recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kalli järv** (myös *Pühajärv, Kaali järv*) on Virossa Tartumaalla Kastren kunnassa sijaitseva luonnollinen järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 199 hehtaaria ja se on 1,9 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Järvellä on lounaispäässä pitkä, mutkitteleva ja kapea lahti, jota kutsutaan Sääreperäksi. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 30,0 metriä mpy. Siihen laskee kaakosta Kalli jõgi, joka virtaa järven läpi ja jatkaa järven pohjoispäästä pohjoiseen 3,5 kilometriä ja laskee Peipsijärveen. Järven valuma-alueen laajuus on 82,8 neliökilometriä.

Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys 1,4 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0022 kuutiokilometriä eli 2,2 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 11,6 kilometriä ja rannat ja rantojen lähiympäristö on suota. Ylempänä sijaitsee Leego järvi, joka laskee Kalli jõgeen.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (vir. *keskmise karedusega kihistumata veega järv*).

Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (vir. *makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv*, MF), jolloin matalan järven pohja- ja rantakasvillisuus sekä kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Veden ravinnepitoisuudet ovat nostaneet sen eutrofiseksi järveksi.

Lähteet
-------

1. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 3.3.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3 4  Keskkonnaregister: Kalli järv (vee2085400) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 3.3.2017. (viroksi)
4. 1 2  Kalli järv, Eesti Looduse Infosüsteemis (EELIS), viitattu , (viroksi)
5. ↑  Laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä. Tämä ei ole viranomaisten määrittämä arvo!
Corcovadon kansallispuisto

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Costa Rica |
| Pinta-ala | 
418 km² |

Hallinto| Nimi alkuperäiskielellä | 
Parque nacional CorcovadoView and modify data on Wikidata  |
| Tyyppi | 
KansallispuistoView and modify data on Wikidata  |
| Perustettu | 
1975 |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Corcovadon kansallispuisto** sijaitsee Costa Rican länsiosassa Tyynenmeren rannikolla olevalla Osan niemimaalla Puntarenasin maakunnassa. Se on maan suurin kansallispuisto, ja siellä elää erilaisia kissaeläimiä kuten jaguaari, oselotti, puuma ja pitkähäntäkissa. 

Corcovadossa on vielä jäljellä Tyynenmeren rannikon aarniometsää. Siellä on myös muita elinympäristöjä, mangrovesuosta vuoristometsään. Puistossa elää 400 lintulajia, 20 niistä kotoperäisiä, ja 139 nisäkäslajia.

Lähteet
-------

1. ↑  Susanna Shaerman: Kiikaroi villieläimiä Costa Rican kanaaleissa.  *Aamulehti*, 12.12.2012, s. B21.
2. ↑  Corcovado National Park *National Parks of Costa Rica*.  Arkistoitu 19.8.2016. Viitattu 24.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Corcovadon kansallispuisto** Wikimedia Commonsissa
Einojuhani Rautavaaran kolmas pianokonsertto *Gift of Dreams* on säveltäjänsä uudempaan tuotantoon kuuluva teos pianolle ja sinfoniaorkesterille. Konsertto syntyi vuonna 1998 pianisti Vladimir Aškenazyn tilauksesta. Aškenazy halusi teoksen, jota hän voisi klassismin ajan tavan mukaisesti johtaa pianosolistin paikalta käsin, ilman kapellimestaria. Tästä syystä kolmannessa pianokonsertossa ei ole esimerkiksi niin tiheästi tahtilajin vaihdoksia kuin Rautavaaran teoksissa yleensä, koska niitä olisi hankala johtaa vaativan solistitehtävän lomasta. Konserton alaotsikko *Gift of Dreams* (Unien lahja) on sitaatti eräästä Rautavaaran 1970-luvulla säveltämästä kuorolaulusta Charles Baudelairen runoon. Runo sisältää sanat *"les don des rêves"*, "unien lahja". Motiivi f-es-des-e, jolla mainitut sanat lauletaan esiintyy pitkin konserttoa erilaisina muunnelmina. Aškenazy teki konsertosta levyn Ondine-levymerkille, joka otettiin lämpimästi vastaan sekä kriitikoiden että klassisen musiikin harrastajien keskuudessa. Samalla levyllä on myös Rautavaaran orkesteriteos *Autumn Gardens* Aškenazyn johtamana.

Rakenne
-------

1. *Tranquillo* (10 min)
2. *Adagio assai* (12 min)
3. *Energico* (6 min)

Musiikki
--------

Ensimmäinen osa alkaa sordinoitujen jousien pitkälinjaisena ja tyynenä mietiskelynä. Piano astuu näyttämölle pehmein impressionistisin soinnuin, jotka tuovat mieleen Claude Debussyn. Musiikki yltyy rauhallisen alun jälkeen vähitellen romanttisen kiihkeään menoon, kunnes loppua kohti vetäytyy takaisin omaan salaperäiseen maailmaansa. Hitaan toisen osan alussa kuullaan yksi muunnelma em. ns. "unimotiivista". Pianon soolokadenssi osan keskivaiheilla johdattaa musiikin hetkeksi dramaattisempaan vaiheeseen, kunnes tunnelma jälleen tyyntyy. Finaali on konserton selkeästi vauhdikkain ja voimakasilmeisin osa. Siinä kuullaan myös groteskimpia sointitehoja vastakohtana kahden ensimmäisen osan unenomaiselle lyyrisyydelle. Teos huipentuu lopulta viulujen intensiivisen teemaan sekä pianon ja gongien massiivisiin sointuihin. Partituurin loppusivuilla musiikki vaimenee *"kuin etääntyvä näky, ehkä uni"*, kuten säveltäjä kirjoitti kantaesityskommentissaan.
**Merikanto-laulukilpailu** on Taidekeskus Salmelassa Mäntyharjulla järjestettävä laulukilpailu. Merikanto-laulukilpailun tavoitteena on lisätä Oskar ja Aarre Merikannon tuotannon tuntemusta ja arvostusta ja samalla löytää nuoria lahjakkaita laulajia ja tarjota heille näkyvyyttä. Kilpailu on tarkoitettu lupaaville, jo esiintymiskypsyyttä omaaville, nuorille laulajille.

Merikanto-laulukilpailuun voivat osallistua kilpailuvuonna 34 vuotta täyttävät tai sitä nuoremmat Suomen kansalaiset. Kilpailu on kolmieräinen: tuomaristo suorittaa keväällä karsinnan lähetetyistä ääninäytteistä ja välierä sekä loppukilpailu järjestetään kesällä Mäntyharjun kirkossa.

Ensimmäisessä laulukilpailussa 2001 sijoittuivat Tommi Hakala, Mari Palo ja Helena Juntunen. Tuomaristoon kuuluivat Heljä Angervo, Taru Valjakka, Esa Ruuttunen, Gustav Djupsjöbacka sekä puheenjohtajana toimi Aarno Cronvall.

Toisessa Merikanto-laulukilpailussa 2005 sijoittuivat Essi Luttinen, Jussi Ziegler ja Ilona Jokinen. Tuomaristoon kuuluivat Monica Groop ja Jorma Hynninen, Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall. 

Kolmannessa Merikanto-laulukilpailussa 2009 sijoittuivat Maija Skille, Jussi Merikanto sekä Hedvig Paulig. Tuomaristoon kuuluivat Gabriel Suovanen, Cynthia Makris, Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall.

Neljännen Merikanto-laulukilpailun 2015 tuomaristoon kuuluivat oopperalaulajat Essi Luttinen ja Jaakko Ryhänen, professori Gustav Djupsjöbacka ja Aarno Cronvall.

Vuoden 2022 Merikanto-laulukilpailun tuomaristoon kuuluivat Aarno Cronvall, Gustav Djupsjöbacka, Mari Palo, Matti Salminen ja Juha Uusitalo.

Merikanto-laulukilpailu järjestetään 4–6 vuoden välein.

Voittajat
---------

2001
1. Tommi Hakala, baritoni  

2. Mari Palo, sopraano  

3. Helena Juntunen, sopraano  

2005
1. Essi Luttinen, mezzosopraano  

2. Jussi Ziegler, baritoni  

3. Ilona Jokinen, sopraano  

2009
1. Maija Skille, mezzosopraano  

2. Jussi Merikanto, bassobaritoni  

3. Hedvig Paulig, sopraano  
  

2015
1. Hannakaisa Nyrönen, sopraano  

2. Niina Laitinen, sopraano  

3. Joonas Asikainen, baritoni  
  

2022
1. Kristian Lindroos, bassobaritoni  

2. Maria Turunen, sopraano  

3. Toni Hintsala, baritoni

Lähteet
-------

1. ↑  I ja II Merikanto-laulukilpailu Taidekeskus Salmela. Viitattu 14.9.2008.
2. ↑  Merikanto-laulukilpailu Taidekeskus Salmela. Viitattu 6.7.2009.
3. ↑  Merikanto-laulukilpailun voitti Hannakaisa Nyrönen *Keskisuomalainen*.  04.07.2015. Viitattu 04.03.2021.
4. ↑  Jaana Kallioniemi: Merikanto-laulukilpailun voitti bassobaritoni Kristian Lindroos *Länsi-Savo*.  17.07.2022. Viitattu 17.7.2022. fi
Alan Webb
**Alan Webb** (s. 13. tammikuuta 1983 Ann Arbor, Michigan) on yhdysvaltalainen kestävyysjuoksija ja triathlonisti.

Webb teki vuonna 2001 high school -ennätykset mailin juoksussa sisäradoilla (3.59,86) ja ulkoradoilla (3.53,43). Vuonna 2004 hän voitti Yhdysvaltain olympiakarsinnat 1 500 metrin juoksussa. Ateenan olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä. Vuonna 2005 Webb voitti maansa mestaruuden 1 500 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi Helsingin MM-kisoissa matkalla yhdeksänneksi ajalla 3.41,04. Vuonna 2007 hän voitti maansa mestaruuden sisäradoilla mailin juoksussa ja ulkoradoilla 1 500 metrin juoksussa. Osakan MM-kilpailuissa hän sijoittui kahdeksanneksi ajalla 3.35,69.

Webb lopetti yleisurheilu-uransa vuonna 2014 ja siirtyi triathloniin.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 800 metrin juoksu: 1.43,84 (2007)
* 1 500 metrin juoksu: 3.30,54 (2007)
* Mailin juoksu: 3.46,91 (2007)
* 3 000 metrin juoksu: 7.39,28 (2005)
* 5 000 metrin juoksu: 13.10,86 (2005)
* 10 000 metrin juoksu: 27.34,72 (2006)

Lähteet
-------

* Webb usatf.orgissa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Giddings, Caitlin: Alan Webb Ends His Incredible Track Career at Millrose *runnersworld.com*.  16.2.2014. runnersworld.com. Viitattu 17.2.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Alan Webb Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
* Webb Yhdysvaltain olympiajoukkueen sivuilla

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Delphine Gibson** (o.s. **Tucker**; 17. elokuuta 1903 Fairfieldin piirikunta, Etelä-Carolina – 9. toukokuuta 2018 Huntingdon, Pennsylvania) oli pitkäikäinen yhdysvaltalainen ja kuollessaan Yhdysvaltain vanhin elävä ihminen. Hänestä tuli Yhdysvaltain vanhin ihminen Adele Dunlapin kuoltua 5. helmikuuta 2017. Yhdysvaltalaissyntyinen Marie-Josephine Gaudette oli kuitenkin Dunlapia vanhempi, mutta hän asui Italiassa vuodesta 1958 kuolemaansa saakka 13. heinäkuuta 2017. Gibson avioitui Taylor Gibsonin kanssa 27. tammikuuta 1928 Highpointissa, Pohjois-Carolinassa ja he saivat kolme lasta, Frankin, Moodyn ja Ellan. Muutama vuosi myöhemmin perhe muutti Huntingdonin piirikuntaan Pennsylvaniaan ja liittyi Mount Hopen baptistikirkkoon. Taylor Gibson kuoli vuonna 1980.

Kuolema
-------

Gibson kuoli 9. toukokuuta 2018 AristaCaressa Huntingdon Parkissa (joka oli aiemmin nimeltään Huntingdon Nursing Home) 114 vuoden ja 265 päivän ikäisenä. Hän piti hyvää ruokaa, uskoaan Jumalaan ja kirkkoaan pitkän ikänsä salaisuuksina. Hänen kuolemansa jälkeen ohiolaisesta Lessie Brownista tuli Yhdysvaltain vanhin elävä ihminen.

Lähteet
-------

1. ↑  Delphine Gibson, oldest person in U.S. dies at 114 The Washington Times.
2. ↑  "Oldest American, New Jersey's Adele Dunlap, Dies at Age 114", *People*. (en)
3. ↑  "Worcester woman is oldest living person in US", 17 May 2016. Luettu 14 May 2017.
4. ↑  Nun from Manchester, who was world's 5th oldest person, dies at 115 years old - New Hampshire *newhampshire.com*.  Arkistoitu 24.4.2018. Viitattu 3.7.2018.
5. ↑  Huntingdon Daily News (Arkistoitu – Internet Archive) 17 August 2017
6. ↑  Huntingdon Daily News (Arkistoitu – Internet Archive) 21 August 2015
7. ↑  Delphine Gibson, oldest person in the U.S. dies at 114 - The Star *thestar.com*.
Ludwig van Beethovenin **pianosonaatti nro 17** d-molli op. 31 nro 2, joka on sävelletty vuosina 1801 ja 1802, on dramaattisin kolmesta opuksen 31 sonaatista. Teoksella on lisänimi **Myrskysonaatti** (*Der Sturm*), jonka on väitetty tulevan siitä, että Beethoven olisi saanut innoitusta William Shakespearen samannimisestä näytelmästä ("Lukekaa Shakespearen *Myrsky*!"). Teosta ei ole omistettu kenellekään, mikä on Beethovenin sonaateille vähemmän tyypillistä.

Rakenne
-------

Sonaatissa on kolme osaa:

1. Largo — Allegro
2. Adagio
3. Allegretto.

Esimerkki siitä, miten Beethoven kahlitsee teemaa hitailla tempomerkinnöillä.
Teos ei ala selkeällä teemalla vaan hitaalla arpeggiolla. Varsinainen teema nousee lentoon vain hetkeksi, minkä jälkeen palataan taas ensin hitaaseen sointuun (Fermaatti) ja sen jälkeen arpeggioon. Teema villiintyy jälleen, tällä kertaa seurauksena on siirtymä varsinaiseen pääteemaan, joka hallitsee koko osaa. Nopeat triolit varjostavat synkkää melodiaa vuoroin bassossa, vuoroin diskantissa. "Adagio"- ja "Largo"-taitteet rikkovat sonaatin rakennetta sivuteemankin tultua esiin. Tämä ilmiö on jo lähes "Myöhäis-Beethovenia". Osa päättyy pianissimoiden "auvoiseen rauhaan".

Toinenkin osa alkaa arpeggiolla mutta eri tunnelmissa. Tällä kertaa kuljetaan lempeässä B-duurissa. Osa on lähinnä vuoropuhelua basson ja diskantin välillä, vain basson patarumpumainen trioliaihe poikkeaa tästä kaavasta. Se lisää jännitystä osaan.

Viimeinen osa on tuskainen Allegretto d-mollissa, joka virtaa luontevasti eteenpäin. 3/8-tahtilaji lisää jännitystä. Teema on tarttuva ja toistuu koko ajan erilaisina variaatioina, vasemman käden soittaessa murrettua kolmisointua. Välillä oikean käden arpeggio-oktaavit saattavat siirtää ajatukset jo tulevaan duuriin, jota ei kuitenkaan koskaan tule. Osa päättyy (muidenkin osien tavoin) yhteen nuottiin, joka jää soimaan.

Aiheesta muualla
----------------

* Piano Sonata No.17, Op.31/2 (Beethoven, Ludwig van) IMSLP / Petrucci Music Library

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ludwig van Beethovenin pianosonaatit |
| --- |
|  |
| 
* N:o 1, op. 2/1
* N:o 2, op. 2/2
* N:o 3, op. 2/3
* N:o 4, op. 7
* N:o 5, op. 10/1
* N:o 6, op. 10/2
* N:o 7, op. 10/3
* N:o 8, op. 13 (*Pateettinen sonaatti*)
* N:o 9, op. 14/1
* N:o 10, op. 14/2
* N:o 11, op. 22
* N:o 12, op. 26
* N:o 13, op. 27/1 (*Quasi una fantasia*)
* N:o 14, op. 27/2 (*Kuutamosonaatti*)
* N:o 15, op. 28 (*Pastoraalisonaatti*)
* N:o 16, op. 31/1
* N:o 17, op. 31/2 (*Myrsky*)
* N:o 18, op. 31/3 (*Die Jagd*)
* N:o 19, op. 49/1
* N:o 20, op. 49/2
* N:o 21, op. 53 (*Waldstein*)
* N:o 22, op. 54
* N:o 23, op. 57 (*Appassionata*)
* N:o 24, op. 78
* N:o 25, op. 79
* N:o 26, op. 81a (*Jäähyväissonaatti*)
* N:o 27, op. 90
* N:o 28, op. 101
* N:o 29, op. 106 (*Hammerklavier*)
* N:o 30, op. 109
* N:o 31, op. 110
* N:o 32, op. 111

 |  |

 |
Knud V. Engelhardt
**Knud Valdemar Engelhardt** (11. helmikuuta 1882 Kööpenhamina – 15. huhtikuuta 1931 Frederiksberg) oli tanskalainen arkkitehti, muotoilija, typografi, kalligrafi ja graafinen suunnittelija. Hänen elämäntyönsä valittiin vuonna 2006 osaksi Tanskan kulttuurikaanonia.

Engelhardt valmistui teknillisestä koulusta, opiskeli sitten kolme lukukautta arkkitehtuuria Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa vuoteen 1911 saakka, kunnes päätti vaihtaa pääainetta ja opiskella taidemaalari Joakim Skovgaardin johdolla. Näinä vuosina Engelhardtilla oli jo oma vuonna 1909 perustettu piirustuskoulu, jossa hän opintojensa ohella opetti. Skovgaardin ohella toinen Engelhardtin nuoruuden esikuva oli arkkitehti-muotoilija Thorvald Bindesbøll.

Engelhardt muotoili muun muassa liikenneopasteita ja niissä tarvittavia kirjasintyyppejä, raitiovaunuja, mainospylväitä, keramiikan polttouuneja, logoja, exlibriksiä, kirjoja ja muita painotuotteita sekä aterimia.

Kuvia
-----

* Tanskan opettajajärjestön logo.Tanskan opettajajärjestön logo.
* Engelhardtin ulkomainostorni.Engelhardtin ulkomainostorni.
* Gentoften katukilpiä.Gentoften katukilpiä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kulturkanonen*. København: Kulturministeriet, 2006. Teoksen verkkoversio (viitattu 26.1.2016). (tanskaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* KulturNav

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: en:Knud V. Engelhardt & da:Knud V. Engelhardt
Janka Bryl vuonna 1985.
**Janka Bryl** (valkoven. Я́нка Брыль, oikealta nimeltään *Ivan Antonavitš Bryl*, Іва́н Анто́навіч Брыль, ven. Ива́н Анто́нович Брыль; 4. elokuuta 1917 Odessa – 25. heinäkuuta 2006 Minsk) oli valkovenäläinen kirjailija.

Bryl syntyi rautatieläisen perheeseen. Vuodesta 1922 lähtien perhe asui Puolaan kuuluneessa Valko-Venäjän länsiosassa. Bryl kävi alakoulun ja työskenteli maatilalla. Vuonna 1939 hänet kutsuttiin Puolan armeijaan. Bryl joutui saksalaisten vangiksi, mutta pakeni vuonna 1941 ja liittyi partisaaneihin. Vuodesta 1944 lähtien hän työskenteli Minskissä toimittajana ja vuosina 1966–1971 Valko-Venäjän kirjailijaliiton hallituksen sihteerinä. Bryl kuului Neuvostoliiton kirjailijaliittoon vuodesta 1945 ja toimi kahteen otteeseen Valko-Venäjän SNT:n korkeimman neuvoston kansanedustajana. Hän oli Valko-Venäjän Pen-keskuksen jäsen vuodesta 1989.

Brylin ensimmäiset teokset ilmestyivät Vilnassa vuonna 1938. Hän kirjoitti kertomuksia, romaaneja, lastenkirjoja ja esseitä sekä käänsi venäläistä, ukrainalaista ja puolalaista kirjallisuutta. Kirjailijan pääteoksena pidetään omaelämäkerrallista romaania *Ptuški i gnjozdy* ("Linnut ja pesät", 1964). Hän on laatinut Hatynin joukkomurhasta kertovan dokumenttikirjan *Ja z vognennai vjoski* ("Olen poltetusta kylästä", 1975) yhdessä Ales Adamovitšin ja Uladzimir Kalesnikin kanssa. Pienoisromaani *Muštuk i papka* ("Holkki ja kansio", 1990) kertoo Stalinin vainoissa kuolleesta veljestä.

Bryl sai Stalin-palkinnon kertomuksesta *U Zabalotstsi dneje* ("Suon takana sarastaa") vuonna 1952, Jakub Kolasin kirjallisuuspalkinnon kirjasta *Pratsjag razmovy* ("Keskustelun jatko") vuonna 1963 ja Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon kertomuksesta *Zolak, ubatšany zdaljok* ("Kaukaa nähty sarastus") vuonna 1982. Hänelle myönnettiin Valko-Venäjän kansankirjailijan arvonimi vuonna 1981.

Suomennettu teos
----------------

* *Lena ja pieni vaahtera: kertomuksia* (*Lipka i kljonik*). Suom. Leila Peterzens. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Bryl Janka *Belaruskija pismenniki (1917–1990). Davednik*. Viitattu 28.3.2021.
2. ↑  Imja v belorusskoi nauke: Bryl Ivan Antonovitš *TsNB NAN Belorusi*. Viitattu 28.3.2021.
3. ↑  Bryl Janka *Bolšaja rossijskaja entsiklopedija*.  Arkistoitu 3.3.2021. Viitattu 28.3.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Deltan osavaltion sijainti Nigeriassa.
**Delta** on yksi Nigerian 36 osavaltiosta. Se sijaitsee maan eteläosassa, Nigerjoen suistossa, josta se on saanut nimensäkin. Osavaltio rajoittuu pohjoisessa Edon, idässä Anambran, kaakossa Riversin ja etelässä Bayelsan osavaltioon. Lännessä sitä rajaa Alantin valtameri (Benininlahti) ja luoteessa Ondon osavaltio. Idässä ja etelässä osavaltio rajoittuu luonnonmaantieteellisesti Nigerjoen alajuoksuun ja deltaan. Osavaltio on perustettu vuonna 1991 aiemman Bendelin osavaltion eteläosasta. Deltan osavaltion pinta-ala on 16 986 neliökilometriä.

Vuonna 2006 Deltan osavaltiossa asui noin 4 100 000 asukasta. Vuoden 2020 väkilukuarvio oli 5 416 738.

Osavaltion pääkaupunki on Asaba.

Delta on Nigerian öljyntuotantoaluetta. Alueen kannattavinta yksityistä liiketoimintaa on raakaöljyn varastaminen valtion omistamista öljyputkista, ja näiden varastettujen öljyvarojen hallinta on suoraan ja epäsuorasti useiden levottomuuksien syynä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Delta *Encyclopaedia Britannica, britannica.com*. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
2. ↑  Thomas Brinkhoff: Nigeria: Administrative Division - States and Local Government Areas - Delta *citypopulation.de*. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
3. ↑  Federal Republik of Nigeria: 2006 Population Census (pdf) (arkistoitu, via archive.org) National Bureau of Statistics (of Nigeria), nigerianstat.gov.ng.  Arkistoitu 5.3.2012. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
4. ↑  Demographic Statistics Bulletin 2021 (pdf) (Annex 3: National Projected Population by State and Year)  2022. National Bureau of Statistics (of Nigeria), nigerianstat.gov.ng. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
5. ↑  Asaba *Encyclopaedia Britannica, britannica.com*. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
6. ↑  The Warri Crisis: Fueling violence  2003. Human Rights Watch.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Delta (osavaltio)** Wikimedia Commonsissa

* Osavaltion kotisivu

Nigerian lippuNigerian osavaltiot

Abia | Adamawa | Akwa Ibom | Anambra | Bauchi | Bayelsa | Benue | Borno | Cross River | Delta | Ebonyi | Ẹdo | Ekiti | Enụgụ | Gombe | Imo | Jigawa | Kaduna | Kano | Katsina | Kebbi | Kogi | Kwara | Lagos | Nasarawa | Niger | Ogun | Ondo | Ọsun | Oyo | Plateau | Rivers | Sokoto | Taraba | Yobe | Zamfara  

Pääkaupunkiterritorio
Ludwig van Beethoven.
**Ludwig van Beethovenin pianosonaatteja** on 32 kappaletta, ja ne kuuluvat taidemusiikin historian merkittävimpiin teossarjoihin.

Ludwig van Beethoven oli ensimmäisiä, jotka rikkoivat kolmiosaista sonaattimuotoa. Beethoven kirjoitti sonaatteihinsa usein neljännen osan, mistä tuli romantiikan ajan vallitseva käytäntö. Beethoven tilasi pianonvalmistajilta suurempiäänialaisia soittimia *Waldstein-sonaattia* varten, mistä johtuu pianoihin vakiintunut lopullinen koskettimien määrä. 

Sonaateissa musiikin sävyt vaihtelevat synkästä riemuisaan ja pisteliäästä kauniiseen. Beethovenin varhais- ja myöhäissonaattien välinen ero on kuitenkin selvästi havaittavissa. Beethovenin myöhäissonaatit viitoittivat tietä romantiikkaan, jonka katsotaan alkaneen viimeistään säveltäjän elämän loppuvaiheessa.

Sonaatit
--------

1. op. 2 nro 1 f-molli
2. op. 2 nro 2 A-duuri
3. op. 2 nro 3 C-duuri
4. op. 7 Es-duuri
5. op. 10 nro 1 c-molli
6. op. 10 nro 2 F-duuri
7. op. 10 nro 3 D-duuri
8. op. 13 c-molli (*Pateettinen sonaatti*)
9. op. 14-1 E-duuri
10. op. 14-2 G-duuri
11. op. 22 B-duuri
12. op. 26 As-duuri (*Surumarssi*)
13. op. 27 nro 1 Es-duuri (*Sonata quasi una fantasia*)
14. op. 27 nro 2 cis-molli (*Kuutamosonaatti*)
15. op. 28 D-duuri (*Pastoraalisonaatti*)
16. op. 31 nro 1 G-duuri
17. op. 31 nro 2 d-molli (*Myrsky*)
18. op. 31 nro 3 Es-duuri *Metsästys*
19. op. 49 nro 1 B-duuri
20. op. 49 nro 2 G-duuri
21. op. 53 C-duuri (*Waldstein-sonaatti*)
22. op. 54 F-duuri
23. op. 57 f-molli (*Appassionata*)
24. op. 78 Fis-duuri
25. op. 79 G-duuri
26. op. 81a Es-duuri (*Jäähyväissonaatti*)
27. op. 90 e-molli
28. op. 101 A-duuri
29. op. 106 B-duuri (*Hammerklavier-sonaatti*)
30. op. 109 E-duuri
31. op. 110 As-duuri
32. op. 111 c-molli
**Lebor na h-Uidre** tai **Leabhar na h-Uidhri**, englanniksi **The Book of the Dun Cow** , on Irlannin kirjallisuuden vanhin säilynyt käsikirjoitus. Käsikirjoituksen nimi tulee tarinoiden mukaan siitä, että sen pergamentti olisi tehty St. Ciarán of Clonmacnoisen kuuluisan naudan nahasta.

Käsikirjoituksen kokosivat Clonmacnoisen luostarin oppineet munkit noin vuonna 1100 vanhempien käsikirjoitusten sekä suullisen perimätiedon perusteella. Se on kokoelma todellisten tapahtumien selostuksia sekä legendoja, jotka ovat suurimmaksi osaksi peräisin 700- ja 800-luvuilta. Mukaan on myös siroteltu uskonnollisia tekstejä.

Käsikirjoitus sisältää osan Ulsterin sykliin -kuuluvasta Táin Bó Cuailnge (Cooleyn karjaryöstö) -tarusta sekä useita muita Ulsterin ja Connaughtin kiistoihin liittyviä tarinoita. Mukana on myös Pyhää Columbaa ylistävä runo, jonka tekijäksi on merkitty Dallán Forgaill. Käsikirjoitus sisältää myös talvea kuvaavan runon, jonka laatijaksi on merkitty Fenian syklin legendaarinen sankari Finn MacCumhail. Lisäksi käsikirjoitukseen kuuluu kertomuksia Ulsterin 600-luvun kuninkaasta Monganista, Cnuchan taistelun kuvaus sekä romanttinen tarina Dá Dergan hovista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Book of the Dun Cow *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica, inc. Viitattu 6.1.2019. (englanniksi)
**Deloslainen Apollonin temppeli** eli *Suuri Apollonin temppeli* oli antiikin aikainen Apollonille omistettu kreikkalainen temppeli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.

Ateenalaisen Apollonin temppelin raunioita.
Deloslaisen Apollonin temppelin rakentaminen alkoi varhaisella klassisella kaudella noin vuonna 475–450 eaa. Se valmistui lopullisesti kuitenkin vasta 300-luvun lopulla eaa. tai 200-luvun alussa eaa. Temppeli oli toinen kolmesta Deloksen Apollonille omistetusta temppelistä, ja sijaitsi niistä eteläisimpänä. Sen pohjoispuolella rakennettiin myöhemmin Ateenalainen Apollonin temppeli, jonka pohjoispuolella sijaitsi puolestaan varhaisempi, arkaainen niin kutsuttu Poros-temppeli.

Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Sen pituus oli noin 30 metriä ja leveys noin 13 metriä. Temppeli oli peripteraalitemppeli, jossa oli 6 × 13 pylvästä. Temppeli oli Deloksen suurin ja saaren ainoa peripteraalitemppeli. Temppelissä oli pronaos ja opisthodomos, joiden kummankin edessä oli kaksi pylvästä, ja sen naos eli cella avautui länteen.

Temppelin edessä sen länsipuolella sijaitsi Apollonille omistettu, sarvista tehty Keraton-alttari.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Delos, Delian Temple of Apollo *Perseus*. Viitattu 24.10.2016.
2. 1 2  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "Delos, Greece", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Constantakopoulou, Christy: *The Dance of the Islands: Insularity, Networks, the Athenian Empire, and the Aegean World*, s. 32–33. Oxford Classical Monographs. OUP Oxford, 2010. ISBN 0191615455. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Deloslainen Apollonin temppeli** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee entistä jääkiekkoseuraa. MHL-sarjassa pelasi vuosina 2011–2017 juniorijoukkue HK MVD.*

**HK MVD** (ven. ХК МВД) oli venäläinen ammattilaisjääkiekkojoukkue Balašihasta Moskovan alueelta. Joukkue pelasi KHL-liigassa. Seuran nimilyhenne MVD tulee sanoista *Ministerstvo vnutrennih del*, joka tarkoittaa sisäasiainministeriötä.

Historia
--------

Alkusysäys joukkueen perustamiselle tuli miliisijoukkojen päivänä 5. maaliskuuta 2003 pelatusta ystävyysottelusta Venäjän ja Valko-Venäjän sisäministeriöiden joukkueiden välillä. Valko-Venäjän presidentti Aleksandr Lukašenko jääkiekkofanina ehdotti myös vastaavaa jääkiekko-ottelua, joka pelattiin seuraavassa marraskuussa. Helmikuussa 2004 Venäjän sisäministeriön joukkue kävi myös voittamassa poliisien keskinäisen mestaruuden Sveitsissä.

Virallisen määräyksen joukkueen perustamisesta allekirjoitti sisäministeri Rašid Nurgalijev 22. huhtikuuta 2004, jota pidetään joukkueen perustamispäivänä. Joukkueen kotipaikaksi tuli Tver, kun HK MVD perustettiin Vysšaja Liga -joukkueen THK Tverin perustalta.

Joukkue muutti kotipaikkaa Balašihaan, kun uusi kotihalli Balašiha-Arena valmistui 2007.

Kaudella 2009–2010 HK MVD pelasi KHL:n finaaleissa häviten Ak Bars Kazanille otteluvoitoin 3–4. Kauden jälkeen sovittiin HK MVD:n ja Moskovan Dynamon yhdistämisestä uudeksi KHL-joukkueeksi OHK Dinamo. Samalla perustettiin VHL:ssä pelaava farmijoukkue Dinamo, joka ensimmäisellä kaudella pelasi kotipelinsä Tverissä ja kaudella 2011–2012 Balašihassa.

Lähteet
-------

* HK MVD:n virallinen sivu (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  объединенный клуб "Динамо" и ХК МВД - ОХК "Динамо" allhockey.ru.  Arkistoitu 3.5.2010. Viitattu 25.5.2010. (venäjäksi)
**Lech** [lɛç] (lat. *Licus, Licca*) on 264 kilometriä pitkä Tonavan sivujoki. Se alkaa Itävallan Alpeilta Vorarlbergista, Formarinsee-järvestä 1 865 metrin korkeudelta ja virtaa pohjoiskoilliseen. Se ylittää Saksan rajan muodostaen 12 metriä korkean putouksen ja virtaa kapeaan solaan ja sitten Füssenin tasangon (786 metrin korkeudella), Baijerin maakunnan, Füssenin kaupungin ja Forggensee-tulvajärven läpi. Järven jälkeen joki muodostaa kosken ja putouksen, minkä jälkeen se virtaa kauemmas pohjoiseen ohittaen Schongaun ja Augsburgin kaupungit, minkä jälkeen Wertachjoki liittyy siihen ennen kuin se itse valuu Tonavaan juuri Donauwörthin kaupungin eteläpuolella. Lech on purjehduskelvoton vuolautensa ja soraisuutensa vuoksi, mutta erilaisia melontaretkiä joessa järjestetään. Jokeen on myös rakennettu useita vesivoimalaitoksia ja tekojärviä.

Neuschwansteinin linnasta läheltä Füssenia avautuu erityisen kaunis näkymä Lechin laaksoon.

Lechin varrella on tapahtunut useita historiallisia käännekohtia:

* Vuonna 278 Rooman keisari Probus kukisti suuren burgundien ja vandaalien hyökkäyksen.
* Otto I Suuri kukisti unkarilaiset elokuussa 955 Lechfeldin taistelussa lähellä Augsburgia.
* 5. huhtikuuta 1632 käydyssä Rainin taistelussa kuningas Kustaa II Aadolf johtama Ruotsin armeija ylitti Lechin ja voitti Johann Tillyn johtamat katoliset. Tilly haavoittui taistelussa ja kuoli 30. huhtikuuta. Taistelussa olivat mukana myös suomalaiset Savon Rykmentin hakkapeliitat.

Kuvia
-----

* 
* 
* 
* Lechjoki Steestallin lähimailla.Lechjoki Steestallin lähimailla.

Lähteet
-------

1. ↑  Kainuun Prikaatin Historiaa www.mil.fi.  Arkistoitu 24.2.2008. Viitattu 7.7.2008.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lech**.
* www.hnd.bayern.de – vedenkorkeudet, virtaamat ja muuta tietoutta (saksaksi)
Hasanski Sladkin rypäleterttuja kasvihuoneessa.
**Hasanski Sladki** (Хасанский сладкий eli Khasanilainen makea) on venäläinen viiniköynnöslajike. Se on yksi kylmänkestävimmistä viinilajikkeista (jopa –33 astetta). 

Hasanski Sladki on melko voimakaskasvuinen ja viihtyy hapahkossa maassa. Sen harvassa pitkänomaisessa tertussa kasvavat pienehköt siniset rypäleet kypsyvät syyskuussa ja sisältävät paljon C-vitamiinia. Sen versot talveentuvat hyvin, mutta melko myöhään. Siksi Hasanskille suositellaan voimakasta pituuskasvun leikkausta elokuusta alkaen. Suositellaan kasvuvyöhykkeelle I-III.

Koska Hasanski Sladkilla ei ole perimässään ojukkaviiniä ja siten sille ominaista foxy-makua, kuten useimmilla pohjoisiin oloihin soveltuvilla viiniköynnöslajikkeilla, se soveltuu näitä paremmin viininvalmistukseen.

Perimä
------

Hasanski Sladki on Dalnevostochny Tihonova -lajikkeen (V. vinifera × amurensis) avopölytyksen tuote.

Lähteet
-------

1. ↑  Viiniköynnösesite 2013 Omenakumpu.
2. ↑  Dalnevostochny Tihonova Vinograd.info.
3. ↑  Parentage Chateau Stripmine.
Lebes gamikos, n. 560–550 eaa.
**Lebes gamikos** (m.kreik. λέβης γαμικός, *lebēs gamikos*) on antiikin aikana morsiuskylvyn veden säilyttämiseen käytetty keraaminen astia. Se tunnetaan vaasien muotona kreikkalaisesta keramiikasta.

Historia ja käyttö
------------------

Lebes gamikosta käytettiin naisten häärituaaleihin kuuluneen morsiuskylvyn aikana. Se täytettiin vedellä lutroforosta käyttäen. Lebes gamikoksia valmistettiin arkaaiselta kaudelta noin vuosilta 600–575 eaa. lähtien aina klassisen kauden lopulle 300-luvulle eaa. saakka. Vaasityypin nimi tunnetaan kirjallisista lähteistä, ja sen tiedetään viittaavan varmuudella kyseisiin vaaseihin. Nimi tarkoittaa "häälebestä" ja viittaa lebekseen.

Muoto ja tyypit
---------------

Lebes gamikos muistuttaa muodoltaan monin tavoin pientä lebestä. Se kuitenkin eroaa tavallisesta lebeksestä siten, että siinä on selvä kaula, jalka ja kansi, sekä hartiaosassa pystysuuntaiset kädensijat. Se asetettiin erilliselle irtonaiselle, korkealle jalustalle. Lebes gamikosten maalauskoristelu esittää usein hääaihetta, ja joskus koristelussa esiintyy astia itse.

**Tyyppi 1**

Tyypin 1 lebes gamikos muodostaa yhden vaasin yhdessä jalustansa kanssa, toisin sanoen on kiinni jalustassa. Malja on pieni ja syvä, ja siinä on selkeä kaula ja riippuva huuli. Pystysuuntaiset kädensijat ovat korkeat. Maljassa on yleensä kuvullinen kansi, jossa on varrellinen kädensija.

* Tyypin 1 lebes gamikoksen muoto ulkoa ja sisältä.Tyypin 1 lebes gamikoksen muoto ulkoa ja sisältä.
* Lebes gamikos, n. 520–510 eaa.Lebes gamikos, n. 520–510 eaa.
* Lebes gamikos, n. 450 eaa.Lebes gamikos, n. 450 eaa.

**Tyyppi 2**

Tyypin 2 lebes gamikos eroaa tyypistä 1 niin, että siinä on jalustan sijaan matala jalka eikä kaulaa.

* Tyypin 2 lebes gamikoksen muoto.Tyypin 2 lebes gamikoksen muoto.
* Lebes gamikos, n. 425–375 eaa.Lebes gamikos, n. 425–375 eaa.
* Lebes gamikos, n. 400–300-luku eaa.?Lebes gamikos, n. 400–300-luku eaa.?

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Lebes gamikos", *Antiikin käsikirja*, s. 297. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
2. 1 2 3  Lebes or Dinos Classical Art Research Center, University of Oxford.  Arkistoitu 16.1.2020. Viitattu 20.1.2020.
3. ↑  Cartwright, Mark: A Visual Glossary of Greek Pottery *Ancient History Encyclopedia*. Viitattu 20.1.2020.
4. 1 2 3  Type 1 lebes gamikos *Perseus Encyclopedia*.
5. ↑  Type 2 lebes gamikos *Perseus Encyclopedia*.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **lebes gamikokset** Wikimedia Commonsissa
**Viipuri-kortti** oli matkustusasiakirja, jolla suomalaiset ja Suomessa asuvat kolmannen maan kansalaiset pystyivät vierailemaan Viipurissa ilman viisumia vuosina 1991–2000.

Viipuri-kortti tuli käyttöön maaliskuussa 1991. Kortti mahdollisti viisumittomat päivämatkat Viipuriin. Kortti maksoi halvimmillaan 70 markkaa. Myöhemmin Viipurin kaupunki alkoi lisäksi perimään omaa 125 markan lisämaksua. Kortin perustaja oli matkailuyrittäjä Peter Holst. Viisumittomat matkat päättyivät 18. toukokuuta 1992. Syynä Venäjän mukaan oli se, ettei Suomi vastavuoroisesti järjestänyt matkoja Suomeen. Lisäksi suomalaisia oli tavattu Mustanmeren rannalta, johon kortilla ei saanut matkustaa. Viipuri-kortilla tehtiin satojatuhansia matkoja Venäjälle.

Viipuri-kortti otettiin uudestaan käyttöön 1. maaliskuuta 1993. Kortti oikeutti oleskelemaan Viipurissa kolme vuorokautta. Ehtona oli, että henkilöllä oli hoidettu etukäteen majoitus. Kortin hinta oli 170 markkaa.

Viipuri-kortti lopetettiin 6. toukokuuta 2000 Venäjän ilmoituksella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Käyhty, Aila: Viipuriin pääsee ilman viisumia enää vain kanavan kautta Viipuri-kortin myynti suomalaisille loppui "Korttia ei ole haudattu lopullisesti" *Helsingin Sanomat*.  19.5.1992. Viitattu 2.7.2018.
2. ↑  Käyhkö, Eino: Matkatoimistot nyreitä kalliille Viipuri-kortille *Helsingin Sanomat*.  22.1.1992. Viitattu 2.7.2018.
3. ↑  Krautsuk, Satu: Venäjä ei laskenut sinnikästä purjehtijaa suljettuun Suursaareen yli 7 vuoteen – yrittäjä Helsingistä pääsi heti: "Onnittelut hänelle"  2.7.2018. Yle Uutiset. Viitattu 2.7.2018.
4. ↑  Viipuri-kortti tuli myyntiin... *Helsingin Sanomat*.  2.3.1993. Viitattu 2.7.2018.
5. ↑  Pihlaja, Jaakko: Viipuri-kortti lopetetaan 6. toukokuuta *Helsingin Sanomat*.  14.4.2000. Viitattu 2.7.2018.
**Petrovsk-Zabaikalski** (ven. Петро́вск-Забайка́льский) on kaupunki Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Siperian rautatien varrella (Petrovski Zavodin asema) 506 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Tšitasta länteen. Kaupunki on Petrovsk-Zabaikalskin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 19 500 henkeä (vuonna 2009).

Kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1789 perustetusta Pietarin rautatehtaasta (*Petrovski zavod*). Vuonna 1830 rakennettuun vankilaan siirrettiin dekabristeja, joiden mukana paikkakunnalle asettui heidän vaimojaan. Myöhemmin vankilassa pidettiin mm. Puolan kapinan osanottajia ja narodnikkeja. Siperian rata valmistui vuonna 1900. Petrovski Zavod sai kaupunginoikeudet ensimmäisen kerran vuonna 1917. Vuonna 1926 siitä tuli jälleen kaupunki nimellä Petrovsk-Zabaikalski. 1930–1940-lukujen vaihteessa uudelleen rakennettu terästehdas lopetti toimintansa vuonna 2001.

Nykyään Petrovsk-Zabaikalskissa toimii elintarvike- ja metsäteollisuutta, rautatievarikko ja voimalaitos. Väkiluku on laskenut voimakkaasti (30 100 vuonna 1989). Kaupungissa on lääketieteellinen ja opettajaopisto, ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, vapaa-ajan keskus, kolme sairaalaa ja tuberkuloosiparantola. Paikallislehtenä ilmestyy *Petrovsk-Zabaikalskije ogni* ("Petrovsk-Zabaikalskin valot"). Nähtävyyksiin kuuluvat dekabristien haudat, dekabristimuseo ja vanhat asuintalot.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 14.1.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Petrovsk-Zabaikalski Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)

Taka-Baikalian piirit ja *kaupunkipiirit*
Aginskoje¹ • 
*Aginskoje*¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
*Gornyi* • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
*Petrovsk-Zabaikalski* • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
*Tšita* • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk

¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan

vaakunaTaka-Baikalian aluepiirin kaupungit
lippulippu
**Pääkaupunki: Tšita**  

Balei | Borzja | Hilok | Krasnokamensk | Mogotša | Nertšinsk | Petrovsk-Zabaikalski | Šilka | Sretensk
**Isyysraha** oli Suomessa isyysvapaan ajalta maksettava etuus, jota maksoi  Kela. Suomessa se lakkautettiin elokuussa 2022 perhevapaauudistuksen myötä kun vanhempainvapaat muutettiin sukupuolineuraaleiksi.

Tätä ennen isyysrahaa maksettiin enintään 54 arkipäivää, joista 1–18 arkipäivää voi olla samaan aikaan, kun äidille maksettiin äitiys- tai vanhempainrahaa. Arkipäiviä ovat päivät maananaista lauantaihin pois lukien pyhäpäivät.

Isyysrahan saaminen edellytti, että isä ei isyysvapaan aikana työskentele tai opiskele päätoimisesti. Lisäksi isän piti olla asunut 180 päivää Suomessa juuri ennen lapsen laskettua syntymäaikaa. Saadaksesi isyysrahaa, isän tuli asua lapsen äidin kanssa yhteisessä taloudessa. 

Myös adoptioisällä sekä rekisteröidyn parisuhteen osapuolella, joka adoptoi puolisonsa lapsen tai ottolapsen, oli sukupuolestaan riippumatta oikeus isyysrahaan. Naiselle maksettavaa isyysrahaa kutsuttiin isyysrahaa vastaavaksi etuudeksi.

Isyysrahan määrä laskettiin yleensä verotuksessa vahvistetun työtulon mukaan. Se voitiin maksaa myös sitä edeltäneen etuuden kuten opintotuen mukaan. Jos tulot olivat kasvaneet huomattavasti (vähintään 20 %), voitiin päivärahan perusteena käyttää isyysrahaa edeltäneitä 6 kuukauden tuloja, jotka kerrtotaan kahdella vuosituloksi. Isyysraha maksettiin aina vähintään minimimääräisenä.

Isyysrahan pystyi hakemaan verkkopankkitunnuksilla Kelan sivuilta.

Lähteet
-------

1. ↑  YLE: Tasa-arvoon tähtäävä perhevapaauudistus tulee tänään voimaan – tämä kaikki muuttuu
2. ↑  Isyysraha *kela.fi*. Viitattu 19.8.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* www.kela.fi/asiointi

Työllisyys

* Ammatinvalinnanohjaus
* Isyysraha
* Isyysvapaa
* Okunin laki
* Työttömyysturva
* Äitiysraha
* Äitiysvapaa
* Kansalaistyö
* Aktiivinen työvoimapolitiikka
* Työllistäminen
* Vanhempainvapaa
*Tämä artikkeli käsittelee Tampereen Koskipuistoa. Kotkan Koskipuistosta on eri artikkeli.*
Koskipuistossa kasvaa useita vanhoja puita. Kuvassa oikealla erottuvat lehvästöltään harmahtavina 1900-luvun alussa istutetut hopeasalavat, puiston vanhimmat puut.
Teekkariperinteeseen kuuluu TTY:n ensimmäisen vuoden opiskelijoiden kastaminen Tammerkoskessa vappupäivänä. Tapahtumapaikkana on Koskipuisto.
**Koskipuisto** on Tampereella, Kyttälän kaupunginosassa, Tammerkosken itärannalla sijaitseva puistoalue. Koskipuistoa vastapäätä Tammerkosken länsirannalla on Kirjastonpuisto – joka tosin käsitetään toisinaan myös osaksi Koskipuiston kokonaisuutta. Tammerkoski rantoineen on yksi Suomen kansallismaisemista.

Ranta merkittiin puistoalueeksi jo kaupunginarkkitehti F. L. Caloniuksen Kyttälälle vuonna 1886 laatimassa ensimmäisessä asemakaavassa. Puistoa alettiin rakentaa 1890-luvun lopulla samaan aikaan Kyttälän uudisrakentamisen kanssa, ja se valmistui vuosisadan vaihteessa. Puistoalue ulottui myös Hämeenkadun eteläpuolelle, mutta Hatanpään valtatien ja uuden Hämeensillan rakentaminen 1920–1930-luvuilla supistivat eteläosaa merkittävästi. Nykyään Hämeenkadun eteläpuolinen viheralue tunnetaan Verkatehtaanpuistona.

1930-luvulla Koskipuisto uudistui ja laajeni, kun Tammerkoskeen rakennettiin uusi sähkölaitos ja samalla uomaa kavennettiin. Koskelta vapautuneelle alalle rakennettiin muun muassa aiempaa leveämpi rantapromenadi. Vanha rantapenkere sijaitsi likimain puiston nykyisen keskikäytävän paikkeilla.

Vuonna 1971 paljastettiin puistoon pystytetty Aimo Tukiaisen veistos *Virvatulet*, joka on omistettu suomalaisille sotilaille. Ennen Tukiaisen veistosta samalla paikalla oli Yrjö Liipolan patsas *Paimenpoika* (1947), joka siirrettiin Verkatehtaanpuistoon.

1990-luvun alulla puiston leikkialue peruskorjattiin ja nimettiin Pikku Kakkosen leikkipuistoksi.

Lähteet
-------

* Donner, Julia: *Koskimaiseman puistot – Koskipuiston ja Kirjastonpuiston historiallinen selvitys*. Toim. Ranja Hautamäki. Tampereen kaupunki, vihersuunnittelu, 2005. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 19.4.2013).
* Siitarinen, Eila (toim.): *Tampereen puistot 125 v*. Tampereen kaupungin puistoyksikkö, 1999. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 19.4.2013).

### Viitteet

1. ↑  Donner 2005, s. 21, 47.
2. ↑  Donner 2005, s. 12.
3. 1 2 3  Siitarinen 1999, s. 39–42.
4. ↑  Donner 2005, s. 13–16.
5. ↑  Donner 2005, s. 31.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Koskipuisto** Wikimedia Commonsissa

* Eila Siitarinen (toim.): *Tampereen puistot 125 v*; sivu 14; Tampereen kaupungin puistoyksikkö, 1999
* Panoraamakuvia Koskipuistosta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Panoraamakuvia Koskipuistosta – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
**Herra ja rouva Bridge** (*Mr. & Mrs. Bridge*) on James Ivoryn ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1990. Sen on käsikirjoittanut Ruth Prawer Jhabvala, ja tarinan pohjana ovat Evan S. Connellin kaksi romaania *Mrs. Bridge* ja *Mr. Bridge*. Tarina kuvaa perinteistä porvarillista avioliittoa 1930- ja 1940-luvun taitteessa. Pääosia näyttelevät Paul Newman ja Joanne Woodward, jotka olivat aviopari myös todellisessa elämässä.

Vastaanotto
-----------

Joanne Woodward sai roolistaan muun muassa Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuuden.

*Helsingin Sanomien* Helena Ylänen ei lukenut elokuvaa James Ivoryn parhaimpiin kuuluvana yläluokan kuvauksena. Hän piti tarinan kuvaamaa avioliittoa pikemminkin tyypillisenä kuin kiinnostavana ja käsikirjoitusta rakenteeltaan heikkona, mutta kehui hyvää ajankuvaa puvustuksineen ja lavastuksineen.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Herra ja rouva Bridgen* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylänen, Helena: Valkoisia amerikkalaisia ihmissuhteita 30- ja 80-luvuilla.  *Helsingin Sanomat*, 24.4.1993, s. 63 / D15. Näköislehden aukeama (vain tilaajille). Viitattu 8.11.2017.
2. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 22.11.2017. (englanniksi)
**Viipurin Taiteilijaseura** on Suomessa toimiva valtakunnallinen taiteilijoiden yhdistys, joka on perustettu 1930 Viipurissa. Seuran eri puolilla Suomea asuvat nykyjäsenet ovat enimmäkseen toisen ja kolmannen polven karjalaisia. Seura edistää viipurilaisuuden ja karjalaisuuden perintöä kuvataiteessa.

Seuran jäsenistä vielä muutama on syntynyt luovutetussa Karjalassa. Jäsenet ovat kuvataiteen eri alueiden edustajia. Näyttelyitä järjestettiin alkuun Viipurissa ja sotien jälkeen eri puolilla Suomea. 
Viipurin Taiteilijaseuran aloitteesta syntyi 1938 perustettu valtakunnallinen Suomen Kuvaamataiteilijain Liitto, eli nykyinen Suomen Kuvataidejärjestöjen Liitto ry.

Historia
--------

Viipurin Taiteilijaseura perustettiin syyskuun 5. päivänä 1930 Viipurissa, Pyöreässä Tornissa. Seuran ensimmäinen puheenjohtaja oli kirjailija, taidemaalari ja kulttuuritoimittaja Viljo Kojo, jonka 30-vuotinen toiminta seuran johdossa oli yhdistykselle perustavanlaatuista. 1930-luku kokonaisuudessaan merkitsi Viipurin taiteilijaseuran aseman vakiinnuttamista. Esimerkkeinä taiteen kentän suunnannäyttäjistä olivat taiteilijaseuran jäsenet, taidemaalari Väinö Rautio Pro Natura -ryhmän välityksellä sekä taidemaalari, professori Unto Pusa. Talvisodan seurauksena Viipuri menetettiin ja seuran jäsenistö joutui evakkoon. Toiminta jatkui tästä huolimatta. Välirauhan aikana pidettiin näyttely Helsingissä ja vuonna 1943 näyttely takaisin vallatussa Viipurissa, joka jäi viimeiseksi näyttelyksi seuran syntymäkaupungissa. Sotien jälkeen suurin osa jäsenistä siirtyi Helsinkiin, josta tuli seuran uusi kotipaikka. Sotien jälkeen Taiteilijaseura on toiminut koko luovutetun alueen taiteilijoiden yhdyssiteenä ja foorumina. Taiteellisista ja ammatillisista pätevyysvaatimuksista on pidetty kiinni. 

#### Seuran varhaisvuosien taiteellisia vaikuttajia

Viipurin Taiteilijaseuran jäseninä on vaikuttanut ja vaikuttaa paljon maineikkaita taiteilijoita ja taiteen kentän suunnannäyttäjiä. Niin Viipuri, kuin Karjalan muut seudut, Laatokka, Sortavala, Terijoki, Kuokkala, Käkisalmi, Suursaari ja Imatra mm. ovat innoittaneet taiteilijoita. Myös Viipurin kaupungin genius loci, paikan henki, kiehtoi lukuisia taidemaalareita, heistä esimerkkinä mainittakoon Kalle Kuutola, Väinö Kunnas, Lauri Välke, Olli Miettinen ja Väinö Kamppuri. Seuran Viipurissa vaikuttaneita taiteilijoita olivat mm. Eva Cederström, Aimo Kanerva ja kuvanveistäjä, professori Aimo Tukiainen. Viimeksi mainittu on tunnettu myös Oriveden Purnussa käynnistämästään näyttelytoiminnasta. Viipurin Taiteilijaseuran menneitä vaikuttajia ovat olleet myös Mikko Hovi, Erkki Tanttu, Aukusti Tuhka ja Viljo Savikurki.

Lähteet
-------

* Viljo Kojo – Karjalainen kulttuurivaikuttaja. Toim. Timo Huusko. Viipurin Taiteilijaseura, 2010 ISBN 978-952-92-7740-7
* Sihvo, Hannes: Kojo, Viljo (1891–1966)
* Leo Rajama 1899-1985 / Etelä-Karjalan taidemuseo-Kaakkois-Suomen aluetaidemuseo / Marjatta Räsänen. Grafimill Oy 2005

### Viitteet

1. 1 2  Jäsenet – Viipurin taiteilijaseura Ry *www.viipurintaiteilijaseura.fi*. Viitattu 7.2.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Viipurin Taiteilijaseuran verkkosivut
**Pöylijoki** on Saaristomereen laskevan Aurajoen sivujoki Pöytyällä Varsinais-Suomessa. Joen valuma-.alueen pinta-ala on 53,20 km² eikä sen valuma-alueella ole luontaisia järviä.

Joen alkulähteenä on entisen Pöytyän ja Yläneen rajan luona Yläneellä sijaitseva Pöytärahka Yläneen Uudenkartanon Pöytäsuon kulmakunnalla, Aurajoen ja Yläneenjoen välisellä vedenjakajalla. Joki Laskee Aurajokeen lännestä Pöytyän Raatikaisten ja Pappilan kylien rajalla. Joen suurin sivujoki on siihen lounaasta yhtyvä Nälkäjoki.

Joen valuma-alue osuu Pöytyän kunnan vuosien 2005 Karinaisten ja 2009 Yläneen kuntoliitoksia edeltäneen alueen luoteisosaan. Joen varrelle jäävät jokisuusta joen latvalle lueteltuna Pöytyän Juvan, Ojan ja Ortenojan kylät.

Joen ylittäviä teitä ovat sen suulla Pöytyän Raatikaisten luona Aurasta Oripäähän johtava yhdystie 12451, joka on osa Museoviraston Valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi määrittelemää historiallista Varkaantietä, sekä joen keskijuoksulla Pöytyän Juvan kylässä Aurasta Huittisiin johtava Kantatie 41.

Lähteet
-------

1. ↑  Pöylijoki *Karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 29.8.2018.
2. 1 2  Pöylijoen valuma-alue (28.007) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 29.8.2018.
3. ↑  Ekholm, Matti: *Suomen vesistöalueet*, s. 55. Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja – Sarja A 126. Helsinki: Vesi ja Ympäristöhallitus, 1993. ISBN 951-47-6860-4.
4. 1 2 3  *Peruskartta* 1:20 000. 2111 01 Tanskila.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1962.  Kartta maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (jpg) (viitattu 29.8.2018)
5. ↑  Varkaantie *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.