recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Abdul Hamid** (s. 1. tammikuuta 1944 Kamalpur) on toiminut Bangladeshin presidenttinä 14. maaliskuuta 2013 alkaen, kun hänen edeltäjänsä Zellur Rahman kuoli kesken toimikautensa. Presidentin toimikausi on viisi vuotta.

Hamid on koulutukseltaan lakimies Dhakan yliopistosta. Hänen syntymänsä aikaan Bangladesh oli osa Brittiläistä Intiaa ja vuodesta 1947 Pakistania. Hamid lähti politiikkaan kotimaakunnassaan Kishoregonj’ssa 1960-luvun alussa vastustaakseen silloista Pakistanin Mohammad Ajub Khanin sotilashallitusta ja joutui useita kertoja vankeuteen tämän takia. Hänen puolueensa on islamilainen awamiliitto, jonka varapuheenjohtajaksi hän nousi 1974. Pakistanin parlamentin jäsen hän oli vuodesta 1970 alkaen. Bangladeshin itsenäisyyssodan aikana 1971 hänellä oli tärkeä rooli Intian puolelle paenneiden pakolaisten johtajana. Maan itsenäisyyden aikana vuodesta 1971 hän on toiminut muun muassa koulutusjärjestelmän parantamisen puolesta. Awamiliitto oli oppositiossa vuosina 2001−2006, jonka jälkeen se on ollut monipuoluehallituksen osana. Hamid nousi parlamentin puhemieheksi 2009. Hän aloitti virkaa tekevänä presidenttinä 14. maaliskuuta 2013 ja valittiin maan presidentiksi viisivuotiskaudelle 22. maaliskuuta 2013.

Maaliskuussa 2018 hänet valittiin toiselle kaudelle.

Lähteet
-------

1. 1 2  National Web Portal of Bangladesh Government of Bangladesh. Viitattu 1.12.2013. (englanniksi)
2. ↑  Maatiedosto Bangladesh Suomen ulkoministeriö.  Arkistoitu 3.12.2013. Viitattu 1.12.2013. (suomeksi)
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Abdul Hamid** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Kauppaneuvos Holger Sweins (1987)
**Matts Holger Sweins** (12. tammikuuta 1928 Helsinki – 17. heinäkuuta 2016 Kauniainen) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen ja yli-insinöörin arvonimet.

Sweinsin vanhemmat olivat varatoimitusjohtaja, insinööri Birger Wilhelm Sweins ja Karin Nyman ja puoliso vuodesta 1951 Marja Anneli Ahtiainen.
Sweins tuli ylioppilaaksi Helsingin V yhteiskoulusta 1947 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1953. Hän oli Telakkayhdistyksen suunnitteluinsinööri 1953–1954, piirustuskonttorin päällikkö 1955–1957 ja teknillinen asiamies 1957–1960, Machineryn myynti-insinööri 1960–1964 ja Rautaruukki Oy:n suunnittelupäällikkö 1964–1970, Hämeenlinnan tehtaan johtaja 1970–1975, kaupallinen johtaja 1975–1987, johtokunnan jäsen 1976–1987 ja johtokunnan varapuheenjohtaja 1985–1987. Teknillisen korkeakoulun veistämötekniikan assistentti Sweins oli 1956–1957 ja Oy Etnarör Ab:n toimitusjohtaja 1975. Hänellä oli lisäksi useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Sweins oli reservin aliluutnantti (1955). Hän sai yli-insinöörin arvonimen 1971 ja kauppaneuvoksen arvonimen 1981.

Lähteet
-------

1. 1 2  Skippari, Mika: Kauppaneuvos Holger Sweins (1928–2016). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 7.8.2016. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 7.12.2022.
2. 1 2  Holger Sweins *Biografiasampo*. Viitattu 7.12.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 953. Viitattu 7.12.2022.
4. ↑  Arvonimet.  *Uusi Suomi*, 28.6.1981, nro 169, s. 17. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.12.2022.
**Hartikka Jaakonpoika Garp** (ruots. *Hartvig Jakobsson Garp*, k. 1486/1487) oli suomalainen asemies, joka toimi Vehmaan kihlakunnan kihlakunnantuomarina 1450-1459 ja pohjoisen Suomen laamannina 1459-1486. Garp isännöi Laitilassa sijainnutta Storgårdin eli Isokartanon tilaa, jota hänen mukaansa alettiin kutsumaan Hartikkalan kartanoksi. Garp tunnetaan myös Laitilan kirkon rakennuttajana. Garp hankki itselleen hautapaikan Turun tuomiokirkon Pyhän ruumiin kappelista ja kuoli ilmeisesti joulukuussa 1846 tai maaliskuussa 1487.

Garpin sukuun kuuluneen Hartikka Jaakonpoika Garpin isä oli Jakob Valdemarinpoika Garp ja veli kirkonmies Arvidus Jacobi Garp. Hänen puolisonsa oli Magnus Flemingin tytär Ingeborg Magnusdotter. Pariskunta oli lapseton.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ramsay, Jully: *Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden : Första häftet*, s. 141. Helsingfors: Söderström, 1909. Projekt Runberg.
2. ↑  Koskinen, Yrjö: "Suomenmaan keskiaikaisesta aatelistosta", *Historiallinen arkisto VIII*, s. 31, 43. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura, 1984. Teoksen verkkoversio (PDF).
**Kaarlo Rautio**, vuoteen 1914 **Gröndahl** (6. tammikuuta 1896 Uusikaupunki – 21. tammikuuta 1989 Vaasa) oli suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos.

Raution vanhemmat olivat merikapteeni Isak Gröndahl ja modisti Anna Michailow ja puoliso vuodesta 1924 Karin Judith Sario. Rautio tuli ylioppilaaksi 1913 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta jo 21-vuotiaana. Hän työskenteli valmistuttuaan useissa eri yhtiöissä, kunnes tuli 1931 Vaasan puuvillan toimitusjohtajaksi. Puuvillan kasvatusta ja käsittelyä hän oli opiskellut 1923 Yhdysvalloissa. Vaasan puuvilla -yhtiö kasvoi ja sen tuotteet ja tuotanto kehittyivät Raution johdossa, mutta 1960-luvun puolivälissä se fuusioitiin useiden muiden yhtiöiden kanssa Finlaysoniin. Fuusion jälkeen Rautio jatkoi vielä Vaasassa toimineen yksikön johtajana. Rautiolla oli Vaasan seudulla ja laajemmin Etelä-Pohjanmaalla useita luottamustoimia. Vuorineuvoksen arvonimi hänelle myönnettiin 1956 ensimmäisenä vaasalaisena.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Kaarlo Rautio Viitattu 24.8.2021.
2. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 693. Viitattu 24.8.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Eero Ensio Toivonen** (4. elokuuta 1903 Eura – 23. heinäkuuta 1983 Porvoo) oli suomalainen opettaja, maanviljelijä ja koulun- ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Toivosen vanhemmat olivat opettaja Kaarlo Vihtori Toivonen ja Elina Josefina Lukkala ja puoliso vuodesta 1934 agronomi Salli Rakel Vainio. Toivonen tuli ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1923 ja valmistui agronomiksi vuonna 1929. Hän oli valmistuttuaan Pienviljelijäin Keskusliiton karjatalouskonsulentti vuoteen 1934 asti ja siirtyi sitten Siipikarjanhoitajain Liiton sihteeriksi. Sen yhteydessä hän oli myös Siipikarjanhoitokoulun opettaja ja johtaja Hämeenlinnassa 1935–1939 ja *Siipikarja*-lehden päätoimittaja 1935–1942. Maanviljelijänä Pornaisissa Toivonen toimi 1945–1966. Hän oli Vientikunta Munan hallintoneuvostossa vuodesta 1947 ja toimi sen puheenjohtajana 1952–1974. Sota-aikana Hankkijan neuvontaosaston hoitajana työskennellyt Toivonen oli myöhemmin myös Hankkijan hallintoneuvoston jäsen. Hän toimi Helsingin yliopiston maatalouskauppaopin ylimääräisenä opettajana 1944–1947. Toivonen oli Pornaisten kunnanvaltuuston puheenjohtaja 1946–1956 sekä vuodesta 1961 ja hänellä oli myös muita luottamustehtäviä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1963.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita.  *Uusi Suomi*, 28.7.1983, nro 200, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 12.5.2022.
2. 1 2  Eero E. Toivonen *Biografiasampo*. Viitattu 12.5.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 893. Viitattu 12.5.2022.
4. ↑  Kuolleita.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 28.7.1983, nro 86, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 12.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Aarne Valerian Vansén** (4. lokakuuta 1899 Nakkila – 20. syyskuuta 1967) oli suomalainen everstiluutnantti ja sotilasasiamies.

Vansénin vanhemmat olivat pakkamestari Hugo August Vansén ja Hulda Aleksandra Kivini. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919, kävi Kadettikoulun 1921–1923, sotateknillisen koulun 1927–1929 ja sotakorkeakoulun 1935–1937 sekä opiskeli Ransakss École militaire et d’application du géniessä 1931–1933. Hän suoritti yleisesikuntaupseeritutkinnon 1940.

Vansén oli Kenttälennätinpataljoonassa nuorempana upseerina ja adjutanttina 1923–1927, taistelukoulun viesti- ja pioneeriopin opettajana 1929–1930, Radiopataljoonan aliupseerikoulun johtajana 1930–1931, Pioneeripataljoonassa komppanian päällikkönä 1933–1935 ja 1937 sekä pääesikunnassa sodan aikaisen päämajan linnoitusten suunnittelutoimiston toimistoupseerina 1938 ja toimistopäällikkönä 1939–1940. Hän oli sitten Pioneeripataljoona 3:n komentajana 1940–1941, AK:n pioneerikomentajan apulaisena 1941, vanhempana koulutusupseerina 1942–1943, pioneerikomentajana vuodesta 1944 ja merivoimien esikunnan rakennus- ja linnoitustoimiston päällikkönä 1945–1948. Vansén toimi pääesikunnan ulkomaaosaston sotilasasiamiestoimiston päällikkönä 1948–1951 ja oli Suomen sotilasasiamiehenä Ranskassa vuodesta 1951 alkaen. 

Aarne Vansén oli naimisissa vuodesta 1930 laulajatar Pia Olga Margaretha Murénin (1909–1997) kanssa.

Julkaisuja
----------

Nimellä *A. V. Vansén*:

* *Puolustuksen järjestely ja kenttävarustustöiden yleiset periaatteet venäläisten ohjesääntöjen valossa*. Tiede ja ase 6/1938

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. ↑  Aarne Vansénin ja hänen vaimonsa hautakivi Malmin hautausmaalla, Suomen Sukututkimusseura, Hautakirjoituksia ja hautakuvia[vanhentunut linkki]
3. ↑  Viite julkaisuun
**Lantmannapartiet** ('Maamiespuolue') oli ruotsalainen poliittinen puolue, joka syntyi vuoden 1865 eduskuntauudistuksen jälkeen ja käsitti etupäässä Ruotsin maataomistavan keskisäädyn. Puolueen tavoitteena oli maanomistajia painavien rasitusten lieventäminen (esimerkiksi ruotujakolaitoksen poistaminen ja maaverojen helpottaminen), mutta se oli samalla maltillinen kannattaessaan vapaakauppaa ja vaalioikeuden laajentamista.

Puolue hajaantui 1888 vanhaan maalaispuolueeseen ja uuteen maalaispuolueeseen, joka vaati suojatulleja ja oli vanhoillinen. Kun suojatullijärjestelmä oli saatettu voimaan, ryhmät yhtyivät uudelleen entisellä nimellään. Tämä Lantmannapartiet vastusti äänioikeuden laajennusta, ja siitä tuli toisen kamarin voimakkain vanhoillinen ryhmä.

Puolue lakkautettiin 1912 yhdistämällä se Nationella framstegspartietin kanssa. Yhdistyneen puolueen nimeksi tuli Lantmanna- och borgarepartiet.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maamiespuolue, Tietosanakirja osa 5, palsta 1451, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913
2. ↑  Lantmannapartiet, Tidens Lexikon, Tidens Förlag 1926 (ruotsiksi)
**Suomen Aseveljien Työjärjestö** (SAT) oli Suomessa kommunisminvastaista toimintaa harjoittanut asevelijärjestön salainen organisaatio. Se perustettiin vuoden 1940 Moskovan rauhan jälkeen. Se kytkeytyi toiseen organisaatioon, jatkosodan sytyt­tyä perustettuun Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys -järjestöön (VIA). 

Julkisen aseveliliikkeen, Suomen Aseveljien Liiton (SAL), rinnalla ne harjoittivat salaista kommunisminvas­taista toimintaa pyrkien vaikuttamaan kotirintaman mielialaan. Niiden piirissä toimi työväestön, työnantajien, virkavallan, politiikan ja puolustusvoimain vaikuttajia, muun muassa Keijo Alho, Osmo Kupiainen, Kauko Leiponen, Veikko Loppi, L. Arvi P. Poijärvi ja Jussi Saukkonen. Organisaatioista käytetään yhteisnimitystä SAT-VIA. SAT-VIA loi perustaa vaaran vuosien ja kylmän sodan ajan kommunisminvastaiselle toiminnalle. Se oli mainettaan porvarillisempi.

Toisen tulkinnan mukaan kyseessä ei ollut kaksi eri järjestöä, vaan Suomen Aselvejien Työjärjetönä (SAT) perustetun järjestön nimi muuttui jatkosodan alettua VIA:ksi.

Aseveljien liiton ja SAT-VIA:n taustalla toimi eräänlainen "aivotrusti", johon kuuluivat AKS:n Vilho Helanen, STK:n Yrjö Vesa, SAK:n Eero A. Wuori sekä SAL:n L. Arvi P. Poijärvi. Yhteydenpito Suomen hallitukseen sujui L. A. Puntilan välityksellä. Väestön keskuudessa mielialoja tarkkailleita SAT:n asiamiehiä sanottiin kansanomaisesti "satiaisiksi". Verkoston toiminta ei loppunut sodan päättymiseen.

Katso myös
----------

* SAT-VIA
* Vapaus – Isänmaa – Aseveljeys
* Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki
* Maan Turva

Lähteet
-------

* Vuopala, Karoliina: Propagandan näkymättömät kasvot: salainen ja vaikutusvaltainen SAT/VIA.  *Salaiset kansiot: uusia ja yllättäviä tapauksia talvi- ja jatkosodan vuosilta*, 2010, s. 175-179. Helsinki:  Valitut palat. ISBN 978-951-584-869-7.

### Viitteet

1. ↑  Jarkko Vesikansa, Aseveliyhteistyö käytäntönä ja optiona, Tyovaenperinne.fi, viitattu 29.10.2014
2. ↑  Vuopala 2010, 175
3. ↑  Keränen, Seppo: *Urho Kekkonen ja hänen vihamiehensä*, s. 115. Helsinki: Into, 2019. ISBN 978-952-351-149-1.

Kirjallisuutta
--------------

* Vuopala, Karoliina, SAT/VIA. Suomen Aseveljien Työjärjestö/Vapaus Isänmaa Aseveljeys -järjestön toiminta Suomessa 1940-1944. Poliittisen historian pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopisto 2000, 94, 108.
**Ragnar Karl Söderholm** (9. kesäkuuta 1907 Nauvo – 9. tammikuuta 1975) oli suomalainen virkamies, maanviljelijä ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Söderholmin vanhemmat olivat maanviljelijä, merikapteeni Karl David Söderholm ja Emilia Susanna Lundqvist ja puoliso vuodesta 1933 Eva Elisabet Lindstedt. Söderholm tuli ylioppilaaksi vuonna 1926 ja valmistui agronomiksi vuonna 1933. Hän oli toiminut opiskeluaikana karjanhoitokoulun palveluksessa, mutta meni valmistuttuaan Keskusosuuskunta Laborin viljaosaston päälliköksi. Vuonna 1939 hän siirtyi kansanhuoltoministeriön vilja- ja siemenosaston toimistopäälliköksi. Sotien jälkeen vuodesta 1945 Söderholm toimi maatalousjärjestöjen nimittämänä maatalousasiamiehenä Tukholmassa. Vuonna 1949 hänestä tuli Tuottajain Lihakeskuskunnan johtaja, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1964 asti, toimien sitten maanviljelijänä. Söderholmilla oli myös runsaasti luottamustehtäviä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1957.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ragnar Söderholm *Biografiasampo*. Viitattu 12.5.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 859. Viitattu 12.5.2022.
3. ↑  Maanviljelysneuvos Ragnar Söderholm kuollut.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 16.1.1975, nro 6, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 12.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Klaus Olavi Sormanto**, vuoteen 1936 **Stråhlman** (9. maaliskuuta 1919 Turku – 17. lokakuuta 2000 Espoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Sormannon vanhemmat olivat vankilanjohtaja Suomi Eugen Stråhlman ja kansakoulunopettaja Tyyni Sofia Jokinen ja puoliso vuodesta 1946 Eeva-Liisa Turunen. Sormanto tuli ylioppilaaksi Lappeenrannassa 1938 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1946. Hän oli valmistumisensa jälkeen koko työuransa Enso-Gutzeitin palveluksessa, lukuun ottamatta noin vuoden mittaista työtä Sotevan palveluksessa 1948–1949. Enso-Gutzeitin Kotkan tehtaiden työntutkimuspäällikkönä aloittanut Sormanto siirtyi Imatralle Kaukopään tehtaiden suunnitteluinsinööriksi vuonna 1949.

Vuonna 1952 Sormannosta tuli Kaukopään tehtaiden osastoinsinööri, 1959 teknillinen johtaja ja 1962 Imatran Kaukopään ja Tainionkosken tehtaiden paikallisjohtaja. Enso-Gutzeitin johtokunnan jäseneksi 1964 tultuaan Sormanto siirtyi Helsinkiin, johtokunnan varapuheenjohtaja ja yhtiön varatoimitusjohtaja hänestä tuli 1972. Sormanto oli myös useiden Enso-Gutzeitin tytäryhtiöiden ja sitä lähellä olevien yritysten johtokuntien jäsen tai puheenjohtaja ja hänellä oli alansa asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Eläkkeelle Sormanto jäi 1984, teollisuusneuvoksen arvonimen hän oli saanut 1977. Sotilasarvoltaan hän oli reservin yliluutnantti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Klaus Sormanto *Biografiasampo*. Viitattu 8.11.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Enson vuorineuvosten läheisin luottomies. Teollisuusneuvos Klaus Sormanto (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  26.10.2000. Viitattu 8.11.2021.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 928. Viitattu 8.11.2021.
*Tämä artikkeli käsittelee Suomessa vuosina 1919–2009 ilmestynyttä sanomalehteä. Ruotsin Gävlessä ilmestyvästä sanomalehdestä katso Arbetarbladet (Ruotsi).*
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Arbetarbladet** (vuosina 1949–1958 **Arbetarbladet – Svenska Demokraten**, 1958–1971 **Svenska Demokraten**) oli Helsingissä vuosina 1919–2009 ilmestynyt ruotsinkielinen sosiaalidemokraattinen sanomalehti. Vuoden 2010 alusta lähtien se ilmestyy nettilehtenä osana sosiaalidemokraattista äänenkannattajaa, aikakauslehti Demokraattia.

Historia
--------

Lehti perustettiin sisällissodan aikana lakanneen Finlands Svenska Arbetarförbundin äänenkannattajan *Arbetetin* tilalle. Sen kustantajana toimi aluksi *Suomen Sosialidemokraattia* julkaissut Oy Kansanvalta, kunnes vuonna 1933 perustettiin oma yhtiö Arbetarförlaget Ab. Taloudellisesti kannattamattomalla *Arbetarbladetilla* on ollut suuri merkitys ruotsinkielisen työväestön keskusteluvälineenä. 1920- ja 1930-luvuilla se oli myös huomattava kulttuurilehti.

*Arbetarbladet* ilmestyi yleensä kahdesta kolmeen kertaan viikossa. Vuonna 1949 se oli kuusipäiväinen ja vuonna 1986 siitä tuli viikkolehti. Lehden levikki oli suurimmillaan 5 100 kappaletta vuonna 1945. Vuonna 1980 se oli 4 100 ja vuonna 2004 enää 2 100 kappaletta.

Päätoimittajat
--------------

* Leo Hildén (1919–1920)
* K. H. Wiik (1920–1921)
* Hannes Stolt (1921)
* Julius Sundberg (1921–1925)
* Axel Åhlström (1925–1934)
* K.-A. Fagerholm (1934–1937)
* Osvald Fager (1937–1940)
* Atos Wirtanen (1940–1941)
* Gunnar Henriksson (1941–1970)
* Kaj Laxén (1970–1973)
* Yrsa Stenius (1973–1978)
* Alf-Erik Helsing (1978–2005)
* Jan-Erik Wiik (2005–2010)
* Siv Åstrand (2010–2017)
* Johan Kvarnström (2017–2019)
* Lukas Lundin (2019–2020)
* Topi Lappalainen (2020–)

Lähteet
-------

* *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 32. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-239-1.

### Viitteet

1. 1 2 3  Suomen lehdistön historia 5, s. 32
2. 1 2 3  Uppslagsverket Finland: TWiki: Arbetarbladet *uppslagsverket.fi*.  Arkistoitu 21.7.2012. Viitattu 2.6.2011. (ruotsiksi)
3. ↑  Suomen lehdistön historia 5, s. 33
4. ↑  Pettersson, Tobias: Arbetarbladets nya chefredaktör vill inkludera unga korttidsjobbare  6.3.2017. Hufvudstadsbladet. Viitattu 4.5.2023. (ruotsiksi)

Kirjallisuutta
--------------

Fagerholm, K-A.: Puhemiehen ääni. S. 36-52. Tammi, 1977. ISBN 951-30-3980-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Demokraatti: *Arbetarbladet*
* Kansalliskirjasto, Lehdet, Sanomalehdet: *Arbetarbladet, digitoidut vuosikerrat 1919–1948*
**Reino Arvid Helanto**, vuoteen 1926 **Helander** (15. kesäkuuta 1906 Viipuri – 11. syyskuuta 1984) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Helannon vanhemmat olivat ratamestari Arvid Helander ja Hanna Heinonen ja puolisot vuodesta 1931 Kaisa Karhi ja vuodesta 1967 Aulikki Maunu. Vuorineuvos Ilmari Helanto oli hänen veljensä. Reino Helanto valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta vuonna 1929. Valmistuttuaan hän toimi rakennusalalla työpäällikkö-, suunnittelu- ja muissa tehtävissä. Hän osallistui sekä talvisotaan että jatkosotaan. Sotien jälkeen vuodesta 1945 Helanto oli veljensä kanssa perustamansa Teräsbetoni-yhtiön toimitusjohtaja.

Teräsbetoni keskittyi teollisuusrakennusten ja -laitosten sekä siltojen, satamien ja julkisten rakennusten rakentamiseen, mutta rakensi myös asuntoja. Yritys oli aikanaan maan suurimpia rakennusalan liikkeitä ja kehitti myös rakentamisen ja rakennusmateriaalien käytön ja kuljetuksen menetelmiä. Sen sisaryhtiöitä olivat Betonikone ja Rakennusväline. SRV Viitoset osti Teräsbetonin 1990-luvun alussa. Helanto sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1966. Hän oli sotilasarvoltaan insinööriluutnantti (1941), kunniarajajääkärin arvon Helanto sai vuonna 1969.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Reino Helanto *Biografiasampo*. Viitattu 4.1.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 208. Viitattu 4.2.2022.
**Otto Lumme**, sukunimi vuoteen 1895 *Mukula* (2. maaliskuuta 1873 Iitti – 9. huhtikuuta 1957) oli suomalainen liikemies.

Otto Lumpeen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Mukala ja Maria Knaappila. Hän kävi kauppaopiston 1892. Lumme oli Suomen teollisuuskaupan konttoristina ja konttoripäällikkönä 1897–1906 ja hän perusti toiminimen *Otto Lumme & Kumppani* vuonna 1908 ja johti sitä kuolemaansa saakka. Suomen sisällissodan jälkeen hän oli Sotavankilaitoksen talouspäällikkönä 1918. Lumme oli Suomen liikkeenharjoittajien keskinäisen vakuutusyhdistyksen hallintoneuvoston puheenjohtaja 1927–1928 ja yhdistyksen johtokunnan jäsen vuodesta 1928 alkaen. Hän oli Suomen liikemiesten yhdistyksen johtokunnan jäsenenä 1899–1907 ja 1908–1922. Hän kuului Suomen tukkukauppiaiden liiton perustajiin ja oli liiton johtokunnan jäsenenä 1920–1923. Lumme oli myös mukana perustamassa Suomen agenttiyhdistystä ja oli yhdistyksen puheenjohtajana 1928–1932. Hän oli Finnish-American Foundationin hallituksen jäsen vuodesta 1927 ja Suomen ilmailuklubin johtokunnan jäsen vuodesta 1929. Lumme oli Suomen liikeapulaisten liiton kunniajäsen.

Teoksia
-------

* *Kaupan kuninkaita : kuvaus Yhdysvaltain kaupan ja teollisuuden suurmiehistä : teräskuningas Schwabista, autokuningas Fordista, öljykuningas Rockefelleristä*. WSOY 1931

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on 1954
2. 1 2  Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961

Aiheesta muualla
----------------

* Rauhaton Afganistan. Herkeämätöntä taistelua vallasta. Viikkoliitteelle kirj. Otto Lumme, Helsingin Sanomat Viikkoliite 24.11.1929, nro 47, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Otto Lumme : Raharuhtinaat Rothschild, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 06.03.1932, nro 10, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
*Tämä artikkeli käsittelee sukua. Hohenlohe on myös piirikunta Baden-Württembergissä Saksassa.*
Suvun vaakuna.
**Hohenlohe** on saksalainen ruhtinassuku, joka sai nimensä Frankenissa sijainneen Hohenlohenin ruhtinaskunnan mukaan. Sukuun kuuluu monia eri haaroja.

Vanhimmat maininnat suvusta ovat 1100-luvulta, jolloin sen kerrotaan hallinneen Hohenlohenin linnaa Uffenheimin lähellä. Sieltä suku laajensi pian valtapiiriään muualle Frankenin alueelle. Hohenlohenin kreivin arvoa käytti ensimmäisenä Henrik I Hohenlohe (k. 1183). Hänen pojanpojistaan Gottfriedista ja Conradista periytyvät suvun haarat Hohenlohe-Hohenlohe ja Hohenlohe-Brauneck, joista jälkimmäinen kuitenkin sammui vuonna 1390. Gottfriedin suku on sittemmin haarautunut useasti. Vuonna 1551 se jakautui Hohenlohe-Neuensteinin ja Hohenlohe-Waldenburgin sukuhaaroihin. Neuensteinin haara kääntyi uskonpuhdistuksen aikana protestanttiseen uskoon ja sai 1764 valtakunnanruhtinaan arvon. Se jakautui myöhemmin edelleen Hohenlohe-Langenburgin ja Hohenlohe-Öhringenin haaroihin, joista Öhringen sammui 1805 ja Langenburg on edelleen jakautunut kolmeen haaran, jotka ovat Langenburg, Hohenlohe-Ingelfingen ja Hohenlohe-Kichberg (sammunut 1864). Katolisena pysynyt Waldenburgin haara sai 1744 ruhtinaan arvon, ja siihen kuuluvat haarat Hohenlohe-Bartenstein ja Hohenlohe-Shillingsfürst. Schillingsfürstin sukuhaaraan kuulunut Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst sai 1840 Ratiborin ja Korveyn ruhtinaan ja hänen veljensä Victor vastaavan herttuan arvon.

Hohenlohen ruhtinaskunta mennetti itsenäisyytensä vuonna 1806 ja se jaettiin Baijerin ja Württembergin kesken.

Tunnettuja jäseniä
------------------

* Friedrich Ludwig zu Hohenlohe-Ingelfingen (1746–1818), preussilainen kenraali
* Ludwig Aloysius von Hohenlohe-Waldenburg-Bartenstein (1765–1829), Ranskan marsalkka
* Adolf zu Hohenlohe-Ingelfingen (1797–1873), Preussin pääministeri, Friedrich Ludwig von Hohenlohen poika
* Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1819–1901), Saksan keisarikunnan pääministeri
* Kraft zu Hohenlohe-Ingelfingen (1827–1892), saksalainen kenraali ja sotakirjailija, Adolf zu Hohenlohen poika
* Herrman von Hohenlohe-Langenburg (1832–1913), saksalainen sotilas, Elsass-Lothringenin käskynhaltija
* Konrad zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1863–1918), Itävallan ministeripresidentti (pääministeri)
* Gottfried zu Hohenlohe-Schillingsfürst (1867–1932), itävaltalainen diplomaatti, edellisen veli
* Stephanie von Hohenlohe (1891–1972), natsi-Saksalle työskennellyt itävaltalainen vakooja
* Hubertus von Hohenlohe (s. 1959), meksikolainen alppihiihtäjä

Lähteet
-------

1. ↑  Hohenlohe Family (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 21.2.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1909), s. 947–948 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 21.2.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hohenlohe** Wikimedia Commonsissa
**Eino Ilmari Virkki** (17. syyskuuta 1898 Turku – 12. lokakuuta 1972 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen rykmentin komentaja.

Virkki kävi tykistöupseerikoulun 1918 ja sotakorkeakoulun 1925–1927. Hän palvei KTR 3:ssa 1919–1920 ja aseseppäkoulussa 1920–1921. Erillisen rannikkotykistöpatterin päällikkönä hän oli vuonna 1921. Rannikkotykistön kapitulanttikoulua, myöhemmin meripuolustuksen kapitulanttikoulua, hän johti 1922–1930. Kadettikoulussa sotahistorian ja sotalaitosopin opettajana hän työskenteli 1930–1932. Yleisesikunnassa hän oli toimistoupseerina 1932–1934. Suojeluskuntien yliesikunnan koulutusosaston päällikkönä hän toimi 1934–1938. Satakunnan suojeluskuntapiirin piiripäällikkönä hän oli 1938–1939.

Talvisodassa Virkki komensi helmikuusta 1940 lähtien JR 34:ää. Jatkosodan alettua hän komensi JR 15:tä syyskuuhun 1942 asti. Tämän jälkeen sodan aikana hän toimi vielä Kotijoukkojen esikunnassa koulutustarkastajana, päämajan koulutusosaston päällikkönä sekä päällystökoulun johtajana. Jatkosodan jälkeen hän toimi Porin sotilaspiirin päällikkönä 1944–1945. Hän palasi pääesikunnan ulkomaanosaston päälliköksi 1947–1949. Uransa viimeiset vuodet 1949–1953 hän opetti Sotakorkeakoulussa ja erosi sitten aktiivipalveluksesta.

Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1920, kapteeni 1924, majuri 1927, everstiluutnantti 1934, eversti 1940.

Teoksia
-------

* *Aseoppi : oppikirja aliupseereille ja suojeluskuntalaisille. 1*. Suomen sotilas, Helsinki 1925
* *Aseoppi : oppikirja aliupseereille ja suojeluskuntalaisille. 2*, Suomen sotilas, Helsinki 1927
* *Rannikkotykistön käsikirja*, Otava 1929
* *Tutkielma sotalaitoksestamme vuosien 1788-1790 sodan aikana ja selostus Laitaatsillan taistelusta*. Tekijä, Helsinki 1932
* *Sotalaitosoppi. 1 osa*. Otava 1933
* *Sotalaitosoppi. 2 osa*. Otava 1936

Toimitustöitä
-------------

* *Suojeluskuntalaisen alkeisopas : asetusten, ohjesääntöjen y.m. mukaan sommiteltu tietopuolinen opas sk. alokkaille ja kiväärijalkaväkeen kuuluville suojeluskuntalaisille* ; toim. Eino Virkki. 2. uusittu, täyd. ja korj. painos Suojeluskuntain yliesikunta, Helsinki 1938

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 29.10.1972, s. 2 (Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille)
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1954, s. 979. Runeberg.org.
**Kentin kuningaskunta** oli juuttien 400-luvulla perustama kuningaskunta Kaakkois-Englannissa.

Perimätiedon mukaan kentiläiset pyysivät 400-luvulla mantereelta avukseen sotaisia juutteja pohjoisen piktejä vastaan. Juutit saapuivat kahden veljeksen, Hengistin ja Horsan johdolla noin vuonna 450. Hengist löi viholliset ja karkotti Kentistä myös britit. Hän perusti paikalle oman valtakuntansa noin vuonna 455 ja asutti sen mantereelta muuttaneilla germaaneilla, kuten juuteilla, angleilla ja sakseilla.

Hengistin jälkeen valtaan nousi Oeric Oisc, josta alkoi Oiscingatin dynastia. Ethelbert Kentiläinen nousi kuninkaaksi noin vuonna 560, ja hänestä tuli koko Humberjoen eteläpuolisen Englannin ylikuningas. Paavi Gregorius I lähetti vuonna 597 munkki Augustinus Canterburylaisen Ethelbertin hoviin palauttaakseen kristinuskon saarelle, ja Ethelbertin kääntyminen kristinuskoon oli käännekohta koko Ison-Britannian historiassa. Canterburyyn perustettiin tuomiokirkko, josta tuli kristinuskon levitystyön keskus.

Ethelbertiä seurasi vuonna 616 kuninkaana Eadbald, joka luopui väliaikaisesti kristinuskosta. Vuonna 640 kuninkaaksi tuli Earconbert ja vuonna 664 Egbert I, joka hallitsi myös Surreyn kuningaskuntaa. Vuonna 673 valtaan noussut Hlothere joutui hallitsemaan yhdessä Essexin kuninkaan kanssa pitääkseen vahvistuvat mercialaiset loitolla. Häntä seurasivat kuninkaina Eadric ja Oswine.

Kuningas Wihtred nousi valtaan 690 ja irrotti Kentin naapuriensa vaikutuspiiristä. Hän laati maalleen sen ensimmäisen lakikokoelman. Wihtredin jälkeen vuonna 725 valtaan nousivat Ethelbert II ja Eadbert I, joiden jälkeen yhteiskuninkaina hallitsivat Alric ja Eardwulf. Vuoden 765 tienoilla valtaan noussut Egbert II hallitsi jälleen yksin. Otfordin taistelussa 776 mercialaiset löivät kentiläiset ja alistivat maan kuninkaansa Offan valtaan. Vuonna 796 Eadberht III Præn kaappasi valtaistuimen itselleen, mutta Mercian kuningas Coenwulf kukisti hänet kahdessa vuodessa ja nosti Kentin alikuninkaaksi veljensä Cuthredin. Kentin viimeinen alikuningas oli Baldred, jonka Wessexin kuningas karkotti vuonna 825.

Kentin kuninkaat
----------------

* Hengist ja Horsa
* Oeric Oisc
* Octa
* Eormenric
* Ethelbert Kentiläinen
* Eadbald
* Eorcenberht
* Ecgberht
* Hlothhere
* Eadric
* Mul
* Swæfred
* Swæfbert
* Oswine
* Wihtred
* Alric
* Eadbert I
* Ethelbert II
* Eardwulf
* Eadberht II
* Sigered
* Eanmund
* Heaberth
* Egbert II
* Ealhmund
* Offa
* Eadberht III Præn
* Cuthred
* Coenwulf
* Ceolwulf I
* Baldred

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kari, Risto: *Historian ABC – Kaikkien aikojen valtiot. Osa 3.*, s. 68–69. Kustannusosakeyhtiö Tammi, 2001. ISBN 951-31-1095-8.
**Oskar Wilhelm Riskala**, vuoteen 1956 **Friskberg** (3. heinäkuuta 1918 Helsinki – 8. toukokuuta 2004 Espoo) oli suomalainen mainosalan yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Riskalan vanhemmat olivat keskuskomisario Otto Wilhelm Friskberg ja Hilja Emilia Ahlqvist ja puoliso vuodesta 1938 Raili Jenny Sarka. Riskala kävi kuusi luokkaa Helsingin Suomalaista normaalilyseota 1929–1935 ja tuli ylioppilaaksi Helsingin V yhteiskoulusta 1946. Hän harjoitti opintoja Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa ja teki opintomatkoja lukuisiin eri maihin. Riskala oli Rautatiekirjakauppa-yhtiön sivukonttorin hoitaja Karjaalla 1937–1939 ja Kemissä 1940–1945, Singer Sewing Machine Companyn piiritarkastaja 1939–1940, Kansankirja Oy:n myynti- ja konttoripäällikkö 1945–1946, Pellervo-Seuran myynti- ja tuotantopäällikkö 1946–1950 ja kustannustyövaliokunnan jäsen ja kaupallinen johtaja 1950–1952 sekä Mainosyhtymä Oy:n kaupallinen johtaja 1950–1952 ja toimitusjohtaja ja johtokunnan jäsen 1952–1983. Hän oli myös *Nuoren Voiman* levikkipäällikkö 1945–1946 ja *Pellervon* levikkipäällikkö 1946–1948. Riskalalla oli lisäksi useita kotimaisia ja kansainvälisiä luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin alikersantti (1942). Kauppaneuvoksen arvonimen Riskala sai 1973.

Lähteet
-------

1. 1 2  Oskar Wilhelm Riskala *Biografiasampo*. Viitattu 7.11.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 809. Viitattu 7.11.2022.
3. ↑  Merkkipäivän mietteitä. Mainonta on vapautta – valinnan vapautta.  *Uusi Suomi*, 3.7.1978, nro 174, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.11.2022.
Jouko Kunnas 1940-luvulla.
**Jouko Osmo Tapio Kunnas** (4. elokuuta 1907 Helsinki – 25. toukokuuta 1970 Helsinki) oli urkuri, pianisti, musiikkipedagogi ja kriitikko.

Jouko Kunnaksen vanhemmat olivat toimitusjohtaja, opettaja Eemeli (Johan Emil) Kunnas ja opettaja, runoilija Linda (Anna Adolfina Esolinda) Kunnas, omaa sukua Claesson. Musiikki oli mukana perheen elämässä. Eemeli Kunnas toimitti muun muassa *Työväen laulukirjaa* ja Linda Kunnaksen käsialaa on esimerkiksi *Rauhan kellot* (Kuule kellot, rauhan kellot soivat).

Kunnas tuli ylioppilaaksi 1927 ja suoritti Helsingin konservatoriossa 1934 diplomitutkinnon urkujen ja pianonsoitossa. Hän teki lisäksi useita opintomatkoja ulkomaille. Kunnas työskenteli Helsingissä ensin vt. urkurina Suurkirkossa ja Vanhassa kirkossa 1939–1941 ja sitten urkurina Saksalaisessa kirkossa 1942–1946 ja Kallion kirkossa vuodesta 1946. Hän toimi lisäksi helsinkiläisten yhteiskoulujen musiikin- ja laulunopettajana sekä *Suomen Sosialidemokraatin*, *Musiikki*-lehden, *Uuden Suomen* ja *Kotimaan* musiikkiarvostelijana. Kunnas oli myös esiintyvä taiteilija ja konserttisäestäjä. Hän sai director musices -arvonimen vuonna 1949.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 414. (Viitattu 16.3.2019.)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 27.5.1970, s. 11.
3. ↑  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 3*, s. 568. Helsinki 1978. ISBN 951-1-04553-9
*Tämä artikkeli käsittelee korttipeliä. Puhekielessä Mustalla maijalla tarkoitetaan suomalaista poliisiautoa.*

**Musta Maija** -pelissä tavallisia pelikortteja jaetaan viisi kullekin pelaajalle yksi kerrallaan. Musta Maija on patarouva.

Kun kortit on jaettu, jakajan vasemmalla puolella oleva aloittaa pelin lyömällä seuraavalle yhdestä viiteen samaa maata olevia kortteja tämän eteen pelipöydällä. Tämän jälkeen jakaja nostaa seuraavan kortin pakasta valitakseen valtin. Jos kortti on pata, se laitetaan keskelle pakkaa, ja valitaan uusi kortti joka asetetaan pöydälle arvopuoli ylöspäin poikittain pakan alimmaiseksi kortiksi. (Aloittajan kannattaa lyödä pataa sillä pata ei voi olla valtti).

Tämän jälkeen peli etenee niin, että se jolle kortit eteen lyötiin, joko nostaa ne (varsinkin jos ne olivat valtteja), tai yrittää kaataa ne isomman pistemäärän omaavalla samaa maata olevalla kortilla tai (isommalla) valttikortilla.

Jos pelaaja pystyy kaatamaan kaikki hänelle eteen lyödyt kortit, hän pääsee nostamaan pakasta kortteihinsa täydennystä niin, että hänellä on kortteja kädessään taas viisi. Sen jälkeen peli jatkuu niin, että hän lyö valitsemiaan kortteja taas seuraavalle. Jos hän ei pystynyt kaatamaan kaikkia, hän joutuu nostamaan kortit, ja seuraava pelaaja pääsee aloittamaan *puhtaalta pöydältä*.

Jos pelaajalla on vaikka pelkästään valteja niin hän voi ottaa pakasta kortin ja antaa sen. Eteen lyötyjen korttien on oltava samaa maata, muuten seuraava pelaaja voi valita eteen lyödyistä korteista haluamansa kortit ja vastata vain niihin.

Musta Maija on erikoiskortti. Sillä ei pysty kaatamaan muita kortteja, eikä sitä pysty kaatamaan.

Pakan loputtua pelaajille saa lyödä vaan niin monta korttia kuin heillä on kädessään. 

Se, jolle pelin päättyessä jää Musta Maija, on hävinnyt.

Erikoissääntöjä
---------------

  

Voidaan sopia että kortteja seuraavalle pelaajalle eteen lyönyt voi lyödä lisää kortteja täydennettyään kädessään olevaa korttipakkaa mikäli seuraava pelaaja ei ole estänyt sitä lyömällä kämmentä saamiensa korttien päälle.

Aiheesta muualla
----------------

* Musta Maija -pelin verkkoversio (Ei toimi Chromessa, Edgessä)
**Akseli Lankinen** (s. 31. elokuuta 1997) on suomalainen maajoukkuetason lentopalloilija. Uransa alussa Perttulan Tähteä edustanut Lankinen pelasi kaudella 2017–2018 kuopiolaisen LEKA Volleyn riveissä lentopallon Mestaruusliigassa. Hän kävi Kuortaneen urheilulukiota. Uransa ensimmäiset miesten maaottelut Lankinen pelasi 17-vuotiaana kesällä 2015 Bakussa, jossa järjestettiin Euroopan kisat. Suomi pelasi Euroopan kisoissa niin sanotulla kakkosmiehistöllä, sillä samanaikaisesti Euroopan kisojen aikaan pelattiin lentopallon maailmanliigaa.

Lankinen valittiin syksyllä 2015 miesten A-maajoukkueen EM-kisaryhmään yhtenä viidestä passarista, mutta hän ei tullut valituksi kisoihin. Maajoukkueen päävalmentaja Tuomas Sammelvuo totesi tiedotustilaisuudessa, että Lankisella on kova potentiaali tulevaisuutta ajatellen. Huhtikuussa 2016 julkaistussa nuorennusleikkauksen kokeneessa maajoukkueryhmässä niin ikään Lankinen on mukana yhtenä neljästä passarista.

Lankinen on opiskellut viimeiset vuodet Kuortaneen urheilulukiossa. Kuortaneella hän on pelannut ja harjoitellut Suomen lentopalloliiton alaisen valmennuskeskuksen ikäluokkansa maajoukkueikäryhmässä ensiksi 2-sarjassa ja sittemmin 1-sarjassa. Huhtikuussa 2016 hän allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen LEKA Volleyn kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Akseli Lankinen - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*.  Arkistoitu 14.3.2016. Viitattu 5.4.2016.
2. 1 2  Lankinen ja Kaislasalo LEKA Volleyn riveihin *Mestaruusliiga*. Viitattu 29.4.2016.
3. ↑  Bakun Euroopan kisojen lentopallojoukkue selvillä - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*.  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 5.4.2016.
4. 1 2  Olli Kunnari palaa maajoukkueeseen - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*.  Arkistoitu 10.9.2015. Viitattu 6.4.2016.
5. ↑  Lentopallomaajoukkue uudistuu kesäksi - katse tulevaisuuteen - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*. Viitattu 5.4.2016. [vanhentunut linkki]
**Emil Pakkala** (26. joulukuuta 1867 Tornio – 16. tammikuuta 1952 Rauma) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Pakkalan vanhemmat olivat tilanomistaja Johan Erik Pakkala ja Maria Katariina Lemke ja puoliso 1901–1936 Severiina Saarela. Pakkala oli sekä kultasepän opissa että nahkurimestari A. J. Westendin oppipoika Oulussa 1887–1890 ja mestarin kisällinä 1890. Hän kävi käsityöläiskoulun ja suoritti yksityisiä kauppa- ja kirjanpitokursseja sekä harjoitti opintoja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Pakkala teki myös opintomatkoja useisiin eri maihin 1890-luvulla. Hänellä oli oma liike Helsingissä, mutta hän työskenteli myös eri nahkaliikkeiden palveluksessa ja oli Munkkisaaren nahkatehtaan työnjohtaja 1898–1901. Oma nahkatehdas Helsingissä Pakkalalla oli 1901–1913. Hän oli Nahkatehdas Oy Pakkala & Nikanderin perustajaosakas ja johtaja 1912–1915 ja Rauman Nahkatehdas Oy:n enemmistöosakas ja toimitusjohtaja vuodesta 1915. Pakkala oli mukana perustamassa Suomen Nahkatehtaitten Keskus Oy:tä ja kuului yhtiön johtokuntaan. Hän oli myös Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n hallintoneuvoston jäsenenä ja oli Tampereen kauppakamarin Rauman osaston puheenjohtajana. Tiilitehtaan Helsingin maalaiskunnan Tikkurilassa Pakkala omisti 1907–1910 ja maatilan Vihdissä 1917–1936. Pakkala oli Kansallisen Kokoomuksen perustajajäsen 1918. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1936.

Lähteet
-------

1. 1 2  Emil Pakkala *Biografiasampo*. Viitattu 23.7.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1934, s. 493. Viitattu 23.7.2022.
3. ↑  70-vuotias. Tehtailija Eemil Pakkala, Helsingin Sanomat, 24.12.1937, nro 347, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Eino Olavi Toiviainen** (4. lokakuuta 1919 Kurkijoki – 24. huhtikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja teollisuusneuvos, joka toimi Helsingin kaupungin energialaitoksen toimitusjohtajana.

Toiviaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Simo Toiviainen ja Iida Löyhkö ja puoliso vuodesta 1946 Kaisu Leskinen. Toiviainen tuli ylioppilaaksi 1938 Elisenvaarassa ja osallistui molempiin sotiin, haavoittuen jatkosodassa kahdesti. Hän valmistui diplomi-insinööriksi sotien jälkeen 1948. Toiviainen oli 1947–1948 Strömbergin suunnitteluinsinööri ja vuodesta 1948 Helsingin kaupungin sähkölaitoksella linjainsinööri. Vuonna 1964 Toiviaisesta tuli sähkölaitoksen uudisrakennusosaston päällikkö ja vuonna 1969 sähkölaitoksen toimitusjohtaja. Hän oli vuodesta 1977 myös Helsingin Seudun Lämpövoima -yhtiön toimitusjohtaja. Toiviaisen ansioksi luetaankin kaukolämmön ja siihen liittyneen sähkön ja lämmön yhteistuotannon kehittämisessä saadut tulokset. Eläkkeelle Toiviainen jäi 1982. Teollisuusneuvoksen arvon 1979 saaneella Toiviaisella oli useita luottamus- ja sivutoimia ja hän oli pitkään myös vuonna 1966 perustetun Kurkijoki-pitäjäseuran puheenjohtaja. Sotilasarvoltaan Toiviainen oli reservin kapteeni (1973).

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Eino Toiviainen Viitattu 26.9.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 1000. Viitattu 26.9.2021.
3. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Eino Toiviainen. *Helsingin Sanomat*, 8.5.1999. (Tilaajille) Viitattu 26.9.2021.
**Portaali** internetistä puhuttaessa tarkoittaa verkkopalvelua, joka omien toimintojensa lisäksi tarjoaa pääsyn useisiin muihin verkkopalveluihin. Tällöin portaali-sanaan on yleensä lisätty etuliitteeksi määritelmä portaalin luonteesta.

Esimerkkejä internetportaaleista:

* Agricola suomalainen humanistisen alan internetportaali
* MICHAEL kulttuuriportaali
* Plaza yleisportaali.

Erilaisia määritelmiä
---------------------

Portaali (portal) on tietojärjestelmä joka järjestää ja auttaa saamaan yhteyksiä eli kontakteja eri toimijoiden tai tahojen välille, esimerkiksi 

* palvelujen ja tuotteiden toimittaja(t) ja näiden asiakkaat (yritysportaali, markkinapaikka);
* yhdistyksen, kuntayhteisön tai muun yhteisön jäsenet (www-sivusto);
* organisaation työntekijät ja tietojärjestelmät tietopalveluineen (yritysportaali, intranet);
* kumppanit ja tietojärjestelmä tietopalveluineen (yritysportaali, ekstranet).

Portaali on liittymä eri tahoihin: yhden tai usean organisaation asiointipalveluihin, yhteyshenkilöihin, tietojärjestelmiin ja näiden tietopalveluihin, organisaatioiden tarjouksiin. Portaali toimittaa omille asiakkailleen yhden tai usean organisaation asiointipalveluja tai vain tietopalveluja.

On olemassa kaksi kilpailevaa määritelmää portaalin toiminnasta*lähde?*. Ensimmäinen painottaa portaalin olevan vain portti muihin palveluihin, jolloin portaalin oma palvelutarjonta olisi vain tarjota yhtenäinen aloituspiste muiden tahojen palveluihin*lähde?*. Toinen määritelmä näkee portaalin kokoavana verkkopalveluna jolloin portaali tarjoaisi yhtenäisen käyttöliittymän aikaisemmin erillisiin palveluihin*lähde?*. Useimmat verkkopalvelut joista käytetään nimitystä portaali yhdistävät kummankin määritelmän sisältöä, eli toimivat sekä linkittävänä portaalina että kokoavana palveluportaalina*lähde?*.

Lähteet
-------

1. ↑  Verkkoportaalien ja verkkopalveluiden kehittäminen *fi.internetportal.ru*.  [vanhentunut linkki]
2. 1 2  JHS 183 Julkisen hallinnon palvelujen tietomalli ja ryhmittely verkkopalveluissa  28.2.2013. Julkisen hallinnon tietohallinnon neuvottelukunta (JUHTA).  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 17.3.2015.
**Ruplavero** oli Suomessa 1840–1924 käytössä ollut veroruplien perusteella määräytynyt maavero. Aiemmin verot suoritettiin monenlaisina luonnontuotteina ja monen eri perusteen mukaan, mikä vaikeutti veronkantoa ja verojen tilityksiä. Maatilojen tuottokykyyn perustuvaa maaverojärjestelmää yksinkertaistettiin 1840 siten, että vanhojen monien veronosoitusten sijaan otettiin käyttöön vain yksi veronosoitus. Veronosoitus oli ilmoitus maatilan maaveron suuruuden laskemisessa käytettävästä veroperusteesta eli veroluvusta ja niistä veroparseleista eli veroesineistä (esimerkiksi rahaa, viljan jyviä, voita tai talia), jotka maaverona kannettiin.

1840-luvulla toimeenpannussa maaverojen järjestelyssä otettiin käyttöön yhden ainoan veronosoituksen lisäksi monien verolukujen sijaan yksi ainoa veroluku eli verorupla. Uudistuksen jälkeen suurin osa veroista suoritettiin ruplaverona eli osaksi rahana ja osaksi muutamana luonnontuotteena. Laki ruplaveron lakkauttamisesta annettiin 29. marraskuuta 1924 ja se tuli voimaan vuoden 1925 alussa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nykysuomen sanakirja*. Hakusana ruplavero. Helsinki: WSOY, 1951–1961.
2. 1 2  *Iso tietosanakirja*. Osa 15, palsta 322–323, hakusana veronosoitus. Helsinki: Otava, 1939.
3. 1 2 3  *Iso tietosanakirja*. Osa 11, palsta 508–509, hakusana ruplavero. Helsinki: Otava, 1936.
4. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 5, palsta 1172, hakusana maavero. Helsinki: Otava, 1963.

Aiheesta muualla
----------------

* Ruplavero, Tietosanakirja osa 8, palsta 382. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1916
Hifi-lehti 10-vuotta
**Hifi** oli vuonna 1978 perustettu viihde-elektroniikan harrastajille tarkoitettu erikoislehti. Hifi-lehden perusti Tecnopress. Sanoma-konserni osti Tecnopressin vuonna 1984, minkä jälkeen lehden julkaisemista jatkoivat Sanoma-konsernin tytäryhtiöt. Lehden päätoimittaja oli Pekka Koistinen vuosina 1978–1995, Lauri Kotilainen 1995–2004 ja Marko "Hifi" Haikonen 2004–2006. Lähes koko olemassaoloajan lehdessä vaikutti voimakkaasti toimittajana ja tutkimuspäällikkönä Pekka Tuomela. Myös Yleisradion äänisuunnittelija Jaakko Eräpuun sokkokuunteluarviot tulivat tutuksi tuhansille lukijoille.

Historia
--------

Lehden linja oli 1980- ja 1990-luvuilla varsin kuluttajavalistushenkinen, ja lehti julkaisi hifi-laitteiden rakennusohjeita. 1980- ja 1990-luvuilla Hifi-lehti kävi väittelyä Musiikin Ääni -lehden kanssa, jonka lähestymistapa äänentoistolaitteita kohtaan oli subjektiivinen; laitteet testattiin hyvin pitkälle "fiilispohjalta", kun Hifi-lehti puolestaan oli objektiivinen ja luotti pitkälle VTT:n ja TKK:n mittaustuloksiin. Lehtien välille syntyi joksikin aikaa "kolumnisota", kunnes Musiikin Ääni kaatui 1990-luvun alun laman vuoksi.

2000-luvulle tultaessa hifi-harrastuksen suosio alkoi jonkin verran hiipua tietotekniikan esiinmarssin vuoksi, mutta toisaalta kotiteatteriharrastus piti lehteä pinnalla. Joulukuussa 2006 lehden kustantaja, Sanoma-konserniin kuulunut Sanoma Magazines Finland liitti Hifi-lehden Mikrobittiin. Hifi-lehden tilalle kuitenkin perustettiin osittain entisten voimien turvin Hifimaailma-lehti.

Toimittajia ja avustajia
------------------------

* Pekka Tuomela, tutkimuspäällikkö, toimittaja
* Pentti Niemi, toimittaja
* Martti Tala, toimittaja
* Anders Weckström, DI, toimittaja
* Mika Koivusalo, avustaja
* Matti Hermunen, Psykologi, kolumnisti
* Jaakko Eräpuu, avustaja/testikuuntelija
* Jukka Isopuro, toimittaja/testikuuntelija
* Leo Backman, toimittaja
* Tero Rissanen, avustaja/testikuuntelija
* Heikki Valsta, testikuuntelija

Lähteet
-------

1. ↑  Kustantaja.  *Hifi-lehti*, marraskuu 1978, nro No. 1, s. 3. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Sanoma Osakeyhtiö toimintakertomus vuodelta 1984 *paivalehdenarkisto.fi*.  1985. Viitattu 17.10.2022.
3. ↑  Elina Yrjölä: Mikrobitti nielaisee Hifin *Alma Media*.  24.10.2006. marmai.fi. Viitattu 4.2.2017.
**Juurikorven Tehtaat Oy** oli suomalainen vuonna 1916 Kymissä perustettu, Juurikorven kylässä toiminut teollisuusyritys, johon kuului tiilitehdas, huonekalu- ja puusepän tehdas ym. Yrityksen omisti Tammiston suku jolla oli myös suurehko maatila Juurikorvessa. Juurikorven Tehtaat lopetti toimintansa 1986.

Historia
--------

Juurikorven tehtaat sijaitsivat Kouvola–Kotka-radan varrella olleen Juurikorvan pysäkin läheisyydessä. Ensimmäisenä aloitti toimintansa tiilitehdas 1904 ja seuraavana vuonna tiilitehtaalle valmistui oma sivuraide, Juurikorven vaihde avattiin tavaraliikenteelle heinäkuussa 1905 ja pari vuotta myöhemmin 1907 rakennettiin Juurikorpeen matkustajalaituri jolloin myös henkilöliikenne alkoi. Tiilitehtaalta johti myös noin kilometrin pituinen kapearaiteinen rautatie savenottopaikalle ja tällä radalla oli käytössä moottoriveturi. Juurikorpi oli pitkään pelkästään rautatieyhteyden varassa, sillä sinne valmistui kunnollinen maantie vasta 1960-luvulla.

Juurikorven tehtaiden edeltäjä oli 1896–1916 toiminut *Oy Joutsen Juurikorven Tiilitehdas*. Tiilitehtaan lisäksi Juurikorvessa toimi kattotiili-, puunjalostus- ja polttoturvetehtaat sekä saha ja grafiitinpuhdistamo. Puunjalostustehdas valmisti huonekaluja muun muassa pulpetteja koulujen käyttöön. Tehtailla oli 1920-luvulla noin 140 työntekijää ja vuonna 1939 liikevaihto on 4,5 miljoonaa markkaa.

Sotavuosina 1941–1944 Juurikorven tehtaan konttorirakennuksessa toimi Ilmavoimien radiokuuntelu joka seurasi Neuvostoliiton ilmavoimien radioliikennettä.

Juurikorven tiilitehtaan toiminta päättyi 1966 ja huonekalutehdas lopetti toimintansa kesäkuussa 1987. Tehtaiden toiminnan päätyttyä Juurikorven kylästä lopetettiin kauppa 1987, rautatiepysäkki 1989 ja koulu 1991. Tehdasrakennuksista on jäljellä kolmikerroksinen tiilinen konttorirakennus. Muita tehdasrakennuksia on osittain purettu ja alueella toimii romuliike.

Lähteet
-------

* Suomessa1885-1978 toimineet tiilitehtaat
* Projekt Runeberg : Pieni Tietosanakirja 1925-1928
* Vaunut.org : Antti Laajalahden kuva Juurikorven tehtaiden konttorista
* Vaunut.org : Pauli Ruonalan kuva Juurikorven tiilitehtaan päädystä vuodelta 1979
* Vaunut.org : Pauli Ruonalan kuva Juurikorven tiilitehtaan kapearaiteisen rautatien jäänteistä vuodelta 1979
* Pörssitieto G. Kock : Juurikorven Tehtaat Oy