recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vilhelm Toulouselainen** (ransk. *Guillaume de Toulouse* tai *Guillaume de Naurose*; n. 1297 Toulouse, Ranska – 18. toukokuuta 1369 Toulouse, Ranska) oli roomalaiskatolinen ranskalainen augustinolainen pappi, aatelinen, eksorkisti, hengellinen ohjaaja sekä hyvä saarnaaja. Hän liittyi augustinolaisluostariin 19-vuotiaana ja sittemmin omisti itsensä saarnaamiselle, josta hän tuli tunnetuksi ja kunnioitetuksi, sekä sai monia muita liittymään uskonnolliseen elämään. Hän kuoli pyhimyksenä pidettynä vuonna 1369 Toulousessa luonnollisista syistä, haudattiin luostarinsa Saint'Etiennen hautausmaalle, monia ihmeitä raportoitiin hänen haudaltaan ja lopulta hänen jäämistönsä siirrettin pyhän Maria Magdaleenan kappeliin, jossa hänellä oli tapana viettää pyhää messua. Ensimmäinen hänestä kirjoittanut oli hänen kanssakansalaisensa Nicola Bertran, paavi Leo XIII julisti hänet autuaaksi 1893 ja hänen juhlapäivänsä on 18. maaliskuuta. Hän on toistaiseksi ainoa ranskalainen augustinolainen veli, joka on julistettu autuaaksi katolisessa kirkossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Beato Guglielmo da Tolosa su santiebeati.it *Santiebeati.it*. Viitattu 19.8.2018.
2. 1 2 3  Blessed William of Toulouse *CatholicSaints.Info*.  14.5.2016. Viitattu 19.8.2018. (englanniksi)
3. 1 2  Blessed William of Toulouse - Order of Saint Augustine *augustinians.net*.  Arkistoitu 19.8.2018. Viitattu 19.8.2018.
4. ↑  Bl. William of Toulouse *Midwest Augustinians*. Viitattu 19.8.2018. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Vatikaani

 |

 |
**Banur** on kaupunki Intian Punjabin osavaltiossa. Sen asukasluku oli vuonna 2011 18 775. Kaupungilla on pitkä historia ja se on ollut tunnettu jasmiinikukkien kasvatuksesta.

Maantiede
---------

Banur sijaitsee Intian Punjabin osavaltion itäosassa Mohalin piirikunnassa, noin 15 kilometrin matkan päässä Ambalan kaupungista ja noin 30 kilometriä Sirhindistä.

Historia
--------

Banurin kaupungilla on pitkä historia. Aikanaan se tunnettiin muinaisella sanskritinkielisellä nimellä Vahniyur, josta myös nykyinen nimi on ajan kanssa tapahtuneiden muutosten kanssa johdettu. Kansanperinteessä kaupunkiin viitattiin myös muilla vanhoilla nimillä, kuten Pushpa Nagari tai Pushpawati. Jälkimmäinen nimistä viittaa kukkien kaupunkiin. Muinaisen kaupungin raunioita on säilynyt nykypäiviin saakka.

Kaupungilla alkoi olla merkitystä ilmeisesti Delhin sulttaanikunnan kaudesta lähtien. Sen asukkaat olivat kansanperinteensä mukaan sajjideja ja he uskoivat polveutuvansa Bagdadin taistelun jälkeen Intiaan paenneesta Abu al-Farahista. Nimellä Banur kaupunki esiintyy ensi kertaa historiallisissa lähteissä timuridihallitsija Baburin kaudella. Babur mainitsee paikkakunnan olevan tunnettu etenkin jasmiinikukkien kasvatuksesta. Kukista valmistettiin puolestaan samaan tapaan tunnettua hajustetta (*otto*). Jasmiineja kasvatetaan alueella edelleen. Sikhiläinen soturi Banda Singh Bahadur valtasi Banurin 1700-luvun alussa. Vuonna 1763 se liitettiin Ala Singhin hallitsemaan Patialan ruhtinaskuntaan. Kaupungin muslimiasukkaat muuttivat joukoittain Pakistaniin Intian jaon ja itsenäisyyden yhteydessä vuonna 1947. Patialan ruhtinaskunta lakkautettiin vuonna 1956 ja alueesta tuli osa Itä-Punjabia.

Väestö
------

Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Banurin asukasluku oli 18 775. Sen asukkaista hindulaisia oli 56,09 %, sikhejä 39,17 %, muslimeja 2,85 % ja jainalaisia 1,65 %.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  B. Lewis, Ch. Pellat ja J. Schacht: *Encyclopaedia of Islam, Volume I (A–B)*, s. 1022. Brill, 1998. ISBN 978-90-04-08114-7. (englanniksi)
2. 1 2  Banur Population Census 2011 - 2022 *Census 2011*. Census Organization of India. Viitattu 22.7.2022. (englanniksi)
Hevoskilpailu Obihirossa
**Ban’ei** (jap. 輓曳 tai 輓曳競走, *ban’ei-kyōsō*) on japanilainen hevoskilpailujen muoto. Siinä hevoset vetävät perässään raskaita rekiä 200 metrin pituisella suoralla radalla, jolla on kaksi esteeksi rakennettua kukkulaa. Ban’ei-kilpailussa menestymiseen tarvitaan siis nopeuden lisäksi myös voimaa ja kestävyyttä.

Ban’ei-kilpailuissa käytetyt hevoset ovat suurikokoisia ja polveutuvat Japaniin Euroopasta tuoduista työhevosista. Valtaosa niistä on kolmen eurooppalaisen kylmäverirodun, perchenhevosen, bretagnenhevosen ja belgiantyöhevosen risteymiä. Vuonna 2007 Hokkaidōn Obihirosta tuli viimeinen paikka, jossa reenvetokilpailuita vielä järjestetään.

Lähteet
-------

1. 1 2  ばんえい十勝 – English Obihiron kaupunki.  Arkistoitu 27.2.2014. Viitattu 1.8.2017.
2. ↑  Onishi, Norimitsu: A Horse-Racing Tradition Lumbers Into Its Final Stretch The New York Times. Viitattu 1.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ban’ei** Wikimedia Commonsissa
**Baptiste Gentili** (s. 17. syyskuuta 1957) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.

Ura pelaajana
-------------

Gentili aloitti pelaajaurana 1974 AC Ajaccion keskikentällä. Hän pelasi seurassa yhden kauden siirtyen tämän jälkeen OGC Niceen, jossa vierähti kahdeksan kautta. Gentili pelasi nizzalaisseurassa 81 sarjaottelua onnistuen 32 kertaa maalinteossa. Hän oli joukkueen kanssa saavuttamassa hopeaa Ranskan liigassa 1976 ja Coupe de Francessa 1978. Gentili siirtyi paikallisvastustaja AS Cannesiin 1983. Hän pelasi urallaan vielä myös FC Mulhousessa ja Gazélec Ajacciossa, kunnes lopetti vuonna 1992.

### Meriitit pelaajana

* Ranskan mestaruushopeaa: 1976
* Coupe de Francen hopeaa: 1978

Ura valmentajana
----------------

Valmennusuransa Gentili aloitti 1992 AC Ajacciossa. Seura oli pudonnut Division 2:sta Nationaliin ja Gentilin tavoitteena oli palauttaa korsikalaisseura mahdollisimman korkealle. Vuonna 1994 Ajaccio juhli Korsikan mestaruutta ja neljä vuotta myöhemmin Nationalin voittoa. Kaudeksi 1998/99 Division 2:een palannut Ajaccio oli sarjassa Gentilin johdolla parhaimmillaan seitsemäs. Hän saikin jättää tehtävänsä kauden 2000/01 jälkeen.

Pitkän Ajaccio-pestinsä jälkeen hän toimi kaudella 2001/02 lyhyen aikaa FC Martigues’n päävalmentajana, muttei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta Division 2:sta. Kauden jälkeen hän siirtyi AS Beauvais Oisen peräsimeen, mutta seura romahti hänen johdollaan Division 2:n seitsemänneltä sijalta putoajaksi ja Gentili sai potkut kauden jälkeen.

Toukokuussa 2004 Gentili palasi Korsikalle, tällä kertaa Gazélec Ajaccion päävalmentajana. Hän voitti seuran kanssa Korsikan mestaruuden 2005, mutta huonot tulokset johtivat potkuihin marraskuussa 2005. Tämän jälkeen Gentili oli pari vuotta sivussa valmennustehtävistä, kunnes siirtyi 2007 Ligue 2:een pudonneen FC Nantes Atlantiquen apuvalmentajaksi. Hän toimi tehtävässä kauden ajan.

Helmikuussa 2010 Gentili nimettiin Ligue 2:ssa kehnosti pelanneen FC Nantes Atlantiquen kolmanneksi valmentajaksi kauden aikana. Gentilin johdolla Nantes oli lopulta 15:s ja vältti putoamisen Nationaliin. Kaudella 2010/11 hän ei kuitenkaan kohtuullisesta alusta huolimatta saanut Nantes’n peliä kulkemaan ja sijoituksen pudottua keskikastin alemmalle puolelle hän sai potkut maaliskuussa 2011.

Tammikuussa 2012 Gentili siirtyi Jean Tiganan apulaisvalmentajaksi kiinalaisseura Shanghai Shenhuaan. Pesti Kiinassa päättyi potkuihin huhtikuussa 2012.

  

### Meriitit valmentajana

* Korsikan mestaruus (2): 1994, 2005

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Jean-Marc Furlan** | **FC Nantes'n päävalmentaja**2/2010–3/2011 | Seuraaja:**Philippe Anziani** |

Lähteet
-------

1. ↑  Ligue 2 Nantes: Gentili nouvel entraîneur (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Gentili, c’est fini[vanhentunut linkki]
3. ↑  Shanghai Shenhua: Baptiste Gentili sera bien l'adjoint de Jean Tigana
4. ↑  Tigana, c’est déjà terminé
**Hamulan työväentalo** oli Keiteleen Hamulassa sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Hamulan työväenyhdistys perustettiin "suursodan alla" ilmeisesti vuonna 1914. Tontin hankkimisessa työväentaloa varten oli alkuun vaikeuksia: sitä yritettiin kesän 1916 ja kesän 1917 välisenä aikana kolmesti, mutta jokainen vuokranantaja perui vuokraamisen. Syyksi on mainittu "painostus". Juhannuksena 1917 saatiin ostettua tontti, ja talo nousi siihen nopeasti, luultavasti jo saman vuoden aikana. Se nimettiin "Kartanoksi". Maaliskuussa 1918, sisällissodan alettua, yhdistys kuitenkin myi talon 8000 markalla. Yhdistyksen varoja ja omaisuutta yritettiin antaa yksityishenkilön säilytykseen, mutta se ei auttanut, vaan omaisuus takavarikoitiin suojeluskunnan toimesta. Keväällä 1919 yhdistys hankki uuden tontin, ja rakentaminen alkoi 1.6.1919. Talo valmistui kesällä 1921. Siihen kuului juhlasali, näyttämö ja keittiö sekä kamari, todennäköisesti vahtimestaria tai talonmiestä varten. Yhdistys oli päättänyt liittyä Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen vuonna 1920. SSTP:n lakkauttamisen myötä myös Hamulan työväenyhdistys jouduttiin lakkauttamaan vuonna 1923. Yhdistyksen toimintaa jatkamaan perustettiin Työväen ja pienviljelijäin yhdistys, joka otti Suomen sosialidemokraattisen puolueen säännöt. Työväenjärjestöjen Tiedonantaja -lehden mukaan tämä tapahtui vuonna 1925. Työväentalon näyttämö viimeisteltiin, ja talon laajennusta alettiin suunnitella. Yhdistys oli kuitenkin velkainen, ja vuonna 1935 talo myytiin Keiteleen sosialidemokraattiselle työväenyhdistykselle purettavaksi rakennusmateriaaleiksi sos.dem. yhdistyksen taloon. Hamulan yhdistys jatkoi toimintaansa talottomana.

Rakennus
--------

Talon mitat olivat seuraavat: pituus 17 metriä, leveys 8 metriä, korkeus 4 metriä. Juhlasalin pinta-ala oli 72 neliömetriä ja näyttämön 12 neliömetriä. Keittiön pinta-ala oli myös 12 neliömetriä ja kamarin 20. Talo oli lautarakenteinen.

Lähteet
-------

1. ↑  Kumpulainen, Kalevi: *Pielaveden ja Keiteleen historia II*. Pielavesi: Pielaveden kunta, Pielaveden seurakunta, Keiteleen kunta, Keiteleen seurakunta, 1983. ISBN 951-99515-6-3.
2. 1 2  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
3. ↑  Järjestötoiminta *Työväenjärjestöjen Tiedonantaja 4.2.1925, no 28*. Viitattu 11.8.2022.
Yhtyeen jäsenet Bianca, Patricia ja Stella Maessen vuonna 1970
**Hearts of Soul**, tunnettu myös nimillä **Dream Express** ja **LBS**, oli alankomaalais-belgialainen yhtye. Yhtyeen muodostivat alun perin indonesialaissyntyiset alankomaalaiset sisarukset Bianca (s. 30. kesäuuta 1950), Patricia (12. toukokuuta 1952 – 15. toukouuta 1996) ja Stella Maessen (s. 6. elokuuta 1953). Belgialainen laulaja Luc Smets liittyi yhtyeeseen vuonna 1975.

Ura
---

Maessenin sisarukset aloittivat uransa vuonna 1969 alankomaalaisen laulaja Rob de Nijsin taustalaulajina Alankomaiden euroviisukarsintana toimineessa Nationaal Songfestival -laulukilpailussa. Myöhemmin samana vuonna yhtye julkaisi debyyttialbuminsa "Hearts Of Soul".

Yhtye voitti vuonna 1970 alankomaalaisen Nationaal Songfestival -laulukilpailun kappaleella "Waterman" ja valikoitui näin Alankomaiden edustajaksi saman vuoden Eurovision laulukilpailuun. Tuohon aikaan kuitenkin Eurovision laulukilpailun säännöt sallivat vain sooloartistien ja duettojen osallistumisen, joten virallisesti Patricia edusti Alankomaita Eurovision laulukilpailussa, ja Bianca ja Stella toimivat taustalaulajina. Kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa yhtye sijoittui seitsemänneksi 12 kilpailijan joukosta.

Vuodesta 1971 yhtye toimi sessiomuusikkoina eri artisteille kuten Dusty Springfieldille ja Rika Zaraille. Sisarukset muuttivat vuonna 1973 Belgiaan, jossa Luc Smets liittyi yhtyeeseen vuonna 1975. Samalla yhtye vaihtoi nimekseen Dream Express. Yhtye voitti belgialaisen Eurosong-laulukilpailun vuonna 1977 kappaleella "A Million In One, Two, Three". Samalla yhtye valikoitui Belgian edustajaksi saman vuoden Eurovision laulukilpailuun. Kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa yhtye sijoittui seitsemänneksi 18 kilpailijan joukosta.

Patrician lähdettyä yhtyeestä yhtye muutti nimekseen LBS vuonna 1979. Yhtye hajosi vuonna 1981.

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Hearts of Soul* (1969)

### Singlet

* *Everybody Goes For Joe* (1969)
* *Fat Jack* (1969)
* *Oh What A Price* (1969)
* *Sing A Simple Song* (1970)
* *Waterman* (1970)
* *Lead Me Back* (1971)
* *I Can Hear You Calling* (1972)
* *It's Great Fun* (1972)
* *O, Heer Jezus* (1972)
* *Love Not Money* (1974)

Lähteet
-------

1. ↑  Patricia & Hearts of Soul: Waterman *eurovisionartists.nl*. Viitattu 9.9.2022.
2. 1 2 3  HEARTS OF SOUL *muziekencyclopedie.nl*. Viitattu 9.9.2022.
3. ↑  Netherlands: Nationaal Songfestival 1970 *eurovisionworld.com*. Viitattu 9.9.2022.
4. ↑  Amsterdam 1970 *eurovision.tv*. Viitattu 9.9.2022.
5. 1 2  Stella Maessen: Muziek, een familiezaak *eurostory.nl*. Viitattu 9.9.2022.
6. ↑  Belgium: Eurosong 1977 *eurovisionworld.com*. Viitattu 9.9.2022.
7. ↑  London 1977 *eurovision.tv*. Viitattu 9.9.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
	+ 2

 |

 |
**Hamzakoma** (myös *Hanzakoma*) on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Timbuktun alueen Gourma-Rharousin piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen sivuhaaran varrella 55 kilometriä Gourma-Rharousista länteen. Kunnassa on 7 900 asukasta (vuonna 2009).

Hamzakoman kunnan pinta-ala on arviolta 3285 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Gourma-Rharousin piirin Sérérén ja Rharousin, idässä Ouinerdenin, etelässä Inadiatafanen ja lännessä Haribomon kuntiin sekä luoteessa Timbuktun piirin Lafian, Bourem-Inalyn ja Berin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostukseltaan se on tasankoa. Kunnan pohjoisrajalla virtaa Nigerjoki. Pohjoisessa on myös joukko vadeja ja ajoittain kuivuvia järviä.

Kuntaan kuuluu yksi kylä ja 23 paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat tuaregeja, belloja ja songhaita. Vallitseva uskonto on islam.

Seudun pääelinkeino on karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan maanviljelyä, kalastusta ja kaupankäyntiä. Palveluihin kuuluu muutama koulu ja kaksi terveysasemaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats provisoires RGPH 2009 (Région de Tombouctou) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 4.6.2012. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Schéma Directeur de Lutte Contre l’Ensablement dans le Nord du Mali (6ème et 7ème Régions): Monographie de la Commune de Hamzakoma *environnement.gov.ml*.  2004. Viitattu 18.9.2014. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Mali - Région de Tombouctou : Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 18.9.2014. (ranskaksi)
4. 1 2  Plan de Securité Alimentaire Commune Rurale de Hamzakoma 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*.  2006.  Arkistoitu 7.3.2016. Viitattu 18.9.2014. (ranskaksi)
**Kestävän palmuöljyn yhdistys** eli *Roundtable on Sustainable Palm Oil* (**RSPO**) palmuöljyalan kansainvälinen yhdistys, joka kehittää periaatteita kestävälle palmuöljytuotannolle. Kahdeksan periaatetta ja 39 kriteeriä pyrkivät lisäämään öljypalmutuotannon ekologista, sosiaalista ja taloudellista vastuullisuutta. RSPO:n organisaatio perustettiin Sveitsissä vuonna 2004. WWF:n mukaan RSPO on voittoa tavoittelematon yhdistys, jonka päämaja sijaitsee Kuala Lumpurissa.

Jäsenet
-------

Jäseniin sisältyy öljypalmun kasvattajia, jalostajia, välittäjiä, lopputuotteiden valmistajia, myyjiä, rahoittajia sekä ympäristö- ja kansalaisjärjestöjä. RSPO:lla kattaa noin 40 % palmuöljyn maailmantuotannosta. Vastuullisesti tuotettua palmuöljyä alettiin tuottaa vuoden 2007
lopussa.

Kokoukset
---------

Järjestö perustettiin WWF:n aloitteesta Kuala Lumpurissa elokuussa 2003. Yli 40 yritystä ja organisaatiota allekirjoitti ensimmäisessä kokouksessa julkilausuman. RSPO:n kokouksissa Jakartassa 2004 ja Singaporessa 2005 hyväksyttiin kestävän öljypalmutuotannon periaatteet ja kriteerit.

Saavutukset
-----------

Indonesian hallitus luopui 1,8 milj. ha plantaasin perustamisen Borneon, Indonesian ja Malesian rajalle. Viljelyalue olisi tuhonnut 3 kansallispuistoa ja niiden ympäristön Borneon laajimpien luonnonmetsien luona. Käyttöoikeus peruttiin WWF:n esittämän Heart of Borneo –suojelualoitteesta.

Lähteet
-------

* Syökö suomalainen elintarviketeollisuus viimeisiä sademetsiä? Raportti suomalaisen elintarvikesektorin palmuöljyn käytöstä ja sen ympäristövaikutuksista lokakuu 2007 WWF

Aiheesta muualla
----------------

* WWF vaatii Neste Oililta välitöntä sitoutumista vastuulliseen palmuöljyn hankintaan, WWF 3.4.2009
* Palmuöljy-yritykset jonoon WWF 18.5.2009
**Matikylä** tai **Mati** (vatjaksi *Mattija*, *Mative* tai *Mattiva*, ven. Ма́ттия, *Mattija*) on entinen vatjalaiskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Syväjärven ja Paapinajärven välisen kannaksen itäpuolella, Kattilasta länteen.

Kylä oli olemassa 1500-luvulla, vaikka se maakirjan mukaan oli vuosina 1618-1623 melkein autio. Vuonna 1848 kylässä oli 90 ja 1900-vuosisadan alussa 157 asukasta (78 miestä ja 79 naista). Vuonna 1942 kylässä oli 18 taloa, silloin se oli kuin ulkoilmamuseo ja säilynyt täysin ehjänä.

Matissa oli kappeli, pyhä Iilian lähde, uhripaikka (*čivireukko*) ja sieltä mainitaan myös *Isimäči*. Kylän lähellä oli muitakin lähteitä ja *Pihkumäči* sekä keinumäki (*L'ekku-mäči*) ja hautausmaa (*kalmoot*), jossa kasvoi iso mänty (*kalmapihko*). Hautausmaa oli Matin, Korvettulan ja Korovaisin kylien yhteinen.

Lähteet
-------

* Ilmar Talve: *Vatjalaista kansankulttuuria*, Helsinki, 1981

### Viitteet

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 17.10.2015.
2. ↑  I. Talve. "Matka vatjalaisiin 1942". Inkerin teillä. SKS, 1990
**Kesytön** (*L’Enfant sauvage*) on François Truffaut’n ohjaama draamaelokuva vuodelta 1970. Se pohjautuu vuonna 1797 löydetyn Aveyronin Victorin tapaukseen, jossa metsästä löytyi noin 11-vuotias villilapsi. Käsikirjoituksen elokuvaan teki Truffaut yhdessä Jean Gruault’n kanssa, ja Truffaut näyttelee itse pääosaa, villipojan kasvattilapsekseen ja tutkimuskohteekseen ottavaa lääkäri Jean Itardia.

Tuotanto
--------

Truffaut neuvotteli elokuvan tuotannosta United Artists -yhtiön kanssa, joka ei innostunut aiheesta eikä ohjaajan elokuvalle kaavailemasta mustavalkoisuudesta. Sovittiin, että *Kesyttömän* tulevien tappioiden kattamiseksi tuotetaan ensin kaupallisempi elokuvaidea *Mississipin velho* (1969). Kävikin päinvastoin: *Kesytön* tuotti paremmin kuin lähes nelinkertaisella budjetilla tehty, Jean-Paul Belmondon ja Catherine Deneuven tähdittämä *Mississipin velho*.

Villipojan rooliin oli vaikea löytää sopivaa lasta. Truffaut halusi elokuvan kuvattavaksi aidoilla tapahtumapaikoilla Etelä-Ranskan Aveyronissa ja värväsi avustajansa etsimään villin oloista poikaa alueen kouluista. Lopulta löytyi mustalaispoika Jean-Pierre Cargol, joka osoittautui tunnetun flamencokitaristi Manitas de Platan sisarenpojaksi.

*Kesytön* oli Truffaut’n ensimmäinen yhteistyö elokuvaaja Néstor Almendrosin kanssa, joka toimi myöhemmin vielä kahdeksan Truffaut’n elokuvan pääkuvaajana.

Vastaanotto ja jälkimaine
-------------------------

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Kesyttömän* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Danye, Serge & Narboni, Jean & Toubiani, Serge, suom. toim. Satu Laaksonen: Haastateltavana François Truffaut.  *Projektio*, 3/1983, s. 5.  Suomen elokuvakerhojen liitto SEKL.
2. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. Viitattu 13.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* *Kesytön (elokuva)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Kesytön (elokuva)* Elonetissä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Wild Child
**Desiderata** on yhdysvaltalaisen lakimies-kirjailija Max Ehrmannin (1872–1945) runo vuodelta 1927. Sitä ei juuri tunnettu Ehrmannin elinaikana, mutta 1970-luvun alussa sen pohjalta tehtiin kristillissävytteinen musiikkisovitus, joissa yhdistyivät lausunta ja taustakuoron laulama melodia. Runosta on useita suomennoksia, ja jokin niistä alkaa sanoin "Kulje levollisena kiireen ja hälyn keskellä ja muista, mikä rauha kätkeytyy hiljaisuuteen...".

Suomessa runo tuli tunnetuksi Esa Saarion ja taustakuoron levytyksenä "Desiderata" (säv. Fred Werner, sov. Eino Virtanen), jota varten runon suomensi Sauvo Puhtila. Kappaletta soitettiin paljon radiossa, mutta sitä pidettiin musiikillisesti heikkotasoisena. Se oli varsin tarkka kopio alkuperäisestä, yhdysvaltalaisen radiotiskijukka Les Cranen puhumasta kappaleesta, joka vuodenvaihteessa 1971–1972 ylsi singletilaston kymmenen myydyimmän joukkoon kotimaansa lisäksi Kanadassa, Britanniassa ja Australiassa. Laulu oli myös Les Cranen samannimisen albumin avausraita. Meksikossa näyttelijä Arturo Benavidesin espanjankielinen versio pysyi listaykkösenä kuusi viikkoa vuonna 1972.

National Lampoon -komediaryhmä levytti "Desideratasta" pian Christopher Guestin kirjoittaman parodiaversion "Deteriorata" albuminsa *National Lampoon’s Radio Dinner* (1972) avausraidaksi.

Esa Saarion "Desiderata" otettiin mukaan vuonna 2015 julkaistulle tupla-CD-kokoelmalle *Riman alta ja ohi maalin – Suomi-iskelmän hurjimmat harhalaakit*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Haarma, Jukka: "Desideratan" tarina: kauniita ajatuksia, huonoa musiikkia, säälimätöntä parodiaa *Kirjoituksia musiikista -blogi*.  28.8.2015. Jukka Haarma.
2. ↑  Les Crane ‎– Desiderata Discogs-levytietokanta. Viitattu 19.6.2018. (englanniksi)
3. ↑  Hits of the World (Google Books) *Billboard*.  25.3.1972. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)
4. ↑  National Lampoon ‎– Radio Dinner Discogs-levytietokanta. Viitattu 19.6.2018. (englanniksi)
5. ↑  Kevään kuumin kokoelma julkaistaan maaliskuussa: huonoimmat Suomi-iskelmät samoissa kansissa *Rumba*.  9.1.2015. Viitattu 19.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Alkuperäinen runo Wikisource-palvelussa (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Desiderata
Matilda Bogdanoff Paavo Nurmen kisoissa 2013.
**Aleksiina Laura Matilda Bogdanoff** (s. 8. lokakuuta 1990) on suomalainen aitajuoksija ja pituushyppääjä. Hän edustaa HIFK:ta ja on ollut Anne Suorannan valmennettavana vuodesta 2010 lähtien. Sanna Saarman oli mukana valmennuksessa 2013 ja Tiia Hautala 2013–2015. Bogdanoffin kasvattajaseura on Riihimäen Kisko, jossa häntä valmensi Hannu Bogdanoff.

Aikuisten SM-kisoissa Bogdanoff on voittanut ulkoradoilla pituushypyssä kultaa vuosina 2013 ja 2017, hopeaa vuosina 2012, 2015 ja 2016 sekä 100 metrin aitajuoksussa hopeaa 2015 ja kolmesti pronssia (2012–2014). Lisäksi hän on voittanut 4 × 100 metrin viestijuoksussa kolmesti kultaa (2011, 2013 ja 2016), kerran hopeaa (2012) ja kerran pronssia (2018). Sisäradoilla Bogdanoff on saavuttanut 60 metrin aitajuoksussa kaksi hopeaa (2014 ja 2016) ja kolme pronssia (2008, 2012 ja 2019).

Bogdanoff saavutti vuonna 2011 Pohjolan mestaruuspronssia seitsenottelussa 22-vuotiaiden sarjassa. Hänellä on myös useita nuorten maaottelu- ja arvokisaedustuksia. Aikuisten arvokilpailuissa hän on karsiutunut 2014 alkuerissä Sopotin MM-hallikilpailuissa juostuaan 60 metrin aitajuoksussa ennätyksensä 8,12 ja Zürichin EM-kilpailuissa 100 metrin aitajuoksussa. Hän voitti 100 metrin aitajuoksun Suomi–Ruotsi-maaottelussa 2015. Hän karsiutui välierissä Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019.

Bogdanoffin ennätys 100 metrin aitajuoksussa on Jämsässä 27. kesäkuuta 2019 juostu 13,11. Pituushypyn ennätyksensä 635 cm hän hyppäsi Lahdessa 9. kesäkuuta 2017. 60 metrin aidat hän on juossut hallissa aikaan 8,03 Helsingissä 19. tammikuuta 2020.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Matilda Bogdanoff Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Žaksylyk Amiralijevitš Uškempirov** (ven. Жаксылык Амиралиевич Ушкемпиров, kaz. Жақсылық Әмірәліұлы Үшкемпіров, 6. toukokuuta 1951 Tšapajevin sovhoosi, Sverdlovskin piiri, Džambulin alue, Kazahstanin SNT – 2. elokuuta 2020) oli Neuvostoliittoa edustanut kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja ja maailmanmestari. 156 senttimetrin pituinen ja 48 kilogramman painoinen Uškempirov edusti seuratasolla Kairatia Semipalatinskissa vuosina 1972–1975, ja vuosina 1976–1982 hän paini Alma-Atassa.

48 kilogramman painoluokassa paininut Uškempirov saavutti vuonna 1980 hopeaa Prievidzan EM-kilpailuista ja voitti kultaa myöhemmin samana vuonna käydyissä Moskovan kesäolympialaisissa. Hän voitti kultaa myös seuraavana vuonna Oslon MM-kisoissa. Maailmancupissa hänen sijoituksensa oli vuonna 1982 toinen. Vuonna 2014 Uškempirov nimettiin painin hall of fameen. Uškempirov kuolemasta 69-vuotiaana uutisoitiin 2. elokuuta 2020.

Lähteet
-------

* Ushkempirov, Saksylik (URS) International Wrestling Database (englanniksi)
* Žaksylyk Uškempirov *Olympedia*.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Olympedia
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Žaksylyk Uškempirov** Wikimedia Commonsissa

* Žaksylyk Uškempirov Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Walther Wever** (11. marraskuuta 1887 Wilhelmsort – 3. kesäkuuta 1936 Dresden-Klotzche) oli saksalainen kenraaliluutnantti ja natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen ensimmäinen esikuntapäällikkö.

Ura
---

Ensimmäisessä maailmansodassa Wever kehitti niin sanotun joustavan etulinjapuolustuksen periaatteen, joka auttoi saksalaisia joukkoja pitkään kestämään kasvavaa ympärysvaltojen painetta. Vuonna 1917 hänet siirrettiin sotamarsalkka Paul von Hindenburgin alaisuuteen maavoimien yleisesikunnan eli Oberste Heeresleitungin (OHL) operatiiviselle osastolle, ja hän oli henkilökohtaisesti läsnä kun keisari Vilhelm II luopui kruunusta. Weveristä tuli 1. syyskuuta 1933 ilmailuministeriön (*Reichsluftahrtministerium*) johtaja, ja maaliskuussa 1935 hänen nimityksekseen muuttui ilmavoimien esikuntapäällikkö.

Göring, Hitler ja takana Wever 1935
Luftwaffen ensimmäisenä esikuntapäällikkönä Wever alkoi kehittää sekä strategisen, että taktisen ilmasodankäynnin perusteita Giulio Douhet’n ideoiden mukaisesti ja selvittää nykyaikaisen lentokoneen rakentamisen asettamia teknisiä vaatimuksia. Luftwaffen strategisen merkityksen korostaminen tarkoitti Stukien, hävittäjien ja pienten pommikoneiden ohella myös nelimoottorisen pommikoneen kehittämistä. Tämän hän nimesi *Uralbomberiksi*. Lisätutkimuksien jälkeen Wever kuitenkin luopui suunnitelmasta muutamia viikkoja ennen kuolemaansa, kun hänelle kävi yhä selvemmäksi, että valtakunnan johto aikoi sotaa.

3. kesäkuuta 1936 hänen Heinkel He 70 -koneensa syöksyi Dresdenin Klotschen kentältä lähdön jälkeen tuntemattomasta syystä maahan ja Wever sai surmansa. 

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Walther Wever**.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Ei edeltäjää** | **Luftwaffen esikuntapäällikkö**1. maaliskuuta 1935 − 3. kesäkuuta 1936 | Seuraaja:**Kenraaliluutnantti Albert Kesselring** |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: de:Walther Wever 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Uuno Mikael (Uti) Heinonen** (2. lokakuuta 1905 Taivassalo – 21. marraskuuta 1993 Turku) oli yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai ensimmäisenä Suomessa liikenneneuvoksen arvon, vuonna 1960.

Heinosen vanhemmat olivat maanviljelijä Viktor Esaias Heinonen ja Amanda Serafia Penttilä ja puoliso vuodesta 1941 Kerttu Helena Revola. Autoilijaksi hän alkoi toimittuaan vuodesta 1927 palkattuna vuokra-auton kuljettajana Turussa, mutta hankki jo seuraavana vuonna linja-auton ja sai 1931 linjaliikenneluvan. Seuraavana vuonna hän perusti kumppanien kanssa Turun Seudun Matka-Autot -yhtiön, jolla oli toimintansa aloittaessaan kuusi linja-autoa. Yhtiö laajeni Turusta ja lähiseuduilta kuten Paraisilta liikennöimään muuallakin Varsinais-Suomessa. Talvisodan aikana Heinonen toimi puolustusvoimien auto-osaston johtajana Turussa, jatkosodan aikana suojeluskunnan liikennetoimistossa ja Turun Moottoriajoneuvotoimiston tarkastajana. Sotien aikana ja jälkeen Matka-Autot -nimen ottanut yhtiö laajensi edelleen toimintaansa autokorjaamoon ja autokorituotantoon, vuonna 1946 se tuli kokonaan Heinosen ja hänen perheensä omistukseen. Myöhemmin yhtiö ryhtyi myös myymään henkilö-, kuorma- ja linja-autoja ja niiden varaosia, mitä varten perustettiin uusia yrityksiä. Myös Heinosen työtä vuodesta 1972 jatkaneesta pojasta Risto Heinosesta tuli liikenneneuvos, toisesta pojasta Eero Heinosesta puolestaan pianotaiteilija.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Uuno Mikael Heinonen Viitattu 18.9.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleita. Liikenneneuvos Uuno Heinonen. *Helsingin Sanomat*, 5.12.1993. (Tilaajille) Viitattu 18.9.2021.
Harjatehtaan entisissä tiloissa toimii nyt Turun museokeskus.
**Oy Yhtyneet Harja- ja Sivellintehtaat** oli Turussa vuoteen 1971 saakka toiminut harjoja ja siveltimiä valmistanut yritys, joka oli 1900-luvun alussa Pohjoismaiden suurin alallaan. Se toimi 90 vuotta Turun Länsirannan kaupunginosassa Kalastajankadun ja nykyisin matkustajasatamaan johtavan rautatien välissä. Vuodesta 1978 saakka tehtaan tiloissa on toiminut Turun museokeskus.

Yhtyneet Harja- ja Sivellintehtaat muodostui vuonna 1924 Johan Algot Hartmanin ja monella teollisuusalalla toimineen Edvard Åströmin harjanvalmistusyritysten fuusiossa. Hartman oli perustanut Harjateollisuus Oy:n vuonna 1918 Raunistulan Konsantie 12:n kellarikerrokseen. Vuonna 1924 hän osti yhtiökumppaninsa Einar Mattssonin kanssa vuonna 1881 perustetun Ab Åströms Fabriker Oy:n omistaman harja- ja sivellintehtaan Turun Kalastajankadulta, ja uuden yrityksen nimeksi tuli Yhtyneet Harja- ja Sivellintehtaat.

Tehtaan puurakennusten tuhouduttua talvisodan pommituksissa Kalastajankadulle rakennettiin tiilestä uudet kolmikerroksiset tehdastilat vuosina 1940–1942. Tehtaan muodostivat puutyöosasto, harja- ja sivellinosasto, hiussivellinosasto ja harjasitomo. Tuotteiden runkoaineina käytettiin haapaa, koivua ja mäntyä, harjaskuituina sianharjaksia, hevosen häntäjouhia, lehmän häntäkarvoja, oravanhäntiä ja erilaisia koti- ja ulkomaisia kasviskuituja.

Harja- ja sivellintehtaan toiminta päättyi kokonaan vuonna 1971. Se työllisti 1960-luvun lopulla noin sata henkilöä. Tuotannon loputtua tiloja käytettiin Höyrylaivaosakeyhtiö Boren varastona. Vuodesta 1978 alkaen tiloissa on toiminut Turun maakuntamuseo. 2010-luvun lopulta alkaen tehdasrakennusten naapurustoon rakennetaan Linnanfältin puukerrostaloalue.

Yhtiön toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana noin 30 vuoden ajan toimi Einar Mattsson (1892–1953). Yhtiön viimeisenä toimitusjohtajana toimi vuodesta 1953 Ralf Einar Mattsson. Hallituksen puheenjohtajana 1960-luvun lopulla toimi Bertil Holmström.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Silpo, Suvi: *Maaperän alustava pilaantuneisuustutkimus. Linnanfältin asemakaavanmuutosalue, Turku*, s. 3. Ramboll Oy, Turun kaupunki, 2007. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Aktiebolaget Åströms Fabriker Osakeyhtiö *1912–72 poistuneet pörssiyhtiöt S–Ö*. Pörssitieto Ky ja G. Kock. Viitattu 5.12.2017.
3. ↑  Kujanen, Jaana: Talot tarinoivat Raunistulasta *Turun Sanomat*.  12.9.2004. Viitattu 5.12.2017.
4. 1 2  / Kauppaneuvos Einar Mattsson (1892–1953) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
5. 1 2  "Yhtyneet Harja- ja Sivellintehtaat", *Suomen kauppa ja teollisuus kuvin, osa 2: Turun ja Porin lääni, Ahvenanmaa*. Varsinais-Suomen Kirjateho, 1969. Valokuva artikkelista Pörssitieto Ky:n sivustolla (viitattu 5.12.2017).

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtiön hinnastoja yms. digitoituina Kansalliskirjaston sivustolla
**Siivelläeläjä: kohtaamisia enkeleiden kanssa** on Reijo Mäen Vares-kirjojen maailmaan sijoittuva vuonna 2015 ilmestynyt kirja.

Tekijä
------

Kirjoittajaksi ilmoitetaan "Reijo Mäen novellikirjailija Luusalmi". Mäki itse kiisti ennakkomainonnassa kirjoittaneensa tulossa olevaa kirjaa. Suomen kustannusyhdistys on listannut tekijäksi Mäen.

Tapahtumat ja sisältö
---------------------

Kirjassa Luusalmen kertojaminä esittää luovaa prosessiaan, jonka tarkoituksena on saada aikaiseksi Siivellä eläjä -parisuhdeopas. Teoksessa viitataan Vares-kirjoissa, jopa julkaisuhetkellä vasta tulossa olleessa Tulivuoressa, kuvattuihin tapahtumiin. Vareksen, kirjailija Oxbackan, antikvariaatinpitäjä Alasen, toimittaja Ruuhion ja pikkurikollinen Kyypakkauksen kaltaisten fikstiivisten hahmojen lisäksi kirjassa käsitellään myös todellisia kulttuurivaikuttajia, kuten valtakunnanjohtaja Pekka Siitoin, näennäistieteilijä Keijo Parkkunen, guru Reima Saarinen, filosofi Pertti Lindfors ja videotaiteilija Kari Tykkyläinen. 

Luusalmi kuvaa myös kohtaamistaan Michel Houllebecqin kanssa Lahden kansainvälisessä kirjailijakokouksessa. Lisäksi hän tekee vaikutuksen hyvin nuoreen kirjallisuudenopiskelijaan kertomalla tavanneensa Manan Manan Jouni Mömmön.

Teoksen teemoja ovat taiteilijan luomisvaikeuksien lisäksi alkoholismi, uskonto ja mielenterveysongelmat.

Vastaanotto
-----------

Teos oli ilmestymisvuonnaan neljänneksitoista myydyin kotimainen kaunokirja ja sitä myytiin 14 000 kappaletta.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirssi, Elina: Kuka kirjoitti Vares-dekkareiden spin offin? *www.iltalehti.fi*. Viitattu 19.1.2019.
2. ↑  Talvitie, Liisa: Vares yhdisti Reinin ja Mäen *www.apu.fi*.  7.11.2014. Viitattu 19.1.2019.
3. 1 2  Myydyimmät kotimaiset kaunokirjat vuonna 2015 *kustantajat.fi*.  Arkistoitu 1.2.2016.
**Thétis** oli Ranskan laivaston vuonna 1867 vesillelaskettu puurunkoinen Alma-luokan panssarikorvetti.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Alma-luokka*
Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1865. Alus laskettiin vesille 22. elokuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1869.

Palvelus
--------

Alus sijoitettiin valmistuttuaan Brestissä reserviin. Se otettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1870 Ranskan–Saksan sodan vuoksi ja se liitettiin Cherbourgiin sijoitettuun pohjoiseen laivueeseen. Alus lähti 24. heinäkuuta 1870 Cherbourgista laivueen alusten mukana Fredrikshavnin edustalle, jossa ne olivat 28. heinäkuuta - 2. elokuuta ennen Itämerelle siirtymistä. Itämerellä laivueen nimi muutettiin Itämeren laivastoksi, joka yritti sulkea Itämeren satamat ja siten estää Preussin laivaston pääsyn merelle. Laivue määrättiin palaamaan Cherbourgiin 16. syyskuuta. Alus kuului kehityslaivueeseen 1871 ja se siirrettiin Lähi-itään vuotta myöhemmin.

Kantonin kapinan aikana *Reine Blanche* ja *Thétis* olivat sijoitettuna syys-lokakuussa 1873 Cartagenaan Espanjaan suojaamaan Ranskan kansalaisia. Panssarifregatti *Magentan* tuhouduttua 31. lokakuuta 1875 Toulonissa tulipalossa ja sitä seuranneessa räjähdyksessä *Thétis* määrättiin vara-amiraali Rozen lippulaivaksi. Alus poistettiin palveluksesta 1. maaliskuuta 1876, mutta se palautettiin palvelukseen 18. huhtikuuta kehityslaivueeseen.

*Thétis* törmäsi 3. heinäkuuta *Reine Blancheen*, joka joutui ajamaan matalikolle estääkseen uppoamisensa. Alus oli reservissä vuosina 1878-1881, jona aikana suunniteltiin aluksen sijoittamista Tyynenmeren laivueen lippulaivaksi. Alus palautettiin palvelukseen 8. lokakuuta 1885 kontra-amiraali Marcq de St. Hilairen lippulaivaksi ja alus lähti Tyynellemerelle. Se menetti potkurinsa Madeiran edustalla ja alus joutui palaamaan purjein Cherbourgiin, jossa amiraali siirsi lippunsa *Champlainille*.

*Thétiksen* ura päättyi proomuna Nouméaulla Uudessa Caledoniassa.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **FS Thétis (1867)**.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Jones, Colin: The Limits of Naval Power.  *Warship*, 2012, XXXIV. vsk, s. 162–168. Lontoo:  Conway Maritime Press. ISBN 978-1-84486-156-9.   (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 302
2. ↑  Jones, Colin s. 163

*Alma*-luokan panssarikorvetit

|  |
| --- |
| *Alma* – *Armide* – *Atalante* – *Jeanne d’Arc* – *Montcalm* – *Reine Blanche* – *Thétis* |
| Edeltäjä: *Belliqueuse* – Seuraaja: La Galissonnière -luokka |
**Hédé-Bazouges** (bretoniksi *Hazhoù-Bazeleg*) on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee sisämaassa, noin 47 kilometriä Saint-Malon kaupungista kaakkoon.

Kunnan läpi kulkee Saint-Malon ja Rennesin yhdistävä Ille-et-Rancen kanava. Kanava nousee kunnan kohdalla 27 metriä kahden kilometrin matkalla. Tätä nousua varten kanavaan on rakennettu 11 sulkua. Madeleinen sululla olevaan kanavavahdin talossa (*Maison du Canal d’Ille-et-Rance*) on kanavan rakentamista esittävä näyttely.

Kunnan keskustassa on 1100- ja 1200-luvuilla rakennetun linnan *Château d'Hédé*n rauniot. Ranskalaiset joukot saivat linnan bretagnelaisilta ilman taistelua voitokkaan  Saint-Aubin-du-Cormierin taistelun jälkeen vuonna 1488. Vuonna 1597 Mercœurin herttua Philippe-Emmanuel de Lorraine otti linnan haltuunsa, mutta seuraavana vuonna Ranskan kuningas Henrik IV määräsi linnan purettavaksi.

  

* Ille-et-Rancen kanavaIlle-et-Rancen kanava
* Château d'HédéChâteau d'Hédé

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. ↑  The Ille‑et‑Rance Canal and the 11 locks at Hédé‑Bazouges Official website of tourism in Brittany. Viitattu 19.1.2021. (englanniksi)
3. ↑  Les vestiges du château Mairie de Hédé-Bazouges. Viitattu 19.1.2021. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hédé-Bazouges** Wikimedia Commonsissa
Baseler Oval
**Albert Speer nuorempi** (29. heinäkuuta 1934 Berliini – 15. syyskuuta 2017 Frankfurt am Main) oli saksalainen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija. Vuodesta 1977 lähtien hän toimi Kaiserslauternin yliopiston kaupunkisuunnittelun professorina.

Speer oli Frankfurt am Mainissa vuonna 1984 perustamansa AS&P – Albert Speer und Partner -arkkitehtitoimiston perustaja ja hallituksen puheenjohtaja. Jo ennen AS&P:n perustamista Speer oli menestynyt alallaan oman toimistonsa kautta ja toiminut erityisesti Saudi-Arabiassa. Ensimmäisen kansainvälisen palkintonsa hän voitti jo vuonna 1964. Albert Speer und Partner työllistää yli 100 työntekijää on ja yksi suurimmista sekä arvostetuimmista arkkitehti- ja kaupunkisuunnittelutoimistoista Saksassa. Speer oli myös kansainvälisesti arvostettu työssään. Hänen yrityksensä suuria projekteja ovat olleet muun muassa Hannoverissa vuonna 2000 järjestetty maailmannäyttely Expo 2000, Shanghain "International Automobile City" ja Pekingin olympialaisten rakennelmat. Albert Speer und Partner onkin keskittynyt viime aikoina paljon Kiinan kasvavaan infrastruktuuriin ja yhtiön toinen pääkonttoreista sijaitseekin Shanghaissa.

Speerin suunnitelmat Pekingin uudistamiseksi ennen olympialaisia herättivät huomiota, ja niitä verrattiin hänen isänsä Berliinin-suunnitelmiin.

Speer oli arkkitehti kolmannessa polvessa. Hänen isänsä oli natsi-Saksan pääarkkitehti ja varusteluministeri Albert Speer ja isoisänsä arkkitehti Albert Friedrich Speer. Hän syntyi vuosi Hitlerin valtaannousun jälkeen, eikä juuri tuntenut isäänsä, joka oli vankilassa lähes koko Albert Speer nuoremman lapsuuden ajan.

Lähteet
-------

1. ↑  Albert Speer Jr. Architect and Son of Hitler Confidant, Dies at 83 *NY Times*. Viitattu 1.1.2018.
2. 1 2  Three generations *albert-speer.de*. Viitattu 1.1.2018.
3. ↑  AS+P Albert Speer + Partner *german-architects.com*. Viitattu 02.01.2018.
4. 1 2  Nicola Smith & Flora Bagenal: Hitler architect’s son redraws Beijing (Web Archive) *The Times*.  2007.  Arkistoitu 15.5.2008. Viitattu 1.1.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Structurae

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Xu Lili** (kiin. 徐 丽丽, s. 18. helmikuuta 1988 Binzhou, Shandong) on kiinalainen judon olympiamitalisti. 

Xu saavutti olympiahopeaa alle 63 kg:n painoluokassa Lontoossa 2012 hävittyään loppuottelussa slovenialaiselle Urška Žolnirille. Hän voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden Pekingissä 2007. Hän voitti Aasian-mestaruuden alle 63-kiloisissa 2011 ja 2013. Hän sai Itä-Aasian mestaruuskilpailuissa pronssia samassa painoluokassa 2008.

Xu on saavuttanut Masters/Grand Slam/Grand Prix -kilpailuissa yhden turnausvoiton, yhden kakkossijan ja neljä kolmossijaa. Maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa hänellä on kolme voittoa, yksi kakkossija ja yksi kolmossija.

Lähteet
-------

1. ↑  Xu Lili *sports-reference.com*.  Arkistoitu 18.12.2012. Viitattu 6.4.2015. (englanniksi)
2. ↑  Judo at the 2012 London Summer Games: Women's Half-Middleweight *sports-reference.com*.  Arkistoitu 6.9.2013. Viitattu 6.4.2015. (englanniksi)
3. ↑  Lili Xu – judoka results *judoinside.com*. Viitattu 6.4.2015. (englanniksi)
4. ↑  Lili Xu – judoka medal overview *judoinside.com*. Viitattu 6.4.2015. (englanniksi)
**Tartu** oli Ranskan laivaston vuonna 1933 valmistunut Vauquelin-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Vauquelin-luokka (hävittäjä)*
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta St. Nazairesta, missä köli laskettiin 14. syyskuuta 1930. Alus laskettiin vesille 7. joulukuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta 1932.

Palvelus
--------

*Tartu* muodosti *Chevalier Paulin* ja *Maillé Brézén* kanssa 5. viirikön, joka osallistui Norjan taisteluihin kotisatamanaan oli Greenock. Alus siirtyi viirikön mukana Välimerelle. Italian julistettua sodan Ranskalle ja Britannialle alus tulitti 14. kesäkuuta 1940 viirikön mukana Genovaa. Kuitenkin kuusi vuorokautta myöhemmin kaikki sotatoimet keskeytettiin aselevon astuttua voimaan.

Aluksen miehistö upotti aluksensa Toulonin satamaan saamiensa ohjeiden mukaisesti 27. marraskuuta 1942.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Whitley, M. J. s. 41
**Amerikanshetlanninponi** on yhdysvaltalainen ponirotu. Yhdysvalloissa shetlanninponeista puhuttaessa tarkoitetaan yleensä nimenomaan amerikanshetlanninponia, joskaan varsinaiset shetlanninponit eivät nekään ole tuntemattomia.

Ominaisuudet
------------

Amerikanshetlanninponin pää on hienopiirteinen, usein pitkä, kaula kaartuva ja lihaksikas, säkä suhteellisen korkea. Selkä on pitkä ja kapea, takaosa leveä ja lihaksikas. Lavan loiva kulma sallii liioitellut liikkeet. Jalat ovat pitkät ja ohutluiset. Säkäkorkeus on korkeintaan 117 cm, väreistä sallitaan kaikki yksiväriset.

American Shetland Pony Club jakaa ponit neljään tyyppiin: moderniin, klassiseen, *pleasure*-tyyppiin (tavoitteena mahdollisimman miellyttävä ratsu) ja *foundation*-tyyppiin (mahdollisimman rotupuhdas eläin). Modernityyppiset ponit ovat yleensä rotunsa korkeimpia edustajia. Ne esitetään näyttelyissä pää korkealla, harja nauhoin koristeltuna ja niiden askeleet ovat korkeat ja liioitellut. Pleasure-tyypin poneilla on samankaltainen jalostustausta, mutta niiden liikkeet ovat hillitymmät. Klassinen tyyppi on tyypillisin ja ne tunnetaan hienostuneesta ulkomuodostaan ja lempeästä luonteestaan. Niillä ei ole modernin tyypin korkeita liikkeitä. Foundation-poneissa ei ole ollut hackneyponeja suvussaan neljän sukupolven ajan ja ne ovat alle 107 cm korkeita. Niiden ulkonäkö vastaa eniten alkuperäistä shetlanninponia.

"Klassisen" tyypin amerikanshetlanninponit ovat Yhdysvalloissa yleisin rodun tyypeistä, mutta niitä ei aina rekisteröidä.

Historia
--------

Ensimmäiset shetlanninponit toi Yhdysvaltoihin Eli Elliot vuonna 1885. Nämä ponit muodostivat amerikanshetlanninponin perustan; niitä risteytettiin ensin hackneyponien ja myöhemmin myös pienten arabianhevosten ja englannintäysiveristen kanssa.

Rotujärjestö American Shetland Pony Club perustettiin vuonna 1888. Järjestö pitää nykyisin kahta kantakirjaa: A-divisioonaa puhdasrotuisille eläimille, ja B-divisioonaa yksilöille, joiden toinen vanhempi on A-divisioonan eläin ja toinen hackneyponi, welsh-poni tai valjasluokkien näyttelyponi.

Käyttö
------

Amerikanshetlanninponia käytetään ajoponina ja lasten ratsuna. Niitä käytetään myös esimerkiksi gymkhanaratsuina, raviponeina ja näyttelyponeina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Tähkämö, S.: Amerikanshetlanninponi  5.7.2008. hevosmaailma.net.  Arkistoitu 9.1.2010. Viitattu 17.10.2009.
2. 1 2 3 4 5 6  Pickeral, Tamsin: *The Encyclopedia of Horses & Ponies*, s. 183. Dempsey Parr, 1999. ISBN 1-84084-506-6. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Amerikanshetlanninponi** Wikimedia Commonsissa

* Amerikanshetlanninponi Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
**Vada pav** on Intian Maharashtran osavaltion Mumbain kaupungista peräisin oleva kasvisruokalaji, joka koostuu sämpylästä ja uppopaistetusta perunasta. Vada pav on Mumbaissa suosittu katuruoka.

Vada pavin tarkempi valmistustapa, ainesosat ja täten myös maku saattavat vaihdella valmistajan mukaan. Yleensä se koostuu uppopaistetusta perunapihvistä, sämpylästä ja vihreästä chilitä. Ennen uppopaistamista perunaseos päällystetään kahvihernejauheella.

Monet vada pavin valmistukseen käytetyistä raaka-aineista ovat peräisin Intian niemimaan ulkopuolelta. Peruna ja sämpylät tulivat alueelle portugalilaisten mukana 1600-luvulla. Mumbailaisen Ashok Vaidyan sanotaan keksineen ruokalajin vuonna 1966 ja ensimmäinen vada pavia myynyt koju toimi lähellä Dadarin rautatieasemaa. Rautatieasemaa käyttivät tekstiilitehtaille matkustavat työntekijät ja kun monet jäivät työttömiksi tehtaiden sulkemisen myötä 1970- ja 1980-luvuilla osa perusti uusia vada pavia myyviä kojuja. 1990-luvulla Mumbaihin saapuivat kansainväliset pikaruokalaketjut, kuten McDonalds. Vada pav säilytti suosionsa pikaruokaloiden tarjonnan ohella ja niiden mallin mukaisesti paikalliset pikaruokalaketjut, kuten JumboKing, alkoivat myydä vada pavia 2000-luvun alussa. Pikaruokaloiden ohella monet mumbailaiset vada pavia myyvät kojut ovat säilyttäneet suosionsa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Charukesi Ramadurai: Vada Pav: The 'Indian Burger' McDonald's can't master *BBC Travel*. BBC. Viitattu 16.4.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vada pav** Wikimedia Commonsissa