recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rasmuksen tuulivoimapuisto** tai myös **Koskenkorvan tuulivoimapuisto** on Etelä-Pohjanmaalla Ilmajoen Koskenkorvalla Mansikkavuorella sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 2 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 3 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut, sen omistaa ja sitä operoi Koskenkorvan Tuulivoima Oy.

Yleistä
-------

Tuulivoimalaitokset sijaitsevat viisi kilometriä Koskenkorvan taajamasta luoteeseen päin. Ne on pystytetty Mansikkavuoren etelärinteeseen Mansikkaloukon kulmakunnan viereen. Voimalaitosten välimatka on alle 150 metriä. Voimala-alueelle johtaa metsäautotie Mansikkaloukon läpi kulkevalta kylätieltä, joka haarautuu kummastakin päästä valtatiestä 3.

Tuulivoimalaitokset ovat kiinalaisen Dongfangin valmistamaa mallia, jonka kapasiteetti on 1,5 megawattia ja napakorkeus 72 metriä. Voimalaitokset ovat suoravetoisia eli niissä ei ole vaihdelaatikkoa. Tehontuotto on portaatonta. Tässä ei ole tarkempaa tietoa mallista, mutta se voi olla jokin seuraavista malleista: FD70, FD77, FD82, FD87, FD89 tai FD93. Mallin tunnuksessa numerolla ilmaistaan tuuliturbiinin halkaisija, joka siis voisi olla 70–93 metriä. Voimalat sijaitsevat 102 ja 105 metrin korkeudella mpy.

Historiaa
---------

Tuulivoimalat alkoivat tuottaa sähköä vuonna 2014.

Tuulipuiston naapuri oli valittanut melusta, joka kantautui hänen asuinalueelleen. Ilmajoen ympäristölautakunta määräsi tuulivoimayhtiön tutkimaan melun aiheuttaman ympäristöhaitan. Koskenkorvan tuulivoima valitti Vaasan hallinto-oikeuteen saamastaan määräyksestä, mutta oikeus hylkäsi valituksen kesäkuussa 2017. Yhtiö valitti kuitenkin oikeuden päätöksestä Korkeimpaan hallinto-oikeuteen, joka jätti Vaasan hallinto-oikeuden päätöksen voimaan marraskuussa 2019.

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen tuulivoimaloista

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Rasmuksen tuulivoimapuisto (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.3.2024.
2. 1 2 3  Rasmus 1-2 *www.thewindpower.net*.  4.9.2023. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 5.3.2024. (englanniksi)
3. 1 2 3  Toiminnassa olevat & puretut voimalat (EXCEL) *tuulivoimayhdistys.fi*.  31.12.2023. Helsinki:  Suomen Tuulivoimayhdistys. Viitattu 5.3.2024.
4. 1 2  Ympäristönsuojelulain mukaista hallintopakkoa koskeva valitus *kho.fi*.  22.11.2019. Helsinki:  Korkein hallinto-oikeus. Viitattu 5.3.2024.
5. ↑  Dongfang Electric Corporation *www.thewindpower.net*. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 5.3.2024. (englanniksi)
**Villikkotyttäreni**, televisioesityksessä **Varokaa, isä irti!** (*Take Her, She’s Mine*), on Henry Kosterin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1963. Sen pääosia, opiskelemaan lähtevää teinitytärtä ja tätä Eurooppaan asti seuraavaa ylisuojelevaa isää näyttelevät Sandra Dee ja James Stewart. Tarina perustuu Henry ja Phoebe Ephronin näytelmään, jonka pohjalta käsikirjoituksen laati Nunnally Johnson.

*Helsingin Sanomat* luonnehti elokuvaa pikkuhauskaksi komediaksi, joka sopii lähinnä tyttöjen katsottavaksi. *Cleveland Pressin* aikalaiskritiikissä Tony Mastroianni moitti elokuvan vitsejä pahimmillaan nolostuttavan huonoiksi – esimerkkinä se, että Stewartin esittämää hahmoa luullaan lentokentällä kuuluisaksi näyttelijäksi James Stewartiksi – mutta kirjoitti Stewartin ja Deen tekevän kuitenkin parhaansa. Hauskimmaksi rooliksi hän nimesi Robert Morleyn sivuosan brittituristina.

Sekä Stewart että Dee olivat rooleistaan Laurel Award -ehdokkaina.

Lähteet
-------

1. ↑  Viikon filmejä.  *Helsingin Sanomat*, 12.1.1964, s. 12. Näköislehti (maksullinen).
2. ↑  Tony Mastroianni: Strain Begins to Tell in Stewart, Dee Epic *Cleveland Press*.  22.11.1963. Viitattu 30.4.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Take Her, She's Mine
**RMS Majestic** oli Hampurissa vuonna 1922 valmistunut linjalaiva. Ensimmäinen sille annettu nimi oli SS *Bismarck*.

Rakentaminen
------------

Hamburg America Line tilasi *Bismarckin* Blohm & Vossin Hampurin telakalta, missä köli laskettiin 1913 telakkanumerolla 214. Alus laskettiin vesille 20. kesäkuuta 1914 kumminaan kansleri Bismarckin lapsenlapsi, kreivitär Hannah von Bismarck. Vain viikkoja vesillelaskun jälkeen syttynyt ensimmäinen maailmansota keskeytti aluksen rakennustyöt. Aluksen maatessa telakalla osa sen messinki- ja kupariosista käytettiin muihin tarpeisiin.

Saksa allekirjoitti 28. kesäkuuta 1919 Versaillesin sopimuksen, johon liittyvän sotakorvaussopimuksen mukaan *Bismarck* ja *Imperator* luovutettaisiin Englantiin korvauksena *Britannicin* ja *Lusitanian* tuhoamisesta. Aluksen rakennustyötä jatkettiin Harland and Wolffin telakan valvonnassa. Sen valmistumista viivästytti 5. lokakuuta 1920 aluksella syttynyt tulipalo, jota aluksi epäiltiin telakkatyöläisten tahallaan sytyttämäksi. Epäilysten hälventämiseksi telakan 1 200 työntekijää saattoivat aluksen valmiiksi ennätysajassa.

Britannian hallitus tarjosi helmikuussa 1921 *Bismarckia* White Star Linelle ja Cunardille. White Star Line osti *Bismarckin*. Maailman suurin laiva valmistui 28. maaliskuuta 1922, ja sen vastaanotti aluksen ensimmäinen päällikkö Bertram Hayes. Alus aloitti kymmenpäiväiset koeajot Irlanninmerellä 1. huhtikuuta 1922. Sen jälkeen alus nimettiin 12. huhtikuuta uudelleen, ja siitä tuli *Majestic*.

RMS *Majestic* lähti 10. toukokuuta 1922 neitsytmatkalleen, reitille Southampton–Cherbourg–New York. *Majestic* kunnostettiin vuonna 1928, ja vuonna 1934 White Star Line ja Cunard yhdistyivät muotoon Cunard White Star ltd. *Majestic* teki 12. helmikuuta 1936 viimeisen matkan reitillä Southampton–Cherbourg–New York. 15. toukokuuta *Majestic* oli jo myyty romutettavaksi.

### HMS Caledonia

Amiraliteetti osti aluksen ennen sen romuttamista. Se siirrettiin Britannian kuninkaallisen laivaston koulutusalukseksi nimellä *HMS Caledonia*. Aluksen savupiippuja lyhennettiin hieman yläosistaan, mutta alus pysyi White Star Linen väreissä. *HMS Caledonia* lähti 23. huhtikuuta 1937 uuteen tukikohtaansa. Siihen mahtui 1 500 kadettia. Syyskuussa 1939 alus oli määrä korjata, mutta se vapautettiinkin palveluksesta. *HMS Caledoniassa* syttyi 29. syyskuuta tulipalo ja upposi kiinnityspaikalleen. Se myytiin maaliskuussa 1940 lopullisesti romutettavaksi.

Lähteet
-------

* de Kerbrech, Richard: *Ships of the White Star Line*. Hersham, Surrey, UK: Ian Allan Publishing Ltd. 2009. ISBN 978-0-7110-3366-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Kerbrech, Richard de s. 195

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **RMS Majestic (1914)**.
* Chris Cunardin laivasivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
**Reinhold Brix von Böningh** (28. elokuuta 1818 Tallinna – 11. toukokuuta 1891 Porvoo) oli suomalainen virka- ja valtiopäivämies.

Von Böninghin vanhemmat olivat kielenkääntäjä ja Suomen kauppa-asiamies Tallinnassa, hovineuvos Gustaf Fredrik von Böningh ja Anna Charlotta Böning ja puoliso vuodesta 1874 Ida Johanna Vilhelmina Lindeqvist (k. 1922). Von Böningh tuli ylioppilaaksi 1840. Hän harjoitti venäjän kieliopintoja Moskovassa 1843 ja suoritti kameraalitutkinnon 1847. Kenraalikuvernöörinkanslian ylimääräinen virkamies hänestä tuli 1849 ja kielenkääntäjä 1851. Von Böningh toimi Suomen kansalaisten oikeudenkäyntiavustajana Pietarissa ja Suomen passitoimiston virkamiehenä vuodesta 1855. Suomen valtiosihteerinviraston kirjaajana hän toimi 1863–1884. Von Böningh sai kollegiasessorin arvon 1864, hovineuvoksen arvon 1875 ja kollegineuvoksen arvon 1879. Valtiopäiväedustaja hän oli aatelissäädyssä 1877–1878 ja 1888.

Katso myös
----------

* Von Böningh-suku

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Reinhold Brix von Böningh. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 8.12.2020.
**6. armeija** oli Neuvostoliiton asevoimien yhtymä.

Historia
--------

Venäjän sisällissodassa toimi syyskuusta 1918 vuoteen 1920 Puna-armeijan 6. armeija. Se muodostettiin koillisen suojajoukkojen osastoista Arkangelissa, Kotlasissa ja Vjatkassa. Armeija lakkautettiin huhtikuussa 1920 ja sen joukot siirrettiin Vienanmeren sotilaspiirille ja 7. armeijalle.

6. Armeija muodostettiin 17. syyskuuta 1939 nimeämällä Itäinen armeijaryhmä (aik. Vinnitsan armeijaryhmä) Ukrainan rintaman 6. armeijaksi. Sen komentajaksi tuli Filipp Golikov. Kiovan erikoissotilaspiirin joukot osallistuivat länsi-Ukrainan ja länsi-Valko-Venäjän vapauttamiseen, eli hyökkäykseen Puolaan 1939.

Kesällä 1941 armeija kuului Lounaan rintamaan ja oli sijoitettu Lvoviin.
Armeijan pääesikunta lakkautettiin Saksan hyökkäyksen alettua Umanin taistelun jälkeen, jossa armeija tuhoutui.

6. armeija muodostettiin toisen kerran Etelän rintamalle perustanaan 48. armeijakunnan joukot. Se puolusti Dneprin rantaa Dnipropetrovskin luoteispuolella.
Se siirrettiin Lounaan rintamalle ja se puolusti Donbassia ja osallistui Barvenkovon–Lozovan offensiiviin ja toiseen Harkovan taisteluun. Armeija joutui Iziumin mottiin 57. armeijan kanssa, jossa neuvostoarmeija kärsi 200 000 miehen menetykset ja armeijat tuhoutuivat.

6. Armeija muodostettiin uudelleen kolmannen kerran 6. reserviarmeijasta 7. kesäkuuta 1942. Se kuului Voronežin rintamaan, Lounaan rintamaan ja 3. Ukrainan rintamaan. Armeija murtautui läpi Italian 8. armeijan alppijääkärien linjoista Operaatio Saturnuksen aikana tammikuussa 1943. Armeija osallistui 1944 Nikopol–Krivoi Rogin, Bereznogova-Snigorovkan ja Odessan offensiiviin. Se lakkautettiin jälleen kesäkuussa 1944.

### Neljäs perustaminen

6. Armeija muodostettiin uudelleen joulukuussa 1944 siirtämällä siihen 3. kaartinarmeijan ja 13. armeijan joukkoja.
1. tammikuuta 1945 se kuului 1. Ukrainan rintamaan.
Vuoden 1945 aikana armeija osallistui Sandomierz–Sleesian ja Ala-Sleesian offensiiveihin.

Helmikuussa armeija piiritti marsalkka Ivan Konevin johdolla Festung Breslaun, jonne jäi mottiin kymmeniätuhansia Wehrmachtin joukkoja. 
Sodan jälkeen 6. armeija vedettiin Orjolin sotilaspiiriin ja hajotettiin Voronežin sotilaspiirissä 1945 lopulla.

### Viides perustaminen

6. armeijan perustana oli 31. jalkaväkiarmeijakunta (toinen perustaminen), joka luotiin 2. toukokuuta 1943.

6. armeija muodostettiin uudelleen huhtikuussa 1952 Murmanskissa 31. armeijakunnan joukoista. Siihen kuuluivat 45. divisioona Petsamossa, 67. divisioona Murmanskissa, 341. divisioona Alakurtissa ja 367. divisioona Sortavalassa. Jalkaväkidivisioonista tuli motorisoituja divisioonia 1957, jolloin niiden numerointi muutettiin. Armeija lakkautettiin alkuvuodesta 1960, mutta muodostettiin uudelleen kesällä päämajanaan Petroskoi. 

Se sai Punalipun kunniamerkin 15. tammikuuta 1974. Armeija lakkautettiin 1998.

Katso myös
----------

* Venäjän 6. armeija

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:6-я общевойсковая армия
**Paulin Bündgen** (s. 1977 Lyon) on ranskalainen kontratenori.

Bündgen valmistui Lyonin konservatoriosta. Hän täydensi opintojaan Marie-Claude Vallinin, Dominique Vellardin ja Isabelle Eschenbrennerin johdolla. Bündgen on työskennellyt monien vanhan musiikin kokoonpanojen kanssa. Hän on esiintynyt eri puolilla Eurooppaa ja sen ulkopuolella. Hänen oopperaohjelmistoonsa on kuulunut teoksia muiden muassa Francesco Cavallilta, Claudio Monteverdiltä, Stefano Landilta ja Wolfgang Amadeus Mozartilta. Lisäksi Bündgen on tulkinnut oman aikansa ohjelmistoa ja osallistunut kantaesityksiin. Läheistä yhteistyötä hän on tehnyt säveltäjä Jean-Philippe Gouden kanssa. Vuonna 2007 Bündgen julkaisi elektronisen musiikin albumin *Étrange Septembre*.

Bündgen perusti vuonna 1999 Céladon-kokoonpanon, joka on erikoistunut keskiajan, renessanssin ja barokin musiikkiin. Hän on tehnyt sen kanssa monia levytyksiä. Bündgen on tehnyt yhteistyötä myös turkkilaisen muusikko Kudsi Ergunerin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Paulin Bündgen Bach-Cantatas, viitattu 21.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Winfried Petrus Ignatius Zillig** (1. huhtikuuta 1905 Würzburg – 17./18. joulukuuta 1963 Hampuri) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.

Zillig opiskeli Würzburgin konservatoriossa. Hän sai opetusta myös Arnold Schönbergiltä Wienissä 1925–26 ja tämän mestarikursseilla Berliinissä 1926–1928. Zillig työskenteli korrepetiittorina Oldenburgissa vuosina 1928–1932 ja tämän jälkeen kapellimestarina Düsseldorfissa vuoteen 1937. Hän oli musiikillisena johtajana Essenin (1937–1940), Poznańin (1940–1943) ja Düsseldorfin (1946–1947) oopperataloissa.

Zillig oli Frankfurt am Mainissa pääkapellimestarina Hessenin radiossa vuosina 1947–1951. Hän johti Norddeutscher Rundfunkin musiikkijaosta Hampurissa vuosina 1959–1963. Zilligin sävellystuotantoon kuuluu monia oopperoita, suurimuotoisia orkesteriteoksia, kamarimusiikkia, kuoroteoksia ja lauluja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Zillig, Winfried (Petrus Ignatius) Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 21.3.2024 (englanniksi)
2. ↑  Winfried Zillig Schott Music, viitattu 21.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Antti Jaakko (Jakob) Valve**, sukunimi vuoteen 1906 *Wallin* (25. heinäkuuta 1887 Helsinki – 17. joulukuuta 1955 Hämeenlinna) oli suomalainen rehtori ja sanomalehtimies.

Valveen vanhemmat olivat vääpeli Sten Anders Wallin ja Maria Wilhelmina Karp. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1907 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1912 ja maisteriksi 1916.

Valve oli Mikkelin lyseossa vt. lehtorina 1914–1916, Mikkelin tyttökoulun opettajana 1916–1923 sekä Kokkolan suomalaisen yhteislyseon vanhempana lehtorina 1923–1926. Hän oli Hämeenlinnan lyseossa vanhempana lehtorina vuodesta 1926 ja lyseon rehtorina vuodesta 1933. Valve oli Mikkelin Sanomain toimittajana 1918–1923 ja päätoimittajana 1921–1923 sekä Hämeenlinnan kaupungin kansakoulujen tarkastajana 1945–1950 ja Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1946.

Antti Valve oli naimisissa vuodesta 1921 Martta Eleonora Ahlqvistin kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Hammastaudin kansanomaisia parannustapoja Suomessa*. 1912
* *Puolesta Savon ja syntymämaan : muistelmia ja kuvia vapaustaistelusta* ; toimittaneet K. I. Karttunen, Antti Valve, Vihtori Simonen. Mikkeli 1919
* *Piirteitä Mikkelin tyttökoulun historiasta : koulun 40-vuotisjuhlaan* teoksessa *Mikkelin yksityinen suomalainen tyttökoulu ja sen jatkoluokat v. 1919-1920*. Mikkeli 1920

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1907 : matrikkelinumero 30977
2. 1 2  Kuka kukin on 1954
3. 1 2 3  Rehtori Antti Valve 50-vuotias, Aamulehti, 25.07.1937, nro 196, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
John Silén 1925
John Silénin hautakivi Turussa
**John Fredrik Silén** (19. kesäkuuta 1869 Turku, Suomen suuriruhtinaskunta – 3. lokakuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia. Silénin sisko oli Hedvig Gebhard.

Silén kuului suomalaisen *Heatherbell*-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912.

John Silénin isä oli turkulainen kauppias August Silén (1830–1883) ja äiti rovastintytär Hedvig o.s. Palmberg (1844–1932). John Silén opiskeli kauppatieteitä mm. Saksassa 1890-luvulla ja työskenteli 29 vuotta Pohjoismaiden Yhdyspankin tilintarkastajana. Purjehduksen lisäksi Silén oli innokas luistelija ja edusti Suomea Kansainvälisen luisteluliiton kongressissa Budapestissa vuonna 1913. Silén pysyi naimattomana ollessaan enemmän kiinnostunut miehistä. John Silén on haudattu Silénin sukuhautaan Turun vanhalle hautausmaalle. Hautakiven hän toi itse yhdeltä purjehdusmatkalta Turun saaristossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Johan Silén Biography and Olympic Results (Arkistoitu – Internet Archive) Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)
2. ↑  John Silén - olympics.com *olympics.com*.
3. ↑  Anna-Liisa Sysiharju: *Släkten Silén*, s. 156-161. Anna-Liisa Sysiharju, 1988.
**Walter Warlimont** (3. lokakuuta 1894 Osnabrück – 9. lokakuuta 1976 Kreuth) oli saksalainen kenraali toisessa maailmansodassa. Warlimont tunnetaan kenties parhaiten siitä, että hän oli yksi niistä haavoittuneista upseereista, jotka selvisivät hengissä heinäkuun 20. päivän salaliittoon liittyvästä räjähdyksestä, jossa tehtävänä oli Adolf Hitlerin salamurha.

Ensimmäinen maailmansota
------------------------

Walter Warlimont osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän palveli vänrikkinä. Sodan jälkeen hän jatkoi palvelustaan Saksan armeijassa. Vuonna 1936 hänet ylennettiin jo everstiluutnantiksi. Warlimont siirtyi vuonna 1938 26. kranaatinheitinrykmentin komentajaksi. Tuolloin hänet oli ylennetty everstiksi.

Toinen maailmansota
-------------------

Vuonna 1938 Warlimont tuli Wilhelm Keitelin johtamaan pääesikuntaan, jossa hän vuosina 1939−44 toimi esimiehensä, operatiivisen osaston päällikön Alfred Jodlin varamiehenä. Helmikuussa 1943 Warlimont vieraili Tunisiassa keskustelemassa Erwin Rommelin kanssa Afrikan sotaretken jatkamisesta.

Operaatio Valkyrie
------------------

20. heinäkuuta 1944 sattuneen Hitlerin salamurhayrityksen aikana sattuneesta räjähdyksestä Warlimont selvisi hengissä. Warlimont kärsi räjähdyksen seurauksena aivotärähdyksestä. Vain kaksi päivää salamurhayrityksen jälkeen Warlimont matkusti Ranskaan tapaamaan Erwin Rommelia, joka oli vain viikkoa aikaisemmin haavoittunut liittoutuneiden lentokonehyökkäyksessä.

Sodan jälkeen
-------------

Walter Warlimont pidätettiin osallisena juutalaisvainoihin toisen maailmansodan aikana ja tuomittiin 1947 Nürnbergissä elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Hänet armahdettiin kuitenkin jo vuonna 1957 ja vapautettiin Landsbergin vankilasta. Hän kirjoitti muun muassa kirjan vuonna 1962 *Hitlerin päämajassa 1939–1945* (saks. *Im Hauptquartier der deutschen Wehrmacht 1939–1945*).

Walter Warlimont kuoli Kreuthissa Saksassa 82-vuotiaana lokakuussa 1976.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Sergei Fedorovtsev** (s. 31. tammikuuta 1980) on venäläinen soutaja. Hän voitti Ateenan olympialaisissa 2004 kultaa pariaironelosessa. Hän sijoittui samassa luokassa Pekingin olympialaisissa 2008 seitsemänneksi ja Lontoon olympialaisissa 2012 kahdeksanneksi. Fedorovtsev sijoittui maailmanmestaruuskilpailuissa pariaironelosessa parhaimmillaan viidenneksi Sevillassa 2002, Milanossa 2003 ja Bledissä 2011. Hän voitti pariaironelosessa Euroopan-mestaruuden Plovdivissa 2011 ja Poznańissa 2015 sekä saavutti EM-pronssia Brandenburgissa 2016.

Fedorovtsev jäi keväällä 2016 kiinni dopingin käytöstä eikä sen vuoksi päässyt kilpailemaan Rio de Janeiron olympialaisissa 2016.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sergey Fedorovtsev *World Rowing*. FISA.  Arkistoitu 11.1.2021. Viitattu 31.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 26*, s. 76. Minerva Kustannus Oy, 2005. ISBN 952-5591-08-5.
3. ↑  Russian Olympic gold medalist rower banned for doping *Federal News Network*.  27.6.2019.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 31.3.2020. (englanniksi)
**Katalin Éva Novák** (s. 6. syyskuuta 1977 Szeged, Unkari) on unkarilainen poliitikko ja joka toimi presidenttinä toukokuusta 2022 helmikuuhun 2024. Hän on Unkarin ensimmäinen naispresidentti. Hän kuuluu Fidesz-puolueeseen ja oli Unkarin parlamentin jäsen vuosina 2018–2022 sekä ministerinä Viktor Orbánin hallituksessa vuosina 2020–2021.

Novák on opiskellut taloustiedettä Budapesti Corvinus Egyetemissä vuosina 1996–2001 ja oikeustiedettä Szegedin yliopistossa vuosina 1999–2004. Hän opiskeli myös Pariisissa Nanterren yliopistossa. Novák puhuu unkarin lisäksi englantia, ranskaa ja saksaa. Hän on naimisissa ja kolmen lapsen äiti.

Helmikuussa 2024 Novák kertoi eroavansa tehtävästään. Syynä oli kohu, joka oli noussut hänen armahdettuaan entisen lastenkodin johtajan, joka oli tuomittu hyväksikäyttötapausten peittelystä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Unkari | Parlamentti valitsi Unkariin ensimmäistä kertaa naispuolisen presidentin *Helsingin Sanomat*.  10.3.2022. Viitattu 10.3.2022.
3. 1 2  Presidentti Katalin Novák eroaa armahdus­kohun vuoksi *Helsingin Sanomat*.  10.2.2024. Viitattu 11.2.2024.
4. ↑  Katalin Novak becomes Hungary's first female president *euronews*.  10.3.2022. Viitattu 10.3.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katalin Novák**.

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta ***Katalin Novák***. 

* Novákin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |

 |
**Matias Aarno Antero Rantamäki** (6. toukokuuta 1928 Lappajärvi – 19. toukokuuta 2014 Salo) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Rantamäen vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Eemeli Rantamäki ja paperityöntekijä, emäntä Elviira Kotiaho ja puoliso vuodesta 1959 ekonomi Maija-Liisa Tähti. Rantamäki tuli ylioppilaaksi Jämsän yhteiskoulusta 1949 ja valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta ekonomiksi 1953 ja kauppatieteiden kandidaatiksi 1963 ja maisteriksi 1966. Hän oli Metalliteollisuudenharjoittajain Keskus Oy:n varastonhoitajan apulainen 1947–1948, Yhtyneet Paperitehtaat -yhtiön harjoittelija 1949 ja 1951, Rake Oy:n harjoittelija 1952, Suomen Paperitehtaiden Yhdistyksen myyjä 1952–1960 ja prokuristi 1961–1963, Feldmühle AG:n harjoittelija Düsseldorfissa 1954, Maalaiskuntien Liiton, vuodesta 1970 Suomen Kunnallisliitto, liikeosaston osastopäällikkö ja tuotantolaitosten johtaja 1963–1972 ja Kunnallispainon, vuodesta 1982 Kunnallispaino Oy, johtaja vuodesta 1973 ja toimitusjohtaja ja johtokunnan jäsen 1976–1989. Rantamäellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin vänrikki (1950). Kauppaneuvoksen arvonimen Rantamäki sai 1984.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henttinen, Annastiina: Kauppaneuvos Antero Rantamäki (1928–2014). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 15.12.2022.
2. 1 2  Antero Rantamäki *Biografiasampo*. Viitattu 15.12.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 779. Viitattu 15.12.2022.
**Hassi Messaoud** (arab. حاسي مسعود‎) on Algerian tärkeimmän öljyntuotantoalueen keskus Ouarglan maakunnasssa. Se sijaitsee Saharan autiomaassa 84 kilometriä Ouarglasta kaakkoon. Hassi Messaoudin kunnassa on 49 300 asukasta (vuonna 2017).

Vuonna 1985 perustetun kunnan pinta-ala on 71 237 neliökilometriä. Se käsittää Ouarglan maakunnan koko lounaisosan. Hassi Messaoudista on maantieyhteydet Ouarglaan, Touggourtiin ja Illiziin sekä rautatie Touggourtiin. Kunnassa sijaitsee Krim Belkacemin lentoasema.

Hassi Messaoudin öljykenttä on yksi maailman suurimmista. Ensimmäinen öljyesiintymä löydettiin vuonna 1956, ja tuotanto alkoi vuonna 1958. Oljyn ja maakaasun tuotannosta vastaa valtionyhtiö Sonatrach. Alueella toimii myös lukuisia muita koti- ja ulkomaisia yhtiöitä. Öljy ja kaasu kuljetetaan putkijohtoja pitkin Hassi R’Meliin ja Välimeren rannikolle. Osa jalostetaan paikan päällä. Paikkakunnalla on myös 123 megawatin sähkövoimala.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Commune de Hassi Messaoud à la Une *Ministère de l’interieur, des collectivités locales et de l’aménagement du territoire*. Viitattu 5.3.2024.
2. ↑  Monographie Wilaya d’Oargla *Aniref*. Viitattu 5.3.2024.
3. ↑  Montagnon, Pierre: *Dictionnaire de la colonisation française*, s. 457. Paris: Pygmalion, 2010. ISBN 978-2-7564-0516-2.
4. ↑  African Energy Atlas 2020/2021 *African Energy*.  2020. Viitattu 5.3.2024.
**Saaristomaisema - Wiasholmen Pellingin saaristossa** on taiteilija Aukusti Uotilan öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1883. Kooltaan tämä työ on 24×33,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin vuonna 1994.

*Saaristomaisema - Wiasholmen Pellingin saaristossa* on tavallinen aihe Aukusti Uotilalta vuosina 1881-1885. Hän vietti tuon ajan Suomessa sairastuttuaan vakavasti. Usein hän läksi tuolloin Itäiselle Suomenlahdelle purjehdus- ja linnustusmatkalle yhdessä Robert Stigelin kanssa. *Saaristomaisema - Wiasholmen Pellingin saaristossa* on maalattu realistisesti herkällä ja kypsällä otteella. Nuorena kuollut taiteilija lahjoitti maalauksen Stigelille ja nimitti saarta "meidän saareksemme". Täällä he olivat yhdessä maalanneet.

Aukusti Uotilan toinen Ranskan- matka, joka alkoi vuonna 1880 oli sysäys Uotilalle kohti ulkoilmarealismia. Etenkin kesäkuukaudet Bretagnessa vahvistivat häntä siihen. Tältä ajalta ovat hänen keskeisimmät teoksensa. Uotilan tyyli oli eleetöntä, tarkasti siveltimellä muotoilevaa, usein viileää väriskaalaa käyttävää. Hänen taiteilijauransa jäi kuitenkin lyhyeksi hänen kuollessaan vuonna 1886. Syntynyt hän oli vuonna 1858.

Lähteet
-------

1. 1 2  Riitta Ojanperä, Helmiriitta Sariola: *näyttelyteoksessa Tuntematon horisontti - Suomen taidetta 1870-1920*, s. 145. Helsinki: Ateneumin taidemuseo, 2000.
2. ↑  Suomen Kansallisgallerian kokoelmat *kokoelmat.fng.fi*. Viitattu 10.04.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Saaristomaisema - Wiasholmen Pellingin saaristossa.
**Pitkäjärvi** (ruots. *Långträsk*) eli **Vanhankylän Pitkäjärvi** sijaitsee pääosin keskisessä Espoossa Kehä III:n kaakkoispuolella Turuntien ja Vihdintien välissä. Pieni osa järven koillisosasta sijaitsee Vantaan puolella. Pitkäjärven nimi on ennen ruotsalaisten tuloa alueella ollut ilmeisesti *Kaukajärvi*.

Kapean järven koillispää, johon laskee pohjoisesta Herukkapuro, on Vantaan Linnaisten ja Hämeenkylän puolella, ja lounaispää, jossa järven laskuoja sijaitsee, on Järvenperän alueella. Järven lounaispää on pitkältä matkalta erityisen kapea. Laskuoja virtaa aluksi Myllykylänpuro-nimisenä Träskändan kartanon puistoalueen läpi, ja jatkuu myöhemmin Glimsinjoen nimellä ennen kuin laskuojan nimeksi muuttuu Espoonjoki. Lisäksi koillisosan kosteikossa Hämeenkylän kartanon alueella on ruopattu ranta-alue.

Pitkäjärven pituus koillisesta lounaaseen on noin 4,9 kilometriä ja suurin leveys noin 850 metriä.

Pitkäjärvi
Kesällä 2010 Järven Laaksolahden puoleiseen niemeen, syvänteeseen ja Pitkäjärvenrannan paikkeille laitettiin hapetinsäiliöt pohjaan.
Kalakanta kattaa ainakin hauen, kuhan, ruutanan ja särjen. Pitkäjärvi on niittänyt mainetta myös rapujärvenä.
Järvestä on ainakin vuonna 2005 poistettu roskakalaa.

Pitkäjärveä reunustavat järven luoteispuolella Järvenperän kaupunginosan lisäksi Vanhakartano, järven kaakkoispuolella ovat Laaksolahden (Jupperi, Lähderanta) ja Lippajärven kaupunginosat.
Järvessä on neljä yleistä uimarantaa, Järvenperässä ja Vanhakartanon Koskelossa on hiekkarannat, Laaksolahden urheilupuiston rannalla on betonilaituri kahdella tikkaalla, Jupperissa, jossa on ponttoonilaituri, jonka päädyssä on tikkaat. Muitakin pienempiä, vähän käytössä olevia uintirantoja on Haapaniemen kärjessä ja Vantaa kaupungin omistama ranta Jupperissa, lisäksi Lähdevuoren takana on kallioisen niemen vieressä ranta kaislikon keskellä, sekä Lähderannan kerrostaloalueen takana on laituri.

Espoon Kaupungin rahoittamia hoitokalastuksia on tehty viimeksi 2012-2014. Espoon Pitkäjärvellä on moottoriveneillä ja muilla koneellisilla vesikulkuneuvoilla ajo kielletty.

Espoossa on myös kaksi muuta Pitkäjärveä: Nuuksion Pitkäjärvi ja Velskolan Pitkäjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  OIVA – Ympäristö- ja paikkatietopalvelu (edellyttää rekisteröitymisen) Ympäristöhallinto. Viitattu 24.8.2010.
2. ↑  Saulo Kepsu: *Uuteen maahan - Helsingin ja Vantaan vanha asutus ja nimistö*, s. 40-42. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2005.
3. ↑  Vesiliikenteen pysyvät kiellot ja rajoitukset *Traficom*. Viitattu 1.3.2021.
Käytöstä poistunut Lapinnevan rautatieasema.
Retziuksen retkikunta tutkimassa nk. lapinrauniota, joka Retziuksen muistiinpanojen mukaan sijaitsi "Lapinneva-harjulla" Lapinnevan ja Niininevan välissä, vuonna 1873.
**Lapinneva** on yksi Parkanon kylistä.

Historia
--------

Lapinnevan kylän asutus alkaa jo 1820-luvun alkupuolella. Lapinnevan kylän vanhasta 1800-luvun rakennuskannasta ovat säilyneet Kartanon pihapiiri (nyk. Vahala) ja ns. Vanhan Santoon asuinrakennus (nyk. Pessi) sekä Joensuun talo. Lapinnevan kylään kuuluu nykyään myös vanhat Niininevan kylän alueet. 

Ruotsalainen rotubiologi Gustaf Retzius vieraili retkikuntineen Lapinnevalla vuonna 1873 osana Suomen-tutkimusmatkaansa. Lapinnevan harjulla he tutustuivat entisajan lappalaisten lapinraunioiksi esiteltyihin kiviraunioihin.

Peruspalvelut
-------------

Lapinnevalla toimi kyläkauppa, joka lopetti toimintansa 2006. Myös Lapinnevan koulu suljettiin samoihin aikoihin. Kylässä toimii yhä Kekkilän turvetuotantotehdas. Lisäksi Lapinnevalla sijaitsee Harjun hautausmaa siunauskappeleineen. Harjulammen uimapaikalla on Lapinnevan Yrityksen ylläpitämä Parkanon ainoa hyppyteline.
**Tehomaksu** on kaukolämmön ja -sähkön hinnoittelussa käytettävä maksu. 

Kaukolämmön tehomaksu on liittymän valittuun kokoon perustuva kiinteä perusmaksu, yleensä kuukausimaksu. Sen yksikkö on kilowatti.

Sähköenergian tehomaksu
-----------------------

Sähköenergian tehomaksu on sähköverkkoyhtiön lisämaksu, joka koskee vain yhden käyttöpaikan sähköverkkoliittymiä (joissa sulakekoko on 3x25 A), ja sen yksikkö on kW/€/kk. Sähköenergian tehomaksu lasketaan takautuvasti tuntikohtaisten huippukulutusten perusteella. Sähköverkkoyhtiö määrittelee takautuvan aikaikkunan pituuden kuukausissa ja käytettävän kulutushuipputunnin järjestysluvun. Esimerkiksi Lahti energialla aikaikkunan pituus on viimeiset 12 kuukautta ja vertailutuntina on kaikkein suurimman kulutuksen tunti tältä ajalta. Samoin oli Helsingin energialla aiemmin, mutta nykyään aikaikkuna on vain kuukauden pituinen, vertailutuntina käytetään kuluneen kuukauden kolmanneksi suurinta tuntikohtaista kulutusta ja yöajan klo 22–07 tehosta huomioidaan vain 80 % . Näin pyritään säilyttämään sähkön käytön kannattavuutta vähäisen kulutuksen yöllisenä aikana. 

Tehomaksun tarkoituksena on muuttaa sähkön käytön insentiivirakennetta siten, että tuntikohtaiset kulutushuiput tasoittuvat ja sähköä käytettäisiin tasaisesti kaikkina aikoina. Näin sähköverkon kuormituksesta tulee ennustettavampaa ja sähköverkon ylläpitokustannukset voivat alentua. Myös sähköntuotannolle voi olla paikallista hyötyä kulutushuippujen tasoittumisesta, jos hiilidioksidipäästöiltään suuren säätövoiman ja paikallisen tuotannon (hiili, kaasu ym.) käyttöä voidaan vähentää. Yhdessä tuntihinnoitellun (vapaaehtoisen) SPOT-pörssisähkön kanssa tehomaksu muodostaa kahden muuttujan optimointiongelman kuormanohjausjärjestelmille. Tämä voi tehdä esimerkiksi tuuli- ja aurinkoenergian hyödyntämisestä monimutkaisempaa, jos vaihtelevasti saatavilla oleva energia täytyy (varastoinnin puuttuessa) hyödyntää maksimaalisesti silloin kun sitä on tarjolla eikä tasaisesti kaikkina aikoina.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaukolämmön hinta Motiva
2. ↑
3. 1 2  Yle
4. ↑  Helen (Arkistoitu – Internet Archive)
5. 1 2  LPR
**Azur Lane** (kiin. 碧蓝航线, *Bìlán Hángxiàn*) on kiinalaisten Shanghai Manjuun ja Xiamen Yongshin kehittämä mobiilipeli, joka julkaistiin 2017 iOS:lle ja Androidille. Englanninkielinen versio julkaistiin 2019.

Azur Lanesta on tuotettu Japanissa manga-tyyliset sarjakuvat *Bisoku Zenshin!* (jap. びそくぜんしんっ!, engl. *Slow Ahead!*) ja *Queen's Orders* (jap. クイーンズオーダーズ) ja animesarjat Azur Lane (engl. *Azur Lane the Animation*, 2019–2020) ja Azur Lane: Bisoku Zenshin! (2021) ja Azur Lane: Queen's Orders (2023) sekä Light novel -sarja.

Lisäksi samasta mediabrändistä on tehty *Azur Lane Crosswave* -peli PlayStation 4:lle ja Nintendo Switchille. 

Pelillä on runsaasti yhteistyöprojekteja muiden julkaisijoiden kanssa ja esimerkiksi Hyperdimension Neptunia, Armored Trooper Votoms, SSSS.Gridman, SSSS.Dynazenon, Atelier, Dead or Alive, Kizuna AI ja Hololive -hahmoja on pelissä pelattavina hahmoina.
Wargaming.netin World of Warships -pelissä on puolestaan kapteenihahmoja Azur Lanen ääninäyttelijöillä ja AL:een on lainattu WoWsista laivoja, jotka historiallisesti jäivät rakentamatta.

Juoni ja pelaaminen
-------------------

Pelissä on selviä vaikutteita Kantai Collection -pelistä. Kuten KanCollessa hahmot ovat moe-hahmoisia toisen maailmansodan sotalaivoja.

Pääasiallinen osuus on sivuittain vieritettävä shoot ’em up, jonka lisäksi pelissä rakennetaan ja keräillään sotalaivoja muista osuuksista saatavilla resursseilla ja kehitetään tukikohtaa ja hankitaan hahmoille uusia vaatteita. Lisäksi pelissä on sivuttain skrollaavia tasohyppely-tyylisiä osuuksia ja visual novel -tyylistä jutustelua ja roolipelaamista eri hahmojen kanssa.

Pelissä oli sotilasliitto nimeltä Azur Lane, joka vastusti syvyyksien laivastoa, joka nimettiin seireeneiksi. Tähän kuuluivat Eagle Union (Yhdysvallat), Royal Navy (Iso-Britannia), Sakura Empire (Japani), Iron Blood (Saksa), Dragon Empery (Kiinan tasavalta), Northern Parliament (Neuvostoliitto), Iris Orthodoxy (Ranskan) ja Sardegna Empire (Italia).
Myöhemmin Iron Blood, Sakura Empire ja Sardegna Empire muodostivat vastakkaisen "Crimson Axis" -liiton ja Iris Orthodoxy jakaantui Iris Libreen (Vapaa Ranska) ja Vichya Dominioniin (Vichyn Ranska).
Pankakosken tehtaiden Porter-höyrysäiliöveturi
**Pankakosken–Sokojoen rautatie** oli Enso-Gutzeit Oy:n (nyk. Stora-Enso) Pankakosken tehtaiden yhteydessä Lieksassa vuosina 1897–1952 toiminut raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteinen rautatie.

Kalusto ja liikenne
-------------------

Rautateillä oli yhteensä kahdeksan höyryveturia ja kaksi moottoriveturia. Yksi niistä oli nykyinen Uudenkaarlepyyn rautatien kakkosveturi, Baldwin 17345/1900, 0-4-2ST, (1930-luvulla tehdyn kattilanvaihdon jälkeen 0-4-2T) numerolla 5, joka palveli loppuun eli vuoteen 1952.

Radalla oli kolme henkilövaunua ja yhtiön sisäistä matkustajaliikennettä, muun muassa koululaiskuljetuksia.

Kapearaiteisen radan loppuvaiheet
---------------------------------

Kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten vuonna 1945, mutta ikänsä tähden se ei kelvannut ja muutamia vuosia sodan jälkeen alkoikin näiden kapearaiteiden alasajo. 

Viimeinen kapearaidejuna kulki veturien kokoamiskuljetuksena 13. toukokuuta 1952.

Koko kapearaidekalusto romutettiin, viitosveturista yritettiin muistomerkkiä, mutta kun sitä pahoinpideltiin heti alkuunsa, se päätettiinkin romuttaa. Sen kattila kierteli yhtiön työmailla höyrynantajana vielä muutamien vuosien ajan.

Uusi aika leveäraiteisena
-------------------------

Kapearaiteisen kaluston romuttamisen jälkeen rata levennettiin ja 1952 sille hankittiin Suomen uusin höyrysäiliöveturi, alun perin yhtiön Kotkan tehtaille hankittu amerikkalainen H K Porter 8180/1948, 0-4-0F. Se oli liikenteessä vuoteen 1972 asti, ja nykyisin sitä säilytetään Pielisen museossa Lieksassa.

Yhtiön muita ratoja
-------------------

Yhtiöllä oli myös lukuisia muita kapearaiteisia ratoja, joista merkittävimpiä Kotkan tehtailla olleet Suomessa harvinaiselle 1067 mm:n raideleveydelle rakennetut radat. Sen radan vetureista on tehtaan omassa museossa Haapamäen Museoveturiyhdistyksen kunnostama Hohenzollern 4552/1929, 0-4-0F –höyrysäiliöveturi. Veturi oli toinen kahdesta säilyneestä kapearaiteisesta höyrysäiliöveturista, joita oli ollut Suomessa kaikkiaan käytössä yhdeksän.

Myös kaikki nämä radat levennettiin pääosin 1950-luvulla.

Katso myös
----------

Antero Kalliomäki, Pankakoski-Sokojoki, Resiina 29 / 1974
**Kuusiston kartano** (ruots. *Kustö gård*) on kartano Kaarinassa, Varsinais-Suomessa. Kartanon nykyinen päärakennus on valmistunut vuonna 1738 ja se on yksi Suomen vanhimpia yhä jäljellä olevia puurakennuksia. Kuusiston kartano sijaitsee lähellä Kuusiston piispanlinnaa.

Nykyisin kartano toimii kesägalleriana nykytaiteelle.

Historia
--------

Kuusiston piispanlinna perustettiin Ruotsin katolisten piispojen asuinlinnoitukseksi Varsinais-Suomeen keskiajalla. Linnan lähellä sijaitseva Kuusiston kartano oli yksi monesta maatilasta, jotka vastasivat linnoituksen ruoantuotannosta. Reformaatio poisti piispoilta valta-aseman ja vuonna 1528 annettiin määräys linnoituksen tuhoamisesta. Kuusiston kartanosta tuli reformaation jälkeen Turun linnan latokartano eli kruunun karjatila.

Vuonna 1625 Kuusiston kartano annettiin läänityksenä Bielke- ja Oxenstierna-suvuille. Kuitenkin jo vuonna 1642 läänitys peruttiin takaisin kruunulle, sillä Kuusiston kartanosta tehtiin palkkatila Turun läänin maaherralle. Vuosien 1685 ja 1691 välissä kartanon tuotoista nauttivat Turun hovioikeuden presidentit. Tämän jälkeen Kuusisto määrättiin Turun ja Porin jalkaväkirykmentin everstintaloksi. Ruotujakolaitos lakkautettiin vuonna 1810 Suomen alueen siirryttyä osaksi Venäjän keisarikuntaa. Näin ollen myös Kuusiston kartano menetti asemansa everstintalona.

Kuusiston kartanon viimeisen everstin leski jatkoi tilan vuokraamista vuoteen 1816 asti. Hänen jälkeensä tilaa vuokrasi hovioikeuden presidentti Adolf von Willebrand. Von Willebrandin kuoltua tilan vuokralaisena jatkoi hänen poikansa ja tämän jälkeen pojan vävy. Kuusiston kartanon viimeisenä vuokralaisena oli Palinin suku, joka osti kartanona vuonna 1950. Palinit lahjoittivat Kuusiston kartanon päärakennuksen ja tontin Turun kaupungille vuonna 1967. Turun kaupunki puolestaan lahjoitti kartanon eteenpäin Museovirastolle vuonna 1977.

Museovirasto restauroi Kuusiston kartanon päärakennuksen vuosina 1978–1989. Restauroinnin jälkeen rakennuksessa toimi museo ja kesägalleria nykytaiteelle aina vuoteen 2012 asti, jolloin museo suljettiin pysyvästi. Vuodesta 2013 rakennuksessa on toiminut vain kesägalleria.

Vuonna 2014 Kuusiston kartano ja Kuusiston piispanlinna siirtyivät Museovirastolta Senaatti-kiinteistöiden hoitoon. Tämän syynä oli se, että Museoviraston oli määrä tehdä noin kolmen miljoonan euron säästöt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuusiston kartano, Kaarina *museovirastorestauroi.nba.fi*. Viitattu 31.7.2022.
2. 1 2  Kuusiston Taidekartano *Visit Kaarina*. Viitattu 31.7.2022.
3. 1 2 3 4  Inventointi, Kuusiston kartano, Kaarina  Touko–syyskuu 2016. Arkkitehtitoimisto ark-byroo, Senaatti-kiinteistöt. Viitattu 1.8.2022.
4. ↑  Museoviraston kiinteistöt siirretään Senaatti-kiinteistöille ja Metsähallitukselle - Agricolan uutis- ja keskustelufoorumit *agricolaverkko.fi*. Viitattu 31.7.2022.
**Kirsti Kaarina Huttunen** (15. elokuuta 1907 Kuopion maalaiskunta – 25. marraskuuta 1995 Kuopio) oli kirjastoneuvos, joka toimi Mikkelin kaupunginkirjaston ja Kuopion kaupunginkirjaston johtajana.

Kaarina Huttusen vanhemmat olivat maanviljelijä David Juho Huttunen ja Matilda Oinonen. Huttunen tuli ylioppilaaksi 1928 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1936, aikoen ensin kielten opettajaksi, mutta suorittaen sitten kirjastotutkinnon. Hän toimi Mikkelin kaupunginkirjaston johtajana 1939–1950 ja Kuopion piirin kirjastotarkastajana 1942–1945. Kuopion kaupunginkirjaston johtaja hän oli 1950–1971. Huttusella oli useita luottamustoimia, sota-aikana hän palveli Päämajan puhelinkeskuksessa Mikkelissä ja sotasairaalassa.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 243 (Viitattu 17.2.2019)
2. 1 2  Kuolleita. Kirjastoneuvos Kaatrina Huttunen, *Helsingin Sanomat*, 4.12.1995, s. 4.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Niemelänjärvi** on suurelta osin metsien ja soiden reunustama järvi Hyrynsalmen keskustan kaakkoispuolella Kainuun maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,4 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 64 kilometriä koilliseen.

Maantiede
---------

Yli kilometrin pituinen länsi–itäsuuntainen Niemelänniemi jakaa Niemelänjärven etelä- ja pohjoisosaan. Lahdet ovat suiltaan avoimia lukuun ottamatta itäosan Uunilahtea. Lahdista laajin on Roukalahti, joka kattaa Niemelänniemen eteläpuolisen alueen. Niemelänjärven syvimmät alueet ovat 20–22-metrisiä. Syvin piste sijaitsee Niemeläniemen kärjestä noin 200 metriä itään.

Niemelänjärven laajin saari on noin kolmehehtaarinen Peltosaari, jota erottaa Niemelänniemestä matala vesialue. Saaren pituus kaakosta luoteeseen on puolisen kilometriä. Niemelänniemellä ja järven kaakkoisrannalla on asutusta. Niemelänjärven tulouoma on kaakosta Luvanjärveltä (170,7 metriä mpy) virtaava noin 700 metriä pitkä Luvankoski. Niemelänjärvi kapenee kohti luodetta ja laskee Putaansaaren molemmin puolin Kynäkoskia Koirajärven (160,3 metriä mpy) kautta luoteeseen Salmijärven (156,4 metriä mpy) kaakkoiskolkkaan.

Niemelänjärven vesitilavuus on 9 143 000 kuutiometriä.

Niemelänjärvi (59.721.1.002) kuuluu Koirajärven-Niemelänjärven alueeseen (59.721), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Luvanjärven alue (59.72) ja ensimmäinen on Luvanjoen valuma-alue (59.7). Koirajärven-Niemelänjärven alueeseen kuuluu kolme vähintään hehtaarin laajuista vakavettä: Niemelänjärvi, Teerijärvi ja Koirajärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Niemelänjärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 12.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 12.3.2024.
3. ↑  Niemelänjärvi (59.721.1.002) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 12.3.2024.
4. ↑  Koirajärven-Niemelänjärven alue (59.721) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 12.3.2024.
Camille Tallard, (1652–1728).
**Camille Tallard** (1652–1728) Tallardin kreivi, Hostunin herttua, oli Ranskan marsalkka, joka komensi Ranskan armeijaa Blenheimin taistelussa 1704. Hän otti osaa Ludvig XIV:n sotiin, joissa yleni nopeasti. Hän tuli 1693 kenraaliluutnantiksi, neuvotteli Ranskan valtuutettuna Vilhelm III:n kanssa Espanjan jaoista 1698 ja 1700. Hän osallistui sittemmin Espanjan perimyssotaan, missä joutui 1704 tappiolle Höchstädtin luona Blenheimin taistelussa ja oli sen jälkeen englantilaisten sotavankina vuoteen 1712. Ludvig XIV, joka piti häntä liiankin suuressa arvossa, määräsi hänet jäseneksi holhoojahallitukseen, josta hänet kuitenkin heti poistettiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Tallard, Camille de, Tietosanakirja osa 9, palsta 1130, Tietosanakirja-osakeyhtiö 1917


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Laci Boldemann** (24. huhtikuuta 1921 Helsinki – 18. elokuuta 1969 München) oli ruotsalainen säveltäjä.

Boldemann opiskeli orkesterinjohtoa ja pianonsoittoa Royal Academy of Musicissa Lontoossa, jossa hänen opettajiinsa kuului Henry Wood. Lisäksi hän sai pianotunteja Gunnar de Frumerielta Ruotsissa. Natsi-Saksa määräsi Boldemannin asepalvelukseen vuonna 1942. Hän palveli Venäjällä, Puolassa ja Italiassa ennen karkaamistaan Abruzzon partisaanien riveihin. Hän vietti kaksi vuotta Yhdysvaltain vangitsemana. Boldemann palasi vuonna 1947 Ruotsiin, jossa elätti itsensä aluksi puunmittaajana, sittemmin musiikin opetus- ja hallintotehtävissä. Boldemannin musiikkia ei usein esitetty Ruotsissa, mutta se sai osakseen tunnustusta Saksassa. Boldemann keskittyi pitkälti vokaalimusiikkiin ja myöhemmällä urallaan erikoistui lapsille suunnattuihin teoksiin. Boldemannin teosten joukossa ovat koominen ooppera *Dårskapens timme* (1966), lastenooppera *Svart är vitt - sa Kejsaren* (1964), kuvaoratorio *John Bauer* (1967), laulut ja orkesterisävellykset.

Boldemannin vanhemmat olivat Holger Boldemann ja Maija Järnefelt. Äidinisä oli Arvid Järnefelt ja isänäiti Lina Boldemann. Boldemann meni vuonna 1946 naimisiin näytelmäkirjailija Karin Boldemannin (o.s. Katz) kanssa. Cecilia-tyttärestä (s. 1948) tuli kirjailija ja tutkija, Marcus-pojasta (s. 1950) musiikkitoimittaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Laci Boldemann AllMusic
2. 1 2  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo
3. ↑  Laci Boldemann Gehrmans Musikförlag
4. 1 2 3  BOLDEMANN, LACI G Vem är Vem? / Stor-Stockholm 1962
5. ↑  Laci Boldemann: Svart är vitt - sa Kejsaren (Black is White - said the Emperor) Amazon
6. ↑  Holger Boldemann Kilder til Dansk Kunsthistorie
7. ↑  Tibastens sång Elisa Kirja
8. ↑  Jag fann min fars förflutna i en italiensk bergsby. För 53 år sedan deserterade tonsättaren Laci Boldemann från nazisterna - nu har hans son Marcus letat i spåren Dagens Nyheter
9. ↑  Boldemann, Marcus Vem är det / Svensk biografisk handbok / 1993


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Veikko Kalervo Mannerkoski** (3. tammikuuta 1907 Pusula – 17. toukokuuta 1980 Hämeenlinna) oli suomalainen järjestöjohtaja ja virkamies, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Mannerkosken vanhemmat olivat maanviljelijä Andres Berndt Mannerkoski, aiemmin Malmström, ja Amanda Maria Ståhlberg ja puoliso vuodesta 1933 Vieno Margareta Anttila. Professori, rehtori, pääjohtaja Markku Mannerkoski ja kauppaneuvos Lauri Mannerkoski ovat heidän poikiaan. Veikko Mannerkoski tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta vuonna 1926 ja valmistui agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1932. Hän oli valmistuttuaan ensin Hämeen maanviljelysseuran karjatalouskonsulentti ja sitten 1936–1969 seuran toiminnanjohtaja. Hämeen läänin maatalouskeskuksen johtajana Mannerkoski toimi 1970–1972. Mannerkoskella oli myös useita luottamustehtäviä varsinkin osuustoiminnan piirissä. Hän oli muun muassa Hämeenlinnan Seudun Osuuskassan perustajajäsen, hallintoneuvoston puheenjohtaja ja yli 30 vuoden ajan pankin johtokunnan puheenjohtaja. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Mannerkoski sai vuonna 1959.

Julkaisuja
----------

* *Hämeen läänin maanviljelysseuran alueen maataloudellisista oloista*, 1941

Lähteet
-------

1. 1 2  Veikko Mannerkoski *Biografiasampo*. Viitattu 1.5.2022.
2. ↑  Kuolleet. Maanviljelysneuvos Veikko Mannerkoski.  *Uusi Suomi*, 24.5.1980, nro 138, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 1.5.2022.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 568. Viitattu 1.5.2022.