recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hortência Maria de Fátima Marcari** (s. 23. syyskuuta 1959 Potirendaba São Paulo) on brasilialainen entinen koripalloilija. Marcaria pidettiin aktiiviurallaan yhtenä maailman parhaana Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton ulkopuolisena koripalloilijana. Hänet tunnetaan paremmin pelkällä nimellä Hortência. Kotimaassaan hänet tunnetaan koripalloikonina. Hortênciaa pidettiin aktiiviuralla maailman parhaana naispuolisena takamiehenä.

Hortência nousi Brasilian maajoukkueen rinkiin jo 15-vuotiaana. Hän tuli pian tunnetuksi aktiivisesta pelitavastaan kentällä ja korintekemisestään. Hortêncian johdolla maajoukkue alkoi menestyä ja maa saavutti Pan-Amerikan kisoista pronssia, hopeaa ja kultaa vuosina 1983, 1985 ja 1991. Hän johdatti maansa MM-kultaan vuonna 1994. Hortência teki MM-kilpailuissa yli 27 pistettä ottelua kohden. Hän vetäytyi koripallosta pian MM-kilpailuiden jälkeen, mutta palasi vuoden 1996 olympialaisiin, joista maa voitti hopeaa.

Seurajoukkueissa Hortência edusti valtaosan urastaan brasilialaista Associação Prudentinaa. Lisäksi hän pelasi seurakoripalloa muun muassa Perussa, Singaporessa, Malesiassa, Bulgariassa ja Etelä-Koreassa. Pelaajauransa jälkeen hänet valittiin Basketball Hall of Fameen vuonna 2005.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hortência Sports-Reference. Viitattu 21.12.2011. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Hortencia Marcari Women's Basketball Hall of Fame.  Arkistoitu 15.3.2012. Viitattu 21.12.2011. (englanniksi)
3. 1 2  Hortencia de Fatima Marcari Naistmith Basketball Hall of Fame.  Arkistoitu 15.2.2011. Viitattu 21.12.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Sports-Reference[vanhentunut linkki] (englanniksi)
* Brasilian koripalloliitto (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi)
**Eino Toivo Rafael Haarla**, ent. *Harberg* (9. maaliskuuta 1896 Korpilahti – 24. huhtikuuta 1938 Vaajakoski, Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen Tampereella asunut tehtaanjohtaja ja järjestöjohtaja.

Haarlan vanhemmat olivat kauppaneuvos Toivo Rafael Valdemar Haarla ja Ruusa Keskinen. Hänen setänsä oli kirjailija Lauri Haarla. Haarla kirjoitti ylioppilaaksi yksityistodistuksella Tyrvään suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1916. Eino Haarla oli ollut kesäisin harjoittelijana isänsä teollisuuslaitoksilla sekä eri paperialan liikkeissä muun muassa Pietarissa ja Moskovassa. Ylioppilaaksi tultuaan hän toimi isänsä tehtaan kauppaedustajana Venäjällä, jonne tehtaan vienti pääasiassa suuntautui. Haarla asui tällöin pääasiassa Moskovassa. Haarla palasi Suomeen kun Suomen sisällissota katkaisi kauppayhteydet Venäjälle ja hän oli sisällissodan aikana Jääkäritykistössä majuri Lauri Malmbergin adjutanttina. Sodan jälkeen Haarla palveli vänrikkinä Kenttätykistörykmentti I:ssä 1918–1920. Hänet ylennettiin 1929 reservin luutnantiksi.

Haarla toimi 1931–1932 Vapaussodan Rintamamiesliiton hallituksen puheenjohtajana. Hän oli mukana 1930-luvun alussa Lapuan liikkeen toiminnassa ja organisoi kesällä 1930 yhdessä Aamulehden toimitussihteerin Eero Rekolan kanssa useita muilutuksia ja muilutusyrityksiä Tampereen seudulla. Tätä toimintaa rahoitti Eino Haarlan isä kauppaneuvos Rafael Haarla. Tunnetuin Haarlan järjestämistä muilutuksista oli Tampereen sosiaalidemokraattisen pormestarin ja eduskunnan varapuhemiehen Väinö Hakkilan kyyditys Tampereelta Lapuan kautta Kuortaneelle 17. – 18. heinäkuuta 1930. Muilutuksen aikana Hakkilaa pahoinpideltiin ja häntä istutettiin muurahaispesässä. Hakkila pääsi kuitenkin pakenemaan sieppajiltaan.

Vuonna 1920 Eino Haarla perusti isänsä ja veljensä kanssa Tampereelle Haarlan Paperitehdas Oy:n ja toimi sitten tämän tehtaan johtajana. Hän kuului myös Haarlan Paperitehdas Oy:n ja eräiden muiden Haarla-yhtymän tehtaiden johtokuntiin. Haarla oli mukana käynnistämässä Lievestuoreen selluloosatehdasta. Hän kuoli huhtikuussa 1938 sydänkohtaukseen ollessaan kalastusmatkalla Vaajakoskella. Haarla-yhtymän johtoon tuli Rafael Haarlan kuoleman jälkeen Eino Haarlan nuorempi veli diplomi-insinööri Lauri Haarla (1897–1966).

Eino Haarla oli naimisissa vuoteen 1936 saakka Elma Kaarin Laurilan (1901–1936) kanssa ja sen jälkeen Ester Pirilän (s. 1900) kanssa. Haarlan poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan oli toimitusjohtaja ja kokoomuksen kansanedustaja Pekka Haarla.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Tyrvään yhteiskoulu 1904–1954*, matrikkeli, s. 91. Vammala: Tyrvään yhteiskoulu, 1954.
2. 1 2 3 4  Eino Haarla, Keskisuomalainen, 26.04.1938, nro 93, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2  Johtaja Eino R. Haarla kuollut, Ilta-Sanomat, 25.04.1938, nro 93, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Geni.com: Eino Haarla
5. ↑  Heikki Kokko: Lapuan laki myös Tampereella, Koskesta voimaa -sivusto
6. ↑  Mikko Uola: Vuorineuvos Lauri Haarla (1897–1966). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
7. ↑  Porvarillisen työn arkisto: Haarla, Pekka Rafael
Adaridi Suomen ilmailumuseossa.
**Adaridi AD 3** oli venäläisen insinööri Boris Adaridin Suomessa suunnittelema ja rakennuttama puurakenteinen, yksimoottorinen ja ylätasoinen moottorilentokone.

Kehitys ja käyttö
-----------------

Boris Adaridi tarjosi suunnittelemansa kevytrakenteisen koneen piirustuksia Ilmailuvoimille toukokuussa 1923. Ilmailuvoimien esikunta hyväksyi suunnitelman yhden kevytrakenteisen koneen rakentamisesta, ja prototyypin rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1923 Ilmailutelakalla Santahaminassa. Kone valmistui seuraavan vuoden keväällä, ja sen ensilento lennettiin 17. huhtikuuta 1924. Ensilennon suoritti Suomen ilmailuvoimissa tuolloin palvellut ensimmäisen maailmansodan hävittäjälentäjä, saksalainen yliluutnantti E. Thuy. Thuy piti koneen lento-ominaisuuksia tyydyttävinä, mutta totesi koneen moottorin olevan liian heikkotehoinen, josta johtuen kone pyrki sakkaamaan kaarron aikana. Koneen rakennetta muutettiin Thuyn lausunnon perusteella siten, että laskutelinettä siirrettiin eteenpäin koneen painopisteen saamiseksi oikeaan kohtaan.

Ilman rekisteritunnusta jäänyt kone oli kokeilukäytössä Utissa kesästä 1924 alkaen Hävittäjäeskaaderilla (myöhemmin Maalentoeskaaderi) vuoteen 1931. Sen käyttö oli hyvin vähäistä, konetta ei muutosten jälkeen saatu enää ilmaan. Konetta säilytettiin lentoyritysten jälkeen käyttämättömänä ensin Utissa ja myöhemmin Vesivehmaalla, josta se siirrettiin Ilmailumuseoyhdistyksen näyttelyyn ja myöhemmin entisöitäväksi. Kone on nykyään näytteillä entisöitynä Suomen ilmailumuseossa.

Tekniset tiedot
---------------

### Yleiset ominaisuudet

* Pituus: 5,3 m
* Kärkiväli: 11,6 m
* Siipien pinta-ala: 13,5 m²
* Korkeusperäsimen pinta-ala: 2,5 m²
* Korkeusvakaimen pinta-ala: 0,56 m²
* Sivuperäsimen pinta-ala: 0,6 m²
* Lentopaino: 260 kg
* Voimalaite: 3-sylinterinen, ilmajäähdytteinen Salmson-tähtimoottori, teho 12 hv.

### Suoritusarvot

* Huippunopeus: 106 km/h
* Laskunopeus: 35 km/h
* Teoreettinen lakikorkeus: 4 000 m.

Lähteet
-------

* Adaridi, Boris: *Moottorittomat lentokoneet ja heikkomoottorilentokoneet*. Helsinki: Otava, 1925.
* Keskinen, Kalevi; Stenman, Kari; Niska, Klaus: *Suomen ilmavoimien lentokoneet 1918–1939*. Helsinki: Tietoteos, 1976. ISBN 951-9035-20-6.
* Heinonen, Timo: *Thulinista Hornetiin – 75 vuotta Suomen ilmavoimien lentokoneita*. Tikkakoski: Keski-Suomen ilmailumuseo, 1992. ISBN 951-95688-2-4.
* Keskinen, Kalevi; Partonen, Kyösti; Stenman, Kari: *Suomen ilmavoimat I 1918–1927*. Helsinki: Tietoteos, 2005. ISBN 952-99432-2-9.

### Viitteet

1. 1 2 3  Heinonen 1992 s. 67
2. 1 2  Keskinen et al. 2005 s. 184
3. 1 2 3 4  Heinonen 1992 s. 68
4. ↑  Keskinen et al. 1976 s. 16
5. ↑  Adaridi 1925 s. 115–116
Hortense de Beauharnais, François Gérardin maalaama muotokuva.
**Hortense de Beauharnais** (10. huhtikuuta 1783 – 5. lokakuuta 1837) oli Hollannin kuningatar ja kuningas Ludvig Bonaparten aviopuoliso Hän oli tulevan Ranskan keisarin Napoleon III:n äiti. 

Hortense syntyi Pariisissa. Hänen isänsä oli kenraali Alexandre Vicomte de Beauharnais ja äitinsä Joséphine de Beauharnais. Hänen isänsä teloitettiin 1794 terrorissa ja kaksi vuotta myöhemmin hänen äitinsä meni naimisiin Napoléon Bonaparten kanssa.

Vuonna 1802 Napoléonin pyynnöstä Hortense nai Louis Bonaparten. Avioparilla oli kolme poikaa: Napoléon Louis Charles (1802–1807), Napoléon Louis (1804–1831) ja Charles Louis Napoléon Bonaparte (1808–1873).

Vuonna 1806 keisari Napoleon I nimitti veljensä Louis’n Hollannin kuningaskunnan kuninkaaksi nimellä Ludvig I. Hortense seurasi miestään Haagiin, vaikka heidän avioliittonsa oli onneton ja lasten isyyttä epäiltiin. Kun Louis luopui kruunusta 1810, Hortense palasi lasten kanssa Pariisiin miehensä asettuessa Saksaan.

Vuonna 1811 Hortense synnytti rakastajalleen kreivi Charles de Flahaut’lle pojan, joka otti nimen Charles de Morny. Velipuoli Napoleon III antoi hänelle aikanaan herttuan arvonimen. 

Kun Bourbon-suku palasi Ranskassa valtaan vuonna 1815, Hortense pakeni keisari Aleksanteri I:n suojiin ja hänen vaikutuksestaan sai Saint-Leun herttuattaren arvonimen.
Sadan päivän aikana Hortense kuitenkin tuki Napoleonia, mikä johti hänen lopulliseen karkotukseensa Ranskasta. Hän matkusti Saksassa ja Italiassa ennen asettumistaan Sveitsiin ostamaansa Arenenbergin linnaan Thurgaun kantonissa 1817, jossa hän kuoli 1837. Hortense haudattiin äitinsä Joséphinen viereen Pariisin lähistölle St Pierre-St Paulin kirkkoon Rueil-Malmaisonissa. Hän kirjoitti muistelmansa ja ne julkaistiin vuosina 1831–1835.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisu-Maija Nenonen & Ilkka Teerijoki: *Historian suursanakirja*, s. 669. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22044-2.
2. 1 2
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hortense de Beauharnais** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* RKD Artists
* SIKART
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Bariumtiosyanaatti** (Ba(SCN)2) on barium- ja tiosyanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään esimerkiksi tekstiilienkäsittelyissä.

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
---------------------------------

Huoneenlämpötilassa bariumtiosyanaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on hygroskooppista ja siitä tunnetaan kidevedelliset di- ja trihydraatit (Ba(SCN)2·2H2O ja Ba(SCN)2·3H2O). Bariumtiosyanaatti liukenee runsaasti veteen ja lisäksi poolisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja asetoniin.

Bariumtiosyanaattia valmistetaan bariumhydroksidin ja ammoniumtiosyanaatin vesiliuosten reaktiolla. Reaktiossa muodostunut ammoniakki haihdutetaan pois ja tuote kiteytetään.

Ba(OH)2 + 2 NH4SCN → Ba(SCN)2 + 2 NH3 + 2 H2O
Bariumtiosyanaattia voidaan käyttää apuaineena tekstiilien värjäys- ja painoprosesseissa. Muita käyttökohteita ovat muiden tiosyanaattien valmistus ja valokuvauskemikaalina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  W. M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4–51. 93rd edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1-4398-8049-4. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 16.5.2023). (englanniksi)
2. 1 2  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 395. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
3. 1 2 3  Robert A. Lewis: *Hawley's Condensed Chemical Dictionary*, s. 143. John Wiley & Sons, 2016. ISBN 978-1-1192-6784-3. (englanniksi)
4. 1 2  Theo H. J. van Hoek: "Thiocyanates, Inorganic", teoksessa Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, John Wiley & Sons, New York, 2000. Vol. 36 s. 624
Aslan Abašidze
**Aslan Abašidze** (georg. ასლან აბაშიძე, s. 20. heinäkuuta 1938) oli Georgian lounaisosassa sijaitsevan Adžarian autonomisen tasavallan johtaja vuodesta 1991 5. toukokuuta 2004 asti. 

Abašidze syntyi tunnettuun muslimisukuun. Hänen isoisänsä Memed Abašidze oli kuuluisa kirjailija ja kansanedustaja Georgian parlamentissa lyhyen itsenäisyyden aikana 1918–1921. Stalin ammutti hänet vuonna 1937, ja Abašidzen isä oli vankina gulagilla 10 vuotta. Abašidze opiskeli 1950-luvulla Batumin ja Tbilisin yliopistoissa ja työskenteli opettajana ja taloustieteilijänä ennen virkamieheksi ryhtymistään. 

Georgian itsenäistyttyä Abašidze nousi Adžarian johtoon, ja hän ryhtyi rakentamaan omaa armeijaansa ja hallintoaan vastapainoksi Tbilisille. Hän ei kuitenkaan Abhasian ja Etelä-Ossetian tilanteesta poiketen tavoitellut alueelle itsenäisyyttä. Hän on ollut alueellaan jopa suosittu ja tehnyt Adžariasta myös yhden Georgian rikkaimmista alueista.

Ruusujen vallankumouksen jälkeen tilanne Abašidzen ja uuden presidentin Mikheil Saakašvilin välillä kärjistyi maaliskuussa 2004 ennen vaaleja Saakašvilin pyrkiessä vierailemaan Adžariassa saattueineen, minkä rajavartijat estivät. Saakašvili jätti Abašidzelle ultimaatumin, jonka jälkeen Abašidze erosi 5. toukokuuta 2004 ja pakeni Moskovaan. Hänen omaisuutensa takavarikoitiin ja Adžarian itsehallinto lakkautettiin.

Abašidze tuomittiin poissaolevana tammikuussa 2007 kavalluksesta ja virka-aseman väärinkäytöstä 15 vuoden vankeuteen ja 57,6 miljoonan korvauksiin Georgialle. Toisessa tapauksessa Abašidzea syytetään terrorismista ja aseistettujen ryhmien järjestämisestä.

Lähteet
-------

1. ↑  Georgia sentences ex-Adjarian leader to prison term in absentia RIA. Viitattu 24.01.2007.

Aiheesta muualla
----------------

* "President Aslan Abashidze, visionary leader of Adjara"

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Carlo Molfetta** (s. 15. helmikuuta 1984 Mesagne) on italialainen taekwondoin ja olympiavoittaja. 183 senttimetriä pitkä ja 80 kilogrammaa painava Molfetta edustaa Cagse Esercito -seuraa.

Ura
---

Molfetta voitti olympiakultaa yli 80 kilon sarjasta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. Hän oli mukana myös vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa, jossa hän oli 67-kiloisten sarjassa seitsemäs.

MM-kilpailuista Molfettalla on kaksi hopeaa ja yksi pronssi. Mitaleista yksi hopea ja yksi pronssi on tullut 87-kiloisista ja yksi hopea, Molfettan ensimmäinen arvokisamitali vuodelta 2001, 67-kiloisista. EM-kilpailuista Molfetta on saavuttanut yhden kullan 87-kiloisista vuodelta 2010, yhden hopean 72-kiloisista ja yhden pronssin sekä 72- että 87-kiloisista. Junioreiden maailmanmestaruuden hän voitti 63-kiloisissa 2000. Vuonna 2003 hän voitti kultaa kesäuniversiadeista Daegusta 72-kiloisista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Molfetta, Carlo *taekwondodata.com*. Viitattu 25.4.2015. (englanniksi)
**Heikki Terho Juhani Saari** (5. elokuuta 1935 Alavus – 17. kesäkuuta 2021 Espoo) oli suomalainen kuoronjohtaja, musiikinopettaja ja musiikkineuvos.

Saari opiskeli Sibelius-Akatemiassa. Hän sai sieltä päästötodistukset musiikinopettajaseminaarista (1957) ja konservatorio-osastolta (1964) sekä suoritti laulunopettajan tutkinnon. Hän täydensi opintojaan ulkomailla ja tutustui tämän myötä Kodály-menetelmään. Saari työskenteli koulujen musiikinopettajana vuosina 1958–1995. Tänä aikana hän työskenteli Korson, Mäkelänrinteen ja Pohjois-Tapiolan yhteiskouluissa sekä Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa. Saari kehitti kuorolaulua kaikissa kouluissa, joissa työskenteli; Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun lapsikuoro saavutti hänen aikanaan myös kilpailumenestystä ja esiintyi laajasti ulkomailla.

Saari lauloi itse Radion kamarikuorossa Harald Andersénin johdolla vuosina 1967–1982. Muiden toimintojensa ohella hän johti monia nuoriso- ja aikuiskuoroja. Saari tuli tunnetuimmaksi Polyteknikkojen Kuorosta, Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajista, Laulu-Miehistä ja Akateemisesta mieskuoro Psaldosta. Hän myös perusti Polyteknikkojen Kamarikuoron ja Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Naislaulajat. Vuonna 1977 hän perusti Espoon Mieslaulajia, jota johti parin vuosikymmenen ajan. Saari sai kuoroineen monia kotimaisia ja kansainvälisiä tunnustuksia. Näistä keskeisiä olivat Let the Peoples Sing -voitot Polyteknikkojen Kamarikuoron kanssa 1974 ja Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajien kanssa 1982 sekä Montreux'n kuorokilpailun voitto Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunnan Laulajien kanssa 1981. Saari johti myös nykysäveltäjien kuoroteosten esityksiä ja esimerkiksi tilasi Kaj-Erik Gustafssonilta uusia teoksia kuorojaan varten. Hän teki ulkomailla kuorojensa kanssa kaikkiaan 66 konserttikiertuetta.

Saari toimi Suomen musiikinopettajien liiton puheenjohtajana. Hän oli jäsenenä Sibelius-Akatemian valtuuskunnassa ja Espoon kaupungin kulttuurilautakunnassa (1996–1999). Hän johti pitkään Armas Järnefeltin seuraa, jota oli mukana perustamassa. Saari sai Suomen Leijonan ritarikunnan ritarin merkin vuonna 1980 ja musiikkineuvoksen arvonimen 1989. Hän oli naimisissa Espoon musiikkiopistossa pianonsoiton opettajana työskennelleen Anjan kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Siukonen, Harri; Niemi, Jukka; Lehtonen, Lauri: Heikki Saari 1935–2021 *Helsingin Sanomat*.  25.8.2021. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 22.5.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Barjon** on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Tillejoen varrella, noin 44 kilometriä Dijonin kaupungista pohjoiseen.

Kunnan keskustassa oleva goottilainen Saint-Frodulphen kirkko on peräisin 1300-luvulta. Kirkon portaali on tuolta ajalta. Muuten kirkko on kokenut useita muutoksia vuosisatojen aikana. Kirkon vieressä olevalla hautausmaalla on Saint-Frodulphen kappeli, joka on osittain maan pinnan alapuolella. Kunnan keskustassa on myös jäänteet keskiaikaisesta *Château de Barjon*in linnasta. Linnasta on jäljellä kaksi tornia, joiden yhteyteen on rakennettu 1700-luvulla asuinrakennus.

  

* Saint-Frodulphen kirkkoSaint-Frodulphen kirkko
* Saint-Frodulphen kappeliSaint-Frodulphen kappeli
* Château de BarjonChâteau de Barjon

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 28.2.2022. (ranskaksi)
2. ↑  Barjon Echo des communes. Viitattu 28.2.2022. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Barjon** Wikimedia Commonsissa
Eufonium
**Baritonitorvi** tai pelkkä baritoni (saks. *Baritonhorn*, engl. *baritone horn* tai *euphonium*, joka on tarkasti ottaen hieman eri soitin) on vaskisoitinperheen baritoniääni. Se muistuttaa eniten tuubaa. Baritonitorven ääniala on oktaavin tuuban äänialaa korkeampi ja se on myös tuubaa pienikokoisempi. Soittimen toinen nimi *eufonium* tulee kreikasta ja tarkoittaa kauniisti soivaa.

Historia
--------

Baritonitorvi on kehittynyt Adolphe Saxin saxhorn-soittimista samalla tavalla tuuban kanssa. Maakohtaisia eroja on. Niin sanotut saksalaiset baritonitorvet eli munabaritonit ovat ovaalinmuotoisia, sylinteriventtiilisiä ja ääneltään terävämpiä, yhdysvaltalaiset soittimet taas ovat pumppuventtiilisiä, laajamensuurisempia ja tummempia ääneltään. Brittiläinen perinne suosii pumppuventtiilisiä ja raskaampia mutta samalla hieman pienempiä instrumentteja.
Baritonitorvea kutsutaan myös keisaritorveksi Venäjän keisari Aleksanteri III:n mukaan, joka oli innokas baritoninsoiton harrastaja.

Soittimen rakenne
-----------------

Baritonitorvi on rakenteeltaan tuuban kaltainen. Siinä on yleensä neljä venttiiliä, ja se on viritykseltään oktaavin B-vireistä trumpettia matalampi. Baritonitorvelle kirjoitetaan useimmiten joko transponoidulle diskanttiavaimelle tai transponoimattomalle bassoavaimelle. Soittimen ääniala on noin iso fis– c3. Baritonitorven ääni on pehmeä ja pyöreä. Suukappale on samankokoinen kuin pasuunan suukappale.

Eufonium
--------

Useissa maissa baritonitorvi ja eufonium on luokiteltu eri soittimiksi, joiden suurin ero on lähinnä putken muodossa: Eufoniumin putki avautuu kartiomaisesti kuten tuubassa, minkä ansiosta eufoniumin ääni on baritonitorvea tummempi ja pehmeämpi.

Käyttö
------

Baritonitorvi ei kuulu sinfoniaorkesterin vakiosoittimiin, eikä sinfonisessa materiaalissa sille ole kovin paljon käyttöä. Kuuluisia esimerkkejä baritonitorven käytöstä sinfoniaorkesterissa ovat esimerkiksi Richard Straussin Don Quixote ja Ein Heldenleben, sekä Gustav Holstin Planeetat. Puhallinorkestereissa baritonitorvea käytetään laajasti.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Baritonitorvi**.
* Newton, Bret: The Euphonium in the Orchestra *Bandestration – The Online Guide to Composing for Wind Instruments*.  21.10.2014. Viitattu 5.3.2019 (englanniksi).
**Aslak Smaukka** on Leevi Madetojan mieskuorolle, baritonisolistille ja sinfoniaorkesterille säveltämä teos. Sen eksoottinen teksti on peräisin Larin Kyöstin vuonna 1913 ja 1916 ilmestyneissä kokoelmissa olevasta samannimisestä, Lapin noidasta kertovasta runosta. Aslak Smaukasta tulikin ensimmäinen teos, jonka lunastamiseksi käytettiin Mieskuoro Laulu-Miesten uusien sävellysten tilaamista varten perustaman rahaston korkotuloja. Levottomista ajoista johtuen Laulu-Miehet kantaesitti vuonna 1917 valmistuneen teoksen vasta vuonna 1926. 

Aikalaiskriitikot kirjoittivat Smaukan musiikillisen kuvauksen rohkeudesta kiittäen sen värikkyyttä, voimakasta tunnelmaa ja lopun "kaameaa vaikuttavuutta". Helsingin Sanomien nimimerkki V. arveli Smaukan olevan "parhainta mitä mieskuorolle saattaa ajatella, ehytmuotoinen alusta loppuun, ilman minkäänlaista herpaantumiskohtaa". Sulho Ranta luonnehti "paikoin melkein makaaberin shamaanirunon" sävelkieltä soinnullisesti säveltäjän rohkeimpiin teoksiin kuuluvaksi, mutta ehjäksi ja vaikuttavaksi. "Nerollisessa voimassaan vaikuttavaksi" kuvasi Aslak Smaukkaa myös Uuno Klami.

Erkki Salmenhaara kirjoittaa Madetoja-elämäkerrassaan: "Aslak Smaukka edustaa iskevää kalevalatyyliä, joka tässä teoksessa on muuntunut aiheesta johtuen hieman eksoottisemmaksi ja samalla pateettisemmaksi. Madetoja ei Smaukassaan ole pyrkinyt aiheen etnograafiseen värittämiseen alkuperäismusiikin aineksia, esimerkiksi joikusävelmiä käyttämällä. Ilmapiiri on luotu hienovaraisemmin keinoin."

Lähteet
-------

* Matti Hyökki: *Aslak Smaukka -partituuri/esittelyteksti*. Mieskuoro Laulu-Miehet ry, 2009.
* Salmenhaara, E.: *Leevi Madetoja*. Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1987.
**Bariumkloridi** (BaCl2) on barium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa veden puhdistamiseen, teräksen valmistuksessa, keramiikan valmistamiseen ja tuholaismyrkkynä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa bariumkloridi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdisteestä on kaksi kiderakenteeltaan erilaista muotoa monokliininen α-muoto ja kuutiollinen β-muoto. Näistä huoneenlämpötilassa stabiilimpi on α-muoto, joka muuttuu β-muodoksi kuumennettaessa 925 °C:n lämpötilaan. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan kidevedellinen dihydraatti (BaCl2·2H2O, CAS 10326-27-9). Kidevesi poistuu yhdisteen rakenteessa kuumennettaessa 113 °C:n lämpötilaan ja samalla yhdiste sulaa.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Bariumkloridia valmistetaan teollisesti nykyään neutraloimalla vetykloridia joko bariumsulfidiliuoksella tai bariumkarbonaatilla tai bariumsulfidin ja kloorin välisellä reaktiolla. Reaktion jälkeen vesi poistetaan haihduttamalla. Aikaisemmin käytettiin myös bariumsulfaatin kuumentamista hiilen ja kalsiumkloridin läsnä ollessa, mutta uudemmat taloudellisemmat prosessit ovat syrjäyttäneet sen.

BaS + 2 HCl → BaCl2 + H2S
Bariumkloridia voidaan käyttää muiden bariumyhdisteiden kuten bariumkarbonaatin ja -sulfaatin valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat teräksen valmistus, metallurgiassa suolakylvyissä lisäaineena, koska se muodostaa useiden kloridien kanssa eutektisen seoksen, lasin ja keramiikan valmistuksessa, väriaineiden valmistuksessa, sulfaattien saostamiseen vedenpuhdistuksen yhteydessä, puun lahonestoaineena ja analyyttisessä kemiassa reagenssina. Ilotulitteissa bariumkloridilla voidaan tuottaa vihreää valoa.

Myrkyllisyys
------------

Muiden vesiliukoisten bariumyhdisteiden tavoin myös bariumkloridi on hyvin myrkyllistä. Yhdiste ärsyttää hengityselimiä, silmiä ja ihoa. Aineen aiheuttaman myrkytyksen oireita ovat muun muassa voimakas vatsakipu, kouristukset, huonovointisuus ja tajuttomuus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 233. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 116. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 8.11.2014). (englanniksi)
3. 1 2 3  Patrick M. Dibello, James L. Manganaro, Elizabeth R. Aguinaldo, Tariq Mahmood & Charles B. Lindahl: *Barium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 8.11.2014
4. 1 2 3  Robert Kresse, Ulrich Baudis, Paul Jäger, H. Hermann Riechers, Heinz Wagner, Jochen Winkler & Hans Uwe Wolf: *Barium and Barium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2007. Viitattu 8.11.2014
5. ↑  Bariumkloridin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 8.11.2014

Aiheesta muualla
----------------

* PubChem: Barium chloride (englanniksi)
* Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Barium chloride (englanniksi)
* ChemBlink: Barium chloride (englanniksi)
* ChemBlink: Barium chloride dihydrate (englanniksi)
Tukuloritulkki siskojensa kanssa 1882
Tukolorien marabout eli pyhä mies. Akvarelli 1853
**Tukulorit** (myös *tukulöörit*, *tukulerit*) ovat fulben kielen murretta, wolofia ja arabiaa puhuva kansa Senegalissa, Mauritaniassa ja Gambiassa. Asutus on keskittynyt Senegaljoen keskijuoksulle. Pieniä ryhmiä on myös Malissa, Guineassa ja Guinea-Bissaussa. Ulkonäöltään tukulorit ovat negridejä ja uskonnoltaan sunnalaisia muslimeja. Heitä on noin miljoona henkeä.

Nimitys *tukulor* on peräisin Fouta Toron aluetta ensimmäisen ja toisen vuosituhannen vaihteessa hallinneesta Tekrurin muslimivaltiosta. 1700-luvun lopulla tukulorit perustivat uuden teokraattisen valtakunnan, joka levitti islamia laajalle alueelle sekä valtasi bambaravaltiot ja Macinan. Tukulorivaltakunnan perustaja oli Umar Tall (1794–1864).

Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja käsityöammatteja. Nykyään monet käyvät muualla ansiotöissä. Perinteinen yhteiskuntajärjestelmä perustuu vapaiden maanviljelijöiden ja karjanhoitajien, käsityöläisten ja orjien muodostamaan kastijärjestelmään sekä sukuyhteisöihin. Miesten moniavioisuus on yleistä. Tukulorien muslimiveljeskunnista on noussut huomattavia liikemiehiä ja yhteiskunnallisia johtajia.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tukulorit**.
1. ↑  *Spectrum tietokeskus, 16. osa*, s. 456. Helsinki: Werner Söderström, 1976. ISBN 951-0-07255-9.
2. ↑  *Uusi tietosanakirja, 21. osa*, s. 516. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1965.
3. 1 2  *Narody mira: istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 455. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1988.
4. ↑  *New Encyclopedia of Africa, volume 5*, s. 408. Farmington Hills: Thomson Gale, 2008. ISBN 978-0-684-31459-4.
5. ↑  *Encyclopedia of African History and Culture, volume III*, s. 289. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5271-9.
**Mies katsoo kaakkoon** (*Hombre mirando al sudeste*) on Eliseo Subielan käsikirjoittama ja ohjaama argentiinalainen draamaelokuva vuodelta 1986. Mystisessä tieteistarinassa ison psykiatrisen sairaalan lääkäri (Lorenzo Quinteros) saa hoidettavakseen oudon Rantesin (Hugo Soto), joka väittää olevansa avaruusolio ja viettää aikaansa pihalla katselemalla kaakon suuntaan. Psykiatri aloittaa laajan koe- ja tutkimussarjan päästäkseen selville miehen arvoituksesta. Rantes, lahjakas muusikko ja synnynnäinen johtaja, kerää muista potilaista itselleen "opetuslapsia". Miehen taustalta löytyy enkelimäinen nainen Beatriz (Ines Vernengo).

*Helsingin Sanomien* Mikael Fränti luonnehti elokuvaa sen tv-esityksen alla patologisen viiltäväksi mysteerioksi, jonka muoto on äärimmäisen ankara ja tiukka. Silti siinä on myös viihdyttäviä elementtejä: upeita saksofonisooloja, Beethovenin oodia ilolle, kotielokuvien käyttöä sekä viittauksia Fellinin klovneriaan, Jean Vigon anarkismiin ja Buñuelin surrealismiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fränti, Mikael: Outo mies katsoo kaakkoon argentiinalaisessa Kristus-allegoriassa.  *Helsingin Sanomat*, 11.8.1991. Digilehden juttu (tilaajille).
Laura Toivanen Oberhofin maailmancup osakilpailussa vuonna 2018.
**Laura Schneider** (o.s. **Toivanen** s. 21. heinäkuuta 1988 Polvijärvi) on suomalainen uransa päättänyt ampumahiihtäjä. Hän on edustanut vuodesta 2017 lähtien Enon Kisa-Poikia ja sitä ennen Kontiolahden Urheilijoita.

Ampumahiihtäjä Ahti Toivanen on Laura Toivasen veli.

Elämä ja ura
------------

Toivanen aloitti ampumahiihdon vuonna 2001. Hän voitti naisten Suomen mestaruuden 23. tammikuuta 2010 takaa-ajokilpailussa Kauhajoella.

### Maailmancup

Toivanen osallistui ampumahiihdon maailmancupiin ensimmäisen kerran kaudella 2009–2010 Hochfilzenissä joulukuussa 2009. Hänen paras sijoituksensa on normaalimatkan 68. sija Ruhpoldingissa 2010–2011 ja Holmenkollenilla kaudella 2014–2015.

Toivanen on edustanut Suomea naisten viestijoukkueessa maailmancupin osakilpailuissa. IBU-Cupissa hänen paras sijoituksensa on 18.

### Arvokisat

Vuonna 2009 Toivanen osallistui nuorten maailmanmestaruuskilpailuihin Canmoressa Kanadassa. Hän oli pikakilpailussa 39:s ja takaa-ajossa 45:s.

Helmikuussa 2011 järjestetyissä Euroopan mestaruuskilpailuissa Toivanen osallistui normaalikilpailuun sijoittuen 35:nneksi. Pikakilpailussa hän oli 40:s ja takaa-ajokilpailussa 32:s.

Toivanen pääsi edustamaan Suomea ampumahiihdon maailmanmestaruuskisoihin 2011 Hanty-Mansijskissa. Hän osallistui 15 kilometrin normaalikilpailuun ollen 49. sijalla ja viestin 3. osuudelle Suomen päätyessä sijalle 11.

Pyeonchangin talviolympialaisissa 2018 Toivanen oli myös mukana. Normaalimatkalla hän tuli sijalle 49, sprintissä sijoitus oli 77. Naisten viestijoukkue, jossa hän kilpaili, oli viidestoista ja sekaviestijoukkue kuudes.

Toivanen edusti Suomea myös ampumahiihdon maailmanmestaruuskisoissa 2019 Östersundissa. Naisten 7,5 kilometrin pikakilpailussa hän saavutti 63. sijan, mikä ei aivan riittänyt takaa-ajokisaan.

### Yksityiselämä

Hän on opiskellut kieliä ja liikuntalääketiedettä Itä-Suomen yliopistossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Maijala, Meri: Mari Laukkanen saa seuraansa kaksi lisävahvistusta – joukkue mukana Vuokatin Suomen Cupissa *kestavyysurheilu.fi*.  21.10.2017.  Arkistoitu 28.10.2017. Viitattu 28.10.2017.
2. ↑  Valmentaja- ja urheilijaesittelyt Kontiolahden Urheilijat.  Arkistoitu 20.8.2014. Viitattu 14.1.2016.
3. ↑  Ampumahiihdon SM-kisat 23.1.2010 takaa-ajo Kauhajoen Sotkassa Suoman Ampumahiihtoliitto. Viitattu 14.1.2016.
4. 1 2 3 4  Laura Toivanen *IBU Datacenter*. International Biathlon Union (IBU). Viitattu 14.1.2016.
5. ↑  LAURA TOIVANEN *DATACENTER*. Viitattu 9.3.2019.
6. ↑  Joska Saarinen: Draamaa MM-kisoissa! Kaisa Mäkäräinen kaatui kesken pikakilpailun – putosi mitaleilta pystypaikan kahdella hudilla *Yle Uutiset*.  8.3.2019. Viitattu 8.3.2019.
**Heikki Sakari Heikkilä** (6. syyskuuta 1922 Pälkäne – 14. kesäkuuta 2007 Hämeenlinna) oli suomalainen gemmologi, insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Heikkilän vanhemmat olivat pankinjohtaja Pekka Heikkilä ja Tyyne Turva ja puolisot vuodesta 1955 Annikki Elisabeth Johansson ja vuodesta 1988 Hillevi Koivisto. Talvisotaan Heikkilä osallistui 17-vuotiaana vapaaehtoisena, jatkosodan taisteluihin hän osallistui Korpiselkä–Syväri-rintamalla. Heikkilä teki elämäntyönsä jalokivi- ja kultaseppäalalla, Westerback-, Hopeakeskus- ja Kultakeskus-yhtiöiden palveluksessa 1949–1985, joista toimitusjohtajana 1963–1982. Vuonna 1947 koneinsinööriksi valmistunut Heikkilä toimi valmistuttuaan muutaman vuoden VTT:llä, mutta siirtyi sieltä Westerback-yhtiöön, josta erotettiin 1960-luvun alussa Kultakeskus Oy tuotantoyritykseksi. Heikkilä oli molempien toimitusjohtaja. Vuonna 1971 hänestä tuli myös Hopeakeskus-yhtiön toimitusjohtaja ja 1970-luvun lopussa yksi Kultakeskuksen omistajista.

Gemmologian tutkinnon Englannissa 1960 suorittanut Heikkilä oli alalle kouluttautumisen edelläkävijöitä Suomessa. Hänelle myönnettiin kansainväliset jalokivialan tunnustukset Tully-mitali ja Rayner-palkinto. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1978. Kultakeskuksen korusuunnittelijoina käyttämistä taiteilijoista Heikkilä ystävystyi läheisesti Tapio Wirkkalan kanssa. Heikkilällä oli huomattava määrä luottamustoimia alallaan ja hänet muistetaan myös metsästys- ja kennelharrastuksistaan. Suomen Kulttuurirahaston Hämeen rahastoon Heikkilä perusti vaimonsa kanssa nimikkorahaston. Pälkäneen Mustalan taloon hän lahjoitti talonpoikaissisustuksen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Heikki S. Heikkilä *Biografiasampo*. Viitattu 2.1.2022.
2. 1 2  Muistot. Heikki S. Heikkilä. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  14.6.2007. Viitattu 2.1.2022.
3. ↑  Kankila, Jyri: "Kulta-Heikki – innostaja, lahjoittaja, valtakunnan ykkösmetsästäjä", *Riistan runsaus ja metsästysilo – Pälkäneen Metsästysseura ry 90 vuotta*, s. 68–70. Pälkäneen Metsästysseura, 2017. ISBN 978-952-93-8478-5.
**Tulehduksellisia suolistosairauksia** ovat Crohnin tauti ja colitis ulcerosa eli haavainen paksusuolentulehdus. Välimuotoisesta koliitista tai luokittelemattomasta koliitista puhutaan silloin, kun sairautta ei voida luokitella selkeästi jommaksikummaksi. Sairauksista käytetään yleisesti lyhennettä IBD (*inflammatory bowel disease*).

Colitis ulcerosassa tulehdus esiintyy paksusuolen ja peräsuolen alueella, kun taas Crohnin taudissa tulehdus voi esiintyä koko ruoansulatuskanavan alueella. Oireita ovat esimerkiksi vatsakivut, ripuli ja veriuloste. Sairauksiin voi liittyä myös esimerkiksi iho-, nivel- ja silmäoireita. Tulehduksellisia suolistosairauksia hoidetaan ensisijaisesti lääkkeillä. Osa sairastavista tarvitsee myös leikkaushoitoa. 

Tulehduksellisia suolistosairauksia sairasti Suomessa vuoden 2022 lopussa 58 000 ihmistä. Diagnoosin saa vuosittain noin 2 500 suomalaista.

Aiheesta muualla
----------------

* IBD ja muut suolistosairaudet ry
* Mayo Clinic: Inflammatory bowel disease (IBD) (englanniksi)
* Johns Hopkins Medicine: Inflammatory Bowel Disease (IBD) (englanniksi)
* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Inflammatory bowel disease (IBD) (englanniksi)
**Philip Irvin Bailey** (s. 1951) on yhdysvaltalainen R&B-laulaja ja perkussionisti. Hänet tunnetaan erityisesti Earth, Wind & Fire -yhtyeen laulajana. Bailey liittyi Earth, Wind & Fireen vuonna 1973 ja lauloi yhtyeessä 1980-luvun alkuun asti. Hänen neljän oktaavin äänialansa toi tärkeän lisän Maurice Whiten tenoriäänelle ja oli tärkeä osa yhtyeen suosiota. Earth, Wind & Fire voitti kuusi Grammy-palkintoa ja neljä American Music Awardia ja saavutti yli 50 kulta- ja platinalevyä. Bailey on jatkanut yhtyeen toimintaa kahden alkuperäisjäsenen, Verdine Whiten ja Ralph Johnsonin kanssa vielä 2020-luvulla.

Vuonna 1983 Bailey aloitti soolouran. Hänen ensimmäinen hittinsä sooloartistina oli Phil Collinsin kanssa duettona laulettu "Easy Lover" vuoden 1984 albumilta *Chinese Wall*. Vuonna 1987 Earth, Wind & Fire koottiin uudelleen yhteen. He nauhoittivat albumit *Touch the World* (1987), *Heritage* (1990) ja *Millennium* (1993) ja konsertoivat 1990-luvulla runsaasti.

Vuonna 1999 Bailey äänitti albumin *Dreams*, jolla esiintyi monia modernin jazzin kärkinimiä. Uusin soololevy ilmestyi vuonna 2019.

Diskografia
-----------

* *Continuation* (1983)
* *Chinese Wall* (1984)
* *The Wonders of His Love* (1985)
* *Triumph* (1986)
* *Family Affair* (1989)
* *Inside Out* (1990)
* *Philip Bailey* (1994)
* *Dreams* (1999)
* *Soul on Jazz* (2002)
* *Life and Love* (2002)
* *Love Will Find A Way* (2019)

Lähteet
-------

1. 1 2  Phil Hardy: "Earth, Wind and Fire", *The Faber Companion to 20th Century Popular Music*. Faber and Faber Ltd, 2001. ISBN 0-571-19608-X. (englanniksi)
2. 1 2 3  Ed Hogan: Philip Bailey *Allmusic*. Viitattu 9.11.2011. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Steve Young vuonna 2009.
**Jon Steven "Steve" Young** (s. 11. lokakuuta 1961 Salt Lake City, Utah) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelinrakentaja. Hän pelasi NFL-liigassa 14 kauden ajan vuosina 1985–1999.

Parhaiten Young muistetaan San Francisco 49ersin paidasta, jossa hän 1990-luvun alussa korvasi legendaarisen Joe Montanan. 49ersissa Young voitti kolmesti Super Bowlin, ja valittiin seitsemän kertaa NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. 

Ennen ammattilaisuraansa Young pelasi yliopistojalkapalloa Brigham Youngin yliopistossa, joka on nimetty hänen iso-iso-iso-isoisänsä, MAP-kirkon toisen johtajan Brigham Youngin mukaan.

Young valittiin vuonna 2005 amerikkalaisen jalkapallon Hall of Fameen kautta aikojen ensimmäisenä vasenkätisenä pelinrakentajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Steve Young *Pro-football-reference.com*. Sports Reference LLC. Viitattu 18.7.2019. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Lucy Claire Frazer** (s. 17. toukokuuta 1972) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko, joka on toiminut Yhdistyneen kuningaskunnan kulttuuri-, media- ja urheiluministerinä helmikuusta 2023 lähtien.

Frazer opiskeli oikeustiedettä Newnham Collegessa Cambridgen yliopistossa ja toimi opiskeluaikanaan Cambridge Union -väittelyseuran puheenjohtajana. Hän työskenteli lakimiehnä, ja hänet nimitettiin 40-vuotiaana Queen’s Counseliksi. Hänet valittiin Yhdistyneen kuningaskunnan alahuoneeseen vuoden 2015 parlamenttivaaleissa. Vuoden 2016 EU-kansanäänestyksessä hän vastusti brexitiä eli Yhdistyneen kuningaskunnan eroa Euroopan unionista.

Tammikuussa 2018 Frazer nimitettiin parlamentaariseksi alivaltiosihteeriksi oikeusministeriöön. Toukokuussa 2019 hänet nimitettiin Englannin ja Walesin apulaiskruununjuristiksi. Heinäkuussa 2019 hänet nimitettiin vankila-asiain apulaisministeriksi. Kruununjuristi Suella Bravermanin äitisloman aikana maaliskuusta syyskuuhun 2021 Frazer toimi hänen sijaisenaan. Syyskuussa 2021 hänet nimitettiin valtiovarainministeriöön taloudelliseksi sihteeriksi. Syyskuusta lokakuuhun 2022 hän toimi apulaisliikenneministerinä. Lokakuussa 2022 hänet nimitettiin apulaisasuntoministeriksi. Helmikuussa 2023 hänet nimitettiin kulttuuri-, media- ja urheiluministeriksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Jamieson, Sophie: Election 2015: Meet the future female front bench stars of the 2015 Parliament *The Telegraph*.  29.4.2015.  Arkistoitu 20.4.2023. Viitattu 20.4.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Parliamentary career for Lucy Frazer *MPs and Lords*. UK Parliament.  Arkistoitu 20.4.2023. Viitattu 20.4.2023. (englanniksi)
3. ↑  Goodenough, Tom: Which Tory MPs back Brexit, who doesn’t and who is still on the fence? *The Spectator*.  16.2.2016.  Arkistoitu 18.4.2023. Viitattu 18.4.2023. (englanniksi)
4. ↑  The Rt Hon Lucy Frazer KC MP *gov.uk*.  Arkistoitu 12.5.2023. Viitattu 20.4.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* UK Parliament

 |

 |
Laurance Rockefeller (vasemmalla) vuonna 1965.
**Laurance Spelman Rockefeller** (26. toukokuuta 1910 – 11. heinäkuuta 2004) oli yhdysvaltalainen liikemies, filantrooppi ja ympäristönsuojelija. Hän oli John D. Rockefeller, Jr.:n poika ja John D. Rockefellerin pojanpoika, ja hänen sisaruksensa olivat Abby, John III, Nelson, Winthrop ja David. Hänellä oli neljä lasta: Laura, Marion, Lucy ja Laurance, Jr.

Vuonna 1937 hän peri isoisänsä paikan New Yorkin pörssissä. Vuonna 1940 hän oli mukana perustamassa Rockefeller Brothers Fundia, ja toimi myöhemmin sen puheenjohtajana 1958–1968. Hän toimi pitkään myös Rockefeller Family Fundissa. 

1990-luvun alussa presidentti George H. W. Bush luovutti hänelle Congressional Gold Medal -kunniamerkin.

Rockefeller kuoli keuhkofibroosiin vuonna 2004, 94 vuoden iässä.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC

 |

 |
**Lauran huone** on vuonna 1988 ilmestynyt, reilun 50 minuutin mittainen komediaelokuva, joka käsittelee ydinperheen ihmissuhteita satiirisesti. Elokuvan pääosissa nähdään Mari Rantasila, Ilkka Merivaara, Kristiina Halkola ja Paavo Piskonen.

Elokuvan käsikirjoitus syntyi Rastimon opiskellessa Teatterikorkeakoulussa Jussi Parviaisen dramaturgiakurssilla, ja elokuva toteutui Taideteollisen korkeakoulun ohjauslopputyönä.

Elokuvan idea
-------------

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Elokuva kertoo Silvennoisen perheestä, jossa kauhistellaan normaaleja asioita, muun muassa sitä että äiti (Kristiina Halkola) värjää hiuksensa tummiksi, tai että isä (Paavo Piskonen) kasvattaa parran. Perheen vanhimman tyttären Lauran (Mari Rantasila) poikaystävä Transu (Ilkka Merivaara) on nimensä veroinen. Hän meikkaa yhdessä Lauran kanssa ja pyytää saada Lauran vaatteita lainaksi. Äiti ajaa päänsä kaljuksi, ja vastapainoksi sille isä taas kasvattaa pitkän tukan. Perheen nuorin tytär Skinny (Liisa Kuoppamäki) kärsii anoreksiasta.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Mari Rantasila  | … |  Laura Silvennoinen
  |
|  Ilkka Merivaara  | … |  Transu
  |
|  Kristiina Halkola  | … |  äiti Riitta Silvennoinen
  |
|  Paavo Piskonen  | … |  isä Kari Silvennoinen
  |
|  Liisa Kuoppamäki  | … |  Skinny Silvennoinen
  |
|  Pekka Huotari  | … |  Tuomas Silvennoinen
  |

Televisioesitykset ja julkaisut
-------------------------------

Elokuva on esitetty televisiossa vuosina 1988, 1990, 1996, 2002 ja 2003. Yle on julkaissut elokuvan VHS-kasettina.

Vastaanotto
-----------

*Lauran huone* sai ristiriitaiset, osin jopa teilaavat arvostelut. Se kuitenkin palkittiin Risto Jarva -palkinnolla Tampereen elokuvajuhlilla sekä Jussi-kunniakirjalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikko Remes: *Kaisa Rastimo*, teoksessa Eila Anttila (toim.): *Lyhyttä ja pitkää, Kotimaisia elokuvantekijöitä*. Helsinki: BTJ Kirjastopalvelu Oy, 2000. ISBN 951-692-474-3.

* *Lauran huone* Elonetissä.
* *Lauran huone* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kaisa Rastimo |
| --- |
|  |
| Pitkät elokuvat (ohjaus) | 
* Suolaista ja makeaa (1995)
* Säädyllinen murhenäytelmä (1998)
* Heinähattu ja Vilttitossu (2002)
* Myrsky (2008)

 |
|  |
| Dokumenttielokuvat (ohjaus) | 
* Ajatusrikolliset (1989)
* Kuinka katosin karkkimaahan (1992)

 |
|  |
| Lyhytelokuvat (ohjaus) | 
* Keväthurma (1982)
* Lauran huone (1988)

 |

 |
*Bergia texana*
**Vesirikkokasvit** (Elatinaceae) on pieni kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa.

Tuntomerkit
-----------

Vesirikkokasvit ovat ruohoja tai pieniä pensaita, jotka kasvavat kosteilla kasvupaikoilla. Kasvit erittävät pihkaa. Lehdet ovat vastakkaisia, enemmän tai vähemmän hammaslaitaisia ja niissä on rauhasia; korvakkeet ovat pieniä ja kalvomaisia. Pienet kukat ovat tavallisesti viuhkomaisissa ryhmissä, tavallisesti viisi- tai kuusilukuisia. Verhiö on eri- tai yhdislehtinen ja teriö kierteinen eli kontortti. Heteet sijaitsevat verhovastaisesti ja niitä on yhtä monta tai kaksi kertaa niin monta kuin verholehtiä. Yhdislehtinen sikiäin koostuu 2–5 emilehdestä, kussakin on paljon siemenaiheita; luotit ovat nystyisiä. Hedelmä on kota, joka sisältää vaihtelevissa määrin käyristyneitä, melkein matomaisia siemeniä. Alkio on enemmän tai vähemmän linssinmuotoinen.

Levinneisyys
------------

Vesirikkokasvien heimo on levinnyt miltei koko maapallolle arktisia alueita lukuun ottamatta, enimmältään kuitenkin tropiikkiin. Myös Suomessa on muutama vesirikkolaji (*Elatine*).

Luokittelu
----------

Vesirikkokasvit ja Malpighiaceae-heimo kuuluvat Malpighiales-lahkossa samaan evoluutiohaaraan, jonka ominaisuuksia ovat muun muassa putkiloelementtien yksinkertaiset perforaatiot, tärkkelys- ja proteiinijyvästen puuttuminen siiviläputkien plastideista, vastakkainen lehtiasento, viuhkomainen kukinto, kukkien kiertyminen ylösalaisin, mesiäisen puuttuminen, kotahedelmä ja vähäinen endospermi siemenessä. Heimot ovat voineet erota toisistaan noin (113–)98, 89(–85) tai (99.9–)86.1(–72.9) miljoonaa vuotta sitten. On arveltu, että kummankin heimon yhteisellä kantamuodolla olisi ollut vastakohtaiset kukat. Kummassakin heimossa esiintyy rauhasia lehdissä ja pihkaa ja maitiaisnestettä.

Heimossa on kaksi sukua ja yhteensä 35 lajia. 25 lajia on suvussa *Bergia*, kymmenen lajia on vesirikkoja (*Elatine*). Sukujen erilaistuminen heimon evoluutiossa lienee tapahtunut (76.3–)48(–25.1) miljoonaa vuotta sitten.

Lähteet
-------

* Stevens, P. F. (2001–). Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, July 2012 [and more or less continuously updated since]. .

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Stevens 2001, viittaus 5.2.2015

Aiheesta muualla
----------------

* Levinneisyyskartta:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q161855
* Wikispecies: Elatinaceae
* APNI: 54516
* CoL: 9LT
* EoL: 4443
* EPPO: 1ELTF
* FloraBase: 22867
* FNA: 10302
* FoC: 10302
* Fossilworks: 55628
* GBIF: 6644
* GRIN: 404
* iNaturalist: 52644
* IPNI: 30013720-2
* IRMNG: 113129
* ITIS: 21400
* NBN: NBNSYS0000159917
* NCBI: 125023
* NZOR: c3ceb53d-5e24-48f8-888a-4a7c9f36c24d
* Open Tree of Life: 387172
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30013720-2
* Tropicos: 42000096
* VASCAN: 127
* VicFlora: 49973568-d2ed-4be3-a543-81801cf18e96
* Watson & Dallwitz: elatinac
* WFO: wfo-7000000211
* WoRMS: 715980

 |

 |