Georgi Ivanov 1921
**Georgi Vladimirovitš Ivanov** (ven. Гео́ргий Влади́мирович Ива́нов); (10. marraskuuta [J: 29. lokakuuta] 1894 Puke-Barsche, Pukin kartano, Seda Volost, Telšiain kihlakunta, Kaunasin kuvernementti, Venäjä; nyk. Mažeikiain alue, Liettua – 26. elokuuta 1958 Hyères, Varin departementti, Ranska) oli venäläinen kirjailija, runoilija ja esseisti.

Suku ja koulutus
----------------

Pankkiirin poikana Ivanov vietti nuoruutensa Venäjän kultaisten nuorten eliittipiirissä. Hänen isänsä oli everstiluutnantti Vladimir Ivanovitš Ivanov, joka kuului Vitebskin aatelisiin sotilassukuihin ja hänen äitinsä oli Vera Mihailovna Brenstein, joka kuului myös aateliseen sotilassukuun.

Lapsuusvuodet kuluivat osittain Puke-Barshcha- ja Studenka-tiloilla Minskin kuvernementissä. Ivanovit ostivat jälkimmäisen vuonna 1899 48 tuhannella ruplalla ja sen pinta-ala oli 944 hehtaaria. Talvella perhe asui Kaunasin varuskuntakaupungissa, jossa Georgin isä palveli. Vladimir Ivanovitš ei osannut käydä kauppaa ja myi suurimman osan Studenkan kartanon maasta. Vuonna 1900 hän kiinnitti kiinteistön Moskovan maapankissa oletettavasti kiinteistön ostamista varten Vilnan maakunnasta. Vuonna 1905 perhe muutti Pietariin ja vietti kesän Sorokpolin kartanossa lähellä Vilnaa, joka ostettiin vuonna 1902. Helmikuussa 1906 Studenkissä syttyi tulipalo. Maaliskuussa 1907 Vladimir Ivanovitš kuoli Dvinskissä.

Vuonna 1905 Georgi ilmoittautui Jaroslavlin kadettikouluun. Opiskelijana hän oli keskinkertainen. Parhaat arvosanat hän sai uskonnosta, maantiedosta ja piirtämisestä. Tammikuussa 1907 hänet siirrettiin isänsä pyynnöstä 2. kadettijoukkoon Pietariin. Akateeminen menestys heikkeni, mikä ei liittynyt pelkästään huonoon terveyteen, vaan myös haluttomuuteen noudattaa tiukkaa sotilaallista kurinalaisuutta.

### Yksityiselämä

Vuonna Ivanov meni 1921 (asiakirjojen mukaan vuonna 1931) naimisiin kirjailija Irina Odojevtskajan kannsa. Hän tapasi aviovaimonsa 1923 Berliinissä, minkä jälkeen hän meni tämän kanssa Pariisiin, jossa hän vietti suurimman osan elämästään. Vaikka avioliitto Odojevtskajan kanssa kesti 37 vuotta, sillä "ei ollut juurikaan tekemistä tavallisten avioliittoa koskevien käsitysten kanssa", hänen elämäkerran kirjoittajansa Ella Bobrowin mukaan.[5]

Esimerkki heidän villistä elämästään löytyy ranskalaisen kirjailija Georges Bataillen muistiinpanoista: "Joulukuussa 1937 [...] Laure ja minä valmistimme illallisen: odotimme Ivanovia ja Odojevtseva. Aivan kuten olimme suunnitelleet, illallinen osoittautui yhtä villiksi kuin tuuli sinä päivänä. Alaston Odojevtseva alkoi oksentaa."[6]

Toisen maailmansodan aikana pariskunta liittyi Pariisin pakolaisseuraan ja asui Biarritzin rannikkokylässä sijaitsevassa huvilassa, jonka he olivat ostaneet vuonna 1932, kun Odojevtseva sai perinnön isänsä kuoltua. Saksalaiset joukot miehittivät kaupungin kesällä 1940. Vuonna 1943 Saksan armeija takavarikoi heidän talonsa, mutta he jäivät Biarritziin vuoteen 1946 asti. Heidän talonsa oli ryöstetty ja myöhemmin tuhoutunut amerikkalaisten pommituksissa. Ivanovien sosiaalinen asema sotavuosina johti myöhemmin siihen, että Georgi Ivanovia syytettiin natsisympatioista, erityisesti häntä syytti entinen ystävä Georgi Adamovitš.[2]

Toisen maailmansodan jälkeen Ivanov ja Odojevtseva muuttivat takaisin Pariisiin, jossa heidän asuntonsa oli ryöstetty. He elivät enemmän tai vähemmän epätoivoisessa köyhyydessä, he saivat tuloja ainoastaan New Yorkissa ilmestyvän emigranttilehden New Journalin kanssa vuodesta 1950 lähtien tehdystä yhteistyöstä ja Ivanov alkoholisoitui. 1950-luvun alussa Ivanov joutui muuttamaan hoivakotiin. Heidän onnistui pääsemään köyhien emigranttien hoivakotiin eli "venäläiseen taloon" Juan-les-Pinsissä Etelä-Ranskassa, ja talvella 1953 he muuttivat Ranskan hallituksen omistamaan vanhusten Montmorency turvakotiin Hyèresiin etelärannikolle. Georgi Ivanov kuoli Hyèresissä vuonna 1958.[7]

Kirjallinen ura
---------------

Ivanov aloitti jo nuorena runojen kirjoittamisen, jotka jäljittelivät Baudelairea ja ranskalaisia ​​symbolisteja. Vaikka hänen versiointitekniikkansa oli moitteeton, hänellä ei ollut elämänkokemusta, josta hän voisi ammentaa sisältöä. Hänen varhaisen runoutensa suosikkiaiheita olivat rokokoo-manerismi ja uljaat juhlat. Hän antoi kahdelle kirjalleen nimen *Lähtö Kytheran saarelle* viitaten Antoine Watteaun kuuluisaan rokokoo-maalaukseen.

Harjoiteltuaan erilaisia venäläisen futurismin muotoja, joita Igor Severjanin tarjoili, Ivanov liittyi akmeismi-liikkeeseen. Vaikka 20-vuotiasta nuorukaista ei pidetty suurena lahjakkuutena, Osip Mandelstam ja Anna Ahmatova puhuivat hänestä tai mainitsivat hänen runoissaan. Hänet pidettiin kuuluvan myös Nikolai Gumiljovin ja Sergei Gorodetskin järjestämän epävirallisen "Runoilijoiden kilta" -koulun parhaiden oppilaiden joukkoon. 

Georgi Ivanov oli tämän piirin ainoa merkittävä jäsen, joka muutti länteen. Hänen luontainen ylimielisyytensä ja järjettömät tuomionsa toivat hänelle helposti kunnioitusta ja ihailua nuorempien aikalaistensa keskuudessa. Hän mainosti itseään ainoana jäänteenä Venäjän hopeakauden hienostuneesta miljööstä. Vahvistaakseen asemaansa hän julkaisi muistelmakirjan nimeltä 'Pietarin talvet', joka sisälsi fiktiivisen tai liioitellun selostuksen hänen kokemuksistaan ​​akmeisteissa. Kirja vieraannutti Ivanovin hänen vanhemmista aikalaisistaan, mutta se sai välittömän suosion hänen opetuslapsiltaan. 

Ivanovista tuli yhdessä vaimonsa Irina Odojevtsevan ja kriitikkotoverinsa Georgi Adamovitšin kanssa venäläisen emigranttiyhteiskunnan pääasiallinen makutuomari, joka loi tai tuhosi kirjallista mainetta. Heidän kirjallinen makunsa oli kuitenkin jossain määrin puutteellinen: he hylkäsivät vahingossa Marina Tsvetajevan runot (hän oli lähettänyt ne nimettömänä runokilpailuun) luultuaan niitä Tsvetajevan karkeiksi jäljitelmiksi. He riitelivät innokkaasti venäläisten kirjailijoiden kanssa Berliinissä, ja Vladimir Nabokovista tuli heidän hyökkäysten suosikkikohde. Nabokov kosti satiirisoimalla Ivanovia yhdessä tunnetuimmista novelleistaan, *Kevät Fialtassa,* ja loi nerokkaan mysteerin, joka johti Adamovitšin kohtuuttomaan ylistykseen Nabokovin salanimellä julkaistuista säkeistä. 

Vuonna 1938 Georgi Ivanov julkaisi proosarunon *Atomin hajoaminen*, jonka useimmat emigrantit (mukaan lukien Vladimir Nabokov ja Vladislav Kodasevitš) tuomitsivat ja hänen ihailijansa V. Zlobin ja Zinaida Gippius ylistivät. Hän oli Venäjän emigranttien johtava runoilija ja esseisti 1930-1950-luvuilla. 

Alkoholisoituneena ja epätoivoisena Ivanov vajosi yhä alemmas. Hänen parhaat runonsa syntyivät järjettömässä köyhyydessä ja täydellisessä epätoivossa. Hänen taiteensa huipentui hänen viimeiseen runosarjaansa, joka kirjoitettiin hänen kuolemaansa edeltävinä päivinä. Yhdessä viimeisistä teoksistaan ​​Ivanov lupasi profeetallisesti "palata Venäjälle runoina". Hänen vaimonsa palasi Leningradiin perestroikan aikana ja kuoli siellä vuonna 1990. 

Ivanovin kuoleman jälkeen hänen maineensa on parantunut tasaisesti. Hänen "kirkkaan epätoivon runouttaan", erään kriitikon mukaan, katsovat jotkut ennakoineen ranskalaisen eksistentialismin periaatteita.

Lähteet
-------

1. 1 2  Синкевич, Валентина: Вторая волна русской эмиграции / Venäjän siirtolaisuuden toinen aalto *Новый Журнал, номер 267 / Novyi Zhurnalissa, nro 267*.