recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tokio 10. maaliskuuta 1945 tapahtuneen massiivisen ilmapommituksen jälkeen. Pommitus oli tuhoisin sotilasilmailun historiassa.
**Strateginen ilmapommitus** on sotastrategia, jonka tarkoitus on tuhota vihollisen kyky puolustautua esimerkiksi tuhoamalla sen maa- ja merivoimat. Pommituksiin voidaan käyttää strategisia pommikoneita, pitkän tai keskipitkän kantaman ohjuksia tai ydinaseistettuja hävittäjäpommikoneita. Hyökkäykset tehdään vihollisen voittamisen kannalta tärkeisiin kohteisiin.

Strategisia pommituksia suorittivat muun muassa Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat toisessa maailmansodassa vuosina 1943–1945 Saksaa vastaan: britit yöpommituksina ja yhdysvaltalaiset päiväpommituksina. Brittien ajatus siirtyä yksittäisten kohteiden yöpommituksista kaupunkialueiden yöpommituksiin syntyi ajatuksesta, joka perustui tutkimuksiin yöpommitusten epätarkkuudesta. Kaupungeissa joka tapauksissa aiheutuvan tuhon, myös siviilituhojen, uskottiin vaikuttavan saksalaisten yleiseen tahtoon taistella toinen maailmansota loppuun rauhaan taipumalla jo ennen miehitystä. Siviilikohteiden massapommittaminen tarkoituksella voi osoittautua sotarikokseksi.

Strategisten pommitusten vastakohta on taktinen pommitus, jonka tarkoituksena yleensä on tukea *kaukotykistönä* maavoimien toimintaa. Yksi tällainen malli on liittynyt salamasotaan, siihen, että ylivoimainen Luftwaffe käytti muun muassa Junkers Ju 87 -syöksypommittajia kohteiden tuhoamiseen puolustajan syvyydessä auttaen panssarijoukkoja läpäisemään nopeasti rintama.

Katso myös
----------

* Douhetismi
* Lentopommi
* Mattopommitus
* Terroripommitus
* Totaalinen sodankäynti

Lähteet
-------

1. ↑  R. Cargill Hall, Air Force History and Museums Program: *Case studies in strategic bombardment*, s. 91-93, 190-191. [Washington, D.C.]: Air Force History and Museums Program, 1998. 39007232. ISBN 0-16-049781-7, 978-0-16-049781-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.3.2022).
2. ↑  The Effects of Strategic Bombing in WWII on German Morale *AOAV*.  8.7.2020. Viitattu 9.3.2022. (englanniksi)
3. ↑  Benjamin Franklin, III Cooling: *Case studies in the development of close air support*. Washington, DC: Office of Air Force History, U.S. Air Force, 1990. 22382764. ISBN 0-912799-65-X, 978-0-912799-65-0, 0-912799-64-1, 978-0-912799-64-3. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.3.2022).
**Maorien kuningasliike** (maoriksi *Te Kīngitanga*) oli Uuden-Seelannin Pohjoissaaren Waikaton alueen maoriheimojen keskuudessa vaikuttanut liike, jonka tarkoituksena oli saada maorien johtoon oma kuningas. Liike syntyi 1850-luvulla ja maorikuninkaita on edelleen. Nykyinen maorikuningas on vuonna 2006 asemaansa astunut Tūheitia Paki. Maorikuninkaalla ei ole laillista valtaa, vaan asema on lähinnä symbolinen.

Perimys
-------

Maorien kuninkuus ei teoriassa seuraa perimyslinjaa. Kuitenkin käytännössä tähän asti kaikki maorien kuninkaat ovat olleet ensimmäisen kuninkaan Te Wherowheron jälkeläisiä. Kuninkaan asemaan astujan valitsevat kuningasliikkeeseen sitoutuneiden Tuwharetoa, Taranaki, Whanganui ja Tainui iwien edustajat. Kuningasliikkeen olemassaolon mielekkyydestä on sittemmin väitelty. Arvostelijoiden mielestä kuningasliikkeellä ei ole ollut tarvetta sen jälkeen, kun maorit saivat vuonna 1995 korvaukseksi menetetyistä maistaan 170 miljoonaa puntaa.

Historia
--------

Maorien kuningasliike syntyi yrityksestä estää maan myyminen eurooppalaisille uudisasuttajille. 1850-luvulla eri maoriheimot Pohjois- ja Eteläsaarelta kokoontuivat ja päättivät lopulta, että maorikuninkaaksi asettuisi Pōtatau Te Wherowhero, joka aloitti virassaan vuonna 1858. Häntä seurasi hänen poikansa Tāwhiao vuonna 1860. Tāwhiaon kaudella syttyi niin sanottu Waikaton sota kuningasliikkeen kannattajien ja eurooppalaisten välillä vuosina 1863–1864. Sodan seurauksena liikkeen kannattajat muuttivat Waikatosta nykyisin King Countrynä tunnetulle alueelle. Tāwhiaon kuoltua vuonna 1894 häntä seurasi vallassa hänen poikansa Mahuta, joka otti kaudellaan osaa edustajana myös Uuden-Seelannin parlamentissa.

Hänen vuonna 1912 valtaan noussut poikansa Te Rata jatkoi yhteistyötä Britannian kruunun kanssa, ja hänen kuoltuaan vuonna 1933 valtaan nousi hänen poikansa Korokī. Korokī oli hallitsijana hiljaisempi, ja häntä auttoi virassa hänen tätinsä Te Puea Hērangi. Korokīn kuoltua vuonna 1966 valtaan nousi hänen tyttärensä Te Ātairangikaahu, ensimmäinen maorien kuningatar. Te Ātairangikaahu kuoli vuonna 2006, ja valtaan nousi hänen poikansa Tūheitia Paki, joka pitää edelleen hallussaan maorien kuninkaan titteliä.

Luettelo maorien kuninkaista
----------------------------

| monarkki | vallassa |
| --- | --- |
|  | **Pōtatau Te Wherowhero** | 1858–1860 |
|  | **Tāwhiao** | 1860–1894 |
|  | **Mahuta** | 1894–1912 |
|  | **Te Rata** | 1912–1933 |
|  | **Korokī** | 1933–1966 |
|  | **Te Ātairangikaahu** | 1966–2006 |
|  | **Tūheitia Paki** | 2006– |

Lähteet
-------

1. ↑  Leaders to debate succession and Kingitanga's future *nzherald.co.nz*. Viitattu 12.10.2011. (englanniksi)
2. 1 2  The King movement *Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand*. Viitattu 12.10.2011. (englanniksi)
**Jarmo Skön** on Tampereella asuva suomalainen teatteriohjaaja, taidekasvattaja, yhteisötaiteilija, esiintyjä ja laulaja. Skön toimii tällä hetkellä freelancer-pohjaisesti taiteilijana ja taidekasvattajana sekä Suomessa että erilaisissa kansainvälisissä hankkeissa. Hän on myös toiminut vuodesta 2017 Vimmart -yhdenvertaisen taiteen oppilaitoksen toiminnanjohtajana ja musiikkikoulun rehtorina sekä vuodesta 2014 Tampereen taidekasvatus ry:n puheenjohtajana. Syksyllä 2022 Skönistä tuli myös Tampereen King Sejong -instituutin kunniapuheenjohtaja. 

2000-luvun alussa Skön työskenteli myös mm. Kokkolan kaupunginteatterissa. Lisäksi hän toimi Eräjärven Työväen Näyttämön ohjaajana vuosina 2010-2021, jonka aikana hän ohjasi yli 20 kokopitkää näytelmää. 

Vuonna 2011 Skön kutsuttiin liettualaiseen LNK -televisiokanavalla pyörivään Žvaigždžių Duetai-laulukilpailuun, jossa hän sijoittui Superfinaalin 3.lle sijalle yhdessä parinsa Ruslanas Kirilkinasin kanssa. 

Skön on koulutukseltaan teatteri-ilmaisun ohjaaja YAMK. Hän tehnyt myös sosiaalisen sirkuksen, tanssi-innostamisen® ja draamakasvatuksen opintoja.

Lähteet
-------

* Oriveden sanomat 8.9.2021
* Lempäälä-Vesilahden Sanomat
* LVS - Vanhan miehen tunnustukset
* Sateenkaarihistoria.fi - 5.11.2021
* kvps.fi - 28.9.2021
* Nokian Uutiset - 27.4.2019
* Varjoelämää ja julkisia salaisuuksia
* Oriveden Sanomat - Sirkuskurkistus
* Postimuseo - Anarkistipostia
* Äijäsirkus
* Yle.fi - 14.8.2019
**Jean Bart** oli Ranskan laivaston Courbet-luokan taistelulaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Courbet-luokka*
Alus tilattiin Arsenal de Brestiltä osana vuoden 1910 laivasto-ohjelmaa ollen siten luokkansa nimikkoaluksen kanssa Ranskan laivaston ensimmäiset dreadnought-taistelulaivat. köli laskettiin 15. marraskuuta 1910. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1911 ja valmistui 5. kesäkuuta 1913. Koeajoissa alus saavutti 22,6 solmun nopeuden.

Palvelus
--------

Ensimmäisen maailmansodan alus oli Välimerellä, missä se osallistui Itävalta-Unkarin laivaston panssarikansiristeilijä *SMS Zentan* upottamiseen elokuussa 1914. Aluksen viinivarastoon osui 21. joulukuuta Adrianmerellä Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen *SM Sg. U-21* laukaisema torpedo, onneksi viinivaraston takana ollut etummainen ammusvarasto ei räjähtänyt. Alus sai suuren vuodon, mutta kykeni pääsemään korjattavaksi Maltalle. Loppusodan se oli valvomassa Otrantonsalmen sulkua, joka esti Itävalta-Unkarin laivaston pääsyn Adrianmereltä. Vuonna 1919 alus oli vielä sisaraluksensa *Francen* kanssa Sevastopolin operaatiossa.

Vuosina 1926-1929 alus modernisoitiin, jolloin näkyvimmät muutokset olivat kahden etummaisen savuhormin yhdistäminen, maston korvaaminen kolmijalalla, suurempi komentosilta, parannettu tulenjohtokyky, pääaseiden korkeuskulman ja siten kantaman kasvattaminen sekä ilmatorjunta-aseistuksen lisääminen. Alus todettiin niin huonokuntoiseksi, että sen aseistus riisuttiin 1936 ja se muutettiin koululaivaksi Touloniin nimettynä *Océaniksi*. Saksalaiset valtasivat aluksen miehittäessään 1942 Vichyn Ranskan, minkä jälkeen sitä käytettiin ontelopanosten kehityskokeissa. Alus upposi liittoutuneiden ilmapommituksessa 15. maaliskuuta 1944 Toulonin satamaan. Hylky nostettiin 1945 ja romutettiin 1946-1947 Toulonissa.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Battleships of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1998. ISBN 1-85409-386-X. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Hore, Peter: *Battleships of World War I*. Lontoo, Englanti: Anness Publishing Ltd, 2006. ISBN 1-84476-377-3. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Gardiner, Robert 1906-1921 s. 197
2. ↑  Gardiner, Robert 1922-1946 s. 257

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **FS Jean Bart (1911)** Wikimedia Commonsissa

*Courbet*-luokan taistelulaivat

|  |
| --- |
| *Courbet* – *Jean Bart* - *Paris* - *France* |
| Edeltäjä: *Danton*-luokka – Seuraaja: *Bretagne*-luokka |
**Ghoti** on tiettävästi irlantilaissyntyisen näytelmäkirjailija George Bernard Shaw’n luoma keinotekoinen esimerkkisana, jonka tarkoituksena on osoittaa, kuinka epäsäännöllinen englannin oikeinkirjoitus on. Sana lausutaan [fɪʃ], aivan kuten kalaa tarkoittava sana *fish*.

Shaw’n esimerkki perustuu siihen, että englannin kielessä sama äänne voidaan kirjoittaa eri tavoin sanasta riippuen. *Ghotissa* <gh> lausutaan [f] kuten sanassa *laugh*, ’nauraa’ ([læf], [læːf] tai [laːf]), <o> lausutaan [ɪ] kuten sanassa *women*, ’naiset’ (ˈwɪmɪn] tai [ˈwɪmən]) ja <ti> lausutaan [ʃ] kuten sanassa *nation*, ’kansakunta’ ([ˈneɪʃən]).

Shaw kannatti englannin kielen oikeinkirjoituksen uudistamista muun muassa Charles Darwinin ja Alfred Tennysonin tavoin. Vaikka Shaw käyttikin *ghotia* esimerkkinä tukeakseen uudistamispyrkimyksiä, hänen ei varmuudella voida sanoa keksineen sanaa.

Lähteet
-------

* Manser, Martin H.; Turton, Nigel D.: *Advanced Learners’ Dictionary*, s. 264. Wordsworth, 1998. ISBN 1-85326-763-5.
**Maorisodat** olivat joukko konflikteja Britannian ja Uuden-Seelannin alkuperäisväestön eli maorien välillä vuosina 1845–1872. Waitangin sopimus oli taannut maoriheimojen oikeudet omiin alueisiinsa, mutta maorit olivat alkaneet myydä maitaan uudisasukkaille. Tästä syystä Britannia sääti lain, jonka mukaan Uudessa-Seelannissa maata sai myydä vain kruunulle. Uudisasukkaat eivät olleet tähän tyytyväisiä, vaan alkoivat asuttaa maorien alueita ostamatta niitä. Maorit vastustivat toimintaa ja myöhemmin osapuolten välille syttyi sota.

Yhteenotot
----------

Ensimmäinen yhteenotto tapahtui 1843, kun Uuden-Seelannin Eteläsaarella sijaitsevan Nelsonin kaupungin asukkaat yrittivät vallata lisää maata. Maorit tappoivat heistä 22 Wairaun verilöylyssä. Lipputankosota käytiin 1845 Pohjoissaarella, ja siitä alkoi varsinainen sota. Vaikka Pohjoissaaren yhteenotossa oli kyse eri maoripäälliköiden välienselvittelyistä, britit ottivat siihen osaa kannattamiensa heimopäälliköiden puolella. Tämä johti uudisasukkaiden tekemien hyökkäysten sarjaan, joita Britannia tuki joukoillaan.

Vaikka maorien etuna oli alueen tuntemus, heillä ei ollut toivoa lyödä paljon suurempia brittijoukkoja ensimmäisissä yhteenotoissa. Tästä syystä maorit luopuivat melko nopeasti väkivallasta ja kompromissiratkaisuna oli, että brittien lait tulivat voimaan vain kaupungeissa, ja maorit hallitsivat muita alueita. 

Vuonna 1859 Uuden-Seelannin eurooppalaisväestö oli kasvanut 60 000 henkeen, eli heitä oli suurin piirtein yhtä paljon kuin maoreja. Väestön yhä kasvaessa uudisasukkaat alkoivat taas painostaa maoreja ja valtasivat lisää maata. Maorien keskuudessa nousi kuningasliike, joka ajoi maorien yhdistämistä samanlaisen monarkian alaisuuteen kuin Britanniassa oli. Tämä liike kävi taistelua brittejä vastaan 1860-luvulla. Sotatoimet johtivat maorikoulujen lopettamiseen.

Viimeiset yhteenotot olivat Te Kootin sota ja Titokowarun sota. Vaikka nämä olivat varsinaisen sodan viimeiset yhteenotot, konfliktit jatkuivat eri muodoissa aina vuoteen 1916 saakka.

Seuraukset
----------

Britit rankaisivat maoreja kapinoinnista ja ottivat haltuunsa 16 000 neliökilometriä maata. Vaikka osa näistä maa-alueista myytiin tai annettiin takaisin, suurinta osaa ei palautettu. Maiden menetyksellä oli suuri vaikutus paikallisten maoriheimojen talouteen ja elämäntapaan. Kiistat maa-alueista jatkuvat vielä nykypäivänäkin ja tapauksia käsitellään edelleen oikeudessa.

Lähteet
-------

* New Zealand Wars
* New Zealand's 19th-century wars
* New Zealand Wars (1845–1872) (Arkistoitu – Internet Archive)
* 1827 - 1899 Origins & The New Zealand Wars
* Nile, Richard & Clerk, Christian: *Cultural Atlas of Australia, New Zealand and South Pacific*. New York: Facts On File, 1996. ISBN 0-8160-3083-9.
**Stratego** on vuonna 1959 ilmestynyt lautapeli. Siitä on muodostunut todellinen strategiapelien klassikko. Peli on shakin tyyppinen kaksinkamppailu, mutta yhdellä ratkaisevalla erolla: vain pelaaja itse tietää, mikä nappula on mikä. Vastapuolelle kaikki pelaajan nappulat näyttävät tismalleen samalta.

Pelin kulku
-----------

Pelin tarkoitus on joko napata vihollisen lippu tai pakottaa tämä luovuttamaan.

Yleisesti toinen pelaaja käyttää sinisiä ja toinen punaisia nappuloita. Nappuloilla on yksikö sekä luokitus joka näkyy nappulan toisella puolella. Pelaajat liikuttavat nappuloita vuorotellen. Suurin osa nappuloista ei voi liikkua kuin ylös, alas oikealle tai vasemmalle. Jotkin eivät voi liikkua lainkaan (pommi tai lippu klassisessa versiossa), ja jotkut useamman (tiedustelija klassisessa versiossa). Eri pelien versioissa eri yksiköillä on erilaisia liikuntatapoja.

Kun pelaaja haluaa hyökätä, hän liikuttaa oman nappulansa ruutuun joka on vihollisen hallussa. Piilotettu puoli käännetään, ja luokitukseltaan heikompi poistetaan laudalta. (erikoistapaukset: katso kohta yksiköt) Jos luokitus on sama, kumpikin poistetaan. Yksikkö voi liikkua toisen omistamaan ruutuun vain hyökätessä.

Keskellä lautaa on kaksi 2x2 aluetta, joihin kumpikaan pelaaja ei voi liikkua. Ne esitetään yleensä järvinä ja ne toimivat puskureina estämään liian suoria hyökkäyksiä.

Myös tilanteessa jossa pelaajalla ei ole liikkumiskykyisiä nappuloita vastustaja voittaa.

Keskivertopeli sisältää 381 siirtoa. Laillisten siirtojen määrä on 10115. Mahdollisten erilaisten pelien määrä on 10535.

Yksiköt
-------

| Luokitus | Yksikkö | Lukumäärä | Erikoiskyvyt |
| --- | --- | --- | --- |
| P | Pommi | 6 | Liikkumaton. Voittaa minkä tahansa yksikön paitsi miinaraivaajan. |
| 10 tai 1 | Marsalkka | 1 | Vakooja voi napata marsalkan |
| 9 tai 2 | Kenraali | 1 |  |
| 8 tai 3 | Eversti | 2 |  |
| 7 tai 4 | Majuri | 3 |  |
| 6 tai 5 | Kapteeni | 4 |  |
| 5 tai 6 | Luutnantti | 4 |  |
| 4 tai 7 | Kersantti | 4 |  |
| 3 tai 8 | Miinaraivaaja | 5 | Purkaa pommit |
| 2 tai 9 | Tiedustelija | 8 | Voi liikkua suoraan minkä tahansa matkan. Ei voi liikkua nappuloiden tai järvien läpi. |
| 1 tai S | Vakooja | 1 | Voittaa marsalkan mutta vain jos vakooja hyökkää ensin. |
| F | Lippu | 1 | Liikkumaton; pelaaja voittaa hyökätessään (napatessaan) lipun. |

Lähteet
-------

1. ↑

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Stratego
**Jeanne d’Arc** oli Ranskan laivaston vuonna 1867 vesillelaskettu puurunkoinen Alma-luokan panssarikorvetti. Alus osallistui Ranskan–Saksan sotaan vuosina 1870–1871, jonka jälkeen se pysyi palveluksessa monista sisaraluksistaan poiketen. Alus poistettiin alusluettelosta 28. elokuuta 1883.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Alma-luokka*
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1865. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1869.

Palvelus
--------

Alus sijoitettiin valmistuttuaan reserviin Brestissä vuonna 1869. Alus otettiin palvelukseen hieman ennen Ranskan–Saksan sodan alkamista 12. huhtikuuta 1870, jolloin se sijoitettiin Pohjoiseen laivueeseen. Alus lähti laivueen mukana 24. heinäkuuta 1870 Cherbourgista Tanskan Fredrikshavnin sataman edustalle, jossa osasto oli 28. heinäkuuta – 2. elokuuta ennen siirtymistään Itämerelle. Laivue nimettiin siirron jälkeen Itämeren laivastoksi. Sodan alkamisesta alkaen laivueen tehtävänä ollut Saksan satamien saarto keskeytettiin 16. syyskuuta ja alukset palasivat Cherbourgiin.

Alus oli 1. elokuuta 1873 Malagassa Espanjassa, josta se jatkoi tuona päivänä Cadiziin. Alus törmäsi 21. heinäkuuta 1875 yhteysalus *Forfaitiin*, joka upposi. *Jeanne d’Arcista* tehtiin 3. joulukuuta 1875 kontra-amiraali Bonien lippulaiva, mutta alus siirrettiin 1. tammikuuta 1876 Brestissä reserviin. Alus palautettiin palvelukseen 12. huhtikuuta 1879 Lähi-idän laivueeseen.

Alus poistettiin alusluettelosta 28. elokuuta 1883, minkä jälkeen sen kohtalo on tuntematon.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Jones, Colin: The Limits of Naval Power.  *Warship*, 2012, XXXIV. vsk, s. 162–168. Lontoo:  Conway Maritime Press. ISBN 978-1-84486-156-9.   (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860–1905 s. 302
2. ↑  Jones, Colin s. 163

*Alma*-luokan panssarikorvetit

|  |
| --- |
| *Alma* – *Armide* – *Atalante* – *Jeanne d’Arc* – *Montcalm* – *Reine Blanche* – *Thétis* |
| Edeltäjä: *Belliqueuse* – Seuraaja: La Galissonnière -luokka |
Strathmoren musiikkikeskus konserttisaleineen ja koulutustiloineen.
**Strathmore** on kartano ja kulttuurikeskus North Bethesdassa Yhdysvaltojen Marylandin osavaltiossa lähellä maan pääkaupunkia Washington D.C.:tä. Vuonna 1981 perustettuun kulttuurikeskukseen valmistui vuonna 2005 lähes 2 000-paikkainen konserttisali, jota käyttävät Baltimoren ja Annapolisin sinfoniaorkesterit sekä National Philharmonic at Strathmore -orkesteri. Siirtomaatyylinen kartanorakennus on peräisin vuodelta 1899, ja sitä käytetään muun muassa kamarimusiikkikonserttien ja taidenäyttelyiden pitopaikkana. Kartanon 4,5 hehtaarin kokoisella alueella sijaitsee myös veistospuisto ja ulkoilmakonserttien pitopaikkana toimiva paviljonki.

Strathmoren kulttuurikeskusta palvelee Washingtonin metron asema nimeltä Grosvenor–Strathmore.

Lähteet
-------

1. 1 2  Washingtonin alueella ei ole Strathmoren kaltaista paikkaa (sic, onpas) *washington.org*. Viitattu 29.4.2023.  (Huom. surkeaa konekäännöstä, numerotiedot vääriä.)
2. ↑  About Strathmore *strathmore.org*. Viitattu 28.4.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Strathmore (Maryland)
**Albert Musin** (10. elokuuta 1953 Andižan, Uzbekistanin SNT, Neuvostoliitto – helmikuussa 2010 Karjaa) oli uzbekistanilaissyntyinen ekonomisti ja ihmisoikeusaktivisti.

Musin työskenteli perestroikan ajoista lähtien demokratian ja ihmisoikeuksien hyväksi ja kirjoitti aiheesta artikkeleita riippumattomiin lehtiin. Hän ryhtyi Uzbekistanin itsenäistyttyä maassa ilmestyneen demokraattisia uudistuksia vaatineen venäjänkielisen lehden Nezavisimyi Ježenedelnikin päätoimittajaksi. Hän arvosteli maan yksinvaltaista presidenttiä Islom Karimovia ja sai siitä hyvästä 1992 kunnianloukkaussyytteen, jota pakeni Kazakstanin kautta Moskovaan. Moskovassa hän työskenteli Keski-Aasian ihmisoikeustilannetta tarkkailevassa järjestössä ja kirjoitti lehtiin, mutta joutui 1993 pahoinpitelyn kohteeksi. Pahoinpitelyn taustalla epäillään olleen Uzbekistanin salainen palvelu. Moskovan miliisi pidätti hänet vuonna 1997, kun Uzbekistan oli antanut hänestä kansainvälisen pidätysmääräyksen. PEN oli kuitenkin jo kutsunut hänet Helsinkiin turvapaikkakirjoittajaksi, ja pidätyksestä nousi häly, ja hän pääsi vihdoin maaliskuussa 1997 Helsinkiin. Suomessa asuessaan hän ei enää juuri aktiivisesti osallistunut ihmisoikeusasioihin, mutta seurasi tilannetta ja kommentoi sitä televisiohaastatteluissa.

Musin kuului Suomen venäjänkielisten kirjailijoiden yhdistykseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Marko Lönnqvist: Keski-Aasian kriittinen ääni pakeni Suomeen. Helsingin Sanomat, 17.3.2010, s. C6. Artikkelin verkkoversio[vanhentunut linkki]
2. ↑  Hs.fi Digilehti

Aiheesta muualla
----------------

* Human rights, Euronet.nl
**Mikko Knuutila** (sukunimi aik. *Kyrölä* ja *Lahti*; 26. kesäkuuta 1847 Sievi – 30. syyskuuta 1923 Ylivieska) oli suomalainen maanviljelijä, valtiopäivämies ja kansanedustaja.

Knuutilan vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Kyrölä ja Karoliina Adamintytär. Knuutila oli naimisissa kolme kertaa, 1874–1879 Maria Paulintytär Lahden (1821–1879) kanssa, 1879–1918 Liisa Heikintytär Juurikosken (1841–1918) kanssa ja vuodesta 1910 Hilma Catharina Leanderintytär Hirvelän o.s. Wiitala (1868–1950) kanssa. Knuutila toimi maanviljelijänä aluksi Sievissä ja vuodesta 1883 Ylivieskassa. 

Knuutila kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Ylivieskan edustajana. Hän oli talonpoikaissäädyssä Saloisten tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1904–1905, joilla hän kuului jäsenenä muun muassa rautatievaliokuntaan. Hän oli Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajana 1907–1908, edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä.

Knuutila toimi Ylivieskan kuntakokouksen puheenjohtajana 1888–1917. Herännäisiin kuulunut Knuutila toimi kirkonisäntänä 1897–1923, kuului diakoniatoimikuntaan ja oli useita kertoja mukana kirkolliskokouksissa. Hän oli vuonna 1897 mukana perustamassa Ylivieskan säästöpankkia ja oli pankin isännistön puheenjohtaja 21 vuoden ajan. Knuutila oli Ylivieskan maamiesseuran edustajana mukana Suomen Maalaisväestön Liiton perustavassa kokouksessa Oulussa 1906. Suomen Maalaisväestön Liitto ja Santeri Alkion Etelä-Pohjanmaalla perustama Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto yhdistyivät 1908 Maalaisliitto-puolueeksi.

Lähteet
-------

* .aspx Mikko Knuutila *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.
* Kirjastovirman henkilögalleria : Mikko Knuutila (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Päiviö Tommila: *Suuri adressi*, s. 314. WSOY, 1999.
2. ↑  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 132. Helsinki: Otava, 1926.


|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1907–1908 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(26) | 
* Ahmavaara
* Alkio (1907)1
* Arokallio
* Brander
* Castrén
* Erkko
* Hagman
* Haveri
* Heiskanen
* Huoponen
* Knuutila
* Koskelin
* Kuisma
* Leppänen
* Luoma
* Mikkola
* Nissinen
* Pennanen
* Pesonen
* Renvall
* Riihelä
* Setälä
* Snellman
* Svinhufvud
* Viljakainen
* Wikman

 |
|  |
| 1 Santeri Alkio siirtyi nuorsuomalaisesta puolueesta SML:ään 1. syyskuuta 1907 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Antiikin Ateenan hallinto** 

Arkontit 

* Arkontti
* Basileus
* Polemarkki
* Thesmothetai


Muut virkamiehet 

* Prytani
* Strategos
* Nomothetai
* Muita virkamiehiä...


Toimielimet 

* Ekklesia eli kansankokous
* Bule eli neuvosto
* Areiopagi
* Heliaia


Muuta 

* Ostrakismos


**Strategos** (m.kreik. στρατηγός) oli antiikin Kreikassa sotapäällikkö, joka vastasi osapuilleen nykypäivän kenraalia. Bysantin valtakunnassa strategos oli sotilaskuvernööri. Nykyisessä Kreikan armeijassa strategos on korkein sotilasarvo.

Ateenan strategokset
--------------------

Antiikin Ateenassa valittiin vuosittain kymmenen strategosta johtamaan armeijaa ja laivastoa. Muut virkamiehet ateenalaiset valitsivat arvalla, mutta strategoksilla täytyi olla kokemusta ja kykyjä, joten heidät valittiin äänestämällä. Strategokset olivat kaikki samanarvoisia, ja esimerkiksi ennen Marathonin taistelua strategokset sopivat yhdessä siitä, miten taistelussa toimittaisiin. Kuuluisin ateenalainen strategos oli luultavasti Perikles, joka valittiin tähän virkaan joka kerta vuosina 443 eaa. – 430 eaa. 

Strategokset joutuivat vastaamaan teoistaan virkakautensa päätyttyä. Jos strategos epäonnistui sotatoimissaan, oli hyvin yleistä, että hänen poliittiset vihamiehensä nostivat syytteen häntä vastaan. Yleisiä rangaistuksia olivat sakko, maasta karkotus tai kuolema. Esimerkiksi Perikles syrjäytettiin tällä tavalla vuonna 430 eaa ja tuomittiin maksamaan sakkoja. 

Ateenan strategokset kokoontuivat Strategeion-nimisessä rakennuksessa Agoralla.

*Katso myös Luettelo Ateenan arkonteista, sisältää myös tunnetut strategokset.*

Muut kreikkalaiset strategokset
-------------------------------

Myös muilla kreikkalaisilla kaupunkivaltioilla tai valtioliitoilla oli tapana valita strategoksia. Tunnetuin näistä oli ehkä Akhaian liitto, jonka joukkoja johti strategos vuosina 256 eaa. – 146 eaa.

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. 1 2 3  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 544
**Albert Oesch** (19. huhtikuuta 1897 Sankt Gallen, Sveitsi – 5. huhtikuuta 1962 Jerusalem, Israel) oli sveitsiläinen katolinen pappi.

Historia
--------

Oesch valmistui Einsiedelnin luostarikoulusta, opiskeli filosofiaa ja teologiaa Innsbruckin yliopistossa ja Fribourgissa. Vuonna 1920 hänet vihittiin papinvirkaan. Vuosina 1920–1929 hän oli Flawilissa kirkkoherrana ja vuonna 1929 hänestä tuli pastori Thaliin.

Oesch oli sveitsiläisamerikkalaisen avustusjärjestön "Association de la faculte americaine de theology" puheenjohtaja ja osallistui merkittävästi Innsbruckin teologisen tiedekunnan karkotukseen Sionissa vuosina 1938−1940.*selvennä*

Oesch tunsi silloisen kardinaalivaltiosihteeri Eugenio Pacellin, joka vietti lomia *Stella Mariksessa* Rorschachissa. Pacelli valittiin vuonna 1939 paaviksi (Pius XII). Hän kutsui Oeschin vuonna 1947 rakentamaan uutta Pyhän haudan ritarikunnan ritaristoa Jerusalemiin, Sveitsiin ja saksankielisiin maihin.

Oesch perusti piispa Josephus Meilen ja tuomarivaltuuskunnan kanssa vuonna 1947 Sveitsiin ritarikunnan.

Paavi Pius XII nimitti hänet ensimmäiseksi suurprioriksi. Vuonna 1950 häntä seurasi Josephus Meile. Toukokuussa 1953 Oeschista tuli ritarikunnan konsultti ja ritarikunnan ritari.

Oesch oli mukana lukuisissa Pyhän maan hankkeissa, erityisesti Beit Jalan seminaarissa. Hänet haudattiin fransiskaanien hautausmaalla Getsemanessa Jerusalemissa.

Kunnianosoitukset
-----------------

Oeschille on myönnetty seuraavat arvonimet: *lähde?*

* Paavi Pius XII:n paavin salainen kamariherra (1942)
* Paavi Pius XII:n apostolinen protonotaari (1957)
* Kunniakansalainen palvelusta Innsbruckin yliopiston teologiselle tiedekunnalle (1958)
* Kunniapuheenjohtaja Jerusalemissa

Katso myös
----------

* Oesch-suku

Lähteet
-------

* *Prelaatti Albert Oeschin muistoksi: Elämä kirkolle ja Pyhälle Maalle* 1962

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7  Prime Investiture in Svizzera *www.oessh.ch*. Viitattu 26.6.2021. (italiaksi)
2. ↑  Schneider, Dieter Marc: Das Exil der Innsbrucker Theologischen Fakultät in Sion *Academici.com*.  15.5.2008.  Arkistoitu 25.11.2014. Viitattu 29.1.2023. (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Vatikaani

 |

 |
Jim Magilton
**Jim Magilton** (s. 6. toukokuuta 1969 Belfast, Pohjois-Irlanti) on pohjoisirlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.

Pelaajaura
----------

Keskikentällä pelannut Magilton aloitti ammattilaisuransa Liverpoolissa ja vietti seuran edustusjoukkueessa kaksi kautta pelaamatta kuitenkaan otteluakaan. Vuonna 1990 hän siirtyi Oxford Unitediin ja pelasi joukkueessa kaikkiaan 150 liigapeliä ennen kuin Alan Ball hankki hänet 600 000 punnalla Southamptoniin helmikuussa 1994.

Valioliigan Southamptonissa Magilton vakiinnutti paikkansa avauskokoonpanossa ja oli seuran kantavia voimia usean kauden ajan David Merringtonin ja Graeme Sounessin alaisuudessa. Kesällä 1997 hän kuitenkin lähti Southamptonista pelattuaan kaikkiaan 124 sarjaottelua, joissa hän oli tehnyt kuusi maalia. Magiltonin uusi seura oli Sheffiel Wednesday, jonne hän siirtyi 1 600 000 punnan hintaan. Hän pelasi seurassa puolentoista kauden aikana vain 14 liigapeliä, joissa teki yhden maalin ennen kuin tammikuussa 1999 siirtyi aluksi lainasopimkselle Ipswichiin ja parin kuukauden päästä teki sopimuksen seuran kanssa. Seuraavan kauden päätteeksi hän pääsi juhlimaan seurassa nousua valioliigaan, jossa seura säilyi kahden vuoden ajan. Magilto pelasi Ipswichissä aina lopettamiseensa kesällä 2006 saakka yli 250 ottelua.

Pohjois-Irlannin maajoukkueessa Magilton pelasi urallaan 52 ottelua ja teki niissä viisi maalia.

Valmentajaura
-------------

Lopetettuaan uransa pelaajana Magilton jatkoi vielä Ipswichissä kaudella 2006/2007 virallisesti pelaajasopimuksella, mutta nousikin potkut saaneen Joe Roylen tilalle joukkueen manageriksi. Magiltonille tarjottiin valmentajasopimusta myös Pohjois-Irlannin maajoukkueesta, joka edellisen valmentajan Lawrie Sanchezin alaisuudessa oli aloittanut EM-karsinnat voitokkaasti, mutta hän kieltäytyi tehtävästä kokemattomuuteensa vedoten.

Magilton sai potkut Ipswichistä huhtikuussa 2009, kun seura ei onnistunut pelaamaan itseään Englannin mestaruussarjan nousukarsintoihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Esittely LFChistory-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  8http://www.lfchistory.net/player\_profile.asp?player\_id=475 Esittely LFChistory-sivustolla] (englanniksi)
3. 1 2  Pelaajatilastot Soccerbase-sivustolla (englanniksi)
4. ↑
5. ↑
6. 1 2
7. ↑  Mamrud, Roberto: Northern Ireland - Record International Players  5.7.2018. RSSSF. Viitattu 10.11.2018. (englanniksi)
8. ↑
9. ↑  Magilton and Gorman given the boot by Ipswich

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Joe Royle** | **Ipswich Townin päävalmentaja**6/2006–5/2009 | Seuraaja:**Roy Keane** |
**Metsästysseurue** (*The Shooting Party*) on Alan Bridgesin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1985. Se perustuu Isabel Colegaten romaaniin (1980), jonka pohjalta käsikirjoituksen laati Julian Bond. Pääosia näyttelevät James Mason, Edward Fox ja John Gielgud. London Critics Circle nimesi James Masonin roolinsa perusteella Vuoden näyttelijäksi, mutta Mason kuoli 1984 ennen elokuvan ensi-iltaa.

Juoni
-----

Ensimmäisen maailmansodan alla yläluokan ihmiset kokoontuvat fasaaninmetsästykseen englantilaiseen maalaiskartanoon Derbyshiressä. Kartanon omistaja sir Randolph Nettelby (Mason) on kutsunut taloonsa hyvin erilaista väkeä, liberaaleista konservatiiveihin, nuorista keski-ikäisiin.

Vastaanotto ja jälkimaine
-------------------------

Julian Bond sai Bafta-palkintoehdokkuuden käsikirjoituksestaan. 

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Metsästysseurueen* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

*Helsingin Sanomien* televisiosivulla Mikael Fränti kutsui ohjaajaa "köyhän miehen Joseph Loseyksi", joka on Colegaten romaanin sovituksessa selvästi tavoitellut Renoirin *Pelin sääntöjen* tunnelmaa, mutta jäänyt siitä hyvin kauaksi. Fränti piti elokuvaa kylmänä ja kuivakkaana.

Lähteet
-------

1. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 31.7.2017. (englanniksi)
2. ↑  Fränti, Mikael: Illan tv-elokuvien esittelyä, *Helsingin Sanomat* 20.12.1990. Sivu D17.

Aiheesta muualla
----------------

* Ebert, Roger: The Shooting Party *RogerEbert.com*.  23.9.1985. Viitattu 5.4.2021. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Shooting Party
Amy Hill (oikealla) ja ohjaaja Wayne Wang elokuvan *Dim Sum: A Little Bit of Heart* kuvauksissa vuonna 1983.
**Amy Marie Hill** (s. 9. toukokuuta 1953) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka äiti on japanilaista ja isä suomalaista sukujuurta, alkuperäiseltä nimeltään Keltamäki.

Amy Hill on näytellyt muun muassa elokuvissa *Lilo ja Stitch* (2002), *Big Fat Liar – valehtelija* (2002), *Katti* (2003) ja *Aina eka kerta* (2004) sekä HBO:n televisiosarjassa *Enlightened* (2011–2013).

Lähteet
-------

1. ↑  Erkki ja Ilona Kanto: *Miten Hollywood valloitetaan? Suomalaisella sisulla menestystä tavoittelemassa – tositarinoita showmaailman mekasta*, s. 141–143. Karisto, 2001. ISBN 951-23-4162-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Amy Hill Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Vanhanmallinen erillinen Marshall-putkivahvistin (eli ns. "nuppi"), alla vahvistimeen kytketty Fenderin kaiutinkaappi.
Vanhanmallisen Marshall Super PA -putkivahvistimen kytkentöjä laitteen sisäpuolelta. Kuvassa ylinnä säätimet (mustat lieriömäiset), alinna esivahvistimen putkien kannat (pyöreät valkoiset) ja keskellä ruskea piirilevy, jossa on käytetty perinteistä point-to-point -kytkentää.
Slayerin Jeff Hannemanin Marshall-kitarakaiutinkaappien rivistö Tuska-festivaalin päälavalla vuonna 2008.
**Marshall Amplification** on englantilainen yritys, joka tekee soitinvahvistimia ja kaiuttimia. Marshall-vahvistin syntyi kun englantilainen musiikkikaupan pitäjä ja rumpujen soitonopettaja Jim Marshall huomasi, etteivät kitaristit löydä itselleen sopivaa vahvistinta. Niinpä Jim Marshall päätti tehdä kitaristeille sellaisen. Hän pestasi apuun Ken Branin ja Marshall Amplification -yhtiö perustettiin vuonna 1962.

Ensimmäinen Marshall-vahvistin oli tekniikaltaan kopio amerikkalaisesta Fenderin Bassmanista paitsi että vahvistin ja kaiutin olivat erillisissä koteloissaan. Myöhemmin amerikkalaisperäiset muuntajat ja radioputket vaihdettiin englantilaisiin, jolloin sointiin tuli enemmän aggressiivisuutta.

Nykyään Marshall Amplification -yhtiö valmistaa monia erilaisia vahvistimia ja kaiuttimia: malleja on minivahvistimista putki- ja transistorilaitteisiin.

Tunnettuja Marshall-vahvistimia käyttäneitä muusikoita
------------------------------------------------------

* Mick Mars (Mötley Crüe)
* Slash (Velvet Revolver, Guns N' Roses)
* K. K. Downing (Judas Priest)
* Ritchie Blackmore (Deep Purple)
* Angus Young, Malcolm Young (AC/DC)
* Dave Murray, Janick Gers, Adrian Smith (Iron Maiden)
* Jimi Hendrix
* Lemmy Kilmister (Motörhead)
* Ace Frehley (KISS)
* Richie Sambora (Bon Jovi)
* Jimmy Page (Led Zeppelin)

Triviaa
-------

Legendan mukaan tunnettu rock-kitaristi Eddie Van Halen käytti Marshall-vahvistinta ylijännitteellä. Tarinan mukaan hän kytki tätä varten vahvistimen virransyöttöön säätömuuntajan eli Variacin. Myöhemmän lehtihaastattelun mukaan hän todellisuudessa käytti käytettyä Marshall vahvistinta Variacin avulla alijännitteellä säästääkseen kalliita elektroniputkia.

Lähteet
-------

1. ↑  Victoria and Terry Marshall: MARSHALL GROUP IS BORN *marshall.com*.  30.3.2023. Marshall Amplification PLC. Viitattu 1.4.2023. (englanniksi)
2. ↑  Matt Parker: The iconic UK amp brand *guitarworld.com*.  15.3.2023. Marshall Amplification PLC. Viitattu 1.4.2023. (englanniksi)
3. ↑  Jeff Giles: Eddie Van Halen Reveals His Biggest Lie *Ultimate classic rock*.  18.4.2012. Viitattu 26.1.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Marshall Amplification -yhtiön virallinen kotisivu. (englanniksi)
**Sarmijärvi** on järvi Inarissa Lapin maakunnan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 4,5 neliökilometriä. Etäisyys Ivalosta on 29 kilometriä itäkoilliseen ja Rovaniemeltä 274 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Sarmijärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on 4,2 kilometriä. Mutkittelevan rantaviivan pituus on 28 589 metriä. Sarmijärven suurimpia niemimaita ovat Velmaniemi, Rovaniemi, Juomusniemi, Koivuniemi, Pahtaniemi, Haapaniemi, Nopenniemi ja Markittaniemi. Lahdista huomattavin on koilliseen työntyvä Haapavuono. Sarmijärven itäosa on länsiosaa syvempi. Syvin kohta sijaitsee Pahtaniemen edustalla. Itäisen rannan tuntumassa on useita vähintään 15-metrisiä syvänteitä, järven keskiosa on sitä vastoin huomattavasti matalampaa.

Sarmijärven keskiosan matalikolla sijaitsee Aittasaaret. Länsirannan lähellä on useita saaria, kuten Kapteeninsaari, Matalasaari ja Akkasaari.

Sarmijärven rannoilla on harvakseltaan asutusta. Järveen virtaa laskuojia läheisiltä järviltä, joista laajin on Kuolemajärvi (149,1 metriä mpy) pohjoisessa. Sarmijärvi laskee läntisimmästä kolkastaan alkavaa koskea Kynsikoskenjärven kautta Sarmilompolaan (119,2 metriä mpy), joka laskee Inarijärven Sarmivuonoon. Sarmijärven eteläpuolisten Nuottamojärven ja Luottojärven korkeustaso on sama kuin Sarmijärven.

Sarmijärven vesitilavuus on 22 691 000 kuutiometriä.

Sarmijärvi (71.132.1.001) kuuluu Sarmijärven lähialueeseen (71.132), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Paatsjoen vesistössä (71). Toinen jakovaihe on Sarmijärven valuma-alue (71.13) ja ensimmäinen jakovaihe Inarin alue (71.1). Sarmijärvi on laajin Sarmijärven lähialueen 36:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Tullujärvi ja kolmanneksi laajin Luottojärvi. Suuri osa alueen järvistä on vailla virallista nimeä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Sarmijärvi, vakavesi, Inari
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 9.1.2022.
3. ↑  Sarmijärvi. Järviwiki. Viitattu 9.1.2022.
4. ↑  Sarmijärven lähialue (71.132). Järviwiki. Viitattu 9.1.2022.
**Oskari Viljami Kumpu** (29. tammikuuta 1889 Askola – 25. kesäkuuta 1935 Aunus) oli suomalainen painija, joka osallistui vuoden 1912 kesäolympialaisiin Tukholmassa. Suomen sisällissodan jälkeen hän pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän loi uran puna-armeijan upseerina.

Elämä
-----

Askolassa syntynyt ja sieltä myöhemmin Helsinkiin muuttanut Kumpu oli ammatiltaan työmies. Hän edusti Helsingin Jyryä ja saavutti kreikkalais-roomalaisen painin SM-kisoissa kaksi mitalia raskaassa keskisarjassa vuosina 1914 ja 1916. SM-kultaa Kumpu voitti raskaassa sarjassa vuonna 1917. Hän osallistui myös vuoden 1912 Tukholman olympialaisiin, jossa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Italian Oreste Arpèlle.

Vuoden 1918 sisällissodassa Kumpu taisteli Helsingin Jyryn urheilijoista muodostetun Jyryn komppanian riveissä ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle. Hän suoritti tiedustelu-upseeri kurssin Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa, josta hän valmistui 1919. Venäjän sisällissodassa hän osallistui Itä-Karjalan taisteluihin suomalaisia heimosotureita vastaan. Tammikuussa 1922 Kumpu oli mukana Toivo Antikaisen johtamalla maineikkaalla Kiimasjärven retkellä, jolloin puna-armeijan hiihtopataljoona löi suomalaisjoukot ja pakotti heidät perääntymään rajan ylitse.

Myöhemmin 1920-luvulla Kumpu jatkoi painiuraansa Neuvostoliitossa legendaarisen Ivan Poddubnyin valmennuksessa, muttei saavuttanut suurta menestystä ja palasi vuosikymmenen lopulla armeijan palvelukseen. Vuonna 1933 hänet nimitettiin yliluutnanttina Aunuksen piirin sotilaskomissaariksi. Kumpu hukkui Aunuksen kaupungin läpi virtaavaan Alavoisenjokeen uintiretkellään kesäkuussa 1935. Toivo Vähän muistelmien mukaan Kumpu tunnettiin ystävällisestä ja vaatimattomasta luonteestaan. Hän oli myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen.

Saavutukset
-----------

* kreikkalais-roomalaisen painin raskas sarja yli 82,5 kg, SM-kultaa 1917
* kreikkalais-roomalaisen painin raskas keskisarja 82,5 kg, SM-hopeaa 1916
* kreikkalais-roomalaisen painin raskas keskisarja 82,5 kg, SM-pronssia 1914

Lähteet
-------

1. ↑  Nygrén, Helge & Siukonen, Markku: *Suuri Olympiateos 2*, s. 1338. Jyväskylä: Scandia Kirjat, 1978. ISBN 951-94660-5-3.
2. 1 2  Oskar Kumpu  2001. Sports Reference.  Arkistoitu 13.12.2012. Viitattu 22.4.2017.
3. 1 2 3  Ponurovski, A. V.: "Зарисовки к портретам политических деятелей 1-й половины XX века", *Краеведческие чтения. Материалы VII научная конференция 14–15 февраля 2013 Г.*, s. 232–233. Petroskoi: Karjalan tasavallan kansalliskirjasto, 2013. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Miesten kreikkalais-roomalaisen painin SM-kisojen tulokset 1898-2017 Suomen Painiliitto. Viitattu 22.4.2017.
5. ↑  Viita, Ossi: "TUL:n ykköslajilla eniten kansallisia kilpailuja", *TUL:n paini suomalaisessa painikentässä 1919–1938*. CD-ROM. Helsinki: Suomen Painiliitto, 2006. Teoksen verkkoversio.
6. ↑  Oskar Kumpu  2004. PhotoXPress. Viitattu 22.4.2017.
**Michael Florian Hadschieff** (s. 5. lokakuuta 1963 Innsbruck) on itävaltalainen pikaluistelun olympia-, MM- ja EM-mitalisti sekä kaksinkertainen 1 500 metrin maailmancupin voittaja. Hän edusti UE Innsbruck -seuraa.

Hadschieff saavutti Calgaryn olympialaisissa 1988 hopeaa 10 000 metrillä ajalla 13.56,11 ja pronssia 1 500 metrillä ajalla 1.52,31 sekä sijoittui viidenneksi 5 000 metrillä ja kuudenneksi 1 000 metrillä. Hän oli olympialaisten 10 000 metrillä lisäksi viides Sarajevossa 1984, kuudes Albertvillessä 1992 ja yhdeksäs Lillehammerissa 1994. 5 000 metrillä hän sijoittui yhdeksänneksi 1994 ja kymmenenneksi 1992.

Hadschieff saavutti Yleisluistelun MM-kilpailuissa pronssia Heerenveenissä 1987. Hän sijoittui lisäksi neljänneksi 1988, viidenneksi 1984 ja 1985, kuudenneksi 1986, seitsemänneksi 1990 ja yhdeksänneksi 1989. EM-kilpailuissa hän sai hopeaa Trondheimissa 1987 sekä sijoittui neljänneksi 1988, kuudenneksi 1986 ja 1990 sekä seitsemänneksi 1992.

Hadschieff voitti 1 500 metrin maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 1985–1986 ja 1988–1989, sijoittui toiseksi 1986–1987 ja 1987–1988 sekä kolmanneksi 1989–1990. Yhdistetyssä 5 000 ja 10 000 metrin cupissa hän oli toinen kaudella 1986–1987. Hän voitti kaikkiaan seitsemän maailmancupin osakilpailua 1 500 metrillä ja yhden 5 000 metrillä. Itävallan-mestaruuksia hän voitti kahdeksan yleisluistelussa, kuusi sprinttiluistelussa, kaksi 500 metrillä sekä yhden 1 000, 1 500 ja 3 000 metrillä.

Hadschieff lopetti urheilu-uransa 1994 ja on sittemmin työskennellyt liikealalla, muun muassa urheiluvarusteita valmistavan Puman palveluksessa. Hän on myös neuvonut muita urheilijoita.

Ennätykset
----------

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| **500 m** | 37,85 | Heerenveen | 25. helmikuuta 1989 |
| **1 000 m**  | 1.13,84 | Calgary | 14. helmikuuta 1988 |
| **1 500 m** | 1.52,31 | Calgary | 20. helmikuuta 1988 |
| **3 000 m** | 3.59,42 | Heerenveen | 19. maaliskuuta 1987 |
| **5 000 m** | 6.47,93 | Calgary | 4. joulukuuta 1987 |
| **10 000 m** | 13.56,11 | Calgary | 21. helmikuuta 1988 |

Lähteet
-------

1. 1 2  Michael Hadschieff *sports-reference.com*.  Arkistoitu 31.12.2008. Viitattu 23.5.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Skater business card of Michael Hadschieff *speedskatingnews.info*. Viitattu 23.5.2015. (englanniksi)
**Elina Backman** (s. 1983) on suomalainen dekkarikirjailija.

Backmanin esikoisteos *Kun kuningas kuolee* ilmestyi vuonna 2020. Se sai Elisa Kirjan Vuoden tulokas 2020 -palkinnon ja Storytelin Vuoden äänikirja -palkinnon Jännitys ja dekkarit -sarjassa. Teoksen käännösoikeudet on myyty yli kymmeneen maahan. Se on ehdolla Ruotsin dekkariakatemian vuoden parhaan käännösdekkarin Martin Beck -palkinnon saajaksi 2021.

Backmanin toinen romaani, *Kun jäljet katoavat* ilmestyi vuonna 2021. Se on itsenäinen jatko-osa Backmanin esikoisteokselle. Kirjoista on tekeillä Aurora Studiosin televisiosarja. Yhteensä teoksia on myyty eri formaateissa yli 50 000 kappaletta.

Backman on koulutukseltaan medianomi (Master Of Culture and Arts) ja ratkaisukeskeinen terapeutti. Hän työskentelee luovana johtajana Bauer Media Oy:ssä. Hänen puolisonsa on keräilijä ja antiikkiasiantuntija Oliver Backman.

Teokset
-------

* *Kun kuningas kuolee* (Otava, 2020)
* *Kun jäljet katoavat* (Otava, 2021)
* *Ratkaisematon 1–3: Susanne Lindholmin tapaus,* Otava, 2021 (yhdessä Heidi Holmavuon kanssa)
* *Ennen kuin tulee pimeää*. Helsinki: Otava, 2022. ISBN 978-951-1-41881-8.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Elina Backman *Otava*. Viitattu 29.10.2021.
2. ↑  Elina Backmanin Kun kuningas kuolee voitti Vuoden äänikirja -palkinnon  21.3.2021. Otava. Viitattu 9.11.2021.
3. 1 2  Elina Backman ehdolla ruotsalaisen kirjallisuuspalkinnon saajaksi  26.10.2021. Otava. Viitattu 9.11.2021.
4. ↑  Elina Backman *Bauer Media Oy*.  Arkistoitu 29.10.2021. Viitattu 29.10.2021.
5. ↑  Laukkanen, Emmi: Elina Backman asuu keräilijän kanssa: "Mieheni päättää sisustuksessamme kaiken" *Kodin Kuvalehti*.  17.11.2017. Viitattu 29.10.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Tšekki

 |

 |
Elin Sjöström
**Elin Maria Sjöström** (o.s. **Sundeberg** 19. maaliskuuta 1851 Mikkeli – 18. toukokuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen naisasioiden ajaja.

Sjöströmin vanhemmat olivat varalääninkamreeri Gabriel Wilhelm Sundeberg ja Sophie Jacobina Stenij. Hän kävi tyttökoulua ensin Heinolassa ja sitten Helsingissä ja toimi itsekin Heinolan tyttökoulun opettajana 1868-1869. Suomen naisyhdistyksessä Sjöström alkoi työskennellä heti sen perustamisen jälkeen 1884. Hän oli yhdistyksen varapuheenjohtaja 1887-1888, sihteeri 1889-1904 ja puheenjohtaja 1904-1909 Aleksandra Gripenbergin toimiessa puoluepolitiikassa. Sjöström oli myös mukana naisten kansainvälisen kattojärjestön eli *International Council of Women* -organisaation toiminnassa sekä perustamassa vuonna 1911 Suomen Naisten Kansallisliittoa. Lisäksi hän toimi muun muassa Kasvatusopillisen talouskoulun johtokunnan jäsenenä vuodesta 1891 alkaen ja puheenjohtajana 1910-1928. Hän kuului myös Helsingin tyttöjen ammattikoulun ja Konkordia-liiton johtokuntiin. Sjöström julkaisi teokset *Kasvisruokaa kaikille* (1913) ja *Kalliinajan keittokirja* (1919), minkä lisäksi hän kirjoitti paljon sanomalehtiin.

Sjöströmin puoliso vuodesta 1869 oli senaatin valtiovaraintoimikunnan apukamreeri, kamarineuvos Bernd Ferdinand Sjöström (k. 1893).

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 693.
* Elin Sjöström teoksessa Eija Jämbäck: *Naiset valistuksen virittäjinä*. Konkordia-liitto (Arkistoitu – Internet Archive) s. 36-41 (Viitattu 1.1.2013)

Aiheesta muualla
----------------

* Elin Sjöström: *Kasvisruokaa kaikille*. Helsinki: Salakirjat, 2011.  (Näköispainos vuoden 1919 laajennetusta painoksesta, yhteensä 329 reseptiä)
* / Sjöström, Elin (1851 - 1936) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |