recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vompatit** (Vombatidae) ovat australialaisia pussieläimiä. Ne ovat yöeläimiä, joita voi tavata Kaakkois-Australiassa elinalueillaan pitkissä maanalaisissa käytävissä, ruohoalueilla ja harvapuisissa metsissä. Vompatit käyttävät ravinnokseen juuria, ruohoa ja sieniä ja kiskovat ruokaa puiden ja kasvien juurista vahvoilla kynsillään. Niiden hampailla ei ole juuria. Vompatit voivat olla 70–120 senttimetrin pituisia ja 15–35 kilogramman painoisia. Ne ovat eläneet Australiassa jo 15 miljoonaa vuotta.

Vompatteja on kolmea lajia. Paljaskuonovompatti (*Vombatus ursinus*) elää Etelä-Australian ja Tasmanian vuoristoissa, karvakuonovompatti (*Lasiorhinus latifrons*) Etelä-Australian tasangoilla ja pohjankarvakuonovompatti (*Lasiorhinus krefftii*) Queenslandissä, Itä-Australiassa.

Pohjankarvakuonovompatti on äärimmäisen uhanalainen. Niitä on jäljellä alle sata yksilöä Epping Forest National Park -luonnonpuistossa. Kaksi muuta lajia ovat kuitenkin suhteellisen yleisiä.

Täysikasvuinen naarasvompatti saa touko-heinäkuussa yhden poikasen, jonka alkukehitys tapahtuu muiden pussieläinten tapaan emon pussissa.

Miljoonia vuosia sitten eli Australiassa jättiläisvompatti *Phascolonus*.

Vompatin uloste on epätavallisen kuutiomainen.

Lähteet
-------

1. ↑  Queensland Government: Northern hairy-nosed wombat (englanniksi)
2. ↑  Wombat poop: Scientists reveal mystery behind cube-shaped droppings *BBC News*.  20.11.2018. Viitattu 11.5.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jukka Korpela: Vompatit (*Vombatidae*)
* Fauna of Australia: Vombatidae (pdf) (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q23175
* Wikispecies: Vombatidae
* AFD: Vombatidae
* BOLD: 1058
* CoL: HV8
* EoL: 1695
* EPPO: 1VOMBF
* Fossilworks: 40179
* GBIF: 9376
* iNaturalist: 43001
* IRMNG: 119228
* ITIS: 552320
* MSW: 11000006
* NCBI: 9338

 |

 |
James Guillaume 1870-luvun alussa.
**James Guillaume** (16. helmikuuta 1844 Lontoo – 20. marraskuuta 1916 Pariisi) oli sveitsiläinen anarkisti ja opettaja. Hän oli yksi sosialistisen työväenliikkeen ensimmäisessä internationaalissa mukana olleen radikaalin Juran federaation johtohahmoista.

Elämä
-----

Guillaume syntyi Lontoossa työskennelleen sveitsiläisen kellosepän poikana. Perheen muutettua takaisin kotimaahan, hän opiskeli 1860-luvulla Zürichin yliopistossa filosofiaa ja kirjallisuutta. Guillaume kiinnostui myös työväenliikkeestä ja oli vuonna 1866 mukana perustamassa ensimmäiseen internationaaliin liittynyttä sveitsiläistä osastoa. Kahta vuotta myöhemmin hän alkoi julkaisemaan *Le Progrès* -lehteä, joka oli ensimmäinen maassa ilmestynyt anarkistinen lehti. Vuonna 1871 Guillaume perusti anarkistisen Juran federaation, johon kuului lähinnä Juran kantonin alueella työskenteleviä kelloseppiä. Seuraavana vuonna järjestetyssä Haagin kongressissa hänen ryhmällään oli merkittävä osuus ensimmäisen internationaalin hajoamiseen, kun Juran federaatio kannatti Karl Marxia vastustanutta Mihail Bakuninia. Pian Haagin kongressin jälkeen Guillaume ja Juran federaatio kutsuivat koolle oman kokouksen, jossa perustettiin Anarkistinen internationaali.

Opettajana työskennellyt Guillaume oli jo 1869 erotettu virastaan poliittisen aktivisminsa vuoksi, jonka jälkeen hän johti pientä kirjapainoa Neuchâtelissa. Vuonna 1878 Guillaumen oli pakko lähteä maanpakoon Pariisiin, jossa hän muun muassa toimitti oppikirjoja. Radikaali poliittinen toiminta oli Pariisin kommuunin jälkeisessä Ranskassa mahdotonta koko 1800-luvun viimeisten vuosikymmenten ajan. Guillaume jatkoi aktivismiaan vasta vuonna 1905, jolloin hän esitteli libertaristisia ajatuksiaan ja oli mukana anarkosyndikalistisessa liikkeessä. Guillaumen pääteoksena pidetään kirjaa *L'Internationale: Documents et Souvenirs*, jossa hän käsittelee ensimmäistä internationaalia anarkistisesta näkökulmasta.

Lähteet
-------

* James Guillaume Anarchy Archives.
* Guillaume, James Historischen Lexikon der Schweiz.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **James Guillaume** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
	+ 2
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* IdRef

 |

 |
Giovanni delle Bande Neren patsas Firenzen Ufficin gallerian edustalla.
**Giovanni delle Bande Nere** tai **Giovanni dalle Bande Nere**, alun perin **Lodovico de' Medici** (6. huhtikuuta 1498 Forlì – 30. marraskuuta 1526 Mantova) oli kondottieeri ja Medici-suvun huomattavin sotilas.

Hänen kutsumanimensä Giovanni delle Bande Nere merkitsee "Mustien nauhojen Giovanni". Nimitys tulee siitä, että hänen palkkasoturijoukkonsa piti mustia surunauhoja paavi Leo X:n kuoleman muistoksi.

Tausta
------

Giovanni delle Bande Nere kuului Medicien suvun nuorempaan haaraan, joka polveutui Cosimo de’ Medicin nuoremmasta veljestä Lorenzosta. Tämä nuorempi sukulinja pysyi sivuosassa aina 1500-luvulle saakka, jolloin Medicien vanhempi haara oli lähellä sammua. Giovannista tuli nuoremman sukuhaaran ensimmäinen merkittävä edustaja.

Giovanni delle Bande Neren isä oli Giovanni di Pierfrancesco de’ Medici ja äiti Caterina Sforza. Poika kastettiin Lodovicoksi, mutta hän otti etunimekseen isänsä nimen Giovanni. Isä oli nimittäin kuollut pian hänen syntymänsä jälkeen. Nuori Giovanni sai jo varhain koulutusta aseiden käytössä, ja hän näytti perineen äitinsä energisen luonteen.

Kondottieerina
--------------

Giovanni aloitti taistelunsa Medici-sukuisen paavi Leo X:n joukoissa Urbinon herttua Francesco Maria della Roverea vastaan vuosina 1516–1517 sekä ranskalaisia vastaan vuonna 1521. Hän siirtyi ranskalaisten riveihin vuonna 1522, mutta astui keisari Kaarle V:n palvelukseen vuonna 1523. Giovanni delle Bande Nere palasi takaisin Ranskan joukkoihin vuonna 1525, juuri ennen Pavian taistelua. Vuonna 1526 Giovanni delle Bande Nere liittyi Cognacin liiton armeijaan, joka taisteli keisaria vastaan. Giovanni haavoittui kuitenkin kuolettavasti lähellä Mantovaa 25. marraskuuta ja kuoli vammoihinsa viisi päivää myöhemmin.

Giovanni oli naimisissa Maria Salviatin kanssa, ja he saivat pojan, Cosimon, josta tuli Cosimo I de’ Medici, ensimmäinen Toscanan suurherttua ja Medicien uuden hallitsijasuvun perustaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Britannica, The Editors of Encyclopaedia: Giovanni de' Medici *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 18.6.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ulsterin sykli** (myös **Ulaid-sykli** tai **Ulaid-tarusto**) on Irlannin kirjallisuudessa joukko taruja ja tarinoita, jotka käsittelevät Irlannin koillisosissa asuneiden ulaidien kansan sankariaikaa. Ulster on saanut nimensä ulaidien mukaan.

Tarinat sijoittuvat ensimmäiselle vuosisadalle eaa. ja pohjautuvat suulliseen perimätietoon, jotka kirjoitettiin ylös 700–1000-luvuilla ja ovat säilyneet 1100-luvun käsikirjoituksissa *The Book of the Dun Cow* ja *The Book of Leinster* sekä 1300-luvun kokoomateoksessa *The Yellow Book of Lecan*. Tarut kuvaavat Irlannin esikristillisen ylimystön tapoja ja käsityksiä. He ajoivat taisteluvaunuilla, säilyttivät surmaamiensa vihollisten päät voitonmerkkeinä ja olivat *geis*-nimisten tabujen sekä druidien vaikutuksen alaisia. Taruissa sekoittuvat vapaasti keskenään mytologiset ja mahdollisesti tosiperäiset historialliset ainekset. Tapahtumat keskittyvät puolihistoriallisen kuningas Conorin (Conchobar mac Nessa) ja hänen sotureidensa, Punaisen haaran ritareiden, aikakaudelle. Conor hallitsi Emain Machassa, lähellä nykyistä Armaghia. Connaughtissa puolestaan hallitsevat heidän vihollisensa, kuningas Ailill ja kuningatar Medb. Conorin ritareiden päähahmo on Akhilleusta muistuttava Cú Chulainn, puolijumala, jonka äiti on kuolevainen Dechtire, Conorin sisar. Cú Chulainnin isä taas on Lugh, yksi kelttien tärkeimmistä jumalista.

Useimmat tarinoista ovat lyhyitä proosakertomuksia, joissa käytetään runomittaa kuvailuun ja tunnevaikutusten tehostamiseen. Yleensä aiheina ovat tuhot, karjan ryöstöt ja pakomatkat. Pisin tarinoista on eeposta muistuttava *The Cattle Raid of Cooley*, joka käsittelee Ulsterin ja Connaughtin miesten välistä kiistaa. Eräs tarina puolestaan kuvaa tyypillistä isän ja pojan välistä kaksintaistelua, jossa Cú Chulainn surmaa poikansa, jota hän ei tunnista. Toisessa tarinassa nimeltään *Bricriu’s Feast* kerrotaan mestauspelistä, joka on *Sir Gawayne and the Grene Knight* -runoelman esikuva. Irlannin myöhempään kirjallisuuteen on vaikuttanut voimakkaasti *The Fate of the Sons of Usnech* –taru, joka kertoo Deirdren ja Noisin traagisen rakkaustarinan. Sen ovat 1900-luvulla kertoneet näytelmämuodossa John Millington Synge ja William Butler Yeats.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2 3  Ulster cycle *Britannica Academic, Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 11.8.2018. (englanniksi)
**Martti Viljami Putkiranta** (s. 6. helmikuuta 1932 Ähtäri) on eläkkeellä oleva suomalainen eversti, joka vaikutti myös järjestöjohtajana.

Martti Putkiranta syntyi maanviljelijä Kaarle Vihtori ja emäntä Aili Vilhelmiina Putkirannan perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1956 on lehtori Maija Martta Himanen. Heillä on kolme poikaa. Putkiranta tuli ylioppilaaksi 1951 ja suoritti Kadettikoulun 1954 ja sotakorkeakoulun 1965. Hän oli Puolustusvoimien eri tehtävissä 1954–1974. Puolustusvoimien ATK-laitoksen johtaja Putkiranta oli 1975–1979 ja Sotakorkeakoulun sotatekniikan koulutuksen johtaja 1979–1983. Suomen Väestönsuojelujärjestön pääsihteerinä Putkiranta toimi 1983–1992, Upseeriliiton puheenjohtaja hän oli 1980–1983 ja Akavan varapuheenjohtaja 1982–1983. Putkiranta on yksi teoksen *Kriisiturvallisuuden käsikirja – uhkakuvat, asejärjestelmät ja suojautuminen* (1994) kirjoittajista.

Putkiranta ylennettiin luutnantiksi 1955, yliluutnantiksi 1958, kapteeniksi 1961, majuriksi 1968, everstiluutnantiksi 1972 ja everstiksi 1978.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Irja Hämäläinen, Risto Rantala, Hannakatri Hollmén (toim.): *Kuka kukin on 1994*, s. 751. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
**Ulrike Nasse-Meyfarth** (s. 4. toukokuuta 1956 Frankfurt) on saksalainen korkeushyppääjä. Hän on kaksinkertainen olympiavoittaja. Meyfarth voitti kultaa 1972 ja 1984 ollen tuolloin naisten korkeushypyn sekä nuorin että vanhin voittaja. Vuonna 1988 hän menetti vanhimman voittajan tittelin Louise Ritterille.

Meyfarthin ura alkoi nopeasti. Jo vuonna 1971 ollessaan 15-vuotias hän sijoittui Saksan mestaruuskilpailuissa toiseksi. Seuraavan vuoden olympiakarsinnoissa hän oli kolmas. Ennätyksellä 185 cm olympialaisiin lähtenyt Meyfarth ei kuitenkaan kuulunut kisan ennakkosuosikkeihin.

Ulrike Meyfarth paransi Münchenin olympialaisissa 1972 korkeushypyn finaalissa omaa ennätystään seitsemällä sentillä ja sivusi maailmanennätystä 192 cm. Floppaustyylin omaksuneesta 16-vuotiaasta Meyfarthista tuli kaikkien aikojen nuorin yleisurheilun yksilölajien olympiavoittaja.

Yllätysvoiton jälkeen Meyfarthin kehitys pysähtyi. Hän ei parantanut ennätystään 192 ennen kuin vuonna 1978 eikä hän saavuttanut ulkoradoilla arvokisamitaleja: EM-kisoissa 1974 hän oli seitsemäs, 1978 viides, vuoden 1976 olympialaisissa hän ei selviytynyt finaaliin. Vuoden 1980 kisoja Saksan liittotasavalta boikotoi.

Vuonna 1982 tapahtui Meyfarthin paluu huipulle. Hän voitti Euroopan mestaruudet sekä sisällä että ulkona. Jälkimmäisessä hän teki uuden maailmanennätyksen 202 cm. Vuoden 1983 maailmanmestaruuskisoissa Helsingissä Meyfarth kävi tiukan kisan Tamara Bykovan kanssa, jonka hän oli voittanut vuotta aiemmin EM-kisoissa. Bykova voitti maailmanmestaruuden, Meyfarth oli toinen. Lontoossa samana vuonna molemmat hyppäsivät uuden ME-tuloksen 203. Neljä päivää myöhemmin Bykova ylitti 204.

Vuonna 1984 Meyfarth voitti toisen kerran sisäratojen Euroopan-mestaruuden. Saman vuoden Los Angelesin olympiakisoista oli poissa moni Meyfarthin kovista vastustajista itäblokin olympiaboikotin vuoksi. Viimeisessä arvokisoissaan Meyfarth hyppäsi 202 cm ja voitti puolustavan mestarin Italian Sara Simeonin.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ulrike Meyfarth** Wikimedia Commonsissa

* Ulrike Meyfarth Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)
* 

  

Naisten korkeushypyn olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1928: Ethel Catherwood |
1932: Jean Shiley |
1936: Ibolya Csák |
1948: Alice Coachman |
1952: Esther Brand |
1956: Mildred McDaniel |
1960: Iolanda Balaș |
1964: Iolanda Balaș |
1968: Miloslava Rezková |
1972: Ulrike Meyfarth |
1976: Rosemarie Ackermann |
1980: Sara Simeoni |
1984: Ulrike Meyfarth |
1988: Louise Ritter |
1992: Heike Henkel |
1996: Stefka Kostadinova |
2000: Jelena Jelesina |
2004: Jelena Slesarenko |
2008: Tia Hellebaut |
2012: Anna Tšitšerova |
2016: Ruth Beitia |
2020: Marija Lasitskene |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Ulsterin lippu.
O’Neillin vaakuna Irlannin kansalliskirjastosta.
De Burghin vaakuna.
**Ulsterin lippu** on Ulsterin, yhden Irlannin neljästä provinssista lippu. Ulsterin punainen käsi on symboli, joka polveutuu joko O’Neillin dynastiasta tai aikaisen kristillisen ikonografian Dextra Deistä. Punainen risti kultaisella taustalla tulee Burkesin aatelisperheestä.

Nykyiset muodot ja käyttö
-------------------------

Ulsterin lippua käytetään usein Leinsterin, Munsterin, ja Connachtin lipun rinnalla. Lippu on Ulsterin gaelisen urheilyhdistyksen ja Ulsterin rugbyjoukkueen virallinen lippu. Se on myös osa IRFU:n neljän provinssin lippua ja Irlannin jääkiekkomaajoukkueen lippua. 

Neljän provinssin lippu
IRFU:n lippu
Irlannin jääkiekkojoukkueen lippu.

Lähteet
-------

* The Arms of Ireland: Medieval and Modern," The Coat of Arms IX
* Irlannin heraldriikan kirjasto Irlannissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Flag of Ulster
Noorduyn C-64
**Noorduyn C-64 Norseman** (*"norjalainen"*) on 1930-luvun jälkipuolella kehitetty kevyt kanadalainen rahtilentokone, jota on käytetty etenkin vesitasona.

Robert Noorduyn suunnitteli koneen vuonna 1934. Se oli tarkoitettu muun muassa Kanadan metsätyömaiden erämaaliikenteeseen. Kone on ns. puskapilottien suosiossa, koska se ei ole vaurioherkkä. Koneen ensilento tapahtui 14. marraskuuta 1935. Vuonna 1946 kaksi kanadalaista pientä lentokuljetusyritystä otti sen laivastoonsa. Toisessa maailmansodassa Kanadan ilmavoimat käytti 38 Norsemania etenkin radiokoulutukseen, myöhemmin sodan aikana tilauksia tuli lisää, myös Yhdysvaltain asevoimille. Myös Kanadan ratsupoliisi otti koneen käyttöönsä. Vuoteen 1959 mennessä oli valmistettu yli 900 konetta.

Tekniset tiedot
---------------

Taulukon tiedot koskevat tyyppiä Noorduyn C-64A.

| Mitta | Arvo |
| --- | --- |
| Pituus | 9,6 m |
| Kärkiväli | 15,7 m |
| Korkeus | 3,0 m |
| Voimalaite | 1 Pratt & Whitney R-1340AN-1 (600 hv) |
| Suurin lentonopeus | 260 km/h |
| Lentomatka | 1 851 km |
| Miehistö | 1 tai 2 |
| Käytännön lakikorkeus | 5 181 m |
| Tyhjäpaino | 1 929 kg |
| Lentopaino | 3 356 kg |

Käyttö Suomessa
---------------

Suomeen ostettiin vuonna 1951 Sveitsistä koneyksilö joka sai tunnuksen OH-NOA. Kone oli aluksi kuopiolaisen Vuokralento Oy:n ja myöhemmin vuodesta 1952 lähtien oululaisen Tilauslento Oy:n omistuksessa. Myöhemmin kone oli tamperelaisen Aarne Tirkkosen omistuksessa vuosina 1956–58, jonka jälkeen leppäveteläisen Pentti Riitaojan omistuksessa. Konetta operoi viimeisen omistussuhteen aikana Veljekset Särkkä. Koneen viimeinen lento lennettiin 10.10.1963. Koneen hylky on varastoituna Suomen ilmavoimamuseossa.

Lähteet
-------

* Eden, Paul: *The encyclopedia of world aircraft*. Leicester: Aerospace publishing, 2002. ISBN 1856057054. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Eden 2002 s. 1018
2. ↑  Noorduyn C-64A Norseman *Ilmailumuseot.fi*. Vantaa:  Ilmailumuseoyhdistys ry. Viitattu 25.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Noorduyn C-64 Norseman**.
* Noorduyn Norseman -web-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* OH-NOA
**Sirkustaiteen valtionpalkinto** on Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön alaisen Taiteen edistämiseskuksen esittävien taiteiden toimikunnan myöntämä tunnustus "kolmen viimeksi kuluneen vuoden aikana valmistuneesta, kyseisen taiteen alan piiriin kuuluvasta ansiokkaasta työstä tai suorituksesta". Vuonna 2017 palkinnon arvo oli 14 000 euroa.

Palkitut
--------

* 2015: Mad in Finland -työryhmä
* 2016: sirkustaiteilijat Rauli Kosonen, Kalle Lehto ja Petri Tuominen (Race Horse Company)
* 2017: Taideyhdisys Hiljaisuus ry:n Hiljaisuus-festivaali
* 2020: Kallo Collective

Lähteet
-------

1. ↑  Valtionpalkinnot  3.7.2019 (viimeksi muokattu). Taiteen edistämiskeskus.  Arkistoitu 7.10.2022. Viitattu 8.8.2022.
2. 1 2  Ministeri Terho jakoi kirjallisuuden, esittävien taiteiden ja monialaisen taiteen valtionpalkinnot  24.11.2017. Opetus- ja kulttuuriministeriö. Viitattu 8.8.2022.
3. ↑  Mad in Finland -työryhmä sai sirkustaiteen valtionpalkinnon  26.11.2015. Taiteen edistämiskeskus.  Arkistoitu 27.4.2021. Viitattu 8.8.2022.
4. ↑  Ministeri Grahn-Laasonen jakoi esittävien taiteiden, elokuvan ja kirjallisuuden valtionpalkinnot  29.11.2016. Opetus- ja kulttuuriministeriö. Viitattu 8.8.2022.
5. ↑  Valtionpalkinto 14 ansioituneelle taiteilijalle ja taideyhteisölle  24.11.2020. Taiteen edistämiskeskus.  Arkistoitu 8.8.2022. Viitattu 8.8.2022.

  

**Valtionpalkinnot**
Arkkitehtuurin valtionpalkinto | Elokuvataiteen valtionpalkinto | Esittävien taiteiden valtionpalkinto | Kirjallisuuden valtionpalkinto | Kuvataiteen valtionpalkinto | Kuvitustaiteen valtionpalkinto | Lastenkulttuurin valtionpalkinto | Mediataiteen valtionpalkinto | Monitaiteen valtionpalkinto | Muotoilun valtionpalkinto | Musiikin valtionpalkinto | Näyttämötaiteen valtionpalkinto | Sarjakuvataiteen valtionpalkinto | Sirkustaiteen valtionpalkinto | Taiteen valtionpalkinto | Tanssitaiteen valtionpalkinto | Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto | Valokuvataiteen valtionpalkinto
Victor Hémery vuonna 1912.
**Victor Hémery** (18. marraskuuta 1876 Sillé-le-Guillaume, Ranska – 9. syyskuuta 1950 Le Mans, Ranska) oli ranskalainen kilpa-autoilija ja yksi varhaisimmista ralliautoilun uranuurtajista, joka voitti Grand Prix -moottorikilpailut 1911 Ranskassa Fiatilla.

Hémery liittyi Darracq S.A -autotehtaan päätestiajajaksi 1904. Hän jätti myöhemmin Opel-Darracq-autotehtaan ja liittyi Benz&Cie-autotehtaan ajajaksi ja voitti 1907 ja 1908 Pietarissa ja Moskovassa. Hän sijoittui toiseksi Ranskan Grand Prix -ajoissa 1908. Hémery saavutti ensimmäisen maanopeusennätyksensä 176,47 km/h 1905 ja paransi myöhemmin maanopeuden maailmanennätykseksi 202,691 km/h Karl Benzin suunnittelemalla Blitchen Benz -kilpa-autolla 9. marraskuuta 1909. 

Hémery oli lahjakas kilpa-autoilija, jonka erityislaatuinen persoona aiheutti ajoittain hankaluuksia, koska hän ei kunnioittanut sääntöjä ja ajautui vaikeuksiin lehdistön kanssa. Kilpauransa jälkeen hän perusti oman autokorjaamon, mutta ajautui rahavaikeuksiin ja teki itsemurhan vuonna 1950.

Lähteet
-------

1. ↑  Victor Hemery *Drivers*. Vanderbilt Cup Races. Viitattu 25.3.2013. (englanniksi)
2. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 241. Otava, 1970.
3. 1 2  Victor Hemery *Biography*. Motor Sport Magazine. Viitattu 2.11.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Victor Hémery** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |

 |
Victor Hope vuonna 1935
**Victor Alexander John Hope, Linlithgow’n 2. markiisi** (24. syyskuuta 1887 Abercorn, Länsi-Lothian, Skotlanti – 5. tammikuuta 1952 Abercorn) oli brittiläinen siirtomaahallinnon virkamies, joka toimi Intian varakuninkaana vuosina 1936–1943.

Linlithgow peri isänsä markiisin arvon vuonna 1908 ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa länsirintamalla. Hänet nimitettiin vuonna 1922 Amiraliteetin siviililordiksi ja 1924 Konservatiivipuolueen puolueorganisaation puheenjohtajaksi. Hän erikoistui Intiaan liittyneisiin kysymyksiin toimiessaan Intian maataloutta sekä myöhemmin Intian perustuslakien uudistamista selvittäneiden komiteoiden puheenjohtajana. Hänet nimitettiin 1936 lordi Willingdonin seuraajana Intian varakuninkaaksi.

Vuoden 1935 Government of India Actin mukaan Intian maakuntien toimeenpanovalta kuului aluehallituksille, joiden tuli olla vastuussa alueellisille parlamenteille. Intian itsenäisyyttä tavoittelevalla Intian kongressipuolueella oli enemmistö viidessä yhdestätoista alueparlamentista, ja se pääsi näin käsiksi hallitusvaltaan maakunnallisella tasolla. Linlithgow sai rauhoiteltua kongressipuolueen johdon, joka pelkäsi brittiläisten kuvernöörien käyttävän veto-oikeuksiaan kongressipuolueen muodostamien aluehallitusten tekemien päätösten kumoamiseksi. Suunniteltu federalistinen hallintomalli ei kuitenkaan toiminut, sillä paikalliset ruhtinaat eivät hyväksyneet järjestelyä. Toisen maailmansodan sytyttyä Linlithgow esitti radiopuheessaan vaatimuksen kansallisesta yhtenäisyydestä, mutta onnistui loukkaamaan kongressipuolueen johtoa. Puolueen edustajat erosivat protestiksi aluehallinnosta. Puolue kieltäytyi myös osallistumasta varakuninkaan neuvostoon, vaikka Linlithgow lisäsikin intialaisten edustusta siinä.

Elokuussa 1942 kongressipuolue yritti painostaa Britannian hallitusta valtavalla kansalaistottelemattomuuskampanjalla (Quit India), jolloin Japanin hyökkäystä pelännyt Linlithgow päätti nujertaa kaiken brittihallintoon kohdistuneen vastarinnan ja vangitutti puolueen johtajat. Hän jätti tehtävänsä seuraavana vuonna.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Victor Alexander John Hope, 2nd marquess of Linlithgow (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.9.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |

 |
Victor Hartwall.
**Victor Hartwall** (27. lokakuuta 1800 Turku – 8. elokuuta 1857 Helsinki) oli suomalainen liikemies, filosofian tohtori ja vuorimestari. Hän perusti Helsingin Hartwallin juomatehtaan vuonna 1836 yhdessä Pehr Adolf von Bonsdorffin kanssa. He aloittivat valmistamalla kivennäisvettä. Bonsdorffin kuoltua vuonna 1839 Victor osti Hartwallin etuoikeuden ja nimesi sen omalle nimelleen.

Lapsuus ja nuoruus
------------------

Hartwall oli perheen ainoa lapsi. Jo lapsesta saakka hän oli kiinnostunut tieteellisistä kokeiluista. Tämän vuoksi hän alkoi opiskella kemiaa, ja vuonna 1824 hänet nimitettiin dosentiksi Keisarillinseen Turun Akatemiaan. Victor jatkoi opiskeluitaan Uppsalan yliopistossa, ja vuonna 1829 hän siirtyi Helsingin yliopistoon, jossa hän jatkoi opintojaan vuoteen 1833 asti.

Perhe ja yksityiselämä
----------------------

Victor meni naimisiin vuonna 1830 ruotsalaissyntyisen Carolina Fredrika af Stenhofin (1802–1872) kanssa. He saivat neljä lasta. Victor Hartwall kuoli vuonna 1857 Helsingissä. Poika August Ludvig Hartwall ryhtyi sittemmin johtamaan yritystä.

Lähteet
-------

* Hoffman, Kai: "Hartwall, Victor (1800–1857)", *Suomen kansallisbiografia, osa 3*, s. 586–587. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-444-4. / Teoksen verkkoversio.
* Hartwallin historia. (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 18.8.2014.

### Viitteet

1. ↑  Victor Hartwall.  *Helsingfors Tidningar*, 5.9.1857, nro 69, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 22.07.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Biografiasampo

 |

 |
Australian Antarktiksen alue kartalla
**Australian Antarktiksen alue** on Etelämantereen osa, jota Australia vaatii itselleen. Se on suurin yhden valtion itselleen vaatima osa Antarktiksesta. Se koostuu kahdesta osasta, jotka kohtaavat toisensa kulmittain Etelänavalla kuten valtioiden vaatimat alueet Antarktiksesta yleensäkin. Suuremman osan itäraja on 142°2' E ja länsiraja 44°38' E, ja pienemmän osan itäraja on 160° E ja länsiraja 136°11' E. Näiden kahden osan välissä on Ranskan itselleen vaatima alue. 

Australia esitti Etelämannerta koskevan aluevaatimuksensa ensi kerran vuonna 1930.*lähde tarkemmin?* Noin 40 % Etelämantereesta onkin Australian hallussa. Australian hallituksen päämies ilmoitti, että jos Australia saa vaatimansa osan Etelämantereesta itselleen, siitä tehdään luonnonpuisto.*lähde tarkemmin?*

Lähteet
-------

1. ↑  Nuorten maailma (1990), s. 240
2. ↑
3. ↑  Nuorten maailma (1990), s.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Australian osavaltiot ja territoriot |
| --- |
|  |
| Osavaltiot | Etelä-Australia · Länsi-Australia · Queensland · Tasmania · Uusi Etelä-Wales · Victoria | Australian lippu |
|  |
| Territoriot | Australian Antarktiksen alue · Australian pääkaupunkiterritorio · Heard ja McDonaldinsaaret · Jervis Bay Territory · Joulusaari · Kookossaaret · Korallimeren saarten territorio · Norfolkinsaari · Pohjoisterritorio |

 |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Etelämantereen aluevaatimukset |
| --- |
|  |
| 
* Argentiina
* Australia
* Chile
* Iso-Britannia
* Norja
* Ranska
* Uusi-Seelanti

 |

 |
**Chokri Belaid** (26. marraskuuta 1964 – 6. helmikuuta 2013) oli tunisialainen lakimies ja poliitikko.

Ennen jasmiinivallankumousta Belaid vastusti Tunisian pitkäaikaisen presidentin Ben Alin hallintoa ja kumouksen jälkeen uutta islamistijohtoista hallitusta. Hän johti vasemmistolaista Demokraattisten patrioottien puoluetta.

6. helmikuuta 2013 Belaid ammuttiin kotinsa edustalle Tunisissa. Hän oli saanut lukuisia tappouhkauksia salamurhaa edeltäneinä päivinä. Maassa syttyi laajoja mielenosoituksia kun tieto Belaidin kuolemasta levisi, ja islamistipuolueen toimistoja poltettiin ja tuhottiin. Belaidin hautajaisiin osallistui yli miljoona ihmistä. 19. helmikuuta pääministeri Hamadi Jebali erosi tehtävästään.

Lähteet
-------

1. ↑  Oppositiojohtaja ammuttiin Tunisiassa *YLE Uutiset*.  6.2.2013. Viitattu 20.2.2013.
2. ↑  Kuohuvan Tunisian pääministeri erosi *YLE Uutiset*.  19.2.2013. Viitattu 20.2.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Europa Point majakkoineen kuvattuna Gibraltarinsalmelta. Taustalla kohoaa Gibraltarinvuori.
**Europa Point** (myös **Great Europa Point**, esp. *Punta de Europa*) on Britannian merentakaisen alueen Gibraltarin eteläisin paikka. Myös Gibraltarinvuori päättyy Europa Pointissa. Europa Pointista on selkeällä säällä mahdollista nähdä Gibraltarinsalmen toisella puolella Pohjois-Afrikassa sijaitsevat Ceutan Espanjalle kuuluva kaupunki ja Marokolle kuuluvat Rif-vuoret sekä Gibraltarinlahden ja kaupungit sen rannalla.

Europa Pointissa on kolme merkittävää rakennusta: Ibrahim-al-Ibrahim-moskeija, roomalaiskatolinen 1400-luvulla perustettu Shrine of Our Lady of Europe -pyhäkkö sekä vuosina 1838–1841 rakennettu majakka. Moskeija on lahja Saudi-Arabian kuningas Fahdilta.

Aikaisemmin Europa Point oli yhteydessä Gibraltarinvuoren itäpuolelle, jossa muun muassa Sandy Bay ja Catalan Bay sijaitsevat, Dudley Ward Tunnel -nimisellä tunnelilla. Vuonna 2002 sattuneen kivivyöryn vuoksi tunneli suljettiin.

Irtolastialus M/S *Fedra* ajautui lokakuussa 2008 päin Europa Pointia ja halkesi kahtia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Europa Point Gibraltar.com. Viitattu 4.10.2010. (englanniksi)
2. ↑  Our Lady of Europe Gibraltar.com.  Arkistoitu 19.9.2012. Viitattu 4.10.2010. (englanniksi)
3. ↑  The Great Tunnel In Catalan Bay Gibraltar.com.  Arkistoitu 19.4.2012. Viitattu 4.10.2010. (englanniksi)
4. ↑  Reyes, Brian: Fedra crew rescued as vessel breaks up  11.10.2008. Lloyd's List. Viitattu 4.10.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Europa Point** Wikimedia Commonsissa
**Martti Rekonpoika (Mårten Grelsson) Hastig** (10. maaliskuuta 1682 – 12. tammikuuta 1784) oli Ikaalisten ja Kyrön pitäjien jahtivouti vuosina 1726–1753. Hän syntyi Parkanon Alaskylässä Rekon taloon. Katovuosien aiheuttaman varattomuuden seurauksena hänestä tuli Porin jalkaväkirykmentin Kyrön komppanian sotilas, joka osallistui karoliiniarmeijassa suureen Pohjan sotaan Baltiassa. Hän palasi Suomeen ilmeisesti ennen Pultavan taistelua 1709. Isonvihan aikana hän oleskeli Loimaalla.

Martti Hastig nimitettiin vuonna 1726 Kyrön ja Ikaalisten jahtivoudiksi. Tehtävä oli kruunun virka ja nimityksen suoritti maaherra, kenraalimajuri Otto Reinhold Yxkull käräjien hyväksyttyä ehdokkaan. Hastig hoiti tehtävää 27 vuotta ja seuraajaksi nimitettiin hänen poikansa Gabriel Hastig, joka hänkin oli virassa 35 vuotta. 

Martti Hastig toimi nimismiehen apuna muissakin asioissa kuten metsien inventoinnissa Ruotsin amiraliteetin tarkoituksia varten. Hän oli myös Kyrön Tokosen kylän Kuotila-nimisen tilan isäntä vuosina 1739–1753 pitkään jatkuneen autioajan jälkeen. Hämeenkyrön perinneraitin varrella olevan Kuotilan isäntänä jatkoi vanhin poika Mikko ja tila pysyi suvun hallinnassa seuraavalle vuosisadalle.

Martti Hastig avioitui isonvihan lopulla Loimaan Metsämaan Tuomolan talon Kirsti (myös Kristiina) Juhontyttären kanssa. Kirsti Tuomolalla (15. huhtikuuta 1696 – 24. joulukuuta 1770) ja Martti Hastigilla oli kahdeksan lasta, joista vain yksi kuoli lapsena. Vanhin tytär Anna avioitui räätäli Matti Wikbergin kanssa ja Hastigin kaksi poikaa oppivat myös räätäleiksi. Hastigin suku laajeni sittemmin Hämeenkyrössä useaan taloon.

Lähteet
-------

* Jorma Vappula: Ikaalisten entisen emäpitäjän historia II 1641-1721, 1999, ISBN 951-97559-2-6
* Terhi Nallinmaa-Luoto: Hämeenkyrön historia II vuodesta 1722 vuoteen 1865, 1990, ISBN 952-90-2616-1
* Matti J Kankaanpää: Suuri Pohjansota, Iso Viha ja Suomalaiset, T:mi Toiset Aijat, 2001, ISBN 952-91-3934-9
* Suomen Sukuhistoriallinen Seura ry: Tallennetut kirkonkirja-arkistot, internet
* Suomen Sukututkimusseura: Historiakirjat seurakunnittain, Hiski-tiedosto, internet
* Olavi Toivola: Jahtivoudin kaksi elämää, Mediapinta Oy, 2015, ISBN 978-952-235-934-6
**Dagmar Neubauer** (o.s. **Rübsam**, s. 3. kesäkuuta 1962 Suhl, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti DDR:ää. Hän saavutti arvokilpailumitaleja 400 metrin juoksuissa ja 4 × 400 metrin viestissä. Hän edusti SC Turbine Erfurt -seuraa. Hän on pituudeltaan 170 cm.

Neubauer voitti Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1979 kultaa 400 metrillä ajalla 51,55 ja 4 × 400 metrin viestissä. Hän saavutti Milanon sisäratojen EM-kilpailuissa 1982 hopeaa 400 metrillä ajalla 51,18. Saman vuoden Ateenan EM-kilpailuissa hän oli 400 metrillä kuudes ja juoksi 4 × 400 metrin viestissä kolmannen osuuden Itä-Saksan joukkueessa, joka voitti kultaa maailmanennätysajalla 3.19,05.

Neubauer juoksi ankkuriosuuden DDR:n voittaessa 4 × 400 metrin maailmanmestaruuden Helsingissä 1983. Samojen kisojen 400 metrillä hän sijoittui seitsemänneksi. Hän saavutti Pireuksen sisäratojen EM-kilpailuissa 1985 hopeaa 400 metrillä ajalla 51,40. Hän juoksi avausosuuden maailmanmestaruuden voittaneessa Itä-Saksan "pitkän viestin" joukkueessa Rooman MM-kilpailuissa 1987. Samojen kisojen 400 metrillä hän karsiutui välierissä.

Neubauer saavutti Budapestin EM-hallikilpailuissa 1988 pronssia 400 metrillä ajalla 51,57. Soulin olympialaisissa 1988 hän juoksi avausosuuden Itä-Saksan pronssijoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. 400 metrillä hän karsiutui välierisssä.

Neubauer voitti neljä DDR:n mestaruutta ulkoradoilla ja kaksi sisäradoilla. Hän juoksi 200 metrin ennätyksensä 22,87 Prahassa elokuussa 1984. 400 metriä hän juoksi parhaimmillaan aikaan 49,58 Erfurtissa heinäkuussa 1984 ja sisäradoilla 50,40 Wienissä saman vuoden helmikuussa.

Neubauer oli yksi urheilijoista, joiden nimi mainittiin Saksojen yhdistymisen jälkeen julki tulleissa Saksan demokraattisen tasavallan dopinginkäyttöä koskeneissa asiakirjoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Dagmar Neubauer *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Dagmar Neubauer Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  Dagmar Neubauer Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Colossus-luokan linjalaivasta. Nimen muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**HMS Colossus** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1803 vesillelaskettu Colossus-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Colossus-luokka (linjalaiva)*
Alus tilattiin 23. marraskuuta 1797 Deptfordin telakalta, missä sen rakennustöistä vastasi maaliskuuhun 1803 Edward Tippett ja sen jälkeen Henry Peake. Köli laskettiin toukokuussa 1799. Alus laskettiin vesille 23. huhtikuuta 1803 ja valmistui 20. kesäkuuta Woolwichissa.

Palvelus
--------

Alus romutettiin Chathamissa 8. helmikuuta 1826.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1793-1817 - Design, Construction and Fates*. Minnesota: Seaforth Publishing, 2005. ISBN 978-1-84415-717-4. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Winfield, Rif s. 41

*Colossus*-luokan linjalaivat

|  |
| --- |
| *HMS Colossus* – *HMS Warspite* |
| Edeltäjä: Milford-luokka – Seuraaja: *HMS Chatham* |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston St. Vincent-luokan taistelulaivasta. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Collingwood** oli Britannian kuninkaallisen laivaston St. Vincent-luokan taistelulaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: St. Vincent -luokka (taistelulaiva)*
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 3. helmikuuta 1907. Alus laskettiin vesille 7. marraskuuta 1908 ja otettiin palvelukseen huhtikuussa 1910.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon. Helmikuussa 1911 *Collingwood* ajoi Ferrolin edustalla karille, jota ei ollut merkitty merikarttaan. Aluksesta tehtiin 1. taistelulaivaviirikön lippulaiva kesäkuussa 1912.

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus siirrettiin elokuussa 1914 Suureen laivastoon (engl. *Grand Fleet*). Se otti 1916 osaa Skagerrakin taisteluun. Taistelussa aluksella palveli aliluutnanttina prinssi Albert (myöhemmin kuninkaana Yrjö VI). Vuonna 1916 alus siirrettiin 4. taistelulaivaviirikköön.

Rauhan teon jälkeen alus siirrettiin Devonportissa reserviin. Se oli tykistön koululaivana. Alus myytiin romutettavaksi 12. joulukuuta 1922.

Lähteet
-------

* Coward, B. R.: *Battleships & Battlecruisers of the Royal Navy since 1861*. Runnymede, Englanti: Ian Allan Ltd, 1986. ISBN ISBN 0-7110-1573-2. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Hore, Peter: *Battleships of World War I*. Lontoo, Englanti: Anness Publishing Ltd, 2006. ISBN 1-84476-377-3. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Conway's s. 23

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Collingwood (1908)**.
* Maritimequestin kuvagalleria HMS St. Vincent-luokka

*St. Vincent* -luokan taistelulaivat

|  |
| --- |
| HMS *Vanguard* –
HMS *Collingwood* –
HMS *St. Vincent* |
| Edeltäjä: *Bellerophon*-luokka – Seuraaja: *Neptune*-luokka |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Caroline-luokan kevyestä risteilijästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Cleopatra** oli Britannian kuninkaallisen laivaston Caroline-luokan (osa C-luokkaa) kevyt risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Caroline-luokka (risteilijä)*
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1914. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1915 ja otettiin palvelukseen kesäkuussa 1915.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 5. kevyt risteilijäviirikköä Harwichiin (engl. *Harwich Force*) valvomaan Englannin Kanaalin itäpään meriliikennettä. Aluksesta tuli helmikuussa 1916 kommodori Tyrwhittin lippulaiva risteilijä *HMS Arethusan* upottua. Alus upotti päälle ajamalla 24. maaliskuuta 1916 vastaisena yönä Saksan keisarikunnan laivaston hävittäjän *SMS G194:n* osallistuessaan Tonderniin suunnattuun hyökkäykseen, jonka aikana myös alus itse vaurioitui pahoin törmäyksessä risteilijä *HMS Undauntedin* kanssa.

*Cleopatra* taisteli saksalaisia hävittäjiä vastaan 18. heinäkuuta ja osui miinaan 4. elokuuta 1916 Thornton Ridgessä Belgian rannikolla ja alus oli siirrettävä telakalle korjattavaksi ja modernisoitavaksi.

Korjausten jälkeen alus liitettiin elokuussa 1918 7. kevyt risteilijäviirikön lippulaivaksi Suureen Laivastoon (engl. *Grand Fleet*), missä tehtävässä alus palveli maaliskuuhun 1919.

*Cleopatra* selvisi sodasta, mutta oli sen päättyessä auttamattomasti vanhentunut. Alus myytiin romutettavaksi 26. kesäkuuta 1931 Hughes Bolckowille Blythiin.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Conway's s. 57

*C*-luokan risteilijät

|  |
| --- |
| **Caroline-luokka** *HMS Caroline* - *HMS Carysfort* - *HMS Cleopatra* - *HMS Comus* - *HMS Conquest* - *HMS Cordelia* |
| **Calliope-luokka** *HMS Calliope* - *HMS Champion* |
| **Cambrian-luokka** *HMS Cambrian* - *HMS Canterbury* - *HMS Castor* - *HMS Constance* |
| **Centaur-luokka** *HMS Centaur* - *HMS Concord* |
| **Caledon-luokka** *HMS Caledon* - *HMS Calypso* - *HMS Cassandra* - *HMS Caradoc* |
| **Ceres-luokka** *HMS Cardiff* – *HMS Ceres* – *HMS Coventry* – *HMS Curacoa* – *HMS Curlew* |
| **Carlisle-luokka** *HMS Cairo* - *HMS Calcutta* - *HMS Capetown* - *HMS Carlisle* - *HMS Colombo* |
| Edeltäjä: *Arethusa*-luokka – Seuraaja: *Danae*-luokka |
**Ranskan laivaston upottautuminen** oli Vichyn Ranskan 27. marraskuuta 1942 Touloniin sijoitetun laivaston vastatoimi saksalaisten miehitykselle. Sillä estettiin laivaston päätyminen Saksan laivastolle **operaatio Lilassa**. Saksalaisten aloitettua Vichyn Ranskan miehityksen Operaatio Antonissa 11. marraskuuta 1942 Ranskan laivaston komentaja Jean de Laborde antoi käskyn upottaa laivaston alukset saksalaisten saavuttua Touloniin 27. marraskuuta 1942. Peräti 77 alusta upotettiin kaupungin satamaan. Saksalaiset onnistuivat valtaamaan 39 pienempää alusta sekä ensimmäisen maailmansodan aikaiset taistelulaivat *FS Condorcetin* ja *FS Oceanin* vahingoittumattomina. Laivaston sukellusveneistä *Casabianca* ja *Marsouin* onnistuivat pakenemaan Algeriaan, *Glorieoux* Oraniin ja *Iris* Barcelonaan. *Vénus* upottautui sataman sisäänkäynnille. Vapaan Ranskan joukkojen komentaja Charles de Gaulle kritisoi laivaston komentajia siitä, etteivät he käskeneet laivaston paeta Algeriaan. Laivaston tuhon myötä Vichyn Ranskan puolustus tuhoutui täysin. Saksan sodanjohdon pettymyksestä huolimatta Adolf Hitler ilmoitti laivaston tuhoutumisen sinetöineen Case Antonin onnistumisen. Italialaiset nostivat myöhemmin osan uponneista aluksista joko romutettavaksi tai korjattavaksi. 

Laivaston pääalusten sijainti operaation aikana

Aiheesta muualla
----------------

* Cernuschi, Enrico & O'Hara, Vincent P.: Toulon: The Self-Destruction and Salvage of the French Fleet.  *Conway's Warship*, 2013, XXXV. vsk, s. 134-148. Lontoo:  Conway Publishing. ISBN 978-1-84486-205-4.   (englanniksi)
* battleships-cruisers.co.uk
* photographs by the RAF
* *Synthèse des Rapports des Préfets de la Zone libre Pour le mois de novembre 1942* (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Scuttling of the French fleet in Toulon
*Tämä artikkeli käsittelee sarjakuvataiteilijaa. Nimen muita merkityksiä luetellaan täsmennyssivulla.*
Morris vuonna 1971.
**Maurice de Bevere** (1. joulukuuta 1923 Kortrijk, Belgia – 16. heinäkuuta 2001 Bryssel), joka tunnetaan paremmin nimellä **Morris**, oli belgialainen sarjakuvantekijä ja Lucky Luken luoja. Hänen taiteilijanimensä on johdettu etunimestä, joka lausutaan "moris".

Morris aloitti piirtäjänuransa pienellä ja lyhytikäisellä CBA-animaatiostudiolla, missä hän tapasi Peyon ja André Franquinin.

Vuonna 1947 Morris loi Lucky Luken *Spirou*-sarjakuvalehteen. Spiroussa Morris, Jijé, André Franquin ja Will tunnettiin "neljän koplana". Heidän kehittämäänsä tyyliä alettiin myöhemmin kutsua Marcinellen koulukunnaksi, sillä Spiroun kustantajan Dupuis’n toimitilat sijaitsivat tuolloin Marcinellessa lähellä Charleroita.

Lucky Luke on yksinäinen cowboy, joka kiertelee villissä lännessä auttaen hädänalaisia apunaan uskollinen ratsunsa Jolly Jumper. Lucky Luken hahmon esikuvana väitetään olleen Morrisin vuokraemännän, joka poltti tupakkaa ja hyräili laulua "I’m Lonely Tonight". Sankarin nimen Morris halusi amerikkalaishenkisen sointuvaksi Donald Duckin (Aku Ankka) tapaan. Lucky Lukea uskollisesti seuraavan Rantanplan-koiran nimi taas muistuttaa Rin Tin Tinin nimeä.

Ensimmäiset 31 Lucky Luke -seikkailua julkaistiin Dupuis-kustantamon Spiroussa, mutta vuonna 1968 tarinoiden *Postivaunut* ja *Arkajalka* välillä Morris jätti Dupuis’n ja siirtyi Dargaudin *Pilote*-lehteen.

Morris matkusteli Yhdysvalloissa työtovereidensa Jijén ja André Franquinin kanssa asuen siellä kuusi vuotta,*milloin?* jolloin hän keräsi lisää aineistoa sankarinsa seikkailuja varten. Siellä hän kohtasi myös Jack Davisin ja Harvey Kurtzmanin, Mad-lehden perustajat. Tuona aikana hän tapasi myös René Goscinnyn, Asterixista tunnetun ranskalaisen sarjakuvakirjoittajan, joka kirjoitti monet parhaista Lucky Luke -tarinoista ennen kuolemaansa 1977. 

Toisin kuin monet kollegansa, Morris ei tehnyt useita eri sarjoja, vaikka hän tekikin paljon tarinakuvituksia 1940- ja 1950-luvulla. 1990-luvulla hän irrotti Lucky Lukesta omaksi sarjakseen Rantanplanin, lännen tyhmimmän koiran.

Lähteet
-------

* De Bevere (Maurice) Morris
* Morris (Lambiek)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Morris dans le journal de Spirou
* Vesa Kataisto: Yhdeksännen taiteen keksijä Morris rakasti Villin lännen historiaa. Ruudinsavu 1/2014.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Muhammad Hassanein Heikal** (23. syyskuuta 1923 Kairo, Egypti – 17. helmikuuta 2016 Kairo, Egypti) oli egyptiläinen journalisti, jota pidettiin alallaan yhtenä arabimaailman kuuluisimmista ja vaikutusvaltaisimmista. Hän työskenteli Egyptin valtiolliselle sanomalehti Al-Ahramille. Hänen nimensä yhdistettiin etenkin Gamal Abdel Nasseriin.

Elämäkerta
----------

Heikal syntyi Kairossa 23. syyskuuta 1923 ja opiskeli Kairon yliopistossa. Hän työskenteli Egyptian Gazette -lehdelle toimittajana vuonna 1943, Rosal Yussefille seuraavasta vuodesta eteenpäin ja Akher Saalle vuosina 1953–1956. Al-Ahramin toimitukseen hän liittyi vuonna 1957. Gamal Abdel Nasser oli noussut Egyptin johtoon vuonna 1954 ja Heikal nousi hänen ystävänään johtavaksi Egyptin ja alueellisen politiikan asiantuntijaksi ja artikuloi Nasserin arabisosialistista ideologiaa. Etenkin Heikalin perjantaikolumneista tuli suosittuja. Toisaalta häntä syytettiin myös Nasserin autoritaarisen ja yksilönvapauksia rajoittaneen politiikan tukemisesta.

Nasser kuoli äkillisesti vuonna 1970, ja hänen seuraajansa Anwar Sadat erotti vuonna 1974 Heikalin Al-Ahramin toimituksesta. Hänelle tarjottiin kuitenkin paikkaa presidentin neuvonantajana, josta hän kieltäytyi. Vuonna 1981 Sadat pidätytti Heikalin satojen muiden tapaan, mutta Sadat sai surmansa islamistien iskussa vielä samana vuonna ja häntä seurannut Hosni Mubarak vapautti Heikalin. Heikal julkaisi uransa aikana 49 kirjaa, joissa kritisoitiin esimerkiksi Sadatia ja sittemmin myös Mubarakia. Hän esiintyi heikkenevästä terveydestään huolimatta usein televisiossa kertoen politiikasta ensin Al-Jazeeralla ja sittemmin CBC:llä.

Heikal kuoli 17. helmikuuta 2016 Kairossa. Abdel Fattah al-Sisi kutsui Heikalia "journalismin ikoniksi" ja diplomaatti Mustafa el-Fiqi "kansakunnan autenttiseksi muistiksi".

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Leading Egyptian journalist Mohamed Heikal dies aged 92 *BBC News*. BBC. Viitattu 17.2.2016. (englanniksi)
2. ↑  Veteran Egyptian journalist Mohamed Hassanein Heikal dies at age of 92 | *AW*. Viitattu 9.11.2020. (englanniksi)
3. ↑  Muhammad Hassanein Heikal Encyclopædia Britannica. Viitattu 17.2.2016. (englanniksi)
4. 1 2 3 4  Prolific Egyptian Political Writer and Insider, Heikal, Dies *The New York Times*. Viitattu 17.2.2016. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |