recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Islannin vapaavaltio** (isl. *Þjóðveldisöld*) oli historiallinen valtio nykyisen Islannin alueella vuoteen 1262 saakka. Se oli ensimmäinen valtio Islannin saarella. Vuonna 1262 Norja valloitti alueen; sen tarkoituksena oli ilmeisesti yhdistää islantilaiset yhden hallitsijan alaisuuteen.

Historia
--------

Þingvellir, alltingin kokoontumispaikka.
Vuonna 930 vasta asutettuun Islantiin perustettiin eräänlainen parlamentti, allting eli yleiskäräjät. Se kokoontui kesäisin Þingvellirissä, jossa edustajat säätivät lakeja, ratkaisivat riitoja ja käyttivät tuomiovaltaa. Lakeja ei kirjoitettu, vaan valittujen lainoppineiden (*lögsögumaður*) oli opeteltava ne ulkoa. Alltingia on toisinaan pidetty maailman vanhimpana yhä toimivana parlamenttina. Islannissa ei kuitenkaan ollut keskitettyä toimeenpanovaltaa, minkä vuoksi lakien täytäntöönpanosta oli kansan itse huolehdittava. Rikoksista seurasikin usein verikosto, mikä ilmenee myös islantilaisista saagoista.

Islannin väkiluku kasvoi lähes jatkuvasti maan keskiaikaisena itsenäisyyden kautena. Tähän aikaan Islannista muutti myös uudisasukkaita lounais-Grönlantiin ja Kanadan itärannikolle.

Islannista löydetty Thorin patsas 900-luvulta.
### Kääntyminen kristinuskoon

Islannin ensimmäiset asukkaat palvoivat skandinaavisia jumalia, kuten Odinia, Thoria, Freyria ja Freyjaa. Kuitenkin jo 900-luvulla eurooppalaiset yrittivät käännyttää islantilaiset kristinuskoon. Ensimmäisen vuosituhannen lopulla monet islantilaiset olivat jo kääntyneet kristinuskoon. Vuonna 1000 maata uhkasi uskonnollisten kiistojen vuoksi sisällissota, mutta Allthing antoi edustaja Þorgeirr Ljósvetningagoðin ratkaista asian. Hän päätti, että koko väestön oli käännyttävä kristinuskoon, mutta pakanauskontoja sai harjoittaa yksityisesti.

Islannin ensimmäisen piispan, Ísleifr Gizurarson, vihki virkaansa Bremenin piispa Adalbert vuonna 1056.

### Sisällissota ja itsenäisyyden loppu

Vuoteen 1200 mennessä valta oli keskittynyt muutamille suvuille ja itsehallintoelimet menettäneet merkitystään. Aikakautta 1200-1262 sanotaan *Sturlungien ajaksi*, mikä johtuu Sturla Þórðarsonista (Hvamm-Sturla) ja hänen pojistaan Þórður, Sighvatur ja Snorri Sturlusonista. He olivat siihen aikaan Islannin vaikutusvaltaisin vallasta taistellut suku. Vuonna 1220 Snorri Sturluson joutui Norjan Haakon IV:n vasalliksi samoin kuin vuonna 1235 myös hänen veljenpoikansa Sturla Sighvatsson. Sturla käytti koko Sturlunga-suvun mahtiasemaa hyväkseen sotiakseen muita valtaan pyrkineitä klaaneja vastaan. Vuosikymmeniä kestäneen konfliktin jälkeen Islannin johtomiehet lopulta hyväksyivät Norjan ylivallan maassa ja allekirjoittivat Vanhan liittosopimuksen (*Gamli sáttmáli*), jolla Islanti liitettiin Norjan kruunun alaisuuteen.
*Tämä artikkeli käsittelee moukarinheittäjää. Toinen Aleksi Jaakkola on kuvataiteilija.*

**Aleksi Jekki Johannes Jaakkola** (s. 17. marraskuuta 1997 Nokia) on suomalainen moukarinheittäjä. Jaakkola edustaa Vehmaisten Urheilijoita ja hänen valmentajanaan toimii olympiakisoissakin moukarissa kilpaillut Harri Huhtala. Vuosina 2010–2017 Jaakkola edusti Nokian Urheilijoita.

Aikuisten moukarilla Jaakkolan ennätys on heinäkuussa 2020 Porissa heitetty 74,51 m. Kuuden kilogramman moukarilla hän on heittänyt 80,54 m, joka on alle 20-vuotiaiden Suomen ennätys sekä Pohjoismaiden saman ikäluokan ennätys. Viiden kilon moukarilla Jaakkola on heittänyt parhaimmillaan 78,40 m.

Kalevan kisoissa Jaakkola on voittanut hopeaa vuosina 2017 Seinäjoella tuloksella 71,95 m ja 2020 Turussa tuloksella 72,77 m.

Heinäkuussa 2015 Jaakkola eteni alle 20-vuotiaiden EM-finaaliin, jossa hän oli kahdeksas tuloksella 73,22. Vuoden 2016 alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Jaakkola heitti pronssia tuloksella 77,88. Vuoden 2017 alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän oli yhdeksäs. Vuonna 2018 Jaakkola ei kilpaillut kertaakaan loukkaantumisten takia. Vuoden 2019 alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Jaakkola sijoittui seitsemänneksi.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* moukarinheitto 7,26 kg: 74,51 m (Pori 2020)
* moukarinheitto 6 kg: 80,54 m M19 SE (Nokia 2016)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Aleksi Jaakkola Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).   Viitattu 12.8.2019
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Aleksi Jaakkola, 19, heitti uuden nuorten Suomen ennätyksen *Iltasanomat.fi*.  29.4.2016. Viitattu 25.6.2016.
4. ↑  Aleksi Jaakkola Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
5. ↑
6. ↑  Niemeläinen, Jonne: Aleksi Jaakkolalle moukarin MM-pronssia *Yle Urheilu*.  23.7.2016. Viitattu 23.7.2016.
7. ↑  Korte paransi ennätystään 0,21 sekuntia 12,93:een: "Osasin odottaa treenien perusteella" *Yleisurheilu.fi*.  5.6.2019. Viitattu 29.7.2019.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Kymijoen koskea. Myös Disney-sarjakuvissa esiintyvä MacAnkkojen sukulinna on nimeltään Ankkapurha.*
Ankkapurhan koski vuonna 2008
**Ankkapurha**, vanh. **Ankapora** eli **Ankoper**, eli **Anjalankoski** on Kymijoen koski Kouvolan kaupungissa Anjalan ja Inkeroisten välissä. Vuosina 1975–2008 olemassa olleen Anjalankosken kaupungin nimi on peräisin kosken toissijaisesta nimestä. Nykyisin Ankkapurha on valjastettu sähköntuotantoon. Kemijoki Oy:n omistamien Anjalankosken (rak. 1984) ja Inkeroisten voimalaitosten (rak. 1922, uudistettu 1994) teho on 22,7 MW ja 17,0 MW. Vuotuinen sähköntuotanto on 130 ja 80 GWh. Voimalaitosten pudotuskorkeus on 9,7 metriä. 

Kymenlaakson ensimmäinen puuhiomo perustettiin Ankkapurhan itärannalle vuonna 1872. Anjalan kosken rannalle rakennettiin vuonna 1887 A. M. Hedbäckin suunnittelema Tampellan kartonkitehdas. Kartonkitehdasta uusittiin 1921–1922. Samalla valmistui myös uusi vesivoimalaitos, jonka suunnittelijat olivat Sigurd Frosterus ja Ole Gripenberg. Ankkapurhan itärannalla on Stora Enson paperitehdas.

Alueella sijaitsee myös Ankkapurhan teollisuusmuseo. Museo rakentuu vuodelta 1897 peräisin olevan Suomen ensimmäisen jatkuvatoimisen Füllner-merkkisen kartonkikoneen ympärille. Museossa on myös nähtävillä läheisen 1920-luvulla rakennetun vesivoimalan alkuperäiset generaattorit.

1800-luvun alkupuolella Ankkapurha oli tunnettu kalaisana lohikoskena, jonne lohi nousi merestä kutemaan. Sittemmin lohi katosi Kymijoesta alajuoksun patojen takia, mutta siirtoistutusten avulla lohi palautettiin Kymijokeen. Nykyään vaelluskalat pääsevät taas nousemaan aina Ankkapurhan padolle asti Koivukosken ja Korkeakosken (2016) kalateitä pitkin. Ankkapurhan alapuolinen alue kuuluu Keski-Kymen erityiskalastuslupa-alueeseen. Taidemaalari Ferdinand von Wright on ikuistanut Ankkapurhan maiseman Anjalankoski-öljyvärimaalaukseensa vuonna 1867. Ankkapurhan länsirannalla on Anjalan kartano, joka toimi museona vuoteen 2012 asti. Aikaisemmin kartano oli Wreden suvun hallinnassa.

Ankkapurhan itärannalta on löydetty kivikautinen asuinpaikka, joka ajoittuu varhaiskampakeraamiselle ajalle.

Lähteet
-------

1. ↑  , Tietosanakirja osa 1, palsta 414, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909 (Projekt Runeberg)
2. ↑  Hellgren, Kirsti: *Sippolan historia*. Sippolan kunta, 1957.
*Tämä artikkeli kertoo lahjasta. Huomenlahja on myös saari Helsingissä.*
**Huomenlahja** on aviomiehen vaimolleen hääyötä seuraavana aamuna antama lahja. Aiemmin huomenlahja saattoi olla vaikkapa lehmä, torppa, astioita tai rahaa. Nykyaikana huomenlahja on usein koru, kello tai vastaava. Myös morsiamet haluavat nykypäivänä usein muistaa tuoretta aviomiestään lahjalla.

Huomenlahjalla ei nykyään ole syvällisempää merkitystä, kuin se, että puolisot yksinkertaisesti haluavat antaa toisilleen jotain juuri alkaneen avioliiton kunniaksi. Huomenlahjan tarkoitus historiassa oli kuitenkin turvata vaimon toimeentulo mahdollisen leskeksitulon jälkeen. Huomenlahjan antaminen oli jopa säädetty lailla.

Kun aviopuolisot saivat avio-oikeuden toistensa omaisuuteen, huomenlahja menetti merkityksensä. Se on kuitenkin jäänyt perinteeksi, jolla voi muistaa uutta aviopuolisoaan ensimmäisenä yhteisenä aamuna.

Huomenlahja Suomen lain mukaan
------------------------------

Huomenlahjalla oli aikaisemmin Suomessa oikeudellista merkitystä sellaisissa avioliitoissa, jotka oli solmittu ennen 1. tammikuuta 1879. Vuonna 1879 tai sen jälkeen solmituissa avioliitoissa huomenlahja ei tullut kysymykseen alla olevien määritelmien mukaisena.*lähde?*

Huomenlahjan saattoi määrätä mies, omasta omaisuudestaan ja ennen vihkimistä, tulevalle vaimolleen. Lahjan sai antaa joko kiinteänä tai irtaimena omaisuutena mutta ei kummassakaan näistä lajeista yhdessä. Huomenlahjasta saatettiin määrätä myös laissa.

Jos vaimo kuoli ennen miestään, huomenlahja kävi mitättömäksi. Samoin lahja mitätöityi, jos vaimo tahallaan tai törkeästä tuottamuksesta surmasi miehensä taikka huoruusrikoksen kautta oli syypää avioliiton purkautumiseen. Jos kaupungissa asuvilla aviopuolisoilla oli lapsia, huomenlahjaa ei annettu.*lähde?*

Jos mies kuoli eikä huomenlahjaa ollut määrätty, sai vaimo puolet siitä, mitä mies olisi enintään voinut huomenlahjaksi antaa. Lapsilla tai miehen perillisillä oli valta antaa tällainen huomenlahja oman harkintansa mukaan joko irtaimena tai kiinteänä omaisuutena.

Paavo Lipposen hallitus 1995
----------------------------

Termiä "huomenlahja" käytettiin myös työmarkkinajärjestöjen hallituksen muodostajalle Paavo Lipposelle kesken hallitusneuvottelujen antamasta julkilausumasta, jolla järjestöt sitoutuivat tukemaan alhaisen inflaation tavoitetta. Lipponen oli pyytänyt järjestöiltä tämän suuntaista kannanottoa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Häätapoja ja -uskomuksia *yle.fi*. Viitattu 2.2.2017.
2. ↑  Paulus, Aino: Huomenlahjana koru (pdf) (Konseptiluonnoksia)  2015. Savonia ammattikorkeakoulu. Viitattu 2.2.2017.
3. 1 2  Hakkila, Esko (toim.): "Huomenlahja", *Lakiasiain käsikirja*, s. 203. Porvoo: WSOY, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Naimiskaari 9. luku 2–7 §.
2. ↑  Asetus 27.6.1878.

Aiheesta muualla
----------------

* Huomenlahja Tietosanakirja. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1911
Aleksi Neuvonen vuonna 2009
**Aleksi Neuvonen** (s. 1975) on suomalainen tulevaisuudentutkija ja yrittäjä. Hän on ajatushautomo Demos Helsingin toinen perustaja Roope Mokan kanssa. Koulutukseltaan Neuvonen on filosofian maisteri.

Tulevaisuudentutkijana Neuvonen on erikoistunut globaalien haasteiden ja kansalaisten oman toiminnan suhteeseen, kaupunkikehitykseen ja digitaalisen talouden käynnistämään yhteiskunnalliseen muutokseen.*lähde?* Hän on ollut puhujana Suomi-Areenalla Hän on ollut toteuttamassa aiheesta skenaario-tutkimuksia, kuten Roope Mokan kanssa toimittamaansa Tammen Huutomerkki-sarjassa ilmestynyt kirjaa  *Olimme kuluttajia - Neljä skenaarioita vuodesta 2023* (Tammi 2009) ja Euroopan komissiolle julkaisua *From Local Loops to Global Champions: Scenarios for Sustainable Lifestyles 2050*. Näissä on hyödynnetty Neuvosen ja Demos Helsingin kehittämää counting backwards -menetelmää, joka on sovellus tulevaisuuden tutkimuksessa käytetystä backcasting-skenaariomenetelmästä*lähde?*. 

Neuvosen on ollut kokoamassa vuonna 2012 ilmestynyttä ulkoministeri Alexander Stubbin tilaamaa Suomen maabrändiraporttia.

Neuvonen toimii eko- ja luomutuotteiden erikoismyymäläketju Ruohonjuuren ja konfliktinratkaisujärjestö Crisis Management Initiativen hallituksen jäsenenä. Hän on myös ympäristöjärjestö Dodo ry:n perustaja ja puheenjohtaja vuosina 2005–2007.

Lähteet
-------

1. 1 2  Salonkikelpoinen aktivisti *maailmankuvalehti.fi*. Viitattu 14.2.2017.
2. 1 2  toim. Virtanen, Anne & Rohweder, Liisa: "Kirjoittajat", *Ilmastonmuutos käytännössä*, s. 414. Helsinki: Gaudeamus (Oy Yliopistokustannus University Press Finland Ltd), 2011. ISBN 978-952-495-178-4.
3. ↑  Näillä vinkeillä hyöty irti digiajan mahdollisuuksista *mtv.fi*.  Arkistoitu 15.2.2017. Viitattu 14.2.2017.
4. ↑  Demoshelsinki
5. ↑  Tekeekö Demos brändityöryhmän työt, Aleksi Neuvonen? *Vihreä Lanka*.  21.10.2010. Viitattu 14.2.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Tulevaisuustutkija Aleksi Neuvonen: "Ilmastonmuutos on ahneuden lopputulos" - Basso *Basso*.  16.12.2014.  Arkistoitu 15.2.2017. Viitattu 14.2.2017.
* Teija Varis: Voivatko vaihtoringit ja kierrätysryhmät korvata rahan? *Helsingin Uutiset*.  Arkistoitu 15.2.2017. Viitattu 14.2.2017.
Toruksen muotoinen avaruusasema sisältä. Stanfordin yliopistossa 1975 tehty suunnitelma.
NASAn näkeymys siirtokunnasta Kuussa.
**Avaruuden asuttaminen** tarkoittaa sitä, että ihminen voisi tulevaisuudessa rakentaa avaruuteen kuille, planeetoille tai asteroideille pysyviä asumuksia ja asutuskeskuksia. Ainakin alkuvaiheessa nämä asutuskeskukset olisivat ISS-avaruusaseman tavoin ympäristöstään eristettyjä, koska monilla taivaankappaleilla ei ole hengityshelpoista ilmaa. On tutkittu, voitaisiinko jotkut planeetat maankaltaistaa muokkaamalla niiden kaasukehää. Ajatuksia avaruuden asuttamisesta on esitelty muun muassa tieteiskirjallisuudessa ja -elokuvissa.

Sijainti
--------

Monesti on kuviteltu ihmisen rakentavan pysyviä asutuksia Kuuhun ja Marsiin. Kuun mahdollinen asuttaminen on yksi Nasan Kuu-ohjelman tutkimuskohteista. Kuu on Maan läheisin taivaankappale, ja sen ominaisuudet tunnetaan hyvin, minkä vuoksi Kuuhun on usein suunniteltu siirtokuntaa. Avaruuden asuttaminen vaatii nykyistä kehittyneempää tekniikkaa ja voimaperäistä paikallisten luonnonvarojen hyödyntämistä. On kuitenkin ehdotettu että esimerkiksi Kuusta, Marsista ja asteroideista voitaisiin louhia mineraaleja ja Marsista saadaan napalakeista vettä, happea ja metaania polttoaineeksi. Marsin kaasukehässä on runsaasti hiiltä (hiilidioksidina).

Perusteluja
-----------

Taiteilijan näkemys "kokoonpuhallettavasta" asumuksesta Kuussa.
Avaruuden asuttamista on perusteltu hyvin erilaisista lähtökohdista. Stephen Hawkingin mukaan ihmisen luontainen itsekkyys ja aggressiivisuus johtaa luonnonvarojen loppumiseen ja maapallon ylikansoittumiseen ja siksi avaruuteen on pakko lähteä.

Katso myös
----------

* Kuuasema
* Marsin asuttaminen
* Titanin asuttaminen

Lähteet
-------

1. ↑  The Quest to Terraform Mars Academy for Future Science.  Arkistoitu 21.1.2013. Viitattu 31.1.2013. (englanniksi)
2. ↑  Why Moon NASA.  Arkistoitu 22.1.2013. Viitattu 31.1.2013. (englanniksi)
3. ↑  Will we live on Moon and other planets ? *Ask Glenn*. Science Museum. Viitattu 31.1.2013. (englanniksi)
4. ↑  Sibling Rivalry: A Mars/Earth Comparison NASA.  Arkistoitu 29.2.2012. Viitattu 31.1.2013. (englanniksi)
5. ↑  Stephen Hawking: Avaruuden asuttaminen on ihmisten ainoa pelastus  2011. Iltalehti. Viitattu 31.1.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Avaruuden asuttaminen** Wikimedia Commonsissa
**Haaparanta–Tornio-matkakeskus** on Haaparannan ja Tornion yhteinen linja-autoasema sadan metrin päästä Ruotsin ja Suomen rajasta, Ruotsin puolella. Matkakeskuksen yhteydessä on pysäköintitilat autoille ja polkupyörille.

Haaparanta–Tornio-matkakeskus valmistui vuonna 2014. Ennen matkakeskuksen rakentamista Haaparannassa ja Torniossa oli molemmissa omat linja-autoasemansa ja vain vähän keskinäisiä liikenneyhteyksiä. Haaparanta–Tornio-matkakeskus korvasi vanhat asemat yhdellä keskitetyllä asemalla ja yhdisti kaksoiskaupungin joukkoliikenteen. Matkakeskus maksoi 3 060 000 euroa, josta Euroopan aluekehitysrahasto maksoi puolet. Muut rahoittajat olivat Ruotsin valtio sekä Haaparannan ja Tornion kaupungit.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kulttuurien yhdistäminen yhdistetyllä liikenteellä  3.6.2016. Euroopan komissio. Viitattu 15.4.2022.
2. 1 2  Mainio, Tapio: Tornion ja Haaparannan yhteinen matkakeskus avattiin  26.6.2014. Helsingin Sanomat. Viitattu 15.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Haaparanta–Tornio-matkakeskus** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo teologista. Jalkapalloilijasta katso artikkeli Eeva Martikainen (jalkapalloilija).*

**Eeva Marjatta Martikainen** (27. maaliskuuta 1949 Polvijärvi – 22. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen teologi, joka toimi systemaattinen teologian professorina Helsingin ja Joensuun yliopistoissa. Hän oli myös Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun tyttölyseosta vuonna 1969 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa valmistuen teologian maisteriksi 1973, lisensiaatiksi 1977 ja tohtoriksi 1980. Helsingin yliopiston ekumeniikan dosentti hän oli vuosina 1982–1996 ja jälleen vuodesta 02.

Martikainen toimi työurallaan Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan opintosihteerinä (1974–77) ja teologisen etiikan assistenttina (1979–96), ollen välillä Suomen Akatemian nuorempana tutkijana (1983–88) sekä postdoc-tutkijana Sakan liittotasavallassa (Institut für Europäische Geschichte, Mainz, 1985). Systemaattisen teologian (ekumeniikka, dogmatiikka, sosiaalietiikka) professorina (mvs) hän oli vuosina 1988–95, sitten uusimman ajan teologian henkilökohtaisena professorina (1996–01). Suomen Akatemian varttuneena tieteenharjoittajana hän työskenteli vuonna 2001. Vuodesta 2002 lähtien Martikainen toimi Joensuun yliopiston systemaattisen teologian professorina.

Martikaisen tieteelliset tutkimukset kohdistuivat kolmeen aihealueeseen: Väitöskirjassaan *Evankeliumin keskus* (1980) hän selvitteli sitä, mitä termi *oppi* tarkoittaa luterilaisessa teologiassa. Hänen toinen laaja tutkimusalueensa oli ekumeenisen teologian metodiikka. Teologisena asiantuntijana Martikainen osallistui useisiin kirkkojen välisiin oppikeskusteluihin sekä kansainvälisiin luterilais-ortodoksisiin ja luterilais-reformoituihin dialogeihin. Professoritehtävässä vuodesta 1996 hänen kiinnostuksensa kohdistui moderniin länsimaiseen todellisuuskäsitykseen. Teologian ja luonnontieteen välinen vuoropuhelu olikin kolmas hänen keskeisistä kiinnostuksenaiheistaan.  Martikaisen 60-vuotissyntymäpäivänsä johdosta julkaistiin vuonna 2009 juhlakirja *Oppi ja maailmankuva*, jonka kirjoittajina oli suomalaisia teologeja, filosofeja ja luonnontieteiden edustajia. Juhlakirjaan sisältyy Martikaisen vuosien 1980–2007 keskeisesen tieteellisesen tuotannon luettelo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Suomen professorit 1640–2007*, Professoriliitto, 2008 (ISBN 978-952-99281-1-8 ja 978-952-99281-2-5, viitattu 15 syyskuuta 2021), s. 430-431View and modify data on Wikidata
2. 1 2 3  Huovinen, Eero: Eeva Martikainen (Käyttäjätunnuksella) Helsingin Sanomat Muistot.  Arkistoitu 8.3.2016. Viitattu 8.3.2016.
3. 1 2  Professori Eeva Martikainen 1949–2010 Teologia.fi. Viitattu 1.4.2020.
4. ↑  JoY: Professori Eeva Martikainen sai juhlakirjan  22.9.2009. Joensuun yliopisto, uef.fi. Viitattu 15.9.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Valérie Grenier** (s. 30. lokakuuta 1996) on kanadalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Mont Tremblantia.

Alppihiihdon maailmancupissa Grenier kilpaili ensimmäisen kerran Lake Louisen supersuurpujottelussa joulukuussa 2014 sijoittuen 32:nneksi. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti tammikuussa 2015 oltuaan 13:s Sankt Moritzin supersuurpujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran joulukuussa 2018 oltuaan Lake Louisen supersuurpujottelussa viides. Kolmen parhaan joukkoon ja samalla ensimmäiseen voittoonsa hän laski tammikuussa 2023 Kranjska Goran suurpujottelussa. Hän oli samalla kaudella kolmas Soldeun suurpujottelussa. Grenier voitti Kranjska Goran suurpujottelun jälleen tammikuussa 2024; jälkimmäisen laskun radan oli suunnitellut hänen valmentajansa Pierre Miniotti. Tammikuussa 2024 hän saavutti Cortina d'Ampezzon ensimmäisessä syöksylaskussa jaetun kolmannen sijan yhdessä Christina Agerin ja Sofia Goggian kanssa.

Grenier saavutti nuorten MM-kilpailuissa kultaa syöksylaskussa ja hopeaa supersuurpujottelussa 2016 sekä pronssia suurpujottelussa 2015. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Grenier sijoittui supersuurpujottelussa 19:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli alppiyhdistetyssä yhdestoista. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui yhdistetyssä kuudenneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa ja oli alppiyhdistetyssä neljästoista.

Maailmancupin osakilpailuissa kolmen parhaan joukossa
-----------------------------------------------------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Päivämäärä** | **Paikka** | **Laji** | **Sija** |
| 7. tammikuuta 2023 | Slovenia Kranjska Gora | Suurpujottelu | **1.** |
| 19. maaliskuuta 2023 | Andorra Soldeu | Suurpujottelu | 3. |
| 6. tammikuuta 2024 | Slovenia Kranjska Gora | Suurpujottelu | **1.** |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Valérie Grenier Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Canada's Val Grenier wins gold in rain-marred giant slalom World Cup  6.1.2024. CBC. Viitattu 7.1.2024. (englanniksi)
**Hugo ja kadonneet jalokivet** (engl. *Hugo: The Quest for the Sunstones*) on ITE Median kehittämä ja julkaisema toimintaseikkailupeli, joka on julkaistu vuonna 2000 PlayStationille ja Windowsille. Peli sijoittuu *Hugo Viidakkoseikkailu* -peleissä esiintyneelle "Viidakkosaarelle".

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Kikulaisten kylä on suuressa vaarassa: ilkeä noita Skylla, tämän apuri Don Kroko, ja heidän sotilaansa ovat tukkineet kylän lähellä olevan tulivuoren kraatterin suurella kivenlohkareella. Tulivuori voi purkautua minä hetkenä hyvänsä ja tuoda kylään laavatulvan. Tuhotakseen tulivuoren kraatterin tukkineen lohkareen ja pelastaakseen kylän, kikulaisten kylänvanhin tarvitsee kolme Aurinkokiveä.

Fernando-tukaani lähtee Peikkometsään pyytämään Hugo-peikon auttamaan kikulaisia ja etsimään kivet. Hugo lentää lentokoneellaan Viidakkosaarelle ja aloittaa etsinnät. Hän löytää ensimmäisen kiven inkapyramidin raunioista sekä toisen kiven lumisilla vuorilla sijaitsevasta luolasta. Vanhasta merirosvoluolasta päästyään hän joutuu Skyllan vankityrmiin, joista hän pakenee ja löytää tyrmien aarrekammiosta kolmannen kiven. Huomatessaan Hugon paon, Skylla lähettää hänen peräänsä pyörremyrskyn.

Jos Hugo pääsee kylään, kikulaiset asettavat Aurinkokivet vanhaan kivipaneeliin ja niistä ammennetuilla voimilla tuhoavat tulivuoren kraatterissa olevan lohkareen ja lähettävät pyörremyrskyn takaisin Skyllan luokse. Hugo juhlii voittoa Skyllasta kikulaisten kylässä ennen paluutaan Peikkometsään.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Aiheesta muualla
----------------

* *Hugo: The Quest for the Sunstones* MobyGamesissa (englanniksi)

Hugo

|  |  |
| --- | --- |
| **Klassikkopelit** | **PC**: *Hugo Classic • Hugo Viidakkoseikkailu • Hugo Talvipelit***PlayStation**: *Hugo • Hugo 2* |
| **Opetuspelit** | *Hugo Taikatammi • Hugo Taikamatka • Hugo Taikajuoma • Hugo Taikavuoristorata • Hugo ja meren eläimet • Hugo ja savannin sankarit • Hugo ja luonnonvoimat • Hugo avaruudessa* |
| **2000–2005** | *Hugo ja kadonneet jalokivet • Hugo: Musta timanttikuume • Hugo sammakkojahdissa • Hugo: Ilkeä peili • Hugo Bukkazoom! • Hugo Palloralli • Hugo Runamukka • Hugo: CannonCruise • Hugo Penguin Battle* |
| ***Agent Hugo*** | *Agent Hugo • Agent Hugo: RoboRumble • Agent Hugo: Lemoon Twist • Agent Hugo: Hula Holiday* |
| ***2009-2010*** | *Hugo: Peikkometsän taika • Hugo: Tornin arvoitus • Hugo: Ensimmäiset merkit* |
| **Mobiilipelit** | *Hugo Retro Mania • Hugo Troll Race • Hugo Troll Wars • Hugo World • Ronaldo & Hugo: Superstar Skaters • Hugo Troll Race 2* |
Avenue Victor-Hugo
**Avenue Victor-Hugo** on puistokatu Ranskan pääkaupungin Pariisin 16. arrondissementissa. Se on saanut nimensä kirjailija Victor Hugon mukaan. Hugo asui viimeiset vuotensa nimeään kantavan kadun osoitteessa numero 124 sijainneessa Hôtel Particulierissa ja kuoli siellä 22. toukokuuta 1885. 

Avenue Victor-Hugo on yksi Place Charles de Gaullelta säteittäin lähtevistä 12 leveästä puistokadusta. Se on toiseksi pisin Pariisin avenueista, ja katu on kuuluisa kauniista arkkitehtuuristaan. Kadun puolivälissä on Place Victor-Hugo, josta johtaa kymmenen katua eri suuntiin. Aukion vieressä on metroasema Victor Hugo. Avenue Victor-Hugo jatkuu Place Victor-Hugolta eteenpäin aina Place Tattegrainille asti. Puistokadun nimi oli alun perin Avenue de Saint-Cloud ja sen jälkeen Avenue d’Eylau, mutta se nimettiin vuonna 1881 Victor Hugon mukaan

Islannin suurlähetystö sijaitsee osoitteessa Avenue Victor-Hugo 52. Avenue Victor-Hugon ja Avenue Henri-Martinin risteyksessä on Hugon patsas.

Lähteet
-------

1. ↑  Avenue Victor-Hugo, 75016 Paris *Linternaute.com*. Viitattu 15.1.2020. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Famous Streets in Paris *ParisByM*.  Arkistoitu 30.1.2020. Viitattu 21.1.2020. (englanniksi)
3. 1 2  Place Charles de Gaulle in Paris *EU Tourings*. Viitattu 19.1.2020. (englanniksi)
4. ↑  Embassy of Iceland in Paris *Government of Iceland*. Viitattu 17.1.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Avenue Victor-Hugo** Wikimedia Commonsissa
**Me olemme viisi ystävää** on Jaakko Pyhälän ohjaama ja yhdessä Outi Nyytäjän kanssa käsikirjoittama komediallinen televisioelokuva vuodelta 1990. Sen pääosaa näyttelee Lasse Karkjärvi.

Juoni
-----

Nuori näyttelijämies on matkalla tätinsä hautajaisiin, mutta junamatkalla häneltä varastetaan kukkalaite, hautajaispuku ja rahat. Pahoinpidelty mies löytää itsensä mystisen kaunottaren luota ja rakastuu tähän. Naisen varsinainen rakastettu istuu tuomiotaan vankilassa, jota johtaa tätivainajan natsimainen leski.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Lasse Karkjärvi  | … |  Lasse
  |
|  Meri Pakarinen  | … |  Inkeri
  |
|  Harri Tirkkonen  | … |  Holger Kurppa
  |
|  Markku Peltola  | … |  Pertti
  |
|  Eeva-Liisa Haimelin  | … |  Raina
  |

Vastaanotto
-----------

Elokuva esitettiin Ylen Televisioteatterin Kunnon kino -sarjassa toukokuussa 1990. *Helsingin Sanomien* Jukka Kajavan mielestä Jaakko Pyhälä ohjaa paremmin elokuvaa kuin sen näyttelijöitä, joiden työ on hänestä epätasaista. Kajava näki mustavalkoisessa toteutuksessa yhtymäkohtia Jean-Luc Godardin varhaisiin elokuviin ja kirjoitti, että elokuva on heikoimmillaan rosoinen, parhaimmillaan vauhdikas, salahauska ja groteski.

1. 1 2  Kajava, Jukka: Me olemme viisi ystävää on salahauska ja musta komedia, jossa paha saa palkkansa.  *Helsingin Sanomat*, 31.05.1990, s. 65. Näköislehti (maksullinen).
Avia Ba.122 -koneita.
**Avia B.122** oli tšekkoslovakialainen taitolentokone.

Sen suunnitteli František Novotny. Kone oli kaksitasoinen. Sen siipirakenne oli puuta ja runko metalliputkea. Kone oli verhoiltu kankaalla.

Prototyypin rekisteri oli OK-AVI. 7-sylinterisellä Walter Castor -moottorilla varustetun koneen ensilento tapahtui keväällä 1934. Tšekkoslovakian ilmavoimat tilasivat 35 konetta ja Neuvostoliitto tilasi 15 kappaletta.

Vuonna 1936 tuli markkinoille parannettu versio, B.222. Siinä oli Avia Rk-17 -moottori. Sitä Tšekkoslovakian ilmavoimat tilasivat 35 kappaletta.

Saksan miehitettyä Tšekkoslovakian vuonna 1938 Luftwaffe otti 12 konetta käyttöönsä ja luovutti 12 Bulgarialle.

Tekniset tiedot
---------------

| Nimi | Ba.122 |
| --- | --- |
| Kärkiväli | 8,85 m |
| Pituus | 6,80 m |
| Korkeus | 2,90 m |
| Siipipinta-ala | 21,55 m² |
| Tyhjäpaino | 861 kg |
| Lentoonlähtöpaino | 1 081 kg |
| Voimalaite | Rk-17, 265 kW/355 hv |
| Huippunopeus | 270 km/h |
| Matkalentonopeus | 230 km/h |
| Lakikorkeus | 7 000 m |
| Lentomatka | 460 km |
| Miehistö | 1 |

Lähteet
-------

* Eden, Paul: *The encyclopedia of world aircraft*. Leicester: Aerospace publishing, 2002. ISBN 1856057054. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Eden 2002 s. 176
2. 1 2  Avia B.122 / Ba.122 / Bs.122 / B.222 / B.322 / Ba.422 *All-aero.com*. All-aero.  Arkistoitu 25.7.2021. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
Hellenistejä rituaaleissaan.
Nykyaikainen hellenistinen temppeli yksityisillä mailla Thessalonikissa.
**Hellenismi** (myös esimerkiksi **helleeninen pakanuus**, **kreikkalainen pakanuus**, **helleeninen polyteismi**, **helleeninen rekonstruktionismi**‎ tai **klassinen pakanuus**, kreik. Eλληνισμός, *Ellinismós* tai Eλληνική Εθνική Θρησκεία, *Ellinikí Ethnikí Thriskeía*) on antiikin Kreikan uskonnosta nykyajan maailmaan rekonstruoitu monijumalainen uuspakanallinen uskonto. Hellenismi on nykymuodossaan monimuotoinen uskonto, jossa perinteisiä kreikkalaisia jumalia voidaan palvoa perinteisin palvelumenoin tai heitä voidaan kunnioittaa uudemmilla tavoilla.

Perusta
-------

Pakanallisessa rekonstruktionalistisessa muodossa käsitykset mytologiasta, kosmologiasta ja teologiasta perustuvat Homeroksen, Hesiodoksen ja muiden antiikin kirjailijoiden teksteihin. Ritualistisen käytännön yksityiskohdat haetaan näiden teosten lisäksi myös antiikin uskontoa käsittelevistä tieteellisistä tutkimuksista. Uskontoon sulautetaan myös henkilökohtaista hengellistä kokemusta ja intuitiota.

Piirteitä
---------

Hellenismi on traditionalistinen uskonto ja teologisesti ja rituaalisesti konservatiivinen. Erityisiä kääntymisrituaaleja, initiaatioita tai vannottavia valoja ei hellenismissä ole. Myöskään pyhiä kirjoituksia ei ole. Hellenistiksi tullaan kunnioittamalla jumalia johdonmukaisesti ja uskollisesti perinteisten rukousten ja uhraamisen kautta. Helleenien tärkeimmät jumalat ovat samat olympolaiset jumalat kuin antiikin kreikkalaisillakin. Papiksi tai papittareksi yhteisö voi nostaa henkilön, joka tuntee uskonnon, sen historian ja rituaalimuodot sekä on omistautunut jumalille.

Hellenismin perustavanlaatuisin arvo on *eusebeia*, ‘hurskaus’. Se tarkoittaa syvälle juurtunutta omistautumista perinteisten helleenisten jumalten palvontaan sekä tätä omistautumista tukevia tekoja. Myös vieraanvaraisuus (*xenia*), itsekontrolli (*sophrosune*) ja kohtuullisuus (*metriotes*) ovat hellenismin arvoja.

Helleenit uhraavat jumalille aineellisia asioita kuten jyviä, hedelmiä, viiniä ja suitsukkeita. Harva helleeni uhraa eläimiä, vaikka muinaiset kreikkalaiset niin tekivätkin. Helleeneillä on omat juhlapäivänsä, jotka seuraavat jonkin muinaisen Kreikan kalenterin juhlapäiviä.

Hellenistien päätavoitteet ovat muinaisen Kreikan uskonnon, filosofian ja arvojen palauttaminen uudistetussa muodossa Kreikkaan sekä Kreikan ortodoksisen kirkon ylivallan vähentäminen.

Jäsenmäärä
----------

Vuonna 2005 liikkeen johtajat arvioivat liikkeellä olevan noin 2 000 aktiivista jäsentä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Campbell, Drew: Hellenismi Pakanaverkko. Viitattu 20.2.2019.
2. 1 2  Brunwasser, Matthew: Letter From Greece: The Gods Return to Olympus Archaeological Institute of America. Viitattu 20.2.2019.
*Biblia pauperum* noin vuodelta 1470
**Biblia pauperum** (lat. "Köyhien Raamattu") oli keskiajalla köyhille, lukutaidottomille ihmisille tarkoitettu kokoelma raamatullisia kuvia.

Ajatus raamatullisten kuvien kokoelmasta syntyi todennäköisesti 1200-luvun benediktiiniluostareissa, ja aluksi kirjat olivat käsin maalattuja. Alkuperäinen nimi olikin *biblia picta* eli kuvaraamattu. Varsinaiseksi köyhän kansan raamatuksi kirjatyyppi tuli vasta 1400-luvun alussa, kun Kaukoidässä kehitetty puupiirrosten painotekniikka opittiin myös Euroopassa. Laattamenetelmällä kuvia voitiin monistaa tehokkaasti suuria määriä. Köyhäinraamattujen täydennykseksi levitettiin myös kuvitettuja hartauskirjoja.

Köyhäinraamatut olivat yleisiä keskiajalla. Niiden sisältö ryhmiteltiin pedagogisin perustein yhdistelemällä Vanhan ja Uuden testamentin tapahtumia. Usein Vanhan testamentin kuvia liitettiin rinnastuksina Uuden testamentin kohtauksiin, molempien testamenttien vertailua kutsutaan typologiaksi. Nimitystä on käytetty myös keskiaikaisten kirkkojen seinien Raamatun kertomuksia esittävistä kalkkimaalauksista, 1400-luvun puupiirrokset olivat usein esikuvia varsinkin pohjoiseurooppalaisten kirkkojen kalkkimaalauksille.

Lähteet
-------

* Kämäräinen, Aki et al. (toim.): Suomen ja maailman taide - Hakemisto, Sanasto. WSOY, 1986. ISBN 951-0-10729-8

### Viitteet

1. 1 2  Kämäräinen et al 1986, s. 81–82
2. 1 2  *Fokus taide. Osa 2*, s. 540. Helsinki: Otava, 1974.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Biblia pauperum**.
* The Internet Biblia Pauperum
* Catholic Encyclopedia: Biblia pauperum
**Matti Lehtonen** (16. helmikuuta 1868 Tammela – 28. tammikuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen työnjohtaja joka perusti vuonna 1918 *Rauta- ja Metallivalimo Suomen* (nykyinen Iisalmessa toimiva Suomivalimo).

Lehtonen oli koneopista päästyään muutamia vuosia koti- ja ulkomaisilla laivoilla lämmittäjänä ja koneapulaisena. Hän oli sitten työssä viilarina aluksi Konetehdas Osbergilla Helsingissä ja sitten viiden vuoden ajan Hietalahden Sulkutelakalla, jossa hän oli sen jälkeen työnjohtajana 1899–1909. Vuonna 1909 Lehtonen perusti toiminimen M. Lehtonen Rauta- ja Metallitehdas ja hän piti tätä toiminimeä vuoteen 1912 saakka. Tämän jälkeen Lehtonen oli työnjohtajana Saariston Konepajalla Viipurissa, Helsingin rakennuskonttorin palveluksessa, Turun Vanutehtaalla ja työssä Kone- ja Siltarakennus Oy:ssä.

Lehtonen perusti Rauta-ja Metallivalimo Suomen Helsinkiin vuonna 1918 ja toimi sen johtajana kuolemaansa saakka 1939. Tilausvalimona toiminut yritys kasvoi ensimmäisen kymmenen toimintavuotensa aikana nopeasti sekä tuotannon että työntekijämäärän osalta. 1930-luvun lamavuosina yrityksen tuotanto laski kuitenkin jyrkästi mutta valimo selvisi kehittämänsä raitiovaunujen jarrupönkän eli jarrukengän avulla jota valmistettiin tilauksesta Helsingin kaupungin liikennelaitokselle. Näihin aikoihiin valimo siirtyi myös suurempiin tiloihin Vallilaan. Sotavuosina valimo valmisti kamiinoita, hevostenlänkiä, lamppujen pesiä ja autojen sylintereitä. Sotakorvausvuosina valmistettiin muun muassa junanvaununpyöriä.

1950-luvulta alkaen valimon päätuotteina olivat pitkään erilaiset kunnallistekniikan valimotuotteet, kuten kaivonkannet ja putkien osat. Valimo siirrettiin 1975 Helsingistä Iisalmeen jonne valmistuivt uudet, ajanmukaiset tuotantotilat. Helsingissä yhtiön toiminta päättyi 1978. Yhtiön johtajana oli tässä vaiheessa Matti Lehtosen pojanpoika Yrjö M. Lehtonen (s. 1930).

Valimoa on laajennettu Iisalmessa 14 kertaa. 1990-luvun alussa valimo luopui kunnallisteknisten laitteiden valmistuksesta ja keskittyi furaanihartsiteknologiaan ja keskiraskaisiin valuihin. Samalla kupoliuunisulatus korvattiin sähköuuneilla. Suomivalimon nykyinen tuotantokpasiteetti on noin 10 000 – 13 000 tonnia vuodessa. Suomivalimo oli 1980-luvun puolivälistä lähtien osa metalliteollisuuskonsernia johon kuuluivat JOT-Yhtiöt, Santasalo-JOT ja Componenta. Vuodesta 2016 Suomivalimon ovat omistaneet sen Componentalta ostaneet toimiva johto Olli Karhusen johdolla sekä valimoyrittäjä Antti Lehtonen ja hänen veljensä Heikki Lehtonen.

Lähteet
-------

1. ↑  Biografiasampo : Matti Lehtonen
2. ↑  Määttä, Vesa: Lehtonen, Matti. Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Studia Biographica 4. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997– (viitattu 11.8.2019)
3. 1 2  Kuolleita, Helsingin Sanomat, 31.01.1939, nro 29, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3  Suomivalimon historiaa : Suomivalimo on valanut 100 vuotta


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Kulapiirissä kulkeutunut mwalikäsivarsirengas.
**Kulapiiri** on Uuden-Guinean itäpuolisilla Tyynenmeren koralli- ja tulivuorisaarilla toimiva seremoniallinen vaihtojärjestelmä, jossa henkilöltä toiselle siirretään seremoniallisia arvoesineitä. Kulapiirin tärkeimmän alueen muodostavat Trobriandsaaret, Woodlarksaari ja D'Entrecasteaux'nsaaret, mutta siihen kuuluu myös syrjäisempiä saaria. Kulapiirin rinnalla toimii laajempi vaihtoverkosto, jonka kautta kulkeutuu saarelta toiselle jokapäiväisiä tarvikkeita, kuten esimerkiksi kiviä, kotilonkuoria ja betelpähkinöitä.

Kulapiirin synty
----------------

Kulapiirin tarkkaa ikää ei tiedetä, mutta se on mahdollisesti jopa 500 vuotta vanha. Kulapiirin on arveltu syntyneen päivittäiskäyttöön tarvittujen tavaroiden vaihtotarpeesta, jonka rinnalle kehittyi sittemmin vaihtojärjestelmä arvoesineille, jotka olivat ystävyyden tai arvovallan symboleja. Koska sodankäynti eri ryhmien välillä oli aiemmin yleistä, kulapiiri tarjosi mahdollisuuden tarvikkeiden hankintaan muilta ryhmiltä vaikka näiden välillä olisikin vihamielisyyksiä. Kulapiiriä tutki ensimmäisenä puolalais-englantilainen antropologi Bronisław Malinowski vuosina 1915–1918.

Kulapiiri
---------

Kulapiirissa henkilöiden kesken vaihdetaan kahdenlaisia arvoesineitä. Soulava- eli bagiesineet ovat pitkiä lävistetyistä ja hiotuista *Spondylus*-kotilon kuorista valmistettuja koruja. Mwaliesineet ovat keilakotiloista valmistettuja käsivarsirenkaita. Soulavaesineitä vaihdetaan kulapiirissä mwaliesineisiin ja päinvastoin. Soulavaesineet liikkuvat kulapiirissä myötä- ja mwaliesineet vastapäivään. Vaihtokaupassa saadut esineet luovutetaan edelleen jollekin toiselle ryhmälle. Kulapiirissä liikkuvia koruja ei koskaan pueta päälle, mutta ne ovat silti haltijalleen maineen ja arvoaseman symboleja. Joskus kulapiirissä kiertävä esine saattaa palata lähtöpaikkaansa vuosikymmenten kierron jälkeen. Kauan kiertäneet esineet ovat arvokkaampia kuin vähän aikaa kiertäneet. Lisäksi arvostettiin myös esineen laatua. Vaihtokauppaa keskenään tekevät henkilöt saattavat pysyä samoina koko elinikänsä. 

Jos kulapiirin jäsenet eivät olleet samalla saarella, piti tehdä kulamatka. Kulamatkoihin käytetään erityisesti näille matkoille suunniteltuja koristeltuja kanootteja. Kanoottien rakentamiseen, vesillelaskuun ja niillä purjehtimiseen liittyy erilaisia riittejä. Ne myös suojellaan pahoja henkiä ja avomeren vaaroja vastaan erilaisilla seremonioilla ja loitsuilla, joilla on tarkoitus myös saada hyvää onnea kulavaihdossa. Kulakanootissa on tavallisesti tilaa 7–14 henkilölle. Perinteisesti kulamatka tehtiin paikallisen päällikön johdolla ja mukana oli miehiä yhdestä tai useammasta kylästä.

Lähteet
-------

* Göran Burenhult: *Nykyiset alkuperäiskansat – Ihmisen suku 5*. Weldon Owen Pty Limited ja Bra Böcker AB, 1994. ISBN 951-0-18783-6.
* Susan Kennedy: *Cultural Atlas of Australia, New Zealand and The Pacfic*. Andromeda Oxford, 1996. ISBN 0-8160-3083-9. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Burenhult 1994, s. 110
2. 1 2 3 4  Burenhult 1994, s. 111
3. 1 2 3 4  Kennedy 1996, s. 90
4. 1 2  Kennedy 1996, s. 89
**Gołdapin piirikunta** (puol. *powiat gołdapski*) on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 26 689. Piirikunta on jaettu kolmeen maalaiskuntaan, jotka ovat Banie Mazurskie, Dubeninki sekä Gołdap ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; hallintokeskus Gołdap.

Gołdapin piirikunta syntyi, kun Puolan hallintouudistuksen 1999 yhteydessä luodun Gołdapin-Oleckon piirikunnan alue jaettiin 31. joulukuuta 2001 kahtia nykyisille Gołdapin ja Oleckon piirikunnille.

Gołdapin piirikunnalla on Puolan sisällä yhteistä rajaa Suwałkin, Oleckon, Giżyckon ja Węgorzewon piirikuntien kanssa. Se rajoittuu myös pohjoisessa Venäjän Kaliningradin alueen kanssa.

Gołdapin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 9,5 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Warmia-Masurian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna.

Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Gołdapin piirikunnassa arvioitiin olevan 26 689 asukasta, joista 50,4 prosenttia naispuolisia ja 49,6 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 27 565 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 22 145 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 19 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,5 prosenttia ja eläkeikäisten 19,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,6 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 254 lasta. Väestönlaskennassa 2011 puolalaisten lisäksi ainoa vähintään prosentin väestöstä muodostava ryhmä olivat ukrainalaiset, joita oli yhteensä 586 eli 2,1 prosenttia piirikunnan koko väestöstä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Powiat gołdapski w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 12.10.2020. (puolaksi)
2. ↑  Marzanna Wardziejewska - starosta kadencji 2018-2023 w: powiat gołdapski *PortalSamorządowy*. Viitattu 12.10.2020. (puolaksi)
3. ↑  Territorial units (Territorial units layout-pudotusvalikosta valittaessa vaihtoehto "Administrative units", sitten alle avautuvasta luettelosta kohta "Warmińsko-Mazurskie") Puolan tilastokeskus. Viitattu 12.10.2020. (puolaksi, englanniksi)
4. 1 2  Poviat Gołdap *EGO Country Virtual Guide*. Viitattu 12.10.2020. (liettuaksi, venäjäksi, saksaksi, englanniksi)
5. ↑  Historia Oleckon piirikunta. Viitattu 12.10.2020. (puolaksi)
6. 1 2  Mniejszości narodowe i etniczne oraz społeczność posługująca się językiem kaszubskim wg powiatów w 2011 r. Puolan sisäministeriö.  Arkistoitu 19.6.2021. Viitattu 12.10.2020. (puolaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Warmia-Masurian piirikunnat |
| --- |
|  |
| Kaupunkipiirikunnat | 
* Olsztyn (hallintokeskus)
* Elbląg

 |
|  |
| Piirikunnat | 
* Bartoszyce
* Braniewo
* Działdowo
* Elbląg
* Ełk
* Giżycko
* Gołdap
* Iława
* Kętrzyn
* Lidzbark
* Mrągowo
* Nidzica
* Nowe Miasto
* Olecko
* Olsztyn
* Ostróda
* Pisz
* Szczytno
* Węgorzewo

 |

 |
Teflonia käytetään muun muassa pannujen pinnoitteena.
**Polytetrafluorieteeni** (IUPACin lyhenne PTFE) on polymeeri, jossa hiiliketjuun on liittynyt fluoriatomeja. Sitä kutsutaan usein kauppanimellä **Teflon**.

Teflon oli alun perin DuPont-yhtiön kauppanimi vuonna 1938 patentoimalleen polytetrafluorieteenille. Polytetrafluorieteenin muita kauppanimiä ovat *Fluon* ja *Hostaflon*. 

PTFE
PTFE-molekyyliketju
Polytetrafluorieteeniä valmistetaan polymeroimalla tetrafluorieteeniä: Teflonin kitkakerroin itseään ja terästä vasten on 0,05–0,1, joka on kolmanneksi pienin tunnetuista materiaaleista BAMin ja timantin jälkeen.

PTFE:n sulamispiste on 327 °C, minkä vuoksi sitä käytetään paistinpannujen pinnoitteena. Sitä käytetään myös esimerkiksi kemikaalien säilytykseen ja putkistoissa, koska se ei reagoi herkästi. Pintojen pinnoittaminen teflonilla on haastavaa, koska se tarttuu vaikeasti muihin materiaaleihin. Pinnoittaminen tapahtuu yleensä sintraamalla teflonpulveri kiinni pintaan.

Historiaa
---------

Teflon keksittiin sattumalta vuonna 1938. DuPont-yhtiön tutkija Roy J. Plunkett työskenteli etsien uusia jäähdytysaineita, ja pumppasi fluoripitoista kaasua kaasupulloon. Hämmästyksekseen hän huomasi, että venttiiliä avattaessa mitään ei tullut ulos. Hän leikkasi pullon auki ja totesi korkeapaineisen kaasun muuttuneen vaaleaksi jauhemaiseksi aineeksi. Kaasupullon rauta oli toiminut katalyyttinä. Kolme vuotta kestäneen tutkimuksen jälkeen DuPont patentoi aineen 1941 ja rekisteröi Teflon-kauppanimen 1944.

Teflonia valmistettiin ensimmäisen kerran 1938 ja sen ensimmäinen merkittävä käyttökohde oli uraaniheksafluoridin säilytys Yhdysvaltain Manhattan-projektin yhteydessä. Teflonia tuli myyntiin 1946. Teflonia luullaan tästä huolimatta toisinaan NASA:n Apollo-kuuohjelman sivutuotteeksi.

Katso myös
----------

* Perfluorioktaanihappo

Lähteet
-------

1. ↑  Fluoroplastic Comparison – Typical Properties (Arkistoitu – Internet Archive).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Polytetrafluorieteeni** Wikimedia Commonsissa
**Romane Miradoli** (s. 10. maaliskuuta 1994 Bonneville) on ranskalainen alppihiihtäjä. Hän kilpailee suurpujottelussa, supersuurpujottelussa ja syöksylaskussa.

Miradoli debytoi alppihiihdon maailmancupissa joulukuussa 2012 Sankt Moritzin superalppiyhdistetyssä. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti tammikuussa 2014 Altenmarkt-Zauchenseen superalppiyhdistetystä oltuaan 24:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Banskon alppiyhdistetyssä maaliskuussa 2015. Hän oli viides La Thuilen supersuurpujottelussa helmikuussa 2016. Toisen kerran hän saavutti saman sijoituksen Cortina d’Ampezzon syöksylaskussa tammikuussa 2019 ja kolmannen kerran Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelussa tammikuussa 2019. Ensimmäisen palkintosijansa – ja voittonsa – hän saavutti Lenzerheiden supersuurpujottelussa maaliskuussa 2022. Joulukuissa 2022 hän sijoittui Sankt Moritzin supersuurpujottelussa kolmanneksi.

Miradoli saavutti nuorten MM-kilpailuissa pronssia suurpujottelussa ja syöksylaskussa vuonna 2013 sekä hopeaa superalppiyhdistetyssä vuonna 2015. Ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan St. Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä 16:nneksi sekä syöksylaskussa 31:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui syöksylaskussa 18:nneksi ja supersuurpujottelussa 19:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui supersuurpujottelussa 17:nneksi, syöksylaskussa 20:nneksi ja suurpujottelussa 25:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli supersuurpujottelussa yhdestoista ja syöksylaskussa kolmastoista. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui syöksylaskussa 15:nneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Romane Miradoli Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Catharina Marianne Laxén** (o.s. **Örn**; s. 9. kesäkuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tasa-arvovaikuttaja. Hän on ollut feministinen rauhanaktivisti aina 1970-luvulta alkaen. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden maisteri (sosiaalipolitiikka ja kansantaloustiede).

Toimiessaan tasa-arvoasiain neuvottelukunnassa erikoistutkijana Laxén sai vuonna 1990 Tupolevin veljeksiksi itseään kutsuneilta työmarkkinajohtajilta ns. kikkelikortin, jonka hän julkaisi. Laxén muutti ainakin osittain tapauksen takia yli 10 vuodeksi pois Suomesta muihin pohjoismaisiin tasa-arvotehtäviin. Laxén oli 29 vuoden ajan SDP:n jäsen. Hän erosi puolueesta vuonna 1994. Laxén oli kannattanut presidentinvaaleissa ensin Eeva Kuuskoskea ja myöhemmin Elisabeth Rehniä. Vuonna 2015 hän allekirjoitti Paavo Väyrysen kansalaisaloitteen, joka koski Suomen ehdotettua eroamista EMUsta.  Laxén oli Helsingin kaupungin tasa-arvotoimikunnan puheenjohtaja vuosina 2012–2017.

Marianne Laxén oli avioliitossa pääsihteeri Kaj Laxénin (1943–2021) kanssa vuoteen 1980 saakka. Heille syntyi 1970-luvulla kolme lasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Marianne Laxén *Kvinna till kvinna*. Viitattu 25.4.2012. (ruotsiksi)[vanhentunut linkki]
2. 1 2  Keränen, Tiina: Suomi-feminismin pioneeri.  *Helsingin Sanomat*, 1.4.2012, s. C 10. Helsinki:  Sanoma News. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.8.2021.
3. ↑  Pentikäinen, Mikael: MIKSI?: Miksi eroatte Sdp:stä, Marianne Laxén? *Helsingin Sanomat*.  18.2.1994. Viitattu 14.8.2019.
4. ↑
5. ↑  Krantz, Mari-Ann – Zandén, Margareta: Nekrolog: Kaj Laxén.  *Hufvudstadsbladet*, 8.8.2021, s. 33.

Aiheesta muualla
----------------

* Railo, Erkka: / Laxén, Marianne (1945–). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu*.  19.12.2013. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Ylen Elävä arkisto: Kikkelikortti kirvoitti keskustelua tasa-arvon tilasta Suomessa
* Obalans mellan könen oroar. (Arkistoitu – Internet Archive) *Hufvudstadsbladet* 9.6.2015.
* Laxén, Marianne hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |