recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Douglas Gordon Arthur Lowe** (7. elokuuta 1902 – 30. maaliskuuta 1981) oli brittiläinen yleisurheilija ja 800 metrin juoksun kaksinkertainen olympiavoittaja.

Ura
---

Manchesterissa syntynyt Douglas Lowe menestyi kouluaikoinaan keskimatkojen juoksussa voittaen koulujen Public Schoolien mestaruuden 880 jaardilla vuonna 1920. Tuolloin hänen ennätyksensä oli 2.06,8. Hän opiskeli lakia Cambridgen yliopistossa ja voitti 880 jaardia yleisurheiluottelussa Oxfordin yliopistoa vastaan sekä 1922 että 1923. Seuraavana vuonna hän voitti samassa kilpailussa mailin ja neljännesmailin juoksut.

Vuoden 1924 olympialaisissa Pariisissa Lowe voitti kultaa 800 metrillä uudella Euroopan ennätyksellä 1.52,4. Juoksun suosikki oli Henry Stallard, mutta hän kärsi jalkavammasta jääden neljänneksi. Stallard johti koko alkumatkan, mutta loppusuoralla hänet ohitti ensin Sveitsin Paul Martin ja sitten Lowe. Lowe siirtyi johtoon, mutta Martin saavutti häntä häviten lopulta vajaalla metrillä. Lowe otti osaa myös 1 500 metrille, jossa hän sijoittui neljänneksi.

Amsterdamin olympialaisissa Lowe uusi voittonsa. Alku- ja välierissä hän säästeli voimiaan sijoittuen molemmissa toiseksi. Loppukilpailussa Lowe noudatti samaa taktiikkaa kuin neljä vuotta aiemmin ja siirtyi johtoon loppusuoran auetessa. Tällä kertaa voitto oli selvä, hopeamitalisti hävisi tasan sekunnin Lowen ajan ollessa 1.51,8.

Lowe päätti urheilu-uransa samana vuonna ja alkoi työskennellä lakimiehenä Lontoossa. Hän toimi jatkossa urheilun järjestötehtävissä. Vuosina 1931–1938 hän oli maansa yleisurheiluliiton sihteeri. Hän kuoli Cranbrookissa, Kentissä.

Ennätykset
----------

* 440 jaardia 48,8
* 800 m 1.51,2
* 1 500 m 3.57,0

Lähteet
-------

* Halme, Yrjö;: *Olympialaiset 1928*. Otava, 1928.
* Hannus, Matti;: *Yleisurheilu: Tuhat tähteä*. WSOY, 1983. ISBN 951-0-11900-8.
* Pihkala, Lauri; Jukola, Martti;: *Olympialaiskisat ennen ja Pariisissa 1924*. WSOY, 1924.

Miesten 800 metrin juoksun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1896: Edwin Flack |
1900: Alfred Tysoe |
1904: James Lightbody |
1908: Melvin Sheppard |
1912: Ted Meredith |
1920: Albert Hill |
1924: Douglas Lowe |
1928: Douglas Lowe |
1932: Thomas Hampson |
1936: John Woodruff |
1948: Malvin Whitfield |
1952: Malvin Whitfield |
1956: Thomas Courtney |
1960: Peter Snell |
1964: Peter Snell |
1968: Ralph Doubell |
1972: Dave Wottle  |
1976: Alberto Juantorena |
1980: Steve Ovett |
1984: Joaquim Cruz |
1988: Paul Ereng |
1992: William Tanui |
1996: Vebjørn Rodal |
2000: Nils Schumann |
2004: Juri Borzakovski |
2008: Wilfred Bungei |
2012: David Rudisha |
2016: David Rudisha |
2020: Emmanuel Korir |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Tilastopaja 🔒

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**David "Dave" Finlay** (s. 20. lokakuuta 1958 Belfast, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen entinen showpainija, joka tunnetaan parhaiten painiajoistaan World Wrestling Entertainment promootiossa. Hänet tunnetaan paremmin paininimellään **Finlay**. Finlay on kolmannen polven painija, joka on 178-senttinen ja 106-kiloinen. Ensimmäisen kerran Finlay esiintyi painijana lokakuussa 1978. Hänet tunnetaan King Bookerin, maailmanmestarin "hovin" toisena jäsenenä. Booker onkin lyönyt hänet ritariksi, joten Finlay on saanut paininimen **Sir Finlay**. Hän on ollut piikkinä Bobby Lashleyn lihassa, voittanut hänet lähes joka kerta, tosin useimmiten *shillelagh*-nimisen ryhmysauvan avulla. Finlay on myös voittanut kahdesti The Undertakerin pahamaineisen veljen Kanen toisella kerralla ilman *shillelagh*-asetta. Hän on myös käynyt kovia kamppailuja Bookerin "hovin" toisen jäsenen William Regalin kanssa, joiden otteluissa Finlayn nenä murtui ja Regal lensi lasin läpi. He ovat kuitenkin useimmiten ystäviä, jotka ovat otelleet tag team -otteluissakin useita kertoja esimerkiksi Batistaa ja Bobby Lashleyä vastaan. Finlay on myös otellut King Bookeria vastaan, jonka hän voitti *shillelagh*-aseella. 

Hänet tunnetaan menninkäisestä, kehän alla olevasta pieneksi jääneestä ihmisestä nimeltä Hornswoggle, joka usein sekaantuu otteluihin tuomarin keskittyessä toiseen asiaan ja aiheuttaa Finlaylle voittoja. Menninkäinen on esimerkiksi antanut Finlaylle tämän *shillelaghin.* Finlay on myös heittänyt Hornswogglen painivastustajaa päin.

Finlay käyttää yleensä otteluiden voittamiseen *shillelagh*-asettaan, mutta hän käyttää lopetusliikkeinään *Celtic Cross*ia ja *Finlay Roll*ia. Hänen managerinsa on ollut Princess Paula, The Dog ja Brian Knobbs.

Hän on voittanut pitkällä urallaan jo paljon, kuten kertaalleen WWE:n Yhdysvaltain mestaruuden, Irlannin mestaruuden, WCW:n mestaruuden, kaksi kertaa Britannian raskaansarjan mestaruuden ja viisi kertaa Britannian keskisarjan mestaruuden.

28. lokakuuta 2011 ilmoitettiin että Finlay tekee debyyttinsä Yoshihiro Tajirin perustamassa Smash -promootiossa. Hänet paljastettiin mysteerisellä nimellä "King of Terror", jonka Michael Kovac lupasi tuoda promootioon. Samalla Finlay nimitettiin ensimmäiseksi haastajaksi ensimmäiselle Smash mestarille kanadansuomalaiselle StarBuckille. 24. marraskuuta Smash.23 tapahtumassa Finlay voitti Starbuckin mestaruudesta ja hänestä tuli uusi Smash mestari.

Feudit
------

* The Great Khali (Dalip Singh)
* Ric Flair
* JBL
* Evan Bourne
* hornswoggle
* John Cena
* Jack Swagger

Paininimet
----------

* Belfast Bruiser buisaki
* Dave Finlay
* Fit Finlay
* Finlay
* sr.buisaki

### Nimikkoliikkeet

* The Celtic Cross
* Air Raid Siren


1. ↑  (en) Internet Movie DatabaseView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
**Mikko Reponen** (18. kesäkuuta 1892 Revonsaari, Johannes – 22. lokakuuta 1951 Ylihärmä) oli suomalainen Viipurissa ennen sotia asunut kalakauppias, joka tuli tunnetuksi **Karjalan profeettana**.

Reponen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Viipurissa. Saarnamies hänestä tuli vasta 1932, kun hänen vaimonsa yllättäen kuoli verenmyrkytykseen. Masennuksen valtaan joutunut Reponen sai tällöin oman kertomansa mukaan "väkevän herätyksen". Reponen myi sekä talonsa että Viipurin kauppahallissa sijainneen kalapuotinsa ja lahjoitti rahat kaupungin köyhille.

Reponen tuli julkisuuteen 23. lokakuuta 1936, kun hän Viipurin tuomiokirkossa kesken jumalanpalveluksen ja pastori Bertel Törmävaaran saarnan aikana tuli kirkon käytävälle ja huusi lujalla äänellä: *"Viipurin tuho on lähellä, kolmen vuoden kuluttua on tämä temppeli raunioina ja vieraan vallan sotajoukot marssivat kaupungin katuja*." Kun poliisi tuli hakemaan häntä pois Reponen huusi vielä: *"Nyt viedään Mikkoa, mutta kohta teitä kaikkia. Kirkostakaan ei jää kuin kivijalka*.*"* Ennustus toteutuikin, sillä Viipurin tuomiokirkko tuhoutui helmikuussa 1940 pommituksessa, ja Viipuri menetettiin talvisodan rauhassa. Erään tiedon mukaan tätä jumalanpalvelusta oltiin parhaillaan radioimassa, ja Mikon profetia levisi radiolähetyksen välityksellä heti kaikkialle Suomeen.

Jatkosodan aikana Reposta kiellettiin palaamasta Viipuriin, sillä hänen pelättiin lietsovan saarnoillaan levottomuutta väestön keskuudessa. Sodan jälkeen 1940-luvulla Reponen kierteli Suomessa matkasaarnaajana siirtokarjalaisten keskuudessa ja muun muassa ennusti saarnoissaan, että evakot pääsisivät vielä palaamaan Karjalaan. Reponen ennusti 1947 että *Kyllä Karjala saadaan vielä takaisin, vaan ei ole hänelle ilmoitettu aikaa. Nyt se saadaan lahjaksi eikä sodalla*. Hän uskoi myös, että pääsisi itsekin palaamaan elinaikanaan Viipuriin ja tulisi sinne haudatuksi.

Reponen sairastui loppuvuodesta 1948 keuhkotautiin. Hän kuoli lokakuussa 1951 Härmän keuhkotautiparantolassa, ja hänet on haudattu Ylihärmän hautausmaalle.

Teoksia
-------

* *Taivaallinen näky*. Kuva ja sana, Helsinki 1945

Lähteet
-------

* Outi Fingerroos : Karjala – muistin ja utopian paikka, Alue ja ympäristö 2/2006, Mikko Reposesta ss. 7-8[vanhentunut linkki]
* Hannele Niemi : Karjalan profeetta ennusti sodat ja heimonsa kohtalon, Venäjän aika 2/2009[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  Jumalanpalveluksen ajankohdasta on eri lähteissä vaihtelevia tietoja: se olisi tapahtunut syyskesällä 1936, lokakuussa 1936 tai jouluna 1938.

Kirjallisuutta
--------------

* K. Mikkonen (toim.) : *Mikko Reponen. Viipurin profeetta, Suomen kohtalonvuosien apostoli*. Kuva ja sana, Helsinki 1967
* K. Mikkonen (toim.) : *Siunattua sanomaa, Viipurin profeetan Mikko Reposen kirjoitelmia*. Evankelis-luterilainen Herätysseura r.y. Suolahti 1968

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Holger Meins** (26. lokakuuta 1941 Hampuri, Saksa – 9. marraskuuta 1974 Wittlich, Länsi-Saksa) oli elokuvauksen opiskelija, joka tuli tunnetuksi yhtenä keskeisimmistä terroristijärjestö RAF:n jäsenistä.

Holger Meins oli mukana monissa RAF:n terrori-iskuissa. Hän meni 1. kesäkuuta 1972 yhdessä Andreas Baaderin ja Jan-Carl Raspen kanssa katsastamaan Frankfurt am Mainissa sijaitsevan varastotilan, jonne heidän pommintekoaineensa oli kätketty. Poliisi oli kuitenkin vastassa ja miehet joutuivat pidätetyiksi. Vankilassa Holger Meins aloitti nälkälakon, joka vei lopulta hänen henkensä. Meinsin kuolema aiheutti Euroopassa raivokkaita mielenosoitusmarsseja, joista osa oli väkivaltaisia. Vuonna 1975 Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön kaappauksen toteuttanut RAF:n erikoisjoukko oli nimennyt itsensä Holger Meinsiksi, Meinsin muiston kunniaksi.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Edward Pierson Ramsay.
**Edward Pierson Ramsay** (3. joulukuuta 1842 Dobroyd Estate, Long Cove, Sydney – 16. joulukuuta 1916 Sydney) oli australialainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä.

Hänen isänsä oli tohtori David Ramsay, äitinsä Sarah Ann Lord. Hän opiskeli St Mark's Collegiate Schoolissa, The King's Schoolissa, Parramattassa. Hän opiskeli lääketiedettä Sydneyn yliopistossa 1863–1865, mutta ei suorittanut loppuun opintojaan. Vaikka hän ei koskaan suorittanut oppiarvoa eläintieteissä, hän oli hyvin perillä luonnonhistoriasta ja julkaisi useita tutkielmia.

1863 hän oli *Entomological Society of New South Wales*in taloudenhoitaja. 1865 hän toimitti tutkielman "Oology of Australia" *Philosophical Society*lle, ja kun em. seura yhdistettiin *Royal Society of New South Wales*iin, hän sai vapaajäsenyyden seuran hyväksi tekemästään työstä.

1868 Ramsay perusti veljiensä kanssa sokeriruokoplantaasin Queenslandiin, mutta se ei ollut menestys. Hän oli yksi *Linnean Society of New South Wales*in perustajista 1874 ja sen neuvoston jäsen vuoteen 1892 saakka. Hänestä tuli ensimmäinen Australiassa syntynyt *Australian Museum*in intendentti ja hän keräsi laajan kokoelman kansallisia aseita, pukuja, aterimia ja koruja kuvaamaan Polynesian ja Australian etnologiaa. Hän lisäsi kokoelmiin 17 600 lintua. Hän julkaisi yli 30 kaloja käsittelevää kirjoitusta. 1876–1894 hän julkaisi neliosaisen *Catalogue of the Australian Birds*. Terveydellisistä syistä johtuen hän joutui luopumaan virastaan 1894.

1883 Ramsay matkusti Lontooseen Kansainvälisille kalavesimessuille. Siellä hän tapasi Francis Dayn, joka oli kerännyt kaloja useita vuosikymmeniä Etelä-Aasiassa. Ramsay hankki osan Dayn kokoelmasta, muun muassa 150 Dayn nimeämää lajia.

Eläkkeelle jäätyään hän palveli Australian museota konsultoivana ornitologina vuoteen 1909.

7. marraskuuta 1876 hän meni naimisiin Ellen Eliza Foxin kanssa. Heille syntyi 4 tytärtä ja 2 poikaa, joista John Simeon Piersonista tuli kuuluisa lintuvalokuvaaja.

Ramsay nimesi linnuista muun muassa tiheikkölaulajan ja punakurkkulurikin.

Lähteet
-------

* Edward Pierson Ramsay Australian Dictionary of Biography

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Gerry Cheevers vuonna 1983
**Gerald Michael "Gerry" Cheevers** (s. 7. joulukuuta 1940 St. Catharines, Ontario, Kanada) on entinen National Hockey League ja World Hockey Association -liigoissa pelannut jääkiekkoilija. Vuosina 1961–1980 ammattilaisena pelanneen Cheeversin pelipaikka oli maalivahti. Pelaajauransa jälkeen hän valmensi muutaman vuoden ajan.

16 vuoden ikäisenä 1956 hän pelasi St. Michael's Majors -joukkueessa Ontario Hockey Association -sarjassa. NHL:ssä Toronto Maple Leafs omisti hänen oikeutensa, kunnes Boston Bruins varasi Cheeversin 1965. Vuonna 1967 hän saavutti ykkösmaalivahdin aseman. Gerry Cheevers oli keskeisessä roolissa Bruinsin voittaessa Stanley Cupin 1970 ja 1972. Kaudella 1971–1972 hän pelasi 33 peräkkäisen tappiottomien ottelujen putken.

Vuonna 1972 hän siirtyi kilpailevan World Hockey Association -liigan leipiin ja pelasi kolme ja puoli kautta Cleveland Crusadersissa ja oli koko ajan liigan parhaita vahteja. Crusadersin ajauduttua talousvaikeuksiin Cheevers palasi Bostoniin 1976 ja pelasi siellä kauden 1980 loppuun, jolloin päätti pelaajauransa.

Cheevers pelasi 1974 Team Canadan joukkueessa Summit-74 series -sarjassa Neuvostoliittoa vastaan. 1976 hän oli varamaalivahti Kanada-cupissa. Vuonna 1979 Gerry Cheevers pelasi NHL All Starsin riveissä Challenge Cupissa.

Maalivahtina Cheevers oli tyyppiä "kolmas puolustaja"; rohkeasti ulos tuleva pelaaja. Hän oli aggressiivinen alueelleen tunkeilevia vastustajan pelaajia kohtaan. Hän meni usein polvilleen tai jopa kyljelleen torjuessaan.

Hänen NHL:ssä päästämiensä maalien ottelukeskiarvo on 2,89. Hän saavutti liigassa 230 voittoa kaikkiaan 419 ottelussa. Nollapelin hän pelasi NHL:ssä 26 kertaa.

1980–1985 hän oli Boston Bruinsin päävalmentaja. Sittemmin hän siirtyi Bruinsin kykyjenetsintäorganisaatioon ja omistautui intohimolleen hevosurheilulle.

Saavutuksia
-----------

* 1964–65 Harry (Hap) Holmes Memorial Award -palkinto AHL-liigan parhaalle maalivahdille
* Pelasi 1969 NHL:n tähdistöottelussa
* 1973 WHA:n ykköstähtikentällisessä ja Ben Hatskin Awardin saaja liigan parhaana maalivahtina
* 1974 ja 1975 WHA:n kakkostähtikentällisessä
* 1979–80 ehdolla NHL:n Vezina Memorial Trophyn saajaksi (paras maalivahti)
* Hyväksyttiin Hockey Hall of Fameen 1985
**Michelle Phillips** (s. 4. kesäkuuta 1944) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä.

Phillips syntyi nimellä **Holly Michelle Gilliam** Kalifornian Long Beachilla. Hän tuli 1960-luvulla kuuluisaksi The Mamas & the Papas -kokoonpanon jäsenenä. Hän meni 31. joulukuuta 1962 naimisiin tulevan yhtyetoverinsa John Phillipsin kanssa ja sai Chynna-tyttären (s. 1968), mutta erosi vuonna 1970. Phillips oli mukana kirjoittamassa mm. yhtyeen hittejä "Creeque Alley" ja "California Dreamin'". 

Phillipsin vuodet The Mamas & the Papasissa olivat ajoittain ongelmallisia, ja vuonna 1966 hän joutui joksikin aikaa jopa erotetuksi yhtyeestä. Hänen avioliiton ulkopuolinen rakkaussuhteensa Denny Dohertyyn paljastui, ja Phillipsin aloitettua suhteen myöhemmin Gene Clarkin kanssa John Phillips ei suostunut enää esiintymään vaimonsa kanssa.

Phillips erotettiin kesäkuussa 1966 ja korvattiin tilapäisesti Jill Gibsonilla. Hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin jo elokuussa. Yhtye hajosi heinäkuussa 1968. Vuonna 1970 Phillips esitti taustalaulut Leonard Cohenin keikalla, ja samoihin aikoihin hän solmi kahdeksan päivää kestäneen avioliiton näyttelijä Dennis Hopperin kanssa. Phillips on myöhemmin kommentoinut tapausta huumorimielellä ja luonnehtinut noita kahdeksaa päivää mm. hänen elämänsä onnellisimmiksi. 

Vuonna 1973 Phillips lauloi Cheech & Chongin listahitillä "Basketball Jones". Hän sai vuonna 1975 sooloartistina levytyssopimuksen A&M Recordsilta, ja ensimmäinen oma albumi *Victim of Romance* ilmestyi vuonna 1977. Hän oli vuosina 1978–1980 naimisissa Robert Burchin kanssa. Hän sai vuonna 1982 toisen lapsensa Austin Hinesin. Omaelämäkerta *California Dreamin': The True Story of the Mamas and the Papas* julkaistiin vuonna 1986. Vuonna 1987 Phillips lauloi taustat Belinda Carlislen listaykköshitillä "Heaven Is a Place on Earth". Hän oli läheinen ystävä Sharon Tatelle, Abigail Folgerille, Jay Sebringille ja Wojciech Frykowskille, jotka kaikki murhattiin Charles Mansonin "Perheen" uhreina 9. elokuuta 1969. 

Phillipsillä on ollut tähän päivään saakka useita rooleja elokuvissa ja televisiossa. Hän jäi 19. tammikuuta 2007 The Mamas & the Papasin viimeiseksi elossa olevaksi vakituiseksi jäseneksi Denny Dohertyn kuoltua Mississaugassa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jennifer Darling** (s. 19. kesäkuuta 1946 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan varsinkin lukuisista äänirooleista animaatiotuotannoissa.

Elämäkerta
----------

Darling syntyi Pittsburghissa, Pennsylvaniassa vuonna 1946. Hän aloitti tanssimisen kolmevuotiaana Gene Kelly Dance Studiolla ja täytettyään kuusi vuotta Darling pääsi ensi kerran esiintymään studion ohjelmistoon. 14-vuotiaana hän esiintyi pari kertaa "Ted Mack & the Original Amateur Hour" ohjelmassa vuonna 1948. Sitä ennen 13-vuotiaasta lähtien Darling alkoi harrastamaan laulamista. Teini-ikäisenä hän siirtyi opiskelemaan Pittsburghin Playhouse School of Acting, josta Darlingin opinnot jatkuivat Carnegie Mellon -yliopistolle, jossa hän valmistui draaman puolelta. Valmistumisen jälkeen Darling työskenteli usean vuoden ajan Pittsburghin Playhousessa ennen muuttoa Washington D.C.:hen Washington Arena Stagelle. Sieltä hän muutti vielä Connecticutiin työskentelemään Longwharf Repertory -yhtiöön ennen muuttoaan New Yorkiin.

### Ura näyttelijänä

Darlingin ensiesiintymise Broadwaylla oli "How Now Dow Jones" -näytelmässä, jonka jälkeen hän esiintyi muun muassa "Maggie Flynn"- ja "Fire" -näytelmissä. Teatterin ohella Darling siirtyi samalla television pariin vuonna 1970 esiintyen pitkäaikaisessa saippuasarjassa "The Secret Storm", jossa hän näytteli ensimmäistä prostituoitua päiväsaikaisessa televisiosarjassa. Darlingin hahmon suosion myötä hän näytteli hahmoa vuoteen 1971 asti, jonka aikana Troy Donahue tuotiin sarjaan mukaan näyttelemään hahmon poikaystävää.

Vuonna 1973 Darling muutti Hollywoodiin ja kuusi viikoa myöhemmin sai ensimmäisen pitkäaikaisen roolin televisiosarjasta "Temperatures Rising", jossa hän esiintyi vuosien 1973–1974 aikana. Vierailtuaan televisiosarjassa Kuuden miljoonan dollarin mies vuonna 1974, Darling oli mukana myös sarjoissa "The Bionic Woman" ja "Eight Is Enough", joiden myötä hän oli ainoa näyttelijä, joka esiintyi kolmessa tuolloin kymmenen parhaan joukossa olleessa televisiosarjassa. 1990-luvulla Darling teki enimmäkseen vierailevia esiintymisiä televisiosarjoissa, kuten "L.A. Law", "Bodies of Evidence", "Cheers", "Dharma & Greg" ja "Hulluna sinuun". Lisäksi hän esiintyi pormestarin roolissa elokuvassa Poliisiopisto 2: Eka komennus.

### Ääninäyttelijänä

Näytelmäroolien ohella Darling on ollut uransa aikana yksi käytetyimmistä äänistä Hollywoodissa. Ensimmäisiä äänirooleja hän teki vuonna 1982 animaatiosarjaan Smurffit, jonka jälkeen Darlingin tunnetuin äänirooli lienee suositussa animaatiosarjassa Turtles – mutanttikilpikonnat. Sarjan aikana ja sen jälkeen hän on ollut mukana useissa Disneyn tuotannoissa, kuten Pieni merenneito, Pilipalipilotit, Varjoankka, Kaunotar ja hirviö, Aladdin, Keisarin uudet kuviot ja Autot.

Aiheesta muualla
----------------

* Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Margareta (Greta) Lambrektintytär Dume**, syntymäaika tuntematon, kuollut 1410, oli ruotsalainen perijätär. Hänellä oli jokseenkin merkittävä rooli sisällissodassa, jonka laukaisi erimielisyydet hänen puolisonsa Bo Joninpoika Gripin perinnöstä vuonna 1386. Hän seurasi kuningas Albrekt Mecklenburgilaista sodassa kuningatar Margareetaa vastaan.

Elämäkerta
----------

Greta kuului aateliseen saksalaiseen Dumen sukuun Mecklenburgista, joka asettui Suomeen noin vuonna 1362. Hänen sisaruksiaan olivat veljet Klaus, Gerhard, Henneke, Volrad ja Berthold Dume. Greta avioitui vuonna 1373 poliittisesti vaikutusvaltaisen drotsi Bo Joninpoika Gripin kanssa. Hänen veljensä Henneke oli aviomiehen linnanvoutina Viipurissa.

Miehensä Bo Joninpojan kuoleman jälkeen vuonna 1386 Greta oli jätetty testamentissa suurimmaksi osaksi ilman osuutta tämän omaisuudesta. Nimittämällä kuningas Albrektin holhoojaksi itselleen ja lapsilleen (Knut Bosson Grip) hän teki kuninkaasta etujensa valvojan, kun taistelut puhkesivat miehen valtavasta perinnöstä vuonna 1387. Kuninkaan kannattajat saattoivat siten esiintyä hänen edustajinaan konfliktissa ja heitä kutsuttiin hänen "avustajikseen". 

Greta Dume sai vaikutusvaltaisen aseman hovissa: vuonna 1388 hän myötävaikutti muun muassa siihen, että eräs aatelin edustaja sai takaisin takavarikoidun omaisuutensa. Vuonna 1389 hän oleskeli vielä hovissa, mutta meni sittemmin maanpakoon, luultavasti Mecklenburgiin. Dume meni naimisiin vuonna 1394 ritari Bengt Niklissonin kanssa sopiessaan erimielisyytensä kuningatar Margareetan kanssa. Hänen kannattajansa polttivat Loftan kirkon vuonna 1409, mikä mainitaan hänen testamentissaan.

Margareta Dume haudattiin Bo Joninpojan hautaan Vadstenan luostarikirkossa 13. helmikuuta 1410.

Lähteet
-------

1. ↑  Dume, släkt - Svenskt Biografiskt Lexikon *www.nad.riksarkivet.se*. Viitattu 16.1.2017.



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Kurt Volmar Berger** (1898–1977) oli Valtion Lentokonetehtaan pääkonstruktööri, koulutukseltaan lentokoneinsinööri.

K. V. Bergerin isä oli kirkkoherra Arnold Berger ja äiti Fanny Berger. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta yhteiskoulusta vuonna 1916, aloitti TKK:n koneinsinööriosaston sähkötekniikan opinnot saman vuoden syksynä, mutta liittyi vapaaehtoisena Helsingin Jääkäriprikaatiin.

Vuonna 1918 Berger kävi Saksassa Libaussa Ilmavoimien lento-oppilaana vesikoneohjaajakoulutuksessa, mutta Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan koulutus jäi kesken. Berger sai myöhemmin kansainvälisen siviilien ohjaajatodistuksen vuonna 1921.

Berger opiskeli lentokoneinsinööriksi syksystä 1919 lähtien East London Collegessa, valmistumispäivän ollessa 5. syyskuuta 1922. Hänet nimitettiin Ilmavoimien esikunnan insinööriksi 1. marraskuuta 1922 Santahaminaan, ja vähän myöhemmin pääkonstruktööriksi 1. maaliskuuta 1924.

Berger suunnitteli muun muassa I.V.L. C.24 ja C.25, I.V.L. D 26 Haukka I ja VL D 27 Haukka II sekä VL Sääski ja VL Kotka -lentokoneet.

Suunnittelemiensa lentokoneiden lisäksi Berger osallistui Ilmavoimien hävittäjähankintoihin 1920-luvun lopulla ja 1930-luvun alussa muun muassa Tšekkoslovakiassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa ja Ranskassa.

Berger erotettiin tehtävistään Valtion lentokonetehtaan puhdistuksien takia vuonna 1933 ja hän jatkoi alalla Lentoasema I:n ja Lentorykmentti 2:n konetarkastajana valvoen muun muassa talvisodan jälkeen Brewstereiden kokoonpanoa Ruotsissa, huoltopäällikkönä ja Ilmavoimien esikunnan toimistoinsinöörinä sekä yksityisenä yrittäjänä sotien jälkeen.

Lähteet
-------

* Raunio, Jukka: *Valtion lentokonetehtaan historia Osa 1: Pioneerivuodet 1921–1932*. Halli: Jukka Raunio, 2005. ISBN 951-96866-6-5.
* Heinonen, Timo: *Thulinista Hornetiin – 75 vuotta Suomen ilmavoimien lentokoneita*. Tikkakoski: Keski-Suomen ilmailumuseo, 1992. ISBN 951-95688-2-4.
**Danielle Marie-Madeleine de Saint-Jorre d'Offay** (30. syyskuuta 1941 Mahé – 25. helmikuuta 1997 Pariisi) oli seychelliläinen poliitikko ja opettaja. Hänet muistetaan parhaiten Seychellien kreolin tärkeimpänä puolestapuhujana.

Tausta ja yksityiselämä
-----------------------

Alkuperäiseltä nimeltään Danielle d'Offay hän syntyi Seychellien pääsaarella Mahélla vuonna 1941. de Saint-Jorre muutti Isoon-Britanniaan opiskelemaan ja valmistui maisteriksi Edinburghin yliopistosta vuonna 1965. Seuraavana vuonna hän suoritti opettajan pätevyyden Lontoon yliopistossa. Myöhemmin 1970-luvulla hän opiskeli kielitiedettä Yorkin yliopistossa ja suoritti kandidaatin tutkinnon..

de Saint-Jorre sairastui syöpään 1990-luvun puolessa välissä ja kuoli pariisilaisessa sairaalassa 25. helmikuuta 1997..

Ura ja perintö
--------------

de Saint-Jorre oli mukana perustamassa kreolikielen viikko, jota on vietetty Seychelleillä vuodesta 1985 Seychellien kreolin edistämiseksi.

Ulkoministeriksi de Saint-Jorre nimitettiin vuonna 1989 ja hän toimi tehtävässä aina kuolemaansa saakka. Ulkoministerin salkun lisäksi hänen vastuullaan olivat ympäristö ja turismi. Hän edusti Seychellejä mm. Maailmanpankissa. Lisäksi de Saint-Jorre oli mukana perustamassa Bann Zil -nimistä kansainvälistä verkostoa, joka keskittyy kreolikielten edistämiseen..

Danielle de St. Jorre -stipendirahasto on International Ocean Institute'n on nimetty de Saint-Jorren mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Memoire Online - Les relations entre la France et les Seychelles d'après la presse française (1977-2004) - Guillaume BURDEAU *Memoire Online*. Viitattu 18.4.2021.
2. ↑  St Jorre, Danielle Marie-Madeleine de *Oxford African American Studies Center*. Viitattu 27.12.2020. (englanniksi)
3. ↑  'Pioneer in the promotion of the Creole language' honoured in Seychelles - sculpture of Danielle Jorre de St Jorre unveiled *www.seychellesnewsagency.com*. Viitattu 27.12.2020.
4. ↑  Sheldon, Kathleen: *Historical Dictionary of Women in Sub-Saharan Africa*, s. 72. Roman & Littlefield, 2016. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
5. ↑  Call for Applications (PDF)  2017. International Ocean Institute. Viitattu 27.12.2020. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Otto Finsch
**Friedrich Hermann Otto Finsch** (8. elokuuta 1839 Warmbrunn, Sleesia – 31. tammikuuta 1917 Braunschweig) oli saksalainen kansatieteilijä, luonnontutkija ja tutkimusretkeilijä.

19-vuotiaana Finsch matkusti Bulgariaan yksityisopettajaksi. Vapaa-ajallaan hän opiskeli luonnonhistoriaa ja julkaisi Bulgarian linnustoa käsittelevän kirjoituksen *Journal fur Ornithologie*-sarjassa. Hän sai apulaishoitajan viran Hollannin kansallisesta luonnonhistoriallisesta museosta Leidenissa. Vuonna 1864 hänestä tuli museonhoitaja Bremeniin. 1876 hän tutki yhdessä Alfred Edmund Brehmin kanssa Turkestania ja Luoteis-Kiinaa. Näihin aikoihin hän toimi myös Hermann Schlegelin apulaisena.

Finsch luopui virastaan 1878 voidakseen matkustella. Vaimonsa Josephinen kanssa hän vieraili Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Polynesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. 1882 hän palasi Saksaan. 1884 hän matkusti takaisin Uuteen-Guineaan Otto von Bismarckin Keisarillisena komissaarina ja neuvotteli alueen koillisosasta Saksan protektoraatin, johon kuuluivat myös Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti. Alue nimettiin Keisari Wilhelmin maaksi ja Bismarckinmereksi. Alueen pääkaupunki nimettiin Finschhafeniksi hänen kunniakseen. Finsch purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Sepikjokea, noin 50 kilometriä suistosta sisämaahan, ja hän nimesi joen *Kaiserin Augustaksi*.

Palattuaan Berliiniin Finsch toimi kaksi vuotta Uuden-Guinean komppanian neuvonantajana. 1898 hänet valittiin Leidenin valtionmuseon lintukokoelmien hoitajaksi. 1904 hän sai viran Braunschweigin kunnallisen museon kansatieteellisen osaston johtajana.

Finsch nimesi useita lintulajeja, kuten ruskosirppinokan (*Epimachus meyeri*) Adolf Bernard Meyerin kunniaksi. Finschin kunniaksi on nimetty muutama papukaijalaji: lila-amatsoni (*Amazona finschi*) ja harmaapääkaija (*Psittacula finschii*).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
	+ 2
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
	+ 2
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Leopoldina

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* Musée d'Orsay
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**Daehaeng** (hangul: 대행; hanja: 大行, 3. helmikuuta 1927 Soul, Korea – 22. toukokuuta 2012 Soul, Etelä-Korea), syntyjään **Jum Soon No** (kor. 노점순, *No Jeom-sun*), oli eteläkorealainen buddhalainen nunna. Hän edustaa zenbuddhalaisuutta (koreaksi 선, *seon*, toisinaan myös *korealainen zen*).

Elämäkerta
----------

Jum Soon No syntyi vuonna 1927 Japanin miehittämässä Koreassa. Perhe oli aluksi melko varakas. Non isä oli palvellut upseerina Korean viimeisen kuninkaan alaisuudessa ja vastusti Japanin miehitystä. Non ollessa 6-vuotias salainen poliisi tuli pidättämään tämän isän, mutta perhe onnistui pakenemaan ja jätti kaiken taakseen. Perhe asui maakuopassa ja sai ruokansa kerjäämällä tai keräilemällä sadonkorjuun tähteitä. Tämä oli musertava kokemus Non isälle, joka purki pahaa oloaan perheeseensä. Tämä puolestaan sai tyttären pohtimaan ihmisyyttä ja kärsimystä.. 

Luostarivihkimyksen No sai korealaiselta mestarilta Hanam Jungwonilta vuonna 1948.

Korean sodan aikana Daehaeng yritti itsemurhaa useaan otteeseen uskoen, että ihminen pääsee vasta kuoleman jälkeen näkemään todellisen itsensä. Eräänä päivänä hän seisoi kallion reunalla, mutta koki uskonnollisen kokemuksen oivaltaen, että ruumiin tuhoamisesta ei olisi apua. Hän vietti lähes koko 1950-luvun vaeltaen pitkin Etelä-Koreaa, minkä jälkeen hän asettui Sangwonin temppelin läheisyyteen..

Vuonna 1972 Hanmaum Seon -keskus aloitti toimintansa. Keskuksen tavoite jatkaa Daehaengin opettamalla tiellä, ja toimintaa on Etelä-Korean lisäksi kuudessa eri maassa. Keskus kuuluu eteläkorealaiseen Jogye-sääntökuntaan.

Daehaeng kuoli Soulissa 22. toukokuussa 2012.

Kirjoja
-------

Daehaengin kirjoittamia kirjoja ovat mm.:

* *Inner Path of Freedom* (1999)
* *Practice in Daily Life* (2002)
* *Find the Treasure Within* (2002)

Daehaengin koreankielisiä kirjoja on käännetty useille kielille kuten englanniksi, espanjaksi, ranskaksi, kiinaksi ja japaniksi.

Lähteet
-------

1. ↑  No River to Cross - Buddha-Nature *buddhanature.tsadra.org*. Viitattu 7.4.2021.
2. 1 2  Biography of Daehaeng Kun Sunim *Hanmaum Seon Center*.  26.10.2013. Viitattu 7.4.2021. (englanniksi)
3. ↑  Chong Go Sunim: In memoriam – Park Jae Won *Wake Up and Laugh!*.  3.3.2018. Viitattu 7.4.2021. (englanniksi)
4. ↑  Daehaeng *Simon & Schuster*. Viitattu 7.4.2021. (englanniksi)
5. ↑  Hanmaum Seon Centers around the World *Hanmaum Seon Center*.  24.2.2014. Viitattu 7.4.2021. (englanniksi)
6. ↑  Hanmaum Seon Center *www.hanmaum.org*.  Arkistoitu 13.3.2015. Viitattu 7.4.2021.
7. 1 2  Daehaeng Kun Sunim, Korean Seon (Zen) teacher, dies at age 85 - Lion's Roar *lionsroar.com*.  22.5.2012. Viitattu 7.4.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea

 |

 |
**Myokyo-ni** (29. tammikuuta 1921 Leitersdorf, Steiermark, Itävalta – 29. maaliskuuta 2007 Luton, Yhdistynyt kuningaskunta) oli itävaltalaissyntyinen zenbuddhalainen nunna ja opettaja. Hän toimi mm. Lontoon zen-keskuksen johtajana. Hän oli ensimmäinen rinzai-koulukunnan opettaja Euroopassa.

Elämäkerta
----------

Myokyo-ni oli synnyinnimeltään **Irmgard Schlögl**. Hän syntyi Itävallassa 29. tammikuuta 1930.

Schlögl luki itsensä luonnontieteiden tohtoriksi Grazin yliopistossa. Vuonna 1950 hän saapui Lontooseen ja aloitti yliopistolehtorina aiheenaan mineralogia Imperial College -koulussa. Lontoossa Schlögl myös tutustui ensimmäistä kertaa buddhalaisuuteen ja liittyi paikalliseen buddhalaiseen järjestöön..

Vuonna 1960 Schlögl matkusti Kiotoon opiskelemaan zenbuddhalaisuutta Daitokuji-luostariin, jossa hän vietti seuraavat 12 vuotta. Vuonna 1966 hän palasi yhdeksäksi kuukaudeksi Lontooseen aloittaakseen siellä zazen-yhteisön. Hän palasi Japaniin jatkamaan opintojaan ja muutti takaisin Lontooseen pysyvästi vuonna 1972. Japanissa hänen opettajina toimivat Sesso Roshi ja tämän kuoleman jälkeen Sojun Roshi..

Schlögl toimi aluksi maallikko-opettajana ja perusti vuonna 1979 zen-keskuksen Lontooseen. Vuonna 1984 Schlögl antoi nunnanlupauksensa ja otti nimen Myokyo-ni. Tämän jälkeen hän perusti kaksi buddhalaista temppeliä Isoon-Britanniaan: *Shobo-an* Lontooseen ja *Fairlight* Lutoniin.

Opettaessaan Myokyo-ni käytti paljon anekdootteja omasta elämästään havainnollistuakseen opetuksiaan.

Myokyo-ni kuoli 29. maaliskuuta 2007.

Valikoituja teoksia
-------------------

* *The Wisdom of the Zen masters* (1975)
* *The Zen way* (1977)
* *Gentling the bull : the ten bull pictures : a spiritual journey* (1969)

Lähde:

Lähteet
-------

1. ↑  Die Suche nach der Ganzheit *Buddhismus Aktuell*. Viitattu 14.4.2021. (saksaksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Irmgard Schloegl *www.ndbooks.com*.  8.9.2011. Viitattu 14.4.2021. (englanniksi)
3. ↑  Simon Blomfield: Obituary: The Venerable Myokyo-ni *the Guardian*.  22.4.2007. Viitattu 14.4.2021. (englanniksi)
4. 1 2  Tullio Giraldi: *Psychotherapy, Mindfulness and Buddhist Meditation*. Springer Nature, 2019-09-17. ISBN 978-3-030-29003-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 14.4.2021). en
5. 1 2 3  妙教尼 Myokyo-ni, born Irmgard Schloegl (1921-2007) *terebess.hu*. Viitattu 14.4.2021.
6. ↑  Stories from the Life of Master Daiyu Myokyo (Myokyo-ni) - A collection of teaching stories from the life of a contemporary Zen Master. *The Zen Gateway*. Viitattu 14.4.2021.
7. ↑  Myokyo-ni  2021. WorldCat. Viitattu 14.4.2021. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Islam-bek Albijev** (s. 28. joulukuuta 1988 Groznyi, Tšetšeenien ja inguušien ASNT) on Venäjää edustava kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja, maailman- ja Euroopan mestari.

Albijev voitti 60 kilogramman painoluokassa olympiakultaa varsin suvereenisti vuoden 2008 Pekingin olympialaisissa. Vuonna 2007 hän sijoittui ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan EM-kisoissa sijalle 16 ja MM-kisoissa kahdeksanneksi. Vuoden 2009 EM-kilpailuissa Vilnassa Albijev voitti EM-kultaa kukistamalla 60 kilogramman sarjan finaalissa puolalaisen Eduard Barseghynin. Herningin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti saman sarjan mestaruuden voitettuaan loppuottelussa uzbekistanilaisen Dilšod Aripovin. 

Albijev saavutti 66 kg:n painoluokassa EM-pronssia Belgradissa 2012 ja MM-hopeaa Budapestissa 2013. Hän voitti sarjan Euroopan-mestaruuden Riiassa 2016.

Nuorempana Albijeb voitti kadettien Euroopan-mestaruuden 58 kg:n sarjassa 2005 ja junioreiden maailmanmestaruuden 60-kiloisissa 2006.

Albijev asuu Groznyissa. Hän on 163 senttimetriä pitkä ja painaa 63 kilogrammaa.

Lähteet
-------

* Islam-bek Albijev FILA:n tietokannassa
* Islam-bek Albijevin esittely Venäjän painiliiton sivuilla (Pekingin kreikkalais-roomalaisen painin olympiajoukkue (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* Europeana

 |

 |
**Mark Lwoff** (s. 1976) on suomalainen elokuvatuottaja ja ravintolayrittäjä. Lwoff on työskennellyt 90-luvun alusta alkaen elokuva-alalla erilaisissa tuotannollisissa tehtävissä. Elokuvaopinnot hän aloitti 2000-luvun alussa silloisen TaiKin elokuvatuotantolinjalla.

Lwoff perusti yhdessä Misha Jaarin ja Vesa Virtasen kanssa *Oy Bufo Ab* -elokuvatuotantoyhtiön 2007. Yhtiö on tuottanut toistakymmentä pitkää elokuvaa sekä useita lyhytelokuvia.

Bufon ohjaajin ovat kuuluneet mm. Jörn Donner (Kuulustelu, Armi elää), Pirjo Honkasalo (Betoniyö), Zaida Bergroth (Hyvä poika), Veiko Õunpuu (Viimeiset) ja Ilja Rautsi (lyhytelokuva *Night of the Living Dicks*).

Lwoff sai yhdessä Misha Jaarin kanssa parhaan elokuvan Jussi-palkinnon elokuvasta *Betoniyö*. Elokuva sai kaikkiaan kuusi Jussi-palkintoa. Sama elokuva toi tuottajaparille Vuoden elokuvatuottaja -palkinnon 2014.

Bufo-konserniin kuuluu myös elokuvien levitysyhtiö B-Plan Distribution Oy, joka on levittänyt elokuvateattereihin valtaosin kotimaisia elokuvia.

Lwoff omistaa kumppaniensa kanssa ravintolan *B-Smokery* ja baarin *B-Side Bar*, Helsingin *Teurastamolla*.

Pitkiä elokuvia tuottajana
--------------------------

* *Kuulustelu* (2009)
* *Hyvä poika* (2011)
* *Betoniyö* (2013)
* *Korso* (2014)
* *Ruotsalainen hetki* (2014)
* *Armi elää!* (2015)
* *Ihmisen osa* (2018)
* *Viimeiset* (2020)
* *Dinosaurus* (2021)
* *Donner - Privat* (2021)
* *Guled & Nasra* (2021)
* *Veden vartija* (2022)
* *Kuolleet lehdet* (2023)

Aiheesta muualla
----------------

* Mark Lwoff Elonetissä
* Mark Lwoff IMDb:ssa

Viitteet
--------

1. 1 2 3  Emilia Mäenmaa Teksti · words Kuvat: Helen Korpak: Riskillä *Ylioppilaslehti Aino*.  22.11.2017. Viitattu 18.5.2022.
2. ↑  Film Production Since 2007 | Bufo *bufo.fi*. Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
3. ↑  Misha Jaari *Cineuropa - the best of european cinema*. Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
4. 1 2  bufo | Hakutulokset *elonet.finna.fi*. Viitattu 18.5.2022.
5. ↑  Niko Jutila: Betoniyö palkittiin parhaana elokuvana Jussi-gaalassa *www.elokuvauutiset.fi*. Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
6. ↑  Jussi Huhtala: Elokuva-alan ammattipalkinnot jaettiin Helsingissä *Episodi.fi*. Viitattu 18.5.2022.
7. ↑  B-Plan | Bufo *bufo.fi*. Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
8. ↑  B-Side tarjoilee rehellistä cocktailia | Teurastamo *teurastamo.com*. Viitattu 18.5.2022.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Robert John Maudsley** (s. 26. kesäkuuta 1953, Liverpool) on brittiläinen rikollinen. Hänet on tuomittu toistuvista murhista.

Maudsley syntyi yhdeksi kahdestatoista lapsesta. Hän vietti huomattavan osan lapsuudestaan katolilaisten nunnien ylläpitämässä orpokodissa. Hän pääsi jälleen vanhempiensa huomaan 8-vuotiaana, mutta joutui näiden pahoinpitelemäksi ja seksuaalisesti hyväksikäyttämäksi. Hän tuli myöhemmin huostaanotetuksi. 

1960-luvun lopussa Maudsley ajautui poikaprostituoiduksi Lontooseen. Hän vihasi elämänsä myöhemmässä vaiheessa syvästi pedofiilejä, mutta alkoi kärsiä myös päihdeongelmasta. Hän hakeutui psykiatrille itsemurhayritysten jälkeen ja väitti käyntiensä yhteydessä kuulevansa ääniä, jotka kehottivat häntä tappamaan vanhempansa.

Murhakierre
-----------

Vuonna 1974 Maudsley surmasi miehen, joka yritti ostaa häneltä seksiä. Uhrilla oli pedofiilitausta. Maudsley passitettiin kriminaalipotilaille suunnattuun Broadmoor Hospitaliin. Vuonna 1977 hän otti erään rikostoverinsa kanssa tuoreen potilaan, pedofiilin, panttivangikseen ja kidutti sekä tappoi tämän. 

Kun toisen uhrin jäännökset löydettiin, Maudsley väitti syöneensä osan tämän aivoista. Hänet siirrettiin pahamaineiseen Wakefieldin vankilaan. Maudsley itse piti aiempaa asuinpaikkaansa, mielisairaalaa, parempana vaihtoehtona. 

Maudsley ei kyennyt sopeutumaan tavallisiin vankilaoloihin. Hän puukotti vuonna 1978 kuoliaiksi vankitoverinsa Salney Darwoodin ja Bill Robertsin.

Eristys
-------

Maudsley eristettiin vaarallisena muista vangeista. Vuonna 1983 hänelle suunniteltiin erityisselli; hän ei saa tehdä juuri mitään liikkeitä ilman vartijoiden valvovia silmiä, eikä hänellä ole liiemmin tilaisuuksia kommunikoida vankilan muiden asukkien kanssa. 

Maudsleyn pitkäaikainen eristys on herättänyt Britanniassa laajaa keskustelua. Yksi hänen normaalin kohtelunsa tunnetuista puoltajista on veli Paul Maudsley. Robert vietti 50-vuotispäivänsä vankilassa täydessä hiljaisuudessa.

Maudsleystä on tehty useita tutkimuksia. Hänen uskotaan kärsivän persoonallisuushäiriöistä, mutta mitään vakavaa, psykoottista häiriötä ei ole havaittu tai tutkijat eivät ole sellaisen olemassaolosta yksimielisiä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Tšekki

 |

 |
Broderick Crawford
**William Broderick Crawford** (9. joulukuuta 1911 Philadelphia, Pennsylvania – 26. huhtikuuta 1986 Rancho Mirage, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.

Hänen vanhempansa olivat vaudeville-esiintyjiä. Hänen elokuvadebyyttinsä oli sivurooli elokuvassa Mitä nainen tahtoo... (Woman Chases Man, 1937). Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat mm. *Seitsemän syntistä* (Seven Sinners, 1940), *Kaikki kuninkaan miehet* (All the King's Men, 1949), *Eilen syntynyt* (Born Yesterday, 1950) ja *Yöihmisiä* (Night People, 1954). Hän sai parhaan miespääosan Oscarin sekä Golden Globen elokuvasta *Kaikki kuninkaan miehet* (All the King's Men, 1949). Tämän lisäksi hän loi mittavan uran televisiossa, näytellen useassa televisiosarjassa, kuten *Highway Patrol* (vuodet 1955–1959) ja *King of Diamonds* (1961–1962). Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvista ja toisen televisiosta.

Hän oli elämänsä aikana kaksi kertaa naimisissa ja ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli kaksi poikaa. Hän kuoli halvaukseen 74-vuotiaana.

Aiheesta muualla
----------------

* Broderick Crawford Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Broderick Crawford NNDB:ssä

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Sergei Treštšov.
**Sergei Jevgenjevitš Treštšov** (ven. Сергей Евгеньевич Трещёв, s. 18. elokuuta 1958 Krasnui Kustarissa, Neuvostoliitossa) on venäläinen kosmonautti.

Treštšov opiskeli Moskovan energiainstituutissa vuoteen 1982 asti. Tämän jälkeen hän toimi kaksi vuotta Neuvostoliiton ilmavoimissa. Vuonna 1984 hän sai paikan Energija-avaruusteknologiayhtiössä. Hänen tehtäviinsä kuului Mir-avaruusasemalla toimimisen suunnittelu johon liittyen hän laati dokumentteja, joita käytettiin kosmonauttien koulutuksessa. 

Vuonna 1992 hänet valittiin Energijan kosmonauttikoulutettavien ryhmään. Koulutus kesti vuoteen 1994 asti. 

Hän harjoitteli Mir EO-25-lennon varamiehistöön kesäkuusta 1997 helmikuuhun 1998. Kesäkuusta 1999 heinäkuuhun 2000 hän osallistui ISS:n kolmannen miehistön lentovalmisteluihin varamiehistön jäsenenä.

Hän lensi ISS-avaruusasemalle sen viidennen miehistön mukana 5. kesäkuuta 2002 NASAn STS-111-lennolla. Hän toimi asemalla seitsemän kuukautta. Hän palasi maahan STS-113-lennolla 7. joulukuuta 2002.

Aiheesta muualla
----------------

* NASA-Biografie (englanniksi)
* Spacefacts.de (saksaksi)
Aleksandra Marinina
**Aleksandra Marinina** (ven. Александра Маринина), oikealta nimeltään **Marina Anatoljevna Aleksejeva** (ven. Марина Анатольевна Алексеева, s. 16. heinäkuuta 1957 Lviv, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen rikoskirjailija. Hän on julkaissut 25 romaania, joita on käännetty 20 kielelle.

Marininan isä oli etsivä ja äiti oikeustieteen tohtori. Marinina itse väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1986. Ennen kirjailijanuraansa hän työskenteli pitkään Neuvostoliiton ja Venäjän sisäministeriössä. Vuonna 1998 hän siirtyi vapaaksi kirjailijaksi miliisin everstiluutnantin arvosta, jaostopäällikön paikalta Moskovan oikeustieteellisessä instituutissa.

Marininan rikoskirjojen päähenkilö on rikostutkija *Anastasia Kamenskaja*. Suomessa Marininan kirjoja julkaisee Otava, sekä Loisto.

Suomennetut Kamenskaja-dekkarit
-------------------------------

* *Irina tietää liikaa*, 2002
* *Murhaaja vastoin tahtoaan*, 2003
* *Kuolema ja vähän rakkautta*, 2004
* *Kaikesta täytyy maksaa*, 2005
* *Kaksoiselämää*, 2006
* *Seitsemäs uhri*, 2007
* *Kuoleman käsikirjoitus*, 2008
* *Varastettu uni*, 2010

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aleksandra Marinina**.
* Aleksandra Marininan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Aleksandra Marinina Otavan sivustolla

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Venäjä

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Risto Turunen** (s. 10.12.1959, Joensuu) on joensuulainen kirjallisuuden professori.

Turunen valmistui ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1980. Hän aloitti opinnot Joensuun yliopistossa 1981, valmistui lisensiaatiksi 1995 ja väitteli tohtoriksi kirjallisuudesta 2003. Väitöskirja oli nimeltään *Uhon ja armon aika. Suomalainen kirjallisuusjärjestelmä, sen yhteiskuntasuhteet ja rakenteistuminen vuosina 1944-1952* (952-458-288-0).

Turusen lähestymistapa kirjallisuudentutkimukseen on ollut kulttuurintutkimuksellinen ja taiteensosiologinen. Hänen erityisiä kiinnostuksen kohteitaan on ollut suomalainen kirjallisuuden modernismi. Turunen kirjoitti yhdessä Hannes Sihvon kanssa tutkimuksen Veijo Merestä 1998 (*Veijo Meri. Täynnä liikettä*, SKS).

Turusella on ollut lukuisia luottamustoimia Joensuun ja Itä-Suomen yliopistossa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa, Pohjois-Karjalan maakuntaliiton kulttuurityöryhmässä ja Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiössä.

Turunen on työskennellyt vuodesta 2016 tutkimuseettisen neuvottelukunnan jäsenenä. Hän aloitti valtion kirjallisuustoimikunnan jäsenenä 2023.

Turuselle myönnettiin 2022 Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Merkkipäivä: Risto Turunen, 60, pitää Itä-Suomen yliopistolla humanismin puolta *Karjalainen*. Viitattu 28.12.2022.
2. ↑  Risto Turunen (risto.turunen@uef.fi) *UEFConnect*. Viitattu 28.12.2022.
3. ↑  SoleCRIS / *wiivi.uef.fi*. Viitattu 28.12.2022.
4. ↑  Aiemmat kokoonpanot *Tutkimuseettinen neuvottelukunta*. Viitattu 28.12.2022.
5. ↑  Opetus- ja kulttuuriministeriö on asettanut Tutkimuseettisen neuvottelukunnan kaudelle 1.2.2022–31.1.2025 *Tutkimuseettinen neuvottelukunta*. Viitattu 28.12.2022.
6. ↑  Taideneuvosto nimesi uudet taidetoimikunnat vuosille 2023–2024 *www.taike.fi*. Viitattu 28.12.2022.
7. ↑  Itä-Suomen yliopiston henkilöstölle kunniamerkkejä *Itä-Suomen yliopisto*. Viitattu 28.12.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |