recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sebastian Franck** (n. 1499 Donauwörth, Baijeri – 1543 Basel, Sveitsi) oli saksalainen radikaaliteologi, vapaa-ajattelija ja kirjailija uskonpuhdistuksen ajoilta.

Elämä
-----

Franck kirjoittautui Ingoldstadtin yliopistoon vuonna 1515 ja siirtyi sieltä Heidelbergin yliopistoon liitettyyn dominikaanien kouluun, jossa hän tapasi myöhemmät vastustajansa Martin Bucerin ja Martin Frechtin. Saatuaan katolisen pappisvihkimyksen hän toimi vuonna 1524 Augsburgin lähistöllä, mutta vuonna 1525 hän siirtyi Nürnbergissä uskonpuhdistajien puolelle ja ryhtyi saarnamieheksi Gustenfeldeniin, jossa hän kirjoitti anabaptisteja vastaan. Pian hän joutui vapaamielisempien näkemystensä vuoksi kuitenkin konfliktiin Martti Lutherin ja tämän kumppaneiden kanssa. Hän piti turkkilaisia muslimeja monessa suhteessa esimerkkinä kristityille ja esitti luterilaisten, zwinglilaisten ja anabaptististen lahkojen nurkkakuntaisuuden sijasta näkemyksen näkymättömästä ja universaalista hengellisestä kirkosta. Franck luopui pappeudesta, ja hän ajelehti tai hänet karkotettiin sitten paikasta toiseen, kunnes hän löysi lopulta turvapaikan Baselista, jossa hän kuoli kirjapainajana.

Franck piti vastakohtana toisiaan vastaan taisteleville protestanttisille ryhmille suvaitsevaista, käytännöllistä kristillisyyttä, joka oli luonteeltaan mystis-panteistista. Paitsi uskonnollisissa asioissa, myös yhteiskunnallisissa kysymyksissä Franck oli vapaamielinen. Hän esimerkiksi vastusti kuolemanrangaistusta. Protestanttisten kirkkokuntien johtavien miesten keskuudessa hänen näkemyksensä otettiin erityisen huonosti vastaan. Luther kutsui häntä "paholaisen suuksi".

Franckin teoksista ovat huomattavia saksankielinen historiateos *Chronica, Zeitbuch und Geschichtbibel von Anbeginn bis 1531*, maantieteellinen teos *Weltbuch, Spiegel und Bildniss des ganzen Erdbodens* (1534) ja sananlaskukokoelma *Sprichwörter* (1541).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sebastian Franck *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 19.10.2022.
2. 1 2 3 4  Franck, Sebastian *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 19.10.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
	+ 2
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* IdRef

 |

 |
**Mauritz Wellingk** (toinen kirjoitusmuoto **Vellingk**; 31. lokakuuta 1651 Jaama, Inkerinmaa – 10. heinäkuuta 1727 Mjölby, Itä-Götanmaa) oli ruotsalainen kreivi, kenraali ja diplomaatti. 

Wellingk aloitti sotilasuran kapteenina kuningatar Hedvig Eleonooran henkivartiorykmentissä, josta siirtyi Skooneen ja osallistui veljensä Otto Wellingkin värväämässä rykmentissä Lundin taisteluun, jonka jälkeen molemmat veljekset saivat vapaaherran aatelisarvon vuonna 1676.

Wellingk palveli tämän jälkeen everstinä Karjalan rakuunarykmentissä ja Stadessa, jonka jälkeen hän siirtyi diplomaattitehtäviin Kööpenhaminaan, Lüneburgiin ja Puolaan ja palasi tämän jälkeen jälleen Stadeen. Vuonna 1710 hänet ylennettiin kenraaliksi ja nimitettiin Wismarin kuvernööriksi, kuninkaalliseksi neuvonantajaksi, Bremenin kenraalikuvernööriksi ja Ruotsin Saksassa olevan armeijan komentajakenraaliksi. Vuonna 1711 Wellingkin aatelisarvo kohotettiin kreiviksi ja hän sai vastuulleen lähes kaikki Ruotsin valtion asiat Saksan alueella.

Wellingk kannatti holsteinilaista kruununperimystä, ja hän asettui näin Arvid Hornia ja kuningas Fredrikiä vastaan. Seurauksena kuningas lähetti vuoden 1727 valtiopäivien Salaiselle valiokunnalle kirjeen koskien Wellingkin järjestelemiä lainoja Preussin valtion kanssa, mikä johti Wellingkin aatelisarvon menetykseen, omaisuuden takavarikointiin ja elinkautiseen vankeuteen Linköpingin linnassa. Wellingk kuoli sairauteen matkalla vankeuteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Mauritz Vellingk (verkkoversio Project Runebergin verkkosivulla) *Svenskt biografiskt handlexikon (1906), osa II, sivu 705*. Viitattu 6.1.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**James Nasmyth** (19. elokuuta 1808 Edinburgh – 7. toukokuuta 1890 Lontoo) oli skotlantilainen insinööri ja harrastelijatähtitieteilijä.

Elämä ja ura
------------

Nasmythin isä oli taidemaalari Alexander Nasmyth. Hän kävi koulua kotikaupungissaan ja opiskeli sitten Edinburghin yliopistossa kemiaa, matematiikkaa ja luonnonfilosofiaa. Hän osoitti jo varhain suurta kiinnostusta mekaniikkaan. Vuonna 1829 hän sai työpaikan Henry Maudslayn tehtaalta Lontoosta, jossa hän työskenteli kaksi vuotta. Hän perusti 1834 Manchesteriin oman valimon. Yrityksen toiminta oli aluksi pientä, mutta se kehittyi nopeasti, ja muutamassa vuodessa hän johti Patricroftissa sijaitsevaa vaurasta Bridgewaterin valimoa, josta hän saattoi jäädä eläkkeelle vuonna 1856 hankittuaan itselleen suuren omaisuuden.

Nasmyth on tehnyt useita teknillisiä keksintöjä. Hän suunnitteli muun muassa uuden höyryvasaran, keksi höyryjuntan, mutterinmuotoilukoneen, paransi valssilaitoksia, porauskoneita ynnä muuta. Eläkkeellään Kentin Penshurstissa hän työskenteli tähtitieteen parissa, ottaen tutkittavakseen taivaankappaleiden fyysillistä olotilaa. Tärkeät ovat hänen tutkimuksensa auringon, kuun ja kiertotähtien pinnanmuodostuksesta. James Carpenterin kanssa hän julkaisi teoksen kuusta *The Moon considered as a Planet, a World and a Satellite* (1874).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  James Nasmyth *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 12.10.2022.
2. 1 2 3  James Nasmyth *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 12.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **James Nasmyth** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* Musée d'Orsay
* Photographers' Identities
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Danylo Demutskyi**, ukr. Данило Демуцький (16. heinäkuuta 1893 Ohmativ, Kiovan kuvernementti – 7. toukokuuta 1954 Kiova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen valokuvaaja ja elokuvaaja. Hänen isänsä oli säveltäjä Porfyr Demutskyi.

Demytskyille myönnettiin 1925 kultamitali Pariisissa kansainvälisessä taideteollisuusnäyttelyssä. Samana vuonna Demutskyi aloitti Odessan elokuvastudiolla (VUFKU) ja myöhemmin Kiovan elokuvastudiolla. Hän työskenteli Oleksandr Dovženkon elokuvissa *Arsenal* (1929), *Maa* (*Zemlja*, 1930) ja *Ivan – kertomus kahdesta nuoresta miehestä* (*Ivan*, 1933) ja perusti runollisen kamerataiteen koulukunnan. Demutskyi karkotettiin 1930-luvulla Keski-Aasiaan, ja vuoteen 1943 asti hän ei saanut siellä toimia elokuvan parissa. Tehtyään Taškentin elokuvastudiolla muutamia elokuvia hän palasi 1947 Ukrainaan, jossa hän Kiovan elokuvastudiolla kuvasi elokuvat *Podvyh rozvidnyka* (1947, 'Partiolaisen saavutus'), *U myrni dni* (1950, 'Rauhan aikaan') ja *Tulisydän* (*Taras Ševtšenko*, 1951), jonka kuvaamisesta hän sai Karlovy Varyn elokuvajuhlilla 1951 ensimmäisen palkinnon. Hänen viimeinen elokuvansa oli *Kalynovyi hai* (1953, 'Heisilehto'). Leonti Kohno on kirjoittanut Demutskyin elämäkerran, joka ilmestyi Kiovassa 1965.

Lähteet
-------

1. 1 2  Demutsky, Danylo *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1984. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Danylo Demutskyi** Wikimedia Commonsissa

* Danylo Demutskyi Elonetissä.
* Danylo Demutskyi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Bad-Segebergin puisto heinäkuussa 2018.
**Bad Segebergin puisto** on Riihimäellä, Peltosaaren kaupunginosan koilliskulmassa sijaitseva puisto. Puiston paikalle avattiin kesäkuussa 1926 uimala, jonka toiminta hiljeni Urheilupuistoon vuonna 1955 rakennetun maauimalan valmistumisen jälkeen. Nykyisen puiston rakennustyöt aloitettiin 1970-luvulla. Puisto on nimetty Saksassa sijaitsevan Bad Segebergin kaupungin mukaan, joka on vuodesta 1954 lähtien ollut yksi Riihimäen ystävyyskaupungeista.

Puistossa on lampi, puinen kävelysilta sekä penkkejä. Puiston lampeen virtaa vettä läheisestä Vantaanjoesta. Puistossa on myös Riihimäen kaupungin vuokrattavia viljelypalstoja.

Katso myös
----------

* Luettelo Riihimäen puistoista

Lähteet
-------

1. ↑  Reso, Seppo. Airola, Kalevi: *25 vuotta Peltosaari-seura : kokouksia, toimintaa ja tapahtumia 1975-1999*. Peltosaari-seura, 2000. ISBN ISBN 952-91-1795-7, 978-952-91-1795-6.
2. 1 2 3 4  Puistot ja viheralueet - Riihimäki, *riihimaki.fi*, viitattu 14.3.2024.
3. ↑  Viljelypalstoja vuokrattavaksi - Riihimäki, *riihimaki.fi*, viitattu 14.3.2024.
**Devynne Ashlyn Charlton** (s. 26. marraskuuta 1995 Nassau) on bahamalainen pika-aitajuoksija. Hän on kilpaillut nuorten arvokilpailuissa myös pikajuoksussa. Hän on 60 metrin aitajuoksun sisäratojen maailmanmestari ja maailmanennätyksen haltija.

Charlton saavutti alle 18-vuotiaiden Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa hopeaa 4 × 100 metrin viestissä 2010. Hän karsiutui Lillen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011 100 metrin juoksun välierässä. Saman vuoden Pan-Amerikan alle 20-vuotiaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti kultaa 4 × 100 ja pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Hän sai alle 18-vuotiaiden Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa 2012 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä sekä pronssia 100 metrillä ja 100 metrin aitajuoksussa. Saman vuoden Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun alkuerissä.

Charlton saavutti vuoden 2014 alle 20-vuotiaiden Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa kultaa 100 metrin aitajuoksussa ajalla 13,56 ja pronssia 4 × 100 metrin viestissä. Saman vuoden Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun välierissä. Vuonna 2015 hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun alkuerissä sekä Toronton Pan-Amerikan kisoissa että Pekingin MM-kilpailuissa. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun välierissä.

Charlton sijoittui Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018 kahdeksanneksi 60 metrin aitajuoksussa. Liman Pan-Amerikan kisoissa 2019 hän karsiutui 100 metrin aitajuoksun alkuerissä. Hän sijoittui vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa samassa lajissa kuudenneksi ajalla 12,74. Hän saavutti Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022 hopeaa 60 metrin aitajuoksussa tuolloisella Bahaman ennätysajalla 7,81. Saman vuoden Eugenen MM-kilpailuissa hän oli 100 metrin aitajuoksussa seitsemäs. Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti hopeaa ajalla 12,58. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa neljänneksi ajalla 12,52. Alkuerissä hän juoksi Bahaman ennätyksen 12,44.

Charlton juoksi 60 metrin aitajuoksun maailmanennätyksen 7,67 New Yorkin hallikilpailuissa 11. helmikuta 2024. Muutamaa viikkoa myöhemmin hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Glasgow'ssa jälleen maailmanennätysajalla 7,65.

Charltonin ennätys 60 metrin juoksussa on 7,26 (2017), 100 metrillä 11,22 (2018) ja 200 metrillä 23,53 (2017).

Lähteet
-------

1. ↑  Devynne Charlton *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Devynne Charlton Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Devynne Charlton Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
**Bror Filip Mölsé** (12. heinäkuuta 1869 Savonlinna – 3. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos. 

Mölsén vanhemmat olivat nimismies Gustaf Mölsé ja Matilda Fredrika Lindforss. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion yksityislyseosta 1888 ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1892. Mölsé sai varatuomarin arvon 1895.

Mölsé oli senaatin oikeusosaston virkamiehenä 1911–1918 kohoten esittelijäsihteeriksi. Hän oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos 1918 ja korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvos 1918–1936.

Bror Mölsé oli naimisissa vuodesta 1901 Sylvia Matilda Valtosen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Bror Mölsé. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. ↑  Tyynilä, Markku: / Mölsé, Bror *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
3. ↑  Aikalaiskirja 1934


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Pyhänkorva** oli maatila Kokemäellä Kokemäenjoen eteläpuolella Tulkkilan kylän rajalla. Tila on tunnettu keskiajalta asti ja se on säilynyt siitä asti yksinäistilana. Tila on ilmeisesti ollut tuomiokirkon hallussa 1300-luvulla.

Omistajuus
----------

On epäselvää miten Pyhänkorvan tila oli joutunut tuomiokirkolle 1300-luvulla. Epäselvää on myös miten Erik Flemingin äiti Elina Björnintytär sai tilan itselleen. Erik Fleming omisti tilan vuonna 1541 ja hän sai Pyhänkorvan veljeltään Ivar Flemingiltä heidän äitinsä perinnön jaossa koko Ruotsissa sijaitsevaa perinnönosaa vastaan. Erik Fleming vaihtoi sen Ulvilan Suoliston lampuotilan kanssa kahteen Jöns Knuutinpoika Kurjen tilaan Paimiossa. Pyhänkorva oli vuoteen 1706 Kurkien rälssilampuotilana. 1700-luvun lopussa tilan omistajiksi tulivat Kokemäenkartanon herrat, jotka omistivat tilan 1900-luvun lopulle saakka.

Pyhänkorvaa pidettiin 1800-luvulla jonkinlaisena lehtona tai palvontapaikkana jonka lähellä oli molemmin puolin jokea jakokuntien välinen raja.

Päärakennus
-----------

Tilan päärakennus on tiilinen, harmaaksi rapattu kartano. Kartano on kaksikerroksinen ja pyramidikattoinen. Kartano on rakennettu vuonna 1933 ja sen on suunnitellut arkkitehti K. Jansson.

Lähteet
-------

* Salminen, Tapio: *Joki ja sen väki - Kokemäen ja Harjavallan historia jääkaudesta 1860-luvulle*, s. 104-118. Jyväskylä: Kokemäen ja Harjavallan kaupungit ja seurakunnat, 2007. ISBN 978-952-99941-0-6.
* Jutikkala, Eino & Nikander, Gabriel (toim.): Suomen kartanot ja suurtilat II. Helsinki: Kivi, 1941.
* Kokemäen kaupungin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Ellen Kaisu Snellman** (5. maaliskuuta 1898 Helsinki – 1992) oli suomalainen opettaja ja filosofian kandidaatti. Hän oli mukana Oxfordin ryhmäliikkeessä ja myöhemmin Moraalinen varustautuminen -järjestössä (MRA).

Kaisu Snellmanin vanhemmat olivat todellinen valtioneuvos Karl Snellman ja Ellen Sofia Elisabeth Möller. Hän oli naimisissa vuodesta 1920 Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n toimitusjohtajan Arthur Benjamin Snellmanin (1887–1972) kanssa ja heillä oli kuusi lasta.

Snellman pääsi ylioppilaaksi 1916, valmistui filosofian kandidaatiksi 1934 ja kansakoulunopettajaksi 1950. Hän oli Helsingissä opettajana vuodesta 1951 alkaen.

Snellman tutustui 1930-luvun puolivälissä Oxford-liikkeeseen kirjallisuuden kautta. Hän matkusti Tanskaan tapaamaan liikkeen johtoa ja päätti sitten alkaa edistää liikkeen toimintaa Suomessa. Hän toimitti suomeksi liikkeen *Rising Tide* -julkaisun, joka ilmestyi Suomessa joulukuussa 1937 nimellä *Kansat nousevat*. 

Myöhemmin Snellman edusti Suomen MRA-liikettä Pohjoismaissa, Hollannissa, Englannissa, Sveitsissä sekä Yhdysvalloissa pidetyissä konferensseissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. ↑  Geni.com : Kaisu Snellman
3. ↑  Oxfordin hengessä, Kuva, 05.01.1938, nro 1, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Kaarlo Kasimir Kalliala**, vuoteen 1906 **Bergroth** (25. toukokuuta 1900 Pori – 27. syyskuuta 1972 Helsinki) oli vakuutusoikeuden ensimmäinen ja samalla pitkäaikainen puheenjohtaja, sittemmin virkanimikkeeltään ylituomari, sekä vakuutusalan lehtien toimittaja.

Kallialan vanhemmat olivat ylikonduktööri Kasimir Frans Kalliala ja Johanna Lovisa Wind ja puolisot vuodesta 1926 Eva Myrberg (k. 1930) ja vuodesta 1931 talousopettaja Kirsti Lemmikki Poijärvi. Kalliala tuli ylioppilaaksi 1919, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1927 ja sai varatuomarin arvon 1931. Lakitieteen kandidaatti hänestä tuli 1946 ja lisensiaatti 1948. Kalliala oli vuodesta 1926 Maanviljelijäin Keskinäisen Vakuutusyhtiö Auran lakimies, vuodesta 1929 valtion tapaturmalautakunnan puheenjohtaja, vuodesta 1938 Kansaneläkelaitoksen eläkeasiain päällikkö, vuodesta 1941 sosiaaliministeriön vakuutusasiain esittelijäneuvos ja vuodesta 1943 vasta perustetun vakuutusoikeuden puheenjohtaja, virkanimikkeeltään vuodesta 1956 vakuutusylituomari. Hän hoiti tehtävää aina vuoteen 1970 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle 70-vuotiaana, mutta oli siitä virkavapaalla 1948–1951 korkeimman oikeuden apujäsenenä. Kalliala toimi lisäksi lukuisissa eri luottamustehtävissä, valtion komiteoissa ja valiokunnassa ja oli *Työväenvakuutus*-lehden toimittaja 1928–1938 ja *Vakuutussanomat*-lehden päätoimittaja kahteen otteeseen, 1941–1942 ja 1948–1953.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Kaarlo Kalliala Viitattu 26.8.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1954, s. 320. Viitattu 4.9.2021.
3. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 8.10.1972, s. 9.
**Naisten pankki** on vapaaehtoisten verkosto, jonka kerää varoja kehitysmaiden naisten toimeentulon parantamiseksi kestävän kehityksen periaattein. Varoilla tuetaan naisten ammatti- ja yrittäjäkoulutusta, työkalujen ja materiaalin hankintaa sekä naisten oikeuksien ja aseman parantamista. 

**Kirkon ulkomaanapu** verkostoineen auttaa etsimään avustuskohteet sekä valvomaan niitä. Se myös hallinnoi Naisten pankin varoja.

Pankin synty
------------

Naisten pankki on suomalainen keksintö. Se sai alkunsa Liberiassa tammikuussa 2007 vierailleiden suomalaisten naisten ja Kirkon ulkomaanavun yhteistyönä. 15 naisen ryhmä tutustui Liberiassa naisten asemaan ja sen seurauksena se päätti perustaa Naisten pankin. Perustajajäsenet olivat Anne Valsta, Anni Vepsäläinen, Antti Pentikäinen, Kirsi Saloranta, Leena Majander, Marianne Heikkilä, Marjatta Rasi, Merja Ylä-Anttila, Minna Varajärvi, Päivi Sihvola, Raija Kemiläinen, Saara Rastio, Satu Mehtälä, Tarja Kantola ja Tarja Virmala.

Lähteet
-------

Naisten pankki

Aiheesta muualla
----------------

* Naisten pankin verkkosivut
**Kielihistoria** (myös **historiallinen kielitiede**, **diakroninen kielitiede**) on kielitieteen osa-alue, joka tutkii muun muassa äänne- ja muoto-opin, sanaston, sanojen etymologian ja sananmuodostuksen kautta sitä, miten kielet muuttuvat ajan kuluessa. Se oli kielitieteen hallitseva osa-alue 1700–1800-lukujen taitteesta aina 1900-luvun alkuun, joissakin maissa, kuten Suomessa, pidempäänkin.

Historiaa
---------

Käsitys kielten keskinäisistä sukulaisuussuhteista on vanha. Monissa vanhoissa uskonnoissa näkyy merkkejä kielen alkuperään ja eri kielten keskinäisiin suhteisiin liittyvästä epätieteellisestä ajattelusta, esimerkiksi Raamatun tarina Baabelin tornista ja sen jälkeisestä kielten sekaannuksesta. Varhaisessa kielitieteessä ei kuitenkaan juurikaan tutkittu kieliä vertaillen, vaan useimmiten käytettiin yhtä kanonista, tavallisesti latinan, kieliopin mallia muidenkin kielten kuvauksiin.*lähde?*

Vasta renessanssiaikana kielten vertailu alkoi yleistyä. Siihen oli luultavasti syynä kansanlatinoiden kehittyminen nykyisiksi romaanisiksi kieliksi, mitä saattoi säilyneestä kirjallisuudesta helposti havainnoida. Aiempina aikoina ei yksinkertaisesti ollut ollut käytettävissä elävää todistusaineistoa kielen muutoksesta näin pitkältä aikaväliltä. Renessanssissa ensimmäinen ajatus oli pyrkiä osoittamaan eri kielten suhde Raamatun kieliin, kreikkaan ja hepreaan. Yleisesti tehtiin kaksi perustavanlaatuista virhettä: Yhtäältä oletettiin, että kaikki kielet olisivat peräisin Raamatun kielistä, kuten Baabelin tarina tuntui väittävän ja toisaalta ei ymmärretty kaikkien kielten muuttuvan, vaan hyvin pitkään etsittiin alkukieltä nykyhetkellä puhuttujen kielten joukosta.*lähde?*

Nykyisenlaisen historiallis-vertailevan menetelmän ensimmäinen edustaja vaikuttaisi olleen unkarilainen jesuiittamunkki János Sajnovics, joka vuonna 1770 kykeni vertailevalla menetelmällä osoittamaan unkarin, suomen ja saamen kielten sukulaisuussuhteen. Kansainvälisesti tunnetumpi merkkipaalu on kuitenkin englantilaisen sir William Jonesin Bengalin Asiatic Societyssa vuonna 1786 pitämä esitelmä, jossa hän kykeni samalla menetelmällä osoittamaan läntisen ja itäisen antiikin suurten kulttuurikielten, latinan, kreikan ja sanskriitin sukulaisuuden.

Lähteet
-------

1. ↑  Hakulinen, Auli & Ojanen, Jussi: *Kielitieteen ja fonetiikan termistöä*, s. 62, s.v. historiallinen kielentutkimus. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1976.
2. ↑  Hakulinen, Auli & Ojanen, Jussi: *Kielitieteen ja fonetiikan termistöä*, s. 38, s.v. diakroninen lingvistiikka. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1976.
3. 1 2 3  Saarikivi, Janne: Historiallinen ja vertaileva kielentutkimus. Teoksessa: Milla Luodonpää-Manni ym. (toim.): *Kielentutkimuksen menetelmiä III*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1457. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2020. 679–720.
4. ↑  Crystal, David: *The Cambridge Encyclopedia of language (toinen laitos)*, s. 298. Cambridge University Press, 1997.
**Lars Gunnar Heinrichs** (31. tammikuuta 1920 Pariisi – 20. maaliskuuta 1985 Jyväskylä) oli suomalainen kenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat diplomi-insinööri ja jääkärieversti Karl Gunnar Heinrichs ja Elisabeth Anderzén. Majuri, kauppaneuvos Per V. Heinrichs oli hänen veljensä. Jalkaväenkenraali Axel Erik Heinrichs oli puolestaan Lars Heinrichsin setä.

Lars Heinrichs valmistui Kadettikoulusta jatkosodan aikana 1943 ja Sotakorkeakoulusta 1952 (ye-upseeri 1954). Talvisodassa hän toimi joukkueenjohtajana PPP 8:ssa ja jatkosodassa komppanianpäällikkö JR 53:ssa. Sodan jälkeen hän oli sijoitettuna eri jalkaväkirykmentteihin. Pääesikunnassa hän työskenteli toimistoupseerina 1953-1954. Hän opetti Taistelukoulussa 1954-1959. Uudenmaan prikaatin esikuntapäälliköksi hänet nimitettiin vuosiksi 1959-1961. Pääesikunnan ulkomaantoimiston päällikkönä hän oli 1961. Sotilasasiamiehenä Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa hän toimi 1961-1965. Uudenmaan rakuunapataljoonaa Heinrichs komensi vuosina 1965-1966. Pääesikunnassa hän oli tiedustelupäällikkönä 1966-1971. Kadettikoulua hän johti 1971-1974. Sisä-Suomen sotilasläänin komentajana Heinrichs toimi vuodesta 1974 eteenpäin.

Ylennykset
----------

* Vänrikki 1938
* Luutnantti 1942
* Kapteeni 1944
* Majuri 1956
* Everstiluutnantti 1961
* Eversti 1966
* Kenraalimajuri 1974

Lähteet
-------

1. 1 2  Vaelma, Mikke: Lars-Gunnar HEINRICHS *Geni.com*.  13.12.2010. Viitattu 17.2.2017.
2. ↑  Per V. Heinrichs *Biografiasampo*. Viitattu 19.11.2022.
3. ↑  *Kadettiupseerit 1920-1985*, s. 153. Kadettikunta r.y. 1985. ISBN 951-99690-4-7.
4. ↑
**Willye Brown White** (31. joulukuuta 1939 Money – 6. helmikuuta 2007 Chicago) oli yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja pikajuoksija. Hän osallistui viisiin olympialaisiin vuosien 1956 ja 1972 välillä. Hän voitti kaksi olympiahopeaa. Hän oli myös ensimmäinen yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka osallistui viisiin olympialaisiin.

White syntyi pieneen Moneyn kylään Mississippin osavaltiossa. Hänen isovanhempansa kasvattivat hänet, sillä hänen isänsä ei tunnustanut Whiteä omaksi lapsekseen. Hän aloitti työskentelyn puuvillaplantaasilla kymmenvuotiaana. Samalla hän aloitti urheilu-uransa pikajuoksijana, mutta siirtyi pituushyppyyn myöhemmin. Hän osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa Melbournessa 1956, jossa voitti pituushypyssä hopeaa. Hän oli näin ensimmäinen yhdysvaltalainen nainen, joka voitti olympiamitalin pituushypyssä. Hän osallistui tämän jälkeen jokaisiin olympialaisiin Münchenin olympialaisiin 1972 asti. Hän joutui jättämään Montrealin olympiakisat 1976 väliin loukkaantumisen vuoksi. Hän voitti toisen olympiahopeansa Tokiossa 1964 4 × 100 metrin viestissä. Urheilu-uransa jälkeen White toimi valmentajana sekä joukkueenjohtajana. Hän kuoli haimasyöpään 6. helmikuuta 2007.

Whiten ennätys pituushypyssä on 6,55 metriä ja 100 metrin juoksussa 11,5.

White olympialaisissa
---------------------


| Olympialaiset | Laji | Sijoitus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| Melbourne 1956 | Pituushyppy | 2. | 6,09 |
| Rooma 1960 | Pituushyppy | 16. | 5,77 |
| Tokio 1964 | Pituushyppy | 12. | 6,07 |
| Tokio 1964 | 4 × 100 m | 2. |  |
| Meksiko 1968 | Pituushyppy | 11. | 6,08 |
| München 1972 | Pituushyppy | 11. | 6,27 |
|

Lähteet
-------

1. 1 2  Willye B. White, the First 5-Time U.S. Track Olympian, Dies at 67  7. helmikuuta 2007. The New York Times. Viitattu 30.8.2015. (englanniksi)
2. ↑  Willye B. White The History Makers.  Arkistoitu 30.9.2015. Viitattu 30.8.2015. (englanniksi)
3. 1 2  Willye White sports-reference.com.  Arkistoitu 17.4.2020. Viitattu 30.8.2015. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Spectravideo** (SVI) oli yhdysvaltalainen peli-, lisälaite- ja mikrotietokonevalmistaja. Spectravideo-tuotteiden maahantuoja Suomessa oli Teknopiste Oy.

Spectravideo SV-328 -mikrotietokone

Historia
--------

Yhtiön perustivat vuonna 1981 **SpectraVision**-nimellä Harry Fox ja Oscar Jutzeler. Yhtiö tuotti aluksi moduulipelejä Atari 2600:lle, ColecoVisionille ja Commodore VIC-20:lle sekä Atari-yhteensopivia Quickshot-peliohjaimia.

Spectravideo-nimen yhtiö otti käyttöön vuonna 1982, jotta yhtiön tuotteita ei sekoitettaisi SpectraVisio-brändillä tuotettuun OnCommand-yhtiön hotellien televisiopalveluun.

Ensimmäiset mikrotietokoneensa, joiden käyttöjärjestelmänä oli Microsoft Extended BASIC, Spectravideo julkaisi 1983. Sisäänrakennetun peliohjaimen sisältävä SV-318 oli suunnattu kotikäyttöön ja CP/M-yhteensopiva SV-328 oli suunnattu yrityskäyttöön.

SV-328 inspiroi MSX-standardia mutta ei ollut vielä MSX-yhteensopiva vaan myöhempi SVI-728 oli yhtiön ensimmäinen yhteensopiva.

Yritys lopetti toimintansa Yhdysvalloissa vuonna 1985 ja siirtyi Hong Kongiin.

1988 Spectravideo lopetti toimintansa ja Spectravideo-tuotemerkki myytiin brittiläiselle Ash&Newmanille (Logic3).

8-bittiset mikrotietokoneet
---------------------------

* SV-318
* SVI-318 MKII
* SV-328
* SVI-328 MKII
* SVI-728
* SVI-738 X'Press
* SVI-838 X'Press 16 (IBM PC/MSX2-yhdistelmä)

PC-yhteensopivat
----------------

* SVI-828 X'Press 16P
* SVI-256
* SVI-640FH/FF

Katso myös
----------

* MSX

Lähteet
-------

* El Museo de los 8 bits

### Viitteet

1. 1 2 3  Roger's Spectravideo page *samdal.com*. Viitattu 30.7.2017.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Tony Smith: MSX: The Japanese are coming! The Japanese are coming! *theregister.co.uk*.  27.6.2013. Viitattu 20.1.2020. (englanniksi)
**Matti Sakari Tainio** (24. syyskuuta 1888 Viipurin maalaiskunta – 5. syyskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen merikapteeni ja merenkulkuneuvos.

Tainion vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Matti Tainio ja Rosa Markku. Hän kävi keskikoulun 1906 ja valmistui merkapteeniksi 1916. Tainio oli merenkulkuhallituksessa merikarttalaitoksen vt. päällikkönä 1930–1936 ja luotsi-ja majakkaosaston päällikkönä vuodesta 1933. Hän toimi useaan otteeseen merenkulkuhallituksen vt. pääjohtajana. Tainio sai merenkulkuneuvoksen arvon 1936.

Sakari Tainio oli useiden meriliikenne-, luotsi-, majakka- ja merikartta-asioita käsitelleiden komiteoiden jäsenenä tai puheenjohtajana ja hän edusti Suomea merenkulkualan kansainvälisissä konferensseissa. Hänen mukaansa on nimetty Loviisan edustalle vuonna 1956 valmistunut Tainion majakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Merenkulkuneuvos Sakari Tainio kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 7.9.1959, s. 7. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 23.4.2018.
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg)
3. ↑  Kameravene.fi majakat : Tainion majakka
**Edward Wallenius** (1869 Orivesi – 1943 Aleppo, Syyria) oli Suomen kenkäteollisuuden uranuurtajia. Hän perusti Suomen ensimmäisen koneellisen kenkätehtaan Juupajoen Korkeakoskelle vuonna 1897.

Wallenius kävi kansa- ja yläkoulun Tampereella 1876–1881 ja meni 1885 nahkurin oppiin H. Koskisen nahkurinverstaaseen. Hän suoritti kisällintutkinnon oltuaan siellä neljä vuotta. Wallenius lähti tämän jälkeen harjoittelemaan ulkomaille saksalaisiin ja ruotsalaisiin nahkatehtaisiin. Palattuaan Suomeen hän perusti vuonna 1894 nahkatehtaan Juupajoen Korkeakoskelle. Korkeakoskella oli saatavissa vesivoimaa ja se sijaitsi myös Pohjanmaan radan vierellä.

Vuonna 1897 Wallenius perusti uudenaikaisen kenkätehtaan Korkeakoskelle nahkatehtaansa yhteyteen. Tehtaan koneet tulivat Saksasta ja sieltä tuli myös alan ammattilaisia ja työnjohtajia uudelle tehtaalle. Tehdasrakennuksen koko oli 760 neliömetriä ja tehtaassa oli 80 työkonetta, joista 24 oli erilaisia neulomakoneita. Tehdas pystyi valmistamaan päivässä jopa 500 kenkäparia ja työntekijöitä oli aluksi 35 miestä ja 25 naista. Wallenius perusti myös Helsinkiin, Tampereelle ja Kuopioon omat kenkäliikkeet, joissa myytiin tehtaan valmistamia kenkiä. 

Vuoden 1899 alusta tehtaasta muodostettiin osakeyhtiö nimeltä *Finska Sko- och Läderfabriks Aktiebolag – Suomen Kenkä- ja Nahkatehdas Osakeyhtiö*. Wallenius otti nahkatehtaassaan sähkön käyttöön 1895 ja uudessa kenkätehtaassa koneet toimivat sähkövoimalla. Korkeakosken tehdasta kutsuttiin myöhemmin "Suutareiden yliopistoksi", sillä suuri osa 1900-luvun alun kenkätehtailijoista ja alan mestareista oli jossakin vaiheessa työssä tehtaalla.

Wallenius pyrki hankkimaan uuden yhtiön osake-enemmistön haltuunsa, mutta hän joutui pääoman puutteen takia luopumaan Korkeakosken tehtaistaan 1900-luvun alkuvuosina. Suomen Kenkä- ja Nahkatehdas Osakeyhtiö jatkoi toimintaansa Walleniuksen lähdön jälkeen vuoteen 1926, jolloin tehtaat siirtyivät Emil Aaltosen haltuun. Korkeakosken kenkätehdas jatkoi toimintaansa Aaltos-yhtymän osana aina vuoteen 1983 saakka, jolloin kenkien valmistus päättyi siellä.

Luovuttuaan tehtaistaan Wallenius siirtyi Venäjälle, jossa hänellä oli aluksi nahka- ja kenkätehdas Vladivostokin lähellä ja myöhemmin nahkatehdas Novosibirskissä. Venäjän vallankumouksen jälkeen Wallenius siirtyi Kiinaan ja harjoitti siellä erilaista liiketoimintaa vuoteen 1932 saakka. Viimeisinä elinvuosinaan Wallenius harjoitti lakritsiuutteen valmistusta Syyriassa. Hän kuoli Aleppossa Syyriassa 1943 ja hänet on haudattu Aleppon kristitylle hautausmaalle.

Lähteet
-------

* Koskenjalan yhdistyksen sivut: Edward Wallenius - Kenkäteollisuuden unohdettu uranuurtaja

Kirjallisuutta
--------------

* Sinikka Lahtivirta : *Oriveden Siitaman Sammalistosta Syyrian Aleppoon : kertomus Edvard Walleniuksesta (1869-1943) sitkeästä yrittäjästä ja seikkailijasta sekä hänen lähipiiristään*. Sinikka Lahtivirta, Orivesi 2017 ISBN 978-952-93-9331-2

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Johan Fredrik Blomqvist** (27. syyskuuta 1864 Pernaja – 22. huhtikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen lehtori, voimistelunopettaja ja Suomen olympiakomitean sihteeri. 

Blomqvistin vanhemmat olivat merimies, työmies Jakob Fredrik Blomqvist ja Helena Fredrika Esaiantytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1883 Porvoon ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta voimistelunopettajaksi 1885.

Blomqvist oli voimistelunopettajana Porvoon ruotsalaisessa lyseossa 1885–1907 ja Joensuun lyseossa 1907–1911 ja sen jälkeen Helsingin suomalaisen lyseon voimistelun ja terveysopin kollegana ja lehtorina 1911–1931. Hän toimi myös sairasvoimistelijana ja hierojana 1885–1911 sekä oli palomestarina Porvoossa 1905–1907 ja Joensuussa 1907–1911. Raittiuspuhujana Blomqvist toimi vuodesta 1931 alkaen. 

Blomqvist oli Joensuun kaupunginvaltuuston jäsenenä 1909–1911 ja Suomen olympiakomitean sihteerinä 1912–1920. Hänestä tuli Suomen voimistelu ja urheiluliiton kunniajäsen 1924, Ylioppilaiden raittiusyhdistyksen kunniajäsen 1928 ja Raittiuden ystävien kunniajäsen 1933. Blomqvist teki vuonna 1911 valmistuneen Joensuun lyseon voimistelusalin (nykyinen Taidekeskus Ahjo) alustavat piirustukset arkkitehti Jac Ahrenbergin tehdessä lopulliset piirustukset.

Johan Fredrik Blomqvist oli naimisissa 1890–1910 Fanny Maria Janssonin kanssa ja avioeron jälkeen toisen kerran naimisissa vuodesta 1911 Aleksandra Liljeroosin kanssa.

Teoksia
-------

* *Pieni kouluhygienian opas* kirjassa *Joensuun klassillinen lyseo. Kertomus lukuvuodelta 1910-1911*. Joensuu 1911
* *Kertomus opintomatkasta Tukholmaan, Dresdeniin ja Berliiniin vuonna 1912*. Voimistelullisia matkakertomuksia 1. Suomen Aleksanterin yliopisto, Helsinki 1915

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934
3. ↑  Ampumaradasta taidegalleriaksi - Vuonna 1911 lyseon voimistelusaliksi rakennettu rakennus oli palaa maan tasalle vuonna 1981, Karjalainen 13.2.2018 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Suojeluskuntapoikatyön veteraani, Hakkapeliitta, 25.09.1934, nro 39, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Tolstoin suvun aatelisvaakuna vuonna 1798 ilmestyneessä kirjassa.
**Tolstoi** on vanha venäläinen kreivillinen aatelissuku, johon on kuulunut monia Venäjän historian merkkihenkilöitä. Tunnetuin heistä on 1800-luvun merkittävä kirjailija Lev (Leo) Tolstoi.

Perimätiedon mukaan suvun kantaisä olisi ollut vuonna 1353 Tšernigoviin jostain Saksan alueelta muuttanut Indris-niminen mies. Eräs hänen jälkeläisistään oli Andrei Haritonovitš Tolstoi, joka asui 1400-luvulla Moskovassa ja sai Moskovan suuriruhtinas Vasili Tjomnyilta lisänimen *Tolstoi* (suom. *paksu*). Suvusta aateloitiin ensimmäisenä Andrei Vasiljevitš Tolstoi, joka 1600-luvulla puolusti Tšernigovia hetmani Brjuhovetskilta. Hänen poikansa Pjotr Tolstoi oli Pietari Suuren luotettu, joka sai vuonna 1724 kreivin arvon. Arvo otettiin pois hänen pojiltaan Pjotrilta ja Ivanilta, mutta palautettiin heidän jälkeläisilleen vuonna 1760.

Tunnettuja sukuun kuuluneita
----------------------------

* Pjotr Andrejevitš Tolstoi (1645–1729), diplomaatti, valtiomies
* Pjotr Aleksandrovitš Tolstoi (1769–1844), kenraali, diplomaatti, edellisen pojanpojan poika
* Aleksandr Ivanovitš Osterman-Tolstoi (1770–1857), kenraali, kunnostui Ostrovnon taistelussa vuonna 1812
* Fjodor Tolstoi (1783–1873), kuvanveistäjä
* Aleksei Konstantinovitš Tolstoi (1817–1875), kirjailija
* Dmitri Tolstoi (1823–1889), valtiomies
* Lev Tolstoi (1828–1910), kirjailija
* Lev Lvovitš Tolstoi (1869–1945), kirjailija, edellisen poika
* Aleksei Nikolajevitš Tolstoi (1883–1945), tieteiskirjailija

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok* (1919), s. 299–301 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 18.5.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tolstoi (suku)** Wikimedia Commonsissa
**Chips Abp** oli välipaloja valmistanut ahvenanmaalainen yhtiö, jonka tuotemerkkeihin kuuluvat muun muassa Taffel-perunalastut sekä Oolannin-einestuotteet ja -perunapakasteet. Yhtiön hankki omistukseensa norjalainen Orkla ASA, joka muutti vuoden 2013 lopussa Chips Ab:n nimeksi Orkla Confectionery & Snacks Finland Ab. Samalla Panda sulautui Orkla Confectionery & Snacks Finlandiin. Orkla Confectionery & Snacks Finland Ab:n entinen nimi on Chips Ab. Maaliskuussa 2023 yhtiön viralliseksi nimeksi tuli Orkla Suomi Finland Oy Ab, lyhyesti Orkla Suomi.

Yrityksen toiminta alkoi vuonna 1969, kun se rakensi perunalastutehtaan. Tehdas sijaitsee Saltvikin Haralsbyssä ja yrityksen pääkonttori Maarianhaminassa. Chips-konsernin palveluksessa oli*milloin?* noin 800 henkeä ja sen vuotuinen liikevaihto oli noin 300 miljoonaa euroa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Orkla Confectionery & Snacks Finland Ab | Yritys- ja taloustiedot | Kauppalehti *Tärkeimmät talousuutiset | Kauppalehti*. Viitattu 27.2.2023.
2. ↑  Orkla Suomi on pitkän ja vaiheikkaan historian tulos – Orkla Finland *orkla.fi*. Viitattu 11.4.2023.
**Tarkk’ampujaliike** (ruots. *skarpskytterörelsen*) oli paikallisyhdistyksiin perustunut vapaaehtoinen maanpuolustusliike, joka toimi Ruotsissa vuosina 1860–1880.

Ensimmäiset tarkk’ampujayhdistykset perustettiin vuonna 1860 Tukholmaan ja Göteborgiin kansainvälisten esikuvien pohjalta. Liikkeen perustajien mielestä Ruotsin viralliset asevoimat olivat liian heikot ja maanpuolustushenki huono. Sotilaallisesti järjestäytyneet tarkk’ampujayhdistykset järjestivät jäsenilleen ampumis- ja marssiharjoituksia, joissa käytettiin univormuja. Ruotsin hallitus otti pian liikkeen suojelukseensa, osoitti paikallisille tarkk’ampujayhdistyksille erityiset piirit ja määräsi, että liikkeen oli valittava ylipäällikkönsä kolmen kuninkaan ehdottaman henkilön joukosta. Hieman myöhemmin Ruotsin valtio alkoi myöntää huomattavia apurahoja kiväärien hankkimiseen ja kouluttajien palkkaamiseen tarkk’ampujayhdistyksille. Vapaaehtoisliike nostatti pian suuren innostuksen koko maassa. Huippu saavutettiin vuonna 1867, jolloin Ruotsin 304:ssä tarkk’ampujayhdistyksessä oli kaikkiaan 40 841 jäsentä. Sen jälkeen innostus alkoi hiipua, joten vuonna 1880 tarkk’ampujaliike muutettiin siviililuontoisemmaksi ja tarkk’ampujayhdistykset muutettiin tavallisiksi ampumaseuroiksi. Tuolloin jäseniä oli jäljellä 11 691.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lennart Löfgren: skarpskytterörelsen (ruotsiksi) Nationalencyklopedin. Viitattu 11.11.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1908), s. 1475–1476 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 15.3.2014.
Japanilaisia pornolehtiä.
**Pornolehti** on lähinnä seksuaaliseen kiihottumiseen tarkoitettu, kuvia ja tarinoita sisältävä aikakauslehti. Vanhahtava, hieman harhaanjohtava nimitys on **miestenlehti**. Pornolehtien suosio oli Suomessa korkeimmillaan 1970-luvulla, jolloin lehtien levikit saattoivat olla kymmenkertaisia nykypäivään verrattuna. Tuolloin pornon saatavuus oli vähäistä ja sensuuri lehdissä huipussaan. Timo Korpin teoksessa *Lihaa säästämättä* (Johnny Kniga, 2002) todetaan, että *Kallen*, *Jallun* ja *Raton* kuukausittainen levikki oli parhaimmillaan yli 200 000 kappaletta. Pornolehtien suosio kuitenkin lähti selvään laskuun 1980-luvulla VHS-pornovideoiden maahantulon ja "kovan pornon" helpomman saatavuuden myötä, ja lehtien levikki on laskenut entisestään Internet-pornon myötä. Lehtien ostoikäraja Suomessa on 15 vuotta.

Historiallisesti pornolehdissä on esillä pääasiassa alastomista ihmisistä valokuvia (tai joskus piirrettyjä kuvia) ja kuvauksia, joskus tarinallisiakin seksuaalisista akteista, kuten suuseksistä, yhdynnästä, anaaliseksistä ja muista seksuaalisuuden harjoittamisen muodoista. Usein materiaalin on tarkoitus olla seksualisesti kiihottavaa. Jotkut lehdet ovat hyvin yleistasolla olevia sisältönsä puolesta, toiset taas keskittyvät tiettyihin kohderyhmiin, tiettyihin seksualisuuden harjoittamisen muotoihin, fetisismeihin tai jopa tiettyihin ruumiinosiin. Yleensä pornolehdet on suunnattu nimenomaan miehille, koska he ovat lehtien pääasiallinen ostajakunta.

Tunnetuimpia suomalaisia pornolehtien kustantajia on Timo Korppi, joka on ollut yli 35 vuotta alalla, 1970-luvun alusta asti. Korppi kirjoitti kokemuksistaan omaelämäkerrallisen historiikin Lihaa säästämättä (Johnny Kniga 2002), jossa Korppi käy lävitse sekä suomalaisen pornokulttuurin historiaa ja kohokohtia että omaa taivaltaan niin Hustlerin kuin *Erotiikan maailmankin* päätoimittajana.

Suomalaisia pornolehtiä
-----------------------

* *Erotiikan maailma*
* *Jallu*
* *Kalle*
* *Lollo*
* *Nyrkkiposti*
* *Ratto*

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen rikoslaki 17 luku 20 § Finlex.fi.  Arkistoitu 17.10.2015. Viitattu 31.5.2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Teemu Kahila: Netin aikuisviihde vienyt asiakkaat perinteisiltä miestenlehdiltä (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Satakunta. 9.7.2009.
* Janne Metso: Tarinat pelastivat pornolehdet[vanhentunut linkki] *Metro*. 25.11.2010.
* Mari Siltanen: Silikoni ei enää sytytä miestenlehdessä[vanhentunut linkki] Yle Tampere 29.7.2011.
* Lind, Merja: "Aina löytyy antaja panomies Pentille. Suomalaisuus seksilehdissä.", *Pohjan tähteet. Populaarikulttuurin kuva suomalaisuudesta*, s. 132–165. Toim. Salmi, Hannu & Kallioniemi, Kari. Helsinki: BTJ Kirjastopalvelu, 2000. ISBN 951-692-475-1.
**Viljo Olavi Mäenpää** (31. maaliskuuta 1908 Kajaani – 3. heinäkuuta 1988 Tenhola) oli suomalainen maanviljelijä, opettaja ja koulunjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Mäenpään vanhemmat olivat maanviljelysneuvos, koulunjohtaja Markku Mäenpää ja meijeri- ja karjanhoitokoulun opettaja Elin Augusta Ringdahl ja puoliso vuodesta 1942 sairaanhoitaja Helmi Sirkka Sarkia. Mäenpää tuli ylioppilaaksi Turun Lyseosta vuonna 1926 ja valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1930 agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi. Isänsä johtaman Salon maanviljelyskoulun opettajaksi alkaneesta Mäenpäästä tuli vuonna 1941 isän kuoltua koulun johtaja. Hän hoiti tehtävää aina vuoteen 1973, eläkkeelle jäämiseensä saakka. Mäenpää oli isänsä jälkeen myös tämän omistaman Perniön Pohjankartanon tilan haltija ja viljelijä, vuoteen 1974 asti. Hänellä oli useita luottamustoimia kuten Hankkijan hallintoneuvoston jäsenyys ja puheenjohtajuus ja hän julkaisi useita oppikirjoja ja historiikkeja. Mäenpää oli myös Perniön kunnanvaltuutettu. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1964. Sotilasarvoltaan Mäenpää oli reservin majuri.

Julkaisuja
----------

* *Salon seudun osuuskauppa r.l. 1915–1935*, 1935
* *Maatalouden liikeoppi: alempia maatalouskouluja varten*, 1948
* *Maatalouspolitiikka*, 1951
* *Salon seudun maanviljelyskoulu 1908–1958*, 1958
* *Salon sokeritehdas Oy 1918–1968*, 1968
* *Salon seudun osuuskauppa 1915–1975*, 1975
* *Salon sokeritehdas Oy 1968–1978*, 1978

Lähteet
-------

1. 1 2  Olavi Mäenpää *Biografiasampo*. Viitattu 3.5.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 545. Viitattu 3.5.2022.
3. ↑  Kuolleita. Maanviljelysneuvos Olavi Mäenpää. *Helsingin Sanomat*, 16.7.1988, s. 14.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
D-Generation X vuonna 2006.
**D-Generation X** (tai lyhyemmin **DX**) oli Raw:ssa, World Wrestling Entertainmentissa (WWE) toimiva "ryhmä", jonka perustaja jäsenet olivat Triple H ja Shawn Michaels. Muut jäsenet olivat Attitude eran aikaan Chyna, Rick Rude, Mike Tyson, Bad Ass Billy Gunn, Road Dogg Jesse James, X-Pac, Tori Stephanie McMahon ja myöhemmin joukkueen palatessa 2000-luvulla vuosina 2009-2011 joukkueen maskottina toiminut Hornswoggle. D-Generation X:n debyytti nähtiin vuonna 1997 jolloin ryhmään kuuluivat Triple H, Shawn Michaels, Chyna & Rick Rude, myös Mike Tyson kuului hetken aikaa alkuperäiseen DX ryhmään. Vuonna 1998 ryhmän kokoonpano muuttui kun Michaels kärsi pahoista selkävaivoista, jonka takia hän ei pystynyt moneen vuoteen painimaan. Ryhmästä poistui myös Rude joka lähti kokonaan WWE:stä. Tällöin ryhmään liittyivät X-Pac, Billy Gunn & Road Dogg. Myöhemmin myös Tori sekä Stephanie McMahon. Triple H & Michaels toivat DX:n takaisin myös 2000 luvulla jolloin ryhmään kuului myös maskotti Hornswoggle.

D-Generation X on otellut Tag Teamina sekä stablena monia muita vastaan. He ovat otelleet esimerkiksi tasoitusottelun Hell In A Cell -ottelussa Vince McMahonia, hänen poikaansa Shane McMahonia ja maailman isointa urheilijaa The Big Showta vastaan. D-Generation X voitti ottelun ja pisti Vince McMahonin pussaamaan The Big Show’n ahteria. Tämä saattaa olla DX:n vaikeimpia ja verisimpiä otteluita McMahonia vastaan sillä Big Show vaikeutti tilannetta paljon.

D-Generation X piinasi McMahonien perhettä muutenkin, kuten kaataen heidän päälleen "ulostetta" ja kun he "maalasivat" vihreällä DX-merkin World Wrestling Entertainmentin päärakennuksen ulkoseinään.

Uusi D-Generation X hajosi väliaikaisesti, kun Triple H loukkasi polvensa ottelussa Randy Ortonia ja Edgeä vastaan niin että se jouduttiin leikkaamaan. Sen jälkeen D-Generation X:n toinen jäsen Shawn Michaels muodosti joukkueen John Cenan kanssa, mutta yhteistyö päättyi Michaelsin Sweet Chin Musiciin WrestleManiaa edeltävässä RAW:ssa

Wrestlemanian jälkeisessä RAW:ssa Michaels ja Cena hävisivät mestaruuden Hardy Boyzeille kymmenen joukkueen Battle Royalissa.

D-Generation X palasi tositoimiin vuoden 2009 SummerSlamissä ja oli aktiivinen vuosiin 2010-2011. Tämän jälkeen DX on esiintynyt RAW:in epsisodissa 1000 sekä Wrestlemania 31 tapahtumassa kokoonpanolla: Triple H, Shawn Michaels, X-Pac, Billy Gunn & Road Dogg.

13. joulukuuta 2009 DX voitti Unified WWE Tag Team Championshipit WWE TLC: Tables, Ladders & Chairs ppv:ssä ja hävisi ne 8. helmikuuta 2010 The Mizille ja Big Showlle.

Vuonna 2019 DX valittiin WWE Hall of Fameen.

Aiheesta muualla
----------------

* DX-osio WWE.comissa
**Vihtori Aleksanteri Raevuori**, vuoteen 1901 **Hagelberg** (29. syyskuuta 1893 Forssa – 19. maaliskuuta 1966 Tuusula) oli suomalainen opettaja, pikakirjoittaja ja pikakirjoituksen edistäjä.

Henkilöhistoria
---------------

Vihtori Raevuoren vanhemmat olivat veturinkuljettaja Juho Aleksanteri Raevuori ja Erika Heliander ja puoliso vuodesta 1911 Hilja Laine Tammelin (k. 1956). Varatuomari, sukututkija Yrjö Raevuori oli hänen veljensä. Vihtori Raevuori tuli ylioppilaaksi Tampereen Reaalilyseosta 1901 ja valmistui ensin kansakoulunopettajaksi Sortavalan seminaarista ja sitten filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1911. Hän toimi Tuusulan kansanopistossa maatalousaineiden opettajana 1911–1921 ja johtajana 1915–1921, Tuusulan kasvitarha- ja kotitalouskoulun opettajana ja johtajana 1916–1920, Suoviljely-yhdistyksen ja asutushallituksen suotutkimuksen palveluksessa 1921–1922, *Maataloutta kuvin ja kartoin* -teoksen toimitussihteerinä 1922–1924, Maatalousseurojen keskusliiton konsulenttina ja *Maan* toimitussihteerinä 1925–1928 ja *Uuden Suomen* maatalousosaston toimittajana 1922–1934. Järvenpään yhteiskoulun johtaja ja opettaja Raevuori oli vuodesta 1928 vuoteen 1953, joskin hän opetti koulussa ja Järvenpään työväenopistossa pikakirjoitusta vielä kymmenen vuotta. Raevuori julkaisi useita pikakirjoituksen oppaita ja työskenteli valtiopäivien pikakirjoittajana vuodesta 1904 aina vuoteen 1952 asti.

Julkaisuja
----------

* *Kertomus Tuusulan kansanopiston kymmenvuotisesta toiminnasta*, 1917
* *Tuusulan kansanopisto 1907–1927*, 1927, Yrjö Länsiluoto, Vihtori Raevuori, Matti Salo, Valtteri Saarela
* *Harjoitustehtäviä pikakirjoituksen opiskelijoille*, 1934
* *Lyhyt kemian alkeiskurssi*, 1935
* *Katsaus Järvenpään yhteiskoulun toimintaan kymmenvuotiskautena 1928–38*, 1938
* *N.s. sovelletun opetuksen mahdollisuudet ja merkitys oppikouluissa*, 1941
* *Johannes Linnankoski pikakirjoittajana*, 1944
* *Pikakirjoituksen lukutekstiä aloittelijoille Kaarlo Kallioniemen oppikirjan lukuihin 1–10*, 1945
* *Pikakirjoitus – siivekäs kynä: pastori Eino Pirisen radioesitelmä ehtolyhennysluetteloineen sekä luettelo "Pikakirjoitusoppilaassa" esiintyvistä ehtolyhennyksistä*, 1945, Vihtori Raevuori, Eino Nevalainen
* *Kertausharjoituksia Kallioniemen "Pikakirjoituksen oppikirjan" lukuihin XI–XVII*, 1945
* *"Avain" pikakirjoitusharjoitusten korjaamiseen*, 1948
* *Järvenpään yhteiskoulun 25-vuotiskertomus: lukuvuodet 1928–53*, 1954
* *Kirjoitusharjoituksia pikakirjoituksen opiskelijoille*, 1956
* *Luonnos pikakirjoituksen oppikirjan alkupuoleksi*, 1956

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 675. (Viitattu 23.4.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 22.3.1966, s. 2.
3. ↑  80-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 29.9.1963, s. 12.