recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Olga Erika Lavonius**, o. s. *Simelius* (4. huhtikuuta 1876 Haukipudas – 16. marraskuuta 1948 Tampere) oli suomalainen lyseon lehtori ja suomentaja.

Lavoniuksen vanhemmat olivat nimismies Jaakko Simelius ja Matilda Amanda Slottsberg. Hän pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella Tampereen tyttökoulusta vuonna 1900 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1904 ja maisteriksi 1907. Lavonius opiskeli Wolfenbüttelin opettajaseminaarissa 1893–1894 ja teki opintomatkoja muun muassa Pariisiin ja Jenaan. 

Lavonius toimi Tampereen kauppakoulussa kieltenopettajana 1896–1902 sekä Tampereen suomalaisessa yhteiskoulussa saksan- ja ranskankielen opettajana 1902–1908 ja koulun johtajana 1906–1908. Hän oli sen jälkeen Tampereen klassillisessa lyseossa uusien kielten kollegana, sittemmin vanhempana lehtorina 1908–1916.

Lavonius oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1920–1922 ja 1926–1930. Hän oli Näsijärvellä vuonna 1929 uponneen höyrylaiva *Kurun* avustustoimikunnan, sittemmin säätiön johtokunnan puheenjohtajana.

Olga Lavonius oli naimisissa vuodesta 1908 insinööri, vuorineuvos Magnus Lavoniuksen kanssa.

Teoksia
-------

* *Katsaus Tampereen suomalaisen yhteiskoulun toimintaan vuosina 1895-1920*  teoksessa *Tampereen suomalainen yhteiskoulu. Kertomus lukuvuodesta 1919-1920*. Tampere 1920

Suomennoksia
------------

* Jules Verne : *Begumin viisisataa miljoonaa* :seikkailuromaani jättiläiskilpailusta ; kuv. L. Benet ; ranskank. suom. Olga Lavonius. Kariston nuorisonkirjoja 28. Karisto 1921, 2. painos 1939, 3. tark. painos 1969, 4. tark. painos 1979 (alkuteos *Les cinq cents millions de la Bégum*)
* Henry Bordeaux : *Kiireinen kihlaus* ; ranskankielestä suom. Olga Lavonius. Karisto 1927 (alkuteos *La jeune fille aux oiseaux*)

Lähteet
-------

* Fennica

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1900, matrikkelinumero 27006


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Bennettinpuukenguru** (*Dendrolagus bennettianus*) on puukengurulaji, joka asuu Australiassa.

Kuvaus
------

Bennettinpuukenguru on suuri puukengurulaji, jolla on pitkä ja tuuhea häntä. Niillä on lyhyet ja pyöristetyt korvat. Eläimen kuono ja otsa ovat harmaita ja kädet ja jalat ovat mustia. Muihin kenguruihin verrattuna niillä on lyhyemmät takaraajat ja pidemmät eturaajat. Eläin on tummanruskea yläpuolelta, kun taas leuka, kurkku ja kengurun alavatsat ovat vaaleampia. Yleensä ne elävät 15–20 vuotta luonnossa ja niiden tiedetään elävän yli 20 vuotta vankeudessa. Niiden ruumiin pituus on 69–76 senttimetriä ja hännän pituus on 74–84 senttimetriä. Urokset painavat yleensä 13 kilogrammaa ja naaraat 10 kilogrammaa.

Ravinto
-------

Bennettinpuukenguru on kasvinsyöjä. Ne syövät puunlehtiä, erityisesti Ganophyllumin, Aidian, liuska-aralioiden, pisonioiden ja sarvisaniaisten lehtiä. Lisäksi ne voivat myös syödä hedelmiä.

Elinalue
--------

Bennettinpuukenguru elää sekä vuoristoalueilla että trooppisissa sademetsissä Queenslandissa Cooktownin eteläpuolelta Daintreejoen pohjoispuolelle. Se asuu lähes kokonaan laajan sademetsän puiden lähellä.

Lisääntyminen
-------------

Kuten muilla kenguruilla, näidenkin lisääntymisnopeus on hidas. Bennettinpuukenguru viettää noin kahdeksan kuukautta emonsa pussissa ja pysyy lähellä emoa noin kahden vuoden ajan. Naaraat pystyvät lisääntymään vasta kun ne täyttävät kaksi vuotta.

Uhat
----

Lajin luonnollisia saalistajia ovat pythonkäärmeet ja dingot.

Lähteet
-------

1. ↑  *Dendrolagus bennettianus* *IUCN Red List of Threatened Species*. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org.  (englanniksi)
2. ↑  Bennett's Tree Kangaroo *Iucnredlist.org*. Viitattu 18.1.2019. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Bennett's Tree Kangaroo *Tenkile.com*.  Arkistoitu 19.1.2019. Viitattu 18.1.2019. (englanniksi)
4. 1 2 3  Bennett's tree kangaroo *Animalio.bio*. Viitattu 18.1.2019. (englanniksi)
5. 1 2 3 4  Bennett's Tree Kangaroo *Museumvictoria.com*.  Arkistoitu 19.1.2019. Viitattu 18.1.2019. (englanniksi)

Bennettinpuukenguru, piirros vuodelta 1911.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q209132
* Wikispecies: Dendrolagus bennettianus
* ADW: Dendrolagus\_bennettianus
* AFD: Dendrolagus\_bennettianus
* ARKive: dendrolagus-bennettianus
* CoL: 34QBP
* EoL: 325811
* GBIF: 2440210
* iNaturalist: 42915
* IRMNG: 10764815
* ITIS: 552707
* IUCN: 6426
* MSW: 11000201
* NCBI: 168239

 |

 |
**Aino Margareta Paasonen** (4. marraskuuta 1902 Mäntyharju – 11. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Aino Paasosen vanhemmat olivat räätälimestari Juho Paasonen ja Amalia Paasonen. Hän aloitti näyttelijänä ensin Oulun Teatterissa 1923–1924 ja Lahden Teatterissa 1924–1925 ja oli sitten näyttelijänä Turun Työväen Teatterissa vuosina 1925–1929 ja sen jälkeen toista vuotta Turun Teatterissa. Hän teki apurahojen turvin vuonna 1928 opintomatkan Pariisiin. Paasonen joutui sairauden vuoksi olemaan vuodesta 1930 lähtien neljän vuoden ajan kokonaan pois teatterityöstä ja myöhemmin hän esiintyi enää vierailunäytöksissä. Hän kuoli tammikuussa 1938 Suomen Punaisen ristin sairaalassa Helsingissä.

Aino Paasonen oli naimisissa 1927–1934 jääkärimajuri Harry Gustafsson-Gusterin kanssa ja vuodesta 1935 kirjastonhoitaja ja kirjallisuudentutkija Niilo Paavo Virtasen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aino Paasonen kuollut, Helsingin Sanomat, 14.01.1938, nro 12, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 13.01.1938, nro 11, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2  Aino Paasonen, Lahti, 15.01.1938, nro 6, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2  Aino Paasonen, Työväen näyttämötaide : Suomen työväen näyttämöiden liiton äänenkannattaja, 01.01.1938, nro 1, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. 1 2  Kuka kukin on 1954 : Niilo Paavo Virtanen
**Lähioikeudet** eli **tekijänoikeuden lähioikeudet** ovat tekijänoikeutta lähellä olevia oikeuksia, joista säädetään Suomen tekijänoikeuslain 5. luvussa. Niillä suojataan esittäviä taiteilijoita ja heidän esityksiään, äänitetuottajia ja kuvatallenteen tuottajia, luetteloiden valmistajia, radio- ja televisioyrityksiä ja valokuvaajia. Tällaisia lähioikeuksia kutsutaan joskus myös naapurioikeuksiksi.

Lähioikeussuoja ei sulje pois varsinaista tekijänoikeussuojaa, jos kyse on teoksesta. 

Luettelo, taulukko ja tietokanta voivat saada varsinaista tekijänoikeussuojaa suppeampaa **luettelosuojaa**, joka on kansallinen suojamuoto. Luettelon suoja on voimassa 15 vuotta työn valmistumisesta tai kun on kulunut 15 vuotta työn saattamisesta yleisön saataville.

Valokuvaajan tuotoksia ja kopioita suojaa lähioikeus mahdollisen tekijänoikeuden lisäksi. Muita lähioikeuden piiriin kuuluvia ovat esimerkiksi videointi teatteriesityksestä, ääninauhoitus konsertista, äänitallenteiden tuotanto ja julkaisu, kuvatallenteen tuotanto ja julkaisu sekä radio- ja televisiotoiminta. Näiden oikeuksien suoja-ajat lasketaan esitys-, tallentamis-, julkaisemis-, lähetys- tai valmistamisvuodesta. Esitys ja julkaisematon tallennettu teos saa tekijänoikeussuojaa 50 vuoden ajaksi. Julkaistulla ja valmistetulla teoksella suoja-aika on 70 vuotta.*lähde?*

Euroopan parlamentti ja komissio päättivät vuonna 2011 pidentää esittäjien ja äänitetuottajien lähioikeuksien suojan 70 vuoteen. Direktiivi oli toteutettava kansallisessa lainsäädännössä vuoteen 2014 mennessä. Suomen tekijänoikeussäädökset yhteensovitettiin Euroopan parlamentin ja neuvoston antamien direktiivien kanssa vuonna 2013 hyväksytyillä laeilla.

Katso myös
----------

* Tekijänoikeus
* Tekijänoikeus Suomessa
* Tekijänoikeuslainsäädännön historia

Lähteet
-------

1. ↑  Tekijänoikeuslaki (8.7.1961/404) *Valtion säädöstietopankki Finlex*. Helsinki:  Edita.  Arkistoitu 7.2.2006. Viitattu 9.9.2005.
2. ↑  Kristiina Harenko, Valtteri Niiranen ja Pekka Tarkela: *Tekijänoikeus: kommentaari ja käsikirja*, s. 663. Helsinki: WSOYpro, 2006. ISBN 951-670-080-2.
3. ↑  luettelon ja tietokannan suoja *tieteentermipankki.fi*. Viitattu 3.4.2023.
4. ↑  Saako taulukon tai tilaston kopioida vapaasti? *jkorpela.fi*. Viitattu 3.4.2023.
5. ↑  Term protection Ec.europa.eu (englanniksi)
6. ↑  Musicians Copyright Extension, Guardian.co.uk (englanniksi)
7. ↑  Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/29/EY)
8. ↑  Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/116/EY)
9. ↑  Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2012/28/EU

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lähioikeudet** Wikimedia Commonsissa

* Tekijänoikeuden perusteita (Arkistoitu – Internet Archive) Opetus- ja kulttuuriministeriö
**Aleksandr Mihailovitš Butlerov** (ven. Алекса́ндр Миха́йлович Бу́тлеров; 6. syyskuuta 1828 Tšistopol, Venäjän keisarikunta – 17. elokuuta 1886 Butlerovka, Venäjä) oli venäläinen kemisti, joka edisti kemian rakenteiden ymmärrystä erityisesti tautomeriaan liittyen.

Ura
---

Vuonna 1849 Kazanin yliopistoon liittynyt Butlerov omaksui ranskalaisten kemistien Auguste Laurentin ja Charles Frédéric Gerhardtin teoriat ja työskenteli uusien menetelmien parissa tunnettujen yhdisteiden syntetisoimiseksi sekä täysin uusien synteesien parissa. Butlerovista tuli Kazanin yliopiston apulaisprofessori vuonna 1851 ja Pietarin yliopiston professori vuonna 1868.

Vuonna 1861 Butlerov esitti käsityksensä kemiallisesta rakenteesta: molekyylin kemiallinen luonne määräytyy atomien lukumäärän ja tyypin lisäksi myös niiden rakenteen mukaan. Kahdella tai useammalla yhdisteellä voi olla sama alkuainekoostumus, mutta erilaiset ominaisuudet. Hän ennakoi ja osoitti isomeerien olemassaolon. Butlerov julkaisi tärkeitä tutkimuksia alifaattisista hiilivedyistä ja alkoholeista, tutki perin pohjin hiilivetyjen ja niiden derivaattien isomeria-suhteita. Näillä tutkimuksilla oli perustava merkitys orgaanisten aineitten sisäisestä koostumuksesta tehdyille teorioille. Vuonna 1866 hän syntetisoi isobutaanin. Kaksi vuotta myöhemmin hän havaitsi, että tyydyttymättömät orgaaniset yhdisteet sisältävät useita sidoksia.

Hiiliyhdistysten systematiikan Butlerov on esittänyt teoksessaan *Lehrbuch der organischen Chemie*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Butlerov, Aleksandr Mihailovitš *Encyclopedia Britannica*.  2021. Viitattu 9.11.2021.
2. 1 2 3  Butlerov, Aleksandr Mihailovitš *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 9.11.2021.
3. ↑  Butlerov, Aleksandr Mihailovitš *Nordisk familjebok*.  1905. Viitattu 9.11.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
	+ 2
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Venäjä
	+ 2

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Jean-Baptiste de La Salle** (30. huhtikuuta 1651 Reims, Ranska – 7. huhtikuuta 1719 Rouen, Ranska) oli ranskalainen roomalaiskatolinen pappi ja kasvattaja. Hän perusti ensimmäiset opettajien koulutuslaitokset ja normaalikoulut opettajaharjoitteluun. Häntä on kutsuttu modernin pedagogiikan isäksi.

Elämä
-----

Aatelissyntyinen La Salle oli rikkaan lakimiehen poika, joka sai isänsä vaikutusvallan ansiosta jo varhain kaniikin viran katedraalissa. Hän perusti sinne koulun, jossa köyhille lapsille annettiin ilmaista alkeisopetusta. La Sallen toiminta laajeni pian, ja hänen ympärilleen kerääntyi joukko innokkaita avustajia, ja hän päätti luopua virasta ja omistautua kokonaan kasvatukselle. Hänen avustajansa järjestäytyivät yhteisöksi, joka vähitellen levittäytyi ympäri Ranskaa. La Salle perusti myös sisäoppilaitoksia keskiluokkaisille pojille. Roueniin perustettiin ensimmäinen opettajien koulutuslaitos, Collège de Saint-Yon. Vuonna 1725, kuusi vuotta perustajan kuoleman jälkeen, paavi tunnusti La Sallen maallikkoyhteisön virallisella nimellä "kristillisten koulujen veljet" (lat. *Fratres Scholarum Christianarum*; tunnetaan myös nimllä "ignoranttiveljet", ransk. *Frères ignorantins*, ja De La Salle -veljet). Järjestön jäsenet vannoivat tavanomaiset luostarilupaukset, mutta eivät pyrkineet pappeuteen. Ensimmäisen sadan vuoden aikana järjestön toiminta rajoittui pääasiassa Ranskaan, mutta 1800-luvulla se levisi useimpiin Länsi-Euroopan maihin, ja se on ollut huomattavan menestyksekäs myös Yhdysvalloissa.

Katolinen kirkko julisti Jean-Baptiste de La Sallen pyhimykseksi vuonna 1900. Hänen kirjoituksiinsa kuuluvat *Les Devoirs d’un chrétien* (1703; "Kristityn velvollisuudet"), *Méditations* (1730–1731) ja *La Conduite des écoles chrétiennes* (1720; "Kristillisten koulujen johtaminen").

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jean-Baptiste de La Salle *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 9.9.2022.
2. 1 2 3  Ignoranttiveljet *Tietosanakirja*.  1909–1922. Viitattu 9.9.2022.
3. 1 2 3  St. John Baptist de la Salle *The Catholic Encyclopedia*.  1910. Viitattu 9.9.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Rutapohjan kanava** sijaitsee Leivonmäellä Rutajärvestä Päijänteen Rutalahteen laskevan ja se muodostaa Rutajärven luusuasta alkavan Rutajoen alkuosan. Kanava on 386 metriä pitkä ja se kaivettiin vuosina 1850–1853. Kanava oikaisi ja syvensi Rutajärvestä alkanutta Rutajokea ja samalla se alensi Rutajärven vedenpintaa noin kaksi metriä. Järven pintaa alennettiin vielä 1,5 metriä vuosina 1890–1894 ilmeisesti perkaamalla kanavaa syvemmäksi. Kanavan avulla haluttiin myös helpottaa puutavaran uittoa Päijänteelle ja samassa yhteydessä myös Rutajoella tehtiin perkaustöitä ja sen varrelle rakennettiin uittokouruja. Puutavaran uitto Rutapohjan kanavan ja Rutajoen kautta jatkui aina 1950-luvun alkuun saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  *Pieni Tietosanakirja, osa III (Masku - Sanomalehti)*. hakusana Rutalahti. Otava, 1925–1928. Teoksen verkkoversio (viitattu 23.3.2023).
2. ↑  Hurskainen, Tarmo: Rutapohjan uittokanava *kanaler.arnholm.nu*.  2006. Viitattu 23.3.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Rutalahden kylän sivut: Rutajoen historiaa
Poika ja arpakapula vuodelta 1876.
**Arpakapula** (ruots. *budkavle*) oli aiemmin Ruotsissa ja Suomessa viestin viemiseen tarkoitettu sauva, jota kuljetettiin talosta taloon. Se on tietyillä merkeillä varustettu puupalikka, jonka ympäri lähettämisellä vanhoina aikoina Ruotsissa kutsuttiin käräjille ja sotaan. Arpakapulan kuljettamisesta mainitaan jo maanlaissa. Arpakapulalla kutsuttiin vielä 1900-luvun alkuvuosina paikoitellen sammutusväkeä metsäpaloihin. Se mainittiinkin yleisessä laissa. Vastaavanlaista viestintävälinettä käytettiin muissakin Pohjoismaissa ja Skotlannissa (gaeliksi *crann tara*).

Säännökset
----------

Kulovalkean sammuttamista ja muita luvallisia tarkoituksia varten oli sallittua lähettää sana rahvaan koollekutsumiseksi. Tähän tarkoitukseen käytettiin ennen erityistä merkittyä sauvaa, jota kukin talo oli velvollinen viemään eteenpäin, ja tästä johtui nimi *arpakapula*.

Viesti oli joko suullinen tai kirjallinen, ja viestissä oli ilmoitettava:

* asia, jonka vuoksi oli kokoonnuttava,
* aika, milloin se laitettiin liikkeelle,
* paikka, johon se lähetettiin ja
* paikka, johon sen tuli pysähtyä.

Oikeutettuja arpakapulan lähettämiseen olivat ensisijaisesti kuntien viranomaiset mutta myös yksityiset. Arpakapulan lähettämisestä oli ilmoitettava kruununpalvelijalle pikaisesti.

Arpakapulaa oli kuljetettava joutuisasti. Jos joku laiminlöi arpakapulan kuljettamisen tai ei noudattanut arpakapulan kutsua tai oli tottelematon sammutustyön johtajaa vastaan, oli rangaistuksena sakkoa. Aiheettomasta arpakapulan lähettämisestä tai arpakapulan lähettämisestä sellaisessa asiassa, jossa sitä ei ollut lupa panna liikkeelle, rangaistiin myös sakolla.

Katso myös
----------

* Kylänkapula
* Oltermanninsauva

Lähteet
-------

### Kirjallisuusviitteet

1. ↑  Tietosanakirja osa 1, Tietosanakirja-Osakeyhtiö. 1909 (Runeberg.org)
2. 1 2 3  Hakkila, Esko (toim.): "Arpakapula", *Lakiasiain käsikirja*, s. 40. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Metsälaki Suomen Suuriruhtinanmaalle (3.9.1886/29), 30 §.  
Asetus metsästyksestä (20.10.1898/45), § 26.   
Rikoslaki (38/1889), 44. luvun 23–24 §.  
44. luku 23 § (1. mom.) Joka laittomasti jättää kuljettamatta arpakapulan, joka on pantu liikkeelle miehistön kokoamista varten metsävalkean sammuttamiseen, taikka joka ei sellaista kutsumista mitä pikimmin noudata, taikka ei tottele sammutustyön johtajaa, taikka luopuu sammutuksesta ennen kuin lupa on annettu, rangaistakoon enintään viidenkymmenen markan sakolla. (2. mom.) Sama olkoon laki, jos joku laittomasti jättää kuljettamatta arpakapulan, joka muussa luvallisessa asiassa on liikkeelle pantu.  
44. luku 24 §. Joka panee liikkeelle arpakapulan tarpeettomasti taikka semmoisessa asiassa, jossa arpakapulaa ei saa lähettää; vetäköön sakkoa vähintään kaksikymmentä ja enintään viisisataa markkaa.
**Ilmari Johannes Karhu** (15. joulukuuta 1897 Lumivaara – 22. lokakuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri ja toimitusjohtaja.

Elämäkerta
----------

Karhu valmistui Kadettikoulusta 1921 ja yleisesikuntaupseeriksi Sotakorkeakoulusta 1926 sekä teki opintomatkoja Ranskaan 1920- ja 1930-luvuilla. Puolustusvoimissa hän palveli nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä 1919-1923 ja esikuntaupseerina pääesikunnassa 1926-1930. Hän opetti Sotakorkeakoulussa 1930-1934 ja toimi sotilasasiamiehenä Ranskassa ja Belgiassa 1934-1938. Jääkäripataljoona 1:tä hän komensi 1938-1939. 

Karhu oli talvisodassa JR 15:n komentaja 1939-1940 ja välirauhan aikaan 5. prikaatin komentaja 1940-1941. Jatkosodassa hän oli 5. divisioonan komentaja Aunuksen suunnassa 1941–1942. Aunuksen ryhmän esikuntapäällikkönä hän toimi 1942-1944. Jatkosodan jälkeen lokakuusta 1944 alkaen hän toimi pääesikunnan ja liittoutuneiden valvontakomission yhteysosaston päällikkönä 1944-1946. Päämajamestarina ja yleisesikunnan päällikkönä hän toimi 1946. Vuonna 1948 hän komensi 3. divisioonaa. Sotakorkeakoulun johtajana hän toimi 1948–1955.

Reserviin siirryttyään hän toimi Metalliteollisuudenharjoittajain liiton toimitusjohtajana 1955–1963 ja Metalliteollisuudenharjoittajain Työnantajayhdistyksen toimitusjohtajana 1957–1963.

Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1920, kapteeni 1924, majuri 1927, everstiluutnantti 1930, eversti 1940, kenraalimajuri 1946.

Julkaisuja
----------

* *Automiehet ja maanpuolustus : mitä autonomistajat voivat tehdä maanpuolustuksen hyväksi korkeintaan 18 päivän toiminnalla*. Yleisen autoliiton julkaisuja 1. Helsinki 1927
* *Sotalaitosoppi*. Otava 1928
* *Mottoriajoneuvot kansallista puolustusvalmiutta kohottamaan*. Yleisen autoliiton julkaisuja 9. Helsinki 1929
* *Suomen sotilasmaantieto*. 1932
* *Neuvostoliiton sotilasmaantieto*. Otava 1934
* *Metalliteollisuudenharjoittajat ry. 1942-1962 : 20 vuotta 14.5.1962*. Metalliteollisuudenharjoittajain työnantajayhdistys, Helsinki 1962

Kirjallisuutta
--------------

* Jarkko Kemppi : *Kenraalimajuri Ilmari Karhu*. Jalkaväkimuseon julkaisusarja n:ro 5. Amanita, Somero 2017 ISBN 9789525330830

Lähteet
-------

* 
* 

### Viitteet

1. 1 2 3  Urho Myllyniemi: / Karhu, Ilmari (1897 - 1971) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 4, p. 461


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**The Big Cube** (Meksikossa nimellä *El terrón de azúcar*) on vuonna 1968 ensi-iltansa saanut Tito Davisonin ohjaama yhdysvaltalais-meksikolainen jännitysdraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Lana Turner, George Chakiris ja Richard Egan.

Juoni
-----

Broadway-tähti Adriana Roman (Lana Turner) menee naimisiin suurliikemiehen Charles Winthropin (Dan O’Herlihy) kanssa, minkä vuoksi Charlesin ja hänen kapinallisen teini-ikäisen tyttärensä Lisan (Karin Mossberg) välit kiristyvät. Isän ja tyttären välit tulehtuvat entisestään Lisan huumekauppiaana toimivan hippipoikaystävän Johnny Allenin (George Chakiris) vuoksi. Kun Charles kuolee yllättäen, Johnny vakuuttaa Lisan uskomaan, että Adriana murhasi tämän. Johnny ja Lisa alkavat ajaa Adrianaa hulluksi terästämällä tämän lääkkeet LSD:llä.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Lana Turner  | … |  Adriana Roman
  |
|  George Chakiris  | … |  Johnny Allen
  |
|  Richard Egan  | … |  Frederick Lansdale
  |
|  Dan O’Herlihy  | … |  Charles Winthrop
  |
|  Karin Mossberg  | … |  Lisa Winthrop
  |
|  Pamela Rodgers  | … |  Bibi
  |
|  Carlos East  | … |  Lalo
  |
|  Augusto Benedico  | … |  tohtori Lorenz
  |
|  Víctor Junco  | … |  Delacroix
  |
|  Norma Herrera  | … |  Stella
  |

Tuotanto
--------

### Esituotanto

Tammikuuhun 1968 mennessä Motion Pictures Internationalin johtaja Steve Broidy oli neuvotellut yhteistyösopimuksen meksikolaisen Producciones Anco -elokuvayhtiön kanssa tuottaa William Douglas Lansfordin tekemän käsikirjoituksen pohjalta elokuva, jonka tuottajana olisi Lindsley Parsons ja vastaavana tuottajana Francisco Diez Barroso.

### Kuvaukset

*The Big Cuben* kahdeksanviikkoiset kuvaukset alkoivat 3. toukokuuta 1968. Elokuvan kuvauspaikaksi valittiin kustannussyistä Meksiko, jossa sitä kuvattiin Méxicossa sijaitsevilla Estudios Churubusco -studioilla ja Cozumelin saarella.

Ensi-ilta
---------

*The Big Cube* sai maailmanensi-iltansa Acapulcon elokuvajuhlilla Meksikossa marraskuun lopulla 1968. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Yhdysvalloissa 30. huhtikuuta 1969 Cincinnatissa, ja se julkaistiin maanlaajuisesti toukokuun aikana 1969, jolloin se sai teatteriensi-iltansa Los Angelesissa, Philadelphiassa, Chicagossa, Bostonissa ja Portlandissa. New Yorkissa elokuva sai ensi-iltansa tammikuussa 1970.

*The Big Cubesta* tehtiin espanjankielinen dubbaus, jota esitettiin meksikolaiselle yleisölle alkuperäisen englanninkielisen version ohella keväällä 1970.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  THE BIG CUBE (1969) *AFI Catalog*. American Film Institute. Viitattu 2.3.2024. (englanniksi)
2. ↑  THE BIG CUBE *Mubi.com*. MUBI. Viitattu 2.3.2024. (englanniksi)
3. ↑  THE BIG CUBE *Rotten Tomatoes*. Fandango. Viitattu 2.3.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *The Big Cuben* traileri YouTubessa (englanniksi)
**Jon Alfred Mjøen** (12. heinäkuuta 1860 Oppdal – 30. kesäkuuta 1939 Vestre Aker, Oslo) oli norjalainen rotubiologi ja lääkäri.

Vuonna 1894 Mjøen valmistui filosofian tohtoriksi Leipzigissa pääaineinaan biologia ja kemia. Hän oli Norjan apteekkien ylitarkastaja vuosina 1901–1910. Vuonna 1905 hän perusti Vinderens biologiske laboratoriumin. Mjøen valmisti muutamia kokaiinivalmisteita lääkekäyttöön. Tämän jälkeen hän kohdisti kiinnostuksensa rotubiologiaan. 

Mjøenillä oli alusta alkaen hyvät yhteydet Alfred Ploetziin. Molemmat olivat kulttuuripessimistisen aatteen kannattajia väestöbiologien joukossa ja paheksuivat teollistumisen seurauksia.

Teokset
-------

* *Über die Polymethacrylsäure* (1897)
* *Racehygiene* (1914)
* *Germaner oder Slaven?* (1917)
* *Det norske program for rasehygiene* (1932)
* *Vern våre landegrenser* (1933)
* *Racehygiene* (1938)
* *Hormonene. Den biokjemiske personlighet* (Arne Y. Brantenbergin kanssa, 1939)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Runeberg-projekti. Hvem er hvem, 1930 (norjaksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Zerfaliu** (sardiksi *Tzorfolìu*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 092 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 15,56 neliökilometriä. Se sijaitsee 15 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Zerfaliu** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Juho Einari (Jussi) Mikkonen** (4. huhtikuuta 1902 Pielisjärvi – 31. toukokuuta 1995) oli suomalainen osuustoiminnan piirissä elämäntyönsä tehnyt yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Mikkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Juho Mikkonen ja Kirsti Tolvanen ja puoliso vuodesta 1928 Sonne Solveig Lindström. Osuustoiminnan pariin Mikkonen tuli jo 17-vuotiaana, ryhtyessään myymälänhoitajaksi Pielisjärven Osuusliikkeeseen. Hän suoritti 1920–1922 Suomen Osuuskauppakoulun kurssin ja oli Jukolan Osuuskaupan osastonhoitaja Nurmeksessa 1922–1923. Tämän jälkeen Mikkonen toimi Kotkassa Osuusliike Liiton apulaisjohtajana ja vuodesta 1924 SOK:n palveluksessa luottotarkastajana.

Turun Osuuskaupan johtajaksi Mikkonen siirtyi vuonna 1929 ja hänestä tuli sen pitkäaikainen johtaja, aina vuoteen 1950 asti. Osuuskauppa kasvoi voimakkaasti ja laajensi toimialuettaan Mikkosen johdolla. Vuonna 1950 Mikkonen siirtyi takaisin SOK:lle, kun hänestä tuli Vaajakosken tehtaiden isännöitsijä. Myös siellä hän osallistui toiminnan merkittävään kasvuun ja kehittämiseen lähes kahdenkymmenen vuoden ajan. Tehtävästään Mikkonen luopui vuonna 1969, täyttäessään 67 vuotta. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1959. Mikkonen oli Turussa ollessaan Turun kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen 1948–1950.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jussi Mikkonen *Biografiasampo*. Viitattu 16.2.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 533. Viitattu 16.2.2022.
Walther Stennes.
**Stennesin kapina** oli Saksassa toimineen puolisotilaallisen Sturmabteilungin eli (SA:n) Berliinin osaston kapina omaa NSDAP-puoluettaan vastaan. Kapinaa johti Berliinin osaston komentaja Walther Stennes.

Tausta
------

Vuoden 1930 valtiopäivävaalien alla SA:n ja puoluejohdon välillä oli riitaa. SA vaati, että johtaville SA-jäsenille taataan lupaavat paikat vaalilistoilla, mutta puoluejohtaja Adolf Hitler ei suostunut siihen. Tällöin Berliinin SA ryhtyi lakkoon: Walther Stennes ei tuonut 30. elokuuta 1930 joukkoaan suojaamaan Joseph Goebbelsin vaalikampanjatapahtumaa Berliinin Sportpalastissa. Päivää myöhemmin hänen SA-miehensä miehittivät natsipuolueen piiritoimiston ja sen sanomalehden toimituksen. Hitler tuli kiireesti Münchenistä Berliiniin ja palautti rauhan. 

Stennes halusi, että puolue kaappaisi vallan Saksassa vallankumouksella. Tämä suunnitelma vaaransi Hitlerin mielestä NSDAP:n olemassaolon, koska viranomaiset saattaisivat kieltää puolueen vallankumouksellisena liikkeenä.

Tapahtumat
----------

Stennes aloitti uuden kapinan 1. huhtikuuta 1931, kun hänen SA-joukkonsa miehitti väkivaltaisesti NSDAP:n Berliinin toimitilan (Gauleitungin) Hedemannstrassella. Kapinalliset ottivat rakennuksen haltuunsa muutamaksi päiväksi. Stennes ei kuitenkaan onnistunut houkuttelemaan kapinaan suurempia osia SA:sta. Berliinin poliisi lopetti miehityksen. Jälkiselvittelyissä Stennes ja noin 500 SA-miestä erotettiin NSDAP:sta. SA:n johtaja Ernst Röhm lakkautti kapinaan osallistuneet viisi Pohjois-Saksan SA-osastoa.

Arviointia
----------

Joidenkin todisteiden mukaan Stennes sai palkkion kapinastaan keskustapoliitikko, kansleri Heinrich Brüningilta. Maksajan tavoitteena oli kylvää hajaannusta natsipuolueeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sturmabteilung (SA), 1921-1923/1925-1945. Historisches Lexicon Bayerns. Viitattu 3.5.2023.
2. ↑  Evans, Richard J. (2003) *The Coming of the Third Reich*. New York: Penguin Press. Sivu 273. ISBN 0-14-303469-3
**Polte veressä** (*Breathless*) on Jim McBriden ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1983. Se on uusintaversio Jean-Luc Godardin elokuvasta *Viimeiseen hengenvetoon* (1960). Uuden version pääosissa esiintyvät Richard Gere ja Valérie Kaprisky.

Mikael Fräntin mukaan uusi versio tuhoaa Godardin elokuvan ideat ja merkitykset.

Helena Ylänen sen sijaan toteaa, että *Polte veressä* on itsenäinen teos, joka ei kaipaa aiempaa elokuvaa rinnalleen. Yläsen mukaan McBriden versio on "puhdasverinen 1980-luvun elokuva". Richard Geren vapautuneen roolityön ansiosta elokuvan päähenkilö on viaton, lapsekas ja sähköinen – "hän ei tiedä pahuudesta mitään". 

Roger Ebertin mukaan *Polte veressä* on tyyliharjoitus, josta puuttuvat sellaiset aidot inhimilliset huolenaiheet, joihin katsoja voisi samastua, mutta kuitenkin elokuva hallitsee tyylinsä, on hyvännäköinen ja hauska katsella, ja se ilmentää tiettyä sairaalloista huumoria.

Elokuva sai Suomessa 120 783 katsojaa.

Suomessa KAVI on arvioinut elokuvan olevan haitallinen alle 16-vuotiaille lapsille. Ison-Britannian BBFC on luokitellut elokuvan kielletyksi alle 15-vuotiailta.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  ELOKUVA | Richard Gere huijaa ja rakastaa Godard-filmin eroottisessa jenkki- muunnelmassa *Helsingin Sanomat*.  3.11.1992. Viitattu 12.2.2024.
3. ↑  Ylänen, Helena: Rakastava murhamies *Helsingin Sanomat*.  22. lokakuuta 1983. Viitattu 12.2.2024.
4. ↑  Roger Ebert: Breathless movie review & film summary (1983) | Roger Ebert. Viitattu 12.2.2024. (englanniksi)
5. ↑  Katsojaluvut - Suomen elokuvasäätiö % *Suomen elokuvasäätiö*. Viitattu 12.2.2024.
6. ↑  Kuvaohjelmien ikärajahaku *luokittelu.kavi.fi*. Viitattu 13.2.2024.
7. ↑  BBFC: Breathless *www.bbfc.co.uk*. Viitattu 13.2.2024. (englanniksi)
**Kimmo Einar Vehviläinen** (s. 1972) on radioalan ammattilainen. Hän on toiminut radiossa erilaisissa tehtävissä 1990-luvun alusta asti aloitettuaan ensin pienissä paikallisradioissa. Vehviläinen opiskeli psykologiaa Helsingin yliopistossa, mutta keskeytti opintonsa kesätyönä alkaneen radiotoimittajuuden vuoksi.

Vehviläinen juonsi vuoden 2019 loppuun saakka Radio Aallon aamuohjelmaa *Dynastiaa* yhdessä Jarkko Valteen, Hanna Kinnusen ja Jari Peltolan kanssa. Tätä ennen hän juonsi aamushowta Radio Novalla vuosina 2008–2010, ja sitä ennen hän juonsi Novalla muun muassa Sari Seppälän parina. Vuosina 2020–2022 hän juonsi Aito Iskelmä -radiokanavaa , kunnes loppuvuodesta 2022 palasi jälleen *Radio Novan Aamuun*. Vehviläinen on myös kysytty juontaja erilaisiin tapahtumiin ja on toiminut myös useiden tv-ohjelmien juontajana sekä kertojana. Vehviläinen oli mukana Nelonen-kanavan *Selviytyjät Suomi* -tosi-tv-sarjassa vuonna 2018 ja toimi *Selviytyjät Suomi Ekstran* juontajana vuonna 2019.

Vuodesta 2019 alkaen Vehviläinen on toiminut reality-sarja *Big Brotherin* juontajana.

Vehviläinen avioitui Johanna Ullakon kanssa 20. elokuuta 2016 ja he erosivat keväällä 2018. Vehviläinen asuu avoliitossa vuonna 2018 tapaamansa kampaaja Petra Sydämen kanssa omakotitalossa Keravalla yhdessä Vehviläisen kahden aikuisen tyttären ja Sydämen alaikäisen pojan kanssa. Vehviläisen isä on kenraalimajuri Aarno Vehviläinen.

Lähteet
-------

1. ↑  Vesa Laitinen, Essi Lehto: Tässä ovat Selviytyjät Suomen julkkiskilpailijat: tiukkoja pelureita ja runsaasti aiempaa tosi-tv-kokemusta *Aamulehti*.  4.2.2018. Viitattu 23.3.2023.
2. ↑  Radio Aalto: Radio Aalto - Paras sekoitus *Radio Aalto*. Viitattu 30.9.2017.
3. ↑  Kimmo Vehviläinen *Juontajat*. Viitattu 23.3.2023.
4. ↑  Kimmo Vehviläinen siirtyy uuden radiokanavan juontajaksi! *www.iltalehti.fi*. Viitattu 11.12.2019.
5. ↑  Kimmo Vehviläiseltä jättiyllätys: Palaa Suomen suosituimman aamuohjelman juontajaksi *www.iltalehti.fi*. Viitattu 1.11.2022.
6. ↑  Selviytyjät Suomi *Ruutu*. Viitattu 9.3.2018.
7. ↑  Elina Kottonen, Kimmo Vehviläinen ja Alma Hätönen juontavat syksyn Big Brother Suomi -lähetykset! *nelonen.fi*.  9.7.2019. Viitattu 21.5.2021.
8. ↑  Suosikkijuontaja Kimmo Vehviläinen naimisiin! *iltasanomat.fi*.  16.8.2016.  Arkistoitu 16.8.2016. Viitattu 16.8.2016.
9. ↑  Seiska: Suosikkijuontaja Kimmo Vehviläinen eroaa vaimostaan alle kaksi vuotta häiden jälkeen *Ilta-Sanomat*.  24.5.2018. Viitattu 25.5.2018.
10. ↑  Kimmo Vehviläinen esittelee Petra-kultansa hurmaavissa kuvissa – umpirakastunut pari muutti juuri avoliittoon *www.iltalehti.fi*. Viitattu 20.6.2020.
11. ↑  Kimmo Vehviläinen pelasti Aarno-isänsä hengen: "Kun äiti kuoli syöpään, lupasin pitää isästä huolta" *Kodin Kuvalehti*.  10.11.2017. Viitattu 23.3.2023.
Luterilainen rukoushuone Tampereella
**Luterilainen rukoushuone** oli Tampereella Kyttälän kaupunginosassa Satakunnankatu 11:ssä sijainnut uusrenessanssityylinen tiilirakennus, jonka olivat suunnitelleet arkkitehdit F. L. Calonius ja L. I. Lindqvist. Rukoushuoneen pääsisäänkäynti oli Pellavatehtaankadun puoleisessa päädyssä. Rukoushuone valmistui 1894, ja se purettiin 1968. Huonoon kuntoon päässyt rakennus toimi viimeksi kodittomien yömajana. Paikalle rakennettiin Tampereen seurakuntien virastotalo.

Luterilaisen rukoushuoneen alttaritaulut *Jairuksen tytär* ja *Sykarin kaivolla* maalasi taidemaalari Berndt Frang-Ponsio vuonna 1914.

Lähteet
-------

1. ↑  Niina Ketonen: F. L. Calonius (Koskesta voimaa -sivusto)
2. ↑  Tietosanakirja (1909-1922) osa 9. Stambulov-Työaika, hakusana Tampere, Rukoushuoneen valmistumisvuosi
3. ↑  Keskisuomalainen-lehden Keski-Suomi 24/7 keskustelupalsta : Porvoon kirkon polttajalle rävähti yli neljän miljoonan lasku, nimimerkki MT:n kommentti rukoushuoneen viimeisistä vaiheista 11.5.2010 18:53:48[vanhentunut linkki]
4. ↑  Liuttunen, Antti: *Kadonneet kaunottaret: Tampereen rakennushistoriaa*, s. 278. Tampere: Tampereen museot, 2018. ISBN 978-951-609-935-7.
5. ↑  Menetetyt kaunottaret esittäytyvät Vapriikin näyttelyssä, *Tampereen seurakunnat* 13.11.2020.
**Paul von Hintze** (13. helmikuuta 1864 Schwedt – 19. elokuuta 1941 Meran) oli saksalainen meriupseeri ja diplomaatti, joka toimi Saksan keisarikunnan ulkoministerinä ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa heinäkuusta lokakuuhun 1918.

Hintzen isä oli tupakkatehtailija Schwedtin kaupungissa. Hintze palveli Saksan laivastossa vuosina 1882–1911 yleten kommodoriksi (*kapitän zur see*) ja myöhemmin kontra-amiraaliksi asti. Hän toimi vuodesta 1903 Saksan sotilasattaseana Skandinavian maissa ja vuodesta 1908 sotilasedustajana Pietarin suurlähetystössä. Samana vuonna hänet aateloitiin. Siirryttyään diplomaattiuralle Hintze toimi Saksan edustajana Meksikossa 1911–1914, Kiinassa 1914–1917 ja Norjassa 1917–1918. Hänet nimitettiin ulkoministeriksi Richard von Kühlmannin erottua 9. heinäkuuta 1918. Nimitys oli yllätys, koska Hintzellä ei ollut lainkaan poliittista taustaa. Hän painosti keisari Vilhelm II:ta nimittämään liberaalimman hallituksen maan sisäisen tyytymättömyyden hillitsemiseksi. Hintze myös vastusti ajatusta kukistaa syksyllä 1918 horjuvalta vaikuttanut Venäjän neuvostovalta, sillä hänen mielestään bolševikkien vallassapysyminen oli toistaiseksi Saksalle edullisempaa. Max von Badenin tultua valtakunnankansleriksi 3. lokakuuta Hintze jätti ulkoministerin tehtävät ja siirtyi kanslerin edustajaksi Span päämajaan. Uudeksi ulkoministeriksi tuli Wilhelm Solf. Hintze johti 9. marraskuuta viimeisiä valtakunnankanslian kanssa käytyjä neuvotteluja keisarin kruunustaluopumisesta. Hintze suositteli Vilhelm II:lle viimeiseen asti eroamisen välttämistä.

Weimarin tasavallan alkuaikoina Hintze oli oikeistoliberaalin Deutsche Volkspartei (DVP) -puolueen paikallisjohtajana Sleesiassa. Vuodesta 1924 hän oli ulkosaksalaisten parissa toimineen *Verein für das Deutschtum im Ausland* (VDA) -järjestön johdossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Paul von Hintze (saksaksi) Schwedtin kaupunki. Viitattu 21.1.2017.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1924), s. 408 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 5.7.2013.
3. 1 2 3  Paul von Hintze (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 5.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Apostoli Pyhän Andreaksen tähti ja olkanauha
**Pyhän Andreaksen ritarikunta** (ven. Орден Святого апостола Андрея Первозванного) on keisari Pietari Suuren vuonna 1698 perustama venäläinen ritarikunta. Se lakkautettiin Neuvostoliiton aikana kunnes se palautettiin käyttöön uudestaan vuonna 1998. Se on Venäjän ritarikunnista korkein, ja siinä on yksi luokka.

* ritarikunnan nauha

Apostoli Pyhän Andreaksen tunnustuksia myönnetään merkittäville valtiomiehille ja julkishenkilöille, merkittäville tiede-, kulttuuri-, taide- ja muiden toimialojen edustajille vain poikkeuksellisen merkittävistä ansioista Venäjän kansan ja maanhyväksi. Tunnustuksia voidaan myöntää lisäksi ulkomaisille valtionpäämiehille.

Historia
--------

Ritarikunta perustettiin vuonna 1698 Pyhän Andreaksen kunniaksi. Tunnustus annetaan siviili- tai sotilasansioista.

Kreivi Fjodor Golovin oli tunnustuksen saajista ensimmäinen. Keisarivallan aikana Pyhän Andreaksen tunnustuksen saaneet vastaanottajat saivat automaattisesti myös alempien ritarikuntien merkit. Pyhän Andreaksen tunnuksilla palkittiin myös maanpaossa olleita henkilöitä.

Ritarikunta palautettiin virallisesti presidentin asetuksella nro 757 Venäjän korkeimmaksi siviili- ja sotilastunnustukseksi 1. kesäkuuta 1998. Tunnustuksen myöntämisperusteet muutettiin 7.9.2010 annetulla presidentin asetuksella nro. 1099.

Andreaksen risti edestä ja takaa
Tunnsutuksen kanto-ohje

Kunniamerkin saaneet suomalaiset
--------------------------------

Luettelossa suomalaisiksi on laskettu myös venäläiset, joiden suku oli merkitty Suomen ritarihuoneelle.

* Alexander Armfelt (1794–1876) Andreaksen risti briljantein 1874
* Gustaf Mauritz Armfelt (1757–1814) Andreaksen risti briljantein
* Fredrik Vilhelm Rembert Berg (1794–1874) Andreaksen risti briljantein 1861
* Woldemar Freedericksz (1838–1927) Andreaksen risti 1908
* Johan Fredrik Oskar von Kræmer (1829–1904) Andreaksen risti 1904
* Aleksandr Sergejevitš Menšikov (1787–1869) Andreaksen risti briljantein 1841
* Alexander Nicolaij (1821–1899) Andreaksen risti briljantein 1890
* Anders Edward Ramsay (1799–1877) Andreaksen risti 1875
* Jan Peter van Suchtelen (1751–1836) Andreaksen risti briljantein 1834
* Arseni Zakrevski (1786–1865) Andreaksen risti briljantein 1855

Venäläisten ritarikuntien arvojärjestys
---------------------------------------

1. Korkein on **Pyhän Andreaksen**, sitten 2. Pyhän Aleksanteri Nevskin, 3. Valkoisen Kotkan, 4. Pyhän Vladimirin, 5. Pyhän Annan ja 6. Pyhän Stanislauksen ritarikunnat. Hierarkian ulkopuolella olivat vain korkea-arvoisille naisille tarkoitettu Pyhän Katariinan ritarikunta sekä Pyhän Yrjön ritarikunta, jonka kunniamerkeillä palkittiin upseerien pääasiassa sodanaikaisia sotilasansioita.

Lähteet
-------

* Kunniamerkin saaneet suomalaiset

### Viitteet

1. ↑  Venäjän keisarillisen ajan ritarikunnan kunniamerkkejä *eskoff.net*. Viitattu 9.8.2009.
**Reino Kalervo Rajaniemi** (26. maaliskuuta 1919 Ylivieska – 11. heinäkuuta 1993) oli pappi, päätoimittaja, opettaja ja Suomen Kirkon Sisälähetysseuran oppilaitoksen johtaja.

Henkilöhistoria
---------------

Reino Rajaniemen vanhemmat olivat konduktööri Joonas Rajaniemi ja Amalia Vähäkangas. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1944–1956 oli sairaanhoitaja Eeva Annikki Mustakallio ja toinen vuodesta 1956 Meeri Tellervo Leppikangas. Rajaniemi tuli ylioppilaaksi 1939 ja suoritti teologian erotutkinnon 1945. Hän oli Suomen Merimieslähetysseuran palveluksessa 1949–1955, Raudaskylän Kristillisen Opiston uskonnonopettaja 1955–1960 ja Suomen Kirkon Sisälähetysseuran oppilaitoksen johtaja 1963–1971 ja 1973–1976. Vuosina 1971–1973 Rajaniemi työskenteli itsenäisen suomalaisen evankelisluterilaisen seurakunnan pastorina Thunder Bayssä Kanadassa. Rajaniemi toimi Kala- ja Pyhäjokilaakson kirjapaino -osakeyhtiön toimitusjohtajana ja *Kalajokilaakson* päätoimittajana 1957–1960.

Julkaisuja
----------

* *Paarlastia: tuokiokuvia merimiespapin matkoilta*, 1954
* *Seurakunta toimii. 1, Seitsemäntoista illan lukuohjelmisto työ- eli ompeluseuroihin, opintokerhoihin ym. seurakunnallisiin toimintapiireihin*, 1963, toim. Uriel Kailo, Viiri Hakkarainen, Reino Rajaniemi

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, ss. 773–774. (Viitattu 7.10.2019)
2. ↑  FamilySearch: Reino Rajaniemi (Viitattu 7.10.2019)
**Koninklije Marechaussee** (**KMar**) on Alankomaiden kuningaskunnan santarmi ja yksi maan asevoimien neljästä haarasta. Se suorittaa sekä siviili- että sotilaspoliisitehtäviä ja on toinen maan poliisivoimista, Alankomaiden kansallisen poliisin ohella.

Historia
--------

Kuningas Vilhelm I perusti Marechausseen Ranskan santarmin tilalle vuonna 1814.

Vuonna 2014 Marechaussee lähetti ryhmän Ukrainaan tutkimaan Malaysian Airlinesin lennon 17 alasampumista. Ryhmä keräsi aineistoa ja suojasi onnettomuuspaikkaa.

Nykyään
-------

Marechauseella on yli 7 000 jäsentä. Marechaussee huolehtii Alankomaiden rajavalvonnasta ja kansainvälisistä tehtävistä. Se hoitaa asevoimien sotilaspoliisin tehtävää, mutta tekee myös tavallisen poliisin töitä, esimerkiksi avustaa paikallispoliiseja ja turvaa kansainvälisiä lentoasemia. Se myös suojaa kuninkaallisia rakennuksia ja tärkeitä henkilöitä.

Lähteet
-------

1. ↑  MH17 recovery chief: 'We have never experienced anything like this and we hope never to again' *The Telegraph*.  5.8.2014. Viitattu 15.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  Koninklijke Marechaussee / Royal Netherlands Marechaussee (RNLM) / Royal Military and Border Police *www.globalsecurity.org*. Viitattu 15.2.2024.
3. ↑  About the Marechaussee - Royal Netherlands Marechaussee  1.4.2022. Marechaussee. Viitattu 15.2.2024. (englanniksi)
Charles de Lacretelle
**Jean Charles Dominique de Lacretelle** eli **Lacretelle nuorempi** (3. syyskuuta 1766 Metz – 26. maaliskuuta 1855 Mâcon) oli ranskalainen asianajaja, lehtimies ja historioitsija. Hän oli ensimmäisiä Ranskan vallankumouksen historian tutkijoita.*lähde?*

Lacratelle aloitti uransa vuonna 1789 raportoimalla kansalliskokouksessa käytyjä keskusteluja *Journal des Débats* -nimisessä lehdessä, jota oli ruvettu julkaisemaan hyvin pian säätykokouksen koollekutsumisen jälkeen, ensin viikoittain ja sitten päivittäin.*lähde?*

Rojalistisympatioista syytettynä Lacretelle nuorempi oli vangittuna 1797–1799. Toimittuaan Mâconin paikallisen akatemian puheenjohtajana hänet valittiin Ranskan akatemiaan (l’Académie française) vuonna 1811, ja vuodesta 1812 hän toimi Sorbonnen yliopistossa historian professorina.*lähde?*

Lacretelle toimi vallankumouksen alkuaikoina sanomalehtimiehenä. Hän oli vangittuna 1797–1799; historian professorina Pariisissa 1809–1848, sensorina 1810–1827 ja vuodesta 1811 Ranskan akatemiaan jäsen. Hänen teoksiaan ovat *Précis de l’histoire de la révolution française* (1801–1806), *Histoire de France au XVIII:e siècle* (1808).

Myös hänen vanhempi veljensä, Lacretelle vanhemmaksi kutsuttu Pierre Louis de Lacretelle, oli Ranskan akatemian jäsen.

Teokset
-------

* Précis historique de la Révolution française, 5 vol (1801–1806)
* Leçons élémentaires de l'histoire de France (1807)
* Histoire de France pendant le XVIIIe siècle (1808–1826)
* Histoire de France pendant les guerres de religion (1814–1816)
* Voyage pittoresque de Constantinople et des rives du Bosphore, d'après les dessins de M. Melling (1819)
* Histoire de la Révolution française:
	+ Tom. 1-2 : Assemblée constituante.
	+ Tom. 3 : Assemblée législative.
	+ Tom. 4-6 - Convention nationale.
	+ Tom. 7-8 : Directoire exécutif (1824–1826)
* Histoire de France depuis la Restauration (1829–1835)
* Testament philosophique et littéraire (1840)
* Dix années d'épreuves pendant la Révolution (1842)
* Histoire du Consulat et de l'Empire (1846–1848)

Lähteet
-------

1. 1 2  Lacretelle. 1. Pierre Louis L. ja 2. Jean Charles Dominique de L. Tietosanakirja osa 5, palsta 384, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Charles de Lacretelle** Wikimedia Commonsissa

* Elämäkertakooste Ranskan akatemian sivuilla. (ranskaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Niilo Ryti vuonna 1969.
**Niilo Erik Ryti** (8. syyskuuta 1919 Helsinki – 25. joulukuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, tekniikan lisensiaatti ja tekniikan kunniatohtori.

Ryti työskenteli G. A. Serlachius Osakeyhtiön Kankaan paperitehtaalla vuosina 1945-1960, ensin käyttöinsinöörinä ja vuodesta 1950 teknisenä johtajana, ja edelleen vuosina 1960-63 Wilh. Schauman osakeyhtiön Pietarsaaren paperitehtaan teknisenä johtajana. Vuosina 1963–1977 hän toimi Teknillisen korkeakoulun paperitekniikan professorina, vuosina 1977–1979 Jaakko Pöyry international osakeyhtiön toimitusjohtajana ja vuosina 1979–1982 Jaakko Pöyry -yhtiöiden johtoryhmän jäsenenä. Tekniikan kunniatohtorin arvon hän sai vuonna 1981.

Niilo Rytin isä oli tasavallan presidentti Risto Ryti ja äiti Gerda Ryti. Teknillisen korkeakoulun lämpötekniikan ja koneopin professori Henrik Ryti oli hänen veljensä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ryti, Niilo hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 617. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
3. 1 2  *Kuka kukin on 1978*, s. 826. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-1-04755-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 16.8.2013).

Aiheesta muualla
----------------

* Niilo Erik Ryti. 1997 Paper Industry International Hall of Fame Inductee. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Paper International Hall of Fame (PIHF) - History and Mission & Inductees. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |