osakeyhtiölaki sisältää säännöksen kunnossapitotarveselvityksestä.

Kunnossapitotarveselvitykseen on kirjattava ainakin ne korjaustarpeet, jotka vaikuttavat olennaisesti asunto-osakeyhtiön asuntojen käyttämiseen, yhtiövastikkeeseen tai muihin osakkaan kustannuksiin. Tällaisia toimenpiteitä ovat esimerkiksi ikkuna-, julkisivu- ja putkiremontti.

Selvitys kattaa seuraavat viisi vuotta yhtiökokouksesta lukien. Jos viiden vuoden aikana ei ole tarvetta edellä mainitun kaltaisille korjaustoimenpiteille, riittää, että tilanne todetaan selvityksessä. Korjaustarpeita ei siis tarvitse keksiä väkisin. 

Taloyhtiön hallituksen voi olla tarpeen hankkia selvityksen tueksi asiantuntijalausunto, kuten kuntoarvio, kuntotutkimus tai pitkän tähtäimen suunnitelma. 

Kunnossapitotarveselvityksen tarkoituksena on kiinnittää taloyhtiön hallinnossa toimivien henkilöiden (hallituksen jäsenet, isännöinti, tilin- tai toiminnantarkastaja sekä osakkeenomistajat) huomio pitkäjänteiseen kiinteistönpitoon ja tulevien toimenpiteiden rahoituksen järjestämiseen. Kunnossapitotarveselvityksen ansiosta kiinteistön kunnon seuranta ja hoito on järjestäytyneempää ja määrätietoisempaa. Samalla myös osakas saa ajankohtaista tietoa omaisuutensa kunnosta.

Lähteet
-------

* *Asunto-osakeyhtiölaki*. Valtion säädöstietopankki Finlex, 01.07.2010. Verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
**Oy Roberts Ab**  on Turussa toimiva konditorioiden ja jäätelönmyyntipisteiden tarvitsemia raaka-aineita valmistava ja markkinoiva perheyritys. Sen päätuotteena ovat hillot, mutta se toimittaa myös muita leivonnaisten raaka-aineita kuten jauhoseoksia, hedelmäsäilykkeitä, rasvoja, kreemejä, kuorrutteita ja kakkupohjia. Konditorioille ja jäätelöbaareille se välittää myös työvälineitä ja tarvikkeita kuten pakkausmateriaaleja. Ammattituotteiden lisäksi Roberts tuottaa kuluttajille marjamehuja, hilloja ja marmeladeja sekä omalla merkillään että Pirkka- ja muilla kaupan tuotemerkeillä.
Yritys valmistaa vuosittain yli kolme miljoonaa kiloa hilloja, marmeladeja ja muita leivonnaisten täytteitä.

Historiaa
---------

Robert Roberts perusti Roberts AB:n vuonna 1910 Ruotsin Örebrohon liikeideanaan virvoitusjuomauutteiden valmistus ja myynti. Vuonna 1915 yritys avasi haarakonttorin Suomeen. Tästä syntyi Suomeen itsenäinen yhtiö, jolla ei 1970-luvun jälkeen ole enää ollut omistuksellista sidettä Ruotsissa toimivaan Roberts AB:hen. Virvoitusjuomauutteet kuuluvat yhä Robertsin tuotevalikoimaan, mutta toisin kuin Ruotsin entisellä emoyrityksellä, vain pienellä osuudella.

Perheyrityksen toimintaa johtaa jo viides sukupolvi. Vuodesta 1994 yrityksen johdossa on ollut Mikko Roberts.

Palkintoja ja tunnustuksia
--------------------------

Elintarviketeollisuusliitto valitsi vuonna 2013 Robertsin Marjajuoman Vuoden Tähtituote-kilpailun finalistiksi. Anuga 2013 –elintarvikemessuilla Saksan Kölnissä yrityksen Berry Smoothie -sarja valittiin yhdeksi kiinnostavimmista ja innovatiivisimmista uutuuksista. Turun Yrittäjät palkitsi Mikko Robertsin ja tämän puolison Satu Salmen 2014 Vuoden Yrittäjäperhe -tunnustuspalkinnolla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Roberts Ab Oy, Taloussanomien yrityshaku. Viitattu 10.8.2014.
2. ↑  Tuotteet (Arkistoitu – Internet Archive), Roberts.fi. Viitattu 10.8.2014.
3. 1 2 3 4  Vuoden Yrittäjäperhe 2014 tunnustuspalkinto Robertsille (Arkistoitu – Internet Archive), Y-lehti, Suomen Yrittäjät 21.5.2014. Viitattu 10.8.2014.
**Saalilainen suku** eli **frankkilainen suku** (saks. *Salier*) oli hallitsijasuku, joka hallitsi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa vuosina 1024–1125. Sukuun kuului neljä keisaria ja yksi paavi.

Epävarman tiedon mukaan saalilainen suku olisi polveutunut Widoneiksi ja Lambertineiksi kutsutusta frankkilaisesta aatelissuvusta. Suvun varhaisin tunnettu edustaja oli 800-luvun lopussa elänyt kreivi Werner, joka hallitsi Nahegaun, Wormsgaun ja Speyergaun kreivikuntia. Wernerin poika Konrad Punainen sai vuonna 944 Lothringenin herttuan arvon ja nai keisari Otto Suuren tyttären Liutgartin. Konradin pojanpojasta tuli vuonna 996 paavi Gregorius V.

Suvun ensimmäinen keisari oli Konrad II, joka valittiin Saksan kuninkaaksi vuonna 1024, kun saksilaisen suvun viimeinen keisari Henrik II Pyhä kuoli ilman perillistä. Konrad II kruunattiin keisariksi kolme vuotta myöhemmin. Häntä seurasivat keisareina hänen poikansa Henrik III, pojanpoikansa Henrik IV ja pojanpojanpoikansa Henrik V. Edeltäjistään poiketen saalilaisen suvun hallitsijat käyttivät valtansa tukena alhaissäätyisiä virkamiehiä, ministeriaaleja. Keisarin ja keskushallinnon valta oli mahtavimmillaan Henrik III:n aikana, mutta Henrik IV:n aikana alkoi niin sanottu investituurariita, pitkään kestänyt valtataistelu paavien ja keisareiden välillä. Saalilainen suku sammui Henrik V:n kuollessa ilman perillistä vuonna 1125. Uudeksi hallitsijaksi tuli Saksin herttua Lothar III, ja hänen jälkeensä alkoi vuonna 1138 Hohenstaufenin suvun valtakausi.

Sukua alettiin kutsua saalilaiseksi suvuksi vasta 1100-luvun alussa. Nimi viittaa todennäköisimmin saalilaisiin frankkeihin, jotka muistettiin laatimastaan saalilaisesta laista. Kronikoitsija Otto Freisingiläinen käytti suvun hallitsijoista nimitystä "saalilaiset kuninkaat", ilmeisesti luodakseen mielleyhtymän varhaisempiin hallitsijoihin.

Saalilaisen suvun valtakautena rakennettiin muun muassa Speyerin tuomiokirkko.

Suvun hallitsijat
-----------------

* Gregorius V, paavi 996–999
* Konrad II, Saksan kuningas vuodesta 1024, keisari 1027–1039
* Henrik III, Saksan kuningas vuodesta 1039, keisari 1046–1056
* Henrik IV, Saksan kuningas vuodesta 1056, keisari 1084–1106
* Konrad II, nimellinen Saksan kuningas (nimellä Konrad III) 1087–1098, Italian kuningas 1093–1098
* Henrik V, Saksan kuningas vuodesta 1106, keisari 1111–1125

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Tietosanakirja* (1916), p. 589–590 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 10.7.2021.
2. 1 2 3  Hubertus Seibert: Salier (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (2005), Deutsche Biographie. Viitattu 10.7.2021.
3. ↑  Salian Dynasty (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 10.7.2021.
4. 1 2  Brian A. Pavlac & Elizabeth S. Lott: *The Holy Roman Empire: A Historical Encyclopedia*, s. 67–68. ABC-CLIO 2019. Google Books (englanniksi)
Kiowa-apache -päällikkö Essa-queta.
**Kiowa-apachet** ovat eräs Yhdysvaltain alkuperäisistä etnisistä ryhmistä. Heistä on historiassa ensimmäinen maininta jo vuodelta 1682, jolloin ranskalaisen tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle käytti kansasta nimeä *gattacha*. Heidän omakielinen nimensä oli *Nadíísha-dena* (meidän kansamme).

Kiowa-apachet kuuluvat athabaskan murreryhmään, ja heidän on yleisesti uskottu olleen jo varhaisella ajalla apacheista irtaantunut kansanosa. Huolimatta näiden kahden kansan toisiaan muistuttavasta murteesta tämä olettamus on väärä. Kiowa-apachein oman perimätiedon mukaan he kuulivat apacheista ensimmäisen kerran vasta 1800-luvulla, eivätkä ole koskaan kuuluneet samaan kansakuntaan. 

Kiowa-apachet omaksuivat 1700-luvun aikana preerian metsästäjien kulttuurin. He tulivat Montanasta kiowien mukana 1800-luvun alkuvuosina Arkansasjoen varrelle ja esiintyivät kiowain liittokuntaan kuuluvana heimona.

Lähteet
-------

* Mooney, James*Calendar History of The Kiowa Indias*, 2010, ISBN 1428647953
* Virrankoski, Pentti *Yhdysvaltain ja Kanadan intiaanit* 1994, ISBN 951-717-788-7

### Viitteet

1. ↑  Mooney, James s. 248. Viitattu 17.7.2010.
2. ↑  Mooney s. 246. Viitattu 17.7.2010.
3. ↑   Virrankoski s. 192. Viitattu 17.7.2010.
Yrjö Parrakas, Lucas Cranach vanhemman maalaama muotokuva 1530-luvun lopulta.
**Yrjö Parrakas** tai **Yrjö Rikas** (saks. *Georg der Bärtige*, *Georg der Reiche*; 27. elokuuta 1471 Meissen – 17. huhtikuuta 1539 Dresden) oli Saksin herttua ja Meissenin rajakreivi vuosina 1500–1539. Hänet muistetaan Martti Lutherin ja uskonpuhdistuksen vastustajana.

Yrjö Parrakkaan isä oli Albrekt Rohkea, joka sai vuoden 1485 Saksin jaossa Meissenin alueen ja herttuan arvon. Yrjöstä koulutettiin aluksi kirkonmiestä, mutta isoveljensä kuoltua hänet nimitettiinkin vuonna 1488 vain 17-vuotiaana herttuakunnan käskynhaltijaksi Albrektin ollessa sotaretkellä. Vuonna 1500 isänsä seuraajaksi tullut Yrjö vaihtoi viisi vuotta myöhemmin Freibergin ja Wolkensteinin nuoremman veljensä Henrikin perimään Friisinmaan käskynhaltijuuteen, jonka hän tosin myi vuonna 1515 Burgundin herttua Kaarlelle 100 000 floriinilla päästäkseen eroon kapinoivasta alueesta.

Yrjö kannatti katolisen kirkon uudistamista ja suhtautui aluksi myötämielisesti reformaattorien aloitteisiin. Hän järjesti vuoden 1519 Leipzigin disputaation ja yhtyi vuoden 1521 Wormsin valtiopävillä esitettyihin valituksiin kirkon anekaupasta ja annaateista. Martti Lutherin ajauduttua avoimeen konfliktiin kirkon kanssa Yrjöstä tuli kuitenkin yksi Lutherin näkyvimpiä vastustajia Saksassa. Hän pyrki kaikin keinoin estämään luterilaisuuden leviämisen omassa valtakunnassaan, turvautuen sensuuriin ja karkotuksiin. Samaan aikaan hänen serkkunsa vaaliruhtinas Fredrik Viisas oli Lutherin tärkein suojelija ja myös hänen veljensä Henrik asettui uskonpuhdistajien puolelle. Kun Luther käänsi Raamatun saksaksi, Yrjö määräsi sihteerinsä Hieronymus Emserin tekemään kilpailevan saksannoksen, johon hän itse kirjoitti esipuheen. Yrjön johdolla Saksan katoliset ruhtinaat muodostivat vuonna 1525 niin sanotun Dessaun liiton.

Yrjö Parrakas sai liikanimensä siitä, että jäätyään leskeksi vuonna 1534 hän lopetti partansa leikkaamisen. Hänen puolisonsa oli Puolan prinsessa Barbara, kuningas Kasimir IV:n tytär. Heidän poikansa kuolivat ennen isäänsä, joten kruunu periytyi Yrjön veljelle Henrikille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Elisabeth Werl: Georg der Bärtige (oder der Reiche) (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1964), Deutsche Biographie. Viitattu 26.9.2017.
2. 1 2 3 4 5  George (The Bearded) of Saxony (englanniksi) *New Catholic Encyclopedia* (2003), Encyclopedia.com. Viitattu 26.9.2017.
3. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1908), s. 999 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 25.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yrjö Parrakas** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Madonna de la Charité, El Grecon mukaan

|  |  |
| --- | --- |
| Taiteilija | 
Helene SchjerfbeckView and modify data on Wikidata  |
| Päivämäärä | 
1941View and modify data on Wikidata  |
| Lajityyppi | 
Uskonnollinen taideView and modify data on Wikidata  |
| Materiaali | 
öljyväri ja kangas (d)View and modify data on Wikidata  |
| Mitat (K × L) | 
46,00  × 33,00  cmView and modify data on Wikidata  |
| Kokoelma | 
KansallisgalleriaView and modify data on Wikidata  |
| Sijainti | 
AteneumView and modify data on Wikidata  |
| Inventaarionumero | 
A-2005-119View and modify data on Wikidata  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Madonna de la Charité, El Grecon mukaan** on suomalaisen taiteilijan Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1941. Maalaus kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin ja kooltaan se on 46 × 33 cm.

Ateneumin taidemuseon *Madonna de la Charite, El Grecon mukaan* on yksi hänen 1940-luvun El Greco -töistään. Näitä on useita. Schjerfbeck maalasi 1940-luvulla suurimman osan töistään "El Grecon mukaan", mutta ensimmäisen jo vuonna 1928. Aiheena 1940-luvulla niissä ovat useimmiten erilaiset madonnatyypit. Schjerfbeck oli kiinnostunut El Grecon taiteesta kauan. Hän näki eläessään omien sanojensa mukaan "yhden aidon El Grecon teoksen ja yhden kyseenalaisen", mutta näki El Grecon maalauksista mustavalkoisia kuvia aikakauslehdissä ja kirjoissa. Häneen vetosi El Grecon dramaattisuus, ylivirittyneisyys ja El Grecon taiteen herkät ihmiset.

Schjerfbeckin *Madonna de la Charite* (Armeliaisuuden madonna) on uustulkinta El Grecon Illescasin katedraalissa olevasta suuresta maalauksesta, johon Schjerfbeck paneutui edellisenä vuonna 1940 taidekauppias Gösta Stenmanilta saamansa ranskankielisen El Greco -teoksen pohjalta. Hän maalasi näitä *Madonna de la Charite, El Grcon mukaan* -maalauksia kaksi tuona vuonna teoksen mustavalkoisen kuvan inspiroimana. Schjerfbeckin värit olivat näissä maalauksissa hänen omiaan ja poikkeavat alkuperäisteoksesta. Vaalea yleisvaikutelma, jota hallitsee himmeä liila, tumma tausta ja kasvojen vihertävä harmaanruskea väri ovat hänen valintojaan. Grecomaista dramatiikkaa hän teki maalaamalla etumuksen vaaleaksi ja tekemällä siveltimellä tummia vetoja madonnan kasvoihin ja kaulaan. Hän tavoitti maalauksiinsa loistavasti madonnan kasvojen äärettömän hellän ja herkän ilmeen. Maalauksen madonna katsoo alaspäin.

Toinen vuoden 1941 *Madonna de la Charité* -maalaus Schjerfbeckiltä on yksityiskokoelmassa Tukholmassa hieman suurempana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  ""Kaikista vieraista vaikutteista huolimatta minä luon teokseni... Kaikki kauneus vain rikastuttaa meitä"", *Helene Schjerfbeck 150 vuotta*. Leena Ahtola-Moorhouse. Helsinki: Ateneumin taidemuseo, 2012. ISBN 978-951-53-3438-1.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Madonna de la Charite, El Grecon mukaan.  (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Neitsyt Maria, El Grecon mukaan.  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Pekka Anton Wikström** (12. elokuuta 1938 Viipuri – 5. huhtikuuta 2011 Kemi) oli suomalainen teollinen muotoilija ja yksi alan pioneereja Suomessa.

Wikström valmistui metallitaiteilijaksi Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1964. Hänen lopputyönsä *Auton sisätilatutkimus* oli tiettävästi ensimmäinen suomalainen ergonomiaa käsitellyt tutkimus. Hän oli opiskeluaikanaan työssä Olli Kuusen arkkitehtitoimistossa suunnitellen asuintalojen kiintokalusteita sekä Korson kirkon alttarihopeat. Valmistuttuaan Wikström oli työssä Matti Halmeen sisustustoimistossa suunnitellen sairaaloiden kiintokalusteita, suurkeittiö- ja sähkölaitteita. Hän oli 1960-luvulla myös kotitalouskoneita valmistaneen Oy Slev Ab:n palveluksessa suunnitellen sähköliesiä, sähkölämmittimiä ja sähkökiukaita, muun muassa vuosina 1968–1972 valmistetun pyöreän punaisen Saunamatic-sähkökiukaan.

Pekka Wikströmillä oli oma suunnittelutoimisto 1970-luvun alusta aina vuoteen 1992 saakka. Hän oli vuodesta 1970 alkaen mukana Kone Oy:n instrumenttitehtaan (silloin vielä Ollituote Oy) sairaalalaitteiden tuotekehitysryhmässä ja suunnitteli potilasvalvontalaitteita ja kliinisen kemian analysaattoreita. Muita Wikströmin suunnittelemia tuotteita olivat esimerkiksi Olli-sähköpaimenet, säteilynvalvontamittarit ja lentoasemien videonäytöt.

Wikström oli vuodesta 1990 alkaen vs. erikoissuunnittelijana Lapin yliopiston Kemin muotoilukeskuksessa ja sen jälkeen tuntiopettajana Vantaan käsi- ja taideteollisessa oppilaitoksessa sekä tuotesuunnittelijana ja mallinrakentajana Venla-Tuote Oy:ssä. Hän harrasti huonekalujen entisöintiä ja toimi 1990-luvulla entisöinnin ohjaajana Keminmaan kansalaisopistossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Designarkisto : Pekka Wikström (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Pekka Wikström, Helsingin Sanomat Muistot 5.4.2011
3. 1 2 3 4  Sari Muinonen : Pekka Wikström (1938–2011), Elinkeinoelämän keskusarkisto  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Neuvostoliittoinstituutti** oli vuosina 1947–1992 toiminut Suomen opetusministeriön alainen valtion tutkimuslaitos, jonka tehtävä oli koordinoida ja suorittaa Neuvostoliittoon liittyvää tieteellistä tutkimusta ja edistää Suomen ja Neuvostoliiton välistä tieteellistä ja sivistyksellistä yhteistyötä. Ensimmäisen kerran instituutista säädettiin lailla vuonna 1947 sotien jälkeiseen Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden uudelleenjärjestelyyn liittyen.
Instituutista tuli 1970-luvulla osa Suomen virallista ulkopolitiikkaa. 

Jälkeenpäin, 1990- ja 2000-luvuilla esitettiin näkemyksiä, että Neuvostoliittoinstituutti ei voinut alun jälkeen harjoittaa varsinaista Neuvostoliiton tutkimusta eli länsimaistyyppistä sovjetologiaa, koska tällainen ei sopinut Neuvostoliitolle eikä Suomen virallisen ulkopolitiikan linjaan. 

Neuvostoliiton hajottua instituutin toimintaa jatkoi Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti, jonka toiminnassa painottui asiantuntijuuden ja julkaisutoiminnan lisäksi kirjastopalvelujen tarjoaminen venäjäksi ja muilla entisen Neuvostoliiton kielillä. Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti lakkautettiin vuonna 2012, ja sen toimintaa jatkoi Cultura-säätiö. Lisäksi vuonna 1996 perustettiin Helsingin yliopiston yhteyteen Aleksanteri-instituutti, jonka tehtäväksi annettiin Venäjää ja itäistä Eurooppaa koskevan tutkimuksen ja opetuksen koordinointi, jotka olivat aikaisemmin ainakin osittain kuuluneet Neuvostoliittoinstituutille. 

Neuvostoliittoinstituutti toimi Helsingissä, vuodesta 1975 omissa tiloissaan Eiran Armfeltintiellä, joka oli lähellä Tehtaankadulla sijainnutta Neuvostoliiton suurlähetystöä. Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti muutti vuonna 1993 tilastokeskuksen entisiin tiloihin Annankadulle. Instituutin johtajana jatkoi Neuvostoliittoinstituuttia 1980-luvulta lähtien johtanut Valdemar Melanko.

Lähteet
-------

1. ↑   Neuvosto-instituutti Eiran palatsissa (arvostelu Ville Pernaan väitöskirjasta 24.2.2002) *Helsingin Sanomat*. Viitattu 28.10.2008.
2. ↑  Venäjän-tutkimus tuuliajolla? / kappale Suomalaisen sovjetologian lyhyt historia *helsinki.fi*. Viitattu 28.10.2008.
3. ↑  Laki Venäjän ja Itä-Euroopan instituutista 4.9.1992/857 *Finlex-lakitietokanta*. Viitattu 28.10.2008.
**Chris Sawyer's Locomotion** on Chris Sawyer Productionsin kehittämä ja Atarin julkaisema simulaatio- ja strategiapeli, joka on julkaistu vuonna 2004 Windowsille.

Pelaaminen
----------

Pelin pelaaminen on samankaltaista kuin *Transport Tycoonissa*. Pelaaja rakentaa teitä ja rautateitä ja käyttää rekkoja, junia ja laivoja tavaroiden ja matkustajien kuljettamiseen kaupunkeihin ja tehtaisiin pelikartalla. Nopeammin ja pidemmälle kuljettamalla pelaajan saama maksu on suurempi. Pelissä on kysyntä ja tarjonta, jossa rakennukset tuottavat yhtä kuljetettavaa ja vaativat toista.

Kehitys
-------

*RollerCoaster Tycoon 2:n* jälkeen pelin kehittäjä Chris Sawyer siirtyi kehittämään *Locomotionia* seuraajaksi *Transport Tycoonille*. Sawyerin mukaan *Locomotion* (2004) on "henkinen seuraaja" *Transport Tycoonille*.

Vastaanotto
-----------

Sawyerin *RollerCoaster Tycoonin* jälkeen pelille ei ollut niin suurta kiinnostusta ja se ei saanut merkittävää huomiota.

Peli sai IGN:n arvostelussa arvosanaksi 5.8/10. Arvostelussa peliä kutsuttiin turhauttavaksi: käyttöliittymä, tekoäly ja grafiikka ja äänet saivat kritiikkiä.

Peli sai GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 6.8/10.

Arvosteluissa peliä on verrattu *Transport Tycooniin* ja kiinnitetty huomiota seikkaan, että peli ei ole juurikaan kehittynyt kymmenessä vuodessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Chris Sawyer's Locomotion by Jaguars! *lparchive.org*. Viitattu 6.6.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Wesley Yin-Poole: A big interview with Chris Sawyer, the creator of RollerCoaster Tycoon *eurogamer.net*.  3.3.2016. Viitattu 5.6.2022. (englanniksi)
3. ↑  Mike Rose: Chris Sawyer on his reentry back into video games *gamedeveloper.com*.  19.7.2013. Viitattu 5.6.2022. (englanniksi)
4. 1 2 3  Dan Adams: Locomotion Review *ign.com*.  6.10.2004. Viitattu 6.6.2022. (englanniksi)
5. 1 2  Jason Ocampo: Chris Sawyer's Locomotion Review *gamespot.com*.  27.9.2004. Viitattu 6.6.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *Chris Sawyer's Locomotion* MobyGamesissa (englanniksi)
**Toivo Henrik Rintala** (24. lokakuuta 1876 Sysmä – 16. joulukuuta 1953 Pori) oli suomalainen toimitusjohtaja, joka teki pitkän uran edistysmielisessä osuustoimintaliikkessä. Hän oli Osuusliike Kansan johtajana lähes 40 vuoden ajan ja toimi myös SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922.

Elämä
-----

Sysmän Toivolassa syntyneen Rintalan vanhemmat olivat talollinen Otto Henrik Olavinpoika Rintala (1836–1899) ja Anna Loviisa Eerikintytär Hakala (s. 1847). Kansakoulun jälkeen hän valmistui kauppaopistosta vuonna 1902 ja työskenteli lyhyen aikaa puutavara-alalla Loviisassa. Vielä samana vuonna Rintala valittiin vastaperustetun Porin Työväen Osuuskaupan (myöh. Osuusliike Kansa) ensimmäiseksi johtajaksi.

Rintala liittyi Porin Työväenyhdistykseen heti paikkakunnalle muutettuaan. Vuoden 1905 suurlakon aikana hän oli toinen Porin suurlakkomitean nimeämistä järjestyskaartin päälliköistä. Vuonna 1906 Rintala oli perustamassa sanomalehti *Sosialidemokraattia*, ja vuotta myöhemmin hänet valittiin Eetu Salinin kanssa Porin kaupunginvaltuustoon ensimmäisinä sosialidemokraatteina.

Vuonna 1917 Rintala muutti Viipuriin, jossa hän työskenteli Viipurin Osuusliikkeen toimitusjohtajana. Rintala toimi myös Viipurin läänin elintarvikekomitean puheenjohtajana. Elokuussa 1918 hän palasi Poriin entiseen tehtäväänsä Osuusliike Kansan toimitusjohtajaksi.

Rintala oli kansanedustajana vuosina 1919–1922 ja presidentin valitsijamiehenä vuoden 1931 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa Rintala toimi Porin kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajana 1922–1940 ja hän kuului myös Porin kaupunginhallitukseen. Lisäksi Rintala oli muun muassa Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtaja 1924–1930. Hänen valtakunnallisia luottamustoimiaan oli muun muassa OTK:n hallintoneuvoston puheenjohtajuus 1926–1946. Rintala jäi eläkkeelle Osuusliike Kansan toimitusjohtajan paikalta vuonna 1945. Hän kuoli Porissa 77-vuotiaana joulukuussa 1953.

Perhe
-----

Toivo Rintalan ensimmäinen puoliso oli porilainen Hilda Irene Selin (1882–1917), jonka kanssa hän avioitui 1904. Leskeksi jäätyään Rintala meni 1918 naimisiin latvialaistaustaisen Anna Maria Kaulinin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  .aspx Toivo Rintala *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta. Viitattu 6.1.2016.
2. 1 2 3 4 5 6  *Kuka kukin on 1954 : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 709. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
3. ↑  Seppälä, Aarne: *Valosta varjoon ja vaikuttajaksi. Työväenliikkeen nousu suomalaisessa yhteiskunnassa : Porin Työväenyhdistys ry 1887–2005*, s. 113. Pori: Porin Työväenyhdistys, 2005. ISBN 952-91908-9-1.
4. ↑  Seppalä 2005, s. 212.
5. ↑  Seppalä 2005, s. 83.
6. ↑  Seppalä 2005, s. 89, 108.
7. ↑  Joht. Toivo Rintala 60-vuotias.  *Helsingin Sanomat*, 24.10.1936, s. 6. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 14.10.2020.
8. ↑  Rajala, Pertti: *Punaista on aate : Satakunnan Sosialidemokraatit ry 100 vuotta*, s. 123. Pori: Satakunnan Sosialidemokraatit, 2005. ISBN 952-91969-3-8.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Uno Otto Honka**, ent. **Bremer** (19. kesäkuuta 1858 Perniö – 18. kesäkuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen virkamies, koulunjohtaja ja moninkertainen valtiopäivämies.

Henkilöhistoria
---------------

Hongan vanhemmat olivat vuorineuvos Viktor Zebor Bremer ja Ottiliana Matilda Rehbinder ja puoliso vuodesta 1888 yhteiskoulun johtaja Aina Maria Hagan. Honka valmistui agronomiksi Mustialasta 1882 ja toimi 1885–1887 Turun ja Porin läänin apulaislääninagronomina. Tilanhoitaja ja maanviljelyskoulun johtaja Tuorlassa Honka oli 1887–1904 ja virkatalojen tarkastaja ensin Turun ja Porin läänissä ja sitten Vaasan läänissä 1908–1925. Hän oli talonpoikaissäädyn valtiopäiväedustaja 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900.

Poliitikko Aarne Honka ja oikeuskansleri Olavi Honka olivat Uno Otto Hongan poikia.

Julkaisuja
----------

* *Heinäsiemenkaupasta ja siemenviljelyksestä kansantaloudelliselta kannalta katsottuna*, 1898

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Viitattu 25.10.2020.
2. ↑  Luettelo Suomen talonpoikaissäädyn valtiopäiväedustajista säätyvaltiopäivillä (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 25.10.2020.
3. ↑  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 30–31. Helsinki: Otava, 1926.
4. ↑  Aikalaiskirja (Kuka kukin on) 1934, ss. 219–220. Viitattu 25.10.2020.
5. ↑  Oikeuskansleri Olavi Honka. *Helsingin Sanomat*, 22.2.1961, s. 19.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |