recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Catherine Ndereba** (s. 21. heinäkuuta 1972 Nairobi, Kenia) on kenialainen kestävyysjuoksija, joka keskittyy maratonille.

Ndereba on kotoisin suurperheestä, hänellä on seitsemän sisarusta. Hän olisi halunnut osallistua vuosien 1996 ja 2000 olympialaisiin, mutta kisamatkat kariutuivat erimielisyyksiin Kenian urheiluliiton kanssa. Vuonna 2000 hän otti ensimmäiset voittonsa suurista maratonkilpailuista voittamalla Bostonin ja Chicagon maratonit. Hän voitti samat juoksut myös seuraavana vuonna. Chicagossa hän juoksi uuden maailmanennätyksen 2.18.47. Se oli ensimmäinen kerta, kun naisjuoksija alitti 2.19:n haamurajan.

Vuonna 2003 Ndereba voitti Sapporon puolimaratonin ja MM-kisojen maratonin kultamitalin. Seuraavana vuonna hän voitti Bostonin maratonin ja sijoittui Ateenan olympialaisissa toiseksi. 2005 hän voitti jälleen Bostonin maratonin. Samalla hänestä tuli ensimmäinen nainen, joka on voittanut juoksun neljään kertaan. Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui hopealle, ja voitti maailmanmestaruuden 2007.

Toisen olympiahopeansa Ndereba voitti maratonilla Pekingissä 2008. Yhtenä suosikeista kisaan lähtenyt Ndereba näytti pitkään jopa jäävän kauaksi kärjestä. Puolimatkassa hän oli vasta 26. ja tämän jälkeen jäi hetkeksi pääryhmästä jälkeen. Ndereba kiristi kuitenkin loppua kohden ja loppukirissä kukisti Kiinan Zhou Chunxiu taistelussa hopeamitalista.

Lähteet
-------

1. 1 2  CATHERINE NDEREBA *Athletes*. The International Olympic Committee (IOC). Viitattu 26.12.2020. (englanniksi)
2. ↑  One for the ages as Tomescu wins marathon  17. elokuuta 2008. ABC. Viitattu 17. elokuuta 2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Catherine Ndereba Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)

Naisten maratonin maailmanmestarit

|  |
| --- |
| 1983: Grete Waitz |
1987: Rosa Mota |
1991: Wanda Panfil |
1993: Junko Asari |
1995: Manuela Machado |
1997: Hiromi Suzuki |
1999: Jong Song-ok |
2001: Lidia Șimon |
2003: Catherine Ndereba |
2005: Paula Radcliffe |
2007: Catherine Ndereba |
2009: Bai Xue |
2011: Edna Kiplagat |
2013: Edna Kiplagat |
2015: Mare Dibaba |
2017: Rose Chelimo |
2019: Ruth Chepngetich |
2022: Gotytom Gebreslase |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* World Athletics

 |

 |
Laskusiivekkeet näkyvät siiven jättöreunassa eli takaosassa.
Junkers Ju-52 oli Aeron, sittemmin Finnairin, ensimmäinen laskusiivekkeillä varustettu konetyyppi. Kuva vuodelta 1932.
**Laskusiiveke** (myös **laippa**, vanh. myös *apusiipi*) on lentokoneen siiven nostovoimaa lisäävistä laitteista merkittävin. Laskusiivekkeet sijaitsevat lentokoneen siiven jättöreunassa eli takaosassa, yleensä siiven tyviosassa.

Tarve hillitä lentokoneen laskeutumisnopeutta
---------------------------------------------

1930-luvulta lähtien lentokoneiden massan suureneminen ja niiden siipien suunnittelu suureneville matkalentonopeuksille johtivat lentokoneiden laskunopeuden kasvuun. Sotilasilmailussa ongelma voitiin osin ratkaista pitemmillä kiitoteillä ja jarruvarjoilla (joita käytettiin myös eräissä matkustajakoneissa, mm. Finnairin vuosina 1960-64 käyttämissä ensimmäisen sukupolven Caravelle-koneissa). Lentotukialuksille laskeutuvan lentokoneen vaakanopeus jarrutetaan jarruvaijerilla. Sivuluisu oli sotilasilmailussa ja purjelennossa sovelias menetelmä koneen vauhdin hidastamiseen ja nopeuden vähentämiseen. Laskunopeuden kasvu kuitenkin lisäsi laskussa tapahtuvia onnettomuuksia. Siviili-ilmailussa suurten kaupunkien lähellä suuri laskunopeus olisi vaatinut useita kilometrejä pitkiä ja kalliita kiitoteitä. Ongelma vaikeutui suihkukoneen alkukaudella 1940- ja 1950-luvuilla.

1930-luvulla kehitettiin laskusiivekkeet ja etureunasolakot, joilla lentokoneen lähetysmis- ja laskunopeudet saatiin pysymään riittävän alhaisina koneen maksiminopeuden kärsimättä. Laskusiivekkeet myös parantavat näkyvyyttä ulos ohjaamosta lähestymisen aikana, koska ne mahdollistavat nokan alhaisemman asennon horisonttiin nähden hitaalla ilmanopeudella lennettäessä. 

Laskusiiveketyyppejä ovat levysiiveke, taitesiiveke, solasiiveke, Fowler-siiveke ja kaksoissolasiiveke. 

Laskusiivekkeet liittyvät oleellisesti koneen sakkausominaisuuksiin. Siivekkeiden ulosottaminen lisää nostovoimaa, lisää vastusta, pienentää sakkauskohtauskulmaa ja pienentää sakkausnopeutta.

Laskusiivekkeiden virtauksen irtoamista voidaan hidastaa tai estää puhaltamalla kaasuturbiinilta ilmaa laskusiivekkeen yli. Näin tehtiin mm MiG-21bis-hävittäjässä.

Katso myös
----------

* Aerodynamiikka

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen liikennelentäjäliitto, Karisto): *"Ylitse maan ja veen" 1924-1999 : Suomen liikennelentäjäliitto ry:n 50-vuotisjuhlajulkaisu*. [Helsinki]: Suomen liikennelentäjäliitto, 1999. 58288473. ISBN 952-91-1371-4, 978-952-91-1371-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 21.9.2021).
**Nguyễn Minh Triết** (s. 8. lokakuuta 1942, Bến Cátin alue, Bình Dươngin maakunta) on vietnamilainen poliitikko, Vietnamin presidentti vuosina 2006–2011 ja entinen Hồ Chí Minhin kaupungin kommunistipuolueen johtaja. Presidentti on seremoniallinen asema, ja eniten valtaa pitää kommunistisen puolueen pääsihteeri.

Triết on kotoisin eteläisestä Bình Dươngin maakunnasta ja koulutukseltaan matemaatikko. Hän liittyi puolueeseen 1965, Vietnamin sodan aikana hän edisti kommunismin asiaa nuorison keskuudessa. Hän oli yhdeksännen ja kymmenennen kansankokouksen edustaja, vuodesta 1992 Sông Bén maakunnan puolueen johtaja ja vuodesta 2000 Hồ Chí Minhin kaupungin kommunistipuolueen johdossa. Hän oli pääroolissa tunnetun rikollisen Năm Camin pidätyksessä ja teloittamisessa.

Hän sai presidentin valinnassa 94 % äänistä ainoana ehdokkaana. Triếtiä pidetään talousuudistajana. Hän suositteli pääministeriehdokkaaksi politbyroon jäsentä ja varapääministeri Nguyễn Tấn Dũngia.

Lähteet
-------

* Nguyen Minh Triet elected new State President (Nhan Dan)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Volvo Trucks** ja teollisuusmoottoriosasto **Volvo Penta** ovat rakentaneet lukuisia moottoreita 1920-luvun lopulta alkaen. 2010-luvulta alkaen nämä ovat myös alkaneet käyttää saksalaisen Deutz AG:n kehittämiä moottoreita. Ruotsalaisvalmistajat olivat myös ensimmäisiä yrityksiä, jotka ottivat käyttöön turbodiesel-moottorit kaupallisesti menestyneissä kuorma-autoissa.

D13
---

"Volvo D13 sisältää 14 eri tehoversiota 375:stä 500:aan hevosvoimaan. Uusi muuttuvageometrinen turboahdin tarjoaa nopean vastineen kaasupolkimen painalluksiin parantaen polttoainetaloudellisuutta. Volvo tarjoaa kahta XE, integroitua voimalinjaversiota, kuten myös kuutta Eco-Torque- ja kolmea Dual-Torque-versiota sallien asiakkaiden kohdistaa moottorin suorituskyky tiettyihin käyttövaatimuksiin".

| Malli | Moottori | Teho | Vääntö | Puristus-suhde | Sylinteri-halkaisija | Iskunpituus | Tilavuus | Valmistus-vuosi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| D13A | rivi-6 | 276-368 kW(375–500 hv)@ 1 500 rpm | 1 875-2 400 Nm(1 379-1 765 ft-lb)@ 1 050 rpm | 18:1 | 131 mm(5.16") | 158 mm(6.22") | 12 777 cm3(779.7 cid) | 2005– |
| D13B | rivi-6 |
| D13C | rivi-6 | 1 875-2 500 Nm(1 379-1 838 ft-lb)@ 1 000 rpm | 17.8:1 |
| D13K | rivi-6 | 1 875-2 500 Nm(1 379-1 838ft-lb)@ 860-1,000 rpm | 18:1 | 2012– |

Lähteet
-------

1. ↑  www.ccjdigital.com: Volvo D13 engine | Commercial Carrier Journal12-13 litre engines *ccjdigital.com*.  22.8.2019.  Arkistoitu 11.11.2020. Viitattu 26 joulukuuta 2020.
**Katko** (myös nimellä **viimeinen tikki**) on korttipeli, jossa pyritään keräämään useimmin kolme viimeistä tikkiä. Pelaajien määrä voi olla lähes rajaton, sillä useampia pakkoja voidaan käyttää yhdistettynä. Jokaiselle jaetaan neljä tai viisi korttia, jos pelaajia on paljon, mieluummin neljä. Aloittaja on jakajasta seuraava myötäpäivään, jakaja on joko edellisen pelin voittaja tai sitten se arvotaan. Korttien arvojärjestys on tavallinen, kakkosesta ässään.

Aloittaja lyö haluamansa kortin, muiden on tunnustettava maata, muuten saa lyödä vapaasti. Suurimman aloitusmaata olevan kortin lyönyt saa tikin ja saa lyöntivuoron. Uuden kierroksen voittaja, joka voi olla myös edellisen kierroksen voittaja saa tikin ja lyöntivuoron. Näin jatketaan kunnes kortteja on yksi kullakin. Se, joka voittaa tämän viimeisen kierroksen saa pelipisteen eli jaon viimeisen tikin. Joka ensiksi saa kolme pelipistettä, voittaa pelin.

Usein jos jaon viimeinen lyöjä aloittaa kakkosella ja pitää tikkinsä, saa kolme pelipistettä ja voittaa pelin heti. Tätä ei sovelleta monen pakan pelissä eikä yleensäkään, jos pelaajia on alle neljä.

Muunnelmia
----------

Joskus pelataan viiteen pelipisteesen asti. Joskus kakkosen lyönyt saa yhden pelipisteen, jos pitää tikin sillä kierroksella. Tällöin voi saada useamman pelipisteen samalla jaolla. Tätä versiota sovelletaan parhaimmin kahden tai kolmen pelissä. Joskus käytetään myös arvottua valttia. Joskus on lyötävä parempi kortti, jos voi. Tällöin yliottopakko menee maapakon edelle valttipelissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Viimeinen Tikki (Katko) – Säännöt Korttipelit.net. Viitattu 18.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Korttipeliopas – Viimeinen tikki
**Nikolai Gerasimovitš Kuznetsov** (ven. Николай Герасимович Кузнецов, 24. heinäkuuta (J: 11. heinäkuuta) 1904 – 6. joulukuuta 1974) oli neuvostoliittolainen laivastoamiraali ja kansankomissaari toisen maailmansodan aikana.

Hän oli Espanjassa laivastoattaseana 1936–1937 ja kehitti siellä syvän vihan fasismia vastaan. Hänestä tuli kansankomissaari 1939 eli alle 35-vuotiaana. Sodan loppuessa hänet nimettiin Neuvostoliiton sankariksi. Vuonna 1955 taistelulaiva *Novorossijskin* tuhouduttua Sevastopolin satamassa Kuznetsov menetti asemansa. Silti hän palveli laivastoa vielä eläkkeelläkin. Hän kirjoitti muistelmansa ja paljon esseitä, joissa kuvasi laivaston toimintaa sodassa.

Kuznetsovin amiraalin arvo palautettiin takautuvasti vuonna 1988, 14 vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Lentotukialus *Admiral Kuznetsov* on nimetty hänen mukaansa. *lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Spencer C. Tucker: *World War II at Sea: An Encyclopedia: An Encyclopedia*, s. 440. ABC Clio. ISBN 9781598844573. Teoksen verkkoversio (viitattu 6.10.2012).


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Mecklenburgien vaakuna
**Mecklenburg** on pohjoissaksalainen ruhtinassuku, joka hallitsi alueitaan pitkään jo keskiajalla.

Alkuperä
--------

Suku oli alkujaan slaavilaisen vendiheimon obotriittien päällikkösukuna. Suvun eräät jäsenet sopeutuivat saksalaistamiseen ja saksalaisvalloitukseen, kun etenkin Henrik Leijona liitti vendien asuma-alueita kiinteästi saksalaiseen valtapiiriin. Näin he säilyttivät heimopäällikkyytensä, joskaan eivät slaavilaista identiteettiään eivätkä vanhaa kulttuuriaan, ja muuntuivat saksalaisiksi feodaaliherroiksi. Eräs Mecklenburgin suvun jäsen meni naimisiin herttua Henrik Leijonan äpärätyttären kanssa.

Ruotsin kruunun tavoittelu
--------------------------

Mecklenburgin herttuat ajoivat etenkin 1300-luvulla vaatimuksia Ruotsin kuninkuuteen. Mecklenburgin herttua polveutui kahdesta eri naisesta, joihin ainakin myöhemmät kronikat liittävät ruotsalaisen, kuninkaallisen sukuperän, ja oli näiden pääperillinen.

* Herttua Henrik II:n isän isoäiti oli skandinaavinen aatelisnainen Kristiina, josta tuli Henrik Borwin II:n (k. 1226) vaimo. Kristiinan väitettiin olevan kuningas Sverker nuorempi eräs tytär. (Sinänsä, ruotsalaiset lähteet kertovat Sverker II:lla olleen yksi poika, Juhana, ja yksi tytär, Helena, joka meni naimisiin ruotsalaisen aatelismiehen kanssa. Sen useampia lapsia ei näytä löytyvän aikakauden ruotsalaisista lähteistä. Kristiinasta tuli Juhana I:n äiti. Juhanan poika oli Henrik I ja tämän poika oli Henrik II.
* Henrik II:n äidinäiti oli skandinaavinen aatelisnainen Marianna, josta tuli Pommerin Barnim I:n (k. 1278, Wolgastin alueen herra) ensimmäinen vaimo. Mariannan väitetään olevan Ruotsin Eerik X:n ja tämän vaimon Rikissa Tanskalaisen eräs tytär (tiedot Eerik X:n useimmista tyttäristä ovat niukkoja, eikä ruotsalaisissa lähteissä ole kunnon tietoja edes heidän täsmällisistä nimistään, avioliitoistaan tai kohtaloistaan.) Pommerin herttuan vaimolla Mariannalla oli vain yksi eloonjäänyt lapsi, tytär Pommerin Anastasia, josta tuli Henrik I:n (k. 1302) vaimo ja Henrik II:n äiti.

1300-luvulle tultaessa Sverkerin suku oli ollut jo pitkään sammuneena (vuodesta 1222), ja menettänyt valtaistuimen Eerik XI:lle. Myös Eerik X:n miespuolinen suku oli sammuneena (vuodesta 1250) ja kun (mahdollisesti nuorimman) tyttären Ingeborgin aviomies Birger jaarli syrjäytti hänen muut tyttärensä, tämä kun oli varmistanut kruunun omille pojilleen.

Mecklenburgin herttuat toki myötävaikuttivat esiäitiensä väitetyn kuninkaallisen ruotsalaisen verenperinnön leviämiseen tarustoissa ja käyttivät niitä kuninkuustavoitteidensa perusteluina.

Valtaistuintavoittelusta tuli totta yhden hallituskauden ajaksi: Mecklenburgin Henrik II:n poika herttua Albrekt II (1318–79) meni naimisiin sukulaisnaisensa, Skandinaavisen perijättären Norjan ja Ruotsin Eufemian (1317–1370) kanssa. Heidän poikansa Albrekt III riisti enoltaan Ruotsin kruunun ja nousi valtaistuimelle kuninkaana, Albrekt Mecklenburgilainen (1363–1389).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mecklenburg (suku)** Wikimedia Commonsissa
**Naidangiin Tüvshinbajar** ( mong. Найдангийн Түвшинбаяр, myös **Tuvshinbajar Naidan**, s. 1. kesäkuuta 1984) on mongolialainen judon olympiavoittaja. Hän kilpaili alle 100 kilon sarjassa vuoteen 2016 ja yli 100-kiloisissa vuodesta 2017.

Tüvshinbajar sijoittui kolmanneksi supermaailmancup-kilpailuissa Pariisissa ja Hampurissa helmikuussa 2007. Muutamaa kuukautta myöhemmin hän saavutti hopeaa Aasian mestaruuskilpailuissa Kuwait Cityssä hävittyään 100 kg:n loppuottelussa Japanin Takamasa Anaille. Rio de Janeiron MM-kilpailuissa hän sijoittui avoimessa luokassa viidenneksi.

Vuonna 2008 Tüvshinbajar oli Pariisin supermaailmancupissa toinen ja Aasian mestaruuskilpailuissa Jejussa kolmas. Pekingin olympialaisissa hän voitti kultaa alle 100 kg:n sarjassa kukistettuaan loppuottelussa Kazakstanin Ashat Zhitkejevin. Kyseessä oli Mongolian kaikkien aikojen ensimmäinen olympiakulta. Vuonna 2010 hän voitti alle 100 kg:n sarjan maailmancup-kilpailun Ulan Batorissa sekä sijoittui Tokion MM-kilpailuissa ja Kantonin Aasian kisoissa viidenneksi.

Tüvshinbajar sijoittui 2011 Pariisin Grand Slam -kilpailussa toiseksi ja voitti Budapestin maailmancupin. Abu Dhabin Aasian-mestaruuskilpailuissa hän sai pronssia. Abu Dhabin Grand Prix -kilpailussa hän oli kolmas ja voitti Jejun maailmancupin. Vuonna 2012 hän voitti Pariisin Grand Slam -kilpailun.

Lontoon olympialaisissa Tüvshinbajar sijoittui hopealle. Venäjän Tagir Haibullajev voitti hänet loppuottelussa ipponilla. Vuonna 2013 hän sijoittui Tokion Grand Slam -kilpailussa kolmanneksi ja voitti Jejun Grand Prix -kilpailun. Seuraavana vuonna hän oli Düsseldorfin Grand Prix'ssa kolmas, voitti kultaa Incheonin Aasian kisoissa ja oli toinen Jejun Grand Prix'ssa. Astanan MM-kilpailuissa 2015 hän oli seitsemäs ja saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Hän voitti samana vuonna Qingdaon Grand Prix -kilpailun.

Tüvshinbajar saavutti Taškentin Aasian-mestaruuskilpailuissa 2016 kultaa alle 100 kg:n painoluokassa ja hopeaa joukkuekilpailussa. Hän sai Budapestin MM-kilpailuissa 2017 pronssia yli 100 kg:n sarjassa.

Yksityiselämä
-------------

Tüvshinbajar tuomittiin kesällä 2022 16 vuodeksi vankeuteen lapsuudenystävänsä murhasta. Hän hyökkäsi judoka Erdenebileg Enkhbatin kimppuun alkoholin vaikutuksen alaisena huhtikuussa 2021 ja iski tätä päähän painavalla esineellä, mikä aiheutti kuolemaan johtaneen aivovamman.

Lähteet
-------

* Profiili JudoInside.com-sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Mongolialle historian ensimmäinen olympiakulta[vanhentunut linkki] Plaza.fi 14.8.2008
2. ↑  Hattman, Patrick: Olympic Judo Recap: Kayla Harrison Wins First-Ever Judo Gold for the U.S *Yahoo! Sports*.  2.8.2012. Yahoo! Inc.  Arkistoitu 17.5.2013. Viitattu 12.8.2012. (englanniksi)
3. ↑  Siiri Siikarla: Olympiavoittaja murhasi lapsuudenystävänsä *Ilta-Sanomat*.  1.8.2022. Viitattu 1.8.2022.
Piccolominin suvun vaakuna
**Piccolomini** on italialainen aatelissuku, joka nousi merkittävään asemaan Sienassa 1200-luvulta lähtien. Piccolominit olivat paavinvaltaa kannattavien guelfien johtavia sukuja.

Suku johtaa alkuperänsä myyttiseen Clusiumin kuninkaasen Lars Porsennaan. Piccolominien taloudellisen menestyksen huippu oli 1200-luvulla, huolimatta siitä, että heidät karkotettiin kahdesti kotikaupungistaan Sienasta, joka oli guelfien vastustajien ghibelliinien tukikohta. Piccolominien pankilla oli Italian lisäksi haarakonttoreita myös Ranskassa ja Englannissa. Piccolominit onnistuivat selviämään 1400-luvun talouskriisistä suuren maaomaisuutensa ansiosta, ja vuonna 1458 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik III antoi suvulle kreivin arvon. Piccolominin sukuun kuuluu useita merkittäviä sotilaita kuten Ottavio Piccolomini, prelaatteja, oppineita sekä kaksi paavia, Pius II ja Pius III.

Lähteet
-------

1. 1 2  Britannica, The Editors of Encyclopaedia: Piccolomini Family *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 14.7.2021. (englanniksi)
Sadhu Kathmandussa, Nepalissa.
**Sadhu** on hindulainen askeetti. Sadhut omistavat koko elämänsä mokšan tavoittelemiselle, ja luopuvat nautinnoista (kama), yhteiskunnallisista velvollisuuksista (dharma) ja maallisen omaisuuden tavoittelusta (artha). Useimmat sadhut harjoittavat joogaa, joten heitä sanotaan myös joogeiksi; kuitenkaan kaikki joogit eivät ole sadhuja

Sadhuja on Intiassa miljoonittain. Heitä asuu luolissa, metsissä ja temppeleissä eri puolilla Intiaa. Joskus sadhut vaeltavat ympäri maata ryhmissä, ja joskus he asuvat yhdessä paikoillaan luostareissa. Sadhut saavat rahansa ja ruokansa lahjoituksina, ja ihmiset arvostavat heitä heidän pyhyytensä ja uskonnollisuutensa vuoksi. Sadhut pukeutuvat yleensä keltaisiin ja valkoisiin vaatteisiin. Jotkut heistä polttavat ganjaa eli kannabista.

Sadhut jaetaan useampiin lahkoihin: muidenkin hindujen tapaan heidät voidaan jakaa pääryhmittäin Shivaa palvoviin, Vishnua palvoviin ja äitijumalatar Shaktia palvoviin. Naispuolisia sadhuja kutsutaan nimityksellä *sadhvi* tai *sadhvini*.

Sadhuja koskevat säännökset riippuvat heidän uskonnollisesta perinteestään. Yhteisiä tavoitteita ovat totuudellisuus, väkivallattomuus, kieltäymys ja uhrautuvuus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sadhus, Holy men, Sage India Netzone
2. ↑  Hindulaisuus (Arkistoitu – Internet Archive) Uskonnot Suomessa / Kirkon tutkimuskeskus ja Uusien uskonnollisten liikkeiden tutkijaverkosto USVA ry

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sadhu**.
* AntroBlogi: Intian pilveä polttavat joogit
Picher vuonna 2007.
Picherin sijainti Oklahomassa.
**Picher** on aavekaupunki Ottawan piirikunnassa Oklahoman osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kaupunki oli merkittävä lyijyn ja sinkin louhinnan keskus. Yli sata vuotta kestänyt rajoittamaton louhinta johti kaupungin tuhoon, sillä kaupunkiin kertyi suuret määrät myrkyllisiä metallikasoja. Valtio yritti auttaa terveysriskien lieventämisessä jo vuonna 1980, mutta silti vielä vuonna 1996 tehdyn tutkimuksen mukaan 34 prosenttia Picherin lapsista kärsi lyijymyrkytyksestä ympäristön saastumisen vuoksi. Lopulta Yhdysvaltain ympäristönsuojeluvirasto EPA ja Oklahoman osavaltio sopivat pakollisesta evakuonnista. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 1 640 asukasta, mutta vuonna 2010 enää 20 asukasta. Kaupunki autioitui vuonna 2015.

Lähteet
-------

1. ↑  Oklahoma 2010 (PDF) (s. 53) U.S. Census Bureau. Viitattu 12.3.2020. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Picher, Oklahoma
Pic Macayan kansallispuisto

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
SudHaiti |
| Pinta-ala | 
20,0 km2View and modify data on Wikidata  |

Hallinto| Nimi alkuperäiskielellä | 
Pak nasyonal Makaya |
| Tyyppi | 
KansallispuistoView and modify data on Wikidata  |
| Perustettu | 
1984View and modify data on Wikidata  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

Puiston sijainti Haitissa.
**Pic Macayan kansallispuisto** on kansallispuisto Haitin lounaisosassa. Sen pinta-ala on 55 neliökilometriä. Puisto sijaitsee 900–2 347 metrin korkeudessa Massif de la Hotten rinteillä. Alemmissa osissa, noin 1 200 metrin korkeuteen asti, kasvaa lehtimetsää, kun taas lähempänä huippuja on pilvi- ja havumetsää.

Puiston alueelta on kartoitettu 665 putkilokasvilajia, joista noin kolmannes on endeemisiä Hispaniolan saarella. Lisäksi siellä on tavattu 165 sammallajia. Alueella on myös runsaasti harvinaisia lintuja.

Puistoa uhkaavat maanviljelyksen ja laidunnuksen leviäminen alueelle sekä poltto- ja rakennuspuiden keruu sekä puuhiilen poltto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Caribbean Islands – Centres of Plant Diversity and Endemism Smithsonian Institute. Viitattu 16.1.2010. (englanniksi)
Moottoritorpedovene *Viima*
**Viima** oli Suomen merivoimien vuosina 1942 - 44 ollut alun perin Neuvostoliiton laivaston G5-tyypin moottoritorpedovene *TKA-64*.

Rakenne
-------

Aluksen runko oli alumiinista, jotta se olisi mahdollisimman kevyt. Aseena oli kaksi torpedoputkea, yksi Dektrajev-pikakivääri sekä savugeneraattori pakoputkissa. Moottoreina oli kaksi 1 000 hevosvoiman ja apukoneena 50 hevosvoiman bensiinimoottoria, joiden luotettavuus oli huono.

Palvelus Suomessa
-----------------

Neuvostojoukkojen vetäytyessä syksyllä 1941 Koivistolta jäi saarelle toimintakunnoton moottoritorpedovene *TKA-64*. Suomen merivoimat otti aluksen kunnostettuna palvelukseen vuonna 1942 nimellä *Viima*

Alus osallistui sisaraluksineen viimeisen sotakesän taisteluihin. Sen koneet eivät kuitenkaan käynnistyneet saksalaisten noustua maihin Suursaareen 15. syyskuuta 1944, joten se jäi pois taistelusta. Alus sisaraluksineen luovutettiin syksyllä 1944 takaisin Neuvostoliitolle.

Lähteet
-------

* Auvinen, Visa (toim.): *Leijonalippu merellä*. Pori: EITA Oy, 1983. ISBN 951-95781-1-0.
* *Suomen laivasto 1918-1969*. Helsinki: Meriupseeriyhdistys, 1968.
* Peuranheimo, Orvo - Pirhonen, Jouko - Killinen, Kullervo: *Laivat puuta, miehet rautaa - Moottoritorpedoveneiden taistelut Suomenlahdella 1941-1944*. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1956.

### Viitteet

1. ↑  Auvinen, Visa s. 85
**Karisjärven työväentalo** oli Lohjan kaupungissa Pusulan Karisjärven kylässä sijainnut työväentalo. Talon nykyisestä tilanteesta ei ole tietoa.

Historiaa
---------

Pusulan Ahonpään-Karisjärven työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Yhdistys osti vuonna 1910 noin hehtaarin suuruisen tontin, jolle valmistui työväentalo vuonna 1912. Työväentalo paloi vuonna 1953, palon syttymissyy ei selvinnyt. Yhdistys rakennutti palaneen talon tilalle lautarakenteisen työväentalon, joka valmistui vuonna 1955. Talon oli suunnitellut Arvo Enström. Siihen kuului juhlasali, näyttämö, ravintola ja eteinen. Myöhemmin rakennettiin vielä vahtimestarin asunto. Rakennustöistä 40 % tehtiin talkoilla.

Hiljenneestä työväentalosta tehtiin vuonna 1972 Uudenmaan Sos.dem. piirijärjestölle kurssikeskus. Juhlasali muutettiin luento- ja majoitustiloiksi. Talon varustetaso ei kuitenkaan vastannut ajan vaatimuksia, ja kurssitoiminta lopetettiin muutaman vuoden jälkeen. Talon nykyisestä tilanteesta ei ole tietoa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
**Moottoritorpedovene Raju** (**MTV 7**) oli Suomen merivoimien Nuoli-luokan moottoritorpedovene.

Valmistus
---------

Thornycroft-tyyppisen aluksen runko tilattiin Porvoon veneveistämöltä ja valmistuslisenssin myöntänyt Thornycroft toimitti pääkoneet, risteilykone oli Vaasan Moottoritehdas Oy:n valmistama Olympia-moottori. Torpedot oli sijoitettu perään, joten sen täytyi liikkua torpedoja nopeammin laukaistessaan ne. Tämä ei ollut helppo tapa ahtailla vesillä. Alus otettiin 1929 palvelukseen.

Palvelus
--------

Syyskuussa 1942 vene lähetettiin Tammiosta Kotkaan korjauttamaan toiseen pääkoneeseensa tullutta vikaa, joka oli saatu väliaikaisesti kuntoon emälaivan verstaassa. Tällä matkalla pääkonetta käynnistettäessä syttyi avoimesta kaasuttajasta tulipalo, joka uhkasi tuhota koko aluksen. Torpedot ja syvyyspommit jouduttiin pudottamaan varmistettuina mereen, etteivät ne räjähtäisi, ja yksi mieskin jo määrättiin hyppäämään käskyn käyden mereen mukanaan pelastusrengas, etteivät kaikki kuolisi polttoainesäiliöiden räjähtäessä. Miehistö sai tulen lopulta sammumaan riisuttuaan kaikki vaattensa ja tilkittyään konehuoneen ilmatiiviiksi tulen tukahduttamiseksi. Lähes alastomina ja kurjassa kunnossa miehet pääsivät takaisin Tammioon heikosti toimivan apukoneen voimin. Yhteysalus *Pukkio* hinasi kovaonnisen veneen Kotkaan telakalle, jossa sen aseet poistettiin. Aluksen ura moottoritorpedoveneenä oli päättynyt. 

*Raju* ja *Vinha* siirrettiin keväällä 1943 miinanlaskutehtäviin, koska niiden vanhat pääkoneet eivät enää kehittäneet torpedohyökkäyksiin tarvittavaa nopeutta. Tosin raskaiden saksalaismiinojen lastaaminen veneisiin oli vaarallista, mutta kokeilujen jälkeen aluksiin lastattiin kumpaankin kaksi miinaa. 

Ensimmäinen tehtävä eli pohjamiinakenttä "Möykky" onnistui hyvin, mutta toiselta palattaessa "Raju" upposi 16. toukokuuta 1943 törmättyään ajelehtivaan puomiesteeseen Koiviston lähistöllä. Vene nostettiin, mutta todettiin korjauskelvottomaksi. Se romutettiin vielä saman vuoden aikana.

Lähteet
-------

* Auvinen, Visa (toim.): *Leijonalippu merellä*. Pori: EITA Oy, 1983. ISBN 951-95781-1-0.
* *Suomen laivasto 1918-1969*. Helsinki: Meriupseeriyhdistys, 1968.
* Peuranheimo, Orvo - Pirhonen, Jouko - Killinen, Kullervo: *Laivat puuta, miehet rautaa - Moottoritorpedoveneiden taistelut Suomenlahdella 1941-1944*. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1956.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the Fighting Ships 1922-1946*. Lontoo: Conway Maritime Press, 2006. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Auvinen, Visa s. 59

Nuoli-luokan moottoritorpedoveneet

|  |
| --- |
| *Syöksy* (MTV 4) - *Nuoli* (MTV 5) - *Vinha* (MTV 6) - *Raju* (MTV 7) |
| Edeltäjä: *Isku* – Seuraaja: Jymy-luokka |
**Putikon junaturma** tapahtui talvisodan jälkeen 18. maaliskuuta 1940 Punkaharjulla Putikon rautatieasemalla, kun tavarajuna törmäsi ratapihalla siirtoväkeä kuljettaneeseen junaan. Turmassa kuoli 14 ja loukkaantui 23 henkilöä.

Särkisalmelta tulossa ollut tavarajuna saapui kaarteista alamäkeä Putikon ratapihalle. Samalla raiteella oli kuitenkin jo toinen juna, jonka perässä olleeseen konduktöörinvaunuun tavarajunan veturi törmäsi jarrutuksesta huolimatta. Törmäyksen seurauksena konduktöörinvaunu murskaantui täysin ja syttyi palamaan.

Maaliskuussa 2010 Putikon asemalla paljastettiin onnettomuuden uhrien muistomerkki. Toinen muistomerkki on Punkaharjun hautausmaalla, jonne on haudattu yhdeksän onnettomuudessa kuollutta.

Lähteet
-------

* Välirauha muuttui verilöylyksi, Puruvesi 22.3.2010 (Arkistoitu – Internet Archive)

1. 1 2  Matti Hyvärinen : Putikon junaonnettomuudesta 77 vuotta – 14 evakkoa menehtyi, Puruvesi 17.3.2017

Aiheesta muualla
----------------

* Siirtoväkeä junaonnettomuudessa Putikon asemalla, Laatokka, 02.04.1940, nro 36, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Steinbergerin logo
Tyypillinen Steinberger-sähkökitara.
Kitaristi Paul Masvidal soittamassa Steinberger-sähkökitaraa.
Steinberger-sähkökitaran satula, jossa näkyy kielten päissä olevat metallirenkaat.
**Steinberger** on yhdysvaltalainen sähkökitaroita ja -bassoja valmistava yhtiö, jonka perusti soittimenrakentaja Ned Steinberger. Hän rakensi itse ensimmäiset Steinberger-bassot vuonna 1979 Brooklynissa. 

Yhtiö myytiin Gibsonille vuonna 1987, ja se tunnetaan erikoisista soittimista joissa ei tavallisista kitaroista poiketen ole lapaa, vaan virittimet sijaitsevat tallassa. 

Steinbergerin soittimissa käytetään erityisesti näille soittimille suunniteltuja kieliä, joissa on metallirengas molemmissa päissä kieltä. Rengas pitää kielen paikallaan tallassa ja satulassa, ja tavallisissa kielissä on rengas vain toisessa päässä (katso kuva).

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Steinberger**.
Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Steinberger
**Paninternationalin lento 112** oli länsisaksalaisen lomalentoyhtiö Paninternationalin tilauslento Hannoverista Hampurin kautta Málagaan. Lennolla 6. syyskuuta 1971 käytetyn BAC 1-11-515FB:n molemmat moottorit ylikuumenivat ja sammuivat pian koneen lähdettyä Hampurista. Kone teki pakkolaskun Bundesautobahn 7:lle Haslohissa, mutta osui ylikulkusillan betonipilareihin ja hajosi osiin.

Onnettomuuslennolla oli 115 matkustajaa ja kuusi miehistön jäsentä. Heistä kaikkiaan 22 kuoli onnettomuudessa.

Tapahtumat
----------

Lento 112 lähti Hampurista kohti Málagaa kello 18.18. Koneen ollessa päätöksentekonopeudessa miehistö huomasi moottorien lämpötilojen nousevan tavallista korkeammalle, mutta jatkoi lentoonlähtöä. Koneen vasen moottori sammui ensin, ja oikean puolen moottori heti sen jälkeen. Kone oli tällöin vasta 300 metrin korkeudella, ja miehistön oli laskettava lentokorkeutta nopeuden säilyttämiseksi. Moottoreita ei saatu uudelleen käyntiin, joten ainoa vaihtoehto oli tehdä pakkolasku Bundesautobahn 7 -moottoritielle.

Suuren vajoamisnopeuden vuoksi kone osui moottoritiehen niin kovaa, että vasen päälaskuteline romahti. Miehistö piti koneen tiellä käyttäen jarruja. Kone osui kuitenkin ylikulkusillan betonipilareihin, ja ohjaamo irtosi muusta koneesta. Koneen runko liukui tietä pitkin eteenpäin, hajosi osiin ja syttyi tuleen. Lennolla olleista 115 matkustajasta ja kuudesta miehistön jäsenestä 22 sai surmansa onnettomuudessa. Eloon jääneistä 99 henkilöstä 62 loukkaantui.

Onnettomuuden syy
-----------------

BAC 1-11:n moottoreihin suihkutetaan lähtökiidon aikana jäähdytysvettä suorituskyvyn parantamiseksi. Koneen jäähdytysvesijärjestelmään oli Hampurissa ennen lentoonlähtöä lisätty viisi kanisterillista vettä. Tutkinnassa kävi ilmi, että viidestä kanisterista kaksi sisälsi demineralisoidun veden sijasta kerosiinia. Kerosiinin suihkuttaminen moottoreihin aiheutti niiden ylikuumenemisen ja sammumisen.

Kerosiini oli päätynyt vesikanistereihin onnettomuutta edeltäneenä päivänä Paninternationalin huoltotiloissa Düsseldorfissa. Huollon vuoropäällikkö oli käyttänyt jäähdytysvedelle tarkoitettuja kanistereita huollossa olleesta lentokoneesta valutetun kerosiinin säilyttämiseen. Vuoropäällikön työvuoron päättymisen jälkeen mekaanikko, jolle oli annettu tehtäväksi täyttää viisi vesikanisteria lentoa 112 varten, otti myös kerosiinilla täytetyt kaksi kanisteria luullen niiden sisältävän vettä. Kanisterit lähetettiin Hampuriin, jossa lennon 112 perämies pumppasi niiden sisällön koneen jäähdytysvesijärjestelmään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hier stinkt alles  27.8.1973. Der Spiegel. Viitattu 22.9.2019. (saksaksi)
2. 1 2 3 4 5  Accident description Aviation Safety Network. Viitattu 22.9.2019. (englanniksi)
Niccolin minuskelikirjoitusta, josta hän kehitti kursiivikirjaimet.
**Niccolò de’ Niccoli** (1364 Firenze – 22. tammikuuta 1437 Firenze) oli italialainen renessanssin humanisti ja antiikin käsikirjoitusten keräilijä. Tekstejä jäljentäessään hän on kehittänyt useita aakkoslajeja, esimerkiksi kursiivin.

Niccoli käytti 1300-luvun lopulta alkaen runsaasti varoja hankkiakseen antiikin käsikirjoituksia. Keräilijäkumppanina hänellä oli Poggio Bracciolini, joka teetti teksteistä jäljennöksiä Cosimo de’ Medicin kirjureiden käyttämällä kirjoitustyylillä, minuskelilla. Niccoli keksi, että tekstien jäljentäminen olisi nopeampaa, jos kirjoitusta yksinkertaistettaisiin. Näin syntyi kursiivi. Sen avulla voitiin myös *kursivoida* haluttuja tekstin kohtia.

Tekstit tulivat tunnetuiksi, kun Cosimo avasi Firenzeen Euroopan ensimmäisen julkisen kirjaston vuonna 1437. Samana vuonna kuolleen Niccolin kokoelma asetettiin sinne kaikkien luettavaksi. Kirjapainotaidon kehittyessä siirryttiin 1400-luvulla irtokirjasimiin, joihin otettiin mallia renessanssihumanistien käsin kirjoittamista teksteistä. Näin Niccolin aakkoslajit levisivät yleiseen käyttöön.

Lähteet
-------

1. ↑  Erik Kjersgaard & Toels Dahlerup: *Otavan suuri maailmanhistoria 9: Myöhäiskeskiaika ja renessanssi*, s. 190, 214. Päätoimittaja Erling Bjøl. Suomentanut Heikki Eskelinen. Helsingissä: Otava, 1984. ISBN 951-1-08056-3.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Kamaage udon
Tempura udon
Kitsune udon
Mori udon
**Udon** (jap. うどん tai 饂飩) tarkoittaa japanilaisia paksuja, vehnästä valmistettuja nuudeleita. Kuten muitakin japanilaisia nuudeleita, udonia tarjotaan usein viileänä kesällä ja kuumana talvella. Lisäkkeetkin voidaan valita vuodenajan mukaan. Suurinta osaa lisäkkeistä ei kypsennetä erityisemmin ennen niiden lisäämistä, vaikka jotkut onkin keitetty rasvassa. Monia udon-lisäkkeitä voidaan käyttää myös soban kanssa.

Yleisimmin udonia tarjotaan kuumana nuudelikeittona miedosti maustetulla liemellä, yksinkertaisimmassa muodossaan (*kake udon*) pelkässä dashista, soijakastikkeesta ja mirinistä valmistetussa liemessä. Yleisiä lisäkkeitä ovat tempura (yleensä rasvassa keitettyä katkarapua tai kakiagea) tai abura-age (rasvassa paistettuja tofukuutioita sokerilla, soijakastikkeella ja mirinillä maustettuna). Mukana voi olla ohut viipale kamaboko-kalakakkua, shichimi-maustetta ja beni shōga -pikkelsiä. 

Liemen maku ja lisukkeet vaihtelevat alueelta toiselle. Yleensä tummanruskeaa, tummasta soijakastikkeesta (*koikuchi shōyu*) valmistettua lientä käytetään Itä-Japanissa, kun taas vaaleaa, vaaleasta soijakastikkeesta (*usukuchi shōyu*) valmistettua Länsi-Japanissa. Tämä on otettu huomioon myös valmiiksi pakatuissa pikanuudeleissa, joita usein myydään eri versioina idässä ja lännessä.*lähde?*

Udonin alkuperästä on useita erilaisia näkemyksiä. Erään version mukaan udon on lähtöisin Kiinasta Nara-kaudella tuoduista myvyistä, joiden vehnästä leivotun taikinakuoren sisälle oli laitettu punapaputahnaa. Niitä kutsuttiin nimellä *konton* (混沌, ’sekava’, ’kaoottinen’), koska niillä oli epämääräinen muoto. Myöhemmin sana muuntui muotoon *undon* (温飩) ja lopulta Muromachi-kaudella muotoon *udon*. Itse nuudelien alkuperä voi kuitenkin olla pikemminkin vettä apuna käyttäen venytetyissä kiinalaisissa nuudeleissa (水引餅). Joka tapauksessa Edo-kauden alkupuolella 1600-luvulla Osakaan syntyi udonia tarjoavia ravintoloita, jotka ottivat jo pian valikoimaansa sobaruokalajeja. Myöhemmin soba nousi niissä udonia tärkeämmäksi tarjottavaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  うどん Kotobank / 日本大百科全書(ニッポニカ). Viitattu 5.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Udon** Wikimedia Commonsissa

* Udon Noodles japan-guide.com (englanniksi)

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Udon
Nicanor Costa Méndez vuonna 1982.
**Nicanor Costa Méndez** (30. lokakuuta 1922 Buenos Aires – 3. elokuuta 1992 Buenos Aires) oli argentiinalainen diplomaatti, joka toimi myös maansa ulkoministerinä.

Costa Méndez syntyi yläluokkaiseen perheeseen. Hän opiskeli Buenos Airesin yliopistossa, josta valmistui vuonna 1943 lakitieteestä. Suoritettuaan ensimmäisen asteen tutkinnon hän alkoi pitää omaa lakiasiaintoimistoa.

Costa Méndez toimi Argentiinan suurlähettiläänä Chilessä vuosina 1962–1964 ja tämän jälkeen presidentti Juan Carlos Onganían kaudella vuosina 1966–1969 ulkoasiainministerinä. Vakaumuksellisena kommunismin vastustajana Costa Méndez pyrki luomaan läheiset suhteet Yhdysvaltoihin.

Costa Méndez palasi myöhemmin ulkoministeriksi maata diktaattorina hallinneen kenraali Leopoldo Galtierin valtakaudella, vuoden 1981 lopulla. Hän oli edelleen virassa Ison-Britannian ja Argentiinan huhti-kesäkuussa 1982 käymän Falklandin sodan aikaan. Presidentti Galtieri, joka oli Nicaraguan sisällissodassa merkittävä contrien tukija, uskoi, että Ronald Reaganin hallinto tukisi häntä. Kun Yhdysvallat ja Länsi-Eurooppa kuitenkin asettuivat tukemaan sodassa Isoa-Britanniaa, Costa Méndez kääntyi etsimään tukea itäblokilta ja lensi Kuubaan, missä hän tapasi sitoutumattomien maiden edustajia ja neuvotteli presidentti Fidel Castron kanssa.

Tapaamisissaan Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston ja Amerikan valtioiden järjestön kanssa Costa Méndez esitti kannan, jonka mukaan Yhdysvaltain tuki Isolle-Britannialle Falklandin sodassa oli "petos muuta Amerikkaa kohtaan". Argentiinan antauduttua 14. kesäkuuta Galtieri ja hänen ulkoministerinsä erotettiin.

Costa Méndezin kahtalaisuus hänen toimiessaan toisaalta maansa johtavana diplomaattina ja toisaalta juntan johtavana siviilineuvonantajana korostui vuonna 1983, kun paikallisen tutkintalautakunnan raportti osoitti Costa Méndezin vakuuttaneen Galtierille, että Yhdysvallat pysyisi sodassa neutraalina huolimatta Yhdysvaltain ulkoministerin Alexander Haigin esittämästä päinvastaisesta lausunnosta, kun Ison-Britannian kuninkaallinen laivasto oli jo matkalla kohti saaristoa.

Costa Méndez kuoli keuhkosyöpään.

Kulttuurissa
------------

Vernon Dobtcheff esitti Costa Méndeziä vuonna 2002 valmistuneessa BBC:n tuottamassa Ian Curteisin kirjoittamassa ja Michael Samuelsin ohjaamassa kiistellyssä *The Falklands Play* -draamadokumentissa.

Lähteet
-------

1. ↑  The Independent: Obituary: Nicanor Costa Mendez (4. elokuuta 1992) (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  *New York Times* (3. elokuuta 1992) (englanniksi)
3. ↑  Nicanor Costa Méndez *Clarín*.  Arkistoitu. Viitattu 31. maaliskuuta 2002. (espanjaksi)
4. ↑  *Caught in the Fallout*, by Thomas A. Sanction: *Time* (14. kesäkuuta 1982) (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Puteaux** [pyto] on Ranskan kunta heti Pariisin länsipuolella. Matkaa Pariisin keskustaan on noin 8,5 kilometriä. Moderni toimistotornien alue La Défense sijoittuu suurelta osin Puteaux’hon. Kunnassa on arviolta 44 506 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 3,19 neliökilometriä.

Ensimmäiset maininnat kylästä on löydetty apotti Sugerin asiakirjoista vuodelta 1148 nimellä *Putiauz*. Sana tulee vanhan ranskan sanasta *putel*, joka tarkoittaa suota. Toisen teorian mukaan sana tulee latinan sanasta *puteoli*, joka tarkoittaa pieniä lähteitä tai kaivoja.

Seinen vasemmalla rannalla sijaitseva Puteaux rajoittuu pohjoisessa Courbevoien, lännessä Nanterren ja etelässä Suresnesin kuntaan sekä idässä Neuilly-sur-Seineen. Alue nimeltä *Bas de Puteaux* rautatien ja Seinejoen välissä on vanhin kaupunkimainen alue Puteaux’ssa. Siellä sijaitsevat vuodelta 1934 oleva kaupungintalo ja suuri ostoskeskus. *Haut de Puteaux* sijaitsee rautatiestä itään ja *La Défense* kunnan pohjoisosassa. Joessa oleva saari *Île de Puteaux* on asumaton, mutta siellä on urheilulaitoksia.

Verotulot etenkin La Défensen alueen yrityksistä tekevät Puteaux’sta yhden Ranskan vauraimmista kunnista. 1900-luvun alussa kunnan taloutta hallitsi autotehdas De Dion-Bouton sekä sen jälkeen monet puolustusteollisuuden tuotantolaitokset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Citypopulation.de: France: Hauts-de-Seine *citypopulation.de*. Viitattu 27.8.2017.
2. ↑  Syndicat Mixte Autolib (Arkistoitu – Internet Archive), 40 communes, Paris.fr-sivusto, viitattu 29.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Puteaux** Wikimedia Commonsissa

  


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Hauts-de-Seinen kunnat |
| --- |
|  |
| Antony · Asnières-sur-Seine · Bagneux · Bois-Colombes · Boulogne-Billancourt · Bourg-la-Reine · Châtenay-Malabry · Châtillon · Chaville · Clamart · Clichy · Colombes · Courbevoie · Fontenay-aux-Roses · Garches · La Garenne-Colombes · Gennevilliers · Issy-les-Moulineaux · Levallois-Perret · Malakoff · Marnes-la-Coquette · Meudon · Montrouge · Nanterre · Neuilly-sur-Seine · Le Plessis-Robinson · Puteaux · Rueil-Malmaison · Saint-Cloud · Sceaux · Sèvres · Suresnes · Vanves · Vaucresson · Ville-d’Avray · Villeneuve-la-Garenne |
|  |
| luettelo kunnista |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Puteaux
*Tämä artikkeli käsittelee ateenalaista juhlaa. Panhelleeniset kisat olivat eri kisoja.*
**Panhellenia** (m.kreik. Πανελλήνια, *Panellēnia*) eli "Yhdistyneitten kreikkalaisten juhlat" olivat antiikin Ateenassa vietetyt juhlat. Ne perusti keisari Hadrianus vuonna 132 jaa. Ensimmäiset juhlat saatettiin kuitenkin viettää vasta vuonna 137 jaa. Juhlat järjestettiin joka neljäs vuosi, ja niiden tiedetään olleen olemassa ainakin vielä vuonna 250 jaa. Panhellenia-juhlat ja niiden nimi perustuivat Hadrianuksen perustamaan kreikkalaisten kaupunkien liittoon Panhellenioniin.

Juhliin liittyi Ateenaan rakennettu Panhellenion, joka oli Zeus Panhellenioksen ja Hera Panhellenian pyhäkkö.

Lähteet
-------

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: Πανελλήνια *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. 1 2  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Panhellenia", *Antiikin käsikirja*, s. 400. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
3. ↑  Kelly, Christopher: *The Roman Empire: A Very Short Introduction*, s. 64. Very Short Introductions 150. Oxford: Oxford University Press, 2006. ISBN 0192803913. Teoksen verkkoversio.
**Nikolai Aleksejevitš Gladkov** (ven. Никола́й Алексе́евич Гладко́в, 1905 – 1975) oli neuvostoliittolainen lintutieteilijä.

Gladkov syntyi papin perheeseen Kurskin alueella. Hän tuli Moskovan yliopiston luonnontieteiden osastolle vuonna 1926. Alkuvuosina hän tutki kaloja mutta keskittyi sitten lintuihin. Hänestä kehittyi eräs Neuvostoliiton johtavista lintutieteilijöistä. Mihail Menzbierin suosituksesta hänet nimitettiin Staro-Peršinon biologisen aseman johtajaksi vuonna 1926. Vuodesta 1934 alkaen hän toimi museon vanhempana tutkijana.

Gladkov osallistui toiseen maailmansotaan ja joutui vangiksi. Amerikkalaiset joukot vapauttivat hänet Ranskassa sijainneesta vankileiristä vuonna 1944. Gladkov palasi museoon vuonna 1947 ja toimi sen lintutieteellisen osaston johtajana vuosina 1947–1954, jolloin hän siirtyi Moskovan yliopiston eliömaantieteen osastolle. Hän toimi useita vuosia biologisen tiedekunnan dekaanina, samoin maantieteen tiedekunnan dekaanina.

Gladkov nimitettiin Eläintieteellisen museon johtajaksi vuonna 1964, ja hän johti museota vuoteen 1969 asti. Hän toimi eliömaantieteen osaston professorina ja selkärankaisten osaston lehtorina. Gladkov julkaisi useita lintutieteellisiä teoksia sekä kirjoitti myös luonnonsuojelusta, eliömaantieteestä ja lintujen lentämisestä.

Gladkov toimitti yhdessä Georgi Dementjevin kanssa suurteoksen Neuvostoliiton linnuista *Ptitsy Sovetskogo Sojuza* vuosina 1951–1954.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Zoological Nikolay Alekseyevich Gladkov (1905–1975) Zoological Museum of Moscow University. Viitattu 15.10.2015. (englanniksi) (Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Pusulanjärvi** (myös **Jäämäjärvi**) on 2,1 neliökilometrin laajuinen järvi Pusulassa Lohjan pohjoisosassa luoteisella Uudellamaalla. Pusulan taajama sijaitsee välittömästi järven pohjoispuolella. Etäisyys Lohjan keskustasta on 22 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Pusulanjärven pituus kaakosta luoteeseen on runsaat kaksi kilometriä. Pääaltaasta työntyy lounaaseen erittäin matala lahti, jonka keskellä sijaitsee Pajusaari. Pusulanjärveä ympäröi suurelta osin kulttuurimaisema, idässä on myös metsämaata. Pusulanjärven pohjoisrannalle virtaa pohjoisesta Pusulanjoki, joka jatkaa saman nimisenä etelään järven lounaiskolkasta. Kaakon suunnasta Pusulanjärveen laskee Hirvijoki.

Pusulan jätevedet kuormittivat Pusulanjärveä aikoinaan, nyttemmin järveen kohdistuu hajakuormitusta pelloilta. Järven ekologinen tila on tyydyttävä ja kemiallinen tila hyvä. Vesitilavuus on 10,2 miljoonaa kuutiometriä.

Pusulanjärvi (23.062.1.001) kuuluu Pusulanjärven alueeseen (23.062), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Pusulanjärvi on Karjaanjoen vesistön läntisiä vakavesiä.

Pusulanjärvi on rehevä, joten sen kalastossa on runsaasti niin kutsuttua roskakalaa, kuten särkeä. Kalastoon kuuluu myös ahven, hauki ja kuha. Järven kasvillisuus on verraten runsasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pusulanjärvi, vakavesi, Lohja
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 25.4.2021.
3. 1 2 3 4  Pusulanjärvi *Vesientila.fi*. Länsi-Uudenmaan vesi ja ympäristö ry. Viitattu 25.4.2021.
4. ↑  Pusulanjärvi. Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
5. ↑  Karjaanjoki (23). Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
Udomljan piiri Tverin alueen kartalla.
**Udomljan piiri** (ven. Удо́мельский райо́н, *Udomelski raion*) on paikallinen itsehallintoalue Tverin alueen pohjoisosassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 2 476 neliökilometriä. Asukkaita on 40 900 henkeä (vuonna 2009).

Piirin hallinnollinen keskus on Udomljan kaupunki. Lisäksi siihen kuuluu 12 maalaiskuntaa:

* Brusovo (ven. Брусово)
* Jeremkovo (ven. Еремково)
* Kopatševo (ven. Копачево)
* Kotlovan (ven. Котлован)
* Kurovo (ven. Курово)
* Moldino (ven. Молдино)
* Msta (ven. Мста)
* Porožki (ven. Порожки)
* Rjad (ven. Ряд)
* Taraki (ven. Тараки; keskuspaikka Vyskodnja, ven. Выскодня)
* Udomljan maalaiskunta
* Zaretšenskoje (ven. Зареченское; keskuspaikka Popovo, ven. Попово)

Suurimmat joet ovat Msta ja Sježa. Piirin kautta kulkee Bologojen ja Sonkovon välinen rautatie. Tärkein tuotantolaitos on Udomlja-järven rannalla sijaitseva Kalininin ydinvoimala.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 24.12.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Udomljan piirin sivusto (venäjäksi)
* Udomljan piiri Tverin alue -tietosanakirjassa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

Tverin alueen piirit ja *kaupunkipiirit*
Andreapol • Bežetsk • Belyi • Bologoje • Firovo • Kalinin • Kaljazin • Kašin • Kesova Gora • *Kimry* • Kimry • Konakovo • Krasnyi Holm • Kuvšinovo • Lesnoje • Lihoslavl • Maksatiha • Molokovo • Nelidovo • Olenino • Seližarovo • Ostaškov • Peno • Rameški • *Ržev* • Ržev • Sandovo • Sonkovo • Spirovo • Staritsa • Toropets • Udomlja • *Toržok* • Toržok • *Tver* • Vesjegonsk • *Vyšni Volotšok* • Vyšni Volotšok • Zapadnaja Dvina • Žarkovski • Zubtsov