recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Riitjärvi** on metsäjärvi Ruokolahden pohjoisosassa Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on 1,03 neliökilometriä. Etäisyys Imatralta on 36 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Riitjärven pituus kaakosta luoteeseen on 3,4 kilometriä. Järvi muodostuu suurelta osin pitkistä ja kapeista lahdista. Kaakossa on noin 1,3 kilometriä pitkä Huirinlahti, jonka länsipuolella on Hytinlahti. Luoteessa on Mustilahti, joka koukkaa länteen, missä se laajenee noin kolmen hehtaarin laajuiseksi vesialueeksi, jonka läntisin ranta hipoo Etelä-Savon maakuntarajaa. Riitjärvessä on useita yli kymmenen metriä syviä alueita. Niiden pinta-ala on yhteensä noin kymmenesosa järven pinta-alasta. Järven syvin kohta, 16 metriä, sijaitsee itärannan läheisyydessä. Myös Huirinlahti on melko syvä. Riitjärven länsiosa on puolestaan matalahkoa.

Riitjärvessä on 11 saarta, joista 1 on alle aarin laajuinen ja 1 yli hehtaarin laajuinen. Saarten yhteispinta-ala on kuusi hehtaaria, josta Suurisaaren (4 ha) osuus on kaksi kolmasosaa. Järven luoteisrannalla Tervaniemen kohdalla on korkeintaan 1,5 metriä syvä alue, jonka sisällä sijaitsee useita pieniä saaria.

Riitjärven rannat ovat metsää ja suota, rannoilla on pientaloja. Järven luoteispuolella sijaitsee Päälampi (101,3 metriä mpy), järviä erottaa muutaman kymmenen metrin levyinen soinen kannas. Riitjärvi laskee etelään Savonkaitaan (98,2 metriä mpy).

Riitjärven vesitilavuus on 4 612 000 kuutiometriä.

Riitjärvi (04.127.1.058) kuuluu Lieviskänjärven valuma-alueeseen (04.127), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pihlajaveden-Kokonselän alue (04.12) ja ensimmäinen Suur-Saimaan alue (04.1). Riitjärvi on viidenneksi laajin Lieviskänjärven alueen 73:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä laajempia ovat Suuri Jukajärvi, Ihalanjärvi, Savonkaita ja Peukalojärvi. Riitjärveä seuraavat Pieni Jukajärvi, Laihajärvi ja Lieviskänjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Riitjärvi, vakavesi, Ruokolahti
2. 1 2 3 4 5  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 26.8.2021.
3. 1 2 3  Riitjärvi Järviwikissä. Viitattu 26.8.2021.
4. ↑  Lieviskänjärven valuma-alue (04.127) Järviwikissä. Viitattu 26.8.2021.
*Tämä artikkeli kertoo Norjan laivaston Bergen-luokan hävittäjästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**KNM Trondheim** (runkonumero D305) oli Norjan laivaston Bergen-luokan hävittäjä toisen maailmansodan jälkeen. Alus oli alun perin Britannian kuninkaallisen laivaston Cr-luokan hävittäjä *HMS Croziers*.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Ch-, Co- ja Cr-luokka*
Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 26. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 19. syyskuuta 1944 nimellä *HMS Croziers*, mitä tarjottiin 25. toukokuuta 1945 sisaralustensa tavoin Kanadan laivastolle, mutta siirto ei koskaan toteutunut toisen maailmansodan päättyessä. Alus otettiin palveluskäyttöön 12. marraskuuta ja siirrettiin välittömästi reserviin. Se valmistui 30. marraskuuta. Alus luokiteltiin 14. maaliskuuta 1946 ylläpitämättömään reserviin. Siihen törmäsi 16. huhtikuuta *LCT 4001*, minkä seurauksena kylkeen tuli kolme metriä kertaa 7,5 senttimetrin reikä.

Aluksen siirto Norjan laivastoon hyväksyttiin 2. heinäkuuta, mikä toteutettiin hallinnollisesti 10. marraskuuta. Alus oli nimetty *KNM Trondheimiksi* jo 16. lokakuuta. Aluksen aseistus palautettiin 24.–29. lokakuuta Chathamissa, minkä jälkeen se oli telakoituna huollon vuoksi 30. marraskuuta saakka. Koeajojen päätyttyä alus lähti 21. joulukuuta Norjaan saapuen seuraavana päivänä Bergeniin.

Palvelus
--------

*KNM Trondheim* oli 18. maaliskuuta 1949 - 15. tammikuuta 1951 modernisoitavana laivaston telakalla Hortenissa, minkä jälkeen se palasi normaalipalvelukseen. Alus oli koululaivana ja siten mukana muun muassa laivastovierailuilla. Alus poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1961 ja myytiin samana vuonna romutettavaksi Belgiaan.

Lähteet
-------

* English, John: *Obdurate to Daring - British Fleet Destroyers 1941-45*. Windsor, Englanti: World Ship Society, 2008. ISBN 978-0-9560769-0-8. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  English, John s. 144

*Ch*-, *Co*- ja *Cr*-luokkien hävittäjät

|  |  |
| --- | --- |
| Ch-luokka | *HMS Chaplet* - *HMS Charity* - *HMS Chequers* - *HMS Cheviot* - *HMS Chevron* - *HMS Chieftain* - *HMS Childers* - *HMS Chivalrous* |
| Co-luokka | *HMS Cockade* - *HMS Comet* - *HMS Comus* - *HMS Concord* - *HMS Consort* - *HMS Constance* - *HMS Contest* - *HMS Cossack* |
| Cr-luokka | *HMS Creole* - *HMS Crescent* - *HMS Crispin* - *HMS Cromwell* - *HMS Crown* - *HMS Croziers* - *HMS Crusader* - *HMS Crystal* |

|  |
| --- |
| Edeltäjä: *Ca*-luokka – Seuraaja: *Weapon*-luokka |
**Riitta-Liisa Ketamo** (s. 8. toukokuuta 1951 Pertteli) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti SM-mitaleja lyhyissä aitajuoksuissa ja viisiottelussa. Hän edusti Suomea myös maaotteluissa. Kotimaassa hän edusti Salon Viestiä.

Ketamo voitti viisiottelussa Suomen-mestaruuden vuonna 1972, saavutti SM-pronssia vuonna 1973 ja sijoittui SM-kilpailuissa viidenneksi vuonna 1970 sekä kahdeksanneksi vuonna 1971. Hän saavutti 100 metrin aitajuoksussa SM-hopeaa vuonna 1973 sekä sijoittui neljänneksi vuonna 1972, kuudenneksi vuonna 1969 ja seitsemänneksi vuonna 1970. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 60 metrin aitajuoksussa hopeaa vuosina 1970, 1973 ja 1974 sekä pronssia vuonna 1969 ja sijoittui neljänneksi 60 metrin juoksussa vuosina 1967 ja 1968 sekä pituushypyssä vuosina 1970 ja 1973. Hän edusti Suomea vuonna 1970 maaottelussa Ruotsia vastaan 100 metrin aitajuoksussa sekä vuonna 1974 hallimaaottelussa Ruotsia vastaan 400 metrin juoksussa ja 60 metrin aitajuoksussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Riitta-Liisa Ketamo Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. 1 2  Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 497. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
3. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 289. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
4. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 271. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
5. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 450, 454, 466, 470. , 1987.
6. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 241–242, 247. , 1987.
**KNM Odin** oli Norjan laivaston Sleipner-luokan hävittäjä, joka osallistui toisessa maailmansodassa Norjan puolustukseen Saksan hyökättyä maahan huhtikuussa 1940.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Sleipner-luokka (hävittäjä)*
Alus tilattiin Hortenin laivastontelakalta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 126. Alus laskettiin vesille 24. tammikuuta 1939 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.

Palvelus
--------

Toisen maailmansodan alkaessa alus kuului 1. meripuolustusalueen 3. hävittäjälippueeseen Kristiansandin puolustusvyöhykkeellä. Alus pelasti 8. huhtikuuta 1940 vartiolaiva *Lyngdalin* kanssa merimiehiä ja sotilaita Puolan laivaston sukellusveneen *ORP Orzelin* Lillesandin lähistöllä upottamalta saksalaiselta rahtialukselta *Rio de Janeirolta*. Seuraavana aamuna alus osallistui Kristiansandin puolustukseen saksalaisjoukkojen aloittaessa maihinnousunsa. Tulitaistelun alettua Odderøyan linnakkeen ja Saksan laivaston välillä *Odin* lähti merelle Toppdalsfjordista ja avasi tulen hyökänneitä Saksan ilmavoimien lentokoneita vastaan. Alus kykeni väistämään pudotetut pommit ja sai joitakin osumia hyökänneisiin koneisiin.

Alus sai aamupäivällä käskyn olla avaamatta tulta brittiläisiä tai ranskalaisia joukkoja vastaan, mitkä ottaisivat vastuun Kristiansandin puolustuksesta. Käsky aiheutti sekaannuksen, jonka seurauksena saksalaiset pääsivät satamaan esteettä. *Odin* vallattiin Marvikan laivastoasemalta saman aikaisesti useiden muiden Norjan laivaston alusten kanssa.

Saksan laivaston *Panther*
--------------------------

Aluksen valtaamisen jälkeen se luovutettiin 11. huhtikuuta Saksan laivastolle, joka otti sen palvelukseensa 20. huhtikuuta nimellä *Panther*. Aluksen aseistus kuitenkin yhdenmukaistettiin muiden Saksan laivaston alusten kanssa korvaamalla pääaseet yhdellä 10,5 cm tykillä. Ilmatorjuntakonekiväärit korvattiin neljällä 2 cm ilmatorjuntatykillä. Lisäksi aluksen aseistusta täydennettiin 24 miinalla.

Alus oli sodan lopun saattajana ja koululaivana Skagerrakin ja Kattegatin alueella, missä se muodosti yhdessä vallatun sisaraluksensa *KNM Gyllerin* kanssa 7. torpedovenelaivueen. Alus siirrettiin tammikuussa 1942 torpedoiden keräysalukseksi Gotenhafeniin.

Sodan jälkeen
-------------

Toisen maailmansodan päätyttyä alus löytyi toukokuussa 1945 Holmestrandista Norjasta, jolloin se palautettiin Norjan laivastolle. Aluksen nimi palautettiin *KNM Odiniksi*. Se jatkoi palvelustaan laivastossa, kunnes se muutettiin 1948 fregatiksi. Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin romutettavaksi 1959.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Uboat.net - HNoMS Odin

*Sleipner*-luokan hävittäjät

|  |
| --- |
| *KNM Sleipner* - *KNM Gyller* - *KNM Æger* - *KNM Odin* - *KNM Balder* - *KNM Tor* |
| Edeltäjä: *Draug*-luokka– Seuraaja: *Town*-luokka |
**Korvakoira** eli **korvakettu** (*Otocyon megalotis*) on Afrikan savanneilla, ruohotasangoilla ja puoliaavikoilla elävä koiraeläin. Nimensä se on saanut huomattavan suurista korvistaan. Korvakoira on sukunsa (*Otocyon*) ainoa laji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Korvakoiran väri vaihtelee kellanruskean ja harmaan eri sävyissä. Korvien ulkosivu, raajat, kuono ja hännänpää ovat mustat. Suuret, jopa 13 cm korkeat korvat auttavat korvakoiraa säätelemään ruumiinlämpötilaansa. Korvakoiran ruumis on 46–66 cm pitkä ja se painaa vain muutaman kilon. Hännän pituus on 23–34 cm ja korkeus 30–40 cm. Korvakoiralla on poikkeuksellisen paljon hampaita, 46–50, joilla se pystyy pureskelemaan hyönteisiä hyvin nopeasti. Korvakoiran kuulo on niin tarkka, että eläin pystyy kuulemaan pienimmätkin hyönteisten ja hyönteistoukkien synnyttämät äänet.

Levinneisyys
------------

Korvakoira elää Itä- ja Etelä-Afrikan kuivilla alueilla. Levinneisyysalue ulottuu Etiopiasta Etelä-Sudaniin ja Tansaniaan asti. Lisäksi lajia tavataan alueella, joka yltää Etelä-Angolasta ja Zimbabwesta Etelä-Afrikkaan.

Elintavat
---------

Korvakoiran ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä (jopa 80 % ravinnosta). Korvakoirat ruokailevat termiittikeoilla, seuraavat heinäsirkkaparvia tai pysyttelevät seepra- ja antilooppilaumojen lähellä pyydystääkseen niiden ulosteilla eläviä hyönteisiä. Hyönteisten lisäksi korvakoirat syövät jyrsijöitä, lintuja ja niiden munia, liskoja, kasveja sekä hedelmiä.

Korvakoirat liikkuvat pääasiassa yöllä. Ne ovat tavallisesti yksiavioisia ja elävät pienissä ryhmissä, joihin kuuluu pariskunta poikasineen. Uros ja naaras elävät itse kaivamassaan tai toisten eläinten hylkäämässä pesäluolassa ja kasvattavat pennut (2–6 kpl) yhdessä. Poikaset ovat täysikasvuisia jo 5–6 kuukauden ikäisinä.

Korvakoiria saalistavat monet pedot ja petolinnut. Saalistajalta paetakseen korvakoira turvautuu nopeuteensa ja väistelytaitoonsa: se voi muuttaa suuntaa hämmästyttävän ketterästi.

Lähteet
-------

* Paul Thomson: Otocyon megalotis  2002. Animal Diversity Web. Viitattu 2.3.2008. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Hoffmann, M.: *Otocyon megalotis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.1*.  2014. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 17.7.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Korvakoira (*Otocyon megalotis*)
* ITIS: Otocyon megalotis (englanniksi)
* Pherobase: Semiochemicals of Otocyon megalotis, the Bat-eared fox (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q200400
* Wikispecies: Otocyon megalotis
* ARKive: otocyon-megalotis
* BOLD: 174674
* CoL: 4B7CH
* EoL: 328698
* Fossilworks: 232959
* GBIF: 2434349
* iNaturalist: 42095
* IRMNG: 11074322
* ISC: 71252
* ITIS: 183835
* IUCN: 15642
* MSW: 14000832
* NCBI: 9624

 |

 |
**KNM Kiel** valmistui Tanskan kuninkaallisen laivaston prikinä 1800-luvun alussa. Alus oli Tanskan laivastossa, kunnes se siirrettiin 1814 Norjan laivastolle.

Valmistus
---------

Laivastoarkkitehti Ernst Stiboltin suunnittelemiin Lougen-luokan prikeihin pohjautuva alus tilattiin Neu-Ünsteristä. Se laskettiin vesille 22. helmikuuta 1809.

Palvelus
--------

### KDM Kiel

*KDM Langeland*, *KDM Lügum* ja *Kiel* kohtasivat 31. heinäkuuta 1811 Britannian kuninkaallisen laivaston 12-tykkinen priki *HMS Brev Dragerenin* (luutnantti Thomas Barker Devon) ja 10-tykkinen kutteri *HMS Algerinen* (luutnantti John Aitkin Blow) Norjan rannikolla. Alivoimaiset brittialukset nostivat purjeet aloittaen paon, jonka aikana kummankin brittialuksen miehistöstä sai surmansa yksi mies ja lisäksi *Brev Dragenin* miehistöstä haavoittui kolme.

### KNM Kiel

Kielin sopimuksen perusteella Norja irtautui Tanskasta, jolloin *Kiel* siirrettiin 1814 Norjan laivastolle. Alus säilytti kuitenkin nimensä.

Lähteet
-------

* James, W. M.: *The Naval History of Great Britain during the French Revolutionary and Napoleonic Wars: Volume 5 - 1808-1811*. Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-909-3. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  orlogsmuseet.dk - Kiel[vanhentunut linkki]
2. ↑  James W. M. s. 345-347
**Shivajirao Adhalarao Patil** (s. 8. toukokuuta 1956 Landewadi) on intialainen Shiv Senan poliitikko. Hän edusti Shirurin vaalipiiriä Lok Sabhassa kolme kautta vuosina 2004–2019. Hän oli ehdolla vuoden 2019 parlamenttivaaleissa, mutta hävisi NCP-puolueen Amol Kolhelle. Puoluelähteiden mukaan hänen tappionsa johtui Shiv Senan sisäisistä erimielisyyksistä. Myös aikaisempien vuoden 2014 parlamenttivaalien alla hän sai osakseen kritiikkiä puolueensa sisältä, minkä seurauksena osa siirtyi kilpailevan Maharashtra Navnirman Sena -puolueen jäseniksi.

Ennen poliittista uraansa Patil työskenteli tuottamalla ja myymällä mikroprosessoreita perustamansa Dynalog-yrityksen nimissä. Vuonna 1989 hän tapasi Sharad Pawarin avustajan Dilip Walse-Patilin. Patil työskenteli Pawarille 15 vuotta toivoen saavansa mahdollisuuden asettua ehdolle vaaleissa. Hän tuki Pawaria myös vuonna 1999, jolloin hän perusti NCP:n. Patilille ei koskaan myönnetty lupaa asettua NCP:n ehdokkaaksi. Vuonna 2003 Walse-Patil vastusti hänen asettamistaan ehdokkaaksi, mikä sai Patilin suuttumaan ja luopumaan puoluetoiminnasta. Patilin mukaan NCP alkoi vakoilemaan ja häiriköimään häntä, mikä sai hänet liittymään Shiv Senan jäseneksi.

Patilille myönnettiin vuonna 2016 Sansad Ratna -palkinto ansiokkaasta työstä parlamentissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Members Bioprofile: Adhalrao Patil, Shri Shivaji *Lok Sabha*. Viitattu 24.4.2020.
2. ↑  Gole, Swati Shinde: Shivajirao Adhalarao Patil’s prospects of win ruined by Sena infighting in Shirur *Times of India*.  25.5.2019. Viitattu 24.4.2020.
3. ↑  ‘Egoistic’ Adhalrao-Patil triggers exodus of Shiv Sena members to MNS *Indian Express*.  1.4.2014. Viitattu 24.4.2020.
4. ↑  Dalal, Sucheta & Basu, Debashis: "I had begun to feel that I had the potential to be much more than a peon" — Shivajirao Patil *Money Life*.  26.4.2010. Viitattu 24.4.2020.
5. ↑  Sansad Ratna awards conferred on 5 MPs *India Today*.  11.6.2016. Viitattu 24.4.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**George Washington Carver** (1864 Diamond, Missouri, Yhdysvallat – 5. tammikuuta 1943 Tuskegee, Alabama, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen maataloustieteilijä ja keksijä. Häntä pidetään 1900-luvun alun merkittävimpänä mustaihoisena tiedemiehenä.

Elämä
-----

Carver syntyi orjana vuotta ennen kuin orjuus kiellettiin Missourissa. Hänen tarkka syntymäaikansa on tuntematon. Hän suoritti maisterin tutkinnon maataloustieteissä Iowan osavaltionyliopistossa.

Tuskegee-instituutin professorina Carver kehitti maatalouskemian tekniikoita, joilla parannettiin maaperää, joka oli menettänyt ravinteita puuvillan liikaviljelyn vuoksi. Näin hän yritti etsiä keinoja auttaa Yhdysvaltain eteläosien köyhiä maanviljelijöitä. Hän kehitti satoja elintarvike- ja teollisuustuotteita, joissa käytettiin maapähkinöitä, bataatteja ja soijapapuja, jotka viljelykasveina sitoivat typpeä maaperään. Monet näistä tuotteista eivät kuitenkaan levinneet yleiseen käyttöön.

Yhdysvaltain rotusegregaation aikana Carveria arvostettiin sekä mustien että valkoisten keskuudessa. Vuonna 1941 Time-lehti kutsui Carveria "mustaksi Leonardoksi". Pian Carterin kuoleman jälkeen presidentti Franklin D. Roosevelt allekirjoitti lain, jonka myötä Carver sai oman kansallisen muistomerkin Missouriin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  George Washington Carver *History.com*.  2009. Viitattu 13.11.2021.
2. 1 2 3  George Washington Carver *Encyclopedia Britannica*.  2021. Viitattu 13.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Washington Carver** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
	+ 2
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
Seitsemää onnenjumalaa esittävä piirros 1800-luvun alusta
Seitsemän onnenjumalaa aarrelaivassaan
**Shichifukujin** (jap. 七福神) on japanilaisessa mytologiassa ja sittemmin šintolaisuudessa esiintyvä jumalhahmojen ryhmä. Kaikki seitsemän tuottavat hyvää onnea ja onnellisuutta, mutta niillä on myös omat erityiset vastuualueensa. Onnea ja varallisuutta tuottavien jumalien merkitys alkoi korostua Kamakura-kaudella, mutta ensimmäiset maininnat juuri seitsemästä onnenjumalasta yhdessä ovat peräisin 1500-luvulta.

Kokoonpano
----------

| Kuva | Nimi | Vastuualue |
| --- | --- | --- |
|  | Ebisu | kalastajat, kaupankäynti |
|  | Daikokuten | vauraus, pankit |
|  | Bishamonten | sotaonni |
|  | Benzaiten | vauraus, geishat |
|  | Hotei | lapset, suosio |
|  | Jurōjin | pitkäikäisyys |
|  | Fukurokuju | viisaus, pitkäikäisyys |

Lähde:

Kaikista seitsemästä onnenjumalasta vain Ebisu on alkujaan japanilainen. Intialaista alkuperää ovat Daikokuten, Benzaiten ja Bishamonten. Sen sijaan Hotei, Jurōjin ja Fukurokuju ovat alkujaan Kiinasta. Japanilaisen perinteen mukaan nämä seitsemän jumalhahmoa matkustavat taikalaivallaan ja käyvät uudenvuoden aattona tuomassa onnea uskovaisille.

Palvonta
--------

Kamakurassa voi tehdä pyhiinvaellusmatkan, jossa käydään kaikkien seitsemän Shichifukujinin jäsenen temppeleissä.

Japanilaisen uskomuksen mukaan henkilön ensimmäinen uutena vuotena näkemä uni enteilee tämän tulevaa vuotta: hyvä uni tietää onnekasta vuotta ja painajainen pahaa vuotta. Nähdäkseen hyvän unen ihmiset asettavat tyynyjensä alle kuvan seitsemästä onnenjumalasta seilaamassa aarrelaivallaan, jonka nimi on Takarabune (jap. 宝船). Aarrelaivan oli tarkoitus myös viedä mukanaan mahdolliset pahat unet.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Seven Lucky Gods *Kanpai!*.  2022. Viitattu 3.7.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Shichifukujin - Seven Lucky Gods of Japan *onmarkproductions.com*. Viitattu 25.9.2010. (englanniksi)
3. ↑  Ebisu *Traditional Kyoto*.  2023. Viitattu 3.7.2023. (englanniksi)
4. ↑  The Seven Lucky Gods of Japan: Who Are Shichifukujin? *japanlivingguide.net*.  2023. Viitattu 3.7.2023. (englanniksi)
5. ↑  Seven Pilgrimage Sites in Kamakura Japan *onmarkproductions.com*. Viitattu 3.7.2023.
6. ↑  Takarabune *yokai.com*.  2023. Viitattu 3.7.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shichifukujin** Wikimedia Commonsissa
George Westinghouse.
**George Westinghouse, Jr** (6. lokakuuta 1846 – 12. maaliskuuta 1914) oli yhdysvaltalainen insinööri ja yrittäjä, joka keksi junissa käytetyn paineilmajarrun ja oli sähköteollisuuden edelläkävijä.Westinghouse oli Thomas Alva Edisonin pääkilpailija Yhdysvaltojen sähköistämisessä. Westinghouse Electric Corporationin vaihtovirtajärjestelmä voitti Edisonin ja General Electricin edustaman tasavirtajärjestelmän.

Vuonna 1911 George Westinghouselle myönnettiin IEEE:n Edison-mitali.

Lähteet
-------

1. ↑  britannica.com: George Westinghouse
2. ↑  Taskutietojätti, Gummerus Jyväskylä 1986, ISBN 951-20-2776-3
3. ↑  Lindell, Ismo: *Sähkön pitkä historia*, s. 357–358. "Vaihtovirta". Helsinki: Otatieto, 2009. ISBN 978-951-672-358-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Westinghouse** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Korukävyt** (*Eranthemum*) on aasialainen kasvisuku, joka kuuluu akanttikasvien heimoon.

Tuntomerkit
-----------

Korukävyt ovat pensaita ja monivuotisia pystykasvuisia ruohoja, joissa on kystoliittejä. Lehdet ovat ruodillisia ja ehyt- tai nyhälaitaisia. Kukinnot sijaitsevat tavallisesti terminaalisesti ja ovat tähkiä; ne voivat olla haaraisiksi röyhyiksi ryhmittyneitä. Kukinnon suojuslehdet ovat joskus värillisiä ja kookkaita, kukkien esilehdet ovat pieniä ja kapeita. Verhiö on viisiliuskainen, liuskat kapeita ja erikokoisia. Teriö on laakea, putkimainen osa liereä, pitkä, kapea ja laide viisiliuskainen; liuskat ovat vastapuikeita ja erikokoisia, nupussa kierteisesti. Heteitä on kaksi ja ne kiinnittyvät teriön nielun alapuolelle. Ponnet koostuvat kahdesta rinnakkaisesta osasta, teekasta. Joutoheteitä on kaksi nuijamaista tai rihmamaista. Sikiäimessä on kaksi siemenaihetta lokerossaan, ja vartalo on rihmamainen, kalju tai karvainen, luotti epätasaisesti kaksiliuskainen. Hedelmä on nelisiemeninen kota, jossa kiekkomaiset ja litteät siemenet ovat kovissa kannattimissa, retinakuloissa. Siemeniä peittää kosteuteen reagoiva solukarvoitus.

Levinneisyys
------------

Korukävyt ovat kotoisin trooppisesta ja subtrooppisesta Aasiasta.

Luokittelu
----------

Korukäpyjen sukuun kuuluu noin 15 lajia, joista tunnetuin on korukäpy (*Eranthemum pulchellum*).

* Eranthemum laxiflorum*Eranthemum laxiflorum*
* Eranthemum wattii*Eranthemum wattii*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Flora of China: *Eranthemum* *Flora of China*. Viitattu 19.3.2015. (englanniksi)
2. ↑  Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: *Eranthemum pulchellum*
**Tilen Bartol** (s. 17. huhtikuuta 1997) on slovenialainen mäkihyppääjä. Seuratasolla hän edustaa SSK Sam Ihania.

Bartol voitti nuorten maailmanmestaruuden sekä joukkuemäessä että sekajoukkuemäessä 2017. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui normaalimäessä 16:nneksi ja suurmäessä 17:nneksi.

Maailmancupissa Bartol debytoi Oberstdorfissa joulukuussa 2015, sijoittuen 47:nneksi. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 21:s Wisłassa marraskuussa 2017. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan viides Garmisch-Partenkirchenissä uudenvuodenpäivänä 2018.

Continental Cupissa Bartol on saavuttanut neljä osakilpailuvoittoa ja sijoittunut palkintokorokkeelle 13 kertaa.

Bartol hyppäsi Planicassa maaliskuussa 2016 252 metriä ylittäen silloisen maailmanennätyksen, mutta kaatui hyppynsä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tilen Bartol Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Video: Kakšen začetek! Prišlič 246 m, Bartol 252 m s padcem.  16.3.2016. RTV SLO. Viitattu 12.3.2017. (sloveeniksi)
**Faridpur** on kaupunki Bangladeshin keskiosassa. Sen asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 122 425.

Maantiede
---------

Faridpurin rautatieasema.
Faridpur sijaitsee Bangladeshin keskiosassa Mara Padmajoen varrella. Mara Badma on Gangesin sivuhaara Padman sivujoki.

Historia
--------

Nykyinen Faridpur lienee islamin saapumisen jälkeisellä ajalla historiallisissa lähteissä esiintyvä Fathabad. Sen perusti Bengalin sulttaani Jalal al-Din Muhammad (hal. 1415–1425) hänen vallattuaan alueen sitä aikaisemmin hallinneelta Etelä-Bengalin hindulaiselta radžalta. Myöhemmin siellä lyötiin Jalal al-Din Muhammadin kolikoita. Nimen Fatahbad kaupunki on kuitenkin ilmeisesti saanut vasta myöhemmin vuosina 1481–1486 hallinneen Jalal al-Din Fath Šahin mukaan. Nykyinen nimi Faridpur on lähtöisin muslimipyhimys Farid-ud-Din Masudilta. Kaupungissa sijaitsee hänelle omistettu pyhättö. Delhin sulttaanikunnan kaudella alue oli käytännössä itsenäinen keskusvallasta. Suurmogulien valtakunta alisti sen Islam Khanin johdolla vuonna 1609. Man Singhin kaudella Faridpur oli hänen vastaisensa Bara Bhuiyanin johtaman kapinan keskus. 1800-luvun alussa Faridpur oli Hajji Shariat Allahin perustaman Faraidiyya-liikkeen keskus, joka levisi Faridpurista muualle Bengaliin. Faridpurin kunta perustettiin vuonna 1869.

Väestö
------

Faridpurin asukasluku oli Bangladeshin vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 122 425. Vuonna 2001 vastaava lukema oli 101 084 ja vuonna 1981 66 579.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Faridpur Encyclopaedia Britannica. Viitattu 31.1.2021. (englanniksi)
2. 1 2  B. Lewis, Ch. Pellat and J. Schacht. Assisted by J. Burton-Page, C. Dumont ja V.L. Ménage: *Encyclopaedia of Islam, Volume II (C-G)*, s. 797. Brill, 1991. ISBN 9789004070264. (englanniksi)
3. 1 2  Syedur Rahman: "FARIDPUR", *Historical dictionary of Bangladesh*. The Scarecrow Press, 2010. ISBN 978-0-8108-7453-4. (englanniksi)
4. ↑  National Volume-3: Urban Area Report (pdf) (arkistolinkki, s. 24) *Population and Housing Census 2011*. Bangladesh Bureau of Statistics.  Arkistoitu 18.5.2015. Viitattu 31.1.2021. (englanniksi)
Tulipalon sammutustöitä vuonna 1960.
**Tilgmann** oli suomalainen Helsingissä vuosina 1869–2000 toiminut kivi- ja kirjapainoalan yritys, joka oli aikanaan Suomen ja Euroopan suurin alallaan. 

Tilgmannin kirjapainon perustaja on Saksasta Suomeen vuonna 1862 muuttanut kirjanpainaja ja kivipiirtäjä Ferdinand Tilgmann. Hän perusti Helsinkiin 1869 oman kivipainon ja sittemmin myös kirjapainon, kemigraafisen laitoksen ja korttitehtaan. Tilgmann osti 1872 tontin Lönnrotinkadun ja Annankadun kulmasta jonne rakennettiin sitten useassa vaiheessa 8-kerroksinen punatiilinen kirjapainotalo. Vuonna 1895 yrityksestä muodostettiin Oy F. Tilgmann Ab, jonka toimitusjohtajana Tilgmann oli kuolemaansa saakka. Tilgmann perusti Helsinkiin myös Suomen Pankin setelipainon ja toimi sen johtajana vuodesta 1886.

Tilgmann osti vuonna 1918 Öflund & Petterssonin kirjapainon, Lilius & Hertzbergin kirjapainon, Weilin & Göösin kivipainon, Helsingin Kirja- ja Kivipainon sekä Åbo Stentryckerin kivipainon, jotka fuusioitiin emoyhtiöön 1921. Tilgmannin osake-enemmistön omisti vuodesta 1916 alkaen Amos Anderson. Toinen yhtiön omistajista oli Oskar Öflund (1876–1947) jolla oli neljäsosa osakkeista. 

Tilgmannin kirjapainotoiminta siirrettiin 1946 vuonna 1944 perustetulle Amos Anderson & Öflund Ab:lle, jonka nimeksi muutettiin myöhemmin Oy Tilgmann Ab. Vanha emoyhtiö omisti edelleen kiinteistöjä, sen nimeksi muutettiin 1956 Graafinen Teollisuus Oy ja se fuusioitiin 1969 Forum Henrici -yhtiöön. Tilgmannin kirjapainotalossa oli 12. heinäkuuta 1960 tuhoisa tulipalo jonka sammutustöissä kuoli kolme palomiestä ja myöhemmin vielä sammutusta johtanut palopäällikkö.

Amos Anderssonin kuoltua 1961 Tilgmannin omistajaksi tuli Konstsamfundet. Tilgmannin kirjapainotoiminta alkoi muuttua tappiolliseksi 1960-luvulla. Vuonna 1970 Tilgmann lopetti vuodesta 1935 omistamansa vaasalaisen kirjapainon Lito-Björkell Oy:n, ja vuonna 1972 Tilgmannin kirjapaino siirtyi Helsingin keskustasta Espoon Suomenojalle. Kymi Oy osti vuonna 1977 Tilgmannin kirjapainon, ja vuonna 1985 omistajaksi tuli Yhtyneet Paperitehtaat. UPM-Kymmene myi Tilgmannin kirjapainotoiminnan vuonna 1999 Editalle, joka yhdisti sen vuonna 1998 hankkimaansa Lauttasaaren Paino Oy:hyn nimellä Edita Label. Edita Labelin vuonna 2002 ostanut saksalainen perheyhtiö Karl Rauch Verlag Gmbh vuonna 2014 myi yhtiön takaisin suomalaiselle omistajalle, joka otti Tilgmann-nimen uudelleen käyttöön.

Tilgmannin entisessä Helsingin painotalossa oli vuodesta 1980 alkaen Eläke-Varman pääkonttori, ja vuonna 2008 sinne siirtyi Euroopan kemikaalivirasto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pörssitieto G. Kock: Täydentäviä yhtiötietoja: Tilgmann-yhtiöt.
2. 1 2  Kirjapainoalan historiaa. Pentti Mattilan blogi 2.8.2012. Uusi Suomi, Puheenvuoro.]
3. ↑  Helsingin rajuimmassa palossa kuoli kolme palomiestä ja palopäällikkö. Yle uutiset, Helsinki 8.9.2011.  
Palonsammutus vaatii raskaita uhreja. *Palontorjunta* 5/1960.
4. ↑  Tilgmann lopettaa Vaasassa.  *Helsingin Sanomat*, 22.1.1970, s. 20. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Vattimeren kansallispuistot** ovat Vattimeren Tanskan, Saksan ja Alankomaiden alueella sijaitseva yhteisnimike kansallispuistoille, jotka liitettiin vuonna 2009 Unescon maailmanperintöluetteloon.

Puisto koostuu useista suojelualueista. Sen Tanskan-puoleinen osa on nimeltään Vattimeren kansallispuisto (tansk. *Nationalpark Vadehavet*), Saksan osa koostuu Schleswig-Holsteinin, joka on Keski-Euroopan suurin kansallispuisto,, Hampurin ja Ala-Saksin Vattimeren kansallispuistoista. Alankomaiden puoleinen suojelualue sisältää Lauwersmeerin, Schiermonnikoogin ja Texelin dyynien kansallispuistot..

Voimakas vuorovesi hallitsee laajaa ranta-aluetta, joka jää nousuveden aikana meriveden alle ja nousee esille laskuveden aikana. Se koostuu dyyneistä, hiekkarannoista ja suolaniityistä. Näkemisen arvoisia ovat myös pienet patoamattomat saaret, jotka joutuvat nousuveden alle vain kevättulvan ja myrskyjen aikana.

Puiston pohjoinen opastuskeskus Vadehavscentret on Tanskan Ribessä.

Lähteet
-------

1. ↑  Wadden Sea. Unesco. Viitattu 26.1.2016.
2. 1 2  The Wadden Sea National Park. Visitdenmark.com. Viitattu 13.8.2019.
3. 1 2  Schleswig-Holsteinin Vattimeren kansallispuisto. Germany-travel. Viitattu 26.1.2016.
4. ↑  Hampurin Vattimeren kansallispuisto. Germany-travel. Viitattu 26.1.2016.
5. ↑  Ala-Saksin Vattimeren kansallispuisto. Germany-travel. Viitattu 26.1.2016.
6. ↑  National Park Lauwersmeer. Viitattu 26.1.2016.
7. ↑  Nationaal Park Schiermonnikoog (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 26.1.2016.
8. ↑  Nationaal Park Duinen van Texel. Viitattu 26.1.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Our Wadden Sea World Heritage.
* Welcome to the Wadden Sea. Vadehav.dk.
**Farleigh Hungerfordin linna** on 1300- ja 1400-lukujen vaihteessa Englannin Somersetissa rakennettu linna, joka sisältää sisä- ja ulkopihan. Sen kuvailtiin olleen raunioitunut vuonna 1701. Nykyään sen omistaa English Heritage.

Linnan rakennutti Sir Thomas Hungerford, joka on varhaisin nimeltä tunnettu House of Commonsin puhemies. Hänen poikansa Walter Hungerford lisäsi ulkopihan 1420-luvulla. Hungerfordin suku myi linnan vuonna 1686 ja se rappeutui nopeasti sen jälkeen.

Arkkitehtuuri
-------------

Ulkopiha on kehämuurin ympäröimä. Molemmat pohjoistornit ovat tuhoutuneet maatasoon asti kun taas lounais- ja kaakkoistornit ovat edelleen pystyssä.

Lähteet
-------

* Pettifer, Adam: *English Castles: A Guide by Counties*. Boydell & Brewer, 2002. ISBN 0851157823. Google books (viitattu 10.9.2016). (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Farleigh Hungerford Castle English Heritage. Viitattu 8.9.2016. (englanniksi)
2. ↑  Pettifer, s. 221

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Farleigh Hungerfordin linna** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee kaupunkia. Sobaksi kutsutaan myös japanilaisia nuudeleita.*
Soba keskiaikaisen Nubian kartalla.
**Soba** oli keskiaikaisen Alwan pääkaupunki nykyisessä Sudanissa. Se sijaitsi Sinisen-Niilin itärannalla 22,5 kilometrin päässä joen suusta.

Sobasta tuli Alwan pääkaupunki 700–800-lukujen vaihteessa. Sen kukoistusaika oli 900-luvulla, jolloin kaupunkiin rakennettiin kristillisiä kirkkoja ja punatiilisiä julkisia rakennuksia. Laajassa muslimikorttelissa asui ulkomaisia kauppiaita. Soban piispa toimi Aleksandrian patriarkan alaisuudessa. Fundžit valtasivat kaupungin 1400-luvun lopussa, ja jo seuraavan vuosisadan alussa sen kerrottiin olevan raunioina. Arkeologisissa kaivauksissa on löydetty muinaisnubialaisia ja kreikankielisiä piirtokirjoituksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *The Encyclopaedia of Islam, new edition, volume IX, third impression*, s. 698. Leiden: E.J. Brill, 1997. ISBN 90-04-10422-4.
2. ↑  *Afrika: entsiklopeditšeski slovar, tom 1*, s. 249. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1986.
3. 1 2  *Encyclopedia of African History and Culture, volume III*, s. 14. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5271-9.
**Kerenski** on suomalainen kansanlaulu, jonka aiheena on Venäjän pääministerinä vuonna 1917 toiminut Aleksandr Kerenski. Pilkkalaulun sanat kertovat Kerenskin hukkaan valuneesta yrityksestä säilyttää Venäjän valtakunta yhtenäisenä.

"Kerenskin" sävel pohjautuu venäläiseen kapakkalauluun "Kak tsvetok dušistyi" (ven. Как цветок душистый), jonka säveltäjäksi on mainittu Aleksandr "Saša" Makarov. Suomalaisen sanoituksen tekijää ei tunneta. Samaan aikaan tunnettiin myös vauhdikas tanssi, jota Suomessa ruvettiin säestämään Kerenskistä kertovalla pilkkalaululla ja joka siitä alkaen on myös tunnettu kerenskinä. Tanssi ja sen sävelmä ovat lähtöisin Ukrainasta, missä ne tunnetaan nimellä *karapet* (карапет).

Laulun ensimmäisen säkeistön sanat kuuluvat seuraavasti:

> Kerenski se leipoi tuiman taikinan,  
> 
> 
> 
> suolaksi hän aikoi pienen Suomenmaan.  
> 
> Ai ai Kerenski, turha on sun toiveesi,  
> 
> 
> 
> Suomi on jo vapaa maa ryssän vallasta.
> 
> 

"Kerenskin" säveleen on myöhemmin tehty Suomessa useita, pääosin humoristisia lauluja, kuten Reino Helismaan "Vesijohtomies", M. A. Nummisen esittämänä tunnettu "Maailma se on kuin silkkiä vaan" (alkujaan "Rukkaset saanut", millä nimellä kappaleen levytti myös Markus Rautio) sekä kertosäe Jukka Virtasen sanoittamasta ja Simo Salmisen esittämänä tunnetusta "Politiikkalaulusta". Ahti H. Einola kirjoitti lauluun oman sanoituksensa nimellä "Kulkuripoika Helsingissä" ("Asuntopula Helsingissä"), jonka ovat levyttäneet Kuuno Sevander vuonna 1929 ja Reino Helismaa vuonna 1963. S. Albert Kivinen on tehnyt säveleen kokoomusta pilkkaavan laulun "Kykypuolueen historia".

Lähteet
-------

1. ↑  "Kerenski"-kappaleen levytykset Fono.fi-äänitetietokanta. Viitattu 28.6.2015.
2. ↑  Ilkka Aaltonen (toim.): Teekkarilaulun alkulähteillä: Vesijohtomies (Arkistoitu – Internet Archive) *TEK-verkkolehti*. Viitattu 28.6.2015.
3. ↑  "Rukkaset saanut" -kappaleen levytykset Fono.fi-äänitetietokanta. Viitattu 28.6.2015.
4. ↑  Reino Hirviseppä: Hupilaulun taitajia*, s. 116. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1969.*

Aiheesta muualla
----------------

* Laulun sanat ja tietoa Kerenskistä Suomi 1917-1918 -sivusto
**Siikajärvi** on metsäjärvi Lieksanjoen reitillä Lieksassa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on 94 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 89 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Siikajärven pituus kaakosta luoteeseen on 2,7 kilometriä. Järvi on yksi Lieksanjoen lukuisista laajentumista, yläjuoksulta katsoen sitä edeltää Murroojärvi. Siikajärven levein kohta on noin puoli kilometriä, järvi kapenee kohti luodetta, jossa se virtaa Nuottakodinjokea luoteeseen. Noin kahdeksan hehtaaria Siikajärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin alue sijaitsee järven keskiosassa.

Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertan mukaan Siikajärven saariluku on kolme. Google Earthin satelliittikuvan mukaan järven itäosassa on lisäksi useita muita saaria ja luotoja (Vastuusaaret). Siikajärven kaakkoisrannalla sijaitsee Räsäsenniitty. Pääosin rannat ovat metsä- ja suomaata. Soiden halki järveen virtaa useita tulo-uomia (Siikapuro, Leveäpuro).

Siikajärven vesitilavuus on 4 544 000 kuutiometriä.

Siikajärvi (04.423.1.065) kuuluu Pankajärven-Pudasjoen alueeseen (04.423), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Lieksanjoen alue (04.42) ja ensimmäinen on Pielisen reitin valuma-alue (04.4). Pankajärven-Pudasjoen alueeseen kuuluu 97 vähintään hehtaarin laajuista järveä. Niistä selkeästi laajin on Pankajärvi. Sitä seuraa Rekusenjärvi, Iso-Tainio, Siikajärvi, Naarajärvi ja Joutenjärvi, jota pienemmät vakavedet ovat alle 50 hehtaarin laajuisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Siikajärvi, vakavesi, Lieksa
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 23.7.2022.
3. ↑  Siikajärvi. Järviwiki. Viitattu 23.7.2022.
4. ↑  Pankajärven - Pudasjoen alue (04.423). Järviwiki. Viitattu 23.7.2022.
Soave-viinien tuotantoalue sijaitsee Soaven kaupungin ympärillä.
**Soave-viinit** ovat italialaisia viinejä, joita tuotetaan Soaven kaupungin seudulla Veronan kaupungin itäpuolella Venetossa Koillis-Italiassa. Soave-viinit ovat valko- tai kuohuviinejä. Viinit valmistetaan pääosin, vähintään 70-prosenttisesti Garganega-rypäleestä. Soave Classico -viinit ovat peräisin Soaven tai Monteforte d’Alponen kunnista.

Soave-viiniluokat
-----------------

Laatuluokiteltuja ja nimisuojattuja Soave-viinityyppejä ovat Soave DOC-, Soave Superiore DOCG- ja Recioto di Soave DOCG -viinit. 

Laatuluokan *Soave DOC* -viinit ovat valkoviinejä (Bianco) tai kuohuviinejä (Spumante). Niitä tuotetaan vuosittain yli 40 miljoonaa litraa 53 neliökilometrin alueella (vuonna 2014).

*Soave Superiore DOCG* on valkoviiniä, joka varastoidaan vähintään kuusi kuukautta ennen myyntiä. Viiniä tuotetaan 120 000 litraa vuodessa 24 hehtaarin alueella (vuonna 2014).

*Recioto di Soave DOCG* on kuohuviiniä tai jälkiruokaviiniä, joka valmistetaan kuivuneista rypäleistä ja jossa on vähintään seitsemän prosenttia jäännössokeria. Viiniä tuotetaan 100 000 litraa vuodessa (vuonna 2014).

Lähteet
-------

1. ↑  Soave DOC (Viinin perustietoja)  12.7.2013. Italian Wine Central. Viitattu 28.8.2017. (englanniksi)
2. ↑  Soave Superiore DOCG (Viinin perustietoja)  4.1.2017. Italian Wine Central. Viitattu 28.8.2017. (englanniksi)
3. ↑  Recioto di Soave DOCG (Viinin perustietoja)  30.11.2011. Italian Wine Central. Viitattu 28.8.2017. (englanniksi)
**Sobaekvuoret** (kor. 소백산맥, *Sobaek Sanmaek*, hanja 小白山脈) ovat vuorijono Etelä-Koreassa. Osia Sobaekvuorista on Gangwonin, Pohjois-Chungcheongin, Pohjois- ja Etelä-Gyeongsangin, sekä Pohjois- ja Etelä-Jeollan provinsseissa.

Maantiede
---------

Sobaekvuoret haarautuvat Taebaekvuorilta läheltä Taebaeksania lounaaseen halkoen Etelä-Korean keski- ja lounaisosaa. Vuorijonon katsotaan perinteisesti päättyvän Jirisaniin (1915 m), joka on Sobaekvuorten korkein huippu ja Hallasanin jälkeen Etelä-Korean toiseksi korkein vuori. Muita huomattavia vuoria ovat Songnisan (1058,4 m), Deogyusan (1614 m), Gayasan (1433 m), Woraksan (1094 m) ja Sobaeksan (1439 m), jonka mukaan koko vuoristo on saanut nimensä. Sobaekvuorten huiput ovat yleensä selvästi yli 1000 m korkeita.

Luonto
------

Sobaekvuorilla on useita kansallispuistoja merkittävien vuorten, kuten Jirisanin ja Sobaeksanin ympärillä.

Kulttuuri
---------

Sobaekvuorilla on lukuisia historiallisesti merkittäviä buddhalaisia temppeleitä. Korean tähtitieteen ja avaruustutkimuksen instituutti KASI ylläpitää observatoriota Sobaeksan-vuorella.

Lähteet
-------

1. ↑  Sobaek Mountains *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 11.8.2021. (englanniksi)
2. ↑  Jirisan UN Environment Programme World Conservation Monitoring Centre. Viitattu 11.8.2021. (englanniksi)
3. ↑  Sobaeksan UN Environment Programme World Conservation Monitoring Centre. Viitattu 11.8.2021. (englanniksi)
4. ↑  Sobaeksan Optical Astronomy Observatory (SOAO) Korea Astronomy and Space Science Institute. Viitattu 11.8.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sobaekvuoret** Wikimedia Commonsissa
Mark Oliphant
**Mark Oliphant** (8. lokakuuta 1901 Adelaide – 14. heinäkuuta 2000 Canberra) oli australialainen ydinfyysikko. Hän oli kehittämässä ensimmäistä atomipommia, mutta kääntyi pian ydinaseiden vastustajaksi. Hän toimi 1970-luvulla Etelä-Australian kuvernöörinä.

Australiassa syntynyt Oliphant opiskeli brittifyysikko Ernest Rutherfordin laboratoriossa Cambridgen yliopistossa. Hän kuului atomeja halkovaan ryhmään Cavendish-laboratoriossa vuonna 1932 ja kehitti toiseen maailmansotaan tutkaa, jonka jäljiltä välivaiheiden kautta syntyi nykyaikainen mikroaaltouuni. Vuodesta 1943 alkaen hän johti brittiläisten ja australialaisten fyysikoiden ryhmää atomipommin valmistamiseen tähdänneessä Manhattan-projektissa Los Alamosissa, Yhdysvalloissa. Hiroshiman ja Nagasakin atomipommitusten jälkeen Oliphant kääntyi ydinaseiden vastustajaksi ja kannatti koko loppuelämänsä aseriisuntaa, atomienergian rauhanomaista käyttöä ja myös vaihtoehtoista energiantuotantoa. Hän moitti itseäänkin "sotarikolliseksi".

Oliphant palasi ulkomailta Australiaan vuonna 1950. Hän oli perustamassa Australian tiedeakatemiaa. Vuosina 1971–1976 hän toimi Etelä-Australian osavaltion kuvernöörinä. Hän kuoli 98-vuotiaana heinäkuussa 2000.

Lähteet
-------

1. ↑  Oliphant, Marcus Laurence Elwin (1901 - 2000) *Encyclopedia of Australian Science and Innovation*.  20 October 1993. Viitattu 9.9.2022. (englanniksi)

* Atomipommin kehittäjästä tuli rauhanaktivisti.  *Helsingin Sanomat*, 19.7.2000, s. A14.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Tosi rakkaus odottaa -kampanjan kannattajan hopeasormus
**Tosi rakkaus odottaa** (engl. True Love Waits) on kansainvälinen kristinuskon piirissä syntynyt, Yhdysvalloista Suomeenkin levinnyt nuorisokampanja, jonka kantavana ajatuksena on pidättäytyminen seksuaalisesta kanssakäymisestä ennen avioliittoa. Kampanjaa perustellaan muun muassa avioliiton ja perheen tukemisella. Nuoria kehotetaan syvään sitoutumiseen, jonka liike katsoo luovan luottamusta, turvallisuutta ja avoimuutta. Kampanjan toimintaan kuuluu myös vapaaehtoinen kirjallinen lupaus. 

Kampanja levisi Suomeen vuonna 1997, ollen kuitenkin profiililtaan matalampi kuin yhdysvaltalainen esikuvansa. Kampanja näkyi esitteinä ja esittelykojuina kristillisissä tapahtumissa sekä koulun uskonnontunneilla. Pidättyväisyyttä perustellaan muun muassa seksitaudeilla, raskaudenehkäisyllä, mielenterveydellä, avioliiton onnellisuudella sekä Raamatun jakeilla. Liikkeen tukijoita ovat Suomessa olleet useat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisällä toimivat järjestöt ja vapaat kristilliset suunnat. Mukana ovat olleet muun muassa Helsingin NMKY, Kansan Raamattuseura, Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys, Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY), Suomen Raamattuopisto, Opiskelija- ja koululaislähetys, Suomen teologinen instituutti, Suomen Helluntaiseurakunnat, Suomen Vapaakirkko, Suomen Adventtikirkko ja Suomen Metodistikirkko.

Tosi rakkaus odottaa -lupauksen allekirjoittaneita oli Suomessa vuoden 2002 loppuun mennessä 2 852. Tutkimuksen mukaan 87 prosenttia liikkeeseen liittyneistä on naisia.

Nuotta-lehti valmisti vuonna 2012 uuden 10 000 kappaleen painoksen Tosi rakkaus odottaa -vihoista.

Lähteet
-------

1. ↑  About *Lifeway*. Viitattu 4.9.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Salomäki Hanna: Kirkkososiologia: Tosi Rakkaus Odottaa. Seksuaalieettinen nuortenliike Suomessa, väitöstiivistelmä Helsingin Yliopisto.  Arkistoitu 24.12.2013. Viitattu 5. heinäkuuta 2007.
3. ↑  Nuotta toteuttaa Tosi rakkaus odottaa -vihkojen uusintapainoksen  28.6.2012. Seurakuntalainen.  Arkistoitu 24.12.2013. Viitattu 6.7.2012.

Kirjallisuus
------------

* Salomäki, Hanna: *Tosi rakkaus odottaa: Seksuaalieettinen nuortenliike Suomessa*. Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Nuorisotutkimusseuran julkaisuja 39. Helsinki: Yliopistopaino: Nuorisotutkimusverkosto, 2004. ISBN 951-570-566-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sanasto (Arkistoitu – Internet Archive)
* Alkuperäinen Tosi rakkaus odottaa -kotisivu WayBackMachinessa
* True Love Waits - alkuperäisen yhdysvaltalaisen liikkeen kotisivu
* Juhana Rossi: Ei ennen papin aamenta (Arkistoitu – Internet Archive). Ylioppilaslehti 12/1997.
* Ulla-Maija Vilmi: Tosi rakkaus odottaa (Arkistoitu – Internet Archive). Vantaan Lauri 24.10.2000.
* Suomen Adventtikirkko - Seksisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen Vapaakirkon Nuoret ry, TRO materiaalitilaukset, Julisteet ja vihkoset
**Tališien assimilaatio** on Azerbaidžanin tasavallassa (ja sen edeltäjässä, Neuvostoliiton Azerbaidžanin SSR:ssä) tapahtuva sosiokulttuurinen prosessi, jossa tališit lakkaavat identifioitumasta osana tališien etnistä ja kulttuurista yhteisöä. Assimilaatioon liittyy samaistuminen assimiloituvan ympäristön kulttuuriin, uskontoon, kansallisiin tai poliittisiin ihanteisiin tai seka-avioliittojen kautta.

Assimilaatio
------------

Etnisten prosessien, ennen kaikkea luonnollisen assimilaatioprosessin, vaikutus väestön etnisen koostumuksen kehitykseen oli jopa suurempi kuin edellisellä kaudella. Azerbaidžanilaisten Shahdagh-, Tats-, Talysh- ja muiden ryhmien kansojen assimilaatio lisäsi azerbaidžanilaisten absoluuttista määrää ja heidän osuuttaan tasavallan koko väestöstä. Niinpä vuoden 1959 väestönlaskennassa ja sitä seuranneissa väestönlaskennoissa tališit nimesivät äidinkielekseen azerin. Osa tališeista piti kuitenkin edelleen tališia äidinkielenään. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan Venäjän valtakunnassa asui 35 219 tališia ja vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Azerbaidžanin SSR:ssä 77 039 talyshia. Vuodesta 1959 vuoteen 1989 tališeja ei sisällytetty mihinkään väestönlaskentaan erillisenä etnisenä ryhmänä, vaan heitä pidettiin osana Azerbaidžanin turkkilaisia, vaikka tališit puhuvat iranilaista kieltä. Vuonna 1999 Azerbaidžanin hallitus ilmoitti, että Azerbaidžanin tasavallassa oli vain 76 800 tališia, mutta tämän määrän katsotaan olevan todellista pienempi, kun otetaan huomioon tališin rekisteröintiongelmat. Jotkut väittävät, että Azerbaidžanin eteläisillä alueilla asuvien tališien lukumäärä on 500 000.

Lähteet
-------

1. ↑  James Minahan: *Encyclopedia of the Stateless Nations: Ethnic and National Groups Around the World A-Z [4 Volumes]*. ABC-CLIO, 2002-05-30. ISBN 978-0-313-07696-1. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.3.2023). en
2. ↑  СОВЕТСКАЯ ЭТНОГРАФИЯ • №5-1982 / Соболь Н. С.. — Москва: Наука, 1982. — С. 67—68. — 178 с.
3. ↑  *Hema Kotecha*. Islamic and Ethnic Identities in Azerbaijan: Emerging trends and tensions