**Pariser–Parr–Pople-menetelmä** tai **Pariser–Pople–Parr-menetelmä** tai **PPP-menetelmä** on semi-empiirinen laskennallisen kemian menetelmä, jossa hyödynnetään kvanttikemiallisia periaatteita molekyylien elektronirakenteiden ja värähtelytilojen laskemiseen π-elektroniapproksimaation avulla. Menetelmän kehittivät Rudolph Pariser, Robert Parr ja John Pople, jotka julkaisivat sen ensimmäisen kerran vuonna 1953. Pariser–Parr–Pople-menetelmää käytetään erityisesti aromaattisten yhdisteiden ja muiden konjugoituneita kaksoissidoksia sisältävien yhdisteiden laskennalliseen tutkimukseen. Menetelmä ottaa paremmin huomioon elektronien väliset hylkivät vuorovaikutukset verrattuna yksinkertaisimpiin malleihin kuten Hartree-Fock-menetelmään

Pariser–Parr–Pople-menetelmä soveltuu vain π-elektronisysteemien laskentaan ja σ-elektronien oletetaan muodostavan muodostavan verkoston, joka pitää molekyylien p-orbitaalit oikeassa geometriassa. Menetelmässä lasketaan jokaiselle kaksoissidokselle sen п-sidosluonne ρ esimerkiksi molekyylille A=B-C=D voidaan laskea ρAB ja ρCD. Molekyylin atomien väliset sidospituudet R, voimavakio k ja pyörimisenergia riippuvat ρ:n arvosta seuraavasti:

{\displaystyle R\_{\mathrm {0} }^{AB}=1,503-0,166\rho \_{AB}}
{\displaystyle k^{AB}=5,0+4,6\rho \_{AB}}
{\displaystyle V\_{\mathrm {2} }^{ABCD}=62,5\rho \_{BC}\beta \_{BC}},
missä βBC on resonanssiparametri. Pariser–Parr–Pople-menetelmä on iteratiivinen. Menetelmässä lasketaan parametri ρ π-systeemeille ja tämän jälkeen lasketaan parametrin R ja V. Parametrien jälkeen laskettu molekyyligeometria optimoidaan ja parametrit lasketaan uudelleen. Tätä jatketaan kunnes ero kahden iterointikierroksen välillä on merkityksetön.

Pariser–Parr–Pople-menetelmää käytetään erityisesti konjugoituneiden tyydyttymättömien yhdisteiden UV-spektrien sekä singletti- ja triplettiviritystilojen laskemiseen. Menetelmä antaa suhteellisen hyvin kokeellisiin tuloksiin yhteensopivia tuloksia ja menetelmää voidaan parantaa konfiguraatiovuorovaikutuslaskujen avulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Pariser–Parr–Pople (PPP) method *IUPAC GoldBook*. IUPAC. Viitattu 13.5.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Salvatore Profeta Jr.: *Molecular Modeling, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 13.5.2015
3. 1 2 3 4  Frank Jensen: *Introduction to Computational Chemistry*, s. 59-50. John Wiley & Sons, 2013. ISBN 978-1-118-68162-6. (englanniksi)
4. 1 2 3  Errol Lewars: *Computational Chemistry*, s. 396-397. Springer, 2010. ISBN 978-90-481-3862-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.5.2015). (englanniksi)
5. 1 2  Ahmed A. Hasanein,Myron Wyn Evans: *Computational Methods in Quantum Chemistry*, s. 95-97. World Scientific, 1996. ISBN 978-981-02-2611-4. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.5.2015). (englanniksi)
6. ↑  Rudolph Pariser & Robert G. Parr: A Semi‐Empirical Theory of the Electronic Spectra and Electronic Structure of Complex Unsaturated Molecules. II(englanniksi)  *Journal of Physical Chemistry*, 1953, 21. vsk, s. 767. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 13.5.2015.
7. ↑  J. A. Pople: Electron Interaction in Unsaturated Hydrocarbons(englanniksi)  *Transactions of the Faraday Society*, 1953, 49. vsk, s. 1375-1378. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 13.5.2015.