*Tämä artikkeli käsittelee kirjainta. J on myös ohjelmointikieli.*

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |
| --- |
| Jj Jj |
|   |
| 

| Suomen kielen aakkoset |
| --- |
| Latinalaiset aakkoset |
|  | Aa | Bb | Cc | Dd |  |
| Ee | Ff | Gg | Hh | Ii | Jj |
| Kk | Ll | Mm | Nn | Oo | Pp |
| Qq | Rr | Ss | Tt | Uu | Vv |
|  | Ww | Xx | Yy | Zz |  |
| Muut suomen aakkoset |
| Åå | Ää | Öö |
|  | Šš | Žž |  |
| Luettelo kirjaimista |

 |

 |
|  |

**J** (**j**) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten kymmenes kirjain. *J*-kirjaimen nimi on suomen kielessä *jii* ja äännearvo [j].

Kyrillisessä kirjaimistossa latinalaista *J*-kirjainta vastaavat Й (й) ja kyrillinen Ј (ј). Kreikkalaisessa kirjaimistossa sillä ei ole suoraa vastinetta.

Historiaa
---------

*J* ei alkuaan kuulunut kreikkalaiseen, etruskien eikä latinalaiseen kirjaimistoon. Foinikialaisessa ja sitä varhaisemmissa seemiläisissä kirjoitusjärjestelmissä aina varhaisimpaan tunnettuun edeltäjään kantasiinailaiseen kirjoitukseen oli kyllä kirjoitusmerkki *j*-äänteelle: ulkoasultaan pikemmin poikkiviivallista *Z*:aa tai *Y*:tä muistuttava *jōd* (kirjaimen foinikialainen nimi). Kreikkalaiset kuitenkin omaksuivat sen ensisijaisesti vokaalin *i* kirjoitusmerkiksi, joka tosin vokaalin edellä ääntyi [j].

Tämän seurauksena niin kreikassa, etruskissa kuin latinassakin *I*-kirjaimella merkittiin sekä *i*-vokaalia että *j*-konsonanttia (tai puolivokaalia). Keskiajalla *J*-mäistä *I*:n muotoa käytettiin kyllä ajoittain eri tarkoituksiin, mm. kauno- tai kursiivikirjoitusmuotona tai kirjoitettaessa roomalaisia numeroita osoittamaan lukusanan loppua: *XIJ* = *XII* = 12. Erillistä äänettä osoittavaksi kirjaimeksi *J* vakiintui vasta aivan keskiajan lopulla, noin 1500-luvulla.

Nykyään kirjoitetaan kuitenkin yleensä *J*:llä myös sellaiset roomalaiset nimet, joissa tämä äänne esiintyy, esimerkiksi Juvenalis (alkujaan Iuvenalis).*lähde?*

J suomen kielessä
-----------------

Vielä suomen kirjakieltä luotaessa 1500-luvulla *I*–*J*-ero ei ollut vakiintunut, joten Mikael Agricolan kielessä *j*-äänteen yleisin kirjoitusasu oli *I*: *ia* ’ja’, *iotca* ’jotka’, *kiria* ’kirja’. Harvemmin hän käytti *J*:tä tai *IJ*:tä (*Jumala*, *tyhije* ’tyhjä’) sekä sisällä sanassa *Y*:tä (*söyan* ’syöjän’), *G*:tä tai *GH*:ta (*welgilleni* ’veljilleni’, *wäighy* ’väijyy’). Toisaalta *J*-kirjain tai *IJ*-yhdistelmä saattoivat esiintyä *i*:n merkkinä etenkin *i*-loppuisten diftongien tapauksessa (*taijuan* ’tajuan’, *etteij* ’ettei’), joskus muulloinkin (*jstupi* ’istuu’; luetaan [istupi]).

Nykysuomessa *J*-kirjaimella merkitään soinnillista palataalista puolivokaalia [j], mikä on siis myös kirjaimen alkuperäinen äännearvo latinalaisessa kirjoitusjärjestelmässä aina siitä asti, kun kirjainta on käytetty. Yleiskielessä *j*-äänne esiintyy vain lyhyenä, mutta murteittain se geminaatioilmiöiden kuten yleisgeminaation vuoksi voi esiintyä myös pitkänä (*jj*, esim. *ajjaa*).

J muissa kielissä
-----------------

Useissa eurooppalaisissa kielissä *J* äännetään samoin kuin suomessakin. Näin on kaikissa latinalaisin kirjaimin kirjoitetuissa slaavilaisissa ja uralilaisissa kielissä (esim. puolassa, tšekissä; unkarissa, virossa), balttilaisissa kielissä (liettuassa ja latviassa), albaniassa sekä maltassa.

Baskissa puolivokaalinen [j] on *J*:n yksi mahdollinen ääntämys soinnittoman frikatiivin [x] tai [ʝ] (puolivokaalisen *j*:n vahvempihälyinen frikatiivimuunnelma) ja soinnillisen palataaliklusiilin [ɟ] ohella.

Äänteenmuutosten seurauksena kuitenkin alkuperäinen *j*-äänne on voinut kielittäin muuttua, ja kun kirjoitusasu on pysynyt ennallaan, *J*-kirjaimen äännearvo on muuttunut. Esimerkiksi romaanisissa kielissä *J*, milloin sitä ylipäänsä käytetään – italiassa ei – on aina jotakin muuta kuin [j]. Ranskassa, portugalissa ja romaniassa *se* osoittaa soinnillista postalveolaarista sibilanttia [ʒ], espanjassa soinnitonta velaarista tai uvulaarista frikatiivia [x] ~ [χ] ja katalaanissa joko sibilanttia [ʒ] tai soinnillista postalveolaarista affrikaattaa [d͡ʒ].

Germaaniset kielet jakautuvat *J*:n käytöltään kahtia. Manterella puhuttavissa saksassa, hollannissa (ja afrikaansissa) ja pohjoismaisissa kielissä kuten ruotsissa samoin kuin islannissa *J* on [j], mutta englannissa se on yleisimmin soinnillinen postalveolaarinen affrikaatta [d͡ʒ]. Kaikissa näistä kielistä voi sitaattilainoissa esiintyä muitakin ääntämistapoja.

Kelttiläisissä kielissä *J*-kirjain ei ole (omaperäisessä sanastossa) käytössä.

Turkissa *J* on soinnillinen postalveolaarinen sibilanttia [ʒ].

Muita esitystapoja
------------------

* Morseaakkosissa **J** merkitään: .---
* Radioaakkosissa **J** on suomalaisen standardin mukaan *Jussi* ja NATO-standardin mukaan *Juliett*
* Pistekirjoituksessa (Braille) **J** merkitään:

* Tietokoneissa **J** koodataan eri merkistöissä seuraavasti:

|  | J | j |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 74 | 106 |
| Unicode | U+004A | U+006A |

J-kirjaimen merkityksiä
-----------------------

### Pienen j:n merkityksiä

* j on fysiikassa ja matematiikassa joskus imaginaariyksikön symboli. Yleensä käytetään i-kirjainta.
* j merkitsee matematiikassa y-akselin suuntaista yksikkövektoria.

### Ison J:n merkityksiä

* J on SI-järjestelmässä energian yksikkö joule.
* J on hitausmomentin tunnus (usein myös I).
* J on aikoinaan ollut I:n ohella jodin kemiallinen merkki. Nykyisin jodin merkkinä käytetään yksinomaan I:tä.
* J ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Japania.
* J tarkoittaa pelikorteissa jätkää.

Lähteet
-------

* Lehikoinen, Laila & Lieko, Silva 2009: *Kirjasuomen kehitys*. Uudistettu laitos. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos.

### Viitteet

1. ↑  O’Connor, M.: Epigraphic Semitic scripts. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 88–107.
2. ↑  Swiggers, Pierre: Transmission of the Phoenician script to the west. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 261–270.
3. ↑  Pekkanen, Tuomo: *Ars grammatica, Latinan kielioppi*, s. 10. Helsinki: Yliopistopaino, 1988. ISBN 951-570-022-1.
4. 1 2 3  Wichmann, Yrjö ym.: *Tietosanakirja*. Hakusana J. Helsinki: Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1909–1922. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  Lehikoinen & Lieko 2009: 61, 63, 69.
6. ↑  Hakulinen, Auli (päätoim.): *Iso suomen kielioppi*. § 9. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-557-2. Teoksen verkkoversio.
7. 1 2 3  Comrie, Bernard: Languages of eastern and southern Europe. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 663–689.
8. ↑  Tuttle, Edward: Romance languages. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): The world’s writing systems. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 633–642.
9. ↑  Senner, Wayne M.: Germanic languages. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 642–651.
10. ↑  Daniels, Peter T.: English. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 651–655.
11. ↑  McManus, Damian: Celtic languages. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): The world’s writing systems. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 655–660.
12. ↑  Hamp, Eric P.: Welsh. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): The world’s writing systems. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 660–663.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **J** Wikimedia Commonsissa