recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lidija Seifullina ja Valerian Pravduhin.
**Lidija Nikolajevna Seifullina** (ven. Ли́дия Никола́евна Сейфу́ллина; 3. huhtikuuta (J: 22. maaliskuuta) 1889 Varlamovo, Orenburgin lääni – 25. huhtikuuta 1954 Moskova) oli neuvostoliittolainen kirjailija.

Lidija Seifullina oli tataarilaissyntyisen ortodoksipapin tytär. Ennen Venäjän vallankumousta hän toimi kirjastonhoitajana, opettajana ja näyttelijänä. Vuosina 1917–1919 Seifullina kuului sosialistivallankumouksellisten puolueeseen. 1920-luvun alussa hän työskenteli kirjastonhoitajana Tšeljabinskissa ja kirjakustantamon toimittajana Novosibirskissä. 

Seifullina asui Moskovassa vuodesta 1923 ja oli jo sitä ennen vuodesta 1921 keskittynyt kirjoittamiseen ja julkaissut ensimmäiset novellinsa. Tuotantonsa alkuaikana hän kuvaa novelleissa Siperian maaseudun elämää.

Seifullinan tunnetuimpia teoksia ovat vallankumouksen jälkeistä venäläistä yhteiskuntaa naturalistisesti kuvaavat kertomukset ja romaanit *Tšetyre glavy* ("Neljä lukua", 1922), *Pravonarušiteli* ("Lainrikkojat", 1922), *Peregnoi* ("Mullas", 1922) sekä "Virineija" (*Virineja*, 1924), jonka pohjalta kirjailija laati miehensä, kriitikko Valerian Pravduhinin kanssa samannimisen suositun näytelmän (1925). Seifullinan myöhempiä teoksia pidetään vähemmän merkittävinä, mutta vielä vuonna 1934 hänet valittiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäseneksi.

Suomennettuja teoksia
---------------------

* *Virineija*. Suom. Herman Laukkanen. Leningrad: Kirja, 1929.
* *Kulkureita*. Kertomus. Leningrad: Kirja, 1930.
* *Stepanida Linjuhina*. Leningrad: Kirja, 1930.

Lähteet
-------

* Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 679–680. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.
* *Russkije pisateli, XX vek. Biobibliografitšeski slovar. Tšast 2*, s. 323–324. Moskva: Prosveštšenije, 1998. ISBN 5-09-006995-6.

### Viitteet

1. ↑  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Seifullina, Lidija", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 693. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Pippuripallokala** (*Arothron nigropunctatus*) on pallokalojen heimoon kuuluva kalalaji. Lajia näkee joskus suurissa meriakvaarioissa. Pippuripallokaloja ei suositella pidettäviksi riutta-akvaariossa, koska ne syövät selkärangattomia ja korallien kärkiä. On myös tietoja, joiden mukaan pippuripallokala ei koskisi koralleihin akvaariossa.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Keltainen värimuoto
Pippuripallokala voi kasvaa luonnossa jopa 35 cm pitkäksi. Vartalossa on harvakseltaan selvärajaisia mustia pilkkuja. Pohjaväri muuttuu siniharmaasta keltavatsaiseksi. Myös täysin keltaisia ja melko sinisiä yksilöitä on.

Alkuperä
--------

Pippuripallokala on peräisin Indopasifiselta merialueelta. Se viihtyy koralliriuttojen ulkoreunoilla missä on paljon selkärangattomia.

Käyttäytyminen
--------------

Pippuripallokaloja pidetään älykkäinä ja hyvämuistisina; ne oppivat tuntemaan ruokkijansa. Kala on reviiritietoinen, ja useampia kuin yhtä yksilöä varten pitää olla suuri akvaario.

Vesiolot ja ravinto
-------------------

Pippuripallokala elää aidossa merivedessä. Toisin kuin jotkut muut pallokalat, se ei siirry jokisuiden murtoveteen missään elämänsä vaiheessa.

Pippuripallokala syö koralleja, äyriäisiä, nilviäisiä, sienieläimiä ja levää. Akvaariossa se syö lihapitoista ruokaa, ja on huolehdittava, että ruoassa on tarpeeksi kovia osia (esimerkiksi katkaravunkuoria) jotta kalan hampaat kuluvat tasaisesti. Ruokailutottumuksiensa takia pippuripallokalat likaavat vettä, joten akvaarion puhdistus ja suodatus on tärkeää.

Lähteet
-------

1. ↑  Shao, K. Liu, M. Jing, L. Hardy, G. Leis, J.L. & Matsuura, K.: *Arothron nigropunctatus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.3*.  2014. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 15.1.2015. (englanniksi)
2. ↑  Catalogue of life[vanhentunut linkki] - suom.nimen lähde
3. 1 2 3  Animal World
4. ↑  Central Pets (Arkistoitu – Internet Archive)
5. 1 2  Fresh Marine
6. ↑  Pet Education
7. 1 2  *Arothron nigropunctatus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q728458
* Wikispecies: Arothron nigropunctatus
* ADW: Arothron\_nigropunctatus
* AFD: Arothron\_nigropunctatus
* BOLD: 47270
* CoL: GTWW
* FishBase: 6400
* GBIF: 2407394
* iNaturalist: 119385
* IRMNG: 10853955
* ITIS: 173316
* IUCN: 193804
* NCBI: 300224
* uBio: 4781623
* WoRMS: 219921

 |

 |
**Stefan Strömborg** (s. 6. syyskuuta 1968 Parainen) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän toimii Kakkosessa pelaavan Pargas IF:n päävalmentajana.

Pelaajana Strömborg oli myös Pargas IF:n kasvatteja, jota hän edusti edustusjoukkuetasolla niin Kakkosessa kuin Kolmosessa. Tämän lisäksi Strömborg pelasi EIF:in, Åbo IFK:n ja IFK Mariehamnin riveissä Kakkosessa sekä HIK:issä Ykkösessä. Strömborg pelasi myös Veikkausliigassa
TPS:n riveissä kaudella 1994 ja FC Interiä 1997. Kausina 1995 ja 1996 Strömborg edusti GIF Sundsvallia Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.

Pelaajauransa jälkeen Strömborg on toiminut sekä fysioterapeuttina että valmennustehtävissä. Fysioterapeuttina hän on muun muassa ollut Suomen Palloliiton palveluksessa eri maajoukkueiden parissa vuosina 1998–2006 ja TPS:ssa 2007–2009 Valmennuspuolella hän on puolestaan toiminut muun muassa PIF:ssa päävalmentajana 1997, apuvalmentajana 2000-luvun alussa sekä seuran valmennuspäällikkönä 2009–2011.. Kaudeksi 2012 Strömborg palasi jälleen IFK Mariehamniin, tällä kertaa Pekka Lyyskin apuvalmentajaksi. Maarianhaminassa Strömborg oli kahden kauden ajan, kunnes Turun Palloseura nimitti hänet kaudeksi 2014 kaksoisrooliin edustusjoukkueen apuvalmentajaksi sekä reservijoukkue Åbo IFK:n päävalmentajaksi.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. ↑  Veikkausliiga Hall of Fame Veikkausliiga. Viitattu 24.12.2013.
2. 1 2 3  Stefan Strömborg ÅIFK:n päävalmentajaksi sekä TPS:n kakkosvalmentajaksi  12.11.2013. Turun Palloseura.  Arkistoitu 25.12.2013. Viitattu 24.12.2013.
3. ↑  Vuorinen, Juha ja Kasila, Markku.: *Pelimiehet – Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006*, s. 19. Helsinki: Suomen urheilumuseosäätiö, 2007. ISBN 978-952-99075-9-5.
4. ↑  Pargas IF 2000 Pargas IF. Viitattu 24.12.2013. [vanhentunut linkki]
5. ↑  IFK Mariehamn on entistä ahvenanmaalaisempi  10.4.2012. Yle.  Arkistoitu 26.12.2013. Viitattu 24.12.2013.
**Stefania Belmondo** (s. 13. tammikuuta 1969 Vinadio, Cuneo, Italia) on italialainen hiihtäjä ja moninkertainen arvokisavoittaja.

Hän aloitti hiihtämisen varhain jo kolmen vuoden iässä. Maailmancupissa hän debytoi kaudella 1988–1989 ja arvokisoissa Calgaryn olympialaisissa 1988. Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa hän voitti Soldier Hollowissa kaudella 1989–1990. Ensimmäiset arvokisamitalinsa Belmondo saavutti 1991 Val di Fiemmen MM-hiihdoista, joissa hän sijoittui 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa pronssille, ja oli mukana Italian naisten hopealle hiihtäneessä viestijoukkueessa.

1992 Albertvillen olympialaisissa Belmondo voitti 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun ja oli toinen takaa-ajossa. 1993 MM-hiihdoissa Ruotsin Falunissa hän voitti 15 kilometrin takaa-ajon ja 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun sekä hopeaa viestijoukkueessa. 1994 talviolympialaisissa Lillehammerissa hän voitti kaksi pronssia, takaa-ajosta ja viestistä. Hän kärsi pitkän aikaa oikean jalan varpaansa kanssa, ja sen johdosta hänelle tehtiin useampi leikkausoperaatio, mikä merkittävästi haittasi hänen hiihtojaan. 

1997 MM-hiihdoissa Norjan Trondheimissa Belmondo palasi hiihtomaailman terävimmälle huipulle saavuttamalla neljä hopeamitalia. 1998 olympialaisissa Japanin Naganossa Belmondo hiihti hopealle 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja pronssille Italian viestijoukkueessa.

1999 Ramsaussa hän voitti kaksi maailmanmestaruutta, 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa ja takaa-ajossa, sekä oli jälleen kerran mitaleilla myös viestissä tällä kertaa hopealla. Samana talvena hän voitti myös maailmancupin kokonaiskilpailun. 2001 Lahden MM-hiihdoissa hän voitti viestipronssia, mutta jäi henkilökohtaisilla matkoilla kaksi kertaa neljänneksi. Hän ilmoitti päättävänsä uransa 2002 talviolympialaisiin Yhdysvaltain Salt Lake Cityssä. Kyseisissä kisoissa hän voitti 15 kilometrin hiihdon kultaa, 30 kilometrin hopeaa sekä 10 kilometrin pronssia. 

Joulukuussa 2004 Belmondo kuitenkin ilmoitti tekevänsä lapsensa syntymän jälkeen maaliskuussa 2005 paluun hiihtoladuille tähtäimenään kotiseutunsa maisemissa kilpailtavat 2006 Torinon olympialaiset. Paluu ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Hänet valittiin sytyttämään kisojen olympiatuli.

Belmondo on 155 senttimetriä pitkä ja painoi aktiivivuosinaan 47 kilogrammaa. Seuratasolla hän on edustanut CS Forestalea.

Lähteet
-------

* Stefania Belmondo Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

  

Naisten 15 kilometrin hiihdon olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1992: Ljubov Jegorova |
1994: Manuela Di Centa |
1998: Olga Danilova |
2002: Stefania Belmondo |


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Italia
* Yhdysvallat

 |

 |
**Myanndash** eli **koann't** on Kuolan niemimaan saamelaisten mytologioissa esiintyvä hahmo, joka on puoliksi mies, puoliksi villipeura. Myanndash tunnetaan etenkin kildininsaamelaisten keskuudessa ja sitä koskevia tarinoita kokosi etnografi Vladimir Charnolussky 1920- ja 1930-luvuilla. Tuolloin vanhempi väestö suhtautui myyttiin vielä suurella vakavuudella.

Myanndashin äidin sanotaan olleen noita, jonka peurauros astui hänen ollessaan muuttuneena villipeuran muotoon. Syntynyt lapsi oli asumuksen sisällä ihmishahmoinen, mutta ulkona peura. Myanndashin ja hänen äitinsä asumuksen erotti ihmisten maailmasta verinen joki. Aikuistuttuaan Myanndash halusi naimisiin ihmisen kanssa, mutta hänen äitinsä vastusti ajatusta, sillä ihminen ei voisi koskaan olla yhtä puhdas kuin Myanndash. Äiti kuitenkin lopulta suostui ja hankki pojalleen ihmisvaimon. Perinteen mukaan Myanndashin ja hänen vaimonsa lapset olivat ihmishahmoisia, mutta muuttuivat lopulta peuroiksi, sillä Myanndashin anoppi rikkoi tabua, jonka mukaan lasten kastelemiin vuotiin ei saa jäädä näiden hajua. Tuntiessaan hajun Myanndash joutui muuttumaan pysyvästi peurahahmoon ja pakenemaan tundralle.

Erään version mukaan myös Myanndashin vaimo muuttuu peuraksi, mutta toisen version mukaan hän säilyttää ihmishahmonsa ja avioituu uuden miehen kanssa. Tämä mies on kuitenkin kehno metsästäjä ja pariskuntaa säälivä peurahahmoinen Myanndash tarjoutuu antamaan pariskunnalle metsästysonnen, kunhan mies tappaa hänet. Tätä kautta Myanndash opettaa koko ihmiskunnan metsästämään.

Suomalainen kansanperinteen kerääjä Samuli Paulaharju kertoo *meänteis*-nimisestä oliosta, joka voi ilmestyä kodassa tai pirtissä yöpyvälle metsämiehelle ja joka kädellä koeteltuna tuntuu pehmeän karvaiselta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Juha Pentikäinen: *Saamelaiset – pohjoisen kansan mytologia*. Hämeenlinna: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995. ISBN 951-717-826-3.  s. 92–94 ja 364


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Saamelainen muinaisusko |
| --- |
|  |
| Kosmologia ja myyttiset paikat | 
* Áiligas
* Bassi
* Jábmiidáibmu
* Pohjannaula
* Saivo
* Taivaankansi
* Verisurman saaneiden vainajala

 |
|  |
| Jumalat ja haltijat | 
* Beaivi
* Biegga-almmái
* Jábmiidáhkka
* Radien
* Tiermes

 |
|  |
| Sieluolennot | 
* Eahpáraš
* Ovdasaš
* Sielu

 |
|  |
| Taikuus | 
* Lapinnoita
* Muodonmuuttaja
* Noitarumpu
* Ruumiinmullat
* Šamaani
* Transsi

 |
|  |
| Esineet ja paikat | 
* Boaššu
* Kota
* Noidannuoli
* Onnenhattu
* Seita
* Ukko
* Vesisäihky
* Voimavyö

 |
|  |
| Runous ja Laulu | 
* Joiku
* Leuʹdd
* Vainolaistarina

 |
|  |
| Hahmot | 

|  |  |
| --- | --- |
| Henkilöt | 
* Ikämieli

 |
|  |
| Yliluonnolliset olennot | 
* Deattán
* Maahinen
* Myanndash
* Ruto
* Staalo
* Vuokko

 |

 |

 |
**Mycroft Holmes** on Arthur Conan Doylen luoma kuvitteellinen hahmo. Hän on Sherlock Holmesin vanhempi veli, jonka huomio- ja päättelykyvyt ovat nuorempaa Holmesia ylivertaisemmat. Mycroftilta puuttuu kuitenkin kunnianhimoa ja toimintatarmoa, minkä johdosta hän ei käytä taitojaan salapoliisin työhön.

Mycroft Holmes esiintyy tai mainitaan neljässä Doylen Holmes-tarinassa: *Kreikkalainen tulkki*, *Viimeinen tapaus*, *Autio talo* ja *Salaiset piirustukset*.

Hahmo
-----

Sherlock myöntää Mycroftin olevan häntä etevämpi huomio- ja päättelykyvyissä ja onkin kysynyt veljeltään apua tapauksien suhteen, ja tyypillisesti Mycroftin selitykset ovat osoittautuneet oikeiksi. Mycroftilla ei kuitenkaan ole kunnianhimoa ja toimintatarmoa vahvistamaan omia päätelmiään ja mieluummin tyytyy siihen, että hänen uskotaan erehtyneen kuin nähdäkseen vaivaa todistaakseen toisin. Hänelle ongelmien ratkaisu on enemmin harrastus kuin vakava työ.

> »Jos salapoliisintaito rajoittuisi nojatuolissa järkeilemiseen, veljeni olisi suurin rikosten selvittäjä, joka koskaan on elänyt»   
> (Sherlock Holmes, Kreikkalainen tulkki)
> 
> 

Mycroft Holmes on Sherlock Holmesia seitsemän vuotta vanhempi. John Watson kuvaa häntä Sherlockia kookkaammaksi ja tukevammaksi. Hänen kätensä ovat pulleat kuin hylkeen evät. Hänen kasvonsa ovat jykevät ja niissä on samanlaista piirteitten terävyyttä kuten veljellään. Hänen syvällä olevissa harmaissa silmissä on kaiken aikaa poissaoleva, sisäänpäin kääntynyt katse.

Mycroftin tarkkaa ammattia ei anneta kirjoissa. Erinomaisen laskupäänsä ansiosta hänen sanotaan toimivan eräitten hallituksen virastojen tilintarkastajana.. Myöhemmin Sherlock kertoo Mycroftin olevan vähäisessä virassa maan hallituksessa, joskin ajoittain kuvaus "Mycroft on maan hallitus" ei ole kaukaa haettu. Hän on itse luonut asemansa ja tehnyt itsestään korvaamattoman. Kaikkien virastojen päätökset lähetetään hänelle ja hän onkin kuin keskusasema, joka pitää kaiken tasapainossa. Hänen sanansa on ratkaissut valtakunnalliset päätökset kerta toisensa jälkeen.

Mycroft Holmes asustaa Pall Mallilla. Hän on myös yksi Diogenes-kerhon perustajajäsenistä.

Lähteet
-------

* Doyle, Arthur Conan: *Sherlock Holmes: Kootut kertomukset*. Suom. Jaakko Anhava. Teos, 2010. ISBN 978-951-851-246-5.

### Viitteet

1. ↑  Doyle 2010, Kreikkalainen tulkki, s. 451–452
2. ↑  Doyle 2010, Kreikkalainen tulkki, s. 452–453 ja Salaiset piirustukset, s. 913
3. ↑  Doyle 2010, Kreikkalainen tulkki, s.452
4. ↑  Doyle 2010, Salaiset piirustukset, s. 910–911
5. ↑  Doyle 2010, Kreikkalainen tulkki, s. 452
**Shōji Jō** (jap. 城 彰二, *Jō Shōji*, s. 17. kesäkuuta 1975 Hokkaido, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1995-2001.

Tilastot
--------

| Japanin maajoukkueessa |
| --- |
| Vuodet | ottelut | maalit |
| 1995 | 1 | 0 |
| 1996 | 3 | 0 |
| 1997 | 13 | 4 |
| 1998 | 10 | 1 |
| 1999 | 5 | 0 |
| 2000 | 2 | 2 |
| 2001 | 1 | 0 |
| Yhteensä | 35 | 7 |

Aiheesta muualla
----------------

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database

Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1996
1 Kawaguchi |
2 Shirai |
3 Suzuki |
4 Hironaga |
5 Tanaka |
6 Hattori |
7 Maezono |
8 Itō |
9 Jō |
10 Endō |
11 Morioka |
12 Uemura |
13 Matsuda |
14 Nakata |
15 Akiba |
16 Matsubara |
17 Michiki |
18 Shimoda |
Valmentaja Nishino

Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 1996
1 Kojima |
2 Yanagimoto |
3 Sōma |
4 Ihara |
5 Omura |
6 Yamaguchi |
7 Honda |
8 Maezono |
9 Takagi |
10 Nanami |
11 Miura |
12 Michiki |
13 Hattori |
14 Okano |
15 Morishima |
16 Saito |
17 Akita |
18 Jo |
19 Shimokawa |
20 Narazaki |
Valmentaja Kamo

Japanin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Kojima |
2 Narahashi |
3 Sōma |
4 Ihara |
5 Omura |
6 Yamaguchi |
7 Itō |
8 Nakata |
9 Nakayama |
10 Nanami |
11 Ono |
12 Lopes |
13 Hattori |
14 Okano |
15 Morishima |
16 Saitō |
17 Akita |
18 Jō |
19 Nakanishi |
20 Kawaguchi |
21 Narazaki |
22 Hirano |
Valmentaja Okada

Japanin joukkue – Copa América 1999
1 Kawaguchi |
2 Saitō |
3 Sōma |
4 Ihara |
5 Akita |
6 Hattori |
7 Itō |
8 Mochizuki |
9 Yoshihara |
10 Nanami |
11 Lopes |
12 Jō |
13 Fujita |
14 Suzuki |
15 Tasaka |
16 Oku |
17 Morioka |
18 Andō |
19 Miura |
20 Narazaki |
21 Okano |
22 Fukunishi |
Valmentaja Troussier



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Japani

 |

 |
Nobelien kartanolinna Kirjolassa valokuvaaja Signe Branderin kuvaamana 1912.
**Kirjola**, toisinaan myös Ala-Kirjola, on Viipurin läänin Johanneksen kunnassa Vaahtolan kylässä sijainnut suurtila. Se sijaitsi Suomenlahden rannalla kolmisen kilometriä Vaahtolan ja Johanneksen asemakylän eteläpuolella. Nykyisin Kirjolan paikalla sijaitsee Johanneksen eli Sovetskin kunnan Landyshevkan asuinaluetta.

Kirjola on kuulunut muun muassa Alfthan-aatelissuvulle. Kuvernementtisihteeri ja tukkukauppias Anton Alfthan (1792–1854) perusti vuonna 1829 Kirjolan kartanoon Suomen ensimmäisen kynttilätehtaan, joka oli Havin kynttilätehtaan edeltäjä. Vuosikymmenen toiminnan jälkeen tehdas laajeni työllistämään 20 henkilöä. Kahdenkymmenen toimintavuoden jälkeen Alfthan siirsi kynttilätehtaan Viipuriin Havin kaupunginosaan.

Anton Alfthanin jälkeen omistajana oli hänen poikansa kenraaliluutnantti Georg von Alfthan (1828–1896). Hänen jälkeensä tilaa omisti muutaman vuoden kenraali Andreas Hintze (1827–1898).

Kirjola on erityisesti tunnettu historiastaan Nobel-suvun omistuksessa. Kartano kuului 1890-luvulta alkaen kuuluisan ruotsalaisen kemistin Alfred Nobelin veljen Ludvig Nobelin (1831–1888) leskelle Edla Nobelille (1848–1921). Ludvig Nobel oli hankkinut omaisuutensa perustamalla Venäjälle öljyteollisuuden. Kirjola toimi aluksi rikkaiden Nobelien kesänviettopaikkana. Ludvig Nobelin perheenjäsenet muuttivat Venäjän vallankumouksen (1918) jälkeen Pietarista asumaan kartanoon, sillä bolsevikit takavarikoivat tuolloin Nobelien omistukset Venäjällä.

Edla Nobelin aikana 1900-luvun alussa Kirjolan kartanoon rakennettiin 1907–1908 vanhan puretun päärakennuksen tilalle uusi jugendtyylinen kartanorakennus. Linnamaisen kartanon piirsi suomalainen arkkitehti Armas Lindgren. Tiilirakenteisessa kartanossa oli 24 huonetta. Päärakennus tuhoutui talvisodan loppuvaiheessa 1940, kun suomalaiset joukot polttivat ja hävittivät vetäytyessään suurimman osan kartanosta. Jäljelle siitä on jäänyt graniitista rakennettu kaivorakennus ja osittain myös entiset tallit (tiilirakenteinen hevostalli on rakennettu 1910). Kartanoa ympäröi 1930-luvun alussa 19 hehtaarin laajuinen hoidettu puutarha- ja puistoalue. Sen alueella oli Nobelien aikana myös pieni saari, jossa viljeltiin eksoottisia kasveja ja hedelmäpuita.

Lähteet
-------

* Suomen maatilat osa IV. Luku Viipurin lääni, palstat 48–50. Werner Söderström osakeyhtiö, Porvoo, 1932.
* Kalle Schönberg: Kannaksella kiinnostuttiin Nobelin kartanosta  29.8.2014. Ylen uutiset. Viitattu 26.6.2022.

### Viitteet

1. 1 2  Suomen maatilat.
2. ↑  Havin historia Havi Oy. Viitattu 26.6.2022.
3. ↑  Matti Kinnunen: Nobelit, Venäjän rockefellerit *Tiede-lehti 11/2009*.  16.10.2009. Viitattu 26.6.2022.
4. 1 2  Ylen uutinen.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ala-Kirjola** Wikimedia Commonsissa
**Meri Roini** (o.s. Salin, 25. elokuuta 1872 Helsinki – 8. elokuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Ura
---

Meri Roini syntyi työnjohtaja Otto Vilhelm Salinin ja Maria Kristina Strömbergin perheeseen. Kansakoulun jälkeen hän sai lausuntaopetusta Kaarola Avellanilta. Roini näytteli Suomalaisessa Teatterissa 1889–1893, Turun ruotsalaisessa teatterissa 1894–1899 ja Helsingin ruotsalaisessa kansanteatterissa 1900–1904. Hän toimi suomalaisen kiertueen johtajana 1905–1909 ja vieraili Suomalaisessa Maaseututeatterissa syksyllä 1910. Tuonnempana Roini oli mukana Elli Tompurin, Hemmo Kallion ja Oskar Krabben kiertueilla.

Roinin vierailu Maaseututeatterissa johtui Mia Backmanin terveydellisistä ongelmista. Tämä kärsi "äänensorroksesta" ja unohteli vuorosanojaan, jolloin johtokunta päätyi kiinnittämään Roinin kuukaudeksi.

Roinin roolitehtäviä vuosikymmenten varrella olivat muun muassa Helena (*Murtovarkaus*), Anna (*Roinilan talossa*), Hompsantuu (*Työmiehen vaimo*), Hermia (*Venetsian kauppias*) ja Cyprienne (*Erotaan pois*). Mittavaan rooliluetteloon kuuluu myös *Anna Liisan* ja *Lean* nimiosat sekä *Romeon ja Julian* naispääosa.

Roinilla oli sivurooli Teuvo Puron mykkäelokuvassa *Anna-Liisa* (1922).

Meri Roinin puoliso oli näyttelijä Alfred Roini.

Lähteet
-------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin - Inhemska scenkonstnärer i ord och bild*. Viipuri: Kustannusliike Opas, 1930.
* Veistäjä, Verneri: *Viipurin ja muun Suomen teatteri*. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1957.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 264–265
2. 1 2 3  Meri Roini Elonetissä.
3. ↑  Veistäjä, s. 101


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
Stroganovin palatsi Nevskin puolelta nähtynä.
**Stroganovin palatsi** (ven. Стро́гановский дворе́ц, *Stroganovski dvorets*) on arkkitehti Bartolomeo Rastrellin suunnittelema barokkityylinen rakennustaiteen muistomerkki Pietarin keskustassa Venäjällä. Se on rakennettu vuosina 1752–1754 ja viimeistelty vuosina 1756-1760.

Palatsin juhlavasti koristellut julkisivut avautuvat Nevski-prospektille ja Moikan rantakadulle. Alkuperäisistä sisätiloista on säilynyt Rastrellin suuri sali, jonka plafondin on maalannut Giuseppe Valeriani. Fjodor Demertsov ja Stroganovien entinen maaorja Andrei Voronihin suunnittelivat klassistisen taulugallerian, kulma- ja arabeskisalin sekä mineraalikabinetin vuosina 1788–1793.

Rakennuksen ensimmäinen omistaja oli Elisabetin ajan hoviylimys paroni Sergei Grigorjevits Stroganov (1707–1756). Vuosina 1756–1811 se kuului hänen pojalleen kreivi Aleksandr Sergejevits Stroganoville (1733–1811), joka oli merkittävä taiteiden suosija ja Keisarillisen Taideakatemian puheenjohtaja. Stroganovien keräämä taidekokoelma siirrettiin lokakuun vallankumouksen jälkeen Eremitaašiin. Toisen maailmansodan pommituksissa vaurioitunutta rakennusta on restauroitu useaan kertaan. Nykyään palatsi toimii Venäläisen taiteen museon näyttelytilana.

Stroganovin palatsin osoite on Nevski prospekt 17. Lähimmät metroasemat ovat Nevski prospekt ja Gostinyi dvor.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirikov, Boris: *Arhitekturnyje pamjatniki Sankt-Peterburga*, s. 84–85. Sankt-Peterburg: Kolo, 2005. ISBN 5-901841-33-6.
2. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 598. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.
3. ↑  Entsiklopedija Sankt-Peterburga *encspb.ru*. Viitattu 24.4.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Stroganovin palatsi**.
* Stroganovin palatsi Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
* Stroganovin palatsi Venäläisen taiteen museon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pipin (Italian kuningas)
**Pipin** (n. 773 tai 777 – 8. heinäkuuta 810 Milano) oli Italian kuningas vuodesta 781. Hän oli Kaarle Suuren toiseksi vanhin avioliitossa syntynyt poika Kaarle Nuoremman jälkeen. Syntyessään hän sai nimen Kaarloman, mutta myöhemmin nimi muutettiin Pipiniksi Kaarle Suuren isän Pipin Pienen kunniaksi. Pipinin äiti oli Kaarlen vaimo Hildegard.

Paavi kruunasi Pipinin Italian kuninkaaksi Lombardian rautakruunulla. Italian kuninkaana Pipin taisteli baijerilaisia vastaan ja avusti isäänsä menestyksekkäästi tämän sotaretkellä avaareja vastaan vuosina 791–796. Pipin johti myös epäonnistunutta Venetsian piiritystä vuonna 810. Kaarle Suuri oli suunnitellut jakavansa maansa poikiensa kesken ja että Pipin perisi hänen kuoltuaan valtakunnan kaakkoisosat, mm. Italian, Kärntenin ja Baijerin, mutta Pipin ehti kuolla neljä vuotta ennen isäänsä. Pipinillä oli ainakin kuusi lasta, joiden kautta monet Euroopan hallitsijasuvut polveutuvat hänestä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pippin, king of Italy. *Encyclopedia Britannica*


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Shōichi Sugita
**Shōichi Sugita** (jap. 杉田庄一, *Sugita Shōichi*, 1924 – 15. huhtikuuta 1945 Niigatan prefektuuri) oli japanilainen hävittäjälentäjä ja hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Sugitalle on vahvistettu 70 tehtyä ilmavoittoa ja lisäksi 40 jaettua pudotusta.

Ylipursimies Sugita oli suojaamassa Mitsubishi A6M Reisen Zero -hävittäjällä keisarillisen Japanin laivaston amiraalia Isoroku Yamamotoa kuljettanutta Mitsubishi G4M Betty -konetta. Kone ammuttiin alas operaatio Kostossa Bougainvillen rannikon yläpuolella, kun se oli 18. huhtikuuta 1943 lennolla Rabaulista Buiniin. Ilmataistelun aikana Sugita osui ammuksillaan luutnantti Raymond K. Hinen P-38-koneeseen, jonka mahdollisesti pudotti. Sugita lensi Kenji Yanagiyan siipimiehenä. Näistä Zero-saattohävittäjien piloteista Yanagiya oli ainut sodasta selvinnyt.

Myöhemmin Sugita liitettiin kapteeni Minoru Gendan henkilökohtaisesti kutsumana 343. Kokutain lentäjiin. Hän palveli Japanin kotisaarten ilmapuolustuksessa. Kuuluisa japanilainen sotilaslentäjä Saburō Sakai todisti Sugitan kaatumisen ilmataistelussa. Sakai kuvaili Sugitaa yltiöpäisen rohkeaksi lentäjäksi, mikä lopulta koitui hänen tuhokseen 15. huhtikuuta 1945. Sugita kuoli, kun hänen ohjaamansa Kawanishi N1K George -tyypin torjuntahävittäjä ammuttiin alas Kanoyan lentokentälle tehdyssä viholliskoneiden hyökkäyksessä ilmaannousun aikana. Kaatunutta Sugitaa korvaamaan lähetetty Kaneyoshi Mutō kuoli hänkin, ilmataistelussa sodan loppuvaiheissa: Henry Sakaidan teoksen mukaan.

Lähteet
-------

* Sakaida, Henry: *Japanin laivaston ilmavoimien ässät.* s. 88–91. Helsinki: Koala-Kustannus, 2002. ISBN 952-5186-25-3 Sarja:Osprey hävittäjä-ässät 5.

### Viitteet

1. ↑  Sakaida 2002: s. 91.
2. ↑  Sakaida 2002: s. 89.
3. ↑  Sakaida, H. 2002: s. 43
4. ↑   Viitattu 7.7.2022
5. ↑   (tsekiksi) Viitattu 7.7.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Sugita Shoichi (ranskaksi)
**Shōhō** (jap. 祥鳳) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1941 palvelukseenotettu kevyt lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alus oli ensimmäinen japanilainen lentotukialus, jonka liittoutuneet upottivat sodassa.

Valmistus
---------

Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta Tsurugisaki-luokan nimikkoaluksena osana vuoden 1934 toista täydennysohjelmaa ja sen köli laskettiin vesille 3. joulukuuta 1934 sukellusveneiden emälaivana *Tsurugisakina*. alus laskettiin vesille 20. heinäkuuta 1935 ja se valmistui 1. kesäkuuta 1939. Se siirrettiin 30. marraskuuta 1941 telakalle muutettavaksi lentotukialukseksi, ja alus otettiin palvelukseen 26. tammikuuta 1942 nimellä *Shōhō*.

Palvelus
--------

Toukokuussa 1942 alus osallistui Port Moresbyn maihin­nousuun operaatio MO:hon, jossa se suojasi 3. toukokuuta Tulagin maihinnousua. Neljän B-17-pommikoneen korkealta suorittama pommitus 6. toukokuuta 1942 ei aiheuttanut vaurioita. Samana päivänä aluksen lähettäessä Korallimeren taistelussa koneensa hyökkäykseen Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksia vastaan, se joutui *USS Lexingtonin* koneiden hyökkäyksen kohteeksi. Hyökkäys ei kuitenkaan aiheuttanut alukselle vaurioita. Seuraavan iskun tehneet *USS Yorktownin* koneet saivat aluksen lentokanteen kaksi osumaa, jolloin alus menetti nopeuttaan. Lopulta alukseen osui seitsemän torpedoa ja 13 pommia. Alus paloi, kunnes se kaatui upoten nopeasti.

Lähteet
-------

* Jentschura, Hansgeorg; Jung, Dieter & Mickel, Peter: *Warships of the Imperial Japanese Navy, 1869–1945*. Lontoo: Arms & Armour Press, 1977. ISBN 0-85368-151-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Battle of the Coral Sea  10 tammikuuta 2012. The Aviation History On-Line Museum. Viitattu 18.9.2016. (englanniksi)
2. ↑  Jentschura, Jung & Mickel 1977, s. 238.
3. ↑  Jentschura, Jung & Mickel 1977, s. 49.
4. ↑  Shoho *geocities.com*.  Arkistoitu 21.2.2005. Viitattu 18.9.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shōhō** Wikimedia Commonsissa

*Zuihō*-luokan lentotukialukset

|  |
| --- |
| *Zuihō* - *Shōhō* |
| Edeltäjä: *Hiryū* – Seuraaja: Shōkaku-luokka |
**Räjäyttäjät** on saman nimisen rockyhtyeen kolmas studioalbumi sekä ensimmäinen levy-yhtiön kautta julkaistu kokopitkä albumi, joka julkaistiin vinyyliformaatissa 27. helmikuuta 2013. Albumi sisältää uusien kappaleiden lisäksi yhtyeen kahdella aiemmalla kasettijulkaisulla sisältäneitä kappaleita.

Albumin julkaisi yhdysvaltalainen Dead Beat Records, mistä Nousiainen on kommentoinut seuraavasti:

> »Sinällään vähän typerää, että levy julkaistiin Jenkeissä, mutta suurin osa ihmisistä, jotka sen halusivat, asui Suomessa.
> » 
> 
>

Vastaanotto
-----------

Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Rumban arvostelija antoi albumille täydet viisi tähteä, ylistetään albumin energisyyttä, "jytää", ja Räjäyttäjien olevan "vitun parasta". Verkkomedia Nuorgam antoi albumille 76 pistettä, sanoen levytetyn tuotoksen olevan ykkösolutta lavashown rinnalla, vaikka musiikki itsessään onkin tarttuvaa rock-musiikkia. Keskisuomalaisen Vesa Rantama ei itsessään ota kantaa itse albumiin, vaan mainitsee arviossaan yhtyeessä sikiävän vastakulttuurin siemenen ja sen olevan Suomen paras liveyhtye.

Kappaleet
---------

1. Huikon lavalla – 2.31
2. 012 – 1.39
3. Keskiyön jälkeen – 2.21
4. Miina-Niina – 2.06
5. Vuosihuoltoon – 3.30
6. Tikkalan Masat ja Masalan tikat – 0.46
7. Piimää ja karilloo – 3.45
8. Working for the K.E.L.A – 2.36
9. Veen päällä savuu – 3.26
10. Viimenen kerta – 2.33
11. Llor'n'äjär! – 1.22
12. 15 vuoden päästä – 2.45

Kokoonpano
----------

* Jukka Nousiainen – laulu, kitara
* Silli – basso
* Alex – rummut

Arvostelut
----------

* Keskisuomalainen: *positiivinen*
* Nuorgam: 76/100
* Rumba: 5/5 tähteä

Lähteet
-------

1. 1 2  iTunes
2. 1 2 3  Vesa Rantama: Räjäyttäjät – Räjäyttäjät *ksml.fi*.  4.5.2013. Viitattu 30.6.2016.
3. ↑  Laura Myllykoski: Räjä’n’roll all night long *arkisto.aviisi.fi*.  syyskuu 2013. Viitattu 30.6.2016.
4. 1 2  Anton Vanha-Majamaa: Arviossa Räjäyttäjät: "Karvaisia perseitä ja parasta jytää", väittää kriitikko *rumba.fi*.  6.3.2013. Viitattu 30.6.2016.
5. 1 2  Mikael Mattila: RÄJÄYTTÄJÄT – S/T *nrgm.fi*.  4.2.2013. Viitattu 30.6.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Räjäyttäjät – iTunes
**Pangodi järv**  on Virossa Tartumaalla Kambjan kunnassa sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 93 hehtaaria ja se on 2,1 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Järven selkä on 1,6 kilometriä pitkä, sillä järven pohjoispää kääntyy Pikksaaren niemen taakse Väikejärven nimiseksi lahdeksi. Myös järven kaakkoisrannasta aukeaa Hurda laht kapean Hurdakael nimisen 15 metriä kapean salmen takana. Saaria on kaksi, joiden yhteinen pinta-ala on 0,43 ha. Väikejärvellä on 90 metriä pitkä Väikesaar ja järven länsirannan tuntumassa on 50 metriä pitkä Kivisaar. Järven eteläpäähän laskee useita ojia, joista huomattavimmat ovat Kivijärven ja Kodijärven yhteinen laskuoja ja Mudalahden laskuoja. Muut järven tulo-ojat ovat pieniä. Järven laskuoja Luhasoo oja lähtee Hurda lahdesta itään Käpän asuinalueen läpi ja virtaa Matsi järven läpi kohti pohjoista. Yli kolmen kilometrin päässä se yhtyy Peedja jõgeen. Järven valuma-alueen laajuus on 9,3 neliökilometriä.

Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 3,9 metriä ja suurin syvyys 11,1 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0036 kuutiokilometriä eli 3,6 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 8,1 kilometriä. Järven eteläpäätä hallistee Palumäed, jotka kohoavat yli 40 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Järven lähiympäristössä on runsaasti peltomaata ja jonkin verran metsää. Suorantoja on vain nimeksi. Järveen viettävillä rinteillä on runsaasti haja-asutusta. Tatran ja Otepään välinen maantie 46 ohittaa järven sen luoteispuolelta.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu (vir. *keskmise karedusega kihistunud veega järv*).

Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti samalla sekä kovavetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (vir. *kalgiveeline eutroofne tai kalgiveeline rohketoiteline*, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea. Järvi on myös rehevöitynyt.

* Järven etelärantaaJärven etelärantaa

Lähteet
-------

1. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4  Keskkonnaregister: Pangodi järv (vee2100600) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 3.3.2017. (viroksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 3.3.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Pangodi järv, Eesti Looduse Infosüsteemis (EELIS), viitattu , (viroksi)
5. ↑  Laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä. Tämä ei ole viranomaisten määrittämä arvo!
**Panembahan Krapyak** (myös *Krabyak*) oli Mataramin valtakunnan hallitsija vuodesta 1601 kuolemaansa 1613 asti. Hänen isänsä oli Mataramin hallitsija Senapati.

Panembahan Krabyakin valtakauden alussa hänen kaksi veljeään yritti kaapata vallan. Ensimmäinen oli Demakissa vaikuttanut Pangeran Puger, joka sai hollantilaisen merisotilaan Jacob van Heemskerckin miehiltä apua ja torjui Panembahan Krabyakin ensimmäisen hyökkäyksen. Tämä kapina kukistettiin lopulta vuonna 1604 Panembahan Krabyakin lähdettyä itse taisteluun. Jonkin verran myöhemmin toinen hänen veljistään, Pangeran Jayaraja Panaragasta, nousi puolestaan kapinaan. Kyseisestä konfliktista ei ole saatavilla eurooppalaisperäisiä lähteitä, joita voitaisiin vertailla paikallisiin lähteisiin, joten sen kulusta tiedetään hyvin vähän. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että se oli nopeasti ohi.

Panembahan Krabyakin aikana Mataramin ja Surabayan välillä käytiin konfliktia, joka oli alkanut jo hänen isänsä aikana. Koska Surabayaa suojasivat kiinalaismalliset vahvat linnoitukset, oli sen valloittaminen rynnäköllä Mataramille mahdotonta, eikä Panembahan Krabyak edes yrittänyt sitä. Konflikti jatkui lähinnä molemminpuolisten ryöstöretkien muodossa, minkä lisäksi Surabaya tuki Panembahan Krabyakin vihollisia.

Panembahan Krabyak kuoli vuonna 1613, mahdollisesti loppuvuodesta, sillä hänen kuolemansa mainitaan Jan Pieterszoon Coenin 1. tammikuuta 1614 päivätyssä kirjeessä. Häntä seurasi Mataramin hallitsijana hänen vanhin poikansa Ransang, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Agung.

Lähteet
-------

* Keat Gin Ooi: *Southeast Asia: A Historical Encyclopedia, from Angkor Wat to East Timor*. ABC-CLIO, 2004. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Hall, Daniel George Edward: *History of South East Asia*. 4th edition. Macmillan, 1981. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Kahler, H.: *The Muslim world: a historical survey. Part IV. Modern times*. Leiden: E. J. Brill, 1981. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Keat Gin Ooi 2004, s. 131
2. 1 2 3  Hall 1981, s. 305-306
3. ↑  Kahler 1981, s. 263


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Senapati** | **Mataramin hallitsija**1601–1613 | Seuraaja:**Agung** |
**Räimäjärvi** on suurelta osin kulttuurimaiseman reunustama järvi Siilinjärven eteläosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 1,3 neliökilometriä ja vesitilavuus 13,2 kuutiohehtometriä. Etäisyys Kuopion keskustasta on 15 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Räimäjärven pituus kaakosta luoteeseen on 3,8 kilometriä. Järven leveys lounaasta koilliseen on pääosin 200–300 metriä, mutta keskiosan Mustalahden länsirannalta on yli 1,1 kilometriä Jokilahden itärannalle. Vähintään 10 metriä syvä vyöhyke ulottuu yhtenäisenä kaakosta luoteeseen. Syvin kohta, 31 metriä, sijaitsee järven keskiosassa. Syvän vyöhykkeen luoteispuolella järvi madaltuu huomattavasti. Järven pohjoisin osa on matalaa ja rannat osin soistuneita. Noin kahdeksasosa Räimäjärvestä on vähintään 20 metriä syvä.

Räimäjärven ainoa saari on Paskoluoto järven kaakkoisosassa. Räimäjärveen virtaa useita laskuojia. Järven luusua sijaitsee kaakossa, josta Räimänkoski laskee Kallaveden Räimänlahteen. Kallaveden korkeustaso on puoli metriä Räimäjärveä alempi. Räimäjärven rannoilla on runsaasti peltomaata. Lounaisrannan Räimänmäen laki on noin 180 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 100 metriä järven pintaa korkeammalla.

Räimäjärvi on tyypiltään runsaskalkkinen. Sen ekologinen tila on tyydyttävä. Vesitilavuus on 13 233 000 kuutiometriä.

Räimäjärvi (04.289.1.001) kuuluu Räimäjärven valuma-alueeseen (04.289), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe Kallaveden yläosan alue (04.28) ja ensimmäinen Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Räimäjärvi on laajin Räimäjärven valuma-alueen 13:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Seuraavaksi laajimmat ovat Iso-Petäinen ja Lyhyenjärvi.

Räimäjärvi on kahdeksanneksi laajin Siilinjärven 126:sta vakavedestä. Sitä laajempia ovat Kallavesi, Juurusvesi, Iso-Jälä, Kevätön, Sulkavanjärvi, Pöljänjärvi ja Siilinjärvi. Räimäjärvea seuraa Iso-Petäinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Räimäjärvi, vakavesi, Siilinjärvi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 10.10.2021.
3. ↑  Räimäjärvi. Järviwiki. Viitattu 11.10.2021.
4. ↑  Räimäjärvi *Iisalmenreitti.fi*. Kuopio:  Savo-Karjalan Vesiensuojeluyhdistys ry. Viitattu 11.10.2021.
5. ↑  Räimäjärven valuma-alue (04.289). Järviwiki. Viitattu 11.10.2021.
6. ↑  Siilinjärvi (kunta). Järviwiki. Viitattu 11.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Pajunen, Hannu: *Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona*. Tutkimusraportti 160. Espoo: Geologinen tutkimuskeskus, 2004. ISBN 951-690-894-2. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 29.10.2022).
Tabion lippu
Tabion vaakuna
Colombia - Cundinamarca - Tabio
**Tabio** on Kolumbian kunta, joka sijaitsee Cundinamarcan departementissa Andeilla. Bogotá sijaitsee 45 kilometrin päässä Tabiosta. Lähellä sijaitsevia kuntia ovat Zipaquirá, Cajicá, Subachoque ja Tenjo. Tabio perustettiin 8.4.1603. Tabion (alkuperäiskielellä "Teib") nimen alkuperä viittaa muiscan kieleen ja sen on sanottu liittyneen maanviljelykseen. Siitä tuli kunta vuonna 1761. Vuoden 2005 virallisten laskelmien mukaan Tabion asukasluku on 20.714. Enemmistö asukkaista on alle 40-vuotiaita.

Talous
------

Tabiossa elinkeino on pääasiassa maatalous. Alueella viljellään esimerkiksi maissia, perunaa ja virnaa. Alueella on myös paljon floristiikkaa. Kaivosteollisuutta on jonkin verran. Sen on todettu olevan haitallista alueen lähiympäristölle. Monet työskentelevät myyjinä.

Ilmasto
-------

Tabio kuuluu lauhkeaan vyöhykkeeseen. Keskimääräinen lämpötila on 13,7 lämpöastetta. Tabiossa sataa paljon läpi vuoden. Vuosittainen sademäärä on 825 millimetriä.

Nähtävyydet
-----------

Tabion keskuspuisto
Tabiossa on paljon vanhoja kirkkoja. Siellä sijaitsee myös 3100-metriä korkea Peña de Juaica -vuori (osa jatkuu naapurikunnan Tenjon puolelle) ja kuumalähdealtaita (*Piscinas de aguas termales*).

Lähteet
-------

1. ↑  Nuestro Municipio *tabio-cundinamarca.gov.co*.  Arkistoitu 20.5.2015. Viitattu 10.6.2016.
2. 1 2 3  PLAN INTEGRAL ÚNICO (PIU) MUNICIPIO DE TABIO - CUNDINAMARCA JAIRO JESUS CAMACHO LEAÑO - ALCALDE VIGENCIA 2008 -2011 "CALIDAD DE VIDA PARA TABIO" *tabio-cundinamarca.gov.co*. Viitattu 10.6.2016. [vanhentunut linkki]
3. ↑  CLIMATE: TABIO *climate-data.org*. Viitattu 10.6.2016.
**Tampereen ortodoksinen kirkko** eli **Pyhän Aleksanteri Nevskin ja Pyhän Nikolaoksen kirkko** on vuosina 1896–1899 rakennettu Tampereen ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, jonka suunnitteli insinöörieversti T. U. Jazukov. Se sijaitsee Tampereen ydinkeskustassa Sorin aukion itälaidalla. Kirkko on valtakunnallisesti merkittävä, ja se on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein. 

Kirkko on ristinmuotoinen ja edustaa uusbysanttilaista kirkkoarkkitehtuuria. Kirkon katolla on seitsemän sipulinmuotoista kupolia, ja sen pääkupoli on 17 metrin korkeudessa. 

Tampereen ortodoksisen kirkon ikonostaasi.
Kirkko rakennettiin lahjoitusvaroin kaupungin lahjoittamalle tontille. Rakennustöitä tukivat myös Venäjän Pyhä synodi ja valtio.

Kirkon vihki arkkipiispa Nikolai – ensimmäisen sortokauden vuoksi lopulta uutispimennossa.

Suomen sisällissodassa kirkko kärsi vaurioita ja oli sen jälkeen tyhjillään. Myös iso osa kirkon irtaimistosta ja esineistöstä katosi sodan aikana Tampereen valtauksen jälkeen valkoisten ryöstelyn ja valtion takavarikoinnin seurauksena. Valtio luovutti kirkon takaisin Suomen ortodoksiselle kirkolle vuonna 1919.

Kirkon ikonostaasin ikonit ovat Pietarista, ja ne on maalattu öljyväreillä metallilevyille. Tyylillisesti ne edustavat 1800-luvulla Venäjällä vallalla ollutta romanttista länsimaista tyyliä.

Kirkon temppelijuhlia vietetään 23. marraskuuta Pyhän Aleksanteri Nevskin ja 6. joulukuuta Pyhän Nikolaoksen kunniaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 13, 171. Tampere: Tampereen kaupungin kaavoitusyksikkö, 1998. ISBN 951-609-076-1.
2. ↑  Harjanne, Julia: Mystinen ylätasanne askarruttaa pappiakin.  *Aamulehti*, 24.12.2017, s. B14-B15.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tampereen ortodoksinen kirkko** Wikimedia Commonsissa

* Pyhien Aleksanteri Nevskin Ja Nikolauksen kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto.
* Seurakunnan kotisivut
* Tampereopas – Tampereen Ortodoksinen kirkko (Arkistoitu – Internet Archive)
* Rakennusperinto.fi - Ortodoksikirkkojen joukossa on rakennushistorian aarteita -artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ilmapanoraamakuva Tampereen ortodoksisesta kirkosta - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
* Kuvia ortodoksisesta kirkosta Arjenhistoria.fi -sivustolla

Tampereen kirkot
Aitolahden kirkko · Aitolahden vanha kirkko · Aleksanterin kirkko · Finlaysonin kirkko · Hervannan kirkko · Härmälän kirkko · Kalevan kirkko · Lielahden kirkko · Messukylän kirkko · Messukylän vanha kirkko · Pispalan kirkko · Teiskon kirkko · Tesoman kirkko · Tuomiokirkko · Vanha kirkko · Viinikan kirkko · Ortodoksinen kirkko
**Tampereen kesäyliopisto** on Tampereelta käsin toimiva, Tampereen kesäyliopistoyhdistys r.y.:n ylläpitämä suomalainen kesäyliopisto. Se on perustettu vuonna 1955. Vuonna 2015 yksittäisiä kursseja järjestettiin lisäksi Akaassa, Heinolassa, Hämeenkyrössä, Ikaalisissa, Mänttä-Vilppulassa, Parkanossa, Pirkkalassa ja Ruovedellä.

Vuonna 2015 kesäyliopisto järjesti eri toimipisteissään yhteensä 495 opintojaksoa, joille osallistui kaikkiaan 11 620 opiskelijaa. Annettujen oppituntien määrällä (yhteensä 13 142 oppituntia vuonna 2015) mitattuna Tampereen kesäyliopisto antoi Suomen kolmanneksi eniten opetusta antanut kesäyliopisto vuonna 2015 Helsingin seudun kesäyliopiston ja Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopiston jälkeen. 

Opetuksesta huomattava osa (266 opintojaksoa) oli avoimen yliopiston opetusta. Näille kursseille osallistui yhteensä 4 769 opiskelijaa, jotka suorittivat kursseilla yhteenlaskettuna 10 175 opintopistettä. Enemmän avoimen yliopisto-opetuksen opintopisteitä suoritettiin vuonna 2015 ainoastaan Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopistossa ja Helsingin seudun kesäyliopistossa. Opettajakuntaan kuului yhteensä 309 henkilöä, joista avoimessa yliopistossa opetti 132, joista professoreja tai dosentteja oli 37. Muussa kuin avoimessa yliopisto-opetuksessa opetusta antoi 177 opettajaa.

Tampereen kesäyliopisto rahoitti toimintaansa ensisijaisesti opiskelijamaksuilla (42,9 % kaikista tuloista) ja valtion maksuosuudella (37,0 %). Kuntien maksuosuudet muodostivat 14,8 prosenttia ja hankkeista, tilauskoulutuksista tai muualta saatiin 5,2 % vuoden 2015 tuloista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Arkistoitu kopioSelvitys Suomen kesäyliopistojen toiminnasta vuonna 2015 (pdf) (Kesäyliopistot on listattu perustietoineen sivuilla 10–12, avoimen yliopisto-opetuksen kurssien yhteenvetoa sivun 16 taulukossa 5, opetushenkilökunnasta sivun 20 taulukossa 9, talouden lukuja sivun 29 talukossa 17 ja yhteystiedot sivulla 31) Suomen kesäyliopistot ry. Finlands sommaruniversitet rf. kesayliopistot.fi.  Arkistoitu 18.8.2016. Viitattu 15.7.2016.
2. ↑  **Huom:** Tilastotiedot uupuvat julkaisuun 1. luettelemasta kahdesta ruotsinkielisestä kesäyliopistosta: Hangö sommaruniversitet ja Öppna högskolan/ Högskolan på Åland.
**Verinen viikonloppu** tai **Sam Peckinpahin Verinen viikonloppu** (*The Osterman Weekend*) on Sam Peckinpah'n ohjaama yhdysvaltalainen vakoilutrilleri vuodelta 1983. Ohjaajansa viimeiseksi jääneen elokuvan ovat Robert Ludlumin samannimisen romaanin (1972, suom. Otava 1984) pohjalta käsikirjoittaneet Ian Masters ja Alan Sharp. Elokuvan pääosia näyttelevät Rutger Hauer, John Hurt, Craig T. Nelson, Burt Lancaster ja Dennis Hopper.

Juoni
-----

Yhdysvaltojen agentti Fassett (Hurt) joutuu kokemaan työnantajansa CIA:n juoniman vaimonsa murhan ja ryhtyy kostotoimiin. Television kovapintaista ja hallitukselle kriittistä talk show -isäntää (Hauer) epäillään yhteyksistä Neuvostoliiton vakoilujärjestö KGB:hen. Burt Lancaster on CIA:n päällikkö. Vainoharhaiset kuviot selviävät väkivallantäyteisen viikonlopun kuluessa.

Vastaanotto
-----------

*Helsingin Sanomien* Mikael Fränti luonnehti elokuvaa sen tv-esityksen 1990 alla mehukkaaksi agenttitrilleriksi Ludlumin sekavasta romaanista, muttei pitänyt sitä Peckinpah’n parhaisiin ohjauksiin kuuluvana. Hänestä sen "teurastus" ja väkivalta on usein itsetarkoituksellista, ja juoneen on jäänyt teennäisiä sotkuja ja vyörytyksiä.
*Video-oppaassa* vuodelta 1994 Asko Alanen tiivisti elokuvan sanoihin "teknisellä keikailulla tehostettu pienen vakoiluringin keskinäinen salaliittosoppa" ja antoi sille kaksi tähteä viidestä.

Lähteet
-------

1. ↑  The Osterman Weekend American Film Institute. Viitattu 6.6.2019.
2. 1 2  Fränti, Mikael: Agenttien tuskaista kostopeliä Sam Peckinpahin Verisessä viikonlopussa.  *Helsingin Sanomat*, 18.9.1990, s. 51. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  Alanen, Asko: "Verinen viikonloppu", *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.