recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee Karjalankannaksen järveä.* Suulajärvi *on myös Karjalan tasavallassa.*

**Suulajärvi** on pitkä ja kapea järvi Karjalankannaksen keskiosassa. Järven pohjois- ja eteläpää ovat kaislikkoisia, mutta muuten se on kirkasvetinen järvi.

Suomeen kuuluessaan järven koillisrannalla oli Ilolan kylä ja länsirannalla Hämeenkylä. Suulajärven eteläpohjukassa oli puolestaan Unto Seppäsen romaaneista tunnettu *Iloisten ukkojen kylä*.

Kalastus
--------

Erityisesti Ilolan kylän asukkaat harjoittivat kalastusta puoliammattimaisesti järvessä, sitä myös hoidettiin ja suoritettiin kalanistutuksia. Vuonna 1920 istutettiin 1 000 järvilohta, 40 000 siikaa ja 20 000 muikun poikasta. Järvitutkimus ja lisäistutuksia suoritettiin 1924. Kalasaalis kuljetettiin 1800-luvulla Pietariin ja myytiin siellä paikallisilla markkinoilla. Talvipyynnissä mateita ja kiiskiä kuljetettiin myös elävinä tynnyreissä kaupunkiin. Kesällä venäläiset huvila-asukkaat ostivat kalaa.

Muuta
-----

Jatkosodassa asemasodan aikana järven ympäristö oli sotilaallisesti merkittävä paikka. Järven pohjoiskärjen ja Perkjärven kylän välimaastossa sijaitsi Suulajärven lentokenttä, jossa oli Hävittäjälentolaivue 24:n tukikohta. Järven rannalla oli myös Kannaksen Ryhmän esikunta sekä ilmavoimien radiopataljoonan radiotiedustelukomppania.

Lähteet
-------

* Jaakko Sarkanen ja Kaino Repo: "Kylästä kylään", *Muolaa ja Äyräpää 1870-1944*, s. 172, 473. Helsinki: , 1952. ISBN 952-91-4893-3.

### Viitteet

1. ↑  Maanmittaushallitus: *Pitäjänkartta* 1:20 000. 670/446 Perkjärvi.  Helsinki 1939.
2. ↑  Jaakko Sarkanen ja Kaino Repo: "Kalastus", *Muolaa ja Äyräpää 1870-1944*, s. 172. , 1952.
3. ↑  "Karjalan kannaksen tilanne vuoden 1944 alkupuolella", *Suomen sota 1941-1945*, s. 19-20. 7. osa. Kuopio: Kivi, 1957.
4. ↑  Toim Jari Leskinen ja Antti Juutilainen: *Jatkosodan Pikkujättiläinen*, s. 193, 891, 895. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-28690-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Sijainti kartalla
**Uuden testamentin apokryfit** tarkoittaa kristinuskon Uuden testamentin ulkopuolelle jäänyttä kirjallisuutta. Ohjeellisen tekstikokoelman eli kaanonin ulkopuolelle jäi suuri määrä kirjallisuutta, jota luettiin ensimmäisinä vuosisatoina varhaiskristillisissä seurakunnissa.

Kristinusko ei ollut yhtenäinen vielä ensimmäisten vuosisatojen aikana. Merkittäväksi uskonnolliseksi liikkeeksi nousi salattua tietoa korostanut gnostilaisuus, joka loi runsaasti kirjallisuutta toisen ja neljännen vuosisadan välillä. Kaanonin ulkopuolelle jääneitä eli apokryfisiä kirjoituksia on nykypäivään asti säilynyt vaihtelevasti. Joistakin tiedetään pelkkä nimi, toisista on löytynyt lyhyitä katkealmia ja näiden lisäksi on olemassa kokonaisia käsikirjoituksia – vieläpä useita eri versioita.

Ehkä merkittävin kaanonin ulkopuolinen teos on Tuomaan evankeliumi, joka koostuu lyhyistä Jeesuksen lauseiden kokoelmista. Teos on laadittu vuosien 100–150 tienoilla. Se muistuttaa Q-lähdettä käyttäviä Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeita. Tuomaan evankeliumi on leimattu gnostilaiseksi, vaikka se oli varsin käytetty monenlaisissa varhaiskristillisissä seurakunnissa.

Vuosien 80–160 välillä kirjoitettiin teoksia, jotka olivat sisällön ja ajankohdan puolesta lähellä kanonisoituja kirjoja. Ne kulkevat nimellä apostolisten isien kirjat eli Apostoliset isät. Korkeassa arvossa olivat myös Hermaan Paimen, Ensimmäinen Klemensin kirje, Didakhe, Barnabaan kirje, Pietarin ilmestys ja Paavalin teot.

Katso myös
----------

* Apokryfiset kirjat

Lähteet
-------

* Dunderberg, Ismo & Marjanen, Antti (toim.): *Nag Hammadin kätketty viisaus. Gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä*. 3. uusittu painos. Helsinki: WSOY, 2006. ISBN 951-0-30859-5.
* Kuula, Kari & Nissinen, Martti & Riekkinen, Wille: *Johdatus Raamattuun*. 2. tarkistettu ja korjattu painos. Helsinki: Kirjapaja, 2008. ISBN 978-951-607-648-8.
* Myllykoski, Matti & Järvinen, Arto (toim.): *Varhaiskristilliset evankeliumit*. Helsinki: Yliopistopaino, 1997. ISBN 951-570-318-2.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Kuula, Nissinen & Riekkinen 2008, s. 184–186.
2. ↑  Myllykoski & Järvinen 1997, s. 320–325.
3. ↑  Dunderberg & Marjanen 2006, s. 289–293.
**Haapamäen kirkko** on Haapamäellä sijaitseva Keuruun seurakunnan kirkko. 1953 valmistunut kirkko oli ensimmäisiä monitoimikirkkoja. Kirkkosalin yhteydessä on seurakuntasali ja kerhotiloja.

Historia
--------

Haapamäen kehityttyä merkittäväksi rautateiden risteysasemaksi 1800-luvun lopulla, katsottiin tarpeelliseksi rukoushuoneen ja hautausmaan hankkiminen. Kuitenkin rakentamaan alettiin vasta 1930-luvulla, kun ratamestari Heikki Heinonen Emma-vaimoineen lahjoitti kirkolle tontin ratapihan takaa. Aluksi tontille valmistui vaatimaton siunauskappeli 1932. Kirkon perustukset tehtiin 1939 Heikki Tiitolan piirustusten mukaan. Sota kuitenkin katkaisi rukoushuoneen rakentamisen ja sodan jälkeen perustukset olivat pusikoituneet.

Myöhemmin toimeen ryhdyttiin uudelleen. Tällä kertaa piirustukset teki Haapamäellä koulunsa käynyt arkkitehti Mikael Nordenswan. Jyrkkäkattoinen tiilinen pitkäkirkko valmistui 1953. Sen ulkopinta on rapattu ja sitä elävöittävät liuskekivet.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Haapamäen kirkko
St Dunstan-in-the-West, piirros vuodelta 1842.
**St Dunstan-in-the-West** on kirkko Fleet Streetin varrella Lontoon Cityssä. Paikalla on ollut kirkko jo keskiajalla, mutta nykyinen rakennus on valmistunut 1830-luvulla. Alkuperäisen kirkon rakennuttaja saattoi olla Pyhä Dunstan itse. William Tyndale työskenteli St Dunstan-in-the-Westissä ja John Donne piti siellä saarnoja. Lontoon palo vuonna 1666 saatiin pysäytettyä muutaman metrin päähän St Dunstanista. Nykyinen kirkko sijaitsee vanhan kirkon hautausmaan päällä, koska Fleet Streetiä on levennetty. Kirkon laiva on kahdeksankulmainen.

St Dunstan-in-the-Westin seinässä kadun puolella on kello, joka kuului jo vanhan kirkon varustukseen. Se on Lontoon vanhin julkisella paikalla oleva kello, jossa on minuuttiviisari. Kello mainitaan Charles Dickensin romaanissa *David Copperfield*. Välillä kello oli sata vuotta erään markiisin huvilalla, mutta se palautettiin Fleet Streetille vuonna 1935. Kadunpuoleisella seinällä on myös kuningatar Elisabet I:n patsas, joka on Lontoon vanhimpia patsaita ellei vanhin lukuun ottamatta Egyptistä tuotuja veistoksia. Se on peräisin vuodelta 1586 eli kuningattaren elinajalta.

St Dunstan-in-the-West on anglikaanisen seurakunnan lisäksi Lontoon romanialaisten ortodoksien käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  History Stdunstaninthewest.org
2. 1 2  Guildhall Historical Association
3. ↑  David Copperfield s. 325 (pdf)
4. ↑  Queen Elizabeth’s statue London Unveiled
5. ↑  Romanian Orthodox Church Stdunstaninthewest.org

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **St Dunstan-in-the-West** Wikimedia Commonsissa
**Vainosjärvi**  (inarinsaameksi *Vannjiikeessimjävri*, koltansaameksi *Vainosjäuʹrr* ) on Lapissa Inarissa Sevettijärven ja Kirakkajärven lähellä sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 820 hehtaaria eli 8,2 neliökilometriä. Se on 5,8 kilometriä pitkä ja 2,8 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee erämaassa Vainospään itäpuolella. Vainospää on kalliopäinen tunturi, jolla on kaksi noin 270 metriin kohoavaa huippua. Huipput kohoavat noin 130 metriä vedenpinnan yläpuolelle ja sen rinteet laskevat loivasti järven länsirantaan. Järveen sukeltaa koillis-lounais-suuntainen harjujakso, joka alkaa ensin Sollomusjärveltä ja se nousee Vainosjärvestä sen koillispäässä yli 1,5 kilometriä pitkänä ja hyvin kapeana niemenä. Järvessä on kartan mukaan 46 saarta, jotka ovat pieniä. Osa saarista muodostavat järven itärantaa seuraavan rivin, joten ne on voineet syntyä harjujakson pilkistäessä järvestä. Kartassa vain harvoilla järvillä on nimiä. Järven rantaviivan pituus on 41 kilometriä. Pohjoisrannalla on kolme kämppää, joille johtaa polku Kirakkajärveltä. Myös itärantoja seuraa polku. Järven ympäristö on hyvin kivikkoinen.

Vesistösuhteet
--------------

Järvi sijaitsee Näätämöjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 69) Sevettijärven valuma-alueella (69.06), jonka Kirakkajärven valuma-alueeseen (69.065) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,6 metriä mpy.

Järvi kuuluu vesistöalueen itäiseen latva-alueeseen ja se saa pääosan vedestään sen valuma-alueelta. Kirakkajärven valuma-alueella on 91 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Vainosjärven alueella on noin 40 järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Useimmat järvet ovat kartassa nimettömiä. Järven laskujoki on Vainosjoki, joka laskee ensin Vainoslompoloon (78 ha), sitten Karekkilompoloon ja lopuksi Kirakkajärveen (306 ha). Karekkilompoloom laskee myös Karekkijärvi (213 ha). Kun vesireitti käy vielä Sevettijärvellä ja laskee tämän jälkeen Näätämöjokeen, alkaa sen matka kohti Norjaa ja siellä Näätämövuonossa Jäämereen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Vainosjärvi, Inari (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 24.10.2019.
2. 1 2 3 4 5  Ympäristö- ja paikkatietopalvelu Syke (edellyttää rekisteröitymisen) Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 18.12.2017.
3. ↑  Vainosjärvi, Inari (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 24.10.2019.
4. 1 2  Vainosjärvi (69.065.1.010) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 18.12.2017.
BTR-82A (kuva vuodelta 2011).
Kazakstanin asevoimien BTR-82А Astrahanissa 7. toukokuuta 2015.
Ukrainan asevoimien tuhoama tai oleellisesti vaurioittama venäläisen maahantunkeutujan BTR-82 Ukrainassa.
**BTR-82** on rynnäkköpanssariajoneuvo, joka on kehitetty laajalti käytössä olevasta BTR-80-kuljetuspanssariajoneuvon versiosta BTR-80A. Venäjän asevoimat hyväksyi BTR-82:n palveluskäyttöön vuonna 2011. Näitä ehdittiin valmistamaan rajoitettu määrä ennen uudemman BTR-82A-version esittelyä. BTR-82A tuli palveluskäyttöön vuonna 2013.

Panssariajoneuvo on venäläisvalmisteinen ja varustettu edeltäjäänsä voimakkaammalla moottorilla (KamAZ 740.14-300 turboahdettu dieselmoottori, teho 300 hv). Aseistukselle on stabilisointijärjestelmä ja yhdistetty päivä-yö-tähtäin. Myös voimansiirtoa on parannettu. Pääaseistuksena BTR-82A:ssa ovat 30 mm 2A72-automaattikanuuna ja ja 7,62 mm PKTM-konekivääri. BTR.82:ssa on kanuunan sijasta 14,5 mm raskas konekivääri. Ajoneuvo painaa 16 000 kg. Siihen mahtuu 10 henkeä: 3 miehistön jäsentä ja 7 aseistettua sotilasta.

Hyökkäyssodassa Ukrainaan 2022 ukrainalaisjoukot tuhosivat, vaurioittivat tai ottivat haltuunsa suuren määrän venäläisjoukkojen BTR-82/82A-ajoneuvoja. Oryx-sivuston dokumentoimat, kiistattomasti osoitetut lähes 430 tapausta (9. toukokuuta heinäkuuta 2022 mennessä) ja lisäksi 44 tunnistamatonta BTR-80/82A tapausta ovat osa huomattavasti suuremmasta Oryx-sivuston kirjaamista tuhotuista tai haltuunotetuista kuljetuspanssarivaunuista. Tämä on puolestaan vain osa Ukrainan asevoimien ilmoittamasta venäläisjoukkojen panssaroitujen miehistönkuljetusvaunujen tappioista tässä asetyypissä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  BTR-82. Armored personnel carrier *military-today.com*. Viitattu 13.7.2022. (englanniksi)
2. ↑  Oryx: Attack On Europe: Documenting Russian Equipment Losses During The 2022 Russian Invasion Of Ukraine *Oryx, oryxspioenkop.com*.  24.2.2022-. Viitattu 13.7.2022. (englanniksi)
3. ↑  Ukraine’s Armed Forces destroy about 37,570 enemy troops (Ukrainan asevoimat ilmoittaa tuhonneensa tai vaurioittaneensa 24.2.2022 alkaneiden Venäjän vastaisten sotatoimien aikana hyökkääjältä 1 649 panssarivaunua ja 3 832 panssaroitua taisteluajoneuvoa)  13.7.2022 09:58. Ukrinform, ukrinform.net. Viitattu 13.7.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **BTR-82** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:БТР-82
**Vainio-Puhju Oy** oli vuosina 1976–1985 toiminut suomalainen huonekalualan yritysryhmä, joka nousi vuoden 1980 paikkeilla Askon ja Iskun rinnalla Suomen suurimpien huonekaluviejien joukkoon. Sen tuotannosta jopa 90 % vietiin ulkomaille muun muassa Ikean kautta, ja paljon myös Neuvostoliittoon.

Antti Vainio-Puhju perusti yrityksen Etelä-Savon Rantasalmelle 1976 kehitysaluetuen avulla ja alkoi laajentaa sitä yritysostoin. Vuonna 1980 hän osti juvalaisen Juvako Oy:n, vuonna 1981 Suomen suurimman nahkaisten sohvakalustojen valmistajan Peem Oy:n Lahdesta ja vuonna 1982 joustinpatjoja valmistavan Bonbella Oy:n Heinolasta. Liiketoiminnan menestys perustui erikoistumiseen: Juvako teki vain kolmea kalustesarjaa, Peem vain verhoiluja ja Vainio-Puhju Oy yhtä hyllystömallia. Bonbellan avulla Vainio-Puhju hallitsi Suomen joustinpatjamarkkinoita. Muut yrityksen menestyksen syyt olivat velkarahoitus ja rahoittajille epäselvä raportointi. Yritys ajautui konkurssiin 1985. Juvakon koneet ja tuotantotilat osti Juvakosta jo 1981 irronnut, julkiseen kalustamiseen erikoistunut Juvart Oy, ja patjatuotanto meni Askon, Iskun ja Espen yhteisyritykselle Unilon Oy:lle.

Antti ja Sinikka Vainio-Puhju valittiin Rantasalmella Vuoden yrittäjiksi 1980.

Lähteet
-------

1. ↑  Vainio-Puhju Oy, Kauppalehti. Viitattu 6.8.2014.
2. 1 2 3  Sarantola-Weiss, Minna: *Kalusteita kaikille. Suomalaisen puusepänteollisuuden historia*, s. 169, 196. Puusepänteollisuuden liitto ry, 1995. ISBN 952-90-6138-2.
3. ↑  Huonekalukeisari Antti Vainio-Puhju: Suhdanteisiin ei ole aina pakko alistua.  *Helsingin Sanomat*, 16.3.1982, s. 23. Näköislehden aukeama (tilaajille).
4. ↑  *Antti Vainio-Puhju, tuntematon huonekalumies*, Talouselämä 33/1981 s.33, katso Pollari, Sanna: *Talouselämä-lehden 70- ja 80-luvuilla rakentamat laskenta-ammattilaisten stereotypiat, Laskentamiehistä tylsiin kirstunvartijoihin*, s. 56. Pro gradu -tutkielma. Jyväskylän yliopisto, Taloustieteellinen tiedekunta, 2010. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 6.8.2014).
5. ↑  Rantasalmen Vuoden yrittäjät[vanhentunut linkki], Etelä-Savon Yrittäjät. Viitattu 6.8.2014.
**Lehtoviinihapero** (*Russula pubescens*) on haperolaji. Sen lakki on 4–12 senttimetriä leveä. Lakki on väriltään viininpunainen tai punaruskea ja pinnaltaan epätasainen ja reunasta uurteinen. Lakin keskusta on reunoja vaaleampi ja vihertävä. Pintakelmu on osittain nyljettävissä. Heltat ovat aluksi valkoisia ja myöhemmin kellertäviä. Itiöpöly on keltaista. Malto on valkoista, mutta se muuttuu leikkauspinnalta punertavaksi tai haamaaksi. Jalka on 4–10 senttimetriä pitkä ja valkoinen. Sienen maku on mieto, ja se on hyvä ruokasieni. Lehtoviinihapero kasvaa koko Suomessa lehdoissa, sekametsissä ja tunturikoivikoissa. Se on koivun juurisieni. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.

Lehtoviinihapero muistuttaa viinihaperoa. Lehtoviinihaperon erottaa viinihaperosta epätasaisen, uurteisen ja keskustasta vaaleamman lakin avulla.

Lähteet
-------

1. ↑  MycoBank Viitattu 9.8.2020.
2. 1 2  Korhonen, Jarkko & Penkkimäki, Pirjo: *Suuri suomalainen sienikirja*, s. 78. Readme.fi, 2018. ISBN 978-952-321-727-0.
3. 1 2  Salo, Pertti & Niemelä, Tuomo & Salo, Ulla: *Suomen sieniopas*, s. 78. Kasvimuseo, 2006. ISBN 951-0-30359-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Lehtoviinihapero (*Russula pubescens*)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q10658048
* CoL: 6WZBY
* GBIF: 3360328
* iNaturalist: 1154540
* MycoBank: 203964
* NatureServe: 2.1215038
* NBN: NHMSYS0020531045
* NCBI: 2740710
* Open Tree of Life: 3806155

 |

 |
**BPAN-oireyhtymä** on synnynnäinen neurodegeneratiivinen sairaus, jossa aivoihin ilmaantuu rautakertymiä. Sen nimessä oleva lyhenne tulee englannin kielen sanoista *beta-propeller protein-associated neurodegeneration*. BPAN-oireyhtymä kuuluu NBIA-tautien (hermostorappeumat aivojen rautakertymillä) ryhmään ja aiheuttaa NBIA-tapauksista arviolta 35–40 %. Näin sitä pidetään tautiryhmän sairauksista kaikkein yleisimpänä.

BPAN-oireyhtymän oireille tyypillistä on niiden eteneminen kahdessa vaiheessa. Ensimmäinen vaihe alkaa varhaislapsuudessa. Sille ominaisia ovat kehitysviiveet, kehitysvamma, motoristen taitojen vaikeutuminen ja puheen ongelmat. Toinen vaihe alkaa keskimäärin 25 vuoden iässä ja ilmenee lisääntyvänä dystoniana, spastisuutena, parkinsonismina sekä kognitiivisten taitojen heikkenemisenä. Kognitiivisten kykyjen heikkeneminen on usein nopeaa ja johtaa dementiaan. Hyvällä hoidolla potilaat saattavat elää keski-ikään asti. Oirekuvassa esiintyy kuitenkin suurta yksilöllistä vaihtelua.

BPAN-oireyhtymään liittyvä dystonia ilmenee usein ensimmäiseksi käsissä. Sen yhteydessä esiintyvä vapina on typillisesti vähäisempää kuin muista syistä johtuvassa parkinsonismissa. Liikehäiriöt ja parkinsonismi voivat edetä hermoston rappeutuessa nopeasti, mutta oirekuvan yksilöllisyyden johdosta kaikilla ei ilmene kognitiivisten kykyjen heikkenemistä. Varhaislapsuudessa alkavat puhe- ja liikkumisvaikeudet voivat johtaa siihen, että puhetaitoa ei juuri kehity ja kävelykyky oireiston edetessä katoaa. Käsien pakkoliikkeet voivat myös vaikeuttaa hienomotoriikkaa vaativia toimia. Noin 60 %:lle BPAN-oireyhtymästä kärsivistä on kehittynyt lapsuuden aikana epilepsia, joka kuitenkin usein lievenee lapsen varttuessa ja joskus häviää. Epilepsia voi ilmetä monin kohtaustyypein, osalla muistuttaen Westin oireyhtymään tai Lennox–Gastaut’n oireyhtymään kuuluvaa epilepsiaa. Varhaislapsuudessa ilmeneviin oireisiin saattaa kuulua myös näköhäiriöitä verkkokalvon tai näköhermon poikkeavuuksien seurauksena. Käsien pakkoliikkeiden ohella saattaa ilmetä bruksismia. Autismin kirjon häiriölle ominaiset käytöspiirteet ja unihäiriöt ovat mahdollisia. Raudan kertyminen aivoihin on yleensä vasta oireyhtymän etenemisen myöhäisessä vaiheessa aivokuvantamisella havaittavaa.

BPAN-oireyhtymä johtuu X-kromosomin WDR45-geenin mutaatioista ja periytyy vallitsevasti. Yleensä se kuitenkin johtuu *de novo* -mutaatiosta. Oirekuvan yksilöllisen vaihtelun takia vasta mutaation löytyminen vahvistaa diagnoosin. Rettin oireyhtymän piirteet voivat osin muistuttaa erehdyttävästi BPAN-oireyhtymää. Hoito on oireenmukainen. Ennenaikaiseen kuolemaan voivat johtaa liikehäiriön ja dementian komplikaatiot. BPAN-oireyhtymän arvioitu esiintyvyys on 2–3 / 1 000 000. Oireisto kuvattiin vuonna 2002 ja uudelleen 2009. Tobias Haack paikansi vuonna 2012 oireet aiheuttavan geenivirheen sijainnin ja otti tilasta käyttöön BPAN-lyhenteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johanna Rintahaka, BPAN-oireyhtymä Tukiliitto 16.6.2023, viitattu 9.7.2023
Keitettyjä munia kattilassa.
**Keitetty muna** on ruokalaji. Kyseessä ovat munat (yleensä kananmunat), jotka on keitetty kiehuvassa vedessä kuorineen. Ilman kuoria keitettyä kananmunaa kutsutaan uppomunaksi. Kovaksikeitettyjä munia keitetään kauemmin, jotta sekä keltuainen että valkuainen kiinteytyisivät, kun taas pehmeäksi keitetyn kananmunan keltuainen jätetään ainakin osaksi raa’aksi.

Munien keittämisessä voidaan käyttää apuna munakelloa tarkan keittoajan mittaamiseksi.

Pehmeäksi keitetyt munat
------------------------

4, 7 ja 9 minuutin munat järjestettynä keittoajan mukaan.
Pehmeäksi keitetyt munat valmistetaan pistämällä ne kiehuvaan veteen hautumaan. Brittiläinen kokki Delia Smith suosittelee laittamaan munat jo kylmään veteen, minkä jälkeen vesi viedään liedelle kiehumaan. Kiehumisajat ovat 3 minuuttia erittäin pehmeälle munalle, 4 minuuttia kiinteälle valkuaiselle ja 5 minuuttia lähes-kiinteälle keltuaiselle.

Pehmeäksi keitettyjä munia ei suositella ihmisille, jotka ovat alttiita salmonellalle, kuten pienille lapsille, vanhuksille ja ihmisille, joilla on heikko immuunijärjestelmä.

Pehmeäksi keitetyt munat tarjoillaan yleensä munakupeista ja syödään teelusikalla puoliksi kuoritusta munasta.

Kovaksikeitetyt munat
---------------------

Skandinaavistyylinen voileipä, jossa kovaksikeitettyä kananmunaa viipaleina sekä mätitahnaa.
Kovaksikeitettyjä munia keitetään kauemmin kuin pehmeäksi keitettyjä, jotta keltuainen kiinteytyisi. Munat voidaan syödä lämpiminä tai kylminä. Kylmiä kovaksikeitettyjä munia voidaan käyttää monien ruokien, kuten munasalaatin raaka-aineena. Kovaksikeitetyt munat ovat suosittuja japanilaisen keittiön osia keittoruoissa, kuten udonissa ja ramenissa. Munat voidaan syödä myös munakupista.

Keltuainen kovaksikeitetyssä munassa.
Jos munia keitetään pitkään, ylikypsien munien keltuaisissa voi esiintyä ohut vihreä rikkikerros. Hauduttamalla munia kylmässä vedessä keittämisen jälkeen voidaan rajoittaa kerroksen muodostumista. Nopea jäähdyttäminen kylmässä vedessä helpottaa myös kuoren irtoamista.

Kovaksikeitettyjä munia voidaan säilyttää jääkaapissa syömäkelpoisena päiviä, ellei jopa viikkoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Boiled Eggs *Cooks.com*. Viitattu 19.12.2006.
2. ↑  "How to boil an egg", *Delia Online*. Luettu 26.10.2008
3. ↑  Plan Under Way to Help Lessen Risks from Contaminated Eggs *FDA Consumer magazine*. Viitattu 19.12.2006.
4. ↑  Soft-Cooked Eggs, Medium-Cooked Eggs, and Hard-Cooked Eggs *whatscookingamerica.net*. Viitattu 20.3.2008.
5. ↑  Learn More About Eggs *aeb.org*. Viitattu 19.12.2006.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Keitetty muna**.
* Boiling an Egg - Science Background
* Boiling of eggs for molecular gastronomers (Arkistoitu – Internet Archive)
Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu pelike, n. 475–450 eaa.
**Pelike** (m.kreik. πελίκη, *pelikē*) on eräs antiikin aikainen keraaminen amforoiden tyyppi. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.

Historia ja käyttö
------------------

Pelikeiksi nykyisin kutsuttu tyyppi kehittyi punakuviotekniikan syntymisen aikoihin arkaaisella kaudella 500-luvun eaa. lopulla, ja niitä valmistettiin klassiselle kaudelle 300-luvulle eaa. saakka. Pelikejä käytettiin ainakin nestemäisten aineiden säilyttämiseen.

Antiikin aikana nimeä pelike käytettiin ilmeisesti useista erilaisista astioista. Nykyisin termiä käytetään tutkimuksessa juuri tietynlaisesta amforatyypistä, mutta ei ole varmaa, olisiko sitä kutsuttu pelikeksi myös antiikin aikana.

Muoto
-----

Pelike on muodoltaan avarakaulainen alaosastaan pullea amfora, jonka ääriviiva on yhtenäinen huulesta jalkaan. Sille on tyypillistä, että sen suuaukko muodostaa jalkaosan kanssa yhtenäisen samanlevyisen sylinterin. Peliket koristeltiin yleensä niiden syntyajankohdalle ominaisesti punakuviotekniikalla, mutta myös joitakin mustakuviotekniikalla maalattuja pelikejä tunnetaan.

* Peliken muoto ulkoa ja sisältä.Peliken muoto ulkoa ja sisältä.
* Pelike, n. 510 eaa.Pelike, n. 510 eaa.
* Pelike, n. 450–440 eaa.Pelike, n. 450–440 eaa.
* Pelike, n. 440–430 eaa.Pelike, n. 440–430 eaa.
* Pelike, n. 370 eaa.Pelike, n. 370 eaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: πελίκη, ἡ *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. 1 2  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Pelike", *Antiikin käsikirja*, s. 412. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
3. 1 2 3 4  Pelike Classical Art Research Center, University of Oxford.  Arkistoitu 16.1.2020. Viitattu 20.1.2020.
4. ↑  Cartwright, Mark: A Visual Glossary of Greek Pottery *Ancient History Encyclopedia*. Viitattu 20.1.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **peliket** Wikimedia Commonsissa
**Intian yleislakko**, joka järjestettiin 2. syyskuuta 2016, oli ihmiskunnan historian laajin lakko, kunnes vuoden 2020 tammikuussa Intiassa järjestettiin mahdollisesti vielä suurempi. Syyskuun 2016 lakkoon osallistui noin 150–180 miljoonaa ihmistä, ja tammikuun 2020 lakon osallistujamääräksi ammattiliittojen pääsihteeri Tapan Sen ilmoitti noin 250 miljoonaa.

Lakkolaiset vastustivat pääministeri Narendra Modin talouspolitiikkaa ja yksityistämistoimia sekä vaativat parempaa sosiaaliturvaa, minimipalkkaa ja terveydenhoitoa. Ainakin 20 mielenosoittajaa pidätettiin lakon yhteydessä.

Lähteet
-------

1. ↑  Humanity's biggest ever strike is underway  3.9.2016. The Independent / Twitter.  (englanniksi)
2. 1 2  Millions strike in India over reforms  2.9.2016. BBC.  (englanniksi)
3. ↑  Millions of Indian workers strike for better wages  2.9.2016. Aljazeera.  (englanniksi)
4. ↑  Strike Over Modi’s Economic Policies Disrupts Banks, Transport  8.1.2020. Bloomberg. Viitattu 11.2.2020. (englanniksi)
**Tomas Leandersson** (11. huhtikuuta 1966 – 2. marraskuuta 2021) oli ruotsalainen keilaaja.

Ura
---

Leandersson oli kotoisin Degerforsista, Ruotsista.

Team Leandersson oli Ruotsin joukkueen jäsen yli kymmenen vuoden ajan ja kuului joukkueeseen, joka voitti kultamitalin vuoden 1990 Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa sekä vuoden 1999 FIQ / World Tenpin Bowling Associationin maailmanmestaruuskilpailuissa ja 1994 World Tenpin Teamissa. Cup muun muassa.

Yksilöllinen Hänen henkilökohtaisiin saavutuksiinsa kuuluvat miesten kaksinpelin mestaruus vuoden 1993 MM-kisoissa ja 1999 EM-kisoissa sekä pronssimitalit vuoden 1991 FIQ/WTBA-maailmanmestaruuskilpailuissa ja 1999 All-Eventsissä. Hän sijoittui toiseksi ainoassa edellisessä AMF Bowling World Cup -kampanjassaan ( Johannesburg , Etelä-Afrikka, 1993). Leandersson, nelinkertainen kansallinen mestari, oli myös 1993 World Bowling Writers World Bowler of the Year. Hän oli 2000 AMF maailmancupin miesten mestari, on valittu maailman Bowling Writers (WBW) Kansainvälinen Keilailu Hall of Fame, voitettuaan Norjan Tore Torgersen vuonna Lissabon, Portugali Keilailun MM-kisoissa. Hän on kilpaillut vuoden 2006 World Tenpin Mastersissa.

Kunnianosoitukset
-----------------

World Bowling Writers International Bowling Hall of Fame
1993 World Bowling Writers World Bowler of the Year.
Ruotsin vuoden keilailija 1988, 1993 ja 1999.

Aiheesta muualla
----------------

* Super Series Profile
**International Scout II** on vuosina 1971–1980 valmistettu yhdysvaltalainen maastoauto. Valmistaja on International Harvester.

International Scout II
Yhdysvaltalaiseen tapaan autoon oli saatavissa paljon lisävarusteita, esimerkiksi ilmastointilaite. Varustelutaso on melko hyvä aikansa maastoautoksi.

Jousitus on perinteinen: sekä edessä että takana on jäykkä akseli ja pitkittäiset lehtijouset. Jousitus on kuitenkin suunniteltu maastokäyttöön. Alusta on panssaroitu. Scout II on suunniteltu liikkumaan maastossa ja sen maastoajo-ominaisuudet ovat hyvät.

V8-moottorin iskutilavuus on 4976 cm³. V8:n isoin teho on 92,7 kilowattia /4000 r/min (eli 126 hv, tehonormi on *SAE net* joka vastaa Euroopassa käytettyä DIN-normia). Suurin vääntömomentti 369 Nm /2800 r/min (eli 37,6 kilopondimetriä).

Vaihteisto on kolminopeuksinen automaattivaihteisto, joka autolehden vertailun perusteella soveltuu hyvin myös maastoajoon. Scout II:ssa on jakovaihteisto, jossa valitaan takaveto, nopea neliveto ja maastoon hidas neliveto. Pelkkään takavetoon siirrytään napalukkojen avulla. Maantieajossa käytettyyn nopeaan nelivetoon siirryttäessä takavedosta lukittuvat napalukot automaattisesti. Maastoajossa hitaaseen nelivetoon siirryttäessä kuljettajan pitää itse käydä vääntämässä napalukot kiinni eturenkaista, koska tällöin voimansiirron rasitus on paljon isompi.

Tekniikan Maailman 4/1975 maastoautojen vertailussa International Scout II kiihtyi 0-100 km/t 18,6 sekunnissa. Huippunopeus on 142 km/t.

Mitat
-----

|  |  |
| --- | --- |
| **Pituus** | 4200 mm |
| **Leveys** | 1780 mm |
| **Korkeus** | 1680 mm |
| **Akseliväli** | 2540 mm |
| **Raideleveys** (edessä/takana) | 1450 mm /1450 mm |
| **Omapaino** | 2005 kg |

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tekniikan Maailma 4/1975, maastoautojen vertailu

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **International Harvester Scout** Wikimedia Commonsissa
**Georg Tomas Bertel Ek** (6. tammikuuta 1957 Helsinki – 2. toukokuuta 2020 Helsinki) oli suomenruotsalainen radiotoimittaja ja muusikko. 

Ekin ura muusikkona alkoi kun hän voitti koulukaverinsa Pasi Hiihtolan kanssa Nylands svenska ungdomsföreningin järjestämän kykyjenetsintäkilpailun bändisarjan. Parhaat pääsivät esiintymään televisioon, josta Kompass Recordsin Christian Schwindt keksi Ekin. Vuonna 1976 Ekin säveltämä ja Hiihtolan sanoittama "Nuoruus" kuultiin Syksyn Sävelen satoa -ohjelmassa, ja se soi sen jälkeen myös radiossa. Ek lähti kuitenkin ensilevytyksen jälkeen opiskelemaan Helsingin yliopistoon.

Ekin seuraava levy oli vuonna 1979 Pave Maijasen tuottama albumi *Elämänmyönteinen hyönteinen*. Toinen albumi *Mainosvalot* ilmestyi seuraavana vuonna. Vuoden 1984 euro­viisu­karsinnoissa Ek esitti Yleisradion valitsemana solistina kolme laulua, joista kaksi ruotsiksi ja yhden Leena Nilssonin kanssa. Vuoden 1990 euroviisukarsinnoissa Ek sijoittui neljänneksi kappaleellaan "Du går så skyggt".

Ek työskenteli vuodesta 1986 Yleisradion ruotsinkielisen radion toimittajana. 

Vuonna 1993 hän näytteli yhdeksäsluokkalaisista ja heidän opettajistaan kertovassa tv-sarjassa "16". Siinä hän lauloi "Vi ska va vi" -dueton Ami Aspelundin kanssa.

Vuonna 2006 hän julkaisi mini-EP:n "Orfelino" ja 2017 Youtubessa laulun "Livet".

Tomas Ekin puoliso oli toimittaja Bettina Sågbom-Ek. Ekillä diagnosoitiin vuoden 2020 alussa syöpä ja hänet leikattiin, mutta hän menehtyi kahden suuren leikkauksen aiheuttamiin komplikaatioihin.

Diskografia
-----------

* *Elämänmyönteinen hyönteinen*  (Kompass, 1979)
* *Mainosvalot*  (Kompass, 1980)
* *Hiljaa virtaa kaupunki*  (Kompass, 1981)
* *Tomas Ek*  (Kompass, 1983)
* *Tro mej: sanna sagor: vita lögner*  (Polarvox, 1985)
* *Orfelino: Visor: Laulelmia*  (Backbeat, 2006)

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 24.5.2020, s. C 20.  
Många ville sända en sista hälsning till Tomas Ek *Yle Areena*. Viitattu 14.5.2020. (ruotsiksi)
2. 1 2  Latva, Tony & Tuunainen, Petri: *Iskelmän tähtitaivas*, s. 63–64. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-27817-3.
3. ↑  Suomen karsinta 1984 Viisukuppila. Viitattu 22.7.2009. [vanhentunut linkki]
4. ↑   "16".
5. ↑  Tomas Ek / Johan Finne: Livet *2017*.
6. ↑  Pennanen, Tyyne: Bettina Sågbomin raskas kevät – mies sairastui syöpään ja äiti kuoli: "Niin kauan kuin on pakko jaksaa, sitä jaksaa." *Anna*.  9.4.2020. Viitattu 30.4.2020.
7. ↑  Ekholm, Kjell: Nekrolog: Redaktör Tomas Ek.  *Hufvudstadsbladet*, 24.5.2020, s. 38.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Alakeyrityn työväentalo** on Rautavaaran kunnan Alakeyrityn kylässä sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Alakeyrityn työväenyhdistys perustettiin ensimmäisen kerran 7.12.1906, ja se liittyi seuraavan vuoden alussa SDP:en. Vuonna 1908 yhdistyksessä oli 10 jäsentä. Talo hankittiin vuosien 1910 ja 1912 välillä. Vuoden 1910 puoluetilastoon yhdistys ei ilmoittanut omistavansa taloa, mutta vuoden 1912 tilastoissa talo on.

Yhdistyksen perustamisvuodeksi mainitaan yhdessä lähteessä myös 1935. On mahdollista, että Alakeyrittyyn perustettiin toinen yhdistys tai vuonna 1935 perustettu jatkoi edellisen toimintaa. Talo tälle yhdistykselle valmistui vuonna 1950. Ilmeisesti alkuperäinen talo oli purettu tai myyty. Yhdistys oli sittemmin vuosia toimimatta ja talo ilmeisesti tyhjillään, kunnes vuonna 1980 kylällä tuli tarvetta kokoushuoneistolle. Aiemmin tähän tarkoitukseen oli käytetty kansakoulua, mutta kun koulun toiminta lakkasi, koulurakennus siirtyi yksityisomistukseen. Rakennus peruskorjattiin vuosien 1980–1986 aikana. Rautavaaran kunta tuki korjauksia 5 000 markalla ja opetusministeriö 20 000 markalla. Sähkötöitä lukuun ottamatta peruskorjaus tehtiin talkootyönä. Talo on mahdollisesti edelleen Rautavaaran sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen omistuksessa, mutta ei ole varmaa, onko se enää pystyssä vai onko se myöhemmin purettu.

Rakennus
--------

Vuonna 1950 valmistunut talo on hirsirakenteinen, ja alun perin siinä oli pärekatto. Siihen kuuluu juhlasali, keittiöllä varustettu kerhohuone sekä ulkorakennus. Peruskorjauksen yhteydessä talo katettiin aaltopellillä, sisustettiin lastulevyllä, maalattiin, sen uunit uusittiin ja talo sähköistettiin. Seinät eristettiin vuorivillalla. Talo on mitoitettu sadalle hengelle.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Ensimmäisellä talolla järjestettiin muun muassa iltamia ja arpajaisia. Vuonna 1950 valmistunutta taloa käytettiin peruskorjauksen jälkeen muun muassa Rautavaaran kansalaisopiston kurssitilana. Lisäksi siellä on järjestetty kokouksia ja huvitilaisuuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1908  1909. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 17.10.2022.
2. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1910  1911. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 17.10.2022.
3. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1912  1913. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 17.10.2022.
4. 1 2 3 4 5  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
5. ↑  Seurantalot.fi: Rautavaaran Sos.dem. Työv.yhd. ry *seurantalot.fi*. Viitattu 17.10.2022.
6. ↑  Kansan Voima *digi.kansalliskirjasto.fi*.  16.6.1925, no 64. Viitattu 17.10.2022.
7. ↑  Keski-Uusimaa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  22.7.1925, no 55. Viitattu 17.10.2022.
8. ↑  Savon Työmies *digi.kansalliskirjasto.fi*.  6.12.1934, no 140. Viitattu 17.10.2022.
**Aleksei Borisovitš Lobanov-Rostovski** (ven. Алексей Борисович Лобанов-Ростовский; 30. joulukuuta (J: 18. joulukuuta) 1824 Voronežin alue – 30. elokuuta (J: 18. elokuuta) 1896 Šepetovka) oli venäläinen ruhtinas ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1895–1896.

Lobanov-Rostovski aloitti diplomaattiuransa vuonna 1844 ja hänet nimitettiin 1859 Venäjän edustajaksi Konstantinopoliin. Hän vetäytyi työelämästä vuonna 1863, mutta palasi myöhemmin takaisin virkauralleen ja toimi suurlähettiläänä Konstantinopolissa 1878–1879, Lontoossa 1879–1882, Wienissä 1882–1894 ja Berliinissä 1894–1895. Hänet nimitettiin ulkoministeriksi 10. maaliskuuta 1895. Lobanov tuki edellisenä vuonna solmittua liittoa Ranskan kanssa ja pyrki parantamaan suhteita Saksaan ja Itävalta-Unkariin. Lisäksi hän sai sovittua Venäjän ja Bulgarian välillä vuodesta 1886 vallinneet erimielisyydet.

Päähuomionsa Lobanov suuntasi kuitenkin Itä-Aasian suunnalle. Vuosina 1894–1895 käydyn Kiinan ja Japanin välisen sodan päätteeksi huhtikuussa 1895 solmitun Shimonosekin rauhan mukaan Kiina olisi luovuttanut Japanille Formosan, Peskadorit sekä Liaotungin niemimaan. Lobanov oli valmis hyväksymään tämän, mutta valtiovarainministeri Sergei Witte ja tsaari Nikolai II olivat toista mieltä. Niinpä Lobanov painosti Ranskan ja Saksan tuella huhtikuussa 1895 Japanin luopumaan vaateistaan Liaotungin niemimaahan. Lisäksi hän solmi 3. heinäkuuta 1896 Kiinan kanssa salaisen sopimuksen, jossa Venäjä lupautui suojelemaan Kiinaa hyökkäyksiltä ja vastineeksi Kiina salli Venäjän rakentaa Kiinan itäisen rautatien Vladivostokiin ja ottaa sitä ympäröivän Pohjois-Mantšurian alueen vaikutuspiiriinsä. Lobanov kuoli muutamaa kuukautta tämän jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aleksey Borisovich, Prince Lobanov-Rostovsky (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 30.6.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Alajõe paisjärv** on Virossa Tartumaalla Peipsiäären kunnan Alajõen kylässä sijaitseva patojärvi.

Maantietoa
----------

Patojärvi on 1 200 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,4 hehtaaria. Siinä on kapeassa uomassa yksi saari. Se on muodostunut Kääpa jõen yläjuoksulla, kun sen uoma on padottu maapadolla jokilaaksoonsa. Järven rantaviivan pituus on 2 780 metriä pitkä. Järven ympäristössä on pienen Alajõen kylän osittain viljeltyjä peltomaita, jonka asutus sijaitsee pääosin järven etelä- tai pohjoisrantojen tuntumassa. Monen talon lähellä on järvessä laituri.

Vesistösuhteita
---------------

Alajõe paisjärv kuuluu Kääpa jõen valuma-alueeseen, jossa järvi on joen läpivirtausjärvi. Järvi sijaitsee Kääpa jõen latvoilla ja järveltä on matkaa 13 kilometriä Kaiu järvelle. Kääpa jõgi on Kullavere jõen sivu-uoma ja järveltä on matkaa jokien yhtymäkohtaan 26 kilometriä. Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia
------------

1. 1 2  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Keskkonnaregister: Alajõe paisjärv (VEE2086150) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 12.10.2020. (viroksi)
2. ↑  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 12.10.2020). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Isojuoksiainen** (*Geophilus electricus*) on kellertävä, Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU) luokiteltu juoksujalkainen.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Isojuoksiaisen ruumis on kapea, noin 40 kertaa leveytensä pituinen ja väritykseltään kokonaan vaaleankeltainen. Raajoja on koiraalla 65–69 ja naaraalla 67–73 paria. Tuntosarvien 14 jaoketta ovat suunnilleen pituutensa levyisiä ja leukaraajojen tyvilevy kapenee eteenpäin ollen tyviosasta eläimen päätä leveämpi. Leukaraajojen myrkkykynsien tyvessä on pieni kuhmu. Silmät puuttuvat kokonaan. Takimmaisen raajaparin tyvellä on yläpuolella 4–6 ja alapuolella 6–12 huokosta kahdessa rivissä. Lisäksi raajojen alapuolella on yksittäinen huokonen kauempana tyvestä. Takimmaisissa raajoissa on myös hyvin erottuvat kynnet. Laji kasvaa noin 45 mm pituiseksi.

Levinneisyys
------------

Lajia tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa sekä Pohjois-Amerikassa. Pohjoismaissa sitä tavataan koko Tanskassa sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen etelärannikoilla. Suomessa lajilla on vain yksi tunnettu esiintymispaikka, mutta juoksiaisesta ei ole tehty varmaa havaintoa useisiin vuosiin. Tämä saattaa tosin johtua etsimisen puutteesta.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Isojuoksiainen elää etenkin tammea kasvavissa lehtimetsissä, mutta viihtyy varsin hyvin myös erilaisilla kulttuurivaikutteisilla paikoilla, kuten puutarhoissa ja hautausmailla, ja leviämisessään vaikuttaa hyötyneen merkittävästi ihmisen toiminnasta. Eläin oleskelee pääasiassa maanpinnan alla.

Laji tuottaa saalistajan uhkaamana itsevalaisevaa eritettä, jonka on havaittu häiritsevän ainakin saalistavia kovakuoriaisia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ilpo Mannerkoski, Juhani Terhivuo & Pekka T. Lehtinen 2010. Tuhatjalkaiset. Julk.: Rassi, P. Hyvärinen, E. Juslén, A. & Mannerkoski, I. (toim.). Suomen lajien uhanalaisuus – Punainen kirja 2010. Ympäristöministeriö & Suomen ympäristökeskus, Helsinki. s. 372–375
2. 1 2 3  Nationalnyckeln till Sveriges Flora och Fauna. Mångfotingar – Myriapoda ISBN: 978-91-88506-53-5 s. 147, 158
3. ↑  J. G. E. Lewis: The Biology of Centipedes. Cambridge University Press 2007. ISBN 9780521034111 s. 347
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* UniProt, Taxonomy: Geophilus electricus (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q6507324
* BioLib: 89924
* BOLD: 376050
* CoL: 3FR2S
* EUNIS: 202118
* Fauna Europaea: 375085
* Fauna Europaea (new): 533280dc-e42c-4dde-939e-93aab809008c
* GBIF: 2233674
* iNaturalist: 491325
* ITIS: 1092556
* NatureServe: 2.1201780
* NBN: NHMSYS0000570564
* NCBI: 241678
* Plazi: 526E492E-6CD9-C933-5C44-ED7489C1493F

 |

 |
Ilari Manninen Kalevan kisoissa 2020.
**Tatu Ilari Manninen** (s. 11. lokakuuta 1997 Mikkeli) on suomalainen aitajuoksija. Hän edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja hänen valmentajanaan toimii Antti Mero jr.

Manninen karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 ja alkuerissä saman ikäluokan MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2016. Hän karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä Gävlen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2019. Hän karsiutui 60 metrin aitajuoksun alkuerissä Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021, Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022 ja Istanbulin sisäratojen EM-kilpailuissa 2023 sekä 110 metrin aitajuoksussa Münchenin EM-kilpailuissa 2022.

Kalevan kisoista Manninen on saavuttanut 110 metrin aitajuoksusta hopeaa vuosina 2017, 2020 ja Kalevan kisat 2022 sekä pronssia vuosina 2018 ja 2019. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on 4 × 100 metrin viestijuoksussa ollut mukana voittamassa kultaa vuonna 2018, hopeaa vuosina 2017 ja 2021 ja pronssia 2019 ja 2020 sekä 4 × 400 metrin viestijuoksussa hopeaa vuonna 2021. Sisäratojen SM-kilpailuista Manninen on saavuttanut 60 metrin aitajuoksusta hopeaa vuosina 2017, 2019, 2020, 2021, 2022 ja 2023 ja 300 metrin aitajuoksusta hopeaa 2015 sekä saavuttanut viestijoukkueissa kultaa 2017 (4 × 200 m), 2021 (4 × 200 m), 2022 (4 × 337 m) ja 2023 (4 × 200 m), hopeaa 2019 (4 × 337 m) ja pronssia vuosina 2015, 2016 (4 × 300 m) ja 2018 (4 × 200 m).

Ennätyksikseen Manninen on juossut 60 metrillä 6,94, 100 metrillä 10,79, 200 metrillä 21,69, 400 metrillä 50,78, 60 metrin aidoissa 7,68 ja 110 metrin aidoissa 13,79.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ilari Manninen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Fontanka on eräs Nevan suuhaaroista Pietarissa.
Kokemäenjoki virtaa Porin läpi. Sen suisto, jossa joen suuhaarojen eli juopien väliin jäävät Porin luodoiksi nimitetyt suistosaaret, alkaa Porin keskustan tuntumasta. Luotsimäenjuopa, suurin suuhaara lähtee ilmakuvassa oikealle.
**Suuhaaroja** muodostuu jokeen sen laskiessa mereen tai joskus järveen suistona. Suuhaaroja on myös sisämaassa esiintyvissä kuivan maan suistossa, kuten Okavangon suisto, jossa joki ei tavoita merta kuivuudesta johtuvan haihtumisen takia vaan muodostuu sisäinen valuma-alue. Suomessa ainakin Kokemäenjoen suistossa joen suuhaarojen paikallinen nimitys on *juopa*.

Esimerkkejä suuhaaroista
------------------------

### Kokemäenjoki

Kokemäenjoen suiston suurimpia suuhaaroja ovat Luotsinmäenjuopa, Raumanjuopa, Huvilajuopa, Lanajuopa, Hevosluodonjuopa, Isojuopa ja Kyläsaarenjuopa Porin edustalla. Kokemäenjoen vanhempia suistovaiheita edustavat muiden muassa Varvourinjuopa ja Kirkkojuopa Porin ja Ulvilan välillä. 

### Neva

Pietarissa Venäjällä Nevan suuhaaroista suurimmat ovat Suuri Neva, Pieni Neva, Suuri Nevka ja Pieni Nevka, ja pienempiin suuhaaroihin kuuluu muiden muassa Fontanka.
**Ágios Vasíleios** (kreik. Άγιος Βασίλειος; myös *Ágios Vasílios*) on mykeneläisaikaisen palatsin ja asutuksen arkeologinen kohde Lakoniassa eteläisellä Peloponnesoksella Kreikassa. Se sijaitsee Spártin kunnassa lähellä Xirokámpin ja Ágios Christóforoksen kyliä, noin 12 kilometriä eteläkaakkoon Spártin kaupungista. Kohde on saanut nimensä paikalla olevasta Pyhälle Basileiokselle omistetusta kirkosta. Asutuksen muinaista nimeä ei tunneta.

Paikalla on ollut asutusta viimeistään keskihelladisen (MH) ja mykeneläisen eli myöhäishelladisen kauden (LH) taitteessa 1600–1500-luvuilla eaa. Samoihin aikoihin paikalle rakennettiin palatsi (rakennus A), jossa oli ainakin seitsemän huonetta. Se tuhoutui LH IIB-IIIA1 -kausilla eli 1400-luvun eaa. lopussa tai 1300-luvun eaa. alussa mahdollisesti tulipalossa. Tämän jälkeen hieman idemmäksi rakennettiin suurempi palatsi (rakennus B), joka muodostui keskuspihan ympärille rakennetuista siipirakennuksista. Palatsi on ollut koristeltu seinämaalauksilla, joista on säilynyt osia. Rakennuksia on paikannettu 2,5 hehtaarin alueelta, ja asutuksen arvioidaan olevan mahdollisesti ainakin 20 hehtaarin kokoinen. Palatsikeskus tuhoutui lopullisesti LH IIIA -kaudella eli myöhemmin 1300-luvulla eaa. jonka jälkeen sitä ei enää rakennettu uudestaan.

Palatsin raunioista on löydetty lineaari-B-kirjoitusta sisältäviä savitauluja, jotka ovat peräisin noin 1300-luvulta eaa. Ne kovettuivat palatsin palossa, mikä on säilyttänyt ne nykyaikaan. Tekstit ovat tyypillisiä luetteloita, joissa esiintyy tarveaineiden ja henkilöiden nimiä sekä paikannimiä. Taulut kuuluvat varhaisimpiin Manner-Kreikasta löydettyihin lineaari-B-kirjoitusta sisältäviin tauluihin. Raunioista on löydetty myös muun muassa pronssimiekkoja sekä erilaisia kulttiesineitä, kuten nautaeläintä pitelevää miestä esittävä figuriini, häränpään mallinen rhyton sekä egyptiläisiä skarabee-koruja. Löydöt osoittavat, että kyseessä on ollut merkittävä rakennus ja alueen hallinnollinen ja kaupallinen keskus.

Ensimmäiset lineaari-B-taulut löydettiin paikalta vuonna 2008. Tämän jälkeen arkeologiset kaivaukset paikalla aloitettiin 2009–2010 ja ne jatkuvat edelleen. Kaivaukset on suoritettu arkeologi Adamantía Vasilogámvroun johdolla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Δελτία Τύπου *Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού*.  25.8.2015.  Arkistoitu 1.10.2016. Viitattu 28.11.2016.
2. 1 2 3  Ε΄ Εφορεία Προϊστορικών και Κλασικών Αρχαιοτήτων: Λακωνία Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού.  Arkistoitu 24.8.2015. Viitattu 28.11.2016.
3. 1 2  Από το Ξηροκάμπι της Λακωνίας στη Σαγκάη *Archaeology & Arts*.  11.9.2013. Viitattu 28.11.2016.
4. ↑  Lost Palace of Sparta Possibly Uncovered *Live Science*.  26.8.2016. Viitattu 28.11.2016.
5. ↑  Mycenean Palace and Linear B Tablets Discovered in Sparta Area *Greek Reporter*.  11.9.2013. Viitattu 28.11.2016.
6. ↑  The Most Interesting Thing About That Ancient Spartan Palace Isn't The Palace - It's The Language *Forbes*.  26.8.2015. Viitattu 28.11.2016.
Majuri Larjon laivueen kakkoslentueen miehet rakennustalkoissa Suulajärven lentokentällä.
**Suulajärven lentokenttä** oli jatkosodan aikainen sotilaslentokenttä Karjalankannaksella Suulajärven luoteispuolella, joka kuului Lentorykmentti 3:n vastuualueeseen. Hiekkapohjainen kenttä oli Asemasodan aikana Lentolaivue 24:n tukikohta. Ilmavoimien organisaatio muutoksien yhteydessä vuosina 1942-1943 Suulajärven merkitys alkoi sotilaskenttänä kasvaa.

Myös radiotiedustelua kehitettiin samanaikaisesti ilmavoimien organisaatiomuutoksien yhteydessä. Lokakuussa 1942 perustettiin Radiopataljoonan yhteyteen Radiokomppania, jonka kolmesta joukkueesta yksi sijoitettiin Suulajärven Kettulaan.

Lentorykmentti 3:n Lentolaivue 24:n silloinen komentaja everstiluutnantti Gustaf Erik Magnusson ryhtyi osittain oma-aloitteisesti alaistensa ja muiden puolustushaarojen kanssa kehittämään keskitettyä johtojärjestelmää, ilmavalvontaa ja yhteistyötä Kannaksen maavoimien kanssa.

Uudistuksen yhteydessä Lentorykmentti 3:n esikunta siirrettiin lähemmäksi maavoimien joukkojen etulinjaa Suulajärvelle. Rykmentille rakennettiin komentopaikka "*Kippari*", joka varustettiin kaikkien rykmenttien alueella olevilla lentoyksiköiden radioverkkojen kuuntelupisteillä. Näin Suulajärveltä voitiin johtaa laivueiden torjuntalentoja. Komentopaikasta oli myös suora puhelinyhteys jokaisen rykmentin lentoyksikköön ja tärkeimpiin ilmavalvontakeskuksiin. Radiokomppania puolestaan toimitti tietoja Kipparille.

Marsalkka Mannerheim vieraili kentällä 27. toukokuuta 1943 onnittelemassa Lentolaivue 24:n henkilökuntaa sen saavutettua 500 ilmavoittoa 9. toukokuuta mennessä. Kuuluisa suomalainen hävittäjä-ässä Ilmari Juutilainen teki jatkosodassa pakkolaskun kyseiselle kentälle, koska hänen koneeseensa osui kranaatinsirpale.

Lähteet
-------

* *Jatkosodan pikkujättiläinen*, s. 877-913. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-028690-6.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  "Mersut tulevat!", *Jatkosodan pikkujättiläinen*, s. 891, 895, 902, 907,. Helsinki: WSOY, 2007.
2. 1 2  J Lindberg: G.E. Magnusson - the father of Finnish fighter tactics, Page 4 (Towards 500 victories 1943) *1.1.2006*.  Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 10.4.2013.