recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eksfoliatiini** on *Staphylococcus aureus* -bakteerin tuottama eksotoksiini. Eksfoliatiinin on osoitettu aiheuttavan stafylokokkiperäisen hilseilevän ihotulehduksen (SHI). Vain tietyt *S. aureus* -kannat erittävät eksfoliatiinia - arviolta noin 5 % ihmisistä eristetyistä *S. aureus* -näytteistä tuottaa eksfoliatiineja.

SHI on pääosin vastasyntyneiden ja pienten lapsien tauti. Taudin oireeseen kuuluu noin kahden päivän kuluttua ilmaantuvat ihon herkät vesirakkulat, joita voi ilmaantua laajasti eri ihoalueille. Vesirakkulat laajenevat ja puhkeavat helposti, jolloin paljastuu punertavaa ja kesivää ihoa. Ihon epidermiksen irtoaminen johtaa nestehukkaan ja hyponatremiaan, jotka voivat olla fataaleja. Hoito koostuu optimoidusta nesteiden ja elektrolyyttien antamisesta, sekä antibiooteista. Lasten kuolleisuus on verrattain pieni (4 %), kun taas aikuisilla ihotulehdus on hengenvaarallinen (60 % kuolleisuus).

Patofysiologia
--------------

Eksfoliatiini on epätyypillinen, trypsiinin kaltainen proteaasi, joka kertyy epidermikseen. Paikallisen tunkeutumisen jälkeen eksfoliatiini leviää verenkierron välityksellä laajasti eri ihoalueille. Eksfoliatiini pilkkoo keratinosyyttien (sarveissolu) välisiä liitoksia, tarkemmin desmosomaalisia kadheriineja (Dsg1). Keratinosyyttien välisten liitosten katkeillessa epidermiksestä tulee poikkeavan hauras, jolloin epidermiskerrokset irtoavat toisistaan. Seurauksena on nestehukka ja hyponatremia.

Lähteet
-------

1. ↑  Exfoliative Toxins of Staphylococcus aureus. National Institutes of Health - ncbi.nlm.nih.gov
2. 1 2 3  M.Z. Handler ja R.A. Schwartz.  *Staphylococcal scalded skin syndrome: diagnosis and management in children and adults*.
Journal of the European Academy of Dermatology and Venereology. Volume 28, Issue 11, pages 1418–1423, November 2014
Juz Aleškovski
**Juz Aleškovski** (ven. Юз Алешко́вский, oikealta nimeltään *Josif Jefimovitš Aleškovski*, Ио́сиф Ефи́мович Алешко́вский; 21. syyskuuta 1929 Krasnojarsk – 21. maaliskuuta 2022 Tampa, Florida, Yhdysvallat) oli venäläinen kirjailija. Vuodesta 1979 lähtien hän asui Yhdysvalloissa.

Moskovassa kasvanut Aleškovski tuomittiin armeija-aikanaan kurinpitorikkomuksesta neljäksi vuodeksi vankeuteen. Hän palasi vuonna 1955 Moskovaan, jossa hän työskenteli autonkuljettajana ja rakennusmiehenä. Vuodesta 1963 lähtien Aleškovski toimi lastenkirjailijana ja käsikirjoittajana sekä kirjoitti omia teoksiaan, jotka hän julkaisi vasta myöhemmin ulkomailla.

Aleškovskin "esikoisromaani" on kertomus *Nikolai Nikolajevitš* (1970, julkaistu 1980), joka sai suuren suosion samizdat-kopioina. Hänen vankileirilaulujaan sisältyi moskovalaiseen *Metropol*-samizdatjulkaisuun (1979). Samana vuonna Aleškovski muutti Wienin kautta Yhdysvaltoihin.

Aleškovskin realismia ja absurdismia yhdistelevät proosateokset jatkavat Nikolai Leskovin, Mihail Zoštšenkon ja Jevgeni Švartsin skaz-perinnettä. Monologiin perustuvien kertomusten aiheina ovat uskomattomat tapahtumat, joiden herättämä nauru kohdistuu painajaismaiseen neuvostotodellisuuteen. Aleškovskin teoksissa yhdistyvät kertojan alatyylinen puhunta, byrokraattinen kansliakieli, lehdistön kliseet ja raamatullinen ylätyyli. Kirjailijan keskeinen teema on alistetun yksilön pyrkimys säilyttää oma henkinen puhtautensa.

Suomennettu teos
----------------

* Leninin kuolema (Smert Lenina). Suom. Jukka Mallinen. Teoksessa *Hauskat hautajaiset: venäläistä nykyproosaa*. Helsinki: Orient Express, 1991.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Russkaja literatura XX veka. Prozaiki, poety, dramaturgi: biobibliografitšeski slovar*, s. 60–62. Moskva: Olma-Press Invest, 2005. ISBN 5-94848-211-1. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Writer Yuz Aleshkovsky, Dead at Age 92 *The Moscow Times*.  21.3.2022. Viitattu 21.3.2022. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Jylhämän voimalaitoksen alakanava tammikuussa 2008.
Jylhämän voimalaitosta rakennetaan
**Jylhämän vesivoimalaitos** on vuonna 1951 valmistunut vesivoimalaitos, joka sijaitsee Oulujoessa Vaalan kunnan alueella Jylhämässä.

Rakentaminen ja teho
--------------------

Jylhämän voimalaitoksen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1946. Ykköskoneisto kytkettiin valtakunnan sähköverkkoon 19. kesäkuuta 1950. Kakkos- ja kolmoskoneistojen käyttöönoton mukana voimalaitos valmistui vuonna 1951. Voimalaitostyömaalla oli enimmillään työväkeä yli 2 000 henkeä.

Jylhämä on Oulujärven alapuolisista voimalaitoksista Oulujärvestä laskien ensimmäinen eli se säännöstelee Oulujärven vedenkorkeutta.
Koska se on säännöstelyvoimala, sen pudotuskorkeus vaihtelee 11 ja 14 metrin välillä. Voimalaitoksessa on kolme Kaplan-turbiinia, joiden yhteinen maksimiteho on 55 MW. Voimalan läpi menevä vesimäärä täydellä teholla on 450 kuutiota sekunnissa, ja vuotuinen sähköntuotto on noin 200 GWh. Jylhämän voimalaitoksen omistaa Fortum Oyj.

Turbiinista tehty muistomerkki.

Lähteet
-------

1. ↑  Reijo Heikkinen: Tuokiokuvia ja tietoa Kainuun kulmakunnilta.  2005. Oulun yliopisto.  Arkistoitu 22.3.2007. Viitattu 20. marraskuuta 2007.
2. ↑  Fortum
3. ↑  Vaalan kunta Vaalan kunta. Viitattu 20. marraskuuta 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Karppinen, Terttu. 2004. Omat nimet kirjassa. Muisteluksia Jylhämästä 1950- ja 60-luvuilta. Toimittanut Matti Haataja. Kustantaja Ars Unika. Painopaikka Tornion Kirjapaino Ky, Tornio. ISBN 952-91-6925-6

Oulujoen vesivoimalaitokset

|  |
| --- |
| (Oulujärvi) → Jylhämä → Nuojua → Utanen → Ala-Utos → Pälli → Pyhäkoski → Monta → Merikoski → (Perämeri) |

Vaala

|  |  |
| --- | --- |
| Kylät ja alueet | 
* Enonlahti
* Jaalanka
* Jylhämä
* Järvikylä
* Kangaskylä
* Kankari
* Liminpuro
* Manamansalo
* Neittävä
* Nimisjärvi
* Nuojua
* Oterma
* Pelso
* Salmenranta
* Suutarinkylä
* Säräisniemi
* Veneheitto

 |
| Muuta Vaalaan liittyvää | 
* Alassalmen lossi
* Jylhämän vesivoimalaitos
* Nuojuan rautatieasema
* Nuojuan vesivoimalaitos
* Rokua
* Rokuan kansallispuisto
* Rautatieasema
* Siikajoen uittokanava
* Säräisniemen kirkko
* Säräisniemen kotiseutumuseo
* Vaalankurkun rautatiesilta

 |
| Järvet ja joet | 
* Järvenjärvi
* Kutujoki
* Nimisjärvi
* Oulujärvi
* Paatinjärvi
* Neittävänjoki
* Oulujoki

 |
**Jylhän työväentalo** oli Pielaveden Jylhän kylässä sijainnut työväentalo. Se myytiin 1930-luvun alussa, eikä talon myöhemmistä vaiheista ole tietoa.

Historiaa
---------

Jylhän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907. Talo valmistui vuonna 1910, ensimmäisenä työväentalona Pielavedellä. Yhdistyksellä oli tuolloin 10 jäsentä. Talo siirrettiin alkuperäiseltä paikaltaan tontille kylän etelälaidalle. Talo oli melko pieni; se käsitti ainoastaan yhden 8 x 8 metrin suuruisen huoneen. Heti samana kesänä talolla järjestettiin kesäjuhla. Ohjelmassa oli musiikkia, puheita, runonlausuntaa, esitelmä, näytelmiä ja lopuksi tanssia. Yhdistys oli alun perin sosialidemokraattinen, mutta muuttui jossain vaiheessa kommunistijohtoiseksi. Vuonna 1930 yhdistys lakkautti itsensä ja luovutti omaisuutensa Säviän sosialidemokraattiselle työväenyhdistykselle. Siitä huolimatta talo päätyi ilmeisesti myyntiin kommunistilakien nojalla vuonna 1932, eikä ole enää työväenyhdistyksen hallussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
2. ↑  Kumpulainen, Kalevi: *Pielaveden ja Keiteleen historia II 1870-luvulta nykyaikaan*. Pielaveden kunta, Pielaveden seurakunta, Keiteleen kunta, Keiteleen seurakunta, 1983. ISBN 951-99515-6-3.
3. ↑  Matti Turkia, toimittaja: SDP:n puoluetilasto 1910  1911. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 2.9.2022.
4. ↑  Savon Työmies 12.7.1910, no 76 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 2.9.2022.
5. ↑  Kansan Työ 25.7.1930, no 168 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 2.9.2022.
Melnikov suunnittelemansa Kauchuk-kerhotalon edessä.
Kansantalo Rusakov, 1927-1929
**Konstantin Stepanovitš Melnikov** (ven. Константин Степанович Мельников), (3. elokuuta 1890 Moskova – 28. marraskuuta 1974 Moskova) oli venäläinen arkkitehti ja kuvataiteilija. Hän on suunnitellut muun muassa sarkofagin Leninin mausoleumiin. Melnikovin aktiivinen ura kesti vain kymmenen vuotta (1923–1933), jonka jälkeen hänen avantgardistinen tyylinsä joutui Neuvostoliiton johdon epäsuosioon eivätkä hänen suunnitelmansa enää toteutuneet.

Lähteet
-------

1. ↑  Konstantin Stepanovic Melnikov. Arcinform. Viitattu 6.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Konstantin Melnikov** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* EUTA
* Structurae

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Konstantin Minovitš Polin** (ven. Константин Минович Полин, 22. lokakuuta 1881 Kaskesoja, Aunuksen kuvernementti – 20. huhtikuuta 1938) oli vepsäläissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.

Konstantin Polin palveli kirjanpitäjänä Venäjän armeijassa ja puna-armeijassa. Hän liittyi Venäjän kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Polin työskenteli Venäjän sisällissodan aikana Port-Petrovskin kaupunkineuvostossa ja VKP(b):n Dagestanin aluekomiteassa. Vuosina 1923–1924 hän oli Dagestanin kansankomissaari ja vuodesta 1924 NKP(b):n Dagestanin aluekontrollikomission puheenjohtaja.

Polin työskenteli NKP(b):n Karjalan aluekontrollikomission puheenjohtajana vuosina 1927–1934. Hän toimi myös Karjalan ASNT:n työläis-talonpoikaisen tarkastuksen kansankomissaarina, kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajana ja toimeenpanevan keskuskomitean jäsenenä. Polin oli Karjalan ammattiliittoneuvoston puheenjohtaja vuosina 1934–1935 ja oikeusasiain kansankomissaari vuosina 1935–1937.

Polin pidätettiin maaliskuussa 1938. Hänet tuomittiin vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin Petroskoin lähellä. Polinin maine palautettiin vuonna 1954.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Biografija K. M. Polina *Virtualnyi muzei Arbitražnogo suda Respubliki Karelija*. Viitattu 2.4.2020.
2. ↑  Polin Konstantin Minovitš *Spravotšnik po istorii Kommunistitšeskoi partii i Sovetskogo Sojuza 1898–1991*. Viitattu 2.4.2020.
**Konstantin Schroeder** (tai **Schröder**) (29. kesäkuuta 1808, Uukuniemi – 9. elokuuta 1868, Valkeasaari) oli runoilija, sanomalehtimies ja Valkeasaaren kirkkoherra.

Schroederin vanhemmat olivat Uukuniemen kirkkoherra Johan Schroeder ja Anna Charlotta Åkerblom. Hän kävi Viipurin lukiota 1823-1826 ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1826. Schroeder opiskeli Helsingin yliopistossa ja hänet vihittiin papiksi 1834. Hän oli pappina Valkealassa, Inkerin Lempaalassa, Narvassa ja Pietarin suomalaisessa Marian seurakunnassa. Vuonna 1837 Schroeder valittiin Valkeasaaren kirkkoherraksi ja vuonna 1839 hänestä tuli myös Rajajoen (Systerbäck) kivääritehtaan saarnaaja. Schroeder hoiti kirkkoherran virkaa kuolemaansa saakka.

Schroederin runoja ja suorasanaisia tekstejäkin julkaistiin useissa sanomalehdissä, myös nimimerkeillä *Lieto* ja *-n-r*. Runoista tunnetuimpia lienevät vuonna 1840 *Sanan Saattajassa Wiipurista* julkaistu sururuno *Kristiina Maria* sekä sernadi *Vait!* vuoden 1845 Kanavassa. Schroeder myös opetti suomen kielen kirjoitusta inkeriläiselle kansanrunoilijalle Jaakko Räikköselle. Vuosina 1857–1858 hän toimi Suomen Julkisten Sanomien ensimmäisenä toimittajana.

Schroeder oli naimaton.

Lähteet
-------

* Kotivuori, Yrjö: Konstantin Schroeder. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 671.

Aiheesta muualla
----------------

* Project Gutenberg: Väinölä. Helmivyö suomalaista runoutta, toimittanut Kustavi Grotenfelt WSOY 1899 (sisältää Schroederin runot Vait!, Illalla ja Anton Alfthan)

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Konstantin Schröder*** 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Konstantin Samsonov** (1860 tai 1861 – 31. tammikuuta 1919 Helsinki) oli venäläis-suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen suuriruhtinaskunnan luotsi- ja majakkalaitosten ylihallituksen luotsitirehtöörinä toisen sortokauden aikana 1910–1917.

Samsonov syntyi Suomessa venäläiseen perheeseen, ja osasi venäjän lisäksi jonkin verran sekä ruotsia että suomea. Hän työskenteli Suomen luotsilaitoksessa vuodesta 1885 alkaen, jonne hänen siirrettiin Pietarista. Kenraalikuvernööri Heiden myönsi Samsonoville suomen kansalaisuuden ennen suomalaiseen virkaan nimittämistä. Samsonov toimi merikarttalaitoksen päällikkönä ja johti merenmittaustöitä Lyökin luona.Samsonov nimitettiin luotsilaitoksen johtoon toukokuussa 1910.

Venäläiset suhtautuivat epäillen suomalaisten luotsimiesten luotettavuuteen ja osaamiseen lukuisten venäläisten sota-alusten karilleajojen ja suomalaisten luotsimiesten juopottelun vuoksi. Vuoden 1907 keisarillisen *Standard*-huvialuksen karilleajo Hangon edustalla johti luotsitirehtööri Sjömanin sotaoikeuteen ja virkaeroon. Uusi pääjohtaja Samsonov määräsi, että väkijuomien käyttö luotsilaitoksen töissä ja työpaikoilla oli ehdottomasti kielletty ja johtaisi virasta erottamiseen. Vuonna 1912 Suomen luotsilaitos siirrettiin senaatin alaisuudesta Pietarissa sijainneen Venäjän meriministeriön hydrografisen osaston alaisuuteen, ja siitä tehtiin näin venäläinen virasto. Vuoden 1912 siirtopäätöksen seurauksena hieman yli puolet luotsilaitoksen henkilökunnasta irtisanoutui. Tilalle nimitettiin lähinnä venäläisiä upseereita ja suomalaisia virkamiehiä. Osa venäläisupseereista siirrettiin Suomeen jopa Kaspianmereltä.

Helmikuun vallankumouksen jälkeen suomalaiset ottivat maan luotsitoiminnan takaisin haltuunsa perustamalla merenkulkulaitoksen venäläisen luotsilaitoksen tilalle. Samsonov kuoli sydänhalvaukseen Helsingissä tammikuussa 1919 vuoden 1918 väkivaltaisuuksien rasittamana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Samsonovin ura päättynyt.  *Karjalan Maa*, 06.02.1919, nro 14, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 01.02.2021.
2. 1 2 3  Liikennevirasto - Luotsilaiva Saimaa: Aluksen vaiheita vuosina 1893–2018 (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 1.2.2021)
3. ↑  Ehdokkaat luotsipäällikön wirkaan.  *Karjala*, 23.04.1910, nro 92, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 01.02.2021.
4. ↑  Uusi luotsipäällikkö.  *Lahden Sanomat*, 19.05.1910, nro 53, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 01.02.2021.
Vihreä brasilianara-papukaija syö chiliä.Papukaijalinnut ovat tunnettuja eksoottisia lemmikkejä ympäri maailman.
**Eksoottinen lemmikki** tarkoittaa perinteisistä lemmikeistä poikkeavaa, lemmikkinä pidettävää eläintä.*lähde?*

Eksoottisuuden määritelmä vaihtelee lähteen mukaan. Esimerkiksi eläinlääkäriasemien toimenkuvauksissa jopa kaikki lemmikit koiraa ja kissaa lukuun ottamatta voidaan lukea eksoottisiksi. Tämä jättäisi eksoottisiksi lemmikeiksi niinkin tutut eläimet kuin kanit, marsut, hamsterit, rotat ja hiiret. Yleisesti hyötykäytössä pidettyjä eläimiä, kuten hevosia, vuohia, lampaita, sikoja, hanhia, ankkoja tai kanoja ei yleensä pidetä eksoottisina, mutta niistä voi olla eksoottisena pidettyjä rotuja. Samoin kana- tai vesilinnuissa voi olla eksoottisempia lajeja kuin kesykana, -ankka ja -hanhi, esimerkiksi koristelintuina pidetyt kulta- tai platinafasaani.*lähde?*

Suomessa toimii Suomen eksoottisten eläinten harrastajayhdistysten liitto ry, joka antaa jäsenyhdistyksiensä itse määrittää, onko eläin eksoottinen vai ei. Tällä hetkellä yhdistyksen pariin kuuluvat fretit ja haisunäädät, lemmikkisiilit, kalat, matelijat, sammakkoeläimet, selkärangattomat, sisällä pidettävät lemmikkilinnut sekä jyrsijöistä chinchilla. Näiden lisäksi Suomessa eksoottiseksi luettavina voisi pitää sokerioravia ja kotipäästäisopossumeja sekä tavallisuudesta poikkeavia jyrsijälajeja, kuten tuuheahäntähyppymyyrä tai kääpiöhiiret.

Maailmalla, jossa lemmikkiharrastuksen piirissä oleva lajikattaus on Suomea huomattavasti laajempi, voi eksoottisten lemmikkien pariin kuulua lajeja, joita ei Suomessa saa edes pitää lemmikkinä. Näitä voivat olla esimerkiksi kädelliset ja isot kissapedot, joiden pito on yksityisiltä ihmisiltä Suomessa kielletty. Nykyään on kiellettyä myös haisunäätien pito, mutta ennen kieltoa hankitut yksilöt saa pitää niiden elämän loppuun saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Mitkä eksoottiset? Suomen eksoottisten eläinten harrastajayhdistysten liitto ry.  Arkistoitu 7.3.2021. Viitattu 13.4.2022.
2. ↑  Harvinaiset hyppymyyrät Suomen Gerbiiliyhdistys ry. Viitattu 13.4.2022.
3. ↑  Afrikkalaiset kääpiöhiiret Hiiret.fi. Viitattu 13.4.2022.
4. ↑  Haisunäädän pitäminen lemmikkinä loppuu: petoa ei haluta Suomen luontoon  31.12.2015. Yle. Viitattu 17.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen eksoottisten eläinten harrastajayhdistysten liitto ry (Arkistoitu – Internet Archive)
**Tomás de Torrejón y Velasco** (joulukuu 1644 Villarrobledo – 23. huhtikuuta 1728) oli espanjalaissyntyinen, Peruun asettunut barokin ajan säveltäjä.

Torrejón y Velasco varttui Fuencarralissa ja pääsi vuonna 1658 Lemosin kreivi Pedro Fernández de Castro y Andraden palvelukseen palvelijana. Hän todennäköisesti matkusti kreivin seurassa Napoliin vuosina 1662–1663 ja palasi Madridiin vuonna 1664. Vuonna 1667 kreivi nimitettiin Perun varakuninkaaksi, ja Torrejón y Velasco seurasi häntä valtameren toiselle puolen. Hän palveli tätä eri toimenkuvissa, kunnes sai 1. tammikuuta 1676 nimityksen yhteen Etelä-Amerikan tärkeimmistä musiikin alan tehtävistä, Liman katedraalin kuoromestariksi. Hänen edeltäjänsä oli Juan de Araujo.

Torrejón y Velasco sävelsi musiikin muun muassa Toribio de Mogrovejon autuaaksijulistamisseremoniaan. Hän toimi myös musiikkijohtajana Espanjan Kaarle II:n hautajaisissa vuonna 1701 ja kuukausia myöhemmin uuden monarkki Filip V:n 18-vuotisjuhlissa. Torrejón y Velascon tuotantoon kuuluu lisäksi ensimmäinen Latinalaisessa Amerikassa sävelletty säilynyt ooppera, *La purpura de la rosa*. Hänen villancicoistaan tuli suosittuja Guatemalassa asti. Viimeisen merkittävän teoksensa Torrejón y Velasco sävelsi Ludvig I:n hautajaisseremonioihin vuonna 1725.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Tomas de Torrejon y Velasco HOASM
2. 1 2 3 4  Tomás de Torrejón y Velasco AllMusic

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Killatu järv** (myös *Kiljatu järv, Kilatu järv, Kiljatu Suurjärv*) on Virossa Saarenmaalla Tagamõisan niemimaalla sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 40 hehtaaria ja se on 1,7 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Saaria on vain yksi ja sen pinta-ala on 0,19 ha. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 4,0 m mpy. Järveen laskee yhdysoja Ooklema järvestä, johon puolestaan laskee Killatu jõgi. Se kokoaa suuren peltoalueen kuivatusvedet, mutta se alkaa suoalueelta. Joen ja samalla järven valuma-alueen laajuus on 11,8 km². Järven laskujoki on alle kilometrin mittainen Killatu jõgi (nimeltään myös Kiljatu oja). Järven suurin syvyys noin metrin. Järven rantaviivan pituus on 6,4 kilometriä ja se on autio. Lähin maatalo sijaitsee laskujoen rannalla.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen (vir. *rannikujärv (mereveega ajutiselt ühenduses olev veekogu)*).

Järvi luokitellaan limnologisesti halotrofiseksi järveksi, jos sen suolapitoisuus on kohonnutta (vir. *halotroofne tai soolatoiteline*, HA). Tällaisia järviä ovat Virossa ne, joilla on matala yhteys mereen.

* Näkymä järven kaakkoispään suuntaanNäkymä järven kaakkoispään suuntaan
* Luoteispään suuntaLuoteispään suunta
* Joen luusuan äärelläJoen luusuan äärellä
* Järven kaakkoispääJärven kaakkoispää
* Joensuun hiekkarantaaJoensuun hiekkarantaa

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 23.8.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Keskkonnaregister: Killatu järv (vee2067900) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 23.8.2017. (viroksi)
**Joutsenlampi** on pieni ja saareton ylänköjärvi Posiolla Lapin maakunnan kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 5,48 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 107 kilometriä itäkaakkoon.

Maantiede
---------

Joutsenlammen pituus etelästä pohjoiseen on 300 metriä ja leveys lännestä itään 200 metriä. Siihen virtaa tulouoma lännestä ja se laskee itään Konttijärveen (252,8 metriä mpy). Joutsenlammen ympärillä on suota ja metsää, Joutsenlammen ja Konttijärven välissä sijaitsee kivikautinen asuinpaikka.

Joutsenlampi (73.027.1.017) kuuluu Kotajärven valuma-alueeseen (73.027), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Kitkajärven alue (73.02). Kotajärven valuma-alueella on 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista suurimmat ovat Kotajärvi, Konttijärvi ja Laivajärvi.

Suomessa on 30 vähintään hehtaarin laajuista Joutsenlampea. Suurin niistä on Sallan noin 70-hehtaarinen Joutsenlampi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Joutsenlampi, vakavesi, Posio
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.10.2022.
3. ↑  Joutsenlampi. Järviwiki. Viitattu 24.10.2022.
4. ↑  Kotajärven valuma-alue (73.027). Järviwiki. Viitattu 24.10.2022.
5. ↑  Joutsenlampi. Järviwiki. Viitattu 24.10.2022.
**Kilpijärvi** on matala, rehevä ja huonokuntoinen järvi Mäntsälän luoteisosassa Keski-Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 2,7 neliökilometriä. Etäisyys Helsingistä on 58 kilometriä pohjoiskoilliseen ja Mäntsälän keskustasta kahdeksan kilometriä luoteeseen.

Maantiede
---------

Kilpijärven pituus lounaasta koilliseen on 3,2 kilometriä. Keskiosan leveys on yli kilometrin, etelä- ja pohjoisosa ovat selvästi kapeampia. Saaria on kaksi, noin puolen hehtaarin laajuiset Pukkisaari ja Pöytäsaari, lisäksi on Pillikari-niminen luoto. Isojärveä ympäröi maatalousmaisema, peltoviljely kuormittaa järveä. Kilpijärveen virtaa useita laskuojia, Kilpijärven länsirannalta virtaa Kilpioja Mustijokeen, joka virtaa etelään ja laskee Suomenlahteen.

Kilpijärven syvin kohta sijaitsee järven itäosassa. Se on 2,4 metriä, eli vain noin kolmanneksen järven keskisyvyyttä syvempi. Järven pintaa laskettiin 1920-luvulla.

Kilpijärven ekologinen tila oli vuonna 2013 välttävä ja vuonna 2019 huono, vesitilavuus on 4 703 000 kuutiometriä. Tärkeimmät saaliskalat ovat ahven, hauki ja lahna. Kasvistoon kuuluu järviruoko ja järvikorte, jotka muodostavat rantaa kiertävän ilmaversoisvyöhykkeen, sekä uistinvita, lumme ja ulpukka.

Kilpijärvi (19.007.1.001) kuuluu Kilpiojan valuma-alueeseen (19.007), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Mustijoen vesistössä (19). Kilpiojan alueeseen kuuluu Kilpijärven ohella Iso-Saikari, joka sijaitsee kolme kilometriä Kilpijärveltä koilliseen.

Kilpijärvi on Isojärven jälkeen laajin Mäntsälän 30:stä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Isojärvi, vakavesi, Mäntsälä
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 28.5.2021.
3. 1 2  Kilpijärvi. Järviwiki. Viitattu 28.5.2021.
4. ↑  Isojärvi (html) (Mäntsälän järvien veden laatu 2018-2019) *Keskiuudenmaanymparistokeskus.fi*. Tuusula:  Keski-Uudenmaan ympäristökeskus.  Arkistoitu 2.6.2021. Viitattu 28.5.2021.
5. ↑  Kilpiojan valuma-alue (19.007). Järviwiki. Viitattu 28.5.2021.
6. ↑  Mäntsälä. Järviwiki. Viitattu 28.5.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Mäntsälän järvien kunnostuksen yleissuunnitelma (pdf)
Štefan Tiso vuonna 1944.
**Štefan Tiso**  (18. lokakuuta 1897 Nagybicse, Itävalta-Unkari – 28. maaliskuuta 1959 Mirov, Tšekkoslovakia) oli slovakialainen poliitikko ja oikeustieteilijä.  

Oikeustieteilijän koulutuksen saanut Tiso toimi Slovakian korkeimman oikeuden puheenjohtajana, aikana jolloin maa oli Saksan nukkevaltio.  Vuonna 1944 hän oli yhdistetty pää-, ulko- ja oikeusministeri. Hän kannatti kuolemantuomioita kansallismielisen ja saksalaisvastaisen Slovakian kansalliskokouksen jäsenille. Samana vuonna tapahtui Slovakian kansannousu. Tiso oli aivan varma, että kyseessä oli juutalaisten ja bolševikkien salaliitto Slovakiaa vastaan.

Tiso oli antisemitisti. Hän kannatti lopullista ratkaisua ja piti juutalaisia Slovakian kansan vihollisina.

Sodan jälkeen Tiso vangittiin ja tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Hän kuoli vankilassa.

Viitteet
--------

1. ↑
2. 1 2
3. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Slovakian pääministerit |
| --- |
|  |
| Ensimmäinen tasavalta | 
* J. Tiso
* Tuka
* S. Tiso

 | Slovakian vaakuna |
|  |
| Sosialistinen tasavalta | 
* Colotka
* Knotek
* Hrivnák
* Čič
* Mečiar
* Čarnogurský
* Mečiar

 |
|  |
| Slovakian tasavalta | 
* Mečiar
* Moravčík
* Mečiar
* Dzurinda
* Fico
* Radičová
* Fico
* Pellegrini
* Matovič
* Heger
* Ódor

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Olga Borodina
**Olga Vladimirovna Borodina** (ven. Ольга Владимировна Бородина; s. 29. heinäkuuta 1963 Leningrad) on venäläinen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan mezzosopraano.

Borodina liittyi Kirovin oopperan (sittemmin Mariinski-teatteri) esiintyjiin vuonna 1987. Hän valmistui Pietarin konservatoriosta vuonna 1989 opiskeltuaan Irina Bogatšjovan johdolla. Borodina on kansainvälisellä urallaan esiintynyt muun muassa Metropolitan-oopperassa, Teatro Colónissa, Pariisin oopperassa, La Scalassa, Wienin valtionoopperassa, Salzburgin musiikkijuhlilla, Covent Gardenissa ja San Franciscon oopperassa. Borodinalle myönnettiin Venäjän kansantaiteilijan arvo vuonna 2002 ja Venäjän valtionpalkinto vuonna 2006. Hän myös voitti ensipalkinnon vuoden 1988 kansainvälisessä Rosa Ponselle -laulukilpailussa.

Borodina on tullut erityisen tunnetuksi esiintymisistään Camille Saint-Saënsin oopperassa *Samson et Dalila*. Lisäksi hän on esiintynyt muiden muassa Modest Mussorgskin, Pjotr Tšaikovskin, Sergei Prokofjevin, Aleksandr Borodinin, Aleksandr Dargomyžskin, Georges Bizet'n, Hector Berlioz'n ja Sergei Rahmaninovin teoksissa. Kirov-debyyttinsä Borodina teki Siébelin roolissa Charles Gounod'n oopperassa *Faust*. Italialaisissa oopperoissa hän on tulkinnut rooleja Gioacchino Rossinilta, Giuseppe Verdiltä, Amilcare Ponchiellilta ja Francesco Cilealta.

Verdin *Requiemin* levytys, jolla Borodina esiintyy Riccardo Mutin johtaman Chicagon sinfoniaorkesterin kanssa, sai vuonna 2010 kaksi Grammy-palkintoa. Borodina istui vuonna 2015 15. kansainvälisen Tšaikovski-kilpailun tuomaristossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Olga Borodina[vanhentunut linkki] FDb.cz
2. 1 2 3  Artist Profile: Mezzo Olga Borodina, Russian Treasure Opera Wire
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  Olga Borodina Mariinsky Theatre
4. 1 2 3 4  Olga Borodina AllMusic


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Skamandros** (m.kreik. Σκάμανδρος, lat. *Scamander*) on nykyisin nimellä Menderes tunnettu joki Troijan lähettyvillä. Se sai alkunsa Idavuorelta ja laski Hellespontoksessa Aigeanmereen.

Kuten kaikkien muidenkin jokien kohdalla kreikkalaisessa mytologiassa, Skamandros oli myös jumala, joksi joki oli henkilöitynyt. Hän oli Okeanoksen ja Tethyksen poika. Muut jumalat kutsuivat häntä nimellä **Ksanthos** (m.kreik. Ξάνθος, lat. *Xanthus*), ja hänellä oli nymfi Idaian kanssa poika, Teukros. Troijan sodassa Skamandros oli Troijan puolella.

Akhilleuksen pilkattua Skamandrosta joen jumala yritti hukuttaa hänet. Hera kuitenkin lähetti Akhilleuksen avuksi Hefaistoksen, jonka tuli lähes kuivatti Skamandroksen ennen kuin Hera käski Hefaistosta säästämään joen.

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos: *Theogonia* ('Jumalten synty') 334–345 (engl. käännös).
2. ↑  Homeros: *Ilias* xx.54–74 (engl. käännös).
3. ↑  Homeros: *Ilias* xx.222–381 (engl. käännös).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skamandros** Wikimedia Commonsissa
**Skaalakorkeus** *H* on planeetan kaasukehän tai sen osana olevan kaasun se korkeus, jossa kaasun osapaine pienenee e:nteen osaan pinnalla vallitsevasta paineesta. Tässä e on Neperin luku eli noin 2,718. Maalle hapen skaalakorkeus on 7 kilometriä, typen 8 kilometriä ja vedyn 120 kilometriä. Koko ilmakehän skaalakorkeus on 8,5 kilometriä. Vedyn korkea skaalakorkeus merkitsee sitä, että vetykaasu karkaa Maan ilmakehästä.*lähde?* Skaalakorkeus määräytyy kaasujen lämpöliikkeestä, eli lämpötilasta ja kaasuosasten massasta.

Skaalakorkeus
-------------

Maan ilmakehälle skaalakorkeus H = 8 500 m, kun lämpötila on 290 K eli noin +17 °C. Skaalakorkeus voidaan määritellä yhtälöllä

{\displaystyle H={\frac {kT}{mg}},}
jossa

* *k* = Boltzmannin vakio = 1,38x10-23 J·K-1
* *T* = lämpötila kelvineinä
* *m* = keskimääräinen molekyylipaino, ilmalle 28,964
* *g* = gravitaatiosta johtuva painovoiman kiihtyvyys g = 9,81

Skaalakorkeuden *H* avulla voidaan laskea paineen väheneminen ylöspäin mentäessä, jos paine maan pinnalla tunnetaan

{\displaystyle P=P\_{0}e^{(-{\frac {z}{H}})},}
jossa H on skaalakorkeus, P0 on paine korkeudella 0 (ilmalle 1,01×1010Pa) ja P = paine korkeudella z.

Huomattava on, että esimerkiksi Aurinkoa Maata lähempänä kiertävässä Venuksessa vesihöyryn skaalakorkeus on 40 km, Maassa se on 13 km. Venuksen vesihöyry karkaa avaruuteen Maata nopeammin ja planeetalla ei senkään takia ole meriä.

Muutamia skaalakorkeuksia
-------------------------

Muutamia kaasujen skaalakorkeuksia Maalle, Venukselle ja Marsille:


| Kaasu | Molekyyli-paino | Maa | Venus | Mars |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vety H2 | 2 | 120 | 360 | 290 |
| Happi O2 | 32 | 7 | 23 | 18 |
| Vesihöyry H2O | 18 | 13 | 49 | 32 |
| Hiilidioksidi CO2 | 44 | 5 | 16 | 13 |
| Typpi N2 | 28 | 8 | 26 | 20 |

Katso myös
----------

* Planeettojen kaasukehät

Lähteet
-------

1. ↑  Skaalakorkeus Zubenelgenubi - Ursa ja Hannu Karttunen
2. 1 2  
Karttunen, Hannu (et al): *Tähtitieteen perusteet*. Tähtitieteen yhdistys URSA, 2003. ISBN 952-5329-30-5.
Mattholmsfladan huhtikuussa 2008 lintutornista nähtynä.
Sama paikka syyskuussa 2007.
**Mattholmsfladan** on Paraisilla sijaitseva matala ja ruovikkoinen merenlahti, flada. Lahtea reunustaa järviruokovyö ja myös avovesialueella on muutamia ruovikkosaarekkeita. Yhdessä viereisen Lenholmin luonnonsuojelualueen kanssa Mattholmsfladan muodostaa kansainvälisesti arvokkaan suojelukokonaisuuden ja 129 hehtaarin Natura 2000 -alueen.

Linnusto
--------

Mattholsmfladan on muuton aikainen levähdyspaikka ja syksyisin lahteen kerääntyy runsaasti joutsenia, hanhia, sotkia ja sorsia. Linnustoon kuuluu muun muassa kyhmyjoutsen, silkkiuikku, punasotka ja harmaasorsa, jotka ovat tyypillisiä rehevien lintulahtien asukkaita. Ruovikossa laulaa rytikerttunen. Tornien taistossa paikalla on havaittu 56–72 lajia.

Retkeily
--------

Mattholmsfladan sijaitsee noin 9 kilometriä Paraisten keskustasta lounaaseen, Saaristotien eli seututien 180 varrella. Fladan reunalla on lintutorni jonne pääsee Lenholmin luontopolkua pitkin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Laaksonen, Juha & Lumiaro, Riku: "Luku 4. Varsinais-Suomi ja Ahvenanmaa: Lenholm ja Mattholmsfladan", *Suomen 100: Lintukohteet*, s. 50. Karttakeskus Oy, 2011. ISBN 978-951-593-438-3.
2. ↑  Lenholm *ymparisto.fi*.  30.10.2007. Lounais-Suomen ympäristökeskus. Viitattu 23.4.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mattholmsfladan** Wikimedia Commonsissa
Matthieu Chédid esiintymässä Vanessa Paradisin konsertissa vuonna 2007.
**Matthieu Chédid** (s. 21. joulukuuta 1971 Boulogne-Billancourt, Ranska) on ranskalainen rock-artisti, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä **-M-**. Hän on laulaja Louis Chédidin poika. Chédid on myös kirjoittanut ja säveltänyt kappaleita Vanessa Paradisille, Jane Birkinille ja Sean Lennonille sekä tehnyt musiikkia elokuviin kuten *Bellevillen kolmoset*.

Diskografia
-----------

* *Le Baptême* (1998)
* *Je Dis Aime* (1999)
* *Le Tour De M* (2001)
* *Qui De Nous Deux* (2003)
* *En Tête à Tête* (2005)

Lähteet
-------

1. ↑   Qui2Nous2 - Site Officiel du Matthieu Chédid

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Matthieu Chédid** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
	+ 3
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
	+ 2
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Matti Johannes Aarnio** (13. toukokuuta 1922 Pöytyä – 19. huhtikuuta 2007) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Aarnion vanhemmat olivat meijerin isännöitsijä Juho August (Janne) Aarnio ja Anna Elisabet Honkamaa ja puoliso vuodesta 1945 Hilkka Gunilla Rönkä. Aarnio tuli ylioppilaaksi Hyvinkään yhteiskoulusta 1942 ja valmistui Helsingin yliopistosta maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1949 ja maisteriksi 1959. Hän oli Valion Turun meijerin apulaisisännöitsijä 1949–1950 ja isännöitsijä 1950–1952, Pohjois-Suomen meijeriliiton toiminnanjohtaja 1953, Valion Oulun konttorin teknillinen johtaja 1954–1956 ja Valion Turun konttorin teknillinen johtaja 1956–1963 ja johtaja 1964–1984. Aarnio oli myös Voivarasto Oy:n toimitusjohtaja 1953–1956 ja hänellä oli useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Aarnio oli reservin yliluutnantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1980. Taiteilija Helena Ruusulaakso maalasi hänen muotokuvansa 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2  Perko, Touko: Kauppaneuvos Matti Aarnio (1922–2007). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 30.11.2022.
2. 1 2  Matti Aarnio *Biografiasampo*. Viitattu 30.11.2022.
3. ↑  Suomalainen tykkää jo juustoistakin.  *Uusi Suomi*, 13.5.1982, nro 127, s. 28. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.11.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Tietoresurssit** ovat aineettomia organisatoorisia resursseja, jotka luokitellaan henkilöstöresursseihin, rakenneresursseihin ja suhderesursseihin.

*Henkilöstöresursseilla* tarkoitetaan sisäisiä sidosryhmiä, kuten esimiestä ja työntekijää, ja heidän ominaisuuksiaan, eli tietoa, kykyjä, taitoja, kokemuksia ja innovatiivisuutta. Niistä on tulossa kriittisiä resursseja organisoinnille, etenkin koska ne edistävät kykyä reagoida ja sopeutua muuttuvaan ympäristöön. 

*Rakenneresurssit* koostuvat kaikista niistä asioista, jotka jäävät organisaatioon, kun työntekijät ovat poistuneet rakennuksesta ja ovat jollain tavalla organisaation omistuksessa tai hallinnassa. Rakenneresursseihin sisältyy henkinen omaisuus ja infrastruktuuriresurssit. Immateriaalioikeudet ovat yrityksen omistuksessa ja lain suojaamia, ja niihin sisältyy patentteja, tavaramerkkejä ja tekijänoikeuksia. Infrastruktuuriset resurssit koostuvat organisaation ominaispiirteistä, kuten menetelmistä ja menettelytavoista, ja yksilöille tarjottavista organisointikonteksteista strategisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Siksi rakenteellisiin resursseihin kuuluvat muun muassa kulttuuri, prosessit, rutiinit sekä tieto- ja verkottumisjärjestelmät. 

*Suhderesursseihin* kuuluvat organisaation tuotemerkki ja imago markkinoilla sekä suhteet ulkoisiin sidosryhmiin (kuten hallitus, asiakkaat), yhteistyökumppanit ja jälleenmyyjät, toimittajat, asukkaat jne.). Organisaatiot eivät aina omista joitakin näistä resursseista, vaan ne ovat merkittäviä ja hallintaa vaativia suhteita. 

Tietoresurssien luokittelua näihin kolmeen osaan kutsutaan henkiseksi pääomaksi ja se on kehys tietoresurssien ja niihin liittyvien elementtien ymmärtämiseen. Tästä seuraa, että tietoresurssien ja henkisen pääoman käsitteet käsittävät kaikenlaiset aineettomat organisaation lähteet, jotka voivat olla joko muodollisesti omistettuja, käytettyjä tai epävirallisesti käyttöön otettuja ja mobilisoituja.

Katso myös
----------

* Tiedon taloustiede
* Tietojohtaminen

Lähteet
-------

1. ↑  What is Knowledge Resources (KR) *IGI Global*. Viitattu 4.3.2020. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tietoresurssit**.
**Tietoyhteiskuntaohjelma** on Suomen hallituksen politiikkaohjelma, jonka tavoitteena on edistää suomalaista kilpailukykyä ja hyvinvointia tieto- ja viestintäteknologian avulla. Tietoyhteiskunnallista kehittämistä johtamaan ja koordinoimaan on asetettu Tietoyhteiskuntaneuvosto, jonka puheenjohtaja on pääministeri Matti Vanhanen.

Tietoyhteiskuntaohjelma on jaettu kahdeksaan osa-alueeseen, ja ohjelmaa toteutetaan noin sadassa eri ministeriöiden projektissa. Tietoyhteiskuntaohjelman toiminta päättyi 30.4.2007.

Tietoyhteiskuntaohjelma oli Suomen hallituksen politiikkaohjelma joka päättyi 30.4.2007. Sen tavoitteena oli edistää suomalaista kilpailukykyä ja hyvinvointia tieto- ja viestintäteknologian avulla. Tietoyhteiskunnallista kehittämistä johtamaan ja koordinoimaan asetettiin Tietoyhteiskuntaneuvosto, jonka viimeisenä puheenjohtaja toimi pääministeri Matti Vanhanen. Tämän jälkeen vastaavia hankkeita on edistetty kansallisen tietoyhteiskuntastrategian avulla.

Tietoyhteiskuntaohjelma oli jaettu seitsemään osa-alueeseen, ja ohjelmaa toteutetaan noin sadassa eri ministeriöiden projektissa. Nämä osa-alueet olivat:

* Tietoliikenneyhteydet ja digitaalinen televisiotoiminta
* Kansalaisten tietoyhteiskuntavalmiudet ja turvallinen yhteiskunta
* Koulutus, työelämä, tutkimus ja tuotekehitys
* Tieto- ja viestintätekniikan hyödyntäminen julkishallinnossa
* Liiketoiminnan ja sisältöjen sähköistäminen
* Lainsäädännölliset toimenpiteet
* Kansainvälinen ulottuvuus

Ohjelman tulokset ja kritiikki
------------------------------

Ohjelman tuloksena saatiin suurin osa suunnitelluista laajakaistaverkoista rakennettua suunnitelmien mukaisesti. Useat hankkeet eivät kuitenkaan saavuttaneet niille asetettuja tavoitteita. Valtiontalouden tarkastusviraston tekemän tarkastuksen mukaan tietoyhteiskuntaohjelman alueelliset vaikutukset olivat vähäisiä verrattuna huomattaviin panostuksiin

Valtionhallinto ei ole riittävästi vaikuttanut ja koordinoinut tietoyhteiskuntaohjelman tavoitteiden toteutumista. Esimerkiksi julkisen hallinnon sähköisen asioinnin kehittämishankkeelle JUPA:lle asetettu aikataulu oli suhteessa tavoitteisiin epärealistinen. Lisäksi hanke olisi tullut toteuttaa valtakunnallisesti eikä alueellisesti jotta uusia verkkopalveluja oltaisiin voitu ottaa käyttöön mahdollisimman tehokkaasti.

Lähteet
-------

1. ↑  Tietoyhteiskuntaohjelma Valtioneuvosto. Viitattu 7.5.2010. [vanhentunut linkki]
2. 1 2  Alueellisten tietoyhteiskuntahankkeiden toteutus Valtiontalouden tarkastusvirasto.  Arkistoitu 29.10.2013. Viitattu 7.5.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoyhteiskuntaohjelma (Arkistoitu – Internet Archive)
**Keljon kirkko** oli Jyväskylässä sijainnut kirkko ja seurakuntakeskus, jonka suunnitteli Erkki Kantonen. Kirkko rakennettiin vaaleasta peittämättömästä tiilestä ja teräsbetonista ja se valmistui vuonna 1979. Kirkkosalin pohjan muoto on likimain neliö ja pääosin tasakattoisen rakennuksen katto kohoaa kirkkosalin kohdalla kohti alttaria. Rakennuksen yläpuolelle kohoaa kellotorni. Kirkkosalin katto on vuorattu akustiikan vuoksi puurimoin. Monitoimikeskuksena toimivan rakennuksen kirkkosali ja seurakuntasali voidaan tarvittaessa yhdistää. Rakennuksen kerrospinta-ala on 768 m2 ja siellä on istumapaikkoja 250 hengelle.

Kirkon kahdeksan äänikertaiset mekaaniset urut ovat Hans Heinrichin rakentamat vuodelta 1979. Niiden julkisivun on suunnitellut Matti Vainio.

Kirkon alttarilla on Onni Kososen maalaama alttaritaulu *Hän on keskellämme*

Vuonna 2012 Jyväskylän seurakunta lopetti Keljon kirkon toiminnan kirkkona ja myi kiinteistön.

Keljon kirkko purettiin vuosina 2020-2021. *lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Haapio & Luostarinen (toim.): *Suomen kirkot ja kirkkotaide 2*, s. 96. Lieto: Etelä-Suomen Kustannus Oy, 1980.
2. ↑  14 10 2015 15:30-Olli Seppälä | Muut uskonnot: Entisestä seurakuntakeskuksesta ei tullut moskeijaa *Kotimaa24*. Viitattu 29.4.2020.
**Kelefá** (kreik. Κελεφά) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Mánin niemimaalla. Se kuuluu hallinnollisesti Anatolikí Mánin kuntaan, Lakonian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Aiemmin kylä kuului Oítylon kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Anatolikí Mánin kunnan Oítylon kunnallisyksikköön. Kelefá muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Κελεφά, *Topikí Koinótita Kelefá*). Kylän väkiluku on 39 (vuonna 2011).

Piirros Kefefán linnasta vuodelta 1686.
Kelefá sijaitsee Mánin länsiosassa noin 1,5 kilometriä itään Oítylosta. Kylä tunnetaan ennen kaikkea Kelefán linnasta. Sen rakensivat turkkilaiset vuonna 1670. Vuodesta 1685 se oli venetsialaisten vallassa. Linna luovutettiin turkkilaisille vuonna 1715 ja autioitui tämän jälkeen. Nykyään kylä on lähes autio, mutta linnan kukoistusaikaan 1600-luvulla siellä laskettiin olleen 300 taloutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Κάστρο Κελεφάς *Μάνι*. Viitattu 4.9.2017.
3. ↑  Kato Mani *Mani Guide*. Viitattu 4.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kelefá** Wikimedia Commonsissa
Keljon työväentalo. Kuva: Kansan Arkisto.
Keljon työväentalon näyttämö. Kuva: Kansan Arkisto.
Keljon työväentalon ravintola. Kuvaaja: J.M.Eriksson, Kansan Arkisto.
**Keljon työväentalo Valorinne** on Jyväskylässä sijaitseva työväentalo, joka on maakunnallisesti arvokas.

Historia
--------

Keljon työväentalo on valmistunut vuonna 1949. Talo on maalattu valkoiseksi. Sisäkatto on paneloistu. Talon lämmityksenä on ollut ensin uunit ja vuonna 1977 taloon on asennettu keskuslämmitys. Vesijohto on saatu vuonna 1948 samoin viemäröinti. WC on rakennettu vuonna 1958. Myös ulko-ovet on uusittu vuonna 1958.

Rakennus
--------

Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen, huoneen ja keittiön asunto, voimailusali ja teatterin harjoitushuone.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talossa on järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, bingoa, urheiluharjoituksia, juhlia ja teatteria.

Lähteet
-------

1. ↑  Andersson, Päivi: *Työväentalot Keski-Suomessa, inventointi*. Museoviraston raportti. julkaisematon, 1979. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
Kelanauha

**Kelanauha** on 1930-luvulla Saksassa kehitetty magneettinen ääniteformaatti. Nauhoja on malliltaan kolmesta tuumasta kymmeneen ja puoleen tuumaan. Nauhakelat ovat joko muovia tai alumiinia.

Kohinanvaimennuksen ansiosta kelanauhat olivat aikoinaan tekniikaltaan ja äänenlaadultaan hifitasoa. Niiden suosio alkoi hiipua 1980-luvun jälkeen, mutta ne ovat sittemmin tehneet uutta tulemista hifipiireissä. Kotikäytössä kelanauhaa alkoi 1970-luvun alusta syrjäyttää c-kasetti paremman käyttömukavuutensa ja edullisemman hintatasonsa ansiosta.

Katso myös
----------

* Nauhuri

Lähteet
-------

1. 1 2  Kelanauha *Tonfiks.fi*.  Arkistoitu 13.4.2017. Viitattu 12.4.2017.
2. ↑  Magneettinen äänentallennus *Audiopaja*.  Arkistoitu 13.4.2017. Viitattu 12.4.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kelanauha** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Vakhtang IV, kohokuva
**Vakhtang IV** (georg. ვახტანგ IV, n. 1413 – joulukuu 1446) oli Georgian kuningas Bagrationi-dynastiasta vuodesta 1442 kuolemaansa saakka. 

Vakhtang oli kuningas Aleksandre I:n ja hänen ensimmäisen vaimonsa Dulandukhtin vanhin poika. Aleksandre nosti hänet rinnalleen yhteishallitsijaksi vuonna 1433. Kun Aleksandre luopui vallasta vuonna 1442, Vakhtangista tuli Georgian kuningas, ja hänen veljensä Demetre ja Giorgi hallitsivat hänen kanssaan. Vakhtangin hallintoa uhkasivat aatelisten välinen kilpailu ja kuningaskunnan epävakaus. 1700-luvun georgialaisen tutkijan Vakhuštin mukaan Vakhtangia vastaan hyökkäsi myös Qara Qoyunlun turkmeeniprinssi Jahan Shah. Vakhtang kohtasi hänet Akhaltsikhessa Georgian eteläosassa, mutta raskaan taistelun jälkeen kumpikaan osapuoli ei noussut voittajaksi. Jahan Shah lähti taistelukentältä yöllä ja palasi Tabriziin. 

Vakhtang IV meni naimisiin prinssi Zaza I Panaskertelin tyttären Sitikhatunin kanssa vuonna 1442. Hän eli kaksi vuotta pidempään kuin vaimonsa ja kuoli ilman perillisiä vuonna 1446. Hänet haudattiin yhdessä Sitikhatunin kanssa Banan katedraaliin Taossa (nykyisin Turkissa). Hänen tilalleen nousivat hänen veljensä Demetre ja Giorgi. Vakhtangin kuoleman myötä Georgiassa alkoi kiihkeä ja pitkäkestoinen valtataistelu, joka päättyi lopulta kuningaskunnan jakautumiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Toumanoff, Cyril: The Fifteenth-Century Bagratids and the Institution of Collegial Sovereignty in Georgia.  *Traditio*, 1949–51, 7. vsk, s. 184-185.
2. ↑  Suny, Ronald Grigor: *The Making of the Georgian Nation*, s. 45. Indiana University Press, 1994. ISBN 0253209153.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Aleksandre I** | **Georgian kuningas**1442–1446 | Seuraaja:**Giorgi VIII** |