recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Josephine Ann Tewson** (26. helmikuuta 1931 Hampstead, Lontoo – 18. elokuuta 2022 Northwood, Lontoo) oli englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten sarjasta *Pokka pitää* (engl. *Keeping up Appearances*), jossa hän näytteli Hyacinth Bucketin naapuria Elizabethia.

Nuoruus
-------

Tewson syntyi Lontoon Hampsteadissa vuonna 1931. Hänen äitinsä Kate oli hoitaja ja isänsä William muusikko. Oppikoulun käytyään Tewsonin oli tarkoitus opiskella englantia, mutta hänen opettajansa kannusti häntä suuntautumaan näyttämöalalle. Tewson pääsi opiskelemaan Royal Academy of Dramatic Art -kouluun, josta hän valmistui vuonna 1952.

Ura
---

Tewson siirtyi valmistumisensa jälkeen suoraan repertuaariteatteriin. Esiintyessään Salisburyssä vuonna 1957 hän tapasi näyttelijä Leonard Rossiterin, josta tuli hänen ensimmäinen aviopuolisonsa. Vuonna 1968 Tewson esitti taloudenhoitajaa Tom Stoppardin näytelmässä *The Real Inspector Hound*. Näytelmän yhteydessä hän tapasi Ronnie Barkerin, joka suositteli Tewsonia David Frostin televisiosarjaan *Frost on Sunday*.

Tewsonista tuli Barkerin luottonäyttelijä, ja he esiintyivät yhdessä useissa televisiosarjoissa, kuten sketsikomediasarjassa *The Two Ronnies* vuosina 1971–1981. Vuonna 1990 Tewson aloitti tunnetuimmassa roolissaan *Pokka pitää* -sarjan Elizabethina. Tewsonin roolihahmo oli Hyacinth Bucketin naapuri, joka kammosi tämän teekutsuja kahvikuppineuroosinsa vuoksi. Tewson oli mukana sarjassa sen loppuun 1995 asti.

Vuosina 2003–2010 hän näytteli kirjastonhoitaja neiti Davenportia televisiosarjassa *Vielä virtaa*. Tämän jälkeen hänet nähtiin vielä kolmessa eri roolissa saippuasarjassa *Tohtorit*. Vielä yli kahdeksankymppisenä hän esiintyi näyttämöllä yhden naisen näytelmässään *Still Keeping Up Appearances*.

Yksityiselämä
-------------

Tewson oli naimisissa kahdesti. Hän avioitui näyttelijä Leonard Rossiterin kanssa vuonna 1958, mutta liitto päättyi eroon kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1972 Tewson avioitui hammaskirurgi Henry Newmanin kanssa. Liitto kesti Newmanin kuolemaan 1980 saakka.

Tewson kuoli 91-vuotiaana näyttelijöiden lepokoti Denville Hallissa 18. elokuuta 2022.

Lähteet
-------

1. 1 2  Josephine Tewson: Last Of The Summer Wine and Keeping Up Appearances actress dies aged 91 *Sky News*.  19.8.2022. Viitattu 19.8.2022. (englanniksi)
2. ↑  Keeping Up Appearances star Josephine Tewson dies age 91, agent announces *Daily Mirror*.  19.8.2022. Reach plc. Viitattu 19.8.2022. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  Hadoke, Toby: Josephine Tewson obituary *The Guardian*.  21.8.2022. Viitattu 22.8.2022. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei

 |

 |
**Kiintymys jälkeläisiin** (m.kreik. Περὶ τῆς εἷς τὰ ἔγγονα φιλοστοργίας, *Peri tēs eis ta engona filostorgias*; lat. *De amore prolis*) on Plutarkhoksen *Moralia*-kokoelmaan (kirja VI, 35) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti eläinten ja ihmisten kiintymystä omiin jälkeläisiinsä.

Plutarkhoksen teos on lyhyt essee, se sisältää vain viisi lukua. Teos on viimeistelemätön ja keskeneräinen, teksti katkeaa kesken. Teos on säilynyt nykyaikaan 13 keskiaikaisessa käsikirjoituksessa.

Plutarkhos pyrkii osoittamaan, että kiintymys jälkeläisiin on ihmisillä suurempaa kuin eläimillä, ja että kiintymyksen perusta on biologiassa. Jotkut kyllä väittävät tätä vastaan, mutta Plutarkhoksen mielestä se johtuu vain siitä, että ihmisissä luonnon jäljet eivät ole enää yhtä selvästi näkyvillä. Hän esittää ensin useita esimerkkejä eläinten maailmasta. Esimerkkeinä toimivat muun muassa kuningaskalastajat, pikkuhait, leijonat ja linnut (sellaisina kuin Homeros ne esittää), sekä peltopyy- ja kanaemot. Plutarkhoksen mukaan olisi häpeällistä, jos eläimillä rakkaus jälkeläisiä kohtaan ilmenisi näin luonnostaan, mutta ihmisillä ainoastaan hyötymismielessä, kuten erilaisten palkkioiden tavoitteluna. Plutarkhoksen näkemys on suunnattu muun muassa epikurolaisia vastaan.

Ihmisen biologiasta Plutarkhos käyttää esimerkkinä maidon tuottamista. Hän kuvaa kuukautisia ja raskautta, ja sitä, kuinka ylimääräinen veri suuntautuu synnytyksen jälkeen naisen rintoihin muuttuen siellä maidoksi. Äiteihin on myös istutettu kiintymyksen ja huolenpidon vietti. Se ilmenee heti syntymän jälkeen siinäkin, että vaikka vastasyntynyt on veren tahrima ja ryönän peittämä, se ei häiritse äitiä. Hän esittää myös historiallisen esimerkin: kukaan ei pakottanut ensimmäisenä synnyttäneitä naisia ja vastasyntyneen nähneitä miehiä kasvattamaan lapsia, mutta silti he tekivät niin, vaikka lasten kasvatus on vaivoja täynnä, eikä palkkiota tule pitkään aikaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Sironen, Erkki: Jälkisanat teokseen Plutarkhos 2005, s. 184.
2. ↑  Plutarkhos: *Kiintymys jälkeläisiin* 1.
3. ↑  Plutarkhos: *Kiintymys jälkeläisiin* 2.
4. ↑  Plutarkhos: *Kiintymys jälkeläisiin* 3.
5. ↑  Plutarkhos: *Kiintymys jälkeläisiin* 4.

Kirjallisuutta
--------------

### Suomennos

* Plutarkhos: *Kiintymys jälkeläisiin*. Teoksessa *Hellien tunteiden kirja*. Suomentaneet ja selityksin varustaneet Erkki Sironen ja Sampo Vesterinen. Jälkisanat Erkki Sironen. Olympos-sarja. Helsinki: Tammi, 2005. ISBN 951-31-3274-9.

### Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

* Plutarch: *On Affection for Offspring*. Teoksessa Plutarch: *Moralia*. Volume VI. Loeb Classical Library 337. Can Virtue Be Taught? On Moral Virtue. On the Control of Anger. On Tranquility of Mind. On Brotherly Love. On Affection for Offspring. Whether Vice Be Sufficient to Cause Unhappiness. Whether Affections of the Soul are Worse than Those of the Body. Cambridge, MA: Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.

Aiheesta muualla
----------------

* Plutarch: On Affection for Offspring (englanniksi)
**Johann Georg Hiedler** (28. syyskuuta 1792 – 1857) oli itävaltalainen kiertelevä mylläri, jota pidettiin Adolf Hitlerin virallisena isoisänä natsi-Saksan aikana. Hiedler merkittiin kirjoihin Adolf Hitlerin isän Alois Hitlerin isäksi vasta vuosia kuolemansa jälkeen.

Hiedler oli Martin Hiedlerin (1762–1829) ja Anna Maria Goschlin (1760–1854) poika. Hän ansaitsi elantonsa kiertelevänä myllärinä. Vuonna 1842 hän meni naimisiin Maria Anna Schicklgruberin kanssa, jolla oli jo viisivuotias avioton poika Alois, jonka isää Maria Anna Schicklgruber kieltäytyi kertomasta kastetilaisuudessa. Maria Annan kuoltua Johann Georg jatkoi kiertelevää elämäntyyliään ja jätti Aloisin veljensä Johann Nepomuk Hüttlerin huollettavaksi. Johann Georg ei tunnustanut poikaa omakseen elämänsä aikana, mutta Johann Nepomuk ja Alois merkittyttivät hänet kirkonkirjoihin isäksi 1876, 19 vuotta kuolemansa jälkeen. Tällöin äitinsä nimeä Schicklgruber käyttänyt Alois vaihtoi sukunimensä Hitleriksi.

Johann Georg Hiedler on yksi kolmesta todennäköisenä pidetyistä ehdokkaista Adolf Hitlerin biologiseksi isoisäksi. Kaksi muuta ovat Johann Georgin veli Johann Nepomuk ja Grazissa asunut juutalainen nimeltään Leopold Frankenberger tai Frankenreither. Teoria juutalaisesta isoisästä oli suosiossa heti toisen maailmansodan jälkeen ja vielä 1950-luvulla, mutta tutkimuksen karttuessa tätä vaihtoehtoa on alettu pitää epätodennäköisimpänä.

Katso myös
----------

* Adolf Hitlerin suku

Lähteet
-------

* Werner Maser: *Adolf Hitler*, s. 27–39. Kirjayhtymä, 1973. ISBN 951-26-0950-9.

### Viitteet

1. ↑  *Myös Johann Nepomuk Hiedler*
2. 1 2  Maser s. 11-39


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Carl Henrik Strandberg** (18. maaliskuuta 1780 Pohja – 25. huhtikuuta 1865 Karjaa) oli suomalainen kirkkoherra ja kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Strandbergin vanhemmat olivat Uudenmaan jalkaväkirykmentin vääpeli Henrik Strandberg ja Kristina Juliana Muur. Isä Henrik hankki vuonna 1794 maatilan Kiskon kirkonkylästä ja ryhtyi viljelemään sitä. Carl Henrik kävi Turun katedraalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1796. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1801, maisteriksi 1802 ja hänet vihittiin papiksi 1805. Opiskeluaikanaan Strandberg toimi yksityisopettajana yhteensä 47 oppilaalle.

Strandberg toimi Karjaan kirkkoherran apulaisena 1805–1807, Uudenmaan jalkaväkirykmentin ylimääräisenä pataljoonansaarnaajana 1807–1809, Kiskon kirkkoherran apulaisena 1809–1811. Dragsfjärdin vt. kappalaisena 1811–1815 ja Västanfjärdin vt. kappalaisena 1815–1816. Hän oli Tenholan vt. kirkkoherrana 1816–1818, Kosken tehtaansaarnaajana 1818–1819 ja Karunan kappalaisena 1819–1824. Strandberg oli sitten kirkkoherrana Lopella 1824–1833 ja Karjaalla 1833–1865. Hän sai rovastin arvon 1829 ja hänestä tuli vt. lääninrovasti 1840 ja vakinainen lääninrovasti 1843. Teologian kunniatohtorin arvo hänelle myönnettiin 1857.

Strandberg toimitti arkkipiispa Jacob Tengströmin keräämän aineiston pohjalta kaksiosaisen Turun hiippakunnan kirkonpaimenten matrikkelin *Åbo stifts herdaminne I-II*.

Strandberg oli naimisissa 1818–1853 Charlotta Kristina Fridénin kanssa. Jäätyään leskeksi hän meni uusiin naimisiin 1857 Juliana Margareta Dahmin kanssa. Strandbergin poika Ernst Fredrik Teodor Strandberg (1824–1898) oli Karjaan kirkkoherrana 1875–1898.

Teoksia
-------

* *Johdatus kristillisyyteen yksinkertaisille : Suomen evangeliumillisen seuran suostumuksesta kokoonpantu*. Turku 1826, 1834, uud. painos 1852
* *Åbo stifts herdaminne I-II*. Åbo 1832-1834

Lähteet
-------

* Carl Henrik Strandberg SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Kotivuori, Yrjö: Carl Henrik Strandberg. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
* Juhan suku-uutiset blogi 13.3.2008 : Entinen ylioppilas Strandberg
* Gunnar Soininen : Matthias Akiander ja hänen paimenmuistonsa käsikirjoitus. Genos 32(1961), s. 93–102 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 720

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Josephine Cochrane romanialaisessa postimerkissä.
**Josephine Garis Cochrane** (8. maaliskuuta 1839 Ohio – 3. elokuuta 1913 Chicago, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen leskirouva ja keksijä, joka kehitti ensimmäisen toimivan astianpesukoneen.

Cochrane varttui Valparaisossa Indianan osavaltiossa. Hän avioitui 19-vuotiaana vuonna 1858 William A. Cochranin kanssa. He elivät Illinoisin Shelbyvillessä vuoteen 1883 saakka, jolloin William kuoli. Heidän ainoa lapsensa Hallie-poika oli kuollut jo aiemmin vain kaksivuotiaana. Miehensä kuoleman jälkeen Josephine lisäsi sukunimensä loppuun e-kirjaimen, ja hänestä tuli näin Cochrane.

Cochranen kerrotaan emännöineen palveluskutsuja ja väsyneen palvelijoihin jotka rikkoivat perintöposliineja tiskatessaan. Cochrane suunnitteli koneen, jossa eri muotoiset astiat laitettiin omiin koreihinsa ja laskettiin kupariseen tiskialtaaseen, jossa pumppu ruiskutti niille kuumaa saippuavettä. Hän patentoi koneen 28. joulukuuta 1886. Teknisesti se patentoitiin parannuksena Joel Houghtonin vuonna 1850 patentoimaan aikaisempaan versioon; Houghtonin kone ei pessyt astioita puhtaiksi, joten siitä ei koskaan tullut suosittua. Cochranen koneet sen sijaan saivat suosiota, ja hän saattoi siirtyä tilausvalmistuksesta oman tehtaan tuotantoon vuonna 1897. Vuonna 1900 Cochrane patentoi edistyneemmän mallin, joka pumppasi vettä automaattisesti ja nosti ja laski astiakoreja moottorilla. Useimmat asiakkaat olivat hotelleja, sillä yksityiskoteihin laite oli liian kallis.

Cochranen kuoleman jälkeen hänen yrityksensä siirtyi omistajalta toiselle kunnes siitä tuli KitchenAid, osa Whirlpool-konsernia.

Lähteet
-------

1. ↑  Miehen kehittämä laite ei pessyt astioita oikeasti puhtaaksi – Toimivan astianpesukoneen 1886 keksinyt nainen on jokaisen laiskimuksen sankaritar *T&T*. Viitattu 31.1.2018. (englanniksi)
2. ↑  Josephine Garis Cochrane Cooks Info. Viitattu 25.5.2014.
3. ↑  John H. Lienhard: Inventing the Dishwasher The University of Houston's College of Engineering. Viitattu 25.5.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Johann Georg Seidenbusch
**Johann Georg Seidenbusch** (5. huhtikuuta 1641, München, Saksa – 10. joulukuuta 1729, Aufhausen, Pfaltz, Saksa) oli saksalainen katolinen pappi, virsirunoilija ja Aufhausenin oratoriaanikongregaation perustaja.

Seidenbusch vihittiin papiksi 1666 ja hän sai papinviran 1667 Aufhausenissa, Ylä-Pfalzissa. Vuodesta 1672 hän eli yhdessä apupappiensa kanssa yhteisössä ja perusti Aufhausenin oratorioriaani-instituutin. Sen toiminta laajeni myöhemmin Wieniin ja Müncheniin. 

Aufhauseniin tullessaan hän toi mukanaan pienen Marian patsaan, jonka hän oli opiskeluaikanaan ottanut talteen purettavasta kirkosta. Patsaalle hän rakennutti pienen kappelin, jossa hän johti rukoushetkiä ja myöhemmin paikalle on rakennettu merkittävä *Maria Schnee*-pyhiinvaelluskirkko.

Seidenbusch tunnetaan Salve Regina rukouksen pohjalta kirjoittamasta virrestä "Gegrüßet seist du, Königin, o Maria". Hän julkaisi sen 1687 ilmestyneessä hartauskirjassaan *Marianischer Schnee-Berg, oder Beschreibung der Andacht bey Unser Lieben Frawen zum Schnee auff dem Berg zu Auffhausen … Sambt Neun und zwantzig Bitt- und Lob-Gesänglein"*. Virttä lauletaan Mainzissa 1712 *"Allgemeines Gesang-Buch"* kokoelmassa painetulla sävelmällä. Sen pohjalta ruotsalainen runoilija Bo Setterlind on "Var hälsad, Herrens moder", joka on Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa virsi 480.Sen suomennos on Anna-Mari Kaskisen tekemä. Se on Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi 480 ja Suomen ev. -lut. kirkon virsikirjassa virsi 937 "Ole tervehditty täällä". Helsingin katolisen hiippakunnan Cantemus-laulukirjassa on Seidenhuschin virrestä suoraan tehty suomennos, virsi 205 "Oi terve, äiti armoisa"*,* sen on Kaisu Vuolio tehnyt 1987.

Regensburgin hiippakunnassa, Saksassa on meneillään (vuonna 2020) Seidenbuschin autuaaksijulistamis-prosessi.

Lähteet
-------

1. ↑  Johann Georg - 10. Dezember *heilige.de*. Viitattu 16.4.2020. (saksaksi)
2. ↑  [ Unsere schönsten Marienlieder
Von der Oberpfalz nach Hollywood „Gegrüßet seist du, Königin"] *bote-von-fatima.de*. Viitattu 16.4.2020. (saksaksi)
3. ↑  Per Olof Nisser, Inger Selander, Hans Bernskiöld: *Psalmernas väg. Kommentaren till text och musik i Den svenska psalmboken*
Band 3 Psalmerna 421-651 Liturgiska sånger 652-700.*, s. 151-152. Wessmans musikförlag AB Visby 2019 ISBN 978-91-877-1068-1, 2019. (ruotsiksi)*
4. ↑  *Cantemus*
Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirja*. Helsingin hiippakunnan liturginen toimikunta, Katolinen tiedotuskeskus* 
ISBN 978-952-9627-71-4, 2012.
5. ↑  Johann Georg Seidenbusch: Ein Pfarrer auf dem Weg zur Seligsprechung *bistum-regensburg.de*. Viitattu 16.4.2020. (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Carl Henrik Wrede** (vuodesta 1653 **Wrede af Elimä**; 8. huhtikuuta 1606 Haapsalu, Vironmaa – 3. marraskuuta 1654) oli Ruotsia palvellut, syntyjään baltiansaksalainen sotilas ja virkamies. Hän oli toinen vapaaherrallisen Wrede af Elimä -suvun kahdesta kantaisästä.

Wreden isä oli Ruotsin armeijassa palvellut baltiansaksalainen ratsumestari Henrik Wrede, joka kaatui Kirkholman taistelussa pelastettuaan kuningas Kaarle IX:n hengen, ja jonka jälkeläisille siksi luovutettiin läänityksenä Elimäen neljänneskunta Suomessa. Hänen äitinsä oli Gertrud von Ungern. Carl Henrik Wrede syntyi yli puoli vuotta isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1606. Hän asui vuosina 1625–1631 Hollannissa ja Pariisissa, minkä jälkeen hän siirtyi Ruotsin kuningatar Maria Eleonooran seurueen mukana Saksaan. Wrede osallistui kolmikymmenvuotiseen sotaan Ruotsin ratsuväessä, jossa hän sai vuonna 1632 luutnantin ja 1633 ratsumestarin arvon. Hän oli mukana Lützenin taistelussa. Vuodesta 1634 Wrede asui Ruotsissa ja hänet nimitettiin vuonna 1640 Svean hovioikeuden asessoriksi. Heinäkuussa 1653 hänet nimitettiin Turun läänin maaherraksi, mutta hän ei astunut virkaan. Hieman myöhemmin Wrede ja hänen veljensä Casper korotettiin vapaaherroiksi nimellä *Wrede af Elimä* kiitoksena isänsä saavutuksista.

Wrede omisti Suomessa Anjalan, Hämeenkylän ja Hommanäsin kartanot. Hänen puolisonaan oli vuodesta 1635 Märta Fleming, Henrik Klaunpoika Flemingin tytär, jonka kautta hänen omistukseensa tuli myös useita kartanoita Tukholman seudulla. Kuoltuaan Wrede haudattiin Tukholman Pyhän Jaakobin kirkkoon. Wrede af Elimä -suvun suomalainen sukuhaara polveutuu Carl Henrik Wredestä. Hänen pojanpoikiaan olivat valtaneuvos Fabian Wrede ja maaherra Henrik Jakob Wrede.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tor Carpelan: *Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna, S–Ö*, s. 1328. Helsinki 1965.
2. 1 2 3  Veli-Matti Autio: / Wrede (1200–) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Nokian kirkko, sankarihaudat kesällä 2008
**Nokian kirkko** on arkkitehti Carl Ludvig Engelin suunnittelema tiilinen uusklassista tyylisuuntaa oleva kirkkorakennus Nokian kaupungissa. Kirkko on Nokian seurakunnan pääkirkko ja valmistunut vuonna 1837.

Kirkko sijaitsee korkealla harjulla ja sitä ympäröi vanha hautausmaa. Rakennuksen esikuvana pidetään Rooman Pantheonia – kirkkosali on pohjamuodoltaan täysi ympyrä ja kupoli ulottuu koko salin ylle. Kattoa kuvioi 216 nelikulmiota, joiden sisällä on 1080 suurikokoista nastaa.

Kirkon urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1974 valmistamat ja niissä on 32 äänikertaa. Urut rakennettiin kirkon vuosina 1973–1974 tapahtuneen korjauksen yhteydessä. Kirkkoa on korjattu myös myöhemmin, vuonna 1996, jolloin muun muassa uusittiin kalkkikivilattia.

Nokian seurakunnalla on neljä muuta kirkkoa: Pinsiön, Siuron, Suoniemen ja Tottijärven kirkot.

Nokian kirkon sankarihautausmaan muistomerkin on suunnitellut kuvanveistäjä Arvi Tynys vuonna 1943.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nokian kirkko Nokian seurakunta.  Arkistoitu 6.1.2014. Viitattu 28.9.2012.
2. ↑  Kirkot Nokian seurakunta. Viitattu 28.9.2012.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nokian kirkko**.
* Nokian kirkko ja Maatialan pappila *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
* Virtuaalikuvaa Nokian kirkosta seurakunnan www-sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ilmapanoraamakuva Nokian kirkosta - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
**Olkiluodon Vierailukeskus** on Eurajoen Olkiluodossa sijaitseva näyttelykeskus, jossa esitellään ydinvoiman tuotantoa sekä läheisen
Olkiluodon ydinvoimalaitoksen toimintaa. Teollisuuden Voiman omistaman Vierailukeskuksen perusnäyttely on nimeltään "Sähköä uraanista", ja sen on toteuttanut Tiedekeskus Heureka. Näyttely kertoo ydinvoimalaitoksen toimintaperiaatteesta sekä ydinpolttoaineen kiertokulusta aina uraanin louhinnasta käytetyn polttoaineen loppusijoitukseen. Vierailukeskuksen yhteydessä on myös luontopolku, jossa esitellään saaren luontoa sekä alueella tehtäviä ympäristötutkimuksia.

Vuonna 2006 toimintansa aloittanut Vierailukeskus sijaitsee meren rannalla, varsinaisen ydinvoimalaitosalueen ulkopuolella. Se korvasi vanhan vierailukeskuksen, joka jäi Olkiluoto 3 -voimalan rakennustyömaan ympäröimäksi. Arkkitehti Aki Alangon suunnittelemassa rakennuksessa on näyttelytilojen lisäksi muun muassa kahvio, kokoustiloja sekä 123-paikkainen auditorio. Vierailukeskus kuuluu Rauman seudun suosituimpiin matkailukohteisiin. Vuosittain siellä vierailee noin 20 000 kävijää, joista suuri osa on luokkaretkeläisiä ja erilaisia ryhmämatkailijoita.

Lähteet
-------

* Olkiluodon Vierailukeskuksen kotisivut

### Viitteet

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Olkiluodon vierailukeskus sai komeat tilat – Heurekan toteuttama näyttely tuottaa ydinvoimaoivalluksia  1.2.2006. Turun Sanomat.  Arkistoitu 29.4.2014. Viitattu 29.4.2014.
3. ↑  Olkiluodon uusi vierailukeskus avattu yleisölle  1.2.2006. Tekniikka & Talous. Viitattu 29.4.2014.
**Shaysin kapina** oli Yhdysvaltain läntisessä Massachusettsissa elokuussa 1786 puhjennut aseellinen kansannousu, joka kesti puoli vuotta ennen kuin se saatiin kukistettua.[1]

Kapinan syynä olivat vuonna 1783 päättynyttä vapaussotaa seuranneet taloudellisesti vaikeat ajat. Monet menettivät omaisuutensa takavarikoissa erääntyneiden velkojen tai maksamattomien verojen vuoksi, ja saattoivat joutua velkavankeuteen.[2] Kapinan alussa aseistetut väkijoukot valtasivat ja sulkivat useita oikeustaloja estääkseen velallisia koskeneet ulosottopäätökset. Syyskuussa 1786 entisen vapaussodan upseerin Daniel Shaysin johtama monisatapäinen miesjoukko sulki Massachusettsin korkeimman oikeuden Springfieldissä. Tammikuussa 1787 Shays johti noin 1 200 miehen hyökkäystä Springfieldissä ollutta valtion asevarikkoa vastaan, mutta heidät torjuttiin. Miliisijoukot löivät Shaysin kannattajat Petershamin yhteenotossa 4. helmikuuta, ja hän pakeni Vermontiin.[1] Myöhemmin Shays ja toistakymmentä muuta kapinajohtajaa tuomittiin kuolemaan, mutta hänet armahdettiin.[2] Lopulta vain kaksi teloitettiin.

Kapinan seurauksena Massachusettsin edustajainhuone sääti lakeja, jotka helpottivat velallisten asemaa. Monet pitivät Shaysin kapinaa ja sen kukistamiseen vaadittuja ponnistuksia osoituksena siitä, että Yhdysvallat tarvitsi vahvemman keskushallinnon. Kapina edisti näin perustuslaillisen konventin järjestämistä ja Yhdysvaltain perustuslain säätämistä.[1]

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Shays’s Rebellion (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.1.2014.
2. 1 2  Daniel Shays (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.1.2014.
**She Loves Me** on musikaali, jonka käsikirjoituksen on tehnyt Joe Masteroff, musiikin säveltänyt Jerry Bock ja lyriikat kirjoittanut Sheldon Harnick. Musikaalin juonessa budapestilaisessa hajuvesiliikkeessä työskentelevät ja keskenään kinastelevat Georg Nowak ja Amalia Balash ovat toistensa romanttisia kirjekavereita tietämättään.

Musikaali perustuu unkarilaisen näytelmäkirjailijan Miklós Lászlón teokseen *Parfumerie* vuodelta 1937.

Musikaalin ensi-ilta oli Broadwaylla vuonna 1963 ja uusintaensi-ilta vuonna 2016. Tästä kyseisestä uudesta tuotannosta (engl. *revival*) tuli ensimmäinen Broadway-esitys, joka livestriimattiin.

Lähteet
-------

1. ↑  She Loves Me Broadway @ Eugene O'Neill Theatre - Tickets and Discounts *Playbill*. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
2. ↑  She Loves Me Broadway @ Studio 54 - Tickets and Discounts *Playbill*. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
3. ↑  Gordon Cox, Gordon Cox: Tony-Nominated ‘She Loves Me’ To Be Broadway’s First Livestream *Variety*.  15.6.2016. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Olkiluodontien eteläpää.
**Olkiluodontie** eli **yhdystie 2176** on luoteis-kaakkoissuuntainen yhdystie Eurajoella. Tie kulkee Raumantien – joka on osa valtatietä 8 – ja Olkiluodon Ulkopään väliä. Ulkopäässä, jossa on Olkiluodon ydinvoimalaitos, tie päättyy Satamatien liittymään, josta se jatkuu sisäisenä tienä (vaaditaan kulkulupa) Olkiluodon satamaan. Olkiluodontie kulkee luoteesta kaakkoon katsoen Olkiluodon ja Ilavaisten saaristokylien läpi ja saapuu niiden jälkeen mantereelle. Mantereella Olkiluodontie noudattaa tien koillispuolella virtaavan Lapinjoen kulkua kulkien Hankkilan kylän läpi. Raumantien risteyksessä on pumppuamo, jonka koillispuolella sijaitsee Lapijoen lähiö.

Olkiluodontien varrella Olkiluodon saaren itäosassa on rakennusalan yrityksiä. Raikan räjähdeyksikkö ja Rauvola & Simulan rakennusliikkeet toimivat kummatkin tien varressa. Raumantien risteyksessä on Ydinportti-niminen ravintola.

Vuonna 2013 Olkiluodontiellä ajoi keskimäärin 3 663 ajoneuvoa vuorokaudessa. Eteläpäädyn ohitti keskimäärin 3 510 ajoneuvoa vuorokaudessa ja pohjoispäädyn 3 816 ajoneuvoa. Niille kohdin Olkiluodontietä, jonka varrella on merkittävästi asutusta sekä koulu, on rakennettu kevyen liikenteen väylä. Tien liikennemäärä on lisääntynyt ydinvoimalan vuoksi ja lisääntyy edelleen. Raumantien liittymää on pohdittu rakennettavaksi eritasoliittymänä. Suunnitelma liittyy valtatie 8:n kehitystyöhön valtakunnallisena päätienä.

Lähteet
-------

* Insinööritoimisto Paavo Ristola: Olkiluodon kaavoitusohjelma (PDF)  Tarkennettu esitys 21.2.2006. Teollisuuden Voima.  Arkistoitu 28.9.2007. Viitattu 31.3.2007.
* Air-Ix: *Eurajoen kunta – Olkiluodon osayleiskaava. Rauman kaupunki – pohjoisten rantojen osayleiskaavan muutos*. Rauman kaupunki, 2007.
* § 112 Olkiluodon asemakaava 3 Eurajoen kunta.
* Olkiluodontie kartalla Google Maps.

### Viitteet

1. ↑  Air-Ix: "2. Perustiedot. 6. Palvelut.", *Eurajoen kunta – Olkiluodon osayleiskaava. Rauman kaupunki – pohjoisten rantojen osayleiskaavan muutos*, s. 5. Rauman kaupunki, 2007. Teoksen verkkoversio (PDF).
2. ↑  Södersved, Jan (päätoimittaja): *Kotiseutumme värikuvina – Eurajoki*. Aero-Kuva, 2003. ISBN 952-5467-09-0.
3. ↑  Palveluyrityksiä: ravintolapalveluja Eurajoen kunta.
4. ↑  Liikennemääräkartat – Varsinais-Suomi 2013 (PDF) Liikennevirasto. Viitattu 7.8.2014. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Air-Ix: "7. Kaavan vaikutukset. Vaikutukset liikenteeseen.", *Eurajoen kunta – Olkiluodon osayleiskaava. Rauman kaupunki – pohjoisten rantojen osayleiskaavan muutos*, s. 35. Rauman kaupunki, 2007. Teoksen verkkoversio (PDF).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Olkiluodontie** Wikimedia Commonsissa
**Laura Lehenkari** (s. 1981 Oulu) on suomalainen kuvanveistäjä.

### Opinnot ja ura

Lehenkari opiskeli Limingan Taidekoulussa 2000–2001 ja Kankaanpään taidekoulussa vuosina 2001–2005, josta valmistui kuvataiteilijaksi (amk). Hän opiskeli vuonna 2004 myös Taideakatemiassa Slovenian Ljubljanassa. Turun yliopistossa Lehenkari opiskeli aluksi avoimen yliopiston puolella taidehistorian perus- ja aineopintoja vuosina 2012–2016 ja sen jälkeen yliopistossa 2016–2018 taidehistoriaa ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2018. Lehenkari asuu Porissa.

Teosten materiaaleina Lehenkari on käyttänyt muun muassa vaneria, betonia, eri metalleja, kipsiä, muovia, kiveä ja pronssia.

### Julkisia ulkoveistoksia

*Niitty*, 2015, Pori.
Laura Lehenkarin julkisia veistoksia ovat muun muassa *Niitty*, moniosainen teos, joka on paljastettu vuonna 2015 Poriin Satakunnan keskussairaalan E-talon sisäänkäynnin lähelle. Teoksen materiaalit ovat rakenneteräs ja luonnonkivi. ja vuonna 2019 paikoilleen asennettu moniosainen *Poritiisi*, joka sijaitsee Porin rautatieaseman Porttaalitunnelin Tiilimäen puoleisen pään ympäristössä.

Lähteet
-------

1. ↑  Laura Lehenkari *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 21.4.2020.
2. ↑  Lehenkari, Laura: Laura Lehenkari CV *Laura Lehenkarin kotisivu*. Viitattu 21.4.2020.
3. ↑  Sculptures *Laura Lehenkarin kotisivu*. Viitattu 21.4.2020.
4. ↑  Arvola, Tuula: *Satakunnan sairaanhoitopiirin uuden Lasten- ja naistentalon taidekokoelma 2015*, s. 4–5. Pori: Satakunnan sairaanhoitopiiri, 2015. Issuu.com.
5. ↑  Niitty *Laura Lehenkarin kotisivu*. Viitattu 21.4.2020.
6. ↑  Poritiisi *Laura Lehenkarin kotisivu*. Viitattu 21.4.2020.
7. ↑  Värikäs Poritiisi-teos ihastuttaa Porttaalissa  9.1.2020. Porin kaupunki.  Arkistoitu 5.2.2020. Viitattu 21.4.2020.
Mandinguevuoria Sibyssä.
**Mandinguevuoret** (ransk. *monts Mandingues*) on eroosion kuluttama hiekkakivivuoristo Mandinguen ylängön kaakkoisosassa Malissa.

Mandinguevuoret ovat Fouta Djallonin pohjoinen jatke. Ne ulottuvat Guinean rajalta Bamakon ja Koulikoron länsi- ja pohjoispuolelle. Alueen keskikorkeus on 420 metriä merenpinnasta, korkein kohta Famansa 785 metriä ja pinta-ala 24 000 neliökilometriä. Vuoret toimivat Niger ja Senegal -jokien vedenjakajana.

Alue kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Kasvillisuus on savannia. Vesistöt koostuvat sadekauden jälkeen kuivuvista joista.

Mandinguevuoret ovat erikoisine kalliomuodostelmineen, luolineen, vesiputouksineen ja historiallisine kohteineen yksi Malin matkailunähtävyyksistä. Siellä sijaitsee suojeltu metsäalue, jonka pinta-ala on nykyään 10 000 hehtaaria. Matkailun keskuksena toimii Siby.

Lähteet
-------

1. 1 2  Zonage agro-ecologique du Mali, vol. 1 *library.wur.nl*.  Arkistoitu 2.4.2018. Viitattu 2.4.2018.
2. ↑  Fouta Djallon Highland Water Atlas: The Water Tower of West Africa *documents.worldbank.org*.  2017. Viitattu 2.4.2018.
3. ↑  *Carte Culturelle de Mali: Esquisse d’un Inventaire du Patrimoine Culturel National*, s. 36–37. Bamako: Ministère de la Culture du Mali. Teoksen verkkoversio.
4. ↑  Forêt classée des Monts mandingues: En bonne entente avec la population *Malijet*.  12.7.2011. Viitattu 2.4.2018.
5. ↑  Damblant, Michel: *Mali: The Natural Guide*, s. 123–126. Châtenay-Malabry: Viatao, 2009. ISBN 978-2-35908-000-1.
6. ↑  *Le Petit Futé Mali 2012–2013*, s. 152–156. Paris: Nouvelles Èditions de l’Université, 2012. ISBN 978-2-74695-161-7.
Mandekansojen asuinalue Länsi-Afrikassa.
**Mandet** eli **mandingot** ovat mandelaisia kieliä puhuvien kansojen ryhmä Länsi-Afrikassa. Ryhmän kielellisen ja kulttuurisen ytimen muodostavat bambarat, mandinkat ja djulat. Heitä lähellä ovat somonot, bozot ja wasulunkat. Savannivyöhykkeen ryhmiä ovat kagorot, khasonkat, markat ja soninket. Metsävyöhykkeen ryhmiin kuuluvat kurankot, konot, vait, susut ja djalonket.

Mandekansojen lähtöalue sijaitsee Niger-, Senegal- ja Gambiajokien yläjuoksulla Malin ja Guinean rajaseudulla. Sieltä he ovat levittäytyneet itään Burkina Fasoon, länteen Senegaliin, Gambiaan ja Guinea-Bissauhun sekä etelään Sierra Leoneen, Liberiaan, Norsunluurannikolle ja Ghanaan. Soninket ovat muotoutuneet kansaksi muinaisessa Ghanan valtakunnassa, mandinkat Malissa ja bambarat Segussa. Länsirannikon *mandingo*-ryhmän nimi on eurooppalaisten vaikutuksesta yleistynyt kaikkien mandekansojen yleisnimitykseksi.

Mandejen pääelinkeino on maanviljely. Heidän perinteinen yhteiskuntajärjestyksensä on hierarkkinen. Ylimpänä olivat jalosukuiset ja maanviljelijät, heidän alapuolellaan käsityöläiset ja griottien kaltaiset ammattiryhmät ja alinna orjat. Patrilineaariset suvut muodostavat endogaamisia yhteisöjä, joiden miehet jakautuvat muun muassa ikä- ja ammattiryhmiin. Perinteinen uskonto käsittää vainajien ja luonnonhenkien palvontaa, ammattiin liittyviä kultteja ja taikuutta. Osa mandekansoista on sunnimuslimeja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Encyclopedia of World Cultures: Volume IX, Africa and the Middle East*, s. 215–216. New York: G.K. Hall & Company, 1995. ISBN 0-8161-1815-9.
2. ↑  *Encyclopedia of African History and Culture, volume I*, s. 159. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5269-7.
3. 1 2 3  *Narody mira: istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 284. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1988.
Kylä nähtynä Peilleen johtavalta tieltä.
**Sainte-Agnès** [sɛ̃taɲɛ] on Ranskan kunta Provence-Alpit-Riviera‎n alueella Alpes-Maritimesin departementissa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 1 157. 

Sainte-Agnès sijaitsee lähellä Italian rajaa Mentonin kaupungin luoteispuolella. Se kuuluu departementissaan Contesin kantoniin Nizzan arrondissementissa. 

800 metrin korkeudessa merenpinnasta sijaitseva Sainte-Agnès tarjoaa hyvät näköalat Välimerelle. Kunta kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön *Les Plus Beaux Villages de France*. Siihen kuuluu kaksi muutakin Alpes-Maritimes-departementin kylää.

Lähteet
-------

1. ↑  List of The Most Beautiful Villages of France (Arkistoitu – Internet Archive), Les plus beaux villages de France. Viitattu 19.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sainte-Agnès (Alpes-Maritimes)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Sainte-Agnès (Alpes-Maritimes)
**Saintjohninkoira** (*St John's Water Dog*) on sukupuuttoon kuollut ja sittemmin elvytetty kanadalainen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Rodulla on leveämpi pää ja tiheämpi, kaksikerroksinen karvapeite kuin labradorinnoutajalla. Se on tukeva- ja raskasrakenteinen. Varpaiden välissä on "räpylät". Häntä on hapsuttunut. Paino vaihtelee 54–77 kg välillä.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Saintjohninkoira on sävyisä, hyväluonteinen ja lapsia kohtaan lempeä. Se pulahtaa mielellään jopa kylmimpään veteen.

Alkuperä
--------

Saintjohninkoiran uskotaan alun alkaen olleen tulos maahan tuotujen spanieleiden ja paikallisen newfoundlandinkoiran välisistä risteytyksistä. Se jalostettiin noutamaan riistaa kylmistä, hyisistä pohjoisen vesistöistä. Alkuperäinen saintjohninkoira oli labradorinnoutajan kantarotu.

### Elvytys

Saintjohninkoira vuodelta 1971.
Vuonna 1981 tutkimusmatkailijat Ranulph ja Virginia Fiennes huomasivat Luoteisterritorioiden Tuktoyaktuk-pikkukylässä 2 kuukauden ikäisen mustan narttupennun nimeltä Toulouguk (sananmukaisesti "korpinmusta"). He veivät pennun mukanaan kotiinsa Englantiin, missä Virginia Fiennes sittemmin yritti sen avulla elvyttää uudelleen alkuperäisen saintjohninkoiran. 2000-luvun alussa Fiennesin koirista oli jalostunut kolme sukupolvea ja niitä oli ollut kaiken kaikkiaan 39 yksilöä, joista 26 oli yhä elossa. Vuoden 2002 alussa populaatiokoko oli jo noin 50 ja pentujen kysyntä oli suurta. Joitain yksilöitä on sittemmin viety Irlantiin ja Skotlantiin. Virginia Fiennes kuoli vuonna 2004, joten elvytysprojektin jatkuminen on epävarmaa.

Vuonna 1993 muutama kanadalainen kasvattaja yritti myös tahollaan vanhan saintjohninkoiran elvyttämistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Morris, Desmond. *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds*, s. 302–303. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont.
2. 1 2 3  Shepard, Oliver. Virginia Fiennes. *The Guardian*, 24. helmikuuta 2004.
**Paleolimnologia** selvittää vesistön eliöstön historiaa ja menneisyyden vedenlaatua vesistöjen pohjasedimenttiin hautautuneesta aineistosta tarvittaessa jopa tuhansien vuosien ajalta. Vesistöjen pohjaan kerrostunut sedimenttipatja on aikajärjestyksessä oleva luonnonhistoriallinen arkisto, johon on taltioitunut vesistön ja sen lähialueen ympäristöhistoria.

Tutkimalla vertikaalisen sedimenttisarjan koostumusta ja ajoittamalla tutkitut kerrokset saadaan luotettava ja kattava kuva menneiden aikojen ympäristöoloista, niissä tapahtuneista muutoksista, muutoksen suunnista ja nopeuksista. Näitä muutoksia havainnoimalla voidaan edelleen arvioida, onko muutos ollut luontaista vai ihmistoiminnan aiheuttamaa.

Sedimentistä voidaan mallintaa erilaisia parametreja, kuten tutkittavan ajanjakson lämpötilaolot, suolaisuus, pH, syvyysolot, ravinnetaso ja veden väri sekä humuspitoisuus. Myös vesistöä ympäröivän alueen kasvillisuushistoriaa on mahdollista selvittää. Keskeisin hyöty paleolimnologisista tutkimuksista on se, että niiden avulla voidaan epäsuorasti rekonstruoida näille parametreille numeerisia arvoja sellaisilta ajanjaksoilta, joilta ei ole olemassa suoraan mitattua tietoa. Kun tiedetään tutkittavan vesistön aiempi muutoshistoria ja tapa reagoida erilaisiin ympäristömuutoksiin, voidaan myös tulevaa muutosherkkyyttä ennakoida. Tällaisesta on hyötyä esimerkiksi erilaisten ilmastonmuutosmallien testauksessa ja vesistöjen kunnostustoimien suunnittelussa.

Paleolimnologinen tutkimus perustuu niin sanottujen paleobioindikaattorien tutkimiseen ja määrittämiseen sedimentistä otetusta näytteestä. Paleobioindikaattori on sellainen sedimentissä hyvin säilyvä ja yleinen eliö tai eliöyhdyskunta, jonka tiedetään olevan herkkä ympäristössään tapahtuville muutoksille. Mitä kapeampi eliön toleranssi ympäristömuutoksille on, sitä parempi indikaattori se on. Tällaisen eliön esiintyminen kertoo hyvin siitä ympäristöstä, jossa se on aikanaan elänyt. Käytettyjä paleobioindikaattoreita voivat olla muun muassa piilevien, vesikirppujen, pohjaeläinten tai siitepölyjen jäänteitä.[1][2]

Lähteet
-------

1. ↑  Historialliset eliöyhteisöt – ikkuna Kirkkojärven ja Mustionselän lähimenneisyyteen Jan Weckström, Minna Väliranta & Marjut Nyman Helsingin yliopiston Bio-ja ympäristötieteiden laitos.
2. ↑  Ecomontor Oy:n esite.
**Uusi paviljonki** (ruots. *Nya paviljongen*) on Kauniaisten ruotsinkielisen koulukeskuksen yhteyteen vuonna 2002 valmistunut kulttuurirakennus, jonka merkittävin tila on jopa 380-paikkainen, sellisti Seppo Kimasen mukaan nimetty konserttisali. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Lehto Peltonen Valkama, pääsuunnittelijana Tarmo Peltonen. Konserttisalin akustiikan on suunnitellut Akukon Oy, vastaavana konsulttina Henrik Möller.

Puupaneloitu Seppo Kimanen -sali sopii erityisesti kamarimusiikin esittämiseen. Salin sointi on säädettävissä yhdeksän akustiikkaverhon avulla. Salissa on 220-paikkainen kokoontyöntyvä katsomo, minkä lisäksi salin etupermannolle mahtuu 160 irtotuolia.

Uusi paviljonki toimii Kauniaisten musiikkijuhlien päänäyttämönä.

Uuden paviljongin tiloissa on lisäksi luokkahuoneita eri kerroksissa. Pohjakerroksen luokkahuoneet toimivat konserttisalin vaatesäilytystiloina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Case: Uusi Paviljonki Akukon Oy.  Arkistoitu 16.1.2018. Viitattu 15.1.2018.
2. 1 2 3 4  Tervetuloa Uuteen Paviljonkiin! Kauniaisten kaupunki.
**Victoria Yagling** (ven. Виктория Борисовна Яглинг, *Viktorija Borisovna Jagling*, s. 14. toukokuuta 1946 Moskova – 1. elokuuta 2011 Helsinki) oli venäläis-suomalainen sellisti ja säveltäjä, joka toimi opettajana Sibelius-Akatemiassa. Hän eli ja työskenteli Neuvostoliitossa vuoteen 1990 saakka, jolloin muutti Helsinkiin poikansa, pianotaiteilija Victor Chestopalin kanssa.

Yagling opiskeli sellonsoittoa Mstislav Rostropovitšin ja sävellystä muun muassa Dmitri Kabalevskin johdolla Moskovassa. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Gaspar Cassadó -kilpailussa Firenzessä 1969 ja seuraavana vuonna toisen palkinnon Tšaikovski-kilpailussa Moskovassa ja teki huomattavan solistiuran. Eräs hänen oppilaistaan on suomalainen sellisti Sennu Laine.

Yaglingin sävellystuotantoon kuuluu kolme sellokonserttoa, sarja sellolle ja jousiorkesterille sekä useita sonaatteja. Hän sävelsi myös vokaalimusiikkia Anna Ahmatovan ja Arseni Tarkovskin teksteihin.

Yagling levytti useita albumeja neuvostoliittolaiselle Melodija-levy-yhtiölle vuosina 1970–1986, mukaan lukien oman sarjansa sellolle ja jousiorkesterille 1983 ja ensimmäisen sellokonserttonsa 1986. Vuonna 2000 julkaistiin äänilevy hänen toisen sellokonserttonsa kantaesityksestä Moskovassa 1984; siinäkin hän toimi itse solistina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Rautio, Erkki: Victoria Yagling (Arkistoitu – Internet Archive), HS Muistot, viitattu 11.12.2014.
2. ↑  Victoria Yagling has passed away. Fimic 22.8.2011. Viitattu 11.12.2014.
3. ↑  Salmela, Henna: Superb Musicianship at the Core of Yagling's Music[vanhentunut linkki]. Fennica Gehrman. Viitattu 11.12.2014.
4. ↑  Victoria Yagling 1946–2011[vanhentunut linkki] Music Finland. Viitattu 11.12.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Victoria Yagling
**Dihydroksiasetonifosfaatti** eli **DHAP** (C3H7O6P) on orgaaninen molekyyli, joka esiintyy välituotteena monissa eri biokemiallisissa reaktioissa, esimerkiksi glykolyysissä. Kemialliselta rakenteelta yhdiste on dihydroksiasetonin ja fosforihapon esteri.

Glykolyysi ja Calvinin kierto
-----------------------------

Glykolyysissä dihydroksiasetonifosfaattia muodostuu, kun aldolaasi A-entsyymi katalysoi reaktiota, jossa fruktoosi-1,6-bisfosfaatti hajoaa dihydroksiasetonifosfaatiksi ja glyseraldehydi-3-fosfaatiksi. Syntynyt dihydroksiasetonifosfaatti muutetaan trioosifosfaatti-isomeraasientsyymin avustuksella glyseraldehydi-3-fosfaatiksi.

Fotosynteesin pimeärekatiossa eli Calvinin kierrossa 1,3-bisfosfoglyseraatti muutetaan dihydroksiasetonifosfaatiksi ja glyseraldehydi-3-fosfaatiksi. Samalla koentsyyminä mukana ollut NADPH hapettuu NADP+:ksi. Muodostunut dihydroksiasetonifosfaatti käytetään edelleen ja siitä kasvit valmistavat fruktoosi-1,6-bisfosfaattia ja sedoheptuloosi-1,7-bisfosfaattia.

Glyseroli-3-fosfaatin synteesi
------------------------------

Glyseroli-3-fosfaatti on rasvahappomolekyylien vastaanottaja triglyseridien biosynteesissä. Glyseroli-3-fosfaattia syntyy muun muassa glykolyysin tuloksena muodostuneesta dihydroksiasetonista, joka pelkistetään glyseroli-3-fosfaattidehydrogenaasientsyymin katalysoimana glyseroli-3-fosfaatiksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Dihydroxyacetone Phosphate – Substance summary NCBI. Viitattu 17. marraskuuta 2009.
2. ↑  Pamela C. Champe,Richard A. Harvey,Denise R. Ferrier: *Biochemistry*, s. 101. Lippincott Williams & Wilkins, 2008. ISBN 978-0-7817-6960-0. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 17.11.2009). (englanniksi)
3. ↑  Calvin cycle Bio-Medicine.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 17.11.2009.
4. ↑  Pamela C. Champe,Richard A. Harvey,Denise R. Ferrier: *Biochemistry*, s. 186. Lippincott Williams & Wilkins, 2008. ISBN 978-0-7817-6960-0. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 17.11.2009). (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Terveysportti, metatesaurus: Dihydroksiasetonifosfaatti
**Hafniumkarbidi** (HfC) on hafniumin ja hiilen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään kestävien pinnoitteiden valmistamiseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa hafniumkarbidi on harmaata kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee väkevään vetyfluoridiin. Yhdiste kuuluu niin sanottuihin välisijayhdisteisiin ja on koostumukseltaan epästoikiometrinen. Koostumus vaihtelee tyypillisesti välillä HfC0,6–HfC0,99. Hafniumkarbidin alkeiskoppi on kuutiollinen. Yhdiste on hyvin kovaa ja suhteellisen inerttiä. Se alkaa kuitenkin reagoida hapen kanssa 400–500 °C:n lämpötilassa. Hafniumkarbidi johtaa sähköä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Hafniumkarbidia valmistetaan kuumentamalla hafnium(IV)oksidia hiilen kanssa 1 900–2 300 °C:n lämpötilaan. Hafniumkarbidi ohutkalvoja voidaan valmistaa hafnium(IV)kloridin ja metaanin välisellä reaktiolla käyttäen ALD-tekniikkaa.

HfO2 + 2 C → HfC + CO2
Hafniumkarbidilla ei ole kovin monia käyttökohteita sen korkean hinnan vuoksi. Sitä voidaan kuitenkin käyttää pinnoitteena esimerkiksi työkalujen terissä yhdessä muiden metallikarbidien kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Hugh O. Pierson: *Handbook of Refractory Carbides & Nitrides*, s. 76-78. William Andrew, 1996. ISBN 978-0-8155-1392-5. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 6.12.2020). (englanniksi)
2. 1 2 3  Ralph H. Nielsen: *Hafnium and Hafnium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2013.
3. 1 2 3  W. M. Stoll: *Carbides, Industrial Hard, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003.
4. 1 2 3  Ralph H. Nielsen & Gerhard Wilfing: *Hafnium and Hafnium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2010. (englanniksi)
Mark Wittonin paleotaidetta liitukautisista *Quetzalcoatlus*-suvun lentoliskoista
**Paleotaide** esittää esihistoriallisia eliöitä sellaisina kuin ne tieteen mukaan olisivat voineet olla eläessään. Paleotaidetta tuottavaa taiteilijaa tai kuvittajaa voidaan nimittää paleotaiteilijaksi. Tunnettuja paleotaidekuvittajia ovat olleet Charles R. Knight, Rudolph Zallinger ja Zdeněk Burian.

Paleotaidetta on tehty 1800-luvun alulta alkaen lähes yhtä kauan kuin esihistoriallisia eliöitä tutkiva paleontologia tieteenä on ollut olemassa. Ensimmäinen laajaa huomiota saanut paleotaiteellinen teos oli geologi Henry de la Bechen vuoden 1830 akvarellimaalaus *Duria Antiquior*, josta myytiin litografiapainoksia kaupallisesti. Ensimmäinen laajamittainen paleotaiteen julkinen näyttely oli vuonna 1854 avattu kuvanveistäjä Benjamin Waterhouse Hawkinsin dinosaurusveistosten näyttely Lontoon Crystal Palacessa. Koska paleotaide pyrkii esittämään muinaiset eliöt tieteen mukaisesti, paleotaiteellinen kuvasto on muuttunut ajan kuluessa suuresti tieteen kehittyessä uusien fossiililöytöjen ja teorioiden myötä.

Paleotaiteessa on ollut historiansa aikana useita suuntauksia. Vuonna 2012 julkaistu kirja *All Yesterdays* aloitti uuden All Yesterdays -liikkeeksi kutsutun suuntauksen, jossa esihistoriallisten eläinten mahdollisia fossiilisissa luissa näkymättömiä spekulatiivisia ominaisuuksia on esitetty huomattavasti aiempaa rohkeammin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Eloranta, Tiina: Maija Karala yhdistelee tiedettä ja luovuutta *Sydän*.  26.11.2019. Sydänliitto. Viitattu 4.1.2021.
2. ↑  Varpula, Salla: Kaikki tuntevat dinosaurukset atleettisina lihaskimppuina, mutta ehkä ne olivatkin pulleita *Helsingin Sanomat*.  17.7.2019. Viitattu 4.1.2021.
3. 1 2  Ansón, Marco; Fernández, Manuel H. ja Ramos, Pedro A. S.: Paleoart: Term and Conditions (A survey among paleontologists) *Current trends in Paleontology and Evolution. XIII EJIP Conference Proceedings*.  Huhtikuu 2015. Viitattu 4.1.2021. (englanniksi)
4. ↑  Witton, Mark P.; Naish, Darren ja Conway, John: Commentary: State of the Palaeoart *Palaeontologia Electronica*.  2014. Viitattu 11.2.2021. (englanniksi)
5. ↑  Black, Riley: Science Meets Speculation in All Your Yesterdays *National Geographic*.  26.9.2013. Viitattu 28.2.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paleotaide** Wikimedia Commonsissa