recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rimbon kirkko** (ruots. *Rimbo kyrka*) on Ruotsissa Norrtäljen kunnan Rimbossa sijaitseva kirkkorakennus. Se on rakennettu 1400-luvun jälkipuoliskolla harmaakivestä ja osittain tiilistä. Todennäköisesti paikalla on ollut puukirkko jo 1100-luvulla. Kirkon suojeluspyhimyksenä on apostoli Andreas.

Runkohuone, sakaristo ja asehuone on rakennettu samanaikaisesti. Kellotapuli on rakennettu vuonna 1875 ja se on yhdistetty hautausmaan sisäänkäyntiin. Kuori on koristeltu kalkkimaalauksilla, jotka on ajoitettu ns. myöhäiseen Tierpin tyyppiin (1490–1520). Maalausten päälle laitettiin kalkkia luultavasti 1600-luvulla, mutta vuonna 1903 ne otettiin taas esiin. Vuosina 1999–2000 kirkon sisätilat remontoitiin.

Gotlantilaisesta kalkkikivestä tehty kastemalja on 1200-luvun jälkipuolelta ja triumfikrusifiksi todennäköisesti suunnilleen vuodelta 1275.

Galleria
--------

* Kirkon kellotapuliKirkon kellotapuli
* SisätilojaSisätiloja
* KastemaljaKastemalja

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Stockholms läns museum: Rimbo kyrka och socken (ruotsiksi) Viitattu 2.1.2014.
2. ↑  Rimbo pastorat: Rimbo kyrka (ruotsiksi) Viitattu 2.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rimbon kirkko**.
* Upplandia.se: Kyrka Rimbo (ruotsiksi)
* Kirkon esittely Norrtäljen kunnan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Rimbo kyrka
Hymnin instrumentaalinen äänitys
**Karjalan Tasavallan valtiohymni** (ven. Гимн Республики Карелия) on Aleksandr Beloborodovin säveltämä. Venäjänkieliset sanat ovat kirjoittaneet Armas Mišin ja Ivan Kostin ja suomenkieliset sanat Armas Mišin. Hymnin teksti on kirjattu Karjalan tasavallan perustuslain 14. artiklaan. Osa hymnistä noudattaa perinteisen suomalaisen kansanlaulun *Karjalan kunnailla* säveltä. Karjalankieliset sanat kirjoitti Aleksandr Volkov.

Karjalankieliset sanat

Kodirandu — Karjalu!
Igäine kaunis meijän mua.
Heimokanzat yhteh suat,
Karjalu!
Tuo kuunnelkua järvet dai mečät, suot
Kui sydämeh oma mua pajuo tuou.
Se mäin piälpäi selvembi nähtä voi —
Vie parembi kaikkii mua meijän roih.
Kodirandu — Karjalu!
Ozan kel elä igä kai.
Ryndähis meijän yksi vai —
Karjalu!
Tiä runoloin rohkiembat poijat vie
Kai eletäh salolois, järvien ies.
Pajo lennä, kandeleh helkieh lyö,
Kiitä Karjalua kaikkie muadu myö.
Kodirandu — Karjalu!
Runot dai pajot elos piet.
Nägyy tiä päivännouzu vies,
Karjalu!
Päiväzen nouzu nägyy vies,
Karjalu!

Suomenkieliset sanat

Kotimaamme Karjala!
Ikivanha kaunis maa.
Veljeskansat yhteen saa
Karjala!
Nuo järvet ja vaarat ja hongikot –
ne huomisen kutsua kuunnelkoot!
Seisoin vaaran harjalla paljain päin
ja suljin syliini mitä näin.
Kotimaamme Karjala!
Ikivanha laulumaa.
Työllään etsii kunniaa
Karjala!
Ne urhot ja sankarit laulujen –
ne asuvat täällä entiselleen.
Soita, soma kantele, jatku, työ!
Soi, laulu, sydämen liekki, lyö.
Kotimaamme Karjala!
Rahvas rehti, ahkera
töin ja lauluin ikuistaa
Karjalaa!
Töin ja lauluin ylistää
Karjalaa!

Venäjänkieliset sanat

Край родной — Карелия!
Древняя мудрая земля.
Братских племён одна семья,
Карелия!
Звените, озера, и пой, тайга!
Родная земля, ты мне дорога.
Высоко на сопках твоих стою
И песню во славу тебе пою.
Край родной — Карелия!
Ты мне навек судьбой дана.
Здравствуй в веках, моя страна,
Карелия!
Герои былин средь лесов и гор
Живут на земле нашей до сих пор.
Лейся, песня! Кантеле, звонче пой
Во имя карельской земли святой!
Край родной — Карелия!
Рун и былин напев живой.
Вижу рассвет лучистый твой,
Карелия!
Вижу рассвет лучезарный твой,
Карелия!

Lähteet
-------

* Hymni mp3-muodossa ()

### Viitteet

1. ↑  Aleksandr Volkov. "Mua Karjala", Petroskoi, 2013

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Karjalan tasavallan hymni** Wikimedia Commonsissa
**Kaarle (Kalle) Löytänä** (12. kesäkuuta 1887 Teisko – 4. marraskuuta 1952) oli suomalainen taidemaalari.

Löytänän vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Löytänä ja Vilhelmiina Lörpys. Hän kävi kansakoulun ja alkoi sitten harjoittaa taideopintoja aluksi Akseli Gallen-Kallelan ja Carl Bengtsin johdolla 1903. Löytänä kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1904–1906 ja hän opiskeli Kööpenhaminassa ja Pariisissa Académie Colarossissa 1907 sekä Tukholmassa 1909. Löytänän töitä oli ensimmäisen kerran esillä näyttelyssä Helsingissä 1908.

Löytänä maalasi asetelmia, henkilökuvia ja hämäläisiä maisemia. Hän toimi piirustuksenopettajana eri oppikouluissa ja oli myös taidearvostelijana.

Kalle Löytänä oli naimisissa laulajatar Sirkka Susanna Saurion kanssa.

Palkinnot
---------

* II palkinto Kalevalan kuvituskilpailussa 1908
* I palkinto Tampereen kaupungin seinämaalauskilpailussa 1933

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli

Aiheesta muualla
----------------

* Kalle Löytänän elämäkerta Kansallisbiografiassa
* Kalle Löytänän taiteilijatietä, Aamulehti, 07.03.1937, nro 64, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Ketjukuulanuija** eli **nivelnuija** eli **sotavarsta** on aamutähden eli piikkinuijan kaltainen varstasta kehitetty ase. Siinä painava piikkipallo, *lyömäri*, on kuitenkin kiinnitetty ketjulla aseen varteen. Ase ei ollut kovin yleinen, koska tällaisen aseen käsittely vaati taitoa, mutta sillä saadaan iskuun suurempi momentti kuin kiinteävartisella nuijalla. Sen lyöntejä on vaikeata torjua ja sillä voidaan lyödä myös kilven sisäpuolelle tai sitoa vastustajan käsi. Jos sitä osasi käyttää, se oli pelottava ase. Hyvin osunut lyönti saattoi murskata niin kypärän kuin kallonkin. Ketjullista kuulaa oli vaikeata hallita ja aseen käyttäminen tarvitsi paljon tilaa. Sillä saattoi myös lyödä vahingossa itseään.

Samankaltainen ase oli ninjojen ja samuraiden käyttämä chigiriki. Se on kuin tavallinen ketjukuulanuija, mutta se koostuu noin 60 cm pitkästä putkesta, jonka päässä on ketjun varassa roikkuva piikkipallo tai tavallisemmin piikitön paino. Ketjun voi kiinnittää keppiin, jolloin asetta voi käyttää nuijana tai kävelykeppinä käyttäen kuljettaa sitä huomaamatta.*lähde?*

Lähteet
-------

* Tieteen kuvalehti : Historia 7/2008 s.10 (1)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ketjukuulanuija** Wikimedia Commonsissa
American Locomotive Companyn vuonna 1910 valmistaman veturin valmistuslaatta.
**American Locomotive Company** (lyhennetty **ALCO**, **Alco** tai **ALCo**), oli Yhdysvaltalainen rautatiekaluston valmistaja. Se syntyi 1901 usean pienen rautatiekaluston valmistajan sulautuessa yhteen.

Alco oli Yhdysvaltain toiseksi merkittävin höyryveturivalmistaja heti Baldwinin jälkeen. Se rakensi yhteensä yli 75 000 höyryveturia. Alco rakensi lähes kaikki suurimmat koskaan valmistetut höyryveturit, kuten Big Boyn. Se rakensi myös Pohjois-Amerikan ensimmäisen rulla­laakerein varustetun höyryveturin. Electro-Motive Dieselin (EMD) tuodessa 1939 markkinoille dieselsähköisen FT-veturin alkoi samalla lähtölaskenta höyryveturituotannon loppumiselle.

Alco loi sittemmin amerikkalaisten dieselveturien pääasialliseksi rakenteeksi muodostuneen "road switcher" -konseptin. 1930-luvulla Alco hallitsi yhdessä EMD:n kanssa dieselsähköisten vetureiden markkinoita Yhdysvalloissa. Se oli juuri aloittanut RS-1 -dieselvaihtovetureiden valmistuksen, kun Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan. Tasaväkistä kilpailua EMD:n kanssa hankaloitti 1942 voimaan tullut säännöstelytalous. Sen aikana diesellinjavetureita eivät saaneet valmistaa muut kuin EMD, niinpä myös Alcon piti keskeyttää dieselvetureiden rakentaminen. Se rakensi kuitenkin sadoittain dieselvaihtovetureita ja sai lisäksi armeijalta tilauksia dieselvetureista. Se rakensikin armeijalle sodan aikana noin 150 kappaletta RS-1-veturin kaltaista RSC-1-veturia. Suuri osa vetureista sijoitettiin Trans-Iranin rautateille toimittamaan Yhdysvaltojen materiaaliapua Neuvostoliittoon. RSC-1-vetureista rakennettiin Neuvostoliitossa arviolta 6 000 kopiota. Höyryveturituotantokin jatkui vielä sodan aikana, kun Alco toimitti satoja höyryvetureita Neuvostoliittoon.

Säännöstelyn loppuessa 1945 EMD:llä oli kuitenkin jo tavoittamaton etumatka, ja Alcon oli mahdotonta saada sitä kiinni. Lisäksi rautatieyhtiöt olivat ymmärtäneet dieselsähköisten vetureiden edut, eivätkä höyryveturit enää käyneet kaupaksi. Luomallaan *road-switcher* -rakenteella se kuitenkin pärjäsi hetken aikaa, sillä EMD:n F-sarjan menestys sai EMD:n aliarvioimaan *road switchereiden* suosion. Vakuuttava oli kuitenkin EMD:n vastaisku, kun se toi 1949 markkinoille *road-switcher* -tyyppisen GP7-veturin. Lisäksi Alcon moottoreiden laatuongelmat huononsivat sen mainetta. Silti Alco pärjäsi kohtuullisesti, sillä EMD ei yksin pystynyt vastaamaan massadieselöinnin aiheuttamaan räjähdysmäiseen kysyntään. Alco toimitti Pohjois-Amerikan rautateille hieman yli 10 000 dieselveturia. Alcon toiminta loppui kannattamattomana 1969. Eräiden sen dieselveturimallien valmistusta jatkoi kuitenkin noin kymmenen vuotta sen kanadalainen tytäryritys Montreal Locomotive Works (MLW).

* Alcon 1944 valmistama 4-8-4 -pyörästöinen höyryveturiAlcon 1944 valmistama 4-8-4 -pyörästöinen höyryveturi
* Alco S-1 -dieselveturi museoitunaAlco S-1 -dieselveturi museoituna
* Ensimmäinen road switcher -tyyppinen dieselveturi: Alco RS-1Ensimmäinen road switcher -tyyppinen dieselveturi: Alco RS-1

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **American Locomotive Company**.
**Ylijärvi** on suurelta osin kulttuurimaiseman reunustama järvi Lappeenrannassa Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on 73 hehtaaria. Etäisyys Lappeenrannan keskustasta on 36 kilometriä etelälounaaseen.

Maantiede
---------

Ylijärven ulottuvuus kaakosta luoteeseen on 3,15 kilometriä. Järvi kapenee kohti luodetta, ja sen eteläosa jakautuu Parkonlahteen ja Jokimiehenlahteen. Ylijärven eteläosa on pohjoisosaa syvempi, mutta lahdet ovat matalia. Noin viidesosa järvestä on vähintään kymmenen metriä syvä.

Ylijärven ainoa saari on sen eteläosassa sijaitseva noin kahden aarin laajuinen luoto. Järven pohjoispuolella levittäytyy Ylijärven kylän maalaismaisema, jonka halki kulkee yhdystie 14780. Järven länsipuolella kohoaa Ilovuori, jonka laki on yli 70 metriä merenpinnan yläpuolella eli yli 40 metriä järvenpintaa korkeammalla.

Ylijärven luoteisosaan virtaa tulouoma 1,3 kilometrin päästä luoteesta Ottojärvestä (45,1 metriä mpy). Ylijärven luusua sijaitsee altaan kaakkoiskulmassa, josta sen vedet laskevat Jokimiehenjokea kaakkoon Husujärveen (29,7 metriä mpy).

Ylijärven vesitilavuus on 3 721 000 kuutiometriä.

Ylijärvi (86.003.1.009) kuuluu Kaltonjoen valuma-alueeseen (86.003), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Venäjän raja-alueen vesistössä (86). Toinen jakovaihe on Alajoen alue (06.01). Kaltonjoen valuma-alueella on viisitoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista laajimmat ovat Ottojärvi, Ylijärvi ja Husujärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Ylijärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 28.2.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristö.fi. Edellyttää rekisteröitymisen. Viitattu 28.2.2023.
3. ↑  Ylijärvi (86.003.1.009) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 28.2.2023.
4. ↑  Kaltonjoen valuma-alue (86.003) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 28.2.2023.
**Katherine Mortenhoen ostettu kuolema** (engl. *Death Watch*, ransk. *La Mort en direct*, saks. *Der gekaufte Tod*) on Bertrand Tavernierin ohjaama saksalais-ranskalainen, englanninkielinen tieteisdraama vuodelta 1980. Elokuvan pääosia, tirkistelyjournalismin uhriksi joutuvaa naista ja tv-kuvaajaa, esittävät Romy Schneider ja Harvey Keitel. Muissa keskeisissä rooleissa näyttelevät Max von Sydow ja Harry Dean Stanton. David Rayfielin yhdessä ohjaajan kanssa laatima käsikirjoitus pohjautuu David G. Comptonin romaaniin *The Unsleeping Eye* (1974).

Juoni
-----

Dystooppinen tarina tapahtuu lähitulevaisuudessa, jossa ihmiset ovat vapautuneita useimmista sairauksista ja elävät yllätyksettömän turvattua elämää. Nuori lastenkirjailija Katherine Mortenhoe houkutellaan päähenkilöksi televisio-ohjelmaan, jossa seurattaisiin hänen elämäänsä. Ohjelmassa häntä huijataan uskomaan, että sairastaa vaikeaa tautia ja elinaikaa olisi enää pari kuukautta. Hän karkaa sarjasta, mutta häntä seuraa ystäväksi tekeytyen kameramies, jonka silmään on upotettu televisiokuvaa tallentava kamera, ja ohjelma saadaan näin jatkumaan. Mieskään ei tiedä, ettei nainen ole oikeasti sairas vaan tuotantoyhtiön manipuloinnin uhri.

Vastaanotto
-----------

Elokuva oli mukana Berliinin elokuvajuhlien kilpailusarjassa ja tuotti useita ehdokkuuksia ranskalaisessa César-palkintogaalassa.

Elokuva sai ensi-iltansa Suomessa vuonna 1984, neljä vuotta maailmanensi-illan jälkeen. Elokuvan suomalaisnimi muistuttaa Volker Schlöndorffin vuoden 1974 elokuvan ja sen pohjana olevan Heinrich Böllin romaanin nimeä *Katharina Blumin menetetty maine* (1974)*tarvitaan parempi lähde*. Molemmissa tarinoissa on kyse nuoren naisen ja median välisestä konfliktista.

Ywe Jalander moitti *Suomen Kuvalehdessä* elokuvaa paperinmakuiseksi, tekemällä tehdyksi ja hengettömäksi niin, etteivät edes päähenkilöt vaikuta kovin kiinnostavilta. *Helsingin Sanomien* Helena Ylänen kehui komeasti kuvattuja Skotlannin maisemia, jotka tuovat vastapainoa lattealle dialogille ja laahaavalle kerronnalle.

Yhdysvaltalainen *VideoHound's Golden Movie Retriever* kiteyttää elokuvan hyvien näyttelijöiden älykkääksi ja aikuismaiseksi tieteistarinaksi ja antaa sille kolme tähteä neljästä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Katherine Mortenhoen ostettu kuolema* Elonetissä.
2. 1 2  Jalander, Ywe: Kohtauspaikka: Elokuva.  *Suomen Kuvalehti*, 1984, nro 5, s. 54. Näköislehti (maksullinen).
3. 1 2 3  Ylänen, Helena: Kuvia maailman rappiosta.  *Helsingin Sanomat*, 28.1.1984, s. 19. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  Cérémonie par année: 1981, Académie des César. Viitattu 2.6.2022.
5. ↑  *Katherine Mortenhoen ostettu kuolema* Internet Movie Databasessa. (englanniksi), Alternative titles.
6. ↑  Death Watch. M. J. Tyrkus (toim.), *VideoHound's Golden Movie Retriever* (2018 ed. s. 431). Gale. Kirjan verkkoversio Wikipedian Lähdekirjastossa. Viitattu 1.6.2022.
Aleksander Michałowski
**Aleksander Michałowski** (17. toukokuuta 1851 Kamjanets-Podilskyi – 17. lokakuuta 1938 Varsova) oli puolalainen pianisti, musiikkipedagogi ja säveltäjä.

Michałowskin isä oli kenraalimajuri. Äidiltään hän sai varhaisimman johdatuksensa pianonsoittoon. Michałowski opiskeli vuoteen 1869 Leipzigin konservatoriossa pianonsoittoa Ignaz Moschelesin ja Theodor Cocciuksen johdolla sekä sävellystä Carl Reinecken johdolla. Debyyttinsä hän teki Leipzigin Gewandhausissa vuonna 1869 tulkitsemalla Frédéric Chopinin ensimmäisen pianokonserton. Hän täydensi opintojaan vuonna 1870 Berliinissä Carl Tausigin ja vuonna 1871 Lvivissä Karol Mikulin johdolla. Vuonna 1874 Michałowski asettui Varsovaan. Hänestä tuli keskeinen vaikuttaja pedagogiikallaan, mutta hän myös esiintyi samalla Puolassa ja Venäjällä. Mikuli oli perehdyttänyt hänet Chopinin soittotyyliin, jota hän opetustyöllään välitti eteenpäin. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat Wanda Landowska ja Mischa Levitzki. Michałowski opetti myös muiden muassa Vladimir Sofronitskia, Władysław Szpilmania, Heinrich Neuhausia, Róża Etkin-Moszkowskaa, Bolesław Konia, Jerzy Lefeldiä, Józef Śmidowiczia, Jerzy Żurawlewia, Bolesław Woytowiczia ja Juliusz Wertheimia.

Michałowski esitti Chopinin lisäksi Ludwig van Beethovenin sonaatteja soitti pianotriossa viulisti Stanisław Barcewiczin ja sellisti Aleksander Veržbilovitšin kanssa. Vuonna 1929 hän esitti debyyttinsä 60-vuotisjuhlassa Emil Młynarskin johdolla Chopinin molemmat pianokonsertot. Michałowskin tekemistä levytyksistä osan kohdalla ongelmana on heikko äänenlaatu. Viimeiset levytyksensä hän teki noin vuosina 1933–1934, jolloin pianisti oli yli 80-vuotias ja hänen näkönsä lähes olematon.

Säveltäjänä Michałowski teki salonkikappaleita. Hän myös editoi Chopinin teoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Aleksander Michałowski[vanhentunut linkki] The Fryderyk Chopin Institute
2. 1 2 3 4 5 6 7  ALEKSANDER MICHAŁOWSKI (Arkistoitu – Internet Archive) Naxos

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Ierápetran arkeologinen museo** tai oikeammin *Ierápetran arkeologinen kokoelma* (kreik. Αρχαιολογική Συλλογή Ιεράπετρας, *Archaiologikí Syllogí Ierápetras*) on arkeologinen museo Ierápetran kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa. Se esittelee kaupungin paikalla sijainneen antiikin ajan Hierapytnan kaupungin sekä sen lähialueen löytöjä.

Kokoelma on perustettu 1800-luvulla. Nykyisin se on esillä osmanivallan aikaisessa kauppakoulun rakennuksessa.

Kokoelmat
---------

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä pääasiassa minolaiselta, geometriselta, klassiselta, hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta. Museon kokoelmat jakaantuvat kahteen osaan. Ensimmäiseen kuuluu keramiikkaa esihistorialliselta ajalta roomalaiselle ajalla saakka, ja toiseen osaan antiikin Hierapytnasta löydettyjä veistoksia pääosin roomalaiselta ajalta. Kokoelmiin kuuluu myös muun muassa piirtokirjoituksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Αρχαιολογική Συλλογή Ιεράπετρας *Destination Crete*. Viitattu 9.10.2017.
2. 1 2  Ierápetra Archaeological Museum *InterKriti*. Viitattu 9.10.2017.
3. ↑  Archaeological Collection of Ierapetra *Incredible Crete*. Viitattu 9.10.2017. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ierápetran arkeologinen museo** Wikimedia Commonsissa
**Idänsitruunaperhonen** (*Gonepteryx farinosa*) on Kaakkois-Euroopassa ja Keski-Aasiassa tavattava sitruunaperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Idänsitruunaperhonen muistuttaa varsin paljon sitruunaperhosta (*Gonepteryx rhamni*). Siivet ovat pituuteensa nähden leveät ja etusiiven kärki on suvulle tyypilliseen tapaan terävä. Takasiivessä on leveä kannus, joka on pitempi kuin muilla sitruunaperhosilla. Takasiiven ulkoreuna on kannuksen takana loivasti mutkitteleva. Siipien väri on vihertävänkeltainen ja oranssi keskitäplä on hyvin pieni tai puuttuu kokonaan. Koiraan etusiivet ovat takasiipiä kirkkaamman keltaiset ja siipien yläpinnalla siipisuomut ovat epätasaisesti, minkä vuoksi siipi näyttää jauhoiselta. Tuntosarven kärki on alapuolelta vaaleanpunainen.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Idänsitruunaperhosta tavataan Balkanin niemimaan eteläosissa, pääasiassa Kreikassa ja levinneisyysalue ulottuu Turkkiin, Kaukasukselle ja Keski-Aasian läpi Himalajalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuulta elokuulle ja talvehtimisen jälkeen maalis-huhtikuussa.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Idänsitruunaperhonen elää mäkisissä maastoissa, kuivissa metsissä, pensaikkoisilla niityillä sekä puoliaavikoilla.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää paatsamilla (*Rhamnus*) sekä kärsimyskruunulla (*Paliurus spina-christi*).

Lähteet
-------

1. 1 2  Higgins, L. G. & Riley, N. D.: *Euroopan päiväperhoset, 2. painos*. Helsinki: Tammi, 1980. ISBN 951-30-2311-7.  s. 71
2. ↑  Eurobutterflies (englanniksi)
3. 1 2  Rusinsects (englanniksi)
4. 1 2 3  Haahtela, Saarinen, Ojalainen & Aarnio: *Suomen ja Euroopan päiväperhoset*. Gummerus, 2012. ISBN 978-951-20-8386-2.  s. 99
5. ↑  Butterflies of Bulgaria (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Butterflies of Greece (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q2535947
* CoL: 6KQQ6
* EoL: 173304
* EUNIS: 91103
* Fauna Europaea: 440832
* Fauna Europaea (new): d086057e-6bb2-4a64-ab1f-55eb7cc79d76
* GBIF: 1920707
* iNaturalist: 484050
* IRMNG: 10467508
* LepIndex: 178144
* NCBI: 596575

 |

 |
Kanteleen Voiman Haapaveden voimalaitos.
**Kanteleen Voima Oy** on lokakuussa 2006 perustettu osakeyhtiömuotoinen sähköntuottajayritys, jonka kotipaikka on Haapavesi. Vuonna 2014 yrityksen liikevaihto oli 23,1 miljoonaa euroa. Yrityksen henkilökuntaan kuului tuolloin 40 ihmistä.

Kanteleen Voiman Haapaveden voimalaitos toimii tehoreservilaitoksena. Aiemmin laitoksessa tuotettiin sähköenergiaa turpeesta. Yhtiön muodostavat 24 suomalaista pientä ja keskisuurta energiayhtiötä.

Kanteleen Voiman sisaryhtiö on tuulivoimarakentamiseen ja energiantuotantoon keskittyvä Puhuri Oy.

Polttoaineet
------------

Kanteleen Voiman Haapaveden voimalaitos toimii tehoreservivoimalaitoksena 1.7.2017-30.6.2020 välisen ajan. Fingrid mainitsee voimalan käyttävän polttoaineenaan tehoreservitilanteessa raskasta polttoöljyä.

Turvesuot
---------

Yritys aloitti turvetuotannon vuonna 2012. Yhtiöllä on omistuksessaan yhteensä 12 turvetuotannossa olevaa suota.

NordFuel-biojalostamohanke
--------------------------

Kanteleen Voima Oy suunnittelee puuraaka-aineesta liikennekäyttöön tarkoitettua etanolia tuottavan biojalostamon rakentamista Haapavedellä sijaitsevan voimalaitoksen yhteyteen. Sivutuotteina jalostamo tuottaisi ligniiniä, biokaasua sekä biopohjaista hiilidioksidia. Nykyisen voimalaitoksen toiminta muuttuisi biojalostamon energiakeskukseksi, joka tuottaisi laitosalueen tarvitseman lämpö- ja jäähdytysenergian. NordFuel-jalostamo tuottaisi 65 000 tonnia bioetanolia liikenteen käyttöön vuosittain. Sunnitelman mukaan jalostamo tuottaisi vuosittain myös 150 GWh biokaasua, jolloin se olisi yksi Pohjoismaiden suurimmista biokaasun tuotantoyksiköistä. Tuotannon olisi tarkoitus käynnistyä vuonna 2024.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Kanteleen Voima Oy kauppalehti.fi. Viitattu 19.12.2019.
2. 1 2  Etusivu Kanteleen Voima, kanteleenvoima.fi. Viitattu 1.4.2021.
3. ↑  Etusivu » Kanteleen Voima Oy *www.kanteleenvoima.fi*. Viitattu 25.1.2017.
4. 1 2  Kanteleen Voima haluaa omaa turvetta  28.9.2010. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 19.1.2015.
5. ↑  Kanteleen Voima ja Puhuri varautuvat investointivaiheisiinsa *Puhuri*.  2.10.2019. Viitattu 19.12.2019.
6. 1 2  Kolmivuotiskausi 7/2017 - 6/2020 *Fingrid*.  19.5.2017. Viitattu 19.12.2019.
7. ↑  Arkistoitu kopioTuotantosuot Kanteleen Voima, kanteleenvoima.fi.  Arkistoitu 25.1.2016. Viitattu 19.1.2015.
8. 1 2  Nordfuel » Biojalostamo *nordfuel.fi*. Viitattu 19.4.2021.
**Protagonisti** (kreik. πρωταγωνιστής < πρῶτος ’ensimmäinen’ + ἄγω ’toimin’) on draaman tai kertomuksen **päähenkilö**. Termi on lähtöisin antiikin Kreikan näyttämötaiteesta, jossa sillä tarkoitettiin näytelmän ensimmäistä ja johtavaa näyttelijää, pääosan esittäjää. Terminä protagonisti on sittemmin yleistynyt merkitsemään tarinan tai draaman päähenkilöä.

Tarinassa seurataan protagonistia, ja se kerrotaan usein hänen näkökulmastaan. Protagonistia ei kuitenkaan tule sekoittaa kertojaan. Protagonisti ja kertoja voivat olla sama henkilö, mutta tarinan kannalta se ei ole välttämätöntä.

Joissakin tapauksissa protagonisteja voi olla useampia. Jos protagonisteja on useampia, on heillä kuitenkin yleensä yhteinen päämäärä.

Protagonisti ei aina ole tarinan sankari. Tarina voidaan kertoa myös sellaisen henkilön kautta, joka ei ole ominaisuuksiltaan sankarillinen tai ei näennäisesti ole tapahtumien keskiössä. Tarina kuitenkin kertoo protagonistista ja on juuri hänen tarinansa, sillä tyypillisesti protagonistin teot vievät juonta eteenpäin. Hänellä on päämäärä tai tavoite, jota kohti hän pyrkii, ja tästä syntyy juonirakenteen jännite. Protagonisti on myös se tarinan henkilö, joka muuttuu ja kehittyy tarinan aikana.

Tarinan kuluessa protagonisti tavallisesti kohtaa vastustajan, antagonistin, joka edustaa tai luo vastuksia, jotka protagonistin on voitettava päästäkseen päämääräänsä. Antagonisteja voi olla tarinassa useita, kuten protagonistejakin.

Protagonistin asemaan tarinassa liittyy vahvoja ennakko-odotuksia, minkä vuoksi kirjailijat ja käsikirjoittajat voivat joskus leikitellä niillä ja yllättää yleisönsä. Protagonisti voi esimerkiksi vaihtua kesken tarinan tai sitten tekijä saattaa johtaa lukijan tai yleisön huomion tahallisesti harhaan uskottelemalla, että tarinan päähenkilö on joku muu kuin "aito" päähenkilö.

Hiljainen protagonisti on moderneissa videopeleissä käytetty muoto, jossa pelaaja voi vaikuttaa tai asettua henkilön asemaan. Hiljainen protagonisti on parhaimmillaan kun pelaajalla on suuri vaikutus hahmon taustaan: mistä nämä tulevat, miltä nämä näyttävät ja mitä nämä tuntevat.

Tyyppejä
--------

Protagonistityyppejä ovat sankarin lisäksi myös antisankari ja traaginen sankari.

Katso myös
----------

* Juoni
* Narratologia

Lähteet
-------

* Hosiaisluoma, Yrjö: *Kirjallisuuden sanakirja*. Helsinki: WSOY, 2003. ISBN 951-0-27401-1.
* Baldick, Chris: *The Concise Oxford Dictionary of Literary Terms.* Oxford University Press 1990. ISBN 0-19-811733-7

### Viitteet

1. 1 2  Baldick 1990, s. 180.
2. ↑  Hosiaisluoma 2003, s. 745.
3. ↑  Protagonist. Encyclopædia Britannica. Viitattu 2.11.2008.
4. 1 2  Jessica Ramey: Where A 'Silent Protagonist' Works — And Where They Struggle *thegamer.com*.  20.11.2020. Viitattu 17.1.2022. (englanniksi)
**Katherine Stephens**, s. Brown (s. noin 1853 Englanti - 1954 San Diego) oli englantilainen paleontologi ja luonnontieteilijä, joka muutti Yhdysvaltoihin 1890.

Katherine "Kate" Brownin kiinnostus luonnonhistoriaan alkoi vierailuista Lontoon museoissa. Jonkin aikaa hän työskenteli British Museumissa, kunnes muutti asumaan serkkunsa luokse San Diegoon. Hän toimi opettajana ja ryhtyi sitten tutkimaan San Diegon simpukoita. Hän tutki sekä maa- että merinilviäisiä. 1898 hän avioitui eläintieteilijä Frank Stephensin kanssa.

Vuonna 1910 San Diegon luonnonhistoriallinen museo palkkasi Kate Stephensin kuraattoriksi hoitamaan seuran kokoelmia. Yhdentoista vuoden ajan Kate ja Frank hoitivat ja kartuttivat seuran kokoelmia. Koska Frankin kuulo oli heikko ja ajotapansa holtiton, kielsi Kate häntä liikkumasta yksin luonnossa. He tekivätkin kaikki keräysmatkat kahdestaan ja Kate toimi Frankin sihteerinä. Vuosina 1927–1928 Kate tutki fossiilisia kotiloita.

Vuonna 1920 Kate sai museon nilviäisten ja selkärangattomien merieläinten osaston kuraattorin viran. Hän järjesti useita näyttelyitä ja opetti luonnonhistoriaa paikallisille lapsille, joiden joukossa oli muun muassa Laurence Markham Huey. Kate vetäytyi eläkkeelle 1936 työskenneltyään lähes 30 vuotta museossa. Hän jatkoi simpukankuorten tutkimista vielä yli 90-vuotiaana. Kate ja Frank Stephensin kokoelmat lahjoitettiin museolle postuumisti 1955.

Lähteet
-------

* SDNHM

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Kreikka
	+ 2
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kokemäen Kova-Väki** eli **KK-V** on Kokemäellä toimiva urheiluseura. Sen lajeihin kuuluvat nykyään jalkapallo, suunnistus, hiihto, yleisurheilu, tennis, voimailu, urheilusukellus, salibandy, pesäpallo, kaukalopallo sekä jääkiekko. KK-V:n jalkapallojaosto yhdistyi 1990-luvulla Teljän Nousun kanssa ja muodosti uuden seuran Kokemäen Pallon. Vuonna 2022 KoPa yhdistyi KK-V:hen ja KK-V sai jälleen jalkapallojaoston.

Toiminta
--------

Seuran pesäpallo- ja jääkiekkojoukkueet pelaavat kotiottelunsa Pitkäjärven vapaa-ajankeskuksessa, jossa sijaitsevat muun muassa pesäpallokenttä sekä jäähalli *Teljä Areena*. KK-V:n jääkiekkojoukkue fuusioitui porilaisen Karhu HT:n kanssa vuonna 2018 luopuen paikastaan II divisioonassa. KK-V:n edustusjoukkue pelaa nyt III-divisioonassa.  Naisten pesäpallojoukkue pelaa kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjan lounaislohkossa. KK-V:n jalkapallojaostolla ei ole joukkueita Palloliiton järjestämissä aikuisten sarjoissa. Juniorijoukkueita KK-V jalkapallolla on kuitenkin useita.

Historia
--------

Kokemäen Kova-Väki perustettiin vuonna 1921. Perustajiin kuului muun muassa seuran nimen keksinyt Hanne Potila. Tulkkilaan rakennettiin samoihin aikoihin paikkakunnan ensimmäinen urheilukenttä. 1980-luvulla valmistuivat Pitkäjärven pesäpallo- ja yleisurheilukentät.

KK-V:n naisten pesäpallojoukkue on pelannut korkeimmalla sarjatasolla Superpesiksessä kaksi kautta vuosina 1988 ja 1991.

Seuran lajeihin on kuulunut myös jääpallo, jossa KK-V on 1950-luvulla pelannut Maakuntasarjassa.

Junioritoiminta
---------------

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit |
| --- |
| Joukkue | Mitalit | Vuodet | Yhteensä |
| B-tytöt |
| Kultaa **Kultaa** | 1986, 1987 | 2 |
| Hopeaa **Hopeaa** | 1985 | 1 |
| C-tytöt |
| Kultaa **Kultaa** | 1985 | 1 |
| Hopeaa **Hopeaa** | 1983 | 1 |
| Pronssia **Pronssia** | 1986 | 1 |
| D-tytöt |
| Pronssia **Pronssia** | 1982, 1985 | 2 |
| E-tytöt |
| Kultaa **Kultaa** | 1980 | 1 |
| Hopeaa **Hopeaa** | 1981 | 1 |
| Pronssia **Pronssia** | 1983 | 1 |
| Yhteensä: | **11** |

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* KK-V Kokemäen Kovan-Väen kotisivut
* KK-V jääurheilu (Arkistoitu – Internet Archive)
* KK-V pesäpallo
**Johan Aleksander Nissinen (Nissin)** (5. tammikuuta 1817 Sortavalan pitäjä – 5. tammikuuta 1892 Sortavala) oli suomalainen Sortavalassa vaikuttanut kauppias ja kauppaneuvos.

Nissisen vanhemmat olivat kauppias Carl Johan Nissinen (1773–1821) ja Maria Catharina Schening. Nissisen suku tuli Sortavalaan jo Ruotsin vallan aikana. Nissisen isän kuoltua hänen leskensä Catharina Nissinen meni naimisiin 1824 opettaja ja kauppias Fredrik Saukon kanssa, joka yhdisti Nissisen liikkeen omaan liikkeeseensä. Saukon kuoltua 16-vuotias Aleksander Nissinen alkoi hoitaa äitinsä nimissä ollutta liikettä ja vuonna 1838 hän sai liikkeen omiin nimiinsä. Liike harjoitti pääasiassa jauhokauppaa ja Nissinen toimi myös maanviljelijänä. Sortavalan kauppiaat välittivät maa- ja metsätaloustuotteita pääasiassa Pietarin markkinoille ja toivat Venäjältä Itä-Suomeen viljaa. Sortavalan merkitys kauppakaupunkina alkoi kuitenkin vähentyä sen jälkeen kun Joensuun kaupunki perustettiin 1848 ja Saimaan kanava avattiin liikenteelle 1856.

Aleksander Nissinen ja liikemies Christian Edvard Boehm perustivat 1857 yhdessä käkisalmelaisten osakkaiden kanssa *Finska Ladoga Ångfartygsaktiebolaget*-nimisen yrityksen, joka hankki 1859 Englannista Valamo-nimisen siipirataslaivan Laatokan ja Pietarin väliseen matkustaja- ja tavaraliikenteeseen. 1870-luvulla Nissinen oli osakkaana laivayhtiössä, jonka siipirataslaiva Helmi liikennöi Sortavala–Impilahti–Salmi-linjalla. Samoihin aikoihin Nissisen omistama Laatokka-yhtiö järjestettiin uudelleen ja yhtiö hankki Ruotsista S/S Ladoga-nimisen höyrylaivan. Sortavalan ja Pietarin väliä kulkenut S/S Ladoga vei Pietariin paperimassaa ja puunjalostusteollisuustuotteita ja toi sieltä paluulastina viljaa. Nissinen sai kauppaneuvoksen arvon 1881.

Aleksander Nissinen oli naimisissa vuodesta 1858 kauppias Peter Bergin tyttären Anna Fredrika Bergin kanssa. Heidän lapsiaan olivat maanviljelysneuvos, kansanedustaja Oskar Nissinen, kunnallisneuvos, kauppias Karl (Kalle) Nissinen ja liikemies Aleksander Nissinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  BiografiaSampo : Aleksander Nissinen
**Toni Markus Villa** (s. 7. tammikuuta 1997) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Saimaan Palloa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Villa pelaa pääasiassa seuran A-nuorissa.

Ura
---

Villa on Saimaan Pallon oma kasvatti. Kesken kauden 2013–2014 hän siirtyi Imatran Ketterän B-nuoriin. Kaudeksi 2013–2014 Villa palasi SaiPaan, joiden B-nuorten varakapteeniksi hän nousi.

Kaudella 2016–2017 Villa debytoi SaiPan SM-liigajoukkueessa. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan kolmanneksi viimeisellä kierroksella 9. maaliskuuta 2017 KooKoota vastaan. Villa sai ottelussa jääaikaa 7.15 minuuttia. Hänelle avautui paikka SaiPan kokoonpanosta, kun joukkue kärsi lukuisista poissaoloista. Lisäksi joukkueen SaiPan oli poistunut siirtotakarajalla viisi kenttäpelaajaa. Villa pelasi SM-liigassa SaiPan kaikki kolme viimeistä ottelua jääden ilman tehopisteitä.

Muuta
-----

Villa valmistui ylioppilaaksi Kimpisen lukiosta syksyllä 2016.

Tilastot
--------

|   |   | Runkosarja |   | Pudotuspelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kausi | Joukkue | Liiga | O | M | S | Pist. | RM | O | M | S | Pist. | RM |
| 2016–2017 | SaiPa | SM-liiga | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | – | – | – | – | – |
| 1 kausi | yhteensä | SM-liiga | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | – | – | – | – | – |

Lähteet
-------

* Toni Villa The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Toni Villa *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Ylioppilastutkintolautakunta
2. ↑  Tilastot *liiga.fi*. Jääkiekon SM-liiga Oy. Viitattu 10.3.2017.
3. 1 2  Toni Villa *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
4. ↑  Ottelutilastot *liiga.fi*.  9.3.2017. Jääkiekon SM-liiga Oy. Viitattu 10.3.2017.
5. ↑  Curtis Hamilton, Matti Järvinen, Joona Jääskeläinen, Per Savilahti-Nagander ja Brock Trotter

SaiPa – SM-liiga
4 Anttalainen |
5 Moro |
6 Airola |
7 Rajaniemi |
10 Kivenmäki |
11 Karvinen |
12 Laakso |
13 Helewka |
17 Morand |
21 Appelgren |
22 Loukkojärvi |
26 Ruusunen |
29 Lukáš |
30 Piiroinen |
31 Huhtamaa |
33 Vuorinen |
34 Viitasalo |
35 Varis |
39 Ojantakanen |
44 Järventie |
50 Rikkilä |
51 Kalapudas |
56 Kilpeläinen |
57 Hokkanen |
62 Tauslahti |
70 Naukkarinen |
71 Siikonen |
72 Virtanen |
74 Tammela |
77 Hietala |
80 Vainikainen (**C**) |
81 Oden |
90 Lipiäinen (**A**) |
-- Gabriel |
-- Hiltunen |
-- Tiihonen |
-- Trejbal  

Valmentajat Hämäläinen – Immonen – Goldberg – Ore – Ropo – Kadera
*Tämä artikkeli käsittelee suomalaista sotilaspastoria. Saman nimisestä kuvanveistäjästä kertoo artikkeli Jorma Heiskanen (kuvanveistäjä).*
**Pentti Jorma Heiskanen** (31. heinäkuuta 1914 Otava, Mikkelin maalaiskunta – 29. kesäkuuta 1941 Enso, kadonnut) oli suomalainen pastori ja kirjailija.

Heiskasen vanhemmat olivat taidemaalari Toivo Vilhelm Heiskanen ja Aino Jenny Bom. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1933 Mikkelin lyseosta. Heiskanen vihittiin papiksi vuonna 1938 ja hän suoritti kasvatusopillisen tutkinnon vuonna 1940. Hän toimi Hiitolan vt. kirkkoherrana vuonna 1940.

Heiskanen oli talvisodan aikana KTR 12:n patteriston pastorina Suojärvellä ja Kollaalla. Jatkosodan aikana hän oli KTR12:ssa tiedotuskomppanian joukkueenjohtajana. Heiskanen katosi jatkosodan alkupäivinä partiomatkalla Ensossa, ja hänet julistettiin vuonna 1948 sotavankeudessa kuolleeksi.

Teoksia
-------

* *Kenttäpappina Kollaalla*. WSOY 1941

Lähteet
-------

* Jorma Heiskanen SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki) (Arkistoitu linkki.)
* Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tiedosto[vanhentunut linkki]. NARC.fi.
* Helsingin yliopiston kaatuneet 1939–1945 matrikkeli, osa A–J. PDF.

Aiheesta muualla
----------------

* *Kollaan kenttäpapin tarina*

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
Wallininkatu. Kuntatalo äärivasemmalla.

**Wallininkatu** (ruots. *Wallinsgatan*) on katu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Se on nimetty suomalaisen tutkimusmatkailijan Georg August Wallinin mukaan. Avarailmeisen kadun varrella sijaitsee muun muassa Tauno Palon puisto ja eräät Kallion viimeisistä puutaloista.

Profiili
--------

Wallininkadun silta. Kuvassa näkyvä Wallininkadun ja Sturenkadun risteysalue sijaitsee Alppiharjun kaupunginosassa.
Wallininkatu on noin 500 metriä pitkä. Se alkaa Ensi linjan risteyksestä Linnunlaulun huvila-alueen reunalta ja kulkee pohjoiseen. Katu nousee jyrkähköä mäkeä ylös kohti Wallininkujan risteystä, jossa se tekee mutkan ja kulkee Helsinginkadun ylittävää siltaa Sturenkadun risteykseen. Wallininkadun kanssa risteävät kadut etelästä pohjoiseen lueteltuina ovat:

* Ensi linja
* Toinen linja
* Kolmas linja
* Wallininkuja
* Alppikatu
* Sturenkatu

Etelässä Wallininkadun ilmettä hallitsee Kuntatalon punatiilinen rakennuskompleksi. Kadun toisella puolella on entisen sokeainkoulun rakennuksia ja Kallion viimeiset puutalot: Signe Lagerborg-Steniuksen piirtämät talot valmistuivat 1897–1905. Wallininkadun vanhimman kerrostalon, Wallininkatu 5:n, piirsi Helge Lundström, ja se valmistui 1938. Viereinen Wallininkatu 7 valmistui seuraavana vuonna ja se on Ferdinand Salokankaan käsialaa.

Wallininkatu on melko väljä ja avara. Parillisen puolen talot on rakennettu kadusta erilleen ja molemmissa päissään katu päättyy puistoalueeseen.

Historia
--------

Wallininkadun puutalokausi kesti 1900-luvun alkupuoliskon. Puutalot olivat pääosin kaksikerroksisia ja niissä asuttiin ahtaasti pienissä asunnoissa. Kadun ilme muuttui täysin 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun kestäneenä ajanjaksona, jolloin puutalot purettiin nykyisten kerrostalojen tieltä.

Suomen tasavallan 11. presidentti Tarja Halonen asui 1900-luvun lopulla Wallininkatu 10:ssä. Vuonna 1962 valmistuneen valkoisen kerrostalon ovat piirtäneet Aili ja Niilo Pulkka.

Lähteet
-------

* Nenonen, Katri, Toppari, Kirsi: Herrasväen ja työläisten kaupunki - Helsingin vanhoja kortteleita 2, Sanoma Osakeyhtiö 1983, ISBN 951-9135-03-0
* Auvinen, Jari: Puutalojen Kallio, © Jari Auvinen ja Kustantaja Laaksonen, Kariston Kirjapaino Oy, Hämeenlinna 2010, ISBN 978-952-5805-27-7

### Viitteet

1. ↑  Herrasväen ja työläisten kaupunki, s. 98
2. ↑  Herrasväen ja työläisten kaupunki, s. 130
3. ↑  Herrasväen ja työläisten kaupunki, s. 158
4. ↑  Pertti Heino osti kodin presidentiltä. Helsingin Sanomat 20.5.2012 (Käyttäjätunnuksella).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wallininkatu** Wikimedia Commonsissa
**American Service-Members’ Protection Act** (**ASPA**, suom. *Yhdysvaltalaisen sotaväen suojelulaki*, myös **Haagin hyökkäyslaki**) on Yhdysvaltain laki, jonka tarkoituksena on "suojata Yhdysvaltojen sotilashenkilöstöä ja muita Yhdysvaltain hallituksen vaaleilla valittuja ja asetettuja virkamiehiä kansainvälisen rikostuomioistuimen, jossa Yhdysvallat ei ole osapuolena, rikossyytteitä vastaan." Lain esittivät senaattori Jesse Helms ja edustaja Tom DeLay lisäyksenä vuoden 2002 lakiin koskien lisämäärärahoja terrori-iskuista toipumista ja niihin reagoimista varten (HR 4775). Lisäys hyväksyttiin äänin 75–19. Presidentti George W. Bush allekirjoitti lain voimaan 2. elokuuta 2002.

Vaikutukset
-----------

Laki valtuuttaa Yhdysvaltain presidentin käyttämään kaikkia tarpeellisia ja tarkoituksenmukaisia keinoja vapauttaakseen yhdysvaltalaisen tai sen liittolaisen henkilöstöön kuuluvan, joka on pidätetty tai vangittu Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimesta tai pyynnöstä. Tämä on johtanut siihen, että laille on annettu lempinimi "Haagin valloituslaki".  

Laki kieltää myös liittovaltiota, osavaltioita ja paikallishallintoa sekä virastoja (mukaan lukien tuomioistuimet ja lainvalvontaviranomaiset) avustamasta kansainvälistä rikostuomioistuinta. Se esimerkiksi kieltää kaikkien henkilöiden luovuttamisen Yhdysvalloista ICC:lle ja kieltää turvaluokiteltujen kansallisten turvallisuustietojen ja lainvalvontaan liittyvien tietojen luovuttamisen ICC:lle.

Laki kieltää myös Yhdysvaltoja tarjoamasta sotilaallista apua maille, jotka ovat ICC:n osapuolia. Poikkeuksina tähän on kuitenkin apu Naton jäsenille, tärkeimmille Naton ulkopuolisille liittolaisille, Taiwanille ja maille, jotka ovat tehneet artikla 98:n mukaisia sopimuksia sitoutuen olemaan luovuttamatta Yhdysvaltain kansalaisia ICC:lle.

Viitteet
--------

1. ↑  Yhdysvallat asetti pakotteita Kansainvälisen rikostuomioistuimen pääsyyttäjälle, joka tutkii USA:n epäiltyjä sotarikoksia Afganistanissa *Yle Uutiset*. Viitattu 27.3.2022.
2. ↑  Coalition of the International Criminal Court, "US Congress Passes Anti-ICC "Hague Invasion Act"". 4 March 2016. Accessed 6 March 2013.
3. ↑  Govtrack, "H.R. 4775 (107th): 2002 Supplemental Appropriations Act for Further Recovery From and Response to Terrorist Attacks on the United States". Accessed 6 March 2013.
4. ↑  U.S. Senate: U.S. Senate Roll Call Votes 107th Congress - 2nd Session *www.senate.gov*. Viitattu 20.1.2021.
5. ↑  Human Rights Watch, "U.S.: 'Hague Invasion Act' Becomes Law". 3 August 2002. Accessed 8 January 2007.
6. ↑  John Sutherland, "Who are America's real enemies?". *The Guardian*, 8 July 2002. Accessed 8 January 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* American Service-Members’ Protection Act -lain teksti: . Käytetty 6. maaliskuuta 2008.
* |TOM:/bss/d107query.html HR4775- tiedot kongressin kirjastossa. Käytetty 8. tammikuuta 2007.
* Kopio Helmsin lisäysesityksestä kongressin kirjastossa. Käytetty 26. tammikuuta 2004.
* Jesse Helms, "Helms esittelee lisäyksen suojellakseen sotilaita kansainväliseltä rikostuomioistuimelta "(lehdistötiedote). 26 syyskuuta 2001. Käytetty 8. tammikuuta 2007.
**Jan Bertil Allan** (s. 7. marraskuuta 1934 Falun) on ruotsalainen jazztrumpetisti, -pianisti ja -säveltäjä.

Allan varttui Sundbybergissä musikaalisten vanhempien poikana ja aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hänen ohjelmistoonsa lapsena kuului klassisia kappaleita. Hän ryhtyi soittamaan myös harmonikkaa ja suuntautui sittemmin jazziin. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1953 ja sai Tukholman yliopistosta vuonna 1956 filosofian maisterin arvon. Vuonna 1952 Allan sai ensimmäisen kerran huomiota voittaessaan pianistina AT-jazzen-kilpailun omalla triollaan. Hän kuitenkin siirtyi trumpettiin, josta tuli nopeasti hänen pääinstrumenttinsa. Hän liittyi trumpetistina Carl-Henrik Norinin orkesteriin vuonna 1955 ja esiintyi usein Nalenissa. Hän pääsi soittamaan myös muiden muassa Lars Gullinin, Arne Domnéruksen, Jan Johanssonin, Georg Riedelin ja Bengt Hallbergin kanssa. Kahden viimeksi mainitun kanssa Allan perusti myöhemmin Trio con Tromba -trion. Hän johti myös kvintettiä saksofonisti Rolf Billbergin kanssa ja teki levytyksiä esimerkiksi Nils Lindbergin kanssa.

1960-luvulla Allan omistautui opiskelulle. Hän väitteli tohtoriksi hiukkasfysiikassa, mutta jatkoi myös soittamista. LP-julkaisu *Jan Allan -70* sai osakseen kansainvälistä arvostusta ja toi Allanille Grammis- ja Gyllene Skivan -palkinnot. Hän on saanut myös monia muita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Jazzriksförbundetin kunniapalkinnon (2008).

Lähteet
-------

1. ↑  Jan Allan ArtistInfo
2. 1 2  Jan Allan (Arkistoitu – Internet Archive) MusikSök
3. ↑  Svensk Jazzhistoria. Jan Allan och Georg Riedel DIG Jazz
4. 1 2  Jan Allan (Arkistoitu – Internet Archive) Jazzklubben
5. ↑  Jan Allan Jazz Finland


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Katherine Tanner** (s. 1955) on yhdysvaltalainen miljardööriperijätär. Hän edustaa Cargill-suvun viidettä sukupolvea ja omistaa noin kolme prosenttia perheyhtiönä toimivasta yhdysvaltalaisesta Cargill-suuryhtiöstä. Hän peri omistuksensa isänsä W. Duncan Macmillanin (k. 2006) jälkeen. Yhdysvaltalainen talousjulkaisu *Forbes* arvioi maaliskuussa 2018 Tannerin varallisuudeksi 2,0 miljardia dollaria. Hänellä on kolme vastaavan omistusosuuden perinyttä miljardöörisiskoa: Alexandra Daitch, Sarah MacMillan ja Lucy Stitzer.

Cargill on suuri Yhdysvaltain Minnesotan osavaltion Wayzatasta käsin johdettu erityisesti maataloustuotteiden tuotantoa ja kauppaa harjoittava yrityskonserni, jonka liikevaihto oli keväällä 2017 päättyneeltä tilivuodelta noin 110 miljardia dollaria. Cargill-suku piti hallussaan noin 87,2 prosenttia yhtiön osakkeista. Yhtiön omistusosuuksien seurauksena suvussa on toistakymmentä dollarimiljardööriä.

Tanner asuu Yhdysvaltain Floridan osavaltion Marathonissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Katherine Tanner (Maailman dollarimiljardöörien luettelo)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 26.4.2018. (englanniksi)
2. ↑  Brian Solomon: The Little Black Book of Billionaire Secrets: The Secretive Cargill Billionaires And Their Family Tree  22.9.2011. Forbes, forbes.com. Viitattu 26.4.2018. (englanniksi)
3. ↑  Kristin Tillotson: Biography paints intimate portrait of the clan that built Cargill  16.11.2007. Star Tribune, startribune.com. Viitattu 25.4.2018. (englanniksi)
4. ↑  The World's Billionaires List (Maailman dollarimiljardöörit, naiset)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 26.4.2018. (englanniksi)
5. ↑  Gwendolyn Sontheim Meyer (Bloomberg Billionaires Index)  26.4.2018. bloomberg.com. Viitattu 26.4.2018. (englanniksi)
**Matkalla Idahoon** (engl. *My Own Private Idaho*) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1991. Elokuvan ohjasi Gus Van Sant, ja pääosissa näyttelevät muun muassa River Phoenix ja Keanu Reeves.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.

Juoni
-----

Portlandissa asuva katujen kasvatti Mike Waters on narkolepsiasta kärsivä homoseksuaali, joka myy itseään rahaa vastaan. Kun varakas vanhempi nainen poimii hänet mukaansa ja vie asunnolleen, Mike tapaa kaksi muuta naisen palkkaamaa prostituoitua. Toinen heistä on Scott Favor, joka rikkaasta perheestään huolimatta asuu kadulla. Vaikka hän on heteroseksuaali, hän myy itseään rahasta myös miehille. Mike kuitenkin saa narkoleptisen kohtauksen naisen asunnolla, ja myöhemmin seuraavana päivänä herää Scottin seurasta.

Kohta Mike ja Scott tapaavat opastajansa Bob Pigeonin, keski-ikäisen miehen, joka toimii isähahmona katulapsille ja prostituoiduille, jotka elävät hylätyssä asuntorakennuksessa. Scott myöntää Bobille, että täytettyään 21 vuotta hän hylkää katuprostituoidun elämäntavan. Mike ikävöi äitiään, joten hän ja Scott lähtevät Idahoon tapaamaan Miken veljeä Richardia. Richard kertoo Mikelle heidän äitinsä työskentelevän eräässä hotellissa. Myöhemmin heille kuitenkin selviää, että Miken äiti on lähtenyt Italiaan.

Italiassa Mike ja Scott löytävät maalaistalon, jossa Miken äiti on työskennellyt. Talolla asuva nuori nainen Carmella kertoo Miken äidin muuttaneen takaisin Yhdysvaltoihin. Carmella ja Scott rakastuvat, ja Mike joutuu palaamaan takaisin Portlandiin omillaan.

Myöhemmin Portlandissa Bob ja hänen jenginsä tapaavat parannuksen tehneen Scottin hienostoravintolassa, mutta Scott torjuu heidät. Samana yönä Bob kuolee sydänkohtaukseen. Seuraavana päivänä prostituoidut järjestävät hänelle riehakkaat hautajaiset, Scottin osallistuessa juuri edesmenneen isänsä hautajaisiin samalla hautausmaalla.

Lopussa Mike saa narkoleptisen kohtauksen autiolla Idahon valtatiellä. Ensimmäisen auton tullessa kohdalle hänen omaisuutensa varastetaan. Hetkeä myöhemmin paikalle ajaa toinen auto, jonka kuljettaja kiskoo tajuttoman Miken kyytiin ja ajaa sitten pois.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Keanu Reeves  | … |  Scott Favor 
  |
|  River Phoenix  | … |  Mike Waters
  |
|  William Richert  | … |  Bob Pigeon
  |
|  Chiara Caselli  | … |  Carmella
  |
|  Grace Zabriskie  | … |  Alena
  |
|  Udo Kier  | … |  Hans
  |
|  Flea  | … |  Budd
  |

Lähteet
-------

1. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. Viitattu 5.7.2016.