recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Zirkoniumnitridi** (ZrN) on zirkoniumin ja typen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdiste on hyvin kovaa ja kuumuuden kestävää, minkä vuoksi sitä käytetään työkalujen terissä. Muita käyttökohteita ovat muun muassa koristepinnoitteet ja elektroniikka.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa zirkoniumnitridi on kellertävänruskeaa kiteistä ainetta. Zirkoniumnitridiä voidaan pitää zirkoniumin ja typen välisijayhdisteenä ja sen kuutiollinen kiderakenne muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Se on veteen liukenematonta ja liukenee ainoastaan vetyfluoridiin tai hitaasti erittäin väkevään kuumaan rikkihappoon. Zirkoniumnitridi on inerttiä, kovaa ja kestää korkeita lämpötiloja. Kuumennettaessa happi-ilmakehässä se hapettuu zirkoniumdioksidiksi yli 700 °C:n lämpötilassa. Yhdiste on hyvä sähkönjohde ja sen ominaisvastus on 2,1·10-5 Ωm.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Zirkoniumnitridillä päällystettyjä leikkuuteriä
Zirkoniumnitridiä voidana valmistaa kuumentamalla zirkoniumlastuja, -jauhetta tai huokoista zirkoniumsientä typpi- tai ammoniakkikaasukehässä 1 000 °C:n lämpötilassa. Reaktio on hidas johtuen typen huonosta tunkeutuvuudesta metallin pinnalle muodostuvan nitridikerroksen läpi. Zirkonium(IV)kloridin ja typen tai ammoniakin reaktiota 1 000 °C:n lämpötilassa voidaan käyttää zirkoniumnitridiohutkalvojen valmistamiseen. Tavanomaisin stoikiometria on 1:1, mutta myös epästoikiometrisia zirkoniumnitridejä tunnetaan.

Koska zirkoniumnitridi on kovaa, kestää kulutusta ja vaihteleviä sääolosuhteita ja kovia lämpötiloja, käytetään sitä työkalujen esimerkiksi poranterien ja leikkuuterien valmistamiseen. Yhdistettä voidaan käyttää myös kestävänä koristepinnoitteena sekä puolijohdetekniikassa diffuusioesteenä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 550. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3  Ralph H. Nielsen, James H. Schlewitz & Henry Nielsen: *Zirconium and Zirconium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2013. Viitattu 7.7.2016
3. 1 2 3  Ralph H. Nielsen & Gerhard Wilfing: *Zirconium and Zirconium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2010. Viitattu 7.7.2016
4. 1 2 3  Kenneth L. Roberts & Leroy Covington, Jr.: *Nitrides, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 7.7.2016
5. 1 2 3  Peter Ettmayer & Walter Lengauer: *Nitrides, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 7.7.2016
6. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 1200. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
**FK Volga Nižni Novgorod** (ven. Футбольный Клуб "Волга" Нижний Новгород)) on vuonna 1963 perustettu venäläinen jalkapalloseura Nižni Novgorodin kaupungista saman nimisestä oblastista. Kaudella 2010 seura sijoittui toiseksi Venäjän 1. divisioonassa ja nousi ensimmäistä kertaa Venäjän liigaan.

Historia
--------

FK Volga perustettiin vuonna 1963 kahden gorkilaisen seuran, Torpedon ja Raketan, yhdistyttyä. Seura pelasi Neuvostoliiton liigassa sijoittuen parhaimmillaan neljänneksitoista kaudella 1964. Seuran toiminta lakkasi vuonna 1984 ja se perustettiin uudelleen 1998 nimellä **FK Elektronika Nižni Novgorod**. Seura aloitti taipaleensa Venäjän amatööriliigasta nousten kaudeksi 2001 2. divisioonaan ja kaudeksi 2011-12 liigaan.

Meriitit
--------

* Venäjän 1. divisioona
	+ Hopeaa: 2010
* Venäjän 2. divisioona: 2008

Entisiä valmentajia
-------------------

* Venäjä Gadži Gadžijev
* Ukraina Juri Kalitvintsev

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Venäjän Valioliiga |
| --- |
|  |
| 2020–2021 | 
* Ahmat
* Arsenal
* Dynamo
* FK Himki
* FK Krasnodar
* Lokomotiv
* FK Rostov
* Rotor
* Rubin
* FK Sotši
* Spartak
* FK Tambov
* FK Ufa
* FK Ural
* PFK TsSKA
* Zenit

 |

 |
Tehonrakentajat Galleria Rajatilassa Tampereella
**Tehonrakentajat** on vuonna 2012 Tampereella perustettu taiteilijakollektiivi. Taiteilijakollektiivin jäsenet ovat Miska Allonen (s. 1993), Hemuloordi (s. 1989), Matti Hyvönen (s. 1989), Laura Impola (s. 1988), Laura Laukkanen (s. 1984), Fanni Maliniemi (s. 1989) ja Ismo Torvinen (s. 1984). Miska Allonen liittyi Tehonrakentajiin syksyllä 2015. 

Tehonrakentajat -taiteilijakollektiivin tarkoituksena oli laajentaa yhteiskunnassa vallitsevia tehokkuuskäsityksiä. Kollektiivi järjesti näyttelyitä, työpajoja ja tapahtumia. Tehonrakentajat on järjestänyt näyttelyitä muun muassa Galleria 3h+k:ssa Porissa (2013), Galleria Rajatilassa Tampereella (2014), taidetila XL Art Space:ssa Helsingissä (2014), Titanik-galleriassa Turussa (2015) sekä Bingo-galleriassa Oulussa (2016). 

Tehonrakentajat oli mukana Ylen Oi Maamme - projektissa, jossa kansalaisia kannustettiin tekemään omia videoita arkistomateriaalista. Tehonrakentajien teokset oli esillä 2017 Jyväskylän, Kuopion ja Kajaanin taidemuseoissa, sekä Kiasmassa, Kansallismuseossa ja Rakkautta ja anarkiaa festivaaleilla. 

Tehonrakentajat kuratoi Headliner-näyttelyn, johon osallistui 19 taiteilijaa. Näyttely oli esillä Y-festivaaleilla 2015 ja Työväenmuseo Werstaalla 2016.

Lähteet
-------

1. ↑  BINGO: Tehonrakentajat – Ansiot ja saavutukset *kulttuuribingo*.  27.5.2016. Viitattu 23.7.2016.
2. ↑  Näyttely: Headliner antaa kyytiä kaikille - Aviisi *Aviisi*.  1.2.2016. Viitattu 16.5.2016. fi-FI
3. ↑  Arvio: Uutisvalta on nyt taiteilijoilla - Aamulehti *Aamulehti*.  13.1.2016.  Arkistoitu 5.6.2016. Viitattu 16.5.2016. fi-FI

Aiheesta muualla
----------------

* Tehonrakentajat -taidekollektiivin kotisivu
* Arvio: Tehonrakentajat Galleria Rajatilassa 4.1–21.1.2014
***Drosera regia*** on kihokkeihin kuuluva lihansyöjäkasvi. Kasvi on endeeminen ja esiintyy vain yhdessä laaksossa Etelä-Afrikassa. Kasvin lehdet voivat kasvaa jopa 70 cm pituisiksi. Kasvilla on useita epätavallisia piirteitä, joita ei esiinny muilla kihokeilla. Kasvilla on muun muassa puumainen maavarsi. Kuningaskihokin*lähde?* on päätelty säilyttäneen joitakin kihokkien suvun vanhimmista piirteistä.

Kasvi käyttää lonkeromaisia lehtiä suurien hyönteisten kuten kovakuoriaisten ja perhosten pyydystämiseen. Lehtien yläpinnat ovat tahmeat ja hyönteiset jäävät kiinni lehtiin.

Kasvi on melko suuri ruoho, jolla on vaakasuuntaiset maajuuret ja pitkät, mutta kapeat noin 2 senttimetrin levyiset lehdet. Lehtien pinnassa on lyhyen varren päässä olevia tahmeita lonkeroita. Lehdet voivat kiertyä saaliin ympärille. Kuningaskihokin kasvukausi alkaa lokakuussa ja jatkuu huhtikuulle ja kasvi on yleensä lepotilassa huhtikuusta kesäkuun puoliväliin.

Kuva kukinnosta
Kasvi kukkii tammi-helmikuussa. Kukat voivat olla jopa 40 cm mittaisen varren päässä. Yhdessä varressa on 5–20 vaaleanpunaista kukkaa. Kukilla on 2–3 cm pituiset terälehdet.

Kasvia esiintyy vain Etelä-Afrikassa noin 500–900 metrin korkeudessa. Wellingtonin kaupungin lähellä sijaitsevassa laaksossa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Drosera regia* Stephens *Plants of the World Online*. Viitattu 6.7.2022.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Drosera regia 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q168649
* Wikispecies: Drosera regia
* CoL: 37QVT
* EoL: 5471203
* GBIF: 3191150
* iNaturalist: 584293
* IPNI: 321953-1
* NCBI: 4371
* Open Tree of Life: 587616
* Plant List: kew-64556
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:321953-1
* SANBI: 1776-37
* Tropicos: 11400070
* WFO: wfo-0000946150

 |

 |
**127 mm/50 type 3** oli keisarillisen Japanin laivaston keskiraskas laivatykki, joka oli palveluskäytössä toisessa maailmansodassa. Tykki oli 1928-1944 valmistettujen hävittäjien pääaseena lukuun ottamatta Akizuki- ja Matsu-luokkien aluksia. Se oli luokiteltu pinta-ammunnan lisäksi ilmatorjuntaan soveltuvaksi, mutta todellisuudessa suuntaus- ja tulinopeus eivät riittäneet ilmamaalien ammuntaan.

Toisen maailmansodan jälkeen ase oli edelleen käytössä kahdella japanilaisvalmisteisella hävittäjällä, jotka oli luovutettu Kiinaan ja Neuvostoliittoon sotakorvauksena.

Lavetit
-------

Tykkien lavettina oli aluksi tyypin A kaksiputkinen torni, joka otettiin käyttöön Fubuki-luokan aluksilla. Torni oli ensimmäinen hävittäjille asennettu sää-, sirpale- ja kaasusuojattu tuliasema. Tornin tykkien korkeuskulma voitiin määrittää kummallekin aseelle erikseen. Tornin kokonaispaino oli noin 35 tonnia ja niitä voitiin kääntää kuudesta kahteentoista astetta sekunnissa, mutta jopa 27 asteen suuntausnopeuksia on raportoitu.

Mallissa A asekilpi oli 9-12 millimetriä ja tykkejä oli mahdollista suunnata viiden asteen alakorosta aina 40 asteen yläkoroon. Malli A asennettiin kymmeneen ensimmäiseen Fubuki-luokan alukseen. Mallin B korotuskulmaa kasvatettiin 75 asteeseen ja se asennettiin seuraaviin Fubuki-ja Akitsuki-luokkien aluksiin. Painon pienentämiseksi kilven paksuutta ohennettiin 3,2 millimetriin, mikä osoittautui kovassa merenkulussa särkyväksi. Neljään ensimmäiseen Hatsuharu-luokan alukseen asennettiin Malli B mod 2, mutta ero edelliseen malliin ei ole tiedossa. Kahteen viimeiseen Hatsuharu-luokan alukseen asennettiin sekä Shiratsuyu-, Asashio- ja Kagero-luokkien aluksiin asennettiin Malli C, jossa korotuskulma oli laskettu 55 asteeseen ja alakorotuskulmaa kasvatettu seitsemään asteeseen. Malli D asennettiin Yugumo- ja Shimakaze-luokkien aluksiin, jossa korotuskulma oli palautettu 75 asteeseen.

Yksiputkisen Malli A:n korotuskulma oli -7 - +75 astetta, mutta Malli B:ssa korotuskulma laskettiin 55 asteeseen. Kumpikin yksiputkinen asennus painoi noin 20,4 tonnia. Malli A:ta asennettiin Hatsuharu- ja Malli B:tä Shiratsuyu-luokkien aluksille.

Ampumatarvikkeet
----------------

Tykillä ammuttiin normaalisti sirpalekranaatteja, valaisuammuksia tai erityisiä ilmatorjuntaan tarkoitettuja sirpalekranaatteja (jap. Sankaidan). Kaikki kranaatit painoivat noin 23 kilogrammaa ja niiden ampumiseen tarvittiin 7,7 kilogrammaa 30 DC propellanttia. Vuoden 1943 jälkeen sukellusveneentorjuntakranaatti otettiin käyttöön. Sen minimiampumaetäisyys oli 800 metriä ja maksimi noin 4 300 metriä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:12.7 cm/50 Type 3 naval gun
**Beggars Opera** oli progressiivisen rockin yhtye Glasgow’sta Skotlannista. Sen perustivat vuonna 1969 kitaristi Ricky Gardiner (s. 1948 Edinburgh), Alan Park (koskettimet), (s. 1951 Glasgow), Martin Griffiths (laulu), Marshall Erskine (basso, huilu) ja Raymond Wilson (rummut).

Vuonna 1970 yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Vertigo Recordsin kanssa ja julkaisi samana vuonna ensimmäisen albuminsa *Act One* sekä singlen "Sarabande".

Seuraavana vuonna julkaistiin toinen albumi *Waters of Change*, ja yhtyeeseen liittyi basisti Gordon Sellar (s. 1947, Glasgow). Albumilta julkaistu single "Time Machine" menestyi hyvin Saksassa, jossa yhtye esiintyi ahkerasti.

Erskine lähti yhtyeestä ennen kolmannen albumin *Pathfinder* (1972) levytyksiä. Albumilla kuullaan cover-versio Richard Harrisin hitistä "MacArthur Park".

Yhtye koki useita miehistömuutoksia: Pete Scott tuli Martin Griffithsin tilalle vuonna 1972, ja Linnie Paterson korvasi Pete Scottin 1973. *Get Your Dog Off Me* -albumin (1973) nauhoituksiin osallistuivat Gardiner, Park and Sellar).

Vuonna 1974 koottiin uusi Beggars Opera, joka levytti kaksi albumia Jupiter Recordsille Saksassa: "Sagittary" kokoonpanolla Ricky Gardiner (kitara), Pete Scott (laulu), Virginia Scott (mellotron) ja Mike Travis (rummut) sekä "Beggars Can't Be Choosers", jossa Clem Cattini tuli Mike Travisin tilalle rumpuihin.

Ricky Gardiner soitti David Bowien albumilla *Low* ja Iggy Popin albumilla *Lust for Life* sekä *Idiot* –albumin kiertueella 1976. Hän kirjoitti yhdessä Iggy Popin kanssa kappaleen "The Passenger".

Alan Park on työskennellyt Cliff Richardin kiertueilla ns. musical directorina useamman vuoden ajan.

Albumit
-------

* *Act One* (1970)
* *Waters of Change* (1971)
* *Pathfinder* (1972)
* *Get Your Dog Off Me!* (1973)
* *Sagittary* (1974)
* *Beggars Can't Be Choosers* (1979)
* *Lifeline* (1980)
* *The Final Curtain* (1996)
* *Close to My Heart* (2007)
* *Touching the Edge* (2009)
* *Lose a Life* (2011)
* *Promise in Motion* (2011)
* *Mrs. Calagari's Lighter* (2012)

Jäsenet
-------

* Ricky Gardiner - kitara, laulu (1969-1973, 1974-1976)
* Alan Park - koskettimet (1969-1973)
* Raymond Wilson - rummut (1969-1973)
* Martin Griffiths - rummut (1969-1972)
* Marshall Erskine - basso/huilu (1969-1971)
* Gordon Sellar - basso (1971-1973)
* Pete Scott - laulu (1972-1973, 1974-1976)
* Linnie Paterson - laulu (1973)
* Virginia Scott - mellotron (1971-1972, 1974-1976)
* Mike Travis - rummut (1974-1975)
* Clem Cattini - rummut (1975-1976)

Lähteet
-------

* Beggars Opera website
Mowat–Wilsonin oireyhtymän kasvonpiirteitä lapsuuden eri vaiheissa
**Mowat–Wilsonin oireyhtymä** on kromosomin 2 ZEB2-geenin mutaatioista johtuva oireyhtymä. Sen täsmällinen oirekuva on yksilöllisesti vaihteleva, mutta yhdistäviä tekijöitä ovat oireyhtymälle tyypilliset kasvonpiirteet, psykomotorinen kehitysviive ja kehitysvamma. Kehitysvamma on useimmiten vaikeusasteeltaan keskivaikea tai vaikea.

Mowat–Wilsonin oireyhtymälle ominaisten kasvonpiirteiden joukossa ovat muiden muassa mikrokefalia, syvällä kasvoissa toisistaan etäällä sijaitsevat suuret silmät ja avoin suu. Yleensä kasvonpiirteet korostuvat iän kasvaessa. Usein sairastuneilla lapsilla on hypotonia, jonka lisäksi lihasheikkous on yleistä. Puhumaan oppiminen jää heikoksi, mutta puheen ymmärrys kehittyy paremmaksi. Ennen kymmenettä ikävuotta havaitaan noin yhdeksällä potilaalla kymmenestä epilepsia, joka kuitenkin saattaa lieventyä aikuisuudessa. Mowat–Wilsonin oireyhtymään voi liittyä myös lyhytkasvuisuutta, unihäiriöitä ja erilaisia rakennepoikkeavuuksia, kuten aivokurkiaisen puuttuminen sekä sydämen, verisuonten, virtsa- ja sukupuolielinten, silmien ja lihasten muutokset. Käytöshäiriöt ovat Mowat–Wilsonin oireyhtymästä kärsivillä suunnilleen yhtä yleisiä kuin muilla kehitysvammaisilla.

40–50 % Mowat–Wilsonin oireyhtymästä kärsivistä sairastaa myös Hirschsprungin tautia. Oireyhtymä johtuu yleensä sporadisesta *de novo* -mutaatiosta, joka ei ole ennaltaehkäistävissä. Erittäin harvinaisissa tapauksissa oireyhtymän taustalla on vanhemman sukusolumosaikismi. Mowat–Wilsonin oireyhtymän esiintyvyydeksi elävinä syntyneillä on arvioitu 1 / 50 000 – 70 000. Mahdollisia erotusdiagnooseja ovat Pitt–Hopkinsin oireyhtymä, Goldberg–Shprintzenin oireyhtymä, Smith–Lemli–Opitzin oireyhtymä ja Angelmanin oireyhtymä.

Mowat–Wilsonin oireyhtymän hoito on yksilöllisesti määritettävää ja oireenmukaista. Ennustetta määrittävät synnynnäiset rakennepoikkeavuudet. Oireyhtymän kuvasivat ensimmäisinä D. R. Mowat ja M. J. Wilson vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johanna Rintahaka, Mowat-Wilsonin oireyhtymä Tukiliitto 8.6.2023, viitattu 26.6.2023
Aleksandr Miljukov.
**Aleksandr Petrovitš Miljukov** ven. Алекса́ндр Петро́вич Милюко́в, 11. elokuuta 1817 Kozlov – 18. helmikuuta 1897 Pietari) oli venäläinen toimittaja, kirjallisuuskriitikko ja kirjailija.

Aleksandr Miljukov syntyi moskovalaiseen porvarisperheeseen. Hän opiskeli Pietarin yliopistossa ja työskenteli opettajana. Vuonna 1847 hän suoritti Venäjän kirjallisuuden yliopettajan kokeen.

Miljukovin ensimmäinen merkittävä teos oli venäläisen runouden historia *Otšerk istorii russkoi poezii* (1847). Hän kirjoitti aikakauslehtiin ja toimitti vuosina 1860–1862 *Svetotš*-lehteä, jossa hän yritti sovitella slavofiilien ja zapadnikkien näkemyksiä. Vuosina 1868–1870 Miljukov toimitti *Syn otetšestva* ja vuonna 1870 *Russki mir* -lehtiä.

Miljukov kirjoitti lukuisia matkakuvauksia Venäjältä ja Euroopan maista. Hänen Suomen-kuvauksensa vuosilta 1851–1852 ilmestyivät Pietarissa vuonna 1856. Miljukovin toinen tyylilaji olivat muistelmat, joista arvokkaimpia ovat kaunokirjalliset *Literaturnyje vstretši i znakomstva* (1890). Hän kirjoitti myös lyhyitä kertomuksia ja kirjallisuusartikkeleita sekä historiallisen pienoisromaanin *Tsarskaja svadba* ("Tsaarin häät", 1873).

Suomennettu teos
----------------

* *Kuvauksia Suomesta: matkamuistiinpanoja vuosilta 1851–1852* (*Otšerki Finljandii*). Toimittanut ja suomentanut Sergei Pogreboff. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Russkije pisateli 1800–1917: Biografitšeski slovar, tom 4*, s. 62–63. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1999. ISBN 5-85270-256-0.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Aleksandr Vasiljevitš Mosolov** (ven. Алекса́ндр Васи́льевич Мосо́лов; 11. elokuuta (J: 29. heinäkuuta) 1900 Kiova – 12. heinäkuuta 1973 Moskova) oli venäläinen säveltäjä. Hänet otettiin Moskovan konservatorioon vuonna 1921, ja häntä opettivat Reinhold Glière ja Nikolai Mjaskovski. Uransa kukoistaessa 1920-luvun lopulla Mosolov keskittyi moderneihin musiikillisiin ideoihin. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa pianosonaatteja, sinfonioita ja oopperoita. Vuosina 1937–1938 Mosolov oli vangittuna gulagilla, ja vuonna 1942 hän palasi Moskovaan. Myöhemmällä urallaan hän kiinnostui kuorolle säveltämisestä. Hän hyödynsi musiikissaan kansanmusiikin vaikutteita, ja kun Stalinin aikana säveltäjän aiempaa kiinnostusta futurismia kohtaan ei suvaittu, kansanmusiikki veikin hänen kaiken huomionsa.

Mosolovin tunnetuin yksittäinen sävellys lienee orkesteriteos *Teräsvalimo*, jonka riitasoinnut kuvaavat koneiden voimaa. Se oli alkujaan osa *Teräs*-nimistä vuonna 1927 ensi-iltansa saanutta neliosaista balettisarjaa, jonka muut osat ovat kadonneet.

Lähteet
-------

1. ↑  AllMusic: Alexander Mosolov
2. ↑  Nikolay Myaskovsky: Students: Alexander Mosolov (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  AllMusic: Alexander Mosolov: Piano Works
4. ↑  Lavalla Tampere filharmonian tuleva ylikapellimestari Yle Rafio 1, 15.2.2013. Viitattu 17.3.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Rolls-Royce Phantom I** suunniteltiin korvaamaan Rolls-Royce-yhtiön alkuperäinen Silver Ghost. Auto julkistettiin 1925 nimellä *New Phantom*, jossa oli suurempi moottori edeltäjäänsä Silver Ghostiin verrattuna. Moottorityyppi vaihtui myös sivuventtiilimoottorista OHV-moottoriin. Phantomeita tuotettiin Derbyssä, Englannissa, sekä Springfieldissä Yhdysvaltojen Massachusettsin osavaltiossa. Amerikkalaisten ja brittiläisten Phantomien välillä oli useita eroja. Alkuperäisen Phantomin korvasi 1929 Phantom II, jolloin alkuperäisen Phantomin nimen perään lisättiin roomalainen numero I.

Rakenne
-------

Vuoden 1927 Phantom tourer
### Voimansiirto

Phantomin merkittävimpiä parannuksia Silver Ghostiin oli siirtyminen uuteen suoraan kuusisylinteriseen OHV-rivimoottoriin.
Rivimoottorin männänhalkaisija oli 4¼ tuumaa (107.9 mm) ja iskunpituus 5½ tuumaa (139.7 mm) iskutilavuuden ollessa 7,7 litraa. Moottorin männät vaihdettiin rautaisista alumiinisiin 1928, mutta tästä seurasi korroosio-ongelmia.

### Kori

Phantomissa käytettiin hyvin samanlaista koria kuin sitä edeltäneessä Silver Ghostissa. Autossa käytettiin lehtijousia.
Isossa-Britanniassa valmistetuissa oli alusta alkaen lisenssillä valmistetut Hispano-Suizan suunnittelemat servoavusteiset nelipyöräjarrut. Varhaisissa Yhdysvalloissa valmistetuissa Phantomeista puuttui etujarrut.

Nimi
----

Vuoden 1929 Phantom
Phantom I esiteltiin 1925 Rolls-Roycen toisena 40/50 hp-mallina. Phantom sai alkuun nimen "New Phantom" ja edellinen 40/50 hp-malli nimettiin uudelleen "Silver Ghostiksi", jotta eri mallien erottaminen olisi helpompaa. Kun New Phantom korvattiin uudella Phantom II mallilla, sen nimi vaihdettiin Phantom I:ksi.

Valmistusmäärät
---------------

* Phantom I (UK): 2269
* Phantom I (US): 1240

Kirjallisuutta
--------------

* Baldwin, N. (1994). *A-Z of Cars of the 1920s*. Devon, UK: Bay View Books. ISBN 1-870979-53-2.
* "Sir Henry's Final Masterpiece Or How Glenn Ford Pushed a Button and Won the War"  (2009). *The International Club for Rolls-Royce & Bentley Owners Desk Diary 2009*: 34–41. Tampa, FL USA: Faircount. Viitattu 2012-03-31.
* Posthumus, Cyril [1977] (1977). *The Story of Veteran & Vintage Cars*, John Wood, illustrator, Feltham, Middlesex, UK: Hamlyn. ISBN 0-600-39155-8.
* Motoring Memories: Hispano-Suiza *Autos.ca*.  12.3.2001. Canadian Driver Communications.  Arkistoitu 7.7.2012. "Rolls-Royce later adopted this system under licence from Hispano and used it for many years." Viitattu 17.10.2011.
* Wood, Jonathan [1987] (2003). *The Rolls-Royce*, 2nd, Shire Album Series **198**, Princes Risborough, Buckinghamshire, UK: Shire Publications. ISBN 978-0-7478-0577-9. Viitattu 2012-03-29.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *The Rolls-Royce*, Wood, s. 10
2. 1 2 3 4  *The Story of Veteran & Vintage Cars*, Posthumus, s. 101-102
3. ↑  Wood: 10
4. ↑  Autos.ca: *Motoring Memories - Hispano-Suiza*, Vance]]
5. ↑  *The Rolls-Royce*, Wood, s. 9
6. ↑  *A-Z of Cars of the 1920s*, Baldwin

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Rolls-Royce Phantom I
**Montcalm** oli Ranskan laivaston vuonna 1868 vesillelaskettu puurunkoinen Alma-luokan panssarikorvetti. Alus osallistui Ranskan–Saksan sotaan vuosina 1870-1871, jossa se valtasi Preussin laivaston purjealuksen. Alus vietti pääosan urastaan Kiinassa tai Tyynellämerellä ja se poistettiin alusluettelosta vuonna 1891.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Alma-luokka*
Alus tilattiin Rochefortin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 26. lokakuuta 1865. Alus laskettiin vesille 16. lokakuuta 1868 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1870.

Palvelus
--------

Alus sijoitettiin valmistuttuaan Välimerelle, jossa se oli aina toukokuuhun 1870. Ranskan–Saksan sodassa alus valtasi Pohjanmerellä parkki *Unionin* ja se seurasi korvetti *SMS Arconaa* Portugalin aluevesillä. Alus oli Pohjois- ja Etelä-Atlantilla ennen siirtoaan reserviin 1. elokuuta 1871 Cherbourgissa. Alus palautettiin palvelukseen 20. lokakuuta 1873 ja se lähti 5. tammikuuta 1874 Kiinaan vapauttaakseen panssarikorvetti *Belliqueusen* Kiinan aseman lippulaivan tehtävistä. Alus palasi Cherbourgiin 20. toukokuuta 1876 ja se oli reservissä 1878-1880. Vuonna 1882 aluksesta tehtiin Tyynenmeren viirikön lippulaiva, kun kontra-amiraali Landolfe nosti lippunsa alukselle. Alus palasi Cherbourgiin 1884, jossa se oli alusluettelosta poistoonsa 2. huhtikuuta 1891 saakka.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 302

*Alma*-luokan panssarikorvetit

|  |
| --- |
| *Alma* – *Armide* – *Atalante* – *Jeanne d’Arc* – *Montcalm* – *Reine Blanche* – *Thétis* |
| Edeltäjä: *Belliqueuse* – Seuraaja: La Galissonnière -luokka |
Profeetta Danielia esittävä lasimaalaus 1000-luvulta. Augsburgin katedraali.
**Romaaninen taide** edeltää Euroopan taidehistoriassa gotiikkaa, mutta siirtymä tyylistä toiseen tapahtui kuitenkin asteittain ja eri aikoihin eri paikoissa. Romaanisen taiteen synty sijoitetaan yleensä 900-luvun lopun Länsi-Eurooppaan, karolingisen renessanssin jälkeiseen aikaan. Tyylin tärkeimmät esikuvat löytyvät kuitenkin Bysantin mosaiikkitöistä. Tyylisuuntauksen nimitys viittaa romaanisiin kansoihin, lähinnä Italiaan ja Espanjaan, ja kiertelevät italialaiset mestarit levittivätkin sen vaikutteita ympäri Eurooppaa. Myös Saksassa vaikuttanut ottolainen renessanssi lasketaan tavallisesti romaaniseen taiteeseen.

Romaanisen taiteen ajalta tunnetaan parhaiten kristillinen taide, mutta linnojen ja muiden rakennusten koristeiksi tehtiin myös maallisia kuvia. Romaaniseen arkkitehtuurin jykevä rakennustapa tuotti linnoihin ja kirkkoihin suuria seinäpintoja, joita alettiin koristella. Rakennusten portaaleihin veistettiin reliefejä, joiden henkilöhahmot olivat peräisin Raamatusta. Henkilöhahmot ovat romaanisessa taiteessa usein asetelmallisia, ja myös maalaukset ovat sommittelultaan melko jäykkiä. Tämä johtuu osittain siitä, ettei taiteessa tuolloin ollut tärkeimpänä päämääränä luonnonmukaisuus tai kauneus, vaan selkeä ilmaisu ja opettavaisuus.

Kuvataiteissa keskeisellä sijalla oli voimakas tunteisiin vetoaminen. Tämä näkyy selvimmin siinä, että Jeesuksen ristiinnaulitseminen nousi keskeiseksi kuva-aiheeksi 900-luvulla. Aiemmin tätä aihetta oli pikemminkin vältelty. Neitsyt Maria nousi toiseksi tärkeäksi kuva-aiheeksi 1100-luvulla. 

Käsikirjoitusten kuvituksessa ei Manner-Euroopassa tapahtunut suuria muutoksia, mutta Britteinsaarilla ja Irlannissa pitkään vaikuttanut kelttiläinen tyyli väistyi 1100-luvun puolivälin jälkeen. 

Yksi romaanisen kuvataiteen merkittävimpiä taideteoksia on Bayeux’n seinävaate, joka kuvaa Vilhelm Valloittajan Englannin valloitusretkeä vuodelta 1066. Kuvakudos on tehty luultavasti vuosina 1066-1086. 

Siirtyminen gotiikkaan tapahtui Alppien pohjoispuolella jo noin vuoden 1150 tienoilla, mutta Italiassa romaaninen tyyli säilyi vallitsevana vielä 1200-luvun puoliväliin saakka.

Katso myös
----------

* Romaaninen arkkitehtuuri

Lähteet
-------

* Kämäräinen, Aki et al. (toim.): Suomen ja maailman taide - Hakemisto, Sanasto. WSOY, 1986. ISBN 951-0-10729-8

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  Kämäräinen 1986, s. 133–134

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Romaaninen taide** Wikimedia Commonsissa
**Ylä-Tuuloman voimalaitos** (ven. Верхнетуломская гидроэлектростанция, *Verhnetulomskaja gidroelektrostantsija* tai ГЭС-12, *GES-12*, 'Vesivoimalaitos 12') on Venäjän Murmanskin alueelle Tuulomajoelle 1960-luvulla rakennettu 268 MW:n vesivoimalaitos, jonka vuosituotanto on 800 GWt. Se on Luoteis-Venäjän vesivoimaloista suurin. Voimalan rakensi suomalainen valtionyhtiö Imatran Voima. Voimalatyömaalla oli enimmillään töissä 3 000 miestä ja 250 naista. Koko hankkeen toteuttivat suomalaiset. Työt kestivät kolme vuotta ja voimalaitos luovutettiin neuvostoliittolaiselle tilaajalleen kolme kuukautta ennen määräaikaa. Rakennuskustannukset olivat noin 155 miljoonaa markkaa. Laitoksessa on neljä vesiturbiinia. Laitos on ylempi kahdesta Tuulomajoen vesivoimalasta, ja se kuuluu TGK-1-yhtiölle. Laitoksen yhteyteen on syntynyt Ylä-Tuuloman (*Verhnetulomski*) kaupunkityyppinen taajama.

Laitoksen yläpuolella on 120 kilometriä pitkä ja suurimmillaan 745 neliökilometriä peittävä Ylä-Tuuloman tekojärvi. Padon rakentaminen nosti tekojärven paikalla ennen sijainneen Nuorttijärven pintaa 32 metriä. Padon pudotuskorkeus on noin 60 metriä.

Laitokseen alkujaan rakennettu kalaporras ei toiminut, eikä se ole käytössä.

Katso myös
----------

* Ala-Tuuloman voimalaitos

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suomalaisten voimalatyömaa Neuvostoliitossa oli kuin manala *yle.fi*. Viitattu 6.12.2021.
2. ↑  Käki, Matti & Kojo, Pauli & Räty, Ritva: *Mitä Missä Milloin 1967. Kansalaisen vuosikirja*, s. 14. Otava, 1966.

Aiheesta muualla
----------------

* Ylä-Tuuloman voimalaitoksen ja kylän rakentaneet suomalaiset
Ernst-Reuter-Platz vuonna 2007. Vasemmalla entinen Telefunkenin tornitalo.
**Ernst-Reuter-Platz** on aukio ja liikenneympyrä Berliinin Charlottenburgin kaupunginosassa, Straße des 17. Juni -kadun varrella. Straße des 17. Juni jatkuu Ernst-Reuter-Platzilta länteen Bismarckstraßen nimellä. Aukiolta lähtevät eri suuntiin myös Hardenbergstraße, Otto-Suhr-Allee ja Marchstraße.

Aukio nimettiin vuonna 1953 Länsi-Berliinin pormestarina toimineen sosiaalidemokraatin Ernst Reuterin mukaan.

Paikalla oli aiemmin risteys, joka tunnettiin lempinimellä *Knie* ("Polvi"), koska Mitten suunnasta Charlottenburgin linnalle kulkenut tie teki siinä kohdalla mutkan. Nykyisen ilmeensä aukio sai toisen maailmansodan jälkeen, arkkitehti Bernhard Hermkesin vuonna 1955 laatiman suunnitelman pohjalta. Risteys muutettiin suuren liikenneympyrän sisään jääväksi aukioksi, joka koristeltiin suihkulähtein. Lähikortteleiden vanhan tiiviin rakennuskannan tilalle rakennettiin suuria yksittäisiä toimistotaloja. Ernst-Reuter-Platzin näkyvin rakennus on vuonna 1960 aukion länsilaidalle valmistunut Telefunkenin tornitalo, joka on nykyään Berliinin teknillisen yliopiston käytössä.

Aukion lähellä sijaitsee Ernst-Reuter-Platzin metroasema.

Lähteet
-------

1. 1 2  Edelgard Abenstein & Jeannine Fiedler: *Taide & Arkkitehtuuri: Berliini* (suom. Pirkko Roinila), s. 54. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2009. Alkuteos Kunst & Architektur Berlin.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ernst-Reuter-Platz** Wikimedia Commonsissa
Ernie Pyle vuonna 1945.
**Ernest Taylor "Ernie" Pyle** (3. elokuuta 1900 Dana – 18. huhtikuuta 1945 Riukiusaaret) oli yhdysvaltalainen journalisti ja yksi tunnetuimmista toisen maailmansodan sotakirjeenvaihtajista. Hänet palkittiin Pulitzer-palkinnolla vuonna 1944.

Pyle opiskeli journalismia Indianan yliopistossa. Hän jätti opinnot kesken ryhtyäkseen pikkukaupungin sanomalehden reportteriksi. Hän työskenteli lehdessä eri tehtävissä sekä Scripps-Howard-sanomalehtiketjun kiertävissä töissä. Nämä kokemukset antoivat Pylelle materiaalia hänen pitämäänsä kolumniin, joka lopulta ilmestyi jopa 200 sanomalehdessä ennen toista maailmansotaa.

Pylen raportit Pohjois-Afrikan, Sisilian, Italian ja Ranskan sotatoimista toivat hänelle Pulitzer-palkinnon vuonna 1944 sekä useita muita palkintoja. Vuonna 1945 ensi-iltansa saanut elokuva Sotakirjeenvaihtaja perustui Pylen reportaaseihin Italian sotanäyttämöltä. Pyle oli sodan loppuvaiheessa Yhdysvaltain joukkojen mukana Tyynenmeren rintamalla. Hän oli Iwo Jimalla ja kävi Okinawan taistelun aikana Ie Shiman saarella, missä hän sai surmansa 18. huhtikuuta 1945.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Britannica, The Editors of Encyclopaedia: Ernie Pyle *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 9.8.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**Johann Rattenhuber** (myös nimellä **Hans Rattenhuber** 30. huhtikuuta 1897 – 30. kesäkuuta 1957) oli saksalainen poliisiupseeri ja SS-kenraaliluutnantti (*SS-Gruppenführer*). Rattenhuber oli valtakunnankansleri Adolf Hitlerin henkilösuojauksesta vastanneen yksikön, Reichssicherheitsdienstin (RSD, "Valtakunnan turvallisuuspalvelu") päällikkö vuodesta 1934 aina vuoteen 1945.

Rattenhuber syntyi Münchenissä, missä hän loi uran poliisina. Maaliskuussa 1933, Himmlerin tultua nimitetyksi Baijerin poliittisen poliisin (BPP) päälliköksi, hän määräsi muodostettavaksi poliisimiehistä koostuvan henkivartioryhmän, ns. Führerschutzkommandon ("Johtajansuojausryhmä"). Tämän ryhmän päälliköksi tuli Rattenhuber, joka oli 10.3.1933 alkaen toiminut Himmlerin poliisiadjutanttina. Ryhmä muodostettiin müncheniläisistä rikospoliisimiehistä ja sen toiminta-alueena oli alkuun vain Baijeri, mutta Himmlerin saadessa kevääseen 1934 mennessä komentoonsa kaikkien osavaltioiden poliittisen poliisin, laajenivat myös Führerschutzkommandon toimivaltuudet valtakunnallisiksi. Samalla ryhmä laajeni vähitellen ylimmän poliittisen- ja valtiojohdon henkilösuojauspalveluksi ja nimettiin uudelleen Reichssicherheitsdienstiksi keväällä 1935. Rattenhuberin lopulliseksi SS-arvoksi tuli SS-kenraaliluutnantti. Hän oli paikalla RSD:n päällikön ominaisuudessa epäonnistuneen heinäkuun 20. päivän salaliiton aikana. 

Vuoden 1945 alussa Rattenhuber seurasi Hitleriä valtakunnankanslian alapuolella olevaan bunkkeriin. Hän oli mukana muun muassa tuomitsemassa Hermann Fegeleiniä kuolemaan petoksesta, kun Heinrich Himmler oli yrittänyt saada rauhan aikaan länsiliittoutuneiden kanssa. Sodan jälkeen neuvostoliittolaiset vangitsivat Rattenhuberin Berliinissä. Hänet vietiin Neuvostoliittoon, jossa hänet tuomittiin sotarikoksista vankeuteen. Vuonna 1955 hänet luovutettiin Saksan demokraattisen tasavallan viranomaisille. Rattenhuber kuoli 1957.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Robeilys Peinado** (s. 26. marraskuuta 1997) on venezuelalainen seiväshyppääjä.

Peinado voitti kultaa Donetskin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013 tuloksella 425 cm. Hän sai hopeaa nuorten olympialaisissa 2014 tuloksella 410. Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2016 hän saavutti hopeaa tuloksella 440 cm. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 Pernado saavutti pronssia ylitettyään 465 cm. Hän oli maansa ensimmäinen mitalisti yleisurheilun MM-kilpailuissa. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui seitsemänneksi ja vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa kahdeksanneksi.

Peinado on voittanut Etelä-Amerikan-mestaruuden 2015, 2017 ja 2019 sekä alle 23-vuotiaiden Etelä-Amerikan-mestaruuden 2014. Ennätyksensä ja maansa ennätyksen 478 hän hyppäsi Liévinin hallikilpailuissa 19. helmikuuta 2018. Ulkoradoilla hän on hypännyt parhaimmillaan 470 Cochabambassa 7. kesäkuuta 2018. Hän on hypännyt hallissa Etelä-Amerikan nuorten ennätyksen 452 Clermont-Ferrandissa helmikuussa 2016.

Lähteet
-------

* Robeilys Peinado Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Robeilys Peinado Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
2. ↑  Minshull, Phil: Peinado defies predictions to make Venezuelan history *www.iaaf.org*.  9.8.2017. Viitattu 11.9.2019. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Johann Rudolph Ahle** (24. joulukuuta 1625 Mühlhausen – 8. tai 9. heinäkuuta 1673) oli saksalainen säveltäjä, urkuri ja musiikkiteoreetikko.

Ahlen koulutuksesta tiedetään vähän, mutta hän aloitti yliopisto-opinnot Göttingenissä ja pääsi vuonna 1645 Erfurtin yliopistoon teologian opiskelijana. Vietettyään Erfurtissa vuoden hänet nimitettiin urkuriksi ja kanttoriksi Andreas-kirkkoon sekä kouluun. Vuonna 1650 Ahle palasi Mühlhauseniin, jossa hän meni naimisiin Anna Maria Wölferin kanssa ja vietti loppuikänsä. Pian hän sai nimityksen urkuriksi Divi Blasii -kirkkoon; tässä virassa häntä aikanaan seurasi hänen poikansa Johann Georg Ahle, jota puolestaan seurasi sittemmin Johann Sebastian Bach.

Ahlella oli useita kunnallisia virkoja, kuten pormestarin asema Mühlhausenissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu vokaali- ja instrumentaaliteoksia, kuten 400 hengellistä aariaa ja 60 urkusävellystä. Häntä on pidetty nykyaikaisen kuorokantaatin luojana. Vuonna 1648 Ahle julkaisi teoreettisen *Compendium per tenellis* -kirjan kuorolaulannasta. Myöhemmin hänen poikansa julkaisi teoksesta uusitun ja merkittävästi laajennetun version.

Ahle haudattiin Divi Blasii -kirkkoon. Monet hänen kirjoittamistaan lauluista otettiin Mühlhausenin virsikirjaan 1700-luvulla, ja useat niistä ovat pysyneet protestanttien hengellisessä käytössä. Ahlen musiikillinen vaikutus kuuluu Bachin kirkkokantaateissa. Esimerkiksi Bachin kantaatissa BWV 60 toistetaan Ahlen sävellys *Es ist genug*.

Lähteet
-------

1. ↑  Johann Rudolph Ahle Schott Music
2. 1 2 3 4  Johann Rudolf Ahle Kennedy Center

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Alankomaat
	+ 2
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Anki** (**Anki-matto**) on suomalainen mattojen valmistaja. Yritys on perustettu Kaavilla Pohjois-Savossa vuonna 1968. Perustamisestaan saakka Anki on suunnitellut ja valmistanut käsinkudottuja mattoja tilaustyönä kutomossaan Kaavilla. Ankilla on myös mattomyymälä Helsingissä.

Yritys tekee käsityönä kaikki työvaiheet kuteiden repimisestä värjäykseen ja maton kudontaan. Mattojen pääraaka-aine on tekstiiliteollisuudelta ylijäänyt puuvilla.

Historiaa
---------

Eevi-Kirsti Järvelä ja Anna Harju perustivat Ankin vuonna 1968. Vuonna 1973 Ankin mattokutomo työllisti yhteensä 70 henkilöä ja oli myös Kaavin suurin naisten työllistäjä.

Yrityksen toiminnan kannattavuus alkoi heiketä 1980-luvulla, ja vuonna 1989 Järvelä ja Harju myivät sen Peggy Björnbergille. Björnberg avasi Helsingin keskustaan Anki-myymälän. Ensimmäisenä viitenä vuotena Björnberg kehitti värijärjestelmän, jonka avulla yritys pystyi toteuttamaan mattojen värimaailman asikkaan toiveiden mukaisesti.

Anki-matto kertoi vuonna 1999 toimittaneensa vuosien varrella mattoja muun muassa Suomen tasavallan presidentin virka-asuntoon Mäntyniemeen sekä Norjan ja Ruotsin hoviin.

Vuonna 2011 Anki-maton uudeksi yrittäjäksi ryhtyi Oscar Paul. Vuonna 2012 Charlotta Björnberg-Paul otti yrityksen vastuulleen.

Vuonna 2016 Ankin verkkokaupassa otettiin käyttöön suunnittelutyökalu, jonka avulla asiakkaat voivat suunnitella itse omat mattonsa. Yrityksen mukaan vastaavaa ei ole kokeiltu missään muualla tätä ennen.

Lähteet
-------

1. ↑  Peki Marketing ky *Kauppalehti.fi*. Alma Media Oyj. Viitattu 29.12.2015.
2. 1 2 3 4  ANKIn tarina *ANKI*. Viitattu 13.6.2022.
3. ↑  Nuori yrittäjä haluaa Anki-matot lentoon  9.7.2011. Savon Sanomat.  Arkistoitu 12.1.2016. Viitattu 29.12.2015.
4. 1 2  Perheyritys 3/2014  18.9.2014. Perheyritysten liitto Ry. Viitattu 14.4.2017.
5. ↑  Salminen, Anja: Anki-mattoja kutoo nyt naisyrittäjien verkosto *Taloussanomat*.  1.9.1999. Ilta-Sanomat. Viitattu 30.12.2015.
6. ↑  Taas Björnberg-yrityskauppa: Peggy Björnberg myi räsymattoyhtiönsä *Talouselämä.fi*.  28.7.2011. Alma Media Oyj. Viitattu 30.12.2015.
7. ↑  Authentic Finnish Craftmanship at Its Best *Facebook*.  2.2.2017. Anki. Viitattu 14.4.2017. (englanniksi)
Kuolettavasti haavoittunutta Pietersonia kannetaan pois ampumapaikalta. Vierellä juoksee Pietersonin sisar Antoinette. *The World* -sanomalehden kuvaajan Sam Nziman kuuluisa otos Soweton mellakoista.
**Soweton mellakat** olivat vuonna 1976 Johannesburgin Soweton townshipissa syttyneitä mellakoita, jotka aiheutuivat Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon suunnitelmasta ryhtyä käyttämään afrikaansia tasaveroisesti bantuopetuksessa englannin rinnalla. Mustien eteläafrikkalaisten mielessä afrikaans liittyi maan sortojärjestelmään. Soweton mellakat olivat alkuna toiseksi viimeiselle merkittävälle apartheidin vastaiselle joukkotoiminnalle. Nykyään Soweton mellakoiden alkamisen muistopäivä 16. kesäkuuta on Etelä-Afrikassa yleinen vapaapäivä, "Nuorison päivä" (engl. *Youth Day*).

16. kesäkuuta 1976 sadat lukiolaiset Sowetossa lähtivät mielenosoitusmarssille koulultaan kohti alueen jalkapallostadionia vastalauseena afrikaansinkielistä opetusta vastaan. Alueelle kerääntyi pian suuri joukko poliiseja, jotka alkoivat tulittaa oppilaita ja heittää kyynelkaasukranaatteja. Uutinen 13-vuotiaan oppilaan Hector Pietersonin kuolemasta levisi nopeasti, kun johannesburgilaisen *The World* -sanomalehden valokuvaajan Sam Nziman kuva kuolettavasti haavoittunutta Pietersonia kantaneesta oppilaasta, jonka vierellä juoksi tämän sisar Antoinette, julkaistiin ympäri maailmaa.

Pian oppilaat ja muut Soweton asukkaat hyökkäsivät hallintorakennuksia vastaan ja polttivat muun muassa erään virastorakennuksen. Poliisien tulituksessa kuoli ainakin kolme mielenosoittajaa ja toistakymmentä haavoittui. Hallitus sulki seuraavana päivänä kaikki alueen koulut ja laittoi maan armeijan hälytystilaan. Soweton mielenosoitukset levisivät nopeasti koko maahan, ja nuorten opiskelijoiden aktiivisuus herätti henkiin myös vanhemman väestön vastarinnan. Afrikkalaisten kaupunkialueella ihmiset ryhtyivät järjestäytymään poliittisesti samalla tavoin kuin 1950-luvun vastarintakampanjoiden aikana. Mellakoiden jälkeen sadat nuoret afrikkalaiset pakenivat naapurimaihin ilmoittautuen PAC:n ja ANC:n sissisotilaskoulutukseen.

Soweton mellakoiden väkivaltainen tukahduttaminen herätti myös kansainvälistä huomiota. YK:n yleiskokous oli jo vuonna 1962 tuominnut apartheid-järjestelmän, ja vuonna 1963 turvallisuusneuvosto oli asettanut Etelä-Afrikan vapaaehtoiseen aseidenvientikieltoon. Mellakoiden jälkeen turvallisuusneuvosto muutti aseidenvientikiellon pakolliseksi kaikille YK:n jäsenvaltioille. Maailmalla syntyi myös voimakkaita kansanliikkeitä painostamaan yrityksiä lopettamaan liiketoiminnan Etelä-Afrikassa. Myös eteläafrikkalaiset urheilijat suljettiin pian kansainvälisten kilpailujen ulkopuolelle, ja eteläafrikkalaista kulttuuria ja turismia ryhdyttiin boikotoimaan laajasti.

Lähteet
-------

* Hunter-Gault, Charlayne: Inside Africa: Soweto Uprising Remembered  15.6.2001. CNN.  Arkistoitu 2.9.2007. Viitattu 9.8.2007. (englanniksi)
* McAulay, Matt: The Soweto Riots Charlotte Country Day School.  Arkistoitu 13.8.2007. Viitattu 9.8.2007. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  The day Hector Pieterson died southafrica.info.  Arkistoitu 20.10.2011. Viitattu 2.5.2008. (englanniksi)
**Robert Alfred Renvall** (11. marraskuuta 1829 Uskela – 8. joulukuuta 1895 Helsinki) oli kirjastomies ja matrikkeleiden laatija.

Renvallin isä oli kirkkoherra, kielentutkija ja professori Gustaf Renvall ja äiti Charlotta Revall. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1863, toimi Helsingin yliopiston kirjaston amanuenssina 1862-1890 sekä Helsingin ruotsalaisen yhteislyseon opettajana 1853-1871, samoin kuin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjastonhoitajana 1854-1876. Renvall julkaisi pari oppikirjaa, mutta ennen muuta matrikkeleita kuten elämäkerralliset teokset *Biografiska anteckningar öfver det finska universitetes lärare, embets- och tjenstemän från dess flyttning till Helsingfors* (1869), josta otettiin uusi painos nimellä *Finlands universitet 1828-90* (1891), sekä *Förteckning öfver filosofie magistrar promoverade i Åbo 1643-1827* (1882). Hän laati myös luettelon *Finlands periodiska litteratur 1771-1871*.

Renvall sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1877. Hän kuoli naimattomana.

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 622.

Aiheesta muualla
----------------

* Kotivuori, Yrjö: Robert Alfred Renvall. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Viitattu 1.1.2013.
* *Biografiska anteckningar öfver ...* -teos digitoituna (Viitattu 1.1.2013)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Animaatio Soxhlet-laitteen toimintaperusteesta
**Soxhlet-laite** on kemiassa käytettävä erotuslaite, jolla kiinteän aineen sisältämät kemialliset yhdisteet uutetaan käytettävään liuottimeen. Laitteen kehitti 1800-luvulla saksalainen kemisti Franz von Soxhlet. Alun perin hän kehitti laitteen rasvojen erotukseen kiinteistä maitonäytteistä, mutta nykyään sitä käytetään monilla kemian ja kemianteollisuuden aloilla.

Soxhletin toimintaperiaate
--------------------------

Yksinkertaisin malli laitteistosta koostuu seuraavista osista: jäähdytin, soxhlet-laite ja kolvi. Ennen uuttoa kiinteä aine annostellaan erotuksessa käytettävään uuttosukkaan, jolloin kiinteää ainetta ei pääse valumaan liuottimen mukana soxhletin alapuolella sijaitsevaan kolviin. Uuton alussa puhdasta liuotinta kuumennetaan kiehuvaksi, jolloin se kulkee soxhletin isompaa sivuputkea pitkin ja tiivistyy yläpuolella olevan jäähdyttimen ansiosta pisaroiksi. Kun tiivistynyttä liuotinta on kerääntynyt riittävästi soxhletin pienempään sivuputkeen, liuotin ja uutetut yhdisteet valuvat kolviin ja liuottimen kierrätys laitteistossa alkaa alusta.

Yksinkertainen Soxhlet-laitteisto

Lähteet
-------

* Sella, Andrea: Classic Kit: Soxhlet Extractor *Chemistry World*.  28.8.2007. The Royal Society of Chemistry. Viitattu 18.12.2014. (englanniksi)

Laboratoriolaitteet ja tarvikkeet
Autoklaavi | Bunsenlamppu | Lämpökaappi | Lämpömittari | Mikroskooppi | Sentrifugi | Spaatteli | Spektrofotometri | Vaaka | Vesi-imu | Vetokaappi

**Lasi- ja posliinitarvikkeet**

Byhnersuppilo | Byretti | Erlenmeyer | Erotussuppilo | Imupullo | Kaasupipetti | Kellolasi | Keitinlasi | Koeputki | Kyvetti | Mittalasi | Mittapullo | Petrimalja | Pipetti | Ruiske | Soxhlet | Upokas
**Euroopan valuuttakurssijärjestelmä II** (ERM II) on Euroopan unionin talousjärjestelmä, joka on ollut voimassa vuodesta 1999. Se on jatkoa edeltäjälleen, ERM:lle, ja sen tarkoituksena on vahvistaa euroalueen valuuttojen vakautta ja edistää talouskasvua.

ERM II:n toimintaperiaatteet
----------------------------

ERM II toimii samankaltaisesti kuin ERM, mutta sen keskeinen ero on, että siinä ovat mukana vain euroalueen jäsenmaiden valuutat. Kunkin maan valuutan arvo suhteessa euroon määritellään tarkasti, ja jokaisen maan keskuspankki sitoutuu ylläpitämään valuuttansa arvoa tietyssä vaihteluvälissä euroon nähden. Jos jonkin maan valuutta uhkaa laskea liikaa, muut maat voivat ostaa sen valuuttaa, mikä vahvistaa sen arvoa ja ylläpitää kurssivakautta.

ERM II:n edut ja haasteet
-------------------------

ERM II:llä on monia etuja. Se edistää talouskasvua ja vahvistaa euroalueen valuuttojen välistä vakautta. Se myös auttaa ehkäisemään valuuttakurssien liiallista heilahtelua, joka voi haitata kauppaa ja taloudellista vakautta. ERM II:n ansiosta euroalueen maat voivat myös helpommin käydä kauppaa keskenään ja edistää taloudellista yhdentymistä.

ERM II:llä on myös haasteita. Järjestelmä edellyttää, että kaikki maat noudattavat tiukkaa talouspolitiikkaa ja pitävät budjettialijäämänsä ja velkamääränsä tietyissä rajoissa. Tämä voi rajoittaa maiden taloudellista vapautta ja vaikeuttaa taloudellisten ongelmien ratkaisemista. Lisäksi ERM II ei ole täydellinen suoja valuuttakurssien heilahteluilta, ja sen valuuttakurssit voivat silti vaihdella tietyissä tilanteissa.

ERM II:n vaikutukset
--------------------

ERM II on ollut merkittävä askel kohti Euroopan taloudellista yhdentymistä. Se on edistänyt yhteistyötä euroalueen maiden välillä ja auttanut vakauttamaan Euroopan taloutta. Se on myös auttanut edistämään talouskasvua ja helpottanut kauppaa euroalueen sisällä. ERM II on myös vahvistanut euroalueen valuuttojen asemaa maailmanmarkkinoilla.

Lähteet
-------

* "ERM II" Euroopan keskuspankki ()

* "What Is the European Exchange Rate Mechanism (ERM II)?" The Balance ()

* "The European Exchange Rate Mechanism (ERM II): Challenges Ahead" IMF Working Paper ()