recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pyhän Johannes Teologin katedraali** (kreik. Καθεδρικός Ναός Αγίου Ιωάννου του Θεολόγου, *Kathedrikós Naós Agíou Ioánnou tou Theológou*) on ortodoksinen kirkko Nikosian kaupungissa Kyproksen saarella. Se on Kyproksen arkkihiippakunnan katedraali eli piispanistuin ja Kyproksen ortodoksisen kirkon pääpaikka.

Kirkko sisältä.
Katedraali on rakennettu vuonna 1662 ja omistettu Johannes Teologille. Sen paikalla oli varhaisempi, 1300-luvulla rakennettu Pyhälle Johannekselle omistettu benediktiiniläisluostarin kirkko. Uusi kirkko säilyi luostarikäytössä, kunnes siitä tehtiin katedraalikirkko 1700-luvulla.

Katedraali sijaitsee Nikosian vanhassa kaupungissa eli kaupunginmuurien sisäpuolella Plateía Archiepiskópou Kyprianoú -aukiolla. Se on yksilaivainen ja suhteellisen pieni, ja edustaa frankkilais-bysanttilaista tyyliä. Kirkko on ulkopuolelta suhteellisen yksinkertainen, mikä on osmanivallan ajan perua, mutta koristeltu sisäpuolelta puukaiverruksin, kultauksin, seinämaalauksin ja ikonein. Katto on sisäpuolelta tynnyriholvattu. Kirkon vieressä sijaitsee Arkkipiispan palatsi.

Kirkko juhlii vuosittain 8. toukokuuta ja 26. syyskuuta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ἱερὸς Ναὸς Ἁγίου Ἰωάννου τοῦ Θεολόγου (Καθεδρικός) Εκκλησία της Κύπρου. Viitattu 23.5.2018.
2. 1 2 3  Saint John Cathedral *Nicosia Municipality*. Viitattu 23.5.2018.
3. 1 2 3  Agios Ioannis (St John’s) Cathedral *Visit Cyprus*.  Arkistoitu 14.6.2018. Viitattu 23.5.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Johannes Teologin katedraali** Wikimedia Commonsissa
**Setäni Antoine** (*Mon oncle Antoine*) on Claude Jutran ohjaama kanadalainen draamaelokuva vuodelta 1971. Jutra laati myös käsikirjoituksen yhdessä Clément Perronin kanssa. Elokuvaa pidetään yhtenä Kanadan kaikkien aikojen parhaista.

*Setäni Antoine* on hiljainen kuvaus murrosikäisen Benoît-pojan elämästä talvisessa Quebecissä. Hän työskentelee sedän ja tädin omistamassa kyläkaupassa ja hautaustoimistossa ja pääsee sedän mukaan hevosrekimatkalle hakemaan vainajaa syrjäisestä maatalosta.

Juoni
-----

Pieni Québecin asbestikaivoskaupunki valmistautuu joulunviettoon ja kyläkaupassa on vilskettä. Siellä työskentelee kauppiaan orvoksi jäänyt veljenpoika, varhaisteini-ikäinen Benoît, ja seurailee aikuisten maailmaa hymynkare suupielessä. Sivujuonena on Poulinin perhe, jonka isä ottaa joulun alla lopputilin kaivokselta riitaannuttuaan englanninkielisen esimiehensä kanssa ja lähtee metsätyömaalle. Jouluna Poulinin perheen esikoispoika kuolee, ja kaupan lisäksi myös hautaustoimistoa pitävä setä Antoine ottaa Benoît’n mukaansa viemään hevosella taloon arkkua ja tuomaan siinä vainaja kylään. Paluumatkan alussa arkku putoaa reestä ja setä on umpijuovuksissa niin, ettei pysty auttamaan poikaa arkun nostossa. Poika palaa kyläkauppaan hakemaan apua. Hän lähtee kauppa-apulainen Fernandin kanssa takaisin Poulinien talolle, jossa koko perhe on kokoontunut esikoispoikansa avoimen arkun ääreen.

Vastaanotto
-----------

*Setäni Antoine* voitti kahdeksan Kanadan elokuvapalkintoa, muun muassa parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen, parhaan ohjauksen ja parhaan näytelmäelokuvan sarjoissa. 1980-luvulla sata Kanadan elokuva-asiantuntijaa äänesti sen Kanadan kaikkien aikojen parhaaksi elokuvaksi, ja sama lopputulos oli äänestyksissä myös 1990- ja 2000-luvuilla. 2010-luvulla *Setäni Antoine* jäi äänestyksessä toiseksi elokuvan *Atanarjuat – nopeajalka* (2001) jälkeen.

Jouluinen tarina on esitetty Suomen televisiossa juhannuspäivän iltana 1973. Suomen elokuva-arkistossa se on esitetty ainakin syksyllä 1987.

Vaikutus
--------

*Setäni Antoine* aloitti kanadalaisessa elokuvassa varttumiskuvausten aallon, johon kuuluvat Ján Kadárin *Isäni valheet* (1975), Allan Kingin *Kuka on nähnyt tuulen?*, Jean-Claude Lauzonin *Léolo* (1992) ja Allan Moylen *New Waterfordin tyttö* (1999).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Leach, Jim: Mon oncle Antoine *The Canadian Encyclopedia*.  21.9.2009. Viitattu 25.3.2019. (englanniksi)
2. 1 2  Fränti, Mikael: Arkistossa upea syksy.  *Helsingin Sanomat*, 1.9.1987, s. 17. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  Kuva ja kuvateksti tv-sivulla.  *Helsingin Sanomat*, 22.6.1973, s. 46. Näköislehden aukeama (tilaajille).
4. ↑  *Setäni Antoine* Elonetissä. Esitystiedot.

Aiheesta muualla
----------------

* Elokuva National Film Board of Canadan julkaisemana YouTubessa (ranskaksi)
**Stig Hugo Lundqvist** (22. helmikuuta 1924 Maarianhamina – 21. toukokuuta 2007 Maarianhamina) oli suomalainen juristi, laivanvarustaja ja järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen.

Lundqvistin vanhemmat olivat laivanvarustaja, merikapteeni Elis Hugo Lundqvist ja Anni Gustava Olofsson ja puoliso vuodesta 1947 Agneta Regina Palmer. Lundqvist tuli ylioppilaaksi vuonna 1943 Porissa ja valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1948. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1950 ja valmistui samana vuonna vielä diplomiekonomiksi. Hän toimi 1950-luvun alkuvuosina asianajajana Maarianhaminassa, mutta oli samalla töissä sekä Lundqvistin suvun omistamassa varustamossa että Ahvenanmaan laivanvarustajien yhdistyksessä, jossa hän toimi ensin asiamiehenä ja sitten toimitusjohtajana aina vuoteen 1974 asti. Hänellä oli myös useita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä ja yritysten hallitusjäsenyyksiä, mukaan lukien Viking Linen hallituksen jäsenyys vuodesta 1987 ja hallituksen puheenjohtajuus 1990–1995. Lundqvist-varustamon toimitusjohtaja Stig Lundqvist oli 1978–1994. Merenkulkuneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1984. Hänen isoisänsä Mathias Lundqvist oli saanut yhdessä Frans Wilhelm Laineen kanssa ensimmäisenä Suomessa merenkulkuneuvoksen arvonimen, vuonna 1920.

Lähteet
-------

1. 1 2  Stig Lundqvist *Biografiasampo*. Viitattu 24.5.2022.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Merenkulkuneuvos Stig Lundqvist. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  27.5.2007. Viitattu 24.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
Weiss Manfred WM-23
**Weiss Manfred WM-23** **"Ezüst Nyil"** (*Hopeanuoli*) oli unkarilainen toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokoneen prototyyppi. 

WM-23:n kehitys alkoi, kun Weiss Manfred tehdas saksalaisen Heinkel He 112 -hävittäjän valmistuksesta lisenssillä. Lisenssivalmistuksen suunnittelun rinnalla yhtiön pääsuunnittelija Bela Samu alkoi suunnitella kotimaista lentokonetta kesäkuussa 1940. Se sai koodin WM-23 ja nimen Ezüstnyil (hopeanuoli). Siihen kopioitiin He 112:n koneen tekniikkaa. Muun muassa siipiprofiili ja siiven muoto kopioitiin suoraan He 112 -koneesta, kuten laipat. Kone oli kuitenkin puurakenteinen. 
Voimalaite oli WM-K-14B, lisenssillä tehty Gnome-Rhone 14 Kfrs Mistral Major, jossa oli 1 000 hevosvoimaa. Aseistus oli kaksi 7,62 mm Gebaur-konekivääriä ja kaksi runkoon sijoitettua 20 mm MG 151 -tykkiä. 

Prototyyppi lensi syyskuussa 1941. Sillä oli hyvät lento-ominaisuudet, mutta ongelmana koneessa oli siivekevärähtely, kuten myöhemmin suomalaisessa VL Myrskyssä. 

Konetta piti kehittää metalliseksi, mutta natsi-Saksa pakotti unkarilaisen teollisuuden Saksan sotatalouden alihankkijaksi, jolloin tehdas teki Messerschmitt Bf 109 G -koneita.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&010.080000010,80 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&010.060000010,60 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&03.05500003,55 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&&023.050000023,50 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&03290.&&&&003 290 kg

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&&0530.&&&&00530 km/h

Aiheesta muualla
----------------

* Virtual Aircraft Museum: Weiss WM-23 Ezustnyil
**Weizmannin tiedeinstituutti** (hepr. ‏מכון ויצמן למדע‎, engl. *Weizmann Institute of Science*) on maisteri- ja tohtoriopintoja tarjova julkinen tutkimuskorkeakoulu Israelin Rehovotissa. Korkeakoulu on perustettu vuonna 1934, ja se toimi ennen Israelin valtion syntyä nimellä *Daniel Sieffin tutkimusinstituutti* (engl. *Daniel Sieff Research Institute*, 1934–1949). Sittemmin tutkimuslaitos nimettiin Israelin ensimmäisen presidentin, kemisti Chaim Weizmannin mukaan.

Pieni tutkimuskorkeakoulu on keskittynyt luonnontieteisiin ja eksakteihin tieteisiin. Vuonna 2017 kansainvälinen Shanghain Jiao Tong -yliopiston ARWU-yliopistoranking luokitteli Weizmannin tiedeinstituutin sijalle 101.-150. maailmassa. Se oli tässä vertailussa maansa korkeatasoimpia korkeakouluja, samoin koko Lähi-idän ja Länsi-Aasian arvostetuimpia yliopistollisia oppilaitoksia. Instituutissa työskennelleet tutkijat ovat saaneet useita Nobel- ja Turing-palkintoja. Palkittuja tutkijoita ovat muun muassa Amir Pnueli (1996 Turing), Adi Shamir (2002 Turing), Ada Yonath (2009 kemian Nobel), Shafi Goldwasser (2012 Turing), Michael Levitt (2013 kemian Nobel), ja Arieh Warshel (2013 kemian Nobel).

Weizmannin instituutissa ei ole alemman korkeakouluasteen opetusta. Vuonna 2017 instituutissa opiskeli noin 1 000 maisteri- tai tohtoriopiskelijaa. Noin 70 prosenttia opiskelijoista on tohtoriopiskelijoita. Opettajat, tutkijat ja muu henkilökunta mukaan luettuna tiedeinstituutti muodostaa noin 2 500 ihmisen yhteisön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Arkistoitu kopioWeizmann Institute of Science (erityisesti välilehdet General Information, Introduction ja Student Profile) shanghairanking.com.  Arkistoitu 10.11.2013. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  About the Institute Weizmannin tiedeinstituutti, weizmann.ac.il. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)
3. ↑  Arkistoitu kopioAcademic Ranking of World Universities 2017 shanghairanking.com.  Arkistoitu 19.1.2019. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)
4. ↑  Institution outputs (Region/Country= Western Asia) natureindex.com. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)
5. 1 2  Timo Paukku: Tietokoneet keppien ja pallojen tilalle – kemian Nobel mallinnuksen tutkijoille (maksumuuri)  9.10.2013. Helsingin Sanomat. Viitattu 18.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Weizmannin tiedeinstituutti** Wikimedia Commonsissa

* Susanna Peltonen (1.8.2015) Murot paljastivat muurahaisten salaisuuden – Kukaan ei päätä, kuka on johtajana (tekniikkatalous.fi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Weizmann Institute of Science 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Welcome to Hard Times** on yhdysvaltalaisen kirjailijan E. L. Doctorowin esikoisromaani vuodelta 1960. Sen tapahtumapaikka on Hard Times -niminen pieni paikkakunta Dakotan territoriossa. Kun tyhjäntoimittajahulttio saapuu Hard Timesiin ja ryhtyy terrorisoimaan kaupunkia raiskaamalla, murhaamalla ja tuhopolttamalla, henkiin jääneet aloittavat jälleenrakennuksen. Lyhyen romaanin keskeinen teema on kirjan henkilöiden suhde pahaan, jota edustaa pelko "Bodiesta tullutta miestä" kohtaan. New York Timesin arviossa kirjassa nähdään yhtymäkohtia Joseph Conradin teokseen *Pimeyden sydän*:

> »Romaanin keskeinen teema saattaa olla se, että pahaa voi vastustaa vain voimankäytöllä: kun järjen kontrolli, joka pitää ihmisen elämää järjestyksessä, vaimenee, tulee tuho. Conrad on sanonut sen mainiosti teoksessaan *Pimeyden sydän*, mutta Doctorow on sanonut sen tehokkaasti. Hänen kirjansa on hieno ja dramaattinen, jännittävä ja onnistuneen vertauskuvallinen.» 
> 
> 

Juri Nummelinin mukaan se "purkaa kaikki länkkärien perustilanteet osiinsa, ja jäljelle jää vain tyhjyyttä ja kauhua". Elokuvakäsikirjoitusten lukijana työskennellyt Doctorow ryhtyi kirjoittamaan lännenromaanista omaa versiotaan, jossa genren asetelmat kääntyisivät ylösalaisin.

Tarina alkaa, kun paikkakunnalle saapuu paha mies, "Bodiesta tullut mies" ("Man from Bodie"). Hän ampuu puusepän ja baarinpitäjän ja raiskaa prostituoidun, ja ennen lähtöään hän sytyttää kylän tuleen. Autioon kylään jää vain kaupungin epävirallinen pormestari Blue, järkensä menettävä Molly, puusepän poika Jimmy ja puhumaton intiaani John Bear. Blue ryhtyy toimeen kylän henkiin herättämiseksi. Kylään saapuu venäläinen Zar-niminen mies mukanaan kolme prostituoitua ja vaunullinen viskiä, jolloin lähiseudun kaivosmiehet palaavat kylään, joka alkaa herätä eloon. Pahan varjo häilyy kuitenkin yhteisön yllä, ja tuho kohtaa kylän jälleen.

Burt Kennedy on ohjannut kirjan pohjalta elokuvan *Muukalainen lähestyy* (1967), joka ei yllä Doctorowin romaanin tasolle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Welcome to Hard Times *Turner Classic Movies*. Atlanta:  Turner Broadcasting System (Time Warner). Viitattu 6.9.2016. (englanniksi)
2. 1 2  David Abrams: Welcome to Hard Times  22.7.2015. The Quivering Pen. Viitattu 6.9.2016. (englanniksi)
3. ↑  Wirt Williams: Welcome to Hard Times *New York Times*.  25.9.1960. Viitattu 6.9.2016. (englanniksi)
4. 1 2  Juri Nummelin, Villi länsi ei ole koskaan ollut entisensä. Parnasso 4/2016 s. 46

Aiheesta muualla
----------------

* Parody of Western in American Literature: Doctorow’s *Welcome to Hard Times* and R. Coover’s *The Ghost Town*
Semjon Štšedrinin vuonna 1803 maalaama näkymä Patsassaarelle.
**Patsassaari** (ven. Петро́вский о́стров, *Petrovski ostrov*) on saari Nevan suistossa Pietarin kaupungin keskustassa Venäjällä. Etelässä se rajoittuu Pieneen Nevaan ja pohjoisessa Pieneen Nevkaan. Idässä kapea Ždanovka-joki erottaa sen Koivusaaresta.

1600-luvulla Patsassaari oli asumatonta heinämaata. 1700-luvun alussa sen omisti Pietari I, josta nykyinen venäjänkielinen nimitys juontuu. 1710-luvulla saarelle rakennettiin kaksi Pietari I:n huvilaa ja vuonna 1768 Katariina II:n puinen palatsi, joka paloi vuonna 1912. 1800-luvun lopussa saarelle syntyi teollisuutta ja vuonna 1895 sinne avattiin näyttelijöiden vanhainkoti. Eteläkärjessä sijaitsee Petrovski-stadion ja länsikärjessä purjehdusseura.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 480. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.
2. ↑  Kepsu, Saulo: *Pietari ennen Pietaria: Nevansuun vaiheita ennen Pietarin kaupungin perustamista*, s. 41. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995. ISBN 951-717-804-2.

Aiheesta muualla
----------------

* Patsassaari Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi, englanniksi)
**Patricia Jude Frances "Patsy" Kensit** (s. 4. maaliskuuta 1968, Lontoo, Englanti) on brittiläinen näyttelijätär, laulaja ja valokuvamalli.

Ura
---

Kensit esiintyi ensimmäisen kerran televisiossa jo 4-vuotiaana. Vuonna 1974 hän sai roolin elokuvassa *The Great Gatsby*. Vuonna 1985 Kensit oli Eighth Wonder -nimisen yhtyeen laulaja. Yhtyeellä oli kaksi Top 40 -hittiä *Stay With Me*, *Cross My Heart* ja Top 10-hitti *I'm Not Scared*, jonka tuotti Pet Shop Boys. Esiintymiset yhtyeen kanssa Top of the Popsin kaltaisissa tv-ohjelmissa antoivat Kensitille hyvää näkyvyyttä.

Kensitin läpimurto tapahtui vuonna 1986, kun hän näytteli naispääosan elokuvassa *Absolute Beginners* David Bowien vastanäyttelijänä. Toinen merkittävä rooli oli elokuvassa *Tappava ase 2* *(Lethal Weapon 2)* jossa Patsy Kensit näytteli Rika van den Haasia johon Mel Gibsonin esittämä Martin Riggs rakastui. Vuonna 1995 Kensit näytteli elokuvassa *Angels & Insects*, joka oli Oscar-ehdokkaana parhaasta puvustuksesta. Elokuva tuli kuitenkin tunnetuksi lähinnä sen paljastavista seksikohtauksista.

Vuonna 2004 Kensit alkoi näytellä Sadie King -nimistä roolihahmoa saippuaooppera Emmerdalessa, ja hän vierailee säännöllisesti myös *Bo Selecta* -sarjassa ja sen spin-offissa *A Bear's Tail*. Elokuussa 2006 Kensit lopetti Emmerdalessa ja siirtyi näyttelemään Holby Cityn sairaala -sarjaan.

Yksityiselämä
-------------

Kensit on ollut naimisissa neljästi. Vuonna 1988 hän avioitui muusikko Don Donovanin ja vuonna 1992 Simple Minds -yhtyeen vokalistin Jim Kerrin kanssa. Tämän kanssa hän sai ensimmäisen lapsensa, James-pojan. Erottuaan Kerristä Kensit alkoi tapailla Oasis-vokalisti Liam Gallagheriä ja he avioituvat keväällä 1997. Myrskyisä suhde oli Britannian tabloid-lehdistön seuratuimpia, ellei jopa seuratuin. Avioliitto päättyi eroon syyskuussa vuonna 2000. Liitosta heillä on yhteinen poika Lennon (s.1999), joka on nimetty John Lennonin mukaan. Huhtikuussa 2009 Kensit avioitui Jeremy Healyn kanssa mutta liitto päätyi eroon jo seuraavana vuonna.

Aiheesta muualla
----------------

* Patsy Kensit Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Pyhän Johannes Lampadisteen luostari** (kreik. Μονή Αγίου Ιωάννου του Λαμπαδιστού, *Moní Agíou Ioánnou tou Lampadistoú*) on bysanttilaisaikainen luostari Tróodos-vuoristossa Kyproksen saarella Nikosian alueella lähellä Kalopanagiótiksen kylää. Sen kirkko on yksi Tróodoksen maalatuista kirkoista, jotka ovat Unescon maailmanperintökohde.

Luostari on omistettu paikalliselle pyhälle, Pyhälle Johannes Lampadisteelle. Luostarin perustamisvuotta ei tunneta. Sen jäljellä olevat rakennukset on rakennettu useassa eri vaiheessa 1000-luvulta 1700-luvulle. Luostari säilyi toiminnassa 1800-luvulla saakka. Kokonaisuus liitettiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1985.

Luostari sijaitsee heti Kalopanagiótiksen kylän itäpuolella. Kokonaisuuteen kuuluu itse asiassa kolme kirkkoa, jotka kaikki ovat saman suuren puisen harjakaton alla. Vanhin kirkko on omistettu Pyhälle Herakleidiokselle. Se on rakennettu 1000-luvulla, ja sen seinämaalaukset ovat 1200–1500-luvuilta. Toinen kirkko on omistettu Pyhälle Johannes Lampadisteelle. Se on rakennettu vuonna 1731, ja siihen kuuluu kyseisen pyhän hauta, joka on peräisin 1100-luvulta. Kolmas kirkko on latinalaisvallan aikainen kappeli. Luostarin yhteydessä toimii bysanttilainen museo.

* Luostaria.Luostaria.
* Itämaan tietäjät.Itämaan tietäjät.
* Ristintie.Ristintie.

Lähteet
-------

1. 1 2  Painted Churches in the Troodos Region UNESCO World Heritage Centre. Viitattu 23.5.2018.
2. 1 2  Monastery of Agios Ioannis (St John) Lampadistis, Kalopanagiotis Department of Antiquities. Viitattu 23.5.2018.
3. 1 2  Agios Ioannis Lampadistis Church *Vist Cyprus*. Viitattu 23.5.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Johannes Lampadisteen luostari** Wikimedia Commonsissa
**Santech Micro Group Finland Oy** (lyhyesti **SMG Finland**) oli osa pohjoismaiden suurinta tietotekniikan tukkuria. Yrityksen juuret olivat vuonna 1976 perustetussa Amertronics Oy:ssä 
.

Santech Micro Group Finland Oy perustettiin yhdysvaltalaisen Arrow:n myytyä pohjoismaiset liiketoimintonsa ("Microtronica") Santech Micro Groupille kesällä 2003 ja Amertronicsin fuusioiduttua yritykseen lokakuussa 2003. Yritys oli Suomessa merkittävä tukkuri erityisesti pc-komponenteissa, tärkeimpinä päämiehinä AMD, Apacer, Asus, Canon, Intel, LG, Logitech, Transcend ja Zalman. Santech Micro Group työllisti Suomessa vuonna 2005 23 henkilöä ja yrityksen liikevaihto oli hieman yli 33 miljoonaa euroa.

Yrityksen toiminta ajettiin alas tanskalaispohjaisen konsernin tultua sulautetuksi tamperelaiseen GNT:hen vuoden 2006 keväällä. GNT:n osake-enemmistö myytiin samana vuonna edelleen ALSO Groupille Sveitsiin. SMG Finland oli viimeinen laajan tuotevalikoiman omaava tietotekniikan tukkuri, jolla oli varasto pääkaupunkiseudulla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tuomas Karhu: Amertronics ja SMG yhdistyvät *Digitoday*.  6.10.2003. Iltasanomat. Viitattu 21.7.2021.
2. ↑  Samuli Kotilainen: Suomen suurin tietokonetukkuri myytiin ulkomaille *TIVI*.  4.9.2006. Viitattu 21.7.2021.
**William Serle** (29. heinäkuuta 1912 Edinburgh, Skotlanti – 7. lokakuuta 1992 Edinburgh) oli skotlantilainen lintutieteilijä ja presbyteeripappi.

William Serlen isä toimi pappina Duddingston Mansessa Edinburghissa. William kävi George Watson’s Boys’ Collegen vuosina 1918–1930. Sieltä päästyään hän meni opiskelemaan lääketiedettä Edinburghin yliopistoon ja valmistui sieltä 1935. Serle pestautui lääkäriksi siirtomaahallinnon palvelukseen ja purjehti Nigeriaan 1937. Hän asui Nigeriassa ja Kamerunissa seuraavat 20 vuotta. Toisessa maailmansodassa Serle palveli Länsi-Afrikan ambulanssijoukoissa (West African Field Ambulance Corps) ja joutui myös Intiaan ja Burmaan. Vuonna 1956 Serle avioitui Sheila Lawrien kanssa (William Serlen isä oli Sheilan kastepappi).

Lokakuussa 1957 Serle palasi Edinburghin yliopistoon opiskelemaan papiksi. 1959 hänet vihittiin papiksi, ja hän sai viran Drumoakista Aberdeenin läheltä. Siellä hän palveli 28 vuotta. Perheeseen syntyi viisi tyttöä ja yksi poika. 1980-luvun puolimaissa Serlen terveys heikkeni, ja hän muutti Rathoon Edinburghin lähelle, missä hän kuoli lokakuussa 1992.

Jo William Serlen isä oli British Ornithologists Unionin (BOU) jäsen. William Serle julkaisi ensimmäiset tukkakoskeloa koskevat lintuhavaintonsa 18-vuotiaana. Kaikkiaan Serle julkaisi 65 lintutieteellistä artikkelia tai teosta, joista kuutisenkymmentä käsitteli Afrikan lintuja. Hänen tunnetuin teoksensa on 1977 julkaistu *The Collins Field Guide to the Birds of West Africa*, jonka hän kirjoitti yhdessä G. J. Morelin kanssa ja jonka kuvitti Wolfgang Hartwig.

Paitsi kirjoittamista, Serle harrasti myös keräämistä. Hänellä oli loistava linnunnahkojen (noin 10 000 näytettä) ja -munien kokoelma, joista munakokoelma on sijoitettu Skotlannin kansallismuseoon, jossa on myös hänen isänsä kokoelma. Siellä on myös yli 2 000 linnunpesän kokoelma yksityiskohtaisine muistiinpanoineen. Nahkakokoelman pääosa on Lontoossa British Museumissa, ja osa, noin 500 näytettä, on Skotlannin kansallismuseossa.

Serle nimesi kamerunintimalin (*Kupeornis gilberti*) vuonna 1949. James Paul Chapin nimesi Serlen kunniaksi kultarintabulbulin (*Phyllastrephus xavieri*) alalajin *serlei*.

Lähteet
-------

* Muistokirjoitus (*The Ibis* 135:332)

1. ↑  ITIS


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kokytós** (kreik. Κωκυτός; myös *Kokítos*) on joki, joka virtaa Thesprotiassa, Epeiroksen alueella luoteisessa Kreikassa. Se saa vuolaimmillaan alkunsa Paramythiá-vuorilta ja yhtyy Achérontas-jokeen Mesopótamon kylän lähellä Párgan kunnassa.

Joen nimi vastaa kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvää, manalassa eli Haadeessa sijainnutta Kokytos-jokea, joka oli samoin maanalaisen Akheron-joen sivuhaara.

Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut Kokytós-joen laaksossa vuosina 2003–2010 monitieteellisen tutkimuksen, joka on kartoittanut alueen historiaa esihistorialliselta ajalta nykypäiviin saakka. Tutkimus hyödynsi historiatieteen, arkeologian ja geologian menetelmiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Thesprotia Expedition. Monitieteinen aluehistoriallinen tutkimushanke Luoteis-Kreikassa Suomen Ateenan-instituutti.  Arkistoitu 22.8.2016. Viitattu 12.1.2015.
2. ↑  The Thesprotia Expedition. A Regional, Interdisciplinary Survey Project in Northwestern Greece The Finnish Institute at Athens.  Arkistoitu 24.11.2016. Viitattu 12.1.2015.
**Kokui** (ven. Коку́й) on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Sretenskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Šilka-joen varrella 12 kilometriä Sretenskistä länteen. Taajaman kautta kulkee Siperian rautatie. Asukkaita on 8 300 henkeä (vuonna 2009).

Nertšan hopeasulattamon talonpojat perustivat paikkakunnan 1700-luvun alussa. Vuodesta 1851 lähtien se kuului Taka-Baikalian kasakkajoukkojen alaisuuteen. Asukkaat harjoittivat lähinnä maanviljelyä. 1800-luvun lopussa rakennettiin rautatie. Vuonna 1938 Kokui sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.

Nykyään suurin työnantaja on Kokuissa sijaitseva Sretenskin telakka. Taajamassa on kaksi keskikoulua, ammattikoulu, kerhotalo, kirjasto, kotiseutumuseo ja piirisairaala.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 9.1.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kokui Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
**Eugène Robert Bremer** (27. heinäkuuta 1837 Turku – 15. elokuuta 1914 Turku) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.

Bremerin vanhemmat olivat vuorineuvos Viktor Zebor Bremer ja Agnes Charlotta Bassi ja puoliso vuodesta 1871 vapaaherratar Maria Wilhelmina von Willebrand, kenraaliluutnantti Ernst Carl Adolf von Willebrandin tytär. Bremer tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1850, ylennettiin valmistuttuaan vänrikiksi ja määrättiin Suomen kaartin palvelukseen kesäkuussa 1857. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1859, luutnantiksi 1861 ja alikapteeniksi 1867. Opetustarkk’ampujakomppanian päälliköksi hän tuli kapteenina vuonna 1870, pysyen Suomen kaartin upseeriluetteloissa. Turkin sotaan Bremer osallistui 1877–1878. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi ja määrättiin 2. Turun tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi vuonna 1880. Seuraavana vuonna Bremer ylennettiin everstiksi. Eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina vuonna 1895, minkä jälkeen hän toimi vielä Kuopion läänin 1. kutsuntapiirin sotakomissaarina vuoteen 1902 asti.

Lähteet
-------

1. 1 2  Eugène Robert Bremer *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 9.1.2020)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
Charles Tournemire
**Charles Tournemire** (22. tammikuuta 1870 Bordeaux – 3. marraskuuta 1939 Arcachon) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri.

Tournemire nimitettiin 11-vuotiaana St. Pierre -kirkon urkuriksi Bordeaux'ssa. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa César Franckin sekä Charles-Marie Widorin johdolla ja voitti vuonna 1891 konservatorion ensipalkinnon urkujensoitossa. Lisäksi hän suoritti opintoja Vincent d'Indyn johdolla Schola Cantorumissa. Tournemire sai vuonna 1898 nimityksen Sainte-Clotilden urkuriksi Gabriel Piernén seuraajana. Tässä virassa hän toimi loppuelämänsä ajan. Lisäksi Tournemire teki esiintymisiä matkoillaan Saksaan, Alankomaihin ja Venäjälle. Hän sai vuonna 1919 nimityksen Pariisin konservatorion professoriksi.

Tournemire loi mystiikan inspiroiman urkutyylin, joka puolestaan innoitti useita muita ranskalaisen urkumusiikin säveltäjiä. Hän meni vuonna 1908 naimisiin mystikko Joséphin Péladanin vaimon siskon kanssa, kiinnostui Péladanin kautta H. P. Blavatskysta ja alkoi myös lukea Joris-Karl Huysmansin teoksia. Tournemiren tuotantoon kuuluu myös sinfonioita, joista viisi ensimmäistä ovat peräisin vuosilta 1900–1914. Joutuminen mobilisoiduksi ensimmäisessä maailmansodassa keskeytti Tournemiren luovan työn, mutta hän aloitti kuudennen sinfonian parissa työskentelyn vuonna 1917. Tämän jälkeen hän laati vielä kaksi uutta sinfoniaa, mutta nämä kolme viimeistä sinfoniaa jäivät esittämättä säveltäjän elinaikana. Sinfonioidensa jälkeen Tournemire sävelsi muun muassa oratoriot *La Quête du Saint-Graal* (1926–1927), *L'Apocalypse de Saint-Jean* (1932–1936) ja *La douloureuse Passion du Christ* (1936–1937), noin 15 tuntia kaikkiaan kestävän urkuteosten kokonaisuuden *L'orgue mystique* (1927–1932) sekä oopperan *Il poverello di Assisi* (1937–1938, Joséphin Péladanin tekstin pohjalta). Tournemire tuli tunnetuksi myös improvisointitaidoistaan. Vuonna 1930 hän teki Sainte-Clotildessa fonografiäänitteet viidestä improvisaatiostaan.

Tournemire kuoli salaperäisissä oloissa; hän poistui kotoaan kävelylle 31. lokakuuta 1939, ja neljä päivää myöhemmin hänen ruumiinsa löydettiin suosta.

Lähteet
-------

1. ↑  Tournemire, Charles Grove Music Online
2. 1 2 3  Charles Tournemire AllMusic

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Charles W. Woodworth** (28. huhtikuuta 1865 Champaign, Illinois – 19. marraskuuta 1940) oli Kalifornian yliopiston professori ja Berkeleyn kampuksen entomologian osaston perustaja. Woodworth vaikutti aikanaan voimakkaasti hyönteistieteen kehitykseen, sekä oli ensimmäinen tutkija joka kasvatti banaanikärpäsiä laboratoriossa ja ehdotti niiden käyttöä geneettisessä tutkimuksessa.

Elämä
-----

Woodworth syntyi Champaignissa, Illinoisissa 1865. Hänen isänsä, Alvin Oakley Woodworth, kuoli Charlesin ollessa viisivuotias. Woodworth suoritti ylemmän korkekoulututkinnon Illinoisin Urbana-Champaignin yliopistossa vuonna 1886. Vuosien 1886–1888 ja 1900–1901 välillä Woodworth työskenteli Harvardin yliopistossa maan johtavan hyönteistieteilijän, H.A. Hagenin työryhmässä. Vuonna 1891 Woodworth siirtyi Kalifornian yliopistoon apulaisprofessoriksi. Hänen perustamansa yliopiston entomologian osasto toimi Woodworthin ohjauksessa hänen eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1930.

Woodworth meni naimisiin vuonna 1889 Leonora Sternin kanssa, jonka kanssa hän sai neljä lasta. Heidän pojastaan, Charles E. Woodworthista tuli myös myöhemmin kuuluisa hyönteistieteilijä. Charles W. Woodworth kuoli vuonna 1940.

Tieteelliset saavutukset
------------------------

Charles W. Woodworth kasvatti Harvardin yliopistossa työskennellessään ensimmäisenä tutkijana suuria määriä banaanikärpäsiä. Thomas Hunt Morganin sanojen mukaan Harvardin professori William E. Castle aloitti Woodworthin ehdotuksesta geneettiset tutkimukset banaanikärpäsellä, tutkien sisäsiittoisuutta. Yhteyksiensä kautta Castle sai myös Morganin kiinnostumaan banaanikärpästutkimuksesta, mikä merkitsi läpimurtoa lajilla tehdylle tutkimukselle.

Woodworth julkaisi elämänsä aikana runsaan määrän monipuolista hyönteistieteellistä kirjallisuutta.Hän muun muassa julkaisi useita tutkimuksia Kalifornian alueen hyönteisistä, hyönteisten siipisuonten rakenteesta ja hyönteisten torjunnasta. Hän myös perusti *University of California Publications in Entomology* -julkaisun ja vaikutti voimakkaasti Yhdysvaltain hyönteismyrkkyjen käyttöä koskevaan lainsäädäntöön.

Lähteet
-------

1. 1 2  Brian Holden: Brian's Family and Friends (Charles W. Woodworthin sukupuu) *wc.rootsweb.ancestry.com*.  11.11.2008. RootsWeb.com. Viitattu 12.6.2009. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  In Memoriam, 1940 - Charles William Woodworth, Entomology and Parasitology: Berkeley  1940. University of California. Viitattu 25.8.2009. (englanniksi)
3. ↑  Ray F. Smith: Berkeley: Departments and Programs (Osio "Entomology and Parasitology") *University of California History Digital Archives*.  18.6.2004. Viitattu 15.6.2009. (englanniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Charles Vane** (1680 Englannin kuningaskunta – 29. maaliskuuta 1721 Port Royal, Jamaikan siirtomaa) oli englantilainen merirosvo, joka vaikutti Bahamalla 1700-luvun alkupuolella.

Merirosvoura
------------

Vane oli yksi taitavimmista merirosvokapteeneista. Hän oli hyvä suunnistaja sekä taistelija merellä ja ryösti useita aluksia. Hän ei tosin tullut toimeen miehistönsä kanssa.

Vane asui Port Royalissa Jamaikassa (tuolloisessa Britannian siirtomaassa) vuonna 1715 tai 1716. Hän aloitti merirosvoamisen vuonna 1716, kun hänestä tuli osa Henry Jenningsin miehistöä. Vuonna 1718 Vane alkoi ryöstämään merirosvokapteenina. Hänestä tuli kuuluisa, sillä hän valtasi useita aluksia ja kidutti sekä murhasi useita vankeja.

Maaliskuussa 1718 Vane hyökkäsi miehistönsä kanssa alukseen ja oletti pientä vastarintaa. Kyseessä oli kuitenkin voimakas ranskalainen sota-alus, ja muutaman laukauksen jälkeen Vane päätti paeta taistelusta. Seuraavana päivänä hänen majoitusmestarinsa Calico Jack sekä hänen miehistönsä syytti Vanea pelkuruudesta. Rackham otti laivan haltuunsa ja Vane jätettiin yksin pieneen vallattuun sluuppiin. Muutama lojaali merirosvo liittyi hänen mukaansa.

Vane valtasi useita pieniä laivoja ja rakensi merirosvolaivastonsa uudelleen. Kun laivat olivat Hondurasinlahdella, hurrikaani tuhosi ne. Miltei koko miehistö hukkui. Vane ja toinen selviytyjä rantautuivat pienelle saarelle ja jäivät odottamaan laivaa, joka pelastaisi heidät. Vanen epäonneksi hänet "pelasti" entinen bukkaneeri kapteeni Holford, joka tunsi hänet hyvin. Holford vangitsi Vanen ja luovutti hänet Port Royalin viranomaisille. Vane joutui oikeudenkäyntiin, todettiin syylliseksi ja hirtettiin 29. maaliskuuta 1721.

Populaarikulttuurissa
---------------------

Charles Vane esiintyy vuoden 2013 videopelissä *Assassin’s Creed IV: Black Flag*. Pelissä häntä ääninäyttelee Ralph Ineson.

Zach McGowan esittää Charles Vanea Starzin vuoden 2014 televisiosarjassa *Black Sails*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Charles Vane *The Way of the Pirates*. Viitattu 18.6.2019. (englanniksi)
2. 1 2  Charles Vane Biography *The Republic of Pirates*.  Arkistoitu 28.7.2019. Viitattu 18.6.2019. (englanniksi)
3. ↑  Charles Vane *IGN*.  9.12.2013. Viitattu 18.6.2019. (englanniksi)
4. ↑  Goodman, Katy: Meet Assassin’s Creed IV’s Captain Vane: An Interview with Ralph Ineson *CINEMABLEND*.  24.10.2013. Viitattu 18.6.2019.
5. ↑  Sarner, Lauren: The Most Honorable Character on TV Is a Violent, Brutal Pirate *Inverse*. Viitattu 18.6.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Charles Vane** Wikimedia Commonsissa
Charles Urban vuonna 1912.
**Charles Urban** (15. huhtikuuta 1867 Cincinnati – 29. elokuuta 1942 Brighton) oli brittiläis-amerikkalainen elokuvatuottaja. Hän oli merkittävä dokumenttielokuvan edelläkävijä ja yksi varhaisen brittiläisen elokuvan tunnetuimmista hahmoista.

Urban syntyi amerikansaksalaiseen perheeseen. Hän piti paperikauppaa Detroitissa, jossa hänestä tuli Thomas Edisonin elokuva- ja fonografilaitteiden edustaja. Vuonna 1897 Urban muutti Lontooseen, jossa hän johti Edisonia Euroopassa edustaneen Maguire & Baucusin toimistoa.

Vuonna 1898 Urban perusti Lontoossa Warwick Trading Companyn, joka alkoi tuottaa elokuvia ja markkinoida Walter Isaacsin kehittämää bioscope-elokuvaprojektoria. Voimakastahtoisen miehen johtamasta Warwickista tuli aikansa huomattavin brittiläinen elokuvayhtiö, jonka maine perustui erityisesti matkailu- ja uutiselokuviin. Se levitti myös muiden brittiläisten ja ranskalaisten yhtiöiden elokuvia ja myi varsinkin Alfred Darlingin Urbania varten kehittämiä elokuvalaitteita.

Vuonna 1903 Urban avasi oman Charles Urban Trading Companyn, joka valmisti laadukkaita tiede-, matkailu- ja opetuselokuvia sekä tavanomaisempia näytelmäelokuvia. Vuonna 1906 Urban perusti ranskalaisen Éclipse-yhtiön ja vuonna 1907 tiede- ja matkailuelokuvia tuottaneen Kineton. Urbanin suurin menestys oli G. A. Smithin vuonna 1906 kehittämä kinemacolor-värielokuvajärjestelmä, joka muistetaan varsinkin kaksituntisesta *With Our King and Queen Through India* -elokuvasta vuodelta 1912.

Kinemacolorin patentti mitätöitiin vuonna 1914 kilpailevan järjestelmän keksineen William Friese-Greenen nostaman oikeusjutun seurauksena. Ensimmäisen maailmansodan aikana Urban tuotti brittiläisiä propagandaelokuvia, joita hän yritti markkinoida Yhdysvalloissa.

Sodan jälkeen Urban päätti jäädä Yhdysvaltoihin, jossa hän pyrki elvyttämään taantunutta liiketoimintaansa kinekrom-värijärjestelmän ja spirograph-kuvalevyn kaltaisten keksintöjen avulla. Kunnianhimoiset suunnitelmat epäonnistuivat ja uusi yhtiö Urban Motion Picture Industries teki vararikon vuonna 1925. Urban palasi Britanniaan, jossa hän vietti viimeiset vuotensa unohdettuna Lontoossa ja Brightonissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Charles Urban *Who’s Who of Victorian Cinema*. Viitattu 27.4.2019.
2. 1 2 3  Urban, Charles (1867-1942) *BFI Screenonline*. Viitattu 27.4.2019.
3. 1 2  Abel, Richard (ed.): *Encyclopedia of Early Cinema*, s. 940–942. Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-23440-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Charles Urban, Motion Picture Pioneer (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Armas Lauri Jousinen** (ven. Ла́ури Ка́рлович Йо́усинен, *Lauri Karlovitš Jousinen*, 17. syyskuuta 1889 Tammela – 1948 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen viulisti ja säveltäjä.

Lauri Jousinen syntyi forssalaisen työmiehen Kalle Jousisen perheeseen. Hän kävi kolme luokkaa kansakoulua, työskenteli eri ammateissa ja harrasti viulunsoittoa.

Jousinen muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1908. Hän jatkoi siellä musiikkiharrastustaan, sävelsi lauluja ja pieniä viulukappaleita ja opiskeli vuoden verran Chicagon konservatoriossa.

Jousinen muutti kalastaja-arttelin*selvennä* mukana Neuvosto-Karjalaan vuonna 1922. Hän työskenteli Petroskoin suomalaisessa opettajateknikumissa ja vuosina 1925–1931 opettajana Uhtualla, jossa hän perusti johtamansa puhallinorkesterin ja kuoron.

Jousinen työskenteli Petroskoissa Karjalan radiokomitean sinfoniaorkesterin viulistina vuosina 1931–1935, musiikki- ja draamateknikumin varajohtajana vuosina 1935–1937 ja Karjalan filharmonian viulistina vuosina 1937–1941. Vuosina 1941–1943 hän oli evakossa Siperiassa. Jousinen palasi sieltä Belomorskiin ja sitten Petroskoihin, jossa hän toimi kansantaiteen talon kansanperinteen konsulttina.

Jousinen on laatinut *Kalevala-* ja karjalaisaiheisia orkesterisävellyksiä, teatterimusiikkia muun muassa J. H. Erkon *Kullervoon* (1933) sekä Lauri Luodon ja Jalmari Virtasen näytelmään *Herra Malperi lähtee sotaan* (1934), lukuisia kuorolauluja sekä sovittanut kansansävelmiä kanteleelle ja muille soittimille. Jousinen oli Neuvostoliiton säveltäjäliiton jäsen vuodesta 1937.

Lähteet
-------

1. ↑  Tammela – kastetut *Hiski*. Viitattu 15.8.2020.
2. 1 2 3 4 5  Jousinen Lauri Karlovitš *Svod notnyh rukopisei kompozitorov i muzykantov Karelii*. Viitattu 15.8.2020.
3. 1 2  Jousinen, Lauri Karlovitš *Bolšaja biografitšeskaja entsiklopedija*. Viitattu 15.8.2020.
4. ↑  *Muzykalnaja entsiklopedija, tom 2*, s. 616–617. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1974.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Lauri Kaartokallio** (s. 10. joulukuuta 1987 Lahti) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Imatran Palloveikkoja.

Kaartokallio on pelannut pääsarjatasolla 2012 lähtien Pattijoen joukkueessa ja kaudet 2015 ja 2016 Kankaanpään Mailassa. Ennen tätä Kaartokallio pelasi kaksi ottelua Superpesistä myös Jyväskylän Kirissä. Ennen Superpesis-uransa alkamista Kaartokallio pelasi Suomensarjaa kasvattajaseurassaan Lahden Mailaveikoissa. 

Kaartokallio on saavuttanut Pattijoella pelatessaan SM-pronssin kaudella 2012. Pelaamissaan 94 Superpesiksen runkkosarjaottelussa Kaartokallio on lyönyt kolme ja tuonut 96 juoksua sekä kerännyt 293 kärkilyöntiä. Pelaamissaan 24 pudotuspeliottelussa Kaartokallio on lyönyt yhden juoksun, tuonut 15 juoksua ja kerännyt 52 kärkilyöntiä.

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 1 SM-pronssi: 2012
* 2 Itä-Länsi-ottelua: 2015, 2017

Lähteet
-------

* Lauri Kaartokallio - Kankaanpään Maila (Arkistoitu – Internet Archive)
* Lauri Kaartokallio Pesiksen Maailma -sivustolla

### Viitteet

1. ↑  Pesäpallon SM-mitalistit Pesäpalloliitto.  Arkistoitu 2.7.2018. Viitattu 14.4.2018.
**Radio France internationale** eli **RFI** on ranskalainen yleishyödyllinen kansainväliseen lähetykseen tarkoitettu radioasema. RFI toimii Ranskan valtion omistaman France Médias Monde -nimisen yrityksen alaisuudessa. Sen alaisuudessa toimivat myös France 24 ja Monte Carlo Doualiya.

Vastaavia kanavia ovat mm. Deutsche Welle ja BBC World.

Historia
--------

Kanavan historia voidaan jäljittää vuonna 1931 toimintansa aloittaneeseen, Ranskan siirtomaihin suunnattuun Poste colonial -radioasemaan. Poste colonial lopetti lähetyksensä vuonna 1940. Nykyinen RFI perustettiin vuoden 1975 tammikuussa, ja siitä tuli Radio Francen viides radiokanava. Se suuntasi toimintansa voimakkaasti Afrikkaan. RFI:stä tehtiin Radio Francen tytäryhtiö vuonna 1982, ja täysin itsenäinen radioasema siitä päätettiin tehdä vuonna 1986.

RFI:n johdossa on vuoidesta 2012 toiminut Cécile Mégie, joka on toiminut aseman toimittajana vuodesta 1995 lähtien.

Vuonna 2013 radioasema toteutti sarjan merkittäviä uudistuksia. Näihin kuuluivat mm. pääkonttorin muutto ja ohjelmiston uudistaminen.

Toiminta nykyään
----------------

Radioasema tuottaa sisältöä 15 kielellä. Toukokuussa 2021 sen sosiaalisen median kanavilla (Facebook, Instagram ja Twitter) oli yhteensä 25,9 miljoonaa seuraajaa. Viikoittain RFI tavoittaa 40,8 vakituista kuulijaa 33 eri maassa. Radioaseman palveluksessa on yli 400 kirjeenvaihtajaa ympäri maailmaa. Vuonna 2022 RFI:n budjetti oli 588,8 miljoonaa euroa, mikä on ollut laskemaan päin vuodesta 2017 lähtien.

Suoratoiston lisäksi RFI:n ohjelmistoon kuuluvat myös podcastit.

Lähteet
-------

1. ↑  Qui sommes-nous ? *RFI*.  20.1.2020. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)
2. ↑  Radio France Internationale (RFI) Monde *radio.fr*.  2023. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)
3. ↑  PD News *USC Center on Public Diplomacy*.  2023. Viitattu 19.1.2023. (englanniksi)
4. ↑  L'histoire de RFI RFI. Viitattu 12.1.2012.
5. ↑  Histoire de Poste colonial *100 ans de radio*.  Arkistoitu 6.1.2023. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)
6. ↑  1975: Radio France Internationale, la cinquième chaîne de Radio France RFI. Viitattu 12.1.2012.
7. ↑  1982 / 1986: De l’autonomie à l’indépendance RFI. Viitattu 12.1.2012.
8. ↑  Cécile Mégie *Institut Pratique du Journalisme*.  2023. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)
9. ↑  RFI : nouveau siège, nouveaux programmes, nouvelles ambitions *Jeune Afrique*.  3.5.2013. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)
10. ↑  Watch and listen to the world *France Médias Monde*.  2023. Viitattu 19.1.2023. (englanniksi)
11. ↑  Radio France: annual budget in France 2022 *Statista*. Viitattu 19.1.2023. (englanniksi)
12. ↑  Programmes et podcasts de RFI *RFI*. Viitattu 19.1.2023. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Radio France Internationale
**MS Warun** oli Stockholms Rederi AB Svean rahtialus, joka pakko-otettiin toisen maailmansodan alkaessa apuristeilijäksi Ruotsin merivoimille. Sodan jälkeen alus palautettiin omistajilleen.

Valmistus
---------

Stockholms Rederi AB Svea tilasi aluksen Landskronasta Öresundsvarvetilta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 34. Alus laskettiin vesille 7. tammikuuta 1935 ja valmistui 21. toukokuuta.

Palvelus
--------

Alus aloitti 24. toukokuuta Stockholms Rederi AB Svealla liikennöinnin Göteborgin ja Norrlandin välillä. Se ajoi karille 27. joulukuuta 1939 Tukholman saaristossa Gåsörenissä ja alus siirrettiin korjattavaksi Finnbodan telakalle.

### Toinen maailmansota

Merivoimat kutsui aluksen palvelukseen Neuvostoliiton aloitettua hyökkäyksen Suomeen 30. marraskuuta 1939. Alus siirrettiin 27. joulukuuta Tukholmaan Finnbodan telakalle, jossa sille tehtiin muutostöitä ja se aseistettiin. Työt aluksella saatiin päätökseen 5. huhtikuuta 1940, jolloin se liitettiin Tukholmaan sijoitettuun laivueeseen. Alukselle asennetut kaksi *HMS Sölvellä* (numero 35) ja *HMS Folkella* (numero 36) ollutta 12 cm M/1894C -kanuunaa (numerot 19 ja 20) ja kaksi *HMS Äranin* 57 millimetrin M/1889B -tykkiä (numerot 167 ja 217). Lisäksi alukselle asennettiin kuusi tyypin M/1933C syvyyspomminheitintä ja kaksi 8 millimetrin M/1936 ilmatorjuntakonekivääriä sekä kaksi M/15 torpedoputkea. Aluksen muuna varustuksena oli M/1931 paravaanijärjestelmä, 400 watin lyhytaaltoradio, 3 watin FM-radio M/1939 ja kolme lyhytaaltovastaanotinta M/1939.

### Sodan jälkeen

Euroopan sotatoimien päätyttyä alus palautettiin 25. lokakuuta 1945 omistajilleen, joka liitti sen laivastoonsa alkuperäisellä nimellä. Aluksella syttyi 3. elokuuta 1956 karilleajon seurauksena tulipalo ja se upposi Hävringen edustalle. Hylky nostettiin ja se siirrettiin Finnbodan telakalle. Hylky myytiin Sten A. Olssonille Göteborgiin, jonne se hinattiin. Alus sai uuden nimen *Margit*.

Vuonna 1964 alus myytiin edelleen Stena AB:lle, joka myi sen seuraavana vuonna Kyprokselle Levante Shipping Companylle. Alus sai uuden nimen *Aristides*. Vuonna 1979 alus myytiin Panamaan Astritis Maritime Inc.:lle, joka nimesi sen *Riversideksi*. Seuraavana vuonna Italian tulli takavarikoi aluksen 22. toukokuuta tupakan salakuljetuksesta. Alus siirrettiin Salernoon, jossa se oli ainakin pari seuraavaa vuotta. Alus poistettiin rekisteristä 1997.

Lähteet
-------

* Hofsten, Gustaf von & Waernberg, Jan: *Örlogsfartyg - Svenska maskindrivna fartyg under tretungad flagg*. Luulaja: Svenskt Militärhistoriskt Bibliotek, 2004. ISBN 91-974384-3-X. (ruotsiksi)
* Borgenstam, Curt; Insulander, Per & Kaudern, Gösta: *Jagare: Med svenska flottans jagare under 80 år*. Karlskrona: Axel Abrahamsons Tryckeri AB, 1989. ISBN 91-970700-41. (ruotsiksi)
* Bojerud, Stellan: Armed Merchant Cruisers of the Royal Swedish Navy, 1939 to 1945.  *Warship International*, 1983, XX. vsk, nro 1, s. 59-65. Toledo, Ohio, USA:  International Naval Research Organization (INRO). ISSN 0043-0374.   (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Hofsten, Gustaf von & Waernberg, Jan s. 145
2. ↑  Bojerud, Stellan s. 62-63
3. 1 2  faktaomfartyg.se - Waria
Jääpuikkoja räystäällä
**Jääpuikko** on teräväkärkinen jäämuodostuma, joka kasvu alkaa sulan veden virratessa jonkin pinnan reunalta maata kohti siten, että vettä jäätyy juuri ennen irtoamistaan reunasta. Kasvun aikana jääpuikon kärjessä oleva pisara jäätyy ulkopinnaltaan, jolloin puikon kärjen sisällä on jäätymätöntä vettä. Jääpuikot eivät siis kasva kuten tippukivi, vaan ohuena jääputkena, jonka sisällä on vettä. Sopivissa oloissa jääpuikon kasvunopeus voi ylittää senttimetrin minuutissa.

Jääpuikkoja syntyy tyypillisesti lopputalvesta etenkin harjakattojen etelänpuolen räystäisiin, kun päiväsaikaan aurinko jo lämmittää kattoa, mutta ilma on vielä pakkasen puolella. Niitä voi syntyä myös jäätävän sateen aikana.

Räystäältä tippuvat jääpuikot voivat aiheuttaa vaurioita jalankulkijoille tai pysäköidyille autoille.

Vedenalainen jääpuikko
----------------------

Vedenalainen jääpuikko, jota sanotaan myös kuoleman jääpuikoksi, on meressä jään alle muodostuva jääpuikko, jossa suolainen merivesi irtoaa merijäästä ja laskeutuu merenpohjaan. Laskeutuessaan se jäähdyttää merivettä ympärillään muodostaen vedenalaisen jääpuikon, joka pohjaan osuessaan jäädyttää kaiken tiellään olevan surmaten pohjan eliöitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Makkonen, Lasse: Kuinka jääpuikko kasvaa? Tiede 2000, 11(2): 42-45, 1991.
2. ↑  Makkonen, L.: A model of icicle growth.  *Journal of Glaciology, 34 (116): 64-70.*, 1988.
3. ↑  Jääpuikot tappavat Venäjällä - jo kuusi kuollutta *Uusi Suomi*.  26.2.2008.
4. ↑  Kuoleman jääpuikko vihdoin videolle *MTV Uutiset*.  24.11.2011.
5. ↑  Davies, Ella: 'Brinicle' ice finger of death filmed in Antarctic *BBC Nature*.  23.11.2011.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jääpuikko** Wikimedia Commonsissa