recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Martti Siikaluoma Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.**Martti Mikael Siikaluoma** (s. 30. huhtikuuta 1992 Heinola) on suomalainen kestävyysjuoksija. Hän on edustanut vuodesta 2014 lähtien Lahden Ahkeraa ja hänen valmentajanaan toimii Tom Andtbacka.

Siikaluoma saavutti Kalevan kisoissa 2019 kultaa 5 000 metrin juoksussa ja pronssia 1 500 metrillä. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on saanut hopeaa 3 000 metrin juoksusta vuosina 2014 ja 2020. Viestijuoksun SM-kisoissa hän on ollut mukana saamassa 4 × 800 metrin viestijuoksusta kultaa vuosina 2014 ja 2016, hopeaa vuonna 2017 ja pronssia 2019, 4 × 1 500 metrin viestijuoksusta kultaa vuosina 2014, 2016 ja 2019, hopeaa 2018 ja pronssia vuonna 2017, 4 × 1 500 metrin sekaviestistä hopeaa 2022 sekä 4 000 metrin viestistä hopeaa 2021. Maastojuoksun SM-kilpailuista Siikaluoma on saavuttanut neljän kilometrin matkalla pronssia vuosina 2015 ja 2016 sekä lyhyen matkan joukkuekilpailusta kultaa vuosina 2015, 2016, 2017, 2019, 2020 ja 2022.

Ennätyksikseen Siikaluoma on juossut 800 metrillä ulkona ajan 1.54,57 (2019), 1 500 metrillä ulkona ajan 3.47,96 (2014) ja hallissa 3.54,59 (2014), 3 000 metrillä ulkona ajan 8.11,73 (2017) ja hallissa 8.23,57 (2014), 5 000 metrillä ajan 14.19,96 (2016) ja 10 000 metrillä ajan 32.36,23 (2012).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Martti Siikaluoma Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
**Martti Salovaara** (25. marraskuuta 1916 Kuopio – 26. tammikuuta 1984) oli suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän edusti Savon Sisua, Karhulan Katajaisia ja Kuopion Urheilu-Veikkoja.

Salovaara voitti 1 500 metrin Suomen-mestaruuden Helsingissä 1943 ajalla 3.59,8. Hän sai samalla matkalla SM-hopeaa 1940, 1942 ja 1945 sekä SM-pronssia 1939. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti 4 × 1 500 metrillä SM-kultaa 1947 ja hopeaa 1945 sekä 4 × 800 metrillä SM-hopeaa 1947.

Salovaara kilpaili 1 500 metrillä viidessä maaottelussa vuosina 1939–1946. Hän voitti 1939 Kouvolassa käydyn maaottelujuoksun ajalla 3.58,0.

Salovaara juoksi 800 metrin ennätyksensä 1.55,2 Kouvolassa 3. kesäkuuta 1947 ja 1 500 metrin ennätyksensä 3.53,2 Viipurissa 20. heinäkuuta 1943.

Martti Salovaaran kaksoisveli Pentti Salovaara (kuollut 3.2.1984) kilpaili myös keskimatkoilla. Salovaarat yhdessä Niilo Hartikan ja Toivo Sarkaman kanssa juoksivat 17. syyskuuta 1939 Göteborgissa 4 × 1 500 metrin viestijuoksun maailmanennätyksen 15.54,8. Salovaarojen asuinkunta oli Kuopio.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuopion seurakuntayhtymä, Salovaara Martti, Kuopion Iso hautausmaa, Kuopio, osio 60, viitattu 8.5.2022
2. 1 2   Urheilumme Kasvot Osa 2, Salovaara, Martti, sivu 810, vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1974
3. 1 2 3 4  Martti Salovaara Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
4. ↑  Hannus, Matti: *Kultaiset kentät: Suomen yleisurheilun vuosisata*, s. 128. WSOY, 1999. ISBN 951-0-23703-5.
5. ↑  Hymans, Richard (toim.): Progression of World Athletics Records (s. 166, 580)  2020. World Athletics. Viitattu 2.5.2022. (englanniksi)
**Martti Kristian Soisalo** (18. maaliskuuta 1930 Helsinki – 27. helmikuuta 2021 Sao Paulo Brasilia) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Soisalon vanhemmat olivat professori Pauli Soisalo ja Gunhild Häggman ja puoliso vuodesta 1958 Nadyr Berger. Soisalo tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta 1948 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1951. Hän oli Finnpapin palveluksessa 1948–1952 ja S.A. Mercantil Anglo-Brasileiran, vuodesta 1979 Samab – Companhia de Indústria e Comércio de Papel, palveluksessa vuodesta 1952, toimien yhtiön varatoimitusjohtajana, kaupallisena johtajana ja osakkaana Rio de Janeirossa ja Sao Paulossa Brasiliassa. Soisalo oli myös Onibla S.A:n johtokunnan puheenjohtaja 1963–1974 ja suomalaisten yritysten Brasiliaan perustamien Jaakko Pöyry Engenharia Ltdan johtokunnan jäsen 1976–1981, Kone Elevadores Ltdan johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1976 ja Neles Válvulas Industriais Ltdan johtokunan jäsen 1977–1983. Sotilasarvotaan hän oli reservin vänrikki. Soisalo sai kauppaneuvoksen arvonimen 1988.

Lähteet
-------

1. 1 2  Auvinen, Sakari: Kauppaneuvos Martti Soisalo (1930–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 20.12.2022.
2. 1 2  Muistot. Martti Soisalo 1930–2012. Kauppaneuvos. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  20.3.2021. Viitattu 20.12.2022.
**AAA-protokolla** on menetelmä, jolla voidaan tunnistaa toinen osapuoli tietoverkossa. Lyhenne tulee sanoista **A**uthentication (todentaminen tai autentikointi), **A**uthorization (valtuutus) ja **A**ccounting (tilastointi).

Autentikointi
-------------

Autentikointipalvelun tarkoituksena on tunnistaa käyttäjä dataverkon käyttöoikeuden omaavaksi käyttäjäksi.
Käyttäjän tunnistus voi nojautua käyttäjätunnus-salasana-yhdistelmään, kertakäyttöiseen avaimeen, digitaaliseen sertifikaattiin tai puhelinnumeroon, jossa tiettyyn numeroon soitettaessa tunnistus tehdään sen perusteella, mistä puhelinnumerosta soitto on tullut.

Valtuutus
---------

Valtuutuspalvelun avulla käyttäjien saamia palveluja pystytään profiloimaan. Toisin sanoen käyttäjä valtuutetaan käyttämään (tai kielletään käyttämästä) verkon palveluita. Käyttäjän käyttöön saamat palvelut voivat perustua esimerkiksi tiettyyn kellonaikaan tai fyysiseen sijaintiin.

Tilastointi
-----------

Tilastointipalvelun avulla pystytään keräämään käyttäjistä tilastotietoja, kuten esimerkiksi yhteysaikoja. Tilastoidut yhteysajat voivat toimia esimerkiksi laskutuksen perusteena. Tyypillisiä tilastoitavia asioita voivat olla esimerkiksi käyttäjätunnus, IP-osoite, käytetyt palvelut ja yhteyden muodostus- ja päättymisaika.

Luettelo AAA-protokollista
--------------------------

* RADIUS
* Diameter
* TACACS
* TACACS+

Muita protokollia, joita käytetään yhdessä yllä mainittujen kanssa, ovat:

* PPP
* EAP
* HIP
* PEAP
* LEAP
* LDAP

Lähteet
-------

1. ↑
**Ourasi** (7. huhtikuuta 1980 – 12. tammikuuta 2013) oli ranskalainen lämminverinen ravihevonen. Myös lempinimellä *Le Roi Faineant (Laiska kuningas)* tunnettu hevonen oli yksi Ranskan kaikkien aikojen menestyneimmistä ja merkittävimmistä ravureista.

Ourasi voitti urallaan yhteensä 26 kansainvälistä suurkilpailua, muun muassa maailman arvostetuimman ravikilpailun Prix d'Ameriquen neljästi. Ravureiden EM-sarjan European Grand Circuitin se voitti kaksi kertaa.

Vuonna 1988 Ourasi osallistui Philadelphian lähistöllä sijainneella Garden State Parkin raviradalla järjestettyyn March of Dimes -kilpailuun, jota pidetään yhtenä maailman kaikkien aikojen legendaarisimpana yksittäisenä ravilähtönä. Ori sijoittui March of Dimesissä Sugarcane Hanoverin jälkeen toiseksi, mutta kukisti legendaarisen ruotsalaisen Mack Lobellin.

Ourasi lopetti kilpailu-uransa vuonna 1990 ja vietti eläkepäiviään Normandiassa. Hevonen sairastui vakavasti jouluna 2012 ja lopetettiin kolme viikkoa myöhemmin.

Lähteet
-------

* Sukuposti

### Viitteet

1. ↑  Ourasi on kuollut  13.1.2013. Hevosurheilu. Viitattu 16.1.2013. [vanhentunut linkki]
2. ↑  The memorable March of Dimes Trot  19.11.2008. United States Trotting Association.  Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 16.1.2013.
3. ↑  Legendaarinen ravuri kuoli  12.1.2013. YLE Urheilu. Viitattu 16.1.2013.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ourasi**.
**Ouro Ardo** on maalaiskunta Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Kondo sijaitsee Nigerjoen tulva-alueella kymmenen kilometriä Ténenkousta koilliseen. Kunnassa on 9 100 asukasta (vuonna 2009).

Ouro Ardon kunta rajoittuu etelässä Ténenkoun piirin Ouro Guirén, lännessä Sougoulbén ja Ténenkoun, pohjoisessa Diondiorin ja koillisessa Togoro Kotian sekä kaakossa Moptin piirin Salsalbén kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.

Kuntaan kuuluu 29 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja ja heidän entisiä orjiaan rimaibeja sekä bozoja.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi, maissi, pavut ja vihannekset.

Keskuskylästä on tieyhteys Ténenkouhun. Tulva-aikaan liikennöinti tapahtuu vesiteitse. Palveluihin kuuluvat kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED) ja terveysasema.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 12.10.2014. (ranskaksi)
2. ↑  Mali - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 12.10.2014. (ranskaksi)
3. 1 2 3 4  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Ouro-Ardo 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*. Viitattu 12.10.2014. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
**Vain poika tahtoo** (*Mackan*) on ruotsalainen nuorten draamaelokuva vuodelta 1977. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut Birgitta Svensson ja pääosia näyttelevät Maria Andersson ja Kåre Mölder.

Elokuva kertoo 14-vuotiaan Mackanin ja 18-vuotiaan Kennethin vaikeasta romanssista 1960-luvun alussa.

Juoni
-----

Mackan, oikealta nmeltään Margareta, on 14-vuotias ja joutunut usein vaihtamaan paikkakuntaa, koska hänen isänsä työskentelee rautateillä. 1960-luvun alussa Mackanin perhe muuttaa pieneen kaupunkiin, jossa tyttö tapaa 18-vuotiaan Kennethin. Mackan rakastuu ja on ylpeä ensimmäisestä poikaystävästään, mutta poika haluaa aluksi vain nätin tytön hienon jenkkiautonsa etuistuimelle. Suhteen syventyessä he huomaavat, etteivät osaa puhua tunteistaan, ei varsinkaan Kenneth miehekkään roolinsa vankina. Mackan ei saa tukea myöskään vanhemmiltaan, vaan äiti suhtautuu tyttärensä poikaystävään hysteerisen vihamielisesti. Suhde päättyy, kun Mackanin perhe päättää muuttaa taas uudelle paikkakunnalle, nyt Tukholman suurkaupunkiin.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Maria Andersson  | … |  Mackan
  |
|  Kåre Mölder  | … |  Kenneth
  |
|  Franciska von Koch  | … |  Gudrun
  |
|  Hans Jonsson  | … |  Pitkis
  |
|  Tomas Norström  | … |  Roffe
  |

Vastaanotto
-----------

Ruotsalaiskriitikot eivät lämmenneet pitkäpiimäisenä pitämälleen elokuvalle, mutta nuoret ottivat sen omakseen ja katsojaluvut olivat hyviä. Elokuvan käsikirjoittaja-ohjaaja Birgitta Svensson törmäsi elokuva-alan vieroksuvaan asenteeseen naispuolisia tekijöitä kohtaan.

Suomessa Kotilieden nuortenpalstalla ei pidetty uskottavana, että päähenkilö olisi mennyt sänkyyn pojan kanssa vain siksi, että pelkäisi menettävänsä hänet.

Lähteet
-------

1. ↑  SES 50v. Osa 6: Katsotuimmat ruotsalaiset elokuvat  6.11.2019. Suomen elokuvasäätiö.  Arkistoitu 12.1.2020. Viitattu 12.1.2020.
2. ↑  Mackan, Filmfaktablad, Svensk Filmdatabas.
3. 1 2 3  "Tyttö suostui, ja oli apea", elokuvan arvio *Kotilieden* 10/1978 nuortenpalstalla, s. 110.

Aiheesta muualla
----------------

* *Vain poika tahtoo* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Vain poika tahtoo* Elonetissä.
* Vain poika tahtoo Svensk Filmdatabasissa (englanniksi, ruotsiksi)
Vähätori vuonna 2010.
Vähätorin laidalla sijaitseva Turun vanha pääkirjasto ja G. A. Petreliuksen suihkukaivo.
**Vähätori** (ruots. *Lilltorget*) on tori Turussa vanhan pääkirjaston edustalla. Vähätori sisältyi jo Turun palon jälkeen laadittuun Engelin asemakaavaan vuodelta 1828 nimellä **Trekantiga torg**. Tori kunnostettiin pihakatutyyppiseksi oleskelutilaksi vuosina 2009–2010. Kunnostukseen kustannuksista puolet saatiin Euroopan aluekehitysrahastolta. Rakennustuoteteollisuus RTT ja Puutarhaliitto antoivat Vähätorille kunniamaininnan Vuoden ympäristörakenne -kilpailussa vuonna 2011.

Torilla oleva Gustav Albert Petreliuksen vuonna 1924 lahjoittama ja Gunnar Finnen ja Armas Lindgrenin veistämä G. A. Petreliuksen suihkukaivo on myös kunnostettu vuonna 2010. Suihkukaivon vieressä sijaitsee Saara Ekströmin 14 metriä pitkä happokäsitellystä corten-teräksestä valmistettu tilataideteos *Kertosäe*.

Lähteet
-------

1. ↑  Turku.fi[vanhentunut linkki]
2. ↑  Saarinen, Sirkka: Eiranrannan uudet puistot Helsingissä on Vuoden ympäristörakenne 2011 – Kunniamaininta Turun Vähätorille.  *Betoni-lehti*, 2011, nro 3, s. 8–9.  Betoni.com. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 12.11.2011.
3. ↑  Turun kaupungin taidekokoelma: Ulkoveistokset: G. A. Petreliuksen suihkukaivo
4. ↑  Anni Teppo: Vähätori keräsi turkulaisilta hyvät pisteet *Turun Sanomat*.  9.5.2010. Viitattu 9.5.2010. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Saara Ekströmin Kertosäe luo viihtyisyyttä kaupunkitilaan  11.5.2010. Wäinö Aaltosen museo.  Arkistoitu 1.7.2010. Viitattu 12.5.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vähätori** Wikimedia Commonsissa

* Vähätori Turun kaupungin sivuilla[vanhentunut linkki]
Sabine Egger Semmeringissä 2002.
**Sabine Egger** (s. 22. huhtikuuta 1977 Globasnitz, Klagenfurt) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edusti aktiiviurallaan SC Petzen -seuraa. Hänen päälajinsa oli pujottelu.

Egger voitti pujottelun maailmancupin kaudella 1998–1999 kymmenen pisteen erolla Pernilla Wibergiin. Hän voitti uransa aikana kaksi maailmancupin pujotteluosakilpailua, sijoittui kaksi kertaa toiseksi ja neljä kertaa kolmanneksi.

Egger sai nuorten MM-kilpailuissa 1996 pronssia pujottelussa ja sijoittui neljänneksi suurpujottelussa. Hän oli pujottelussa viides Naganon olympialaisissa 1998 sekä MM-kilpailuissa neljäs St. Antonissa 2001 ja yhdeksäs St. Moritzissa 2003.

Egger voitti myös Itävallan-mestaruuksia ja yhden Euroopan cupin kilpailun.

Palkintosijat maailmancupin osakilpailuissa
-------------------------------------------

|
|  |
| Päivä | Kilpailupaikka | Laji | Sijoitus |
| 7. maaliskuuta 1997 | Yhdysvallat Mammoth Mountain | pujottelu | 2. |
| 29. tammikuuta 1998 | Ruotsi Åre | pujottelu | 3. |
| 21. marraskuuta 1998 | Yhdysvallat Park City | pujottelu | 2. |
| 8. tammikuuta 1999 | Saksa Berchtesgaden | pujottelu | 1. |
| 5. joulukuuta 1999 | Ranska Serre Chevalier | pujottelu | 3. |
| 29. joulukuuta 1999 | Itävalta Lienz | pujottelu | 1. |
| 6. tammikuuta 2000 | Slovenia Maribor | pujottelu | 3. |
| 23. marraskuuta 2002 | Yhdysvallat Park City | pujottelu | 3. |

Lähteet
-------

1. ↑  Sabine Egger *sports-reference.com*.  Arkistoitu 1.2.2010. Viitattu 30.10.2012. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Sabine Egger Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
3. ↑  Cup Standings SL (Slalom) *fis-ski.com*. Viitattu 30.10.2012. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
**Sabin Berthelot** (4. huhtikuuta 1794 Marseille – 10. marraskuuta 1880 Santa Cruz de Tenerife) oli ranskalainen luonnontieteilijä ja kansatieteilijä.

Berthelotin isä oli marseillelainen kauppias. Sabin Berthelot liittyi Ranskan laivastoon ja palveli Napoleonin sotien aikana. Sotien jälkeen hän siirtyi kauppalaivastoon ja palveli aluksissa, jotka kulkivat Marseillen ja Länsi-Intian välillä.

Kanariansaarilla hän kävi ensimmäisen kerran 1820. Hän toimi opettajana Teneriffalla ja perusti markiisi Villaneuva del Praton toimeksiannosta kasvitieteellisen puutarhan La Orotavaan. Berthelot perehtyi Kanariansaarten luonnonhistoriaan. Philip Barker Webb liittyi hänen seuraansa 1828 ja vuonna 1830 heillä oli kerättynä riittävästi aineistoa julkaistavaksi. He matkustivat Geneveen ja tuottivat ensimmäisen osan teoksesta *L'Histoire Naturelle des Îles Canaries* vuonna 1835. Berthelot jatkoi teoksen kirjoittamista kansatieteen, historian ja maantieteen aloilla, Webb luonnonhistorian ja Alfred Moquin-Tandon lintutieteen. Teos valmistui 1850.

Berthelot perusti "Société d'Ethnologique" seuran 1845. Hän palasi Teneriffalle 1846 ja nimitettiin Ranskan konsulaatin virkamieheksi 1848 ja konsuliksi 1867. Hän vetäytyi virasta 1874.

Bertheloti nimesi, yhdessä Webbin ja Moquin-Tandonin kanssa, kanarianpeipon (*Fringilla teydea*) 1836. Carl Bolle nimesi kanariankirvisen (*Anthus berthelotii*) hänen kunniakseen.

Hänen nimeämiensä kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä **Berthel.**.

Muita teoksia
-------------

* *Les Guanaches* (1841 ja 1845)
* *La Conquète des canaries* (1879)
* *Antiquités Canariennes* (1879).

Lähteet
-------

1. ↑  ITIS
2. ↑  BirdLife Suomi (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Berthelot, Sabin (1794-1880) *International Plant Names Index – IPNI*. Viitattu 6.10.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sabin Berthelot** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Dagny Helena Yvonne Gräsbeck-Mountassir** (10. helmikuuta 1960 Turku – 22. lokakuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen sopraanolaulaja. Gräsbeck opiskeli musiikkia muun muassa Turun Musiikkiopistossa ja Sibelius-Akatemiassa, josta hän valmistui musiikin maisteriksi vuonna 1997. Gräsbeckin opettajia olivat Liisa Linko-Malmio ja Anita Välkki. Hän opiskeli myös kitaransoitoa.

Yvonne Gräsbeckin oopperarooleihin kuuluivat *Carmenin* Micaëla ja *La bohèmen* Musetta. Helsingin Kaupunginteatterin ohjelmistossa 1980-luvun lopulla olleessa *Kuinka äkäpussi kesytetään* -näytelmässä Gräsbeck lauloi ja soitti kitaraa

Gräsbeck osallistui Eurovision laulukilpailujen Suomen karsintaan vuonna 1979 kappaleella "Hyvästi ystäväin".

Yvonne Gräsbeckin isä oli säveltäjä Gottfrid Gräsbeck, ja viulisti Manfred Gräsbeck ja pianisti Folke Gräsbeck ovat hänen veljiään.

Diskografia
-----------

* *Amado mio* (1990)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Yvonne Gräsbeck-Mountassir (Muistokirjoitus) *Hs.fi*. Sanoma Media Finland. Viitattu 16.4.2016.
2. 1 2  Yvonne Gräsbeck *Meteli.net*.  Arkistoitu 28.7.2012. Viitattu 16.4.2016.
3. ↑  Kalsto, Hanna (toim.): William Shakespeare: Kuinka äkäpussi kesytetään (PDF) (s. 70) *Helsingin Kaupunginteatteri, esitykset vuodesta 1965 alkaen*. Helsingin Kaupunginteatteri. Viitattu 16.4.2016.
4. ↑  Iltanen, Jane: 50 vuotta tänään: Viulu vei Manfredin mennessään *Ts.fi*.  16.7.2005.  Arkistoitu 7.5.2016. Viitattu 16.4.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Yvonne Lefébure** (29. kesäkuuta 1898 Ermont – 23. tammikuuta 1986 Pariisi) oli ranskalainen pianisti ja pianopedagogi. Hän opiskeli Alfred Cortot'n johdolla Pariisin konservatoriossa ja esiintyi sekä resitalistina että orkesterien kanssa. Hän esiintyi ensimmäistä kertaa Prades-festivaalilla vuonna 1950. 

Lefébure opetti eri opinahjoissa ja piti myös omalla festivaalillaan Saint-Germain-en-Layessa mestarikursseja. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Dinu Lipatti, Samson François, Imogen Cooper, Janina Fialkowska, André Laplante, Branka Musulin, Catherine Collard, Michaël Levinas, Françoise Thinat, Jean-Marc Savelli, Évelyne Crochet, Hélène Boschi, Martin Hughes ja Avi Schönfeld. 

Lefébure meni vuonna 1947 naimisiin musiikintutkija Fred Goldbeckin kanssa. 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Yvonne Lefébure
**Yvonne Murray** (s. 4. lokakuuta 1964 Edinburgh) on skotlantilainen entinen kestävyys- ja maantiejuoksija.

Murray sijoittui kotikaupungissaan Edinburghissa pidetyissä Kansainyhteisön kisoissa 1986 kolmanneksi 3 000 metrin juoksussa. Samana vuonna hän voitti Stuttgartin EM-kisoissa 3 000 metrillä pronssia. Soulin olympialaisissa 1988 Murray saavutti 3 000 metrin kilpailussa jälleen pronssia. Vuoden 1990 Kansainyhteisön kisoissa Aucklandissa hän voitti samalla matkalla hopeaa Kanadan Angela Chalmersin jälkeen. Samana vuonna hän voitti Splitin EM-kisoissa kultaa 3 000 metrillä, jonka ansiosta hänelle myönnettiin MBE-kunniamerkki.

Toronton sisäratojen MM-kilpailussa 1993 hän voitti 3 000 metrin kilpailun 12 sekunnin erolla toiseksi tulleeseen. Helsingin EM-kilpailuissa seuraavana vuonna hän sijoittui samalla matkalla toiseksi. 1994 Kansainyhteisön kisoissa hän voitti 10 000 metrin juoksun, mikä jäi hänen viimeiseksi arvokisamitalikseen.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Zdeněk Nehoda vuonna 2012.
**Zdeněk Nehoda** (s. 9. toukokuuta 1952 Hulín) on Tšekkoslovakiaa edustanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän oli Tšekkoslovakian maajoukkueessa voittamassa Euroopan-mestaruutta vuonna 1976. Hänet valittiin maansa vuoden jalkapalloilijaksi vuosina 1978 ja 1979.

Nehoda edusti juniorivuosinaan Hulínia ja Gottwaldovia sekä huippuvuosinaan 1971–1982 Dukla Prahaa. Hän voitti Tšekkoslovakian mestaruuden vuosina 1977, 1979 ja 1982. Hän päätti pelaajauransa ulkomailla ja pelasi Saksassa Darmstadtin, Belgiassa Standard Liègen, Ranskassa Grenoblen sekä Itävallassa Amaliendorfin joukkueissa.

Nehoda pelasi Tšekkoslovakian maajoukkueessa ennätykselliset 90 maaottelua, joissa hän teki 31 maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi syyskuussa 1971 ja viimeisen lokakuussa 1987 yli viisi vuotta edellisen maaottelunsa jälkeen. Hän pelasi MM-kilpailuissa 1982 sekä EM-kilpailuissa 1976 ja 1980. Tšekkoslovakia voitti vuonna 1976 Euroopan-mestaruuden kukistettuaan loppuottelussa Länsi-Saksan rangaistuspotkukilpailussa, jossa Nehoda teki joukkueensa toisen maalin. Nehoda valittiin EM-turnauksen tähdistöjoukkueeseen.

Zdeněk Nehoda, Josef Masopust ja Ivo Viktor vuonna 1974.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Zdeněk Nehoda Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. 1 2 3  Mamrud, Roberto: Zdénék Nehoda - International Appearances  21.2.2004. RSSSF. Viitattu 11.5.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3  Síň slávy Dukla Praha 1948 - 2009: Zdeněk Nehoda Dukla Praha. Viitattu 11.5.2021. (tšekiksi)
4. 1 2  EURO 1976: all you need to know  30.4.2020. UEFA. Viitattu 11.5.2021. (englanniksi)
5. ↑  Varga, Imrich: Czechoslovakia - Player of the Year  30.10.2005. RSSSF. Viitattu 11.5.2021. (englanniksi)
6. ↑  Stokkermans, Karel & Tabeira, Martín: European Championship 1976  20.6.2013. RSSSF. Viitattu 11.5.2021. (englanniksi)

  

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1976
1 Viktor |
2 Dobiaš |
3 Čapkovič |
4 Ondruš |
5 Pivarník |
6 Jurkemik |
7 Panenka |
8 Móder |
9 Pollák |
10 Masný |
11 Nehoda |
12 Gögh |
13 Barmoš |
14 Biroš |
15 Herda |
16 Veselý |
17 Švehlík |
18 Galis |
19 Petráš |
20 Štambachr |
21 Bičovský |
22 Vencel |
Valmentaja Ježek

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1980
1 Netolička |
2 Barmoš |
3 Jurkemik |
4 Ondruš |
5 Gögh |
6 Štambachr |
7 Kozák |
8 Panenka |
9 Gajdůšek |
10 Masný |
11 Nehoda |
12 Vojáček |
13 Lička |
14 Fiala |
15 Vízek |
16 Rott |
17 Pollák |
18 Berger |
19 Dobiaš |
20 Němec |
21 Seman |
22 Keketi |
Valmentaja Vengloš

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1982
1 Seman
2 Jakubec
3 Fiala
4 Jurkemik
5 Barmoš
6 Vojáček
7 Kozák
8 Panenka
9 Vízek
10 Kříž
11 Nehoda
12 Bičovský
13 Berger
14 Radimec
15 Kukučka
16 Chaloupka
17 Štambachr
18 Janečka
19 Masný
20 Petržela
21 Hruška
22 Stromšík
Valmentaja Vengloš



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Tšekki

 |

 |
**Ciudad de Méxicon taistelu** oli taistelu Meksikon-Yhdysvaltain sodassa. Taistelu ratkaisi sodan Yhdysvaltain eduksi ja pakotti meksikolaiset rauhanneuvotteluihin.

Taustaa
-------

Cerro Gordon taistelun kulku
Alkuvuoden 1847 aikana yhdysvaltalaiset olivat saaneet yliotteen Pohjois-Meksikossa. Näissä taisteluissa oli kunnostautunut erityisesti kevyt tykistö. Yhteenotot olivat huipentuneet Buena Vistan taisteluun helmikuussa. Meksikolaiset olivat kieltäytyneet aselevosta, vaikka olivat kärsineet monia tappioita. Tämän vuoksi Yhdysvaltain presidentti Polk käski armeijansa marssia Meksikon pääkaupunkiin Ciudad de Méxicoon. Koska reitti maitse olisi ollut 800 kilometriä pitkä, niin yhdysvaltalaiset päättivät hyökätä Meksikonlahden poikki Veracruziin. Tehtävä annettiin kenraali Winfield Scottin komentamalle 3. Armeijalle, johon kuului 9000 miestä.

Maihinnousu maaliskuussa 1847 sujui vaikeuksitta Meksikon heikkojen merivoimien johdosta. Veracruz antautui miltei ilman taistelua. Scottin joukot marssivat tämän jälkeen Cerro Gordoon, missä se kohtasi kenraali Santa Annan komentaman 13 000 miehen armeijan. Amerikkalaiset voittivat meksikolaiset ja jatkoivat etenemistään. Nyt meksikolaiset pyysivät aselepoa. Aselepo solmittiin elokuussa. Scott jatkoi silti etenemistään ja oli syyskuun alussa vain muutaman kilometrin päässä Ciudad de Méxicosta. Tällöin meksikolaiset aloittivat uudelleen taistelun.

Taistelu
--------

Ciudad de Méxicon taistelun alkuvaihe;Molino del Reyn taistelu
Meksikon pääkaupungin suojana oli kaksi linnoitusta, Molino de Rey ja Chapultepec. Amerikkalaisten oli vallattava ensin nämä linnoitukset, jotta he olisivat päässeet pääkaupunkiin. Molino de Rey joutui yhdysvaltalaisten käsiin jo 8. syyskuuta. Linnoituksen valtauksessa kuoli ja haavoittui yli 750 yhdysvaltalaista. Tappioista johtuen hyökkäys keskeytyi viideksi päiväksi. Samanlainen katkera taistelu käytiin Chapultepecista. Yhdysvaltalaiset pommittivat tykistöllään linnoitusta koko 13. syyskuuta päivän. Linnoituksen valtasi Yhdysvaltain merijalkaväki. 

Chapultepecin valtauksen jälkeen amerikkalaiset etenivät Ciudad de Méxicoa kohden kohdaten välillä meksikolaisten tykistötulta. Illan ja yön aikana yhdysvaltalaiset kiersivät meksikolaisten sivustoihin koukkaamalla. Tarkoituksena oli vallata pääkaupunki väkirynnäköllä aamulla. Mutta yön aikana Santa Annan joukot olivat vetäytyneet eivätkä yhdysvaltalaiset kohdanneet juurikaan vastarintaa edetessään kaupunkiin 14. syyskuuta aamulla. Myös siviilitkin olivat lähteneet kaupungista. Jäljellä olivat vain vangit vankiloista. Meksikolaiset yrittivät järjestää sissitoimintaa, mutta yhdysvaltalaiset tukahduttivat yritykset alkuunsa. Taistelu oli ohi ja meksikolaiset suostuivat rauhanneuvotteluihin.

Jälkipyykki
-----------

*Pääartikkeli: Guadalupe Hidalgon rauhansopimus*

Lähteet
-------

* Tim Newark: *50 taistelua, jotka muuttivat maailmaa*, s. 29-30. Gummerus, 2003. ISBN 951-20-6139-2.
**Ouroun** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Bougounin piirissä Malissa. Se sijaitsee 80 kilometriä Bougounista luoteeseen. Kunnassa on 5 500 ja kylässä 2 500 asukasta (vuonna 2009).

Ourounin kunta rajoittuu pohjoisessa ja idässä Bougounin piirin Keleyan, etelässä Syen Toulan ja lännessä Koulikoron alueen Katin piirin Tiakadougou-Dialakoron ja Ouélessébougoun kuntiin. Se on pinnanmuodostukseltaan lähinnä tasankoa. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Kasvillisuus on puusavannia.

Kuntaan kuuluu seitsemän kylää. Asukkaat ovat etupäässä bambaroita, mandinkoja ja fulbeja. Uskontoja ovat islam, kristinusko ja animismi.

Ourounista on tieyhteys Keleyaan. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, puuhiilen tuotanto, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, durra, hirssi, bataatti, fonio, jamssi, riisi, maapähkinä sekä myytäväksi kasvatettavat puuvilla ja seesami. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 15.6.2018.
2. ↑  Mali - Région de Sikasso: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 15.6.2018.
3. ↑  Mali - Région de Koulikoro: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 15.6.2018.
4. 1 2 3  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Ouron 2006-2010 *aec.msu.edu*.  2006.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 15.6.2018.
**SEAT Fura** on SEATin vuosina 1981–1986 valmistama pieni henkilöautomalli, joka korvasi SEAT 127:n. Kun SEATin lisenssi valmistaa omalla merkillään Fiatin 127-mallia umpeutui, sen oli tehtävä autoon muutoksia ja annettava sille uusi nimi pystyäkseen jatkamaan sen valmistusta. Näin syntyi SEAT Fura.

Facelift-mallin SEAT Fura.
Autosta tuli markkinoille myös urheilullinen Fura Crono -malli, jossa oli 1,4-litrainen 75 hevosvoimaa kehittävä moottori. Renkaat olivat perusmalleja leveämmät ja jousitusta oli jäykistetty. Fura Cronolle kehitettiin myös oma kilpailusarjansa, Copa Fura.

Vuonna 1983 Fura koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudenmalliset ajovalot. Uudistetut mallit tunnetaan Fura Dos -nimellä. SEAT Ibizan tultua markkinoille Furan suosio alkoi laskea. Malleja myytiin yli vuoden ajan toistensa rinnalla, kunnes Furan valmistus lopetettiin vuonna 1986.

Lähteet
-------

1. ↑  Sunday classic: SEAT Fura Crono *Ran When Parked*.  1.1.2012. Viitattu 22.7.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SEAT Fura** Wikimedia Commonsissa

SEATin automallit

|  |  |
| --- | --- |
| Nykyiset henkilöautomallit | 
* Arona
* Ateca
* Ibiza
* León
* Tarraco

 |
| Entiset mallit | 
* 124
* 124 Sport
* 127
* 128
* 131
* 132
* 133
* 600/800
* 850
* 1200 Sport
* 1400
* 1430
* 1500
* Alhambra
* Altea
* Arosa
* Córdoba
* Exeo
* Fura
* Inca
* Málaga
* Marbella
* Mii
* Panda
* Ritmo
* Ronda
* Toledo

 |
**Abigail Becker** (14. maaliskuuta 1830 – 21. maaliskuuta 1905) oli kanadalainen nainen, joka tuli tunnetuksi pelastettuaan haaksirikkoutuneen kuunarin miehistön Eriejärven rannikolla 24. marraskuuta 1854.

Elämäkerta
----------

Abigail Becker (omaa sukua Jackson) syntyi 14. maaliskuuta 1830 Frontenacin aluekunnassa tuolloisessa Ylä-Kanadassa eli nykyisessä Ontariossa. Hän avioitui Jeremiah Becker -nimisen metsästäjän kanssa ja asettui vuonna 1848 Long Pointin niemimaalle Eriejärven rannikolle.

Niemimaa Eriejärvellä tunnettiin navakoista tuulistaan ja liikkuvista hiekkasärkistä. Yöllä 24. marraskuuta 1854 kuunari *Conductor* purjehti järvellä ja törmäsi yhteen hiekkasärkistä. Miehistö selviytyi joutuen roikkumaan aluksen takilasta. Abigail Becker sattui löytämään aluksen ja miehet seuraavana aamuna. Hän ei osannut uida, mutta hän kahlasi olkapäihin asti syvään veteen lähemmäksi suostutellen miehistön uimaan luokseen. Laivan kapteeni ja kuusi miehistön jäsentä pelastautuivat tällöin uiden. Aluksen kokki jäi laivalle, josta hänet pelastettiin päivää myöhemmin.

Aluksen miehistö kiitteli pelastumisestaan Beckerin urhoollisuutta. New Yorkin Buffalossa merimiehet keräsivät hänelle 350 dollarin palkinnon. New Yorkin hengenpelastusjärjestö lahjoitti kultaisen mitalin ja kuningatar Viktoria kirjoitti henkilökohtaisen kirjeen luovuttaen samalla 50 dollaria.

Becker sai lempinimen *The Heroine of Long Point*. Hänet yhdistettiin tunnetumman tapauksen jälkeen vielä esimerkiksi erään pojan pelastamiseen kaivosta. Becker kasvatti 17 lasta, joista 2 oli adoptoitu ja 6 puolison lapsia. Hän kuoli Walsinghamissa 21. maaliskuuta 1905. Vuonna 1958 Beckerille asetettiin muistolaatta Port Rowanissa ja hänen entiselle kotitilalleen perustettiin Abigail Becker Conservation area -suojelualue.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  E. E. Augusteijn: Abigail Becker *The Canadian Encyclopedia*. Viitattu 18.4.2021. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF
* WorldCat

 |

 |
**Yhdystie 2403** on kantatieltä 52 Perttelissä Salossa yhdystielle 2410 Somerolla johtava yhdystie ja Varsinais-Suomessa.

Tie erkanee kantatieltä 52 *Kaivolantienä*, mistä se jatkuu Perttelin kirkonkylään Kaivolaan, kulkee Perttelin kirkon sivuitse, ylittää Uskelanjoen sivujoen Kurajoen ja heti tämän jälkeen itse Uskelanjoen. Täällä tiestä erkanee seututielle 110 Muurlassa johtava yhdystie 2402. Sen risteyksessä tien osoitenimi vaihtuu Kaivolantiestä *Isohiidentieksi* ja tie jatkuu Uskelanjokea seuraillen Perttelin Ison-Hiiden kylään ja täältä edelleen Kiikalan Rekijoen kylään, missä tie ylittää ensin Hitolanjoen ja saapuu pian sen jälkeen Rekijoen kyläkeskukseen, missä tiehen yhtyy yhdystieltä 2410 Kiikalan kirkolta alkunsa saava yhdystie 2411. Tämän jälkeen tie seurailee Terttilänjoen etelärantaa ylittäen joen vähän ennen Kiikalan Kärkelän kylää. Kärkelässä tiehen yhtyy kantatieltä 52 alkunsa saava yhdystie 2405, ja tie jatkuu Terttilänjoen pohjoisrantaa seuraillen Kiikalan Hirvelään, missä tien osoitenimi vaihtuu Isohiidentiestä *Terttiläntieksi*. Pian tämän jälkeen tie ylittää Someron rajan ja yhtyy yhdystiehen 2410 Someron Lautelassa.

Perttelin Kaivolassa ja Kiikalan Rekijoella tie noudattaa osalla matkaa historiallisen Hiidentien kulkua.

Lähteet
-------

1. ↑  *Tienumerokartta.* 1:250 000. Alue 02 Varsinais-Suomi.  Helsinki: Liikennevirasto.  Kartan verkkoversio (viitattu 19.7.2010)
2. ↑  Kartat ja reitit Eniro. Viitattu 19.12.2009. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yhdystie 2403** Wikimedia Commonsissa
**Ylli** on 30 metriä pitkä entinen teräsproomu, joka on tehty vuonna 1907 rakennetun matkustajahöyrylaiva Ylä-Keiteleen rungosta 1950-luvulla. Aluksen kotisatama on Keitele-järven rannassa Viitasaarella. 

Liikenteestä vuonna 1948 poistettu S/S Ylä-Keitele siirtyi vuonna 1951 Viitasaaren Höyrylaiva Osakeyhtiöltä Osuusliike Sisämaan (SOK) omistukseen yhdessä maa-alueen ja varastorakennuksen kanssa. Osuusliike myi ensiksi laivan irtaimiston huutokaupalla ja myöhemmin vuonna 1953 itse laivan. Ylä-Keiteleen uudeksi omistajaksi tuli viitasaarelainen yhtiö Haapaniemen Saha E. Saraste. 

Ylä-Keiteleen hyttirakenteet purettiin Suolahdessa vuonna 1954, ja laivasta poistettiin höyrykone ja kattila. Kone myytiin Alajärven Sahalle, jossa sitä käytettiin sähkögeneraattorin pyörittämiseen. 1970-luvulla höyrykone myytiin romuksi. Kattila romutettiin jo laivasta poistettaessa. 

Ylä-Keiteleen muutostyö proomuksi jatkui Viitasaarella, ja alus valmistui kesäkuussa 1958, jolloin se telakoitiin Suolahdessa, maalattiin, katsastettiin ja otettiin liikenteeseen. Aluksen perään rakennettiin korkea ohjailuhytti. Aluksen uusi nimi "Ylli" oli lyhenne nimestä Ylä-Keitele. Tätä lyhennettä olivat lapset käyttäneet jo 1910-luvulla.

Yllin palvelu proomuna jäi lyhyeksi, sillä vuonna 1964 proomuliikenne loppui VR:n purettua Suolahdessa olleen proomujen lastauspaikan sen tilalle rakennetun nippunosturin tieltä. Viimeinen puutavarakuorma Yllillä kuljetettiin kesäkuussa 1964.

Vuoden 1964 jälkeen Ylli jäi rappeutumaan ja upposi lopulta. Vuonna 1991 se nostettiin pintaan ja hinattiin Äänekoskelle telakoitavaksi. Aluksen pohja paikattiin ja maalattiin. Vuoden 1991 jälkeen Yllin kunnostaminen on jatkunut.

Katso myös
----------

* S/S Ylä-Keitele

Lähteet
-------

1. ↑  Korhonen, Risto: Keiteleen suurin ja kaunein palasi Suolahteen *Sisä–Suomen lehti*.  25.8.2017. Keskisuomalainen. Viitattu 7.2.2019.

* Keiteleen laivaliikenne, Historiaa ja perinteitä 85 vuoden ajalta, tutkielma 89 s. Isto Kauhanen, 1962
* s/s Haapaniemen laivapäkirjat 1953 ja 1958*tarvitaan parempi lähde*
**Tilamusiikki** (saks. *Raummusik*) tarkoittaa sävellysteoksia ja musiikkiesityksiä, joissa tilaa hyödynnetään toisin kuin tavanomaisessa konserttitilanteessa. Tilamusiikin käsite esiintyi ensimmäisen kerran saksan kielessä vuonna 1928.

Ilmiönä tilamusiikki lienee yhtä vanha kuin säveltaide. Varhaisia esimerkkejä tilan hyödyntämisestä ovat antifonit ja kulkueet sekä renessanssin monikuoroisuus (mm. Giovanni Gabrieli). Tilankäytön merkitys väheni varhaisbarokin jälkeen, mutta 1800-luvun musiikissa tilaa alettiin hyödyntää dramaattisiin tarkoituksiin. Esiintyjiä sijoitettiin konsertti- tai oopperasalin ulkopuolelle muiden muassa Hector Berliozin ja Gustav Mahlerin sävellyksissä. Eräänlaisena 1800-luvun huipentumana voidaan pitää Richard Wagnerin *Parsifalia*, jossa esiintyjiä on sijoitettu eri tasoille.
Silti näissäkin teoksissa orkesteri soittaa yhtenäisenä ryhmänä yleisön edessä.

Yhdysvaltalainen Charles Ives oli ensimmäisiä, jotka hajottivat koko esittäjistön: teoksessa *The Unanswered Question* (1908) kolme soittajaryhmää on sijoitettu niin etteivät ne näe toisiaan, ja jouset soittavat lavasteiden tai lavan takana. Ivesin kokeiluja jatkoi Henry Brant.

Suomalaisen tila­musiikin pioneeri Henrik Otto Donner.
Euroopassa tilakokeiluja alettiin harrastaa erityisesti elektronisessa musiikissa. Karlheinz Stockhausenin nauhateos *Nuorukaisten laulu* (1955–1956) hyödyntää 5-kanavaista tilaäänentoistoa, ja orkesteriteoksessa *Ryhmiä* (1955–1957) on kolme orkesteria ja kolme kapellimestaria. Äärimmilleen Stockhausen vei tilankäytön *Helikopterijousikvartetossaan* vuonna 1995.

Muista elektronimusiikkiteoksista voidaan mainita Edgard Varèsen *Elektroninen runoelma* (*Poème électronique*) vuoden 1958 maailmannäyttelyn Philips-paviljonkiin.

Varhaisiin suomalaisiin tilamusiikkiteoksiin kuuluu Henrik Otto Donnerin *Ideogramme II* (1963), joka luotiin "Suomi rakentaa" -näyttelyä varten Helsingin Taidehalliin. Soittajat oli sijoitettu viiteen saliin, joissa yleisö saattoi liikkua vapaasti musiikin aikana. Esimerkkejä löytyy myös Kalevi Ahon tuotannosta: *Pergamon* (1990) on sävelletty Helsingin yliopiston päärakennuksen suureen juhlasaliin neljälle orkesteriryhmälle, neljälle kertojalle ja sähköuruille, ja teoksen keskeisenä lähtökohtana oli salin muoto ja akustiikka; Ahon 12. sinfonia *Luosto* (2003) on sävelletty ulkoilmaesitystä varten Luostotunturin luonnonakustiikkaan.

Lähteet
-------

* Griffiths, Paul: *New Penguin Dictionary of Music*, s. 760–761. London: Penguin Books, 2004.
* Heiniö, Mikko: Lastenkamarikonserteista pluralismiin: Postmoderneja piirteitä uudessa suomalaisessa musiikissa.  *Musiikki*, 1988, nro 1–2, s. 3–139. ISBN 951-95336-3-X. ISSN 0355–1059.
**Tilastohevonen** on vuoteen 2009 asti käytetty nimitys hevoselle, jota ei voitu Suomessa rekisteröidä puhdasrotuisena hevosena tai ponina. Tilastorekisteriin merkittiin suvultaan tuntemattomat tai rotumääritelmien vastaiset yksilöt. Lisäksi tilastorekisteriin merkittiin niiden rotujen edustajat, joilla ei ollut omaa kantakirjaa Suomessa (esimerkiksi friisiläiset). Ulkomailta tuotuja hevosia merkittiin tilastorekisteriin, jos niiden alkuperämaan asiakirjoja ja niihin merkittyjä polveutumistietoja ei voitu varmuudella todeta oikeaksi. Tällaisia tapauksia olivat usein Venäjältä tai Baltian maista tulevat hevoset. 

Tilastohevosen rekisterinumerossa on tunnuksena T-kirjain. Tilastorekisteri poistui käytöstä vuonna 2009. Nykyisin kaikki uudet Suomen Hippoksen rekisteriin merkittävät hevoset saavat rekisterinumerokseen kansainvälisen UELN-numeron. Polveutumiseltaan epäselvät hevoset merkitään E-rekisteriin (equidae). Aiemmin tilastohevosiksi rekisteröidyt yksilöt jäivät vanhaan T-rekisteriin, mutta uusia hevosia rekisteriin ei siis enää kirjata.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hevosrekisterin perusteet Suomen Hippos ry.  Arkistoitu 2.7.2011. Viitattu 6.2.2011.
**Terttu Aira Laine** (10. joulukuuta 1930 Helsinki – 1. elokuuta 2022) oli suomalainen lentopalloilija, koripalloilija ja yleisurheilija, joka edusti Helsingin Ponnistusta, Helsingin Kotkia, Helsingin Tarmoa ja Helsingin Visaa.

Laine aloitti lentopalloilun vuonna 1955 harrastettuaan sitä ennen yleisurheilua ja koripalloa. Vuonna 1957 hän saavutti SM-pronssia ja vuonna 1962 kultaa (Ponnistus). Koripallossa Laine pelasi vuosina 1952–1957 Tarmon mestaruussarjajoukkueessa, jossa tuli Suomen mestaruus vuonna 1954, hopea vuonna 1953 ja pronssi vuonna 1955. TUL:n koripallomestaruus Laineella on vuodelta 1953 ja muita mitaleita vuosilta 1952–1957 kaikkiaan viisi. Hän pelasi myös TUL:n liittojoukkueessa useana vuonna. Kauden 1956 hän pelasi Helsingin Visassa ja voitti Suomen mestaruuden.

Yleisurheilussa SM-kilpailuista hän saavutti korkeushypyn pronssia vuosina 1950 ja 1951. Lisäksi Laine oli mukana viestijuoksun SM-kilpailuissa 4 x 100 metrin viestijuoksusta vuonna 1951 pronssia saaneessa Helsingin Tarmon joukkueessa. Ennätyksekseen hän hyppäsi korkeudessa tuloksen 145 cm vuonna 1951.

Laine oli ammatiltaan tarkastaja ja hän harrasti kuntoliikuntaa ja käsitöitä. Hänen kotikuntansa oli Helsinki.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Terttu Aira Laine, Helsingin Sanomat, 2022, No 227, sivu 55, julkaistu 24.8.2022
2. 1 2 3  Urheilumme Kasvot Osa 3, Laine, Terttu Aira, sivu 1027, vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1978
3. ↑  Helsingin Ponnistus: Ponnistuksen kultamitalinaiset *helsinginponnistus.fi*. Viitattu 11.1.2023.
4. ↑  Terttu Laine Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Sevskin vaakuna vuodelta 1781.
**Sevsk** (ven. Севск) on kaupunki Brjanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Ukrainan rajaa 149 kilometriä Brjanskista etelään. Kaupunki on samannimisen kunnallispiirin keskus ja sen kautta kulkee Moskovan ja Kiovan välinen M3-valtatie. Asukkaita oli 7 282 vuonna 2010, koko maaseutuvaltaisessa Sevskin piirissä väkeä oli 16 923 henkeä.

Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1146 Tšernigovin ruhtinaskuntaan kuuluneena asutuksena. Vuodesta 1356 se kuului Liettuaan ja vuonna 1585 se liitettiin Moskovan Venäjään. Kaupungissa oli yksi tärkeimmistä Venäjän etelärajan linnoituksista. Vuonna 1779 siitä tuli Orjolin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1700-luvulla Sevsk menetti sotilaallisen merkityksensä ja siitä tuli hallinnon ja kaupan keskus. 1800-luvulla rautateiden rakentaminen pysäytti kaupungin taloudellisen kehityksen. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä.

Nykyään Sevskissä on lähinnä elintarviketeollisuutta. Maritsa- ja Sev-jokien yhtymäpaikassa on säilynyt linnoituksen jäänteitä. Muita nähtävyyksiä ovat vuonna 1701 rakennettu Pietari-Paavalin kirkko, barokin ja klassismin sekatyyliä edustava Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko (1765) ja klassistinen Ristin ylentämisen kirkko. Kaupungin ulkopuolella on vuonna 1618 perustettu Kristuksen kirkastumisen luostari.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 27.7.2013. (venäjäksi)

### Lähteet joihin ei ole viitattu

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 415–416. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Sevskin kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
**Abidjanin metro** (ransk. *Métro d'Abidjan*) on rakenteilla oleva metrojärjestelmä Norsunluurannikon suurimmassa kaupungissa Abidjanissa. Metron rakennustyöt alkoivat marraskuussa 2017 ja järjestelmä on määrä avata liikenteelle vuonna 2022. Abidjanin metron toistaiseksi ainoan linjan pituus tulee olemaan 37,5 kilometriä ja sillä tulee olemaan yhteensä 20 asemaa, joista eteläisin palvelee Port Bouetin lentoasemaa. Myös toinen, itä-länsisuuntainen metrolinja on suunnitteilla. Järjestelmän päivittäiseksi käyttäjämääräksi vuonna 2022 arvioidaan noin 500 000 matkustajaa.

Ranskan valtion kokonaan rahoittaman metron rakennustöistä vastaavat ranskalaisen Bouyguesin tytäryhtiöt Bouygues Travaux Publics ja Colas Rail. Kalliiden tunnelien sijaan metro kulkee pääosin maan päällä ja paikoittain myös viadukteilla. Valmiin metron liikennöitsijänä toimii Keolis ja metrokalustosta vastaa puolestaan Alstom. Järjestelmän huippunopeus tulee olemaan 80 km/h.

Lähteet
-------

1. ↑  Infrastructures économiques : Tout savoir sur le métro d'Abidjan *Linfodrome*.  5.12.2017. Viitattu 31.5.2020. (ranskaksi)
2. ↑  Vidzraku, Sylvain: Métro d'Abidjan : encore en chantier, la deuxième ligne est déjà envisagée *La Tribune Afrique*.  16.2.2018. Viitattu 31.5.2020. (ranskaksi)
3. ↑  Abidjan metro package approved *Railway Gazette International*. Viitattu 31.5.2020. (englanniksi)
**Hirawanu Tapu** (n. 1824 – toukokuu 1900) oli moriori. Vaikkakin Tommy Solomon oli viimeinen kuollut puhdasverinen moriori, Hirawanu Tapun katsotaan olleen viimeinen kulttuurillinen moriori. Vaikka hän ei ollutkaan päällikkö, moriorit pitivät häntä eräänlaisena johtohahmona. Hän keräsi talteen morioreiden perinteitä ja kieltä. Hirawanu Tapu on tallentanut arviolta 90 % olemassa olevista moriorin kielen tiedoista.

Elämäkerta
----------

Tapun varhaisesta elämästä tiedetään vain vähän. Hän syntyi vuoden 1824 tienoilla ja hänen äitinsä nimi oli joko Runanga tai Hirimaru. Hänen isäänsä ei tiedetä. Hänellä oli yksi varmistettu velipuoli, Wi Tipene Matahuri. Tapu kuului morioreiden Owenga-heimoon. Hän asui Te Awapatiki -nimisessä moriori kylässä, kun Te Ati Awa -maoriheimo hyökkäsi saarelle vuonna 1835. Hirawanu Tapu otettiin orjaksi ja hän kuului Kaingaroalaiselle päällikkö Wiremu Kingi Meremerelle. 1859 hänellä oli suhde moriorinaiseen nimeltä Rohana, mutta naisen omistaja yritti estää suhteen viemällä hänet Waitangiin. Tämä ilmeisesti epäonnistui, sillä pari eli yhdessä vuodesta 1861 lähtien. Tapu sai vapauden hänen omistajansa kuoltua vuonna 1860 ja muutti takaisin synnyinseuduilleen Chathamsaaren kaakkoiskolkkaan. Siellä hänestä tuli paikallisen päällikkö Torea Takerehen neuvonantaja. Näihin aikoihin hän oli oppinut kirjoittamaan ja puhumaan maoria, mutta morioria hän osasi vain puhua. Hän osasi myös hieman englantia. Vuonna 1862 pidetyssä morioreiden suurkokouksessa hänet valittiin tapahtumien kirjuriksi tallentamaan morioreiden perinteitä ja sukutietoja. Hänestä tuli morioreiden kulttuurin asiantuntija, jonka luokse usein ohjattiin ulkopuoliset morioreista kiinnostuneet tutkijat. 1860-luvun puolivälissä hän sai töitä saaren satamasta tullivirkailijana kirjoitustaitonsa ansiosta.

1868 hän muutti owengaheimolle varatulle 2 000 eekkerin alueelle Manukauun. Maat antoi morioreille virallisesti vuonna 1870 alkuperäisväestön maa-asioita hoitava oikeus. Hirawanu Tapu toimi maa-asioissa morioreiden puolestapuhujana. Oikeudenkäynnin lopputuloksena 97,3 % maasta annettiin maoreille, ja morioreille jäi vain 2,7 % eli noin 4 100 eekkeriä. Vuodesta 1868 hän oli myös auttanut Alexander Shandia keräämään morioreiden perimätietoa ja kielen sanastoa. Kerätty aineisto julkaistiin lehdessä *Journal of the Polynesian Society* 1890-luvulla ja kirjana *The Moriori people of the Chatham Islands: their history and traditions* vuonna 1911. 1890-luvulla hän kärsi useaan otteeseen influenssasta ja tuberkuloosista ja kuoli lopulta vuoden 1900 toukokuussa noin 76-vuotiaana. Hänen kuollessaan vain 12 puhdasveristä morioria oli enää hengissä, mutta kellään heistä ei ollut samankaltaista morioreiden kulttuurin tietämystä ja sen katsotaankin kuolleen hänen mukanaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  King, Michael: Tapu, Hirawanu ? - 1900 *Dictionary of New Zealand Biography*. Viitattu 14.9.2010. (englanniksi)