recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Emile Berliner
**Emile** (alun perin **Emil**) **Berliner** (20. toukokuuta 1851 Hannover – 3. elokuuta 1929) oli saksalais-yhdysvaltalainen keksijä, joka kehitti gramofonin, levysoittimen edeltäjän. Hän osallistui myös puhelimen ja mikrofonin varhaiseen kehitystyöhön ja kehitti uudenlaisen kevyen helikopterin moottorin.

Emile Berliner siirtyi kotikaupungistaan Hannoverista New Yorkiin 19-vuotiaana, koska ei saanut kykyjään vastaavaa työtä ja samalla hän myös vältti Saksan–Ranskan sodan (1870–1871). Muutaman dollarin kanssa Yhdysvaltoihin saapunut Emile oli käynyt kouluja 14-vuotiaaksi, mutta hän oli ahkera ja kunnianhimoinen. Töitä hän oli tehnyt sukunsa kangaskaupassa. Yhdysvalloissa hän siirtyi Washingtoniin ja aloitti lyhyttavarakaupan myyjänä. Vuonna 1873 hän aloitti fysiikan ja sähkötekniikan iltakurssit New Yorkin Cooper-instituutissa. Ensimmäisen patenttihakemuksensa hiiltä sisältävästä puhelinlähettimestä hän teki vuonna 1877 työskennellessään Bell Telephone Companyllä. Kyseessä oli maailman ensimmäinen mikrofoni.

Edison oli kehittänyt fonografin vuonna 1877 eli kaksitoista vuotta ennen kuin Berliner esitteli gramofonin vuonna 1889. Edisonkaan ei ollut ensimmäinen, joka esitteli äänentoistolaitteiston. Jo vuonna 1857 oli keksitty fonoautografi ja vuonna 1877 ennen Edisonia oli markkinoille tullut paleofoni. Ennen gramofonia, kuultiin vielä vuonna 1881 grafofoni. Edisonin fonografi oli luonut äänitemarkkinoita. Gramofonin ja fonografin kesken alkoi ensimmäinen formaattisota, joita äänite alalla nähtiin 1900-luvun lopulla useita. Edisonin laitteen ääni oli parempi kuin gramofonin ja sylinterillä pyörimisnopeus säilyi vakiona äänitteen loppuun toisin kuin levyllä, jonka spiraaliradalla neulan nopeus muuttui loppua kohden. Gramofoni kuitenkin voitti sodan, koska levyjä pystyttiin helposti valmistamaan suuria määriä puristamalla ja levyjen varastointi vei vähemmän tilaa kuin fonografin rullien. Gramofonilevyformaatti säilyi 70 vuotta, aina siihen saakka kun vinyylilevy vei markkinat.

Lähteet
-------

* 
* Chaline, Eric: *50 konetta, jotka muuttivat maailmaa*. (alkuteos *50 Machines that Changed the Course of History*, 2012). Suomentanut Veli-Pekka Ketola. Moreeni, 2013. ISBN 978-952-254-160-4.

### Viitteet

1. ↑  Chaline, s. 62.
2. ↑  Chaline, s. 63–65.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Emile Berliner** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
	+ 2

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
SCO-karttaTummansininen: täysjäsenet. Vaaleansininen: nousevat jäsenet.
Shanghain yhteistyöjärjestöä edeltäneen Shanghain viisikon tapaaminen 5. heinäkuuta 2000.
**Shanghain yhteistyöjärjestö** (ven. Шанхайская организация сотрудничества, *Šanhaiskaja organizatsija sotrudnitšestva*, kiin. 上海合作组织, pinyin: *Shànghǎi hézuò zǔzhī*) on 14. kesäkuuta 2001 perustettu kansainvälinen järjestö, johon kuuluvat Kazakstan, Kirgisia, Venäjä, Kiinan kansantasavalta, Tadžikistan ja Uzbekistan. Järjestön pääasialliset tavoitteet ovat terrorismin, separatismin ja ekstremismin vastustaminen.

Järjestön juuret ovat vuonna 1996 muodostetussa Shanghai 5 -ryhmässä, joka muodostettiin Kazakstanin, Kiinan, Kirgisian, Venäjän ja Tadžikistanin kesken Shanghaissa 1996 sopimuksella syventää sotilasluottamusta raja-alueilla. Shanghai 5 -ryhmä tapasi Almatyssa 1998, Biškekissä 1999 ja Dušanbessa 2000.

Vuonna 2001 vuosikokous järjestettiin Shanghaissa, jossa Uzbekistan hyväksyttiin jäseneksi. 15. kesäkuuta 2001 allekirjoitettiin sopimus Shanghain yhteistyöjärjestöstä sen toiminnan tiivistämiseksi. Heinäkuussa Kiina ja Venäjä allekirjoittivat lisäksi kaksikymmenvuotisen *sopimuksen hyvästä naapuruudesta ja ystävällisestä yhteistyöstä* (ven. Договор о Добрососедстве Дружбе и Сотрудничестве Между Российской Федерацией и Китайской Народной Республикой, kiin. 中俄睦邻友好合作条约).

Shanghain yhteistyöjärjestöllä on kaksi pysyvää elintä: sihteeristö Pekingissä ja alueellinen terrorismin vastainen Taškentissa. Pääsihteeri on Zhang Deguang. Järjestön työkielet ovat kiina ja venäjä.

Kiinan päämies Wen Jiabao on ehdottanut pitkän kantaman tavoitteeksi perustaa vapaakauppa-alue. Lokakuun 2005 Moskovan kokouksessa energia-ala asetettiin korkealle prioriteetille yhteisten vesivarojen käytön lisäksi.

Kulttuurin alalta järjestö ensimmäinen yhteinen taidefestivaali ja näyttely järjestettiin Astanassa kesän 2005 kokouksessa. Toinen järjestetään kesäkuussa 2006 Shanghaissa. Kazakstan on myös ehdottanut kansantanssifestivaalin järjestämistä Astanassa 2008.

Muista maista Mongolia sai tarkkailijajäsenen aseman 2004 sekä Pakistan, Intia ja Iran 2005 Astanan kokouksessa. Valko-Venäjä anoi myös tarkkailijajäsenen asemaa, mutta Venäjän puolustusministeri Sergei Ivanov on lausunut sen olevan täysin eurooppalainen maa. Maaliskuussa 2008 Iran ilmoitti hakevansa järjestön täysjäsenyyttä.

Syksyllä 2022 Iran allekirjoitti muistion liittymisestä järjestön jäseneksi.

Egypti ja Saudi-Arabia liittyivät syksyllä 2021 vuoropuhelukumppaneiksi. Ennestään tässä asemassa olivat Armenia, Azerbaidžan, Kambodža, Nepal, Sri Lanka ja Turkki. Afganistan, Mongolia ja Valko-Venäjä ovat tarkkailijajäseniä ja Turkmenistan virallinen vieras.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* 
* Fels, Enrico: *Assessing Eurasia's Powerhouse. An Inquiry into the Nature of the Shanghai Cooperation Organisation*. Bochum: Winkler Verlag, 2009. ISBN 978-3-89911-107-1.
**Sangjun taistelu** oli yksi ensimmäisistä taisteluista Toyotomi Hideyoshin 1500-luvun lopussa aloittamassa Korean kampanjassa. Taistelu sai alkunsa korealaisten yrityksestä pysäyttää japanilaisten eteneminen, ja estää Chungjun linnoituksen valtaus.

Taistelun kulku
---------------

Kenraali Yi Il oli kerännyt 900 maanviljelijän joukon pienen ratsumiesryhmänsä lisäksi, ja valmistautui kohtaamaan japanilaiset pienellä kukkulalla Sangjun lähellä. Kun viestinviejä saapui kertomaan suuren japanilaisarmeijan lähestymisestä, Yi teloitti hänet. Hän ei joko uskonut miehen viestiä, tai ei halunnut tämän laskevan miestensä taistelutahtoa.

Il lähetti tiedustelijansa paikantamaan japanilaisten sijainnin, mutta nämä menehtyivät japanilaisten käsissä. Il oletti vihollistensa olleen lähellä, ja pian Konishi Yukinagan armeija ilmestyi metsästä. Konishi komensi joukkonsa ampumaan arkebuuseilla vuoroissa, ja samalla jakoi joukkojansa saartaakseen korealaiset. Korealaiset vastasivat tulitukseen jousin, mutta eivät päässeet yhtä tehokkaaseen tulokseen. Sekasortoon joutunut korealaisten armeija pakeni pian kenraali Yi Il mukanaan. Il riensi ilmoittamaan japanilaisten etenemisestä edelleen kenraali Sin Ipille Chungjuun.

Lähteet
-------

* Clements, Jonathan: *The Samurai: A New History of the Warrior Elite*. Constable & Robinson, 2010. ISBN 978-1-84529-947-7.
**Semi Pekki** (s. 12.kesäkuuta 1973 Mänttä) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Pekki pelasi liigaurallaan neljässä seurassa. Hän aloitti uransa Ilveksen riveissä kaudella 1993-1994.

Neljän Ilveksessä pelatun kauden jälkeen Pekki siirtyi Hämeenlinnaan HPK:n riveihin. Hämeenlinnassa Pekki pelasi kaksi kautta. Kaudelle 1999-2000 Pekki siiryi pelaamaan I divisioonan Hyvinkään Ahmoihin ja pelasi tällä kaudella myös kolme liigaottelua lainalla Jokereissa ja toiset kolme Lappeenrannan SaiPassa. Hyvinkään Ahmoissa divaripelejä kertyi 19. Loppukaudeksi Pekki palasi Tampereelle Ilvekseen. Ilveksessä hän pelasi 26 peliä. Seuraavalle kaudelle Pekki palasi Hyvinkäälle pelaamaan uransa kolme viimeistä kautta. Hän päätti jääkiekkouransa kauteen 2003-2004, jolloin pelasi vain kaksi ottelua Ahmojen paidassa.

Kaikkiaan Pekki pelasi seitsemän kauden aikana 236 liigaottelua ja teki niissä 41 maalia ja 86 tehopistettä. Jäähyjä hänelle vihellettiin 110 minuuttia.



1. ↑  Semi Pekki *QuantHockey*.  12.6.1973. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
2. ↑  Semi Pekki at eliteprospects.com *www.eliteprospects.com*. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
**Olli Antero Sarantola** (24. lokakuuta 1922 Noormarkku – 2. helmikuuta 2008 Tampere) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Sarantolan vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Vilho Johannes Sarantola, aiemmin Grönroos, ja Lyyli Augusta Gustafsson, puoliso vuodesta 1949 talousopettaja Aino Elina Jalkanen. Sarantola tuli ylioppilaaksi Helsingin Koelyseosta 1941 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1948. Hän oli yliopiston metsänarvioimistieteiden vt. assistentti 1948, Metsähallituksen Rautavaaran hoitoalueen metsänhoitajaharjoittelija 1948, A. Ahlström Oy:n metsänhoitajaharjoittelija Joensuussa 1948–1949, *Metsätaloudellisen aikakauslehden* toimittaja 1949, Metsähallituksen Rautavaaran hoitoalueen ylimääräinen metsänhoitaja 1949–1950, Oulu Oy:n metsänhoitaja 1950–1958, metsäpäällikkö 1958–1967 ja johtokunnan varajäsen 1969–1986 sekä Kajaani Oy:n metsäpäällikkö 1967–1987 ja hallintoneuvoston jäsen 1988. Sarantola oli myös Kajaanin maalaiskunnan kunnanvaltuuston jäsen 1973–1976 ja hänellä oli useita oman alansa asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1975. Jatkosotaan Sarantola osallistui hävittäjälentäjänä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Möttönen, Tuomas: Metsäneuvos Olli Sarantola (1922–2008). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 10.4.2023.
2. ↑  50-vuotiaita.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 24.10.1972, nro 117, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 10.4.2023.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 867. Viitattu 10.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Tuomas Möttönen: Olli Sarantola *Biografiasampo*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
Saariselän Kauppakeskus Kuukkeli vuonna 2020Ennen tulipaloa Saariselän Kauppakeskus Kuukkelissa oli lähes 3 000 m² toimitilaa.
Uusi K-Market Kuukkeli on Siulan liiketalossa.
**Saariselän Kuukkeli** oli kauppakeskus Saariselän keskustassa. Kauppakeskuksessa toimivat K-market, tekstiili- ja matkamuistomyymälä, kotileipomo, Ravintola Kuukkeli, hotelli- ja matkailupalvelujen keskusvuokraamo, posti, Matkahuolto, taksi ja apteekin lääkekaappi.

Historia
--------

Saariselän matkailukeskuksen rakentaminen alkoi 1970-luvulla, ja Saariselkä sai ensimmäisen kauppansa K-kauppa Kuukkelin helmikuussa vuonna 1981 juuri ennen Uudenmaan hiihtoloman alkamista. Myymälärakennus oli silloin kooltaan 240 m², josta myymälätilaa oli 130 m² ja leipomo-, varasto- ja muita tiloja 110 m².*lähde?*

Ensimmäisen kaupan rakennuttivat Arja Järvinen ja Pirkko Männistö, jotka pitivät kahvila- ja matkamuistomyymälää Kaunispää-tunturilla. K-kaupan osti ivalolainen kauppias Antero Ylävaara marraskuussa 1986.

Kauppakeskusta laajennettiin viisi kertaa: vuosina 1990, 2000, 2003, 2004 ja 2005. Viimeinen laajennus tapahtui 2019, jolloin pääsisäänkäynnin viereen avattiin ohjelmapalvelu ja välinevuokraamo. Maasto- ja sähköpyörät ovat saavuttaneet suuren suosion Saariselän lomalaisten keskuudessa, ja Kuukkelissa oli niitä suurvalikoima. 

Vuonna 2021 kaupan avaamisesta tuli kuluneeksi 40 vuotta, ja juhlan kunniaksi painettiin 24-sivuinen Saariselän Kuukkelin 40-vuotisjuhlalehti.

Kauppakeskus tuhoutui tulipalossa 21. helmikuuta 2022. K-market Kuukkeli avattiin väliaikaisiin tiloihin Siulan liiketaloon 31. maaliskuuta 2022.

Lähteet
-------

1. ↑  Saariselän Kuukkeli – 40v lehti by Saariselän Kuukkeli Oy – Issuu *issuu.com*. Viitattu 26.2.2022. (englanniksi)
2. ↑  Puoskari, Bikka; Hiltunen Vesa-Pekka; Kuivas, Eeva: Kauppakeskus Kuukkeli paloi Saariselällä – ainoa ruokakauppa ja moni muu palvelu tuhoutuivat lomasesongin alkuun *Yle Uutiset*.  21.2.2022. Helsinki:  Yleisradio Oy. Viitattu 21.2.2022.
3. ↑  Saariselän Kuukkeli Oy: 23.3.2022: Viikko 12- Kuukkelin päivitys *majoituskuukkeli.fi*.  23.03.2022.  Arkistoitu 26.6.2022. Viitattu 29.03.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Saariselän Kuukkeli
* Majoitus Kuukkeli
* Saariselän Kuukkelin 40-vuotisjuhlalehti
Ilhéu CaroçoIlhéu Caroçon sijainti São Tomé ja Príncipessä.

|  |  |
| --- | --- |
| Muut nimet | 
Ilhéu Boné de Jocquei |
| Sijainti | 
1°31′N, 7°26′EPagué, PríncipeSão Tomé ja Príncipe |
| Korkein kohta | 
305 mView and modify data on Wikidata  |

Väestö| Asukasluku | 
0 |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Ilhéu Caroço** (myös nimellä **Ilhéu Boné de Jocquei**) on saari São Tomé ja Príncipessä Guineanlahdessa Atlantin valtameressä. Saari sijaitsee muutaman kilometrin päässä suuremmasta Príncipen saaresta kaakkoon. Tuliperäinen Ilhéu Caroço on muodoltaan pyöreä ja se muistuttaa jockeyn kypärää (port. *Boné de Jocquei*), jonka ansiosta saarta kutsutaan myös nimellä Ilhéu Boné de Jocquei.

Ilhéu Caroçolla kasvaa öljypalmuja. Saarella tavataan usein esimerkiksi guineanlahdenhemppoja ja pikkutropiikkilintuja. Ilhéu Caroçon vesillä elää muun muassa säppikaloja, välskärikaloja, barrakudia, vasarahaita, karppikaloja ja kuningasmakrilleja. Saari on sukelluskohde.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Becker, Kathleen: *São Tomé and Príncipe*, s. 185–189. Bradt Travel Guides Ltd. 2008. ISBN 9781841622163. (englanniksi)
2. ↑  Becker, Kathleen: *São Tomé and Príncipe*, s. 168. Bradt Travel Guides Ltd. 2008. ISBN 9781841622163. (englanniksi)
**Patrick Joseph Leahy** (s. 31. maaliskuuta 1940 Montpelier, Vermont) on yhdysvaltalainen entinen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi toisena Vermontin osavaltion senaattoreista lähes 50 vuoden ajan vuosina 1975–2023. Leahy oli myös Yhdysvaltain senaatin president pro tempore eli de facto senaatin varapresidentti vuosina 2012–2015 ja 2021–2023. Leahy on toiminut myös senaatin oikeusvaliokunnan puheenjohtajana.

Ura
---

Leahy suoritti perustutkintonsa vuonna 1961 Saint Michael’s Collegessa Vermontissa. Vuonna 1964 hän valmistui juristiksi Georgetownin yliopistosta. Leahy työskenteli asianajajana kunnes hänet valittiin Chittendenin piirikunnan syyttäjäksi vuosiksi 1966–1974.

Senaattiin Leahy valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1974. Hän oli 34-vuotias ja siten kaikkien aikojen nuorin senaattori Vermontista.*lähde?* Hänet on valittu jatkokaudelle seitsemän kertaa (1980, 1986, 1992, 1998, 2004, 2010 ja 2016). Leahy oli Vermontin ensimmäinen sisällissodan jälkeen kongressiin valittu demokraatti, ja hän edustaa Vermontia yhdessä demokraattipuoluetta tukevan Bernie Sandersin kanssa.

Marraskuussa 2021 Leahy ilmoitti, että ei asetu enää ehdolle vuoden 2022 vaaleissa. Hänen virkakautensa päättyi 3. tammikuuta 2023.

Yksityiselämä
-------------

Leahy on ollut vuodesta 1962 naimisissa Marcelle Pomerleaun kanssa. Heillä on kolme lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  LEAHY, Patrick Joseph, (1940 - ) *Biographical Directory of the United States Congress*. Viitattu 14.7.2015. (englanniksi)
2. ↑  Leahy now third in line to presidency *WCAX*. Viitattu 21.1.2021. (englanniksi)
3. ↑  Vermont Sen. Leahy now 3rd in line for the presidency *AP NEWS*.  21.1.2021. Viitattu 21.1.2021.
4. ↑  Patrick Leahy (Vermont) *Ballotpedia*. Viitattu 4.1.2023. (englanniksi)
5. ↑  Sen. Patrick Leahy says he won’t seek reelection *The Hill*.  15.11.2021. Viitattu 8.11.2022. (englanniksi)
6. ↑  About Patrick *Leahy.senate.gov*.  Arkistoitu 24.12.2018. Viitattu 14.7.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Leahyn senaattorisivut (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* US Congress

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
	+ 2

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo Puolan laivaston Kilo-luokan sukellusveneestä. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**ORP Orzeł** on Puolan laivaston Kilo-luokan sukellusvene (Projekti 877E), joka otettiin palvelukseen 29. huhtikuuta 1986 Riiassa. Se siirrettiin 13. kesäkuuta Gdyniaan, jossa alus nimettiin 21. kesäkuuta. Alus on Gdyniassa 3. laivueessa.

Hankinta
--------

Puola suunnitteli ostavansa neljä Kilo-luokan sukellusvenettä, joiden tuli olla uusia eikä Venäjän laivaston käyttämiä. Puola lähetti miehitön koulutettavaksi Riikaan, jossa uudet ulkomaiset miehistöt koulutettiin ja heille luovutettiin alukset. Vastaanotetulla aluksella nostettiin ensi kerran Puolan lippu 29. huhtikuuta 1986 Riiassa. Toinen Puolalle valmistuneista aluksista myytiin Intiaan, joka otti sen palvelukseensa vuorokautta myöhemmin. Alus saapui 13. kesäkuuta uuteen kotisatamaansa Gdyniaan, jossa se kastettiin 21. kesäkuuta *Orzeliksi* sekä sille vahvistettiin runkonumero 291.

Lähteet
-------

1. ↑  Globalsecurity.org

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **ORP Orzeł (1986)** Wikimedia Commonsissa
**Arabian aakkoset** ovat arabian kielen kirjoittamiseen käytetyt arabialaisen kirjaimiston kirjaimet. Arabian perusmerkistöön kuuluu 28 konsonanttikirjainta. Näistä merkeistä kolmea käytetään myös pitkien vokaalien /a:/, /u:/ ja /i:/ merkkeinä. Koska lyhyitä vokaaleja ei merkitä muualla kuin Koraanissa, oikeat lyhyet vokaalit on lukijan vain tiedettävä. Myöskään konsonanttien kahdennusta ei yleensä merkitä.

Kirjaimet, niiden nimet ja ääntämys:

| Kirjain | Kirjaimennimi | Klassinenääntämys | Murteellisiaääntämyksiä |
| --- | --- | --- | --- |
| ا | alif | /aː/ |  |
| ب | baː | /b/ |
| ت | taː | /t/ |  |
| ث | θaː | /θ/ | /t/ /s/ |
| ج | ʤiːm | /ʤ/ | /g/ /ʒ/ |
| ح | ḥaː | /ħ/ |  |
| خ | khaː | /x/ |  |
| د | daːl | /d/ |  |
| ذ | ðaːl | /ð/ | /d/ /z/ |
| ر | raː | /r/ |  |
| ز | zain/zaːi | /z/ |  |
| س | siːn | /s/ |  |
| ش | šiːn | /ʃ/ |  |
| ص | ṣaːd | /sˤ/ |  |
| ض | ḍaːd | /dˤ/ |  |
| ط | ṭaː | /tˤ/ |  |
| ظ | ẓaː | /ðˤ/ |  |
| ع | ʕain | /ʕ/ |  |
| غ | ghain | /ɣ/ | /g/ |
| ف | faː | /f/ |  |
| ق | qaːf | /q/ | /g/ /ʔ/ |
| ك | kaːf | /k/ |  |
| ل | laːm | /l/ |  |
| م | miːm | /m/ |  |
| ن | nuːn | /n/ |  |
| ه | haː | /h/ |  |
| و | waw | /w/ /u:/ | /o:/ |
| ي | jaː | /j/ /i:/ | /e:/ |
| أ | hamza | /ʔ/ |  |

Pitkiä vokaaleja merkitään kirjaimilla ا (ā), ي (ī) ja و (ū).

Lyhyet vokaalit merkitään lisämerkeillä konsonanttikirjainten päälle tai alle, esimerkiksi d-kirjaimen kanssa: دَ /da/, دِ /di/, دُ /du/.

Kaksoiskonsonantin merkkinä on kirjaimen päälle merkittävä lisämerkki  ّ (*šadda*), esimerkiksi دّ /dd/.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jukka K. Korpela: Arabian kielen siirtokirjoitus *jkorpela.fi*. Viitattu 28.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Arabian aakkoset** Wikimedia Commonsissa
Mustatuppinokan muna
**Mustatuppinokka**, aikaisemmalta nimeltään **pikkutuppinokka** (*Chionis minor*) on Etelämantereen tuntumassa elävä rantalintu.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 38–41 senttiä, siipien kärkiväli 74–79 senttiä. Koiras painaa 530–610 grammaa ja naaras 460–530 grammaa. Muistuttaa sukulaistaan keltatuppinokkaa mutta tästä poiketen sen nokka ja heltta ovat mustat. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen
------------

Laji elää Intian valtameren eteläisillä saarilla lähellä Etelämannerta: Etelä-Afrikalle kuuluvalla Prince Edward Islandilla, Ranskan territoriolla Crozetsaarilla ja Kerguelenilla sekä Australian territoriolla Heard Islandilla. Heard Islandin mustatuppinokat muodostavat oman kotoperäisen alalajinsa *C. m. nasicornis*. Maailman populaatio on kooltaan 13 000–20 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Mustatuppinokan elinympäristöä ovat lintu- ja hyljeyhdyskunnat saarten rannoilla. Myös ihmisasutuksen tuntumassa.

Lisääntyminen
-------------

Mustatuppinokka pesii lintu- ja hyljeyhdyskunnissa. Pesä on kallion- tai maankolossa tai lohkareen alla. Kermanvärisiä ja ruskeatäpläisiä munia on tavallisesti 2 tai 3. Haudonta kestää noin 30 päivää. Poikaset lentävät 7–8 viikon ikäisinä. Mustatuppinokka saavuttaa sukukypsyyden 3–5-vuotiaana.

Ravinto
-------

Mustatuppinokka on kaikkiruokainen. Se syö muun muassa leviä, kaloja, raatoja, jätteitä, linnunmunia- ja poikasia, eläinten ulosteita ja muita jätöksiä, pikkujyrsijöitä, selkärangattomia, hylkeen maitoa, verta ja varastaa ruokaa muilta linnuilta.

Lähteet
-------

1. 1 2  BirdLife International: *Chionis minor* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 29.5.2014. (englanniksi)
2. ↑  Palmén, Ernst & Nurminen, Matti (toim.): *Eläinten maailma, Otavan iso eläintietosanakirja. 5. Sydän–Öljykala*, s. 1908. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-02059-5.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q303019
* Wikispecies: Chionis minor
* ADW: Chionis\_minor
* AFD: Chionis\_minor
* Avibase: 7C15B681DD3E8B4C
* BirdLife: 22693567
* BOLD: 72459
* BOW: blfshe1
* eBird: blfshe1
* EoL: 1049137
* GBIF: 2481372
* iNaturalist: 4781
* IRMNG: 11416377
* ITIS: 176788
* IUCN: 22693567
* NCBI: 227182
* OBIS: 225982
* TSA: 4035
* WoRMS: 225982
* Xeno-canto: Chionis-minor

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Internet-portaalia. Sanan muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**Plaza** (aikaisemmin Sonera Plaza) oli Otavamedian Suomessa toimiva Internet-portaali. 
Plazan tunnetuimpia, Sonera Plazalla kehiteltyjä, palveluita olivat peliportaali eDome, musiikkipalvelu Kaista ja naistenverkkolehti Ellit. Sittemmin Plazan eri osiot itsenäistyivät omiksi sivustoikseen (esimerkiksi Kaistan ja eDomen yhdistämisen myötä syntynyt **Dome.fi**.

Historia
--------

Portaali tunnettiin alun perin nimellä Sonera Plaza. Se perustettiin omaksi yhtiökseen vuonna 1999 silloisen iNet Keskuskadun pohjalta. Portaaliliiketoiminnan lisäksi Sonera Plazan tehtävänä oli Soneran Internet-liittymien myynti. 2000-luvun taitteessa Sonera Plaza fuusioitiin osaksi Soneraa. Samassa yhteydessä Sonera Plazan palvelutarjontaa supistettiin rajusti.*lähde?*

Plaza osti 2000-luvun alkuvuosina Muropaketin, www.fi-hakupalvelun, Sinkut.net-deittipalvelun ja Huuto.net-verkkohuutokaupan.*lähde?* Vuonna 2006 Sonera Plaza siirtyi TeliaSoneralta Yhtyneiden Kuvalehtien omistamalle Kynämies Oy:lle,*lähde?* ja nimeksi muuttui pelkkä Plaza.

Lähteet
-------

Aiheesta muualla
----------------

* Plaza
* Dome.fi
**SOFA** on helsinkiläinen rap-duo, joka on perustettu vuonna 2013. Yhtyeen muodostavat MC:t SonSon (Sonja Kuittinen) ja FanFan (Fanni Noroila). Yhtyeen säveltäjänä/tuottajana toimi KesäSetä vuoteen 2015 asti. "Tyttörukka" -singlen jälkeen kappaleista on vastannut muun muassa Noah Kin ja Juho Suutarinen. Yhtyeen DJ:nä toimii Inka Rantakallio.

Ura
---

Hyvinkäältä lähtöisin oleva Fanni Noroila ja Puumalasta muuttanut Sonja Kuittinen tapasivat toisensa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa, jossa he aloittivat vuonna 2011.  Yhtyeen nimi tulee heidän mukaansa sanoista "Se on fakin aitoo". Noroilan mukaan yhtyeen tavoite on "sanoutua irti räpin macho-kulttuurista, misogynisesta kuvastosta ja naisobjektiudesta".

Noroila ja Kuittinen ovat monipuolisia esittävän taiteen ammattilaisia: He ovat käyneet vaihdossa Tukholman Dramatiska Högskolanissa ja näytelleet mm. Kansallisteatterin MacBethissä ja kuuluvat feministiseen taidekollektiivi Les Poxxxiin yhdessä näyttelijä Julia Lappalaisen kanssa. Molemmat tekevät hip hop -duonsa lisäksi uraa myös näyttelijöinä.

SOFAn ensimmäinen julkaisu on vuonna 2013 Rapu Recordsille tehty single *Kuumempi Kesä*, jota seurasi vuonna 2015 julkaistu neljän kappaleen EP *Se on* *Fakin Aitoo*. Vuodesta 2015 asti SOFA:lla on ollut levytyssopimus Warner Music Finlandille.

Heinäkuussa 2022 julkaistiin Yle Areenassa ja Yle Radio Suomessa 20-osainen kuunnelma Mä haluun olla Nylon. Kuunnelmassa SOFA:n Kuittinen ja Noroila esittävät Nylon Beat -yhtyeen Jonnaa ja Eriniä. Fiktiivisen sarjan inspiraationa ovat olleet yhtyeestä tehdyt haastattelut, kirjat ja tarinat.

Duo ilmoitti kesäkuussa 2023 lopettavansa uransa. Marraskuussa he julkaisivat ennen jäähyväiskiertuettaan vielä viimeisen kappaleen, remix-version alun perin vuonna 2016 julkaistusta kappaleesta Ei tipu.

Diskografia
-----------

### Albumit

* *BFF* (2020)

### EP:t

* *Lucky Star* (2023)
* *Puolukoita* (2016)
* *Se on fakin aitoo* (2015)

### Singlet

* Ei tipu (Legacy RMX) ft. satu, Valma, Adikia, Mon-Sala & F (2023)
* Tytöt (2022)
* BFF (radio edit) (2020)
* Ei kiinnosta (2020)
* Tää kestää vaik en kestä sua ft. F (2019)
* Lucy Liukas (2018)
* Sotamaalauksii ft. Ringa Manner (2018)
* Laittoman letkeetä (2016)
* Tyttörukka (2015)
* Lisää Lempee (2013)
* Kuumempi Kesä (2013)

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisu Tervonen: Rakkaudella kuorrutettua kritiikkiä.  *VOIMA*, 2018. vsk, nro 6, s. 19-20. Helsinki:  Voima Kustannus Oy.   (suomeksi)
2. ↑  Tulokasyhtye Sofa: Aloimme räpätä koska halusimme kokeilla jotain uutta  19.05.2015. YLEX. Viitattu 28.7.2018. (suomeksi)
3. ↑  Fanni Noroila: CURRICULUM VITAE / FANNI NOROILA (pdf) *helsinginfreet.com*. Viitattu 29.7.2018. (suomeksi)
4. ↑  Intohimoiset Naikkari-fanit eivät koskaan päässeet Nylon Beatin keikalle, mutta nyt he näyttelevät idoleitaan tarinassa ystävyydestä  30.06.2022. YLE. Viitattu 10.7.2022. (suomeksi)
5. ↑  Sofa jättää feministisen perinnön osaaviin käsiin jäähyväiskappaleellaan *Rumba.fi*.  18.11.2023. Viitattu 18.11.2023.
**Bromietikkahappo** eli **bromietaanihappo** (C2H3BrO2) on etikkahapon bromattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteesissä.

Ominaisuudet
------------

Bromietikkahappo esiintyy huoneenlämpötilassa heksagonaalisia tai rombisina värittöminä kiteinä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja polaarisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten alkoholeihin ja asetoniin, ja myös dietyylieetteriin. Elektronegatiivisen bromiatomin aiheuttaman induktiivisen efektin vuoksi bromietikkahappo on etikkahappoa vahvempi happo ja sen pKa-arvo on 2,9. Yhdiste reagoi helposti nukleofiilisellä substituutiolla bromidi-ionin ollessa lähtevänä ryhmänä. Esimerkki tästä on bromietikkahapon hydrolysoituminen glykolihapoksi. Bromietikkahapon reaktiot ovat tyypillisiä karboksyylihapoille, ja se muodostaa muun muassa estereitä ja amideja.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Bromietikkahappoa voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Tyypillisiä valmistustapoja ovat etaanihapon suora bromaus bromilla etikkahappoanhydridin ja pyridiinin toimiessa katalyyttinä ja niin kutsuttu Hell–Volhard–Zelinsky-reaktio, jossa katalyyttinä on punainen fosfori. Katalyyttinä voidaan käyttää myös fosforitribromidia, mutta tällöin sivutuotteena voi muodostua myös dibromietikkahappoa. Muita tapoja valmistaa bromietikkahappoa on kloorietikkahapon reaktio vetybromidin tai vaihtoehtoisesti natrium- tai kaliumbromidin kanssa, bromieteenin hapetus typpihapolla, dibromivinyylieetterin hydrolyysi ja bromiasetonin hapetus ilman avulla.

Bromietikkahappoa käytetään orgaanisten synteesien lähtöaineita. Sen estereitä hyödynnetään Reformatski-reaktioissa.

Katso myös
----------

* Tribromietikkahappo

Lähteet
-------

1. ↑  Bromoacetate – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 23.2.2014.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 354. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2  Earl D. Morris & John C. Bost: *Acetic Acid, Halogenated Derivatives, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 23.2.2014
4. 1 2 3  David Yoffe, Ron, Frim, Shmuel D. Ukeles, Michael J. Dagani, Henry J. Barda, Theodore J. Benya & David C. Sanders: *Bromine Compounds, Ullmann’s Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2013. Viitattu 23.2.2014
5. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 149. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 23.2.2014). (englanniksi)
6. ↑  Paul M. Dewick: *Essentials of Organic Chemistry*, s. 126. John Wiley & Sons, 2006. ISBN 978-0-470-01665-7. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 23.2.2014). (englanniksi)
**Maailmanpuu** on suomalainen art- ja prog rock -yhtye. Se on saanut nimensä pohjoismaisen kansanperinteen myyttisen tammen, maailmanpuun (*Axis mundi*) mukaan, joka tukee taivasta ja jonka juuret ovat syvällä maassa. Maailmanpuu-yhtyeellä on omat juurensa klassisessa rockissa, juurimusiikissa ja bluesissa. Yhtyeen perustivat vuosina 2012–2014 kitaristi ja laulaja Kimmo Villa sekä multi-instrumentalisti ja basisti Antti Lehtomäki. Molemmat ovat vastanneet laulujen kirjoittamisesta ja säveltämisestä. Vuonna 2014 Maailmanpuu-yhtyeeseen liittyi rumpali Jussi Portaanpää, joka toi bändin soittoon uusia progressiivisen rockin elementtejä. Kun lisäksi Joni Rannisto liittyi harjoituksiin mukaan kosketinsoittajana, oli ryhmä ensimmäistä kertaa muodostettu neljän soittajan kokoonpanossaan. Maailmanpuun ensiesiintyminen oli vuonna 2015 Bar Jemmassa Vantaalla. Yhtyeen ensimmäinen äänitetty kappale oli englanniksi laulettu "Face Your Fears". Englannin kieli ei kuitenkaan sopinut Villan ja Lehtomäen uusien kappaleiden suomalaisesta kansanperinteestä ammentaviin aiheisiin, minkä jälkeen sanoitukset ovat olleet suomenkielisiä. 

Maailmanpuu JR Audion studiolla Mänttä-Vilppulassa vuonna 2020
Luovan jakson 2015–2018 tuloksena syntyi debyyttialbumi "Maailmanpuu". Levy nauhoitettiin syksyllä 2018 Porissa (miksaus Aki Peltonen), ja julkaistiin 15. kesäkuuta 2019 (LP ja CD, Saunakamari Levyt). Levyn julkaisukeikka soitettiin Ravintola Laguunissa Porissa syksyllä 2019.
Kosketinsoittaja Sampsa Heikkilä liittyi yhtyeeseen vuonna 2019 pian ensimmäisen levyn julkaisemisen jälkeen. Bändin tyyliin sekoittui lisää vaikutteita 1970-luvun progressiivisen rockin soundeista ja myös klassisesta musiikista. Maailmanpuu harjoitti ja sovitti vanhoja ja uusia kappaleitaan, mikä toi esiin yhtyeessä nykyisin kuultavan dynamiikan ja soundilliset elementit.

Yhtyeen toinen studioalbumi "Kohti valoa" äänitettiin JR Audion studiossa Mänttä-Vilppulassa syksyllä 2020. Yhtye löysi levyn äänittäjässä ja miksaajassa Daniel Rantasessa luovan vastavoiman. Rantanen omaksui myös vastuuta albumin taiteellisesta tuotannosta ja soittaa sillä useita instrumentteja. Luovan prosessin tulos on yhtyeen elokuussa 2021 julkaistu toinen studioalbumi "Kohti valoa" (LP ja CD, Saunakamari Levyt).

Kaimalkuu, yhtyeen kolmas albumi julkaistiin 10.11.2023.

Kokoonpano 2022:

* Kimmo Villa, kitara ja laulu
* Antti Lehtomäki, kitara ja basso
* Sampsa Heikkilä, koskettimet
* Jussi Portaanpää, rummut ja lyömäsoittimet

Diskografia:

* Maailmanpuu, julkaistu 15.6.2019, Savusauna (SAVU-01LP, SAVU-01CD)
* Kohtaa pelkosi / Kätköissä metsän, julkaistu 27.7.2020, Savusauna (SAVU-2020-03)
* Taivaankaari, julkaistu 11.6.2021, Savusauna (SAVU-2021-01)
* Kohti valoa, julkaistu 20.8.2021, levymerkki: Saunakamari Levyt / Savusauna (SAVU-03LP, SAVU-03CD)
* Kaimalkuu, julkaistu 10.11.2023, levymerkki: Saunakamari Levyt / Savusauna (SAVU-05LP, SAVU-05CD)

 Discogs (Maailmanpuun diskografia) Yhtyeen kotisivut
**Nina Rinkinen** on Teatteri Tuikkeen toinen perustajajäsen. Hän on ollut kehittämässä Teatteri Tuikkeelle omaleimaista teatterin tyyliä johon kuuluu muun muassa muiden aistien kun näön varaan tehdyt aistiteatteriproduktiot.

Rinkinen valmistui teatteri-ilmaisun ohjaajaksi Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiasta vuonna 2006, ja on toiminut Tuikkeessa ohjaajana, näyttelijänä, dramaturgina, teatteriopettajana ja teatterinjohtajana. Hän on ollut kehittämässä Teatteri Tuikkeen omaleimasta tyyliä johon kuuluvat sokko- ja aistiteatteri, fyysinen teatteri, sanaton teatteri ja naamioteatteri. *Pieni tulitikkutyttö* (2011) oli ensimmäinen sokkoteatteriproduktio joka Suomessa on esitetty. Rinkinen on käsikirjoittanut yhdessä Aarne Lindenin kanssa kauhua edustavan *Viimeinen vuoro* (2014) joka on kuuloon perustuva produktio aikuisille.

Rinkinen on osallistunut useisiin teatterifestivaaleihin, ja saanut palkintoja muun muassa Iikka-palkinnon kauhukulttuurin edistämisestä vuonna 2014 ja seuraavana vuonna hän sai ensimmäisen palkinnon *Science Show international cup*issa Tallinnassa, Virossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Historia *Teatteri Tuike*. Viitattu 15.6.2021.
2. 1 2 3  Nina Rinkinen *Teatteri Tuike*. Viitattu 15.6.2021.
3. 1 2  Etiikka, intohimo ja uudet taidot – johtamisen murros esittävän taiteen organisaatioissa *Taideyliopisto*. Viitattu 15.6.2021.
4. ↑  Mäkelä, Martti: Viimeinen vuoro *Skenet*.  13.11.2014. Viitattu 15.6.2021.
5. ↑  Teatteri Tuikkeen produktiot 1997–2019 *Teatteri Tuike*. Viitattu 14.6.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Sokkona teatterifestivaalilla – Aistit avoinna tarjoilee Malmitalossa myös sokkoteatteria *STT*.  14.2.2020. Viitattu 15.6.2021.
* Kytöharju, Marjo: Nukketeatterisatu ottaa kantaa vesien saastumiseen *Kirkko ja kaupunki*.  23.8.2016. Viitattu 15.6.2021.
**Hanja** (hangeul: 한자, hanja: 漢字), on koreankielinen nimitys kiinalaisille kirjoitusmerkeille. Nimeä käytetään kuitenkin erityisesti viittaamaan korean kielessä käytettäviin kiinalaista alkuperää oleviin merkkeihin.

Koreaa kirjoitettiin pääasiassa hanja-merkein aina 1900-luvun alkuun saakka, sen jälkeen hangeul on nopeasti korvannut niiden käytön. Pohjois-Koreassa hanja-merkkejä ei käytetä enää lainkaan. Etelä-Koreassakin niitä käytetään hyvin vähän, pääasiassa ihmisten nimissä, sillä nimet ovat monien mielestä hienomman näköisiä kiinalaisin merkein ja ne antavat vihiä sukunimen historiasta. Myös eteläkorealaisten henkilökortteihin on merkitty henkilön nimi kirjoitettuna hanja-merkein.. Etelä-Koreassakin on sanomalehtiä, jotka eivät käytä lainkaan hanja-merkkejä.

Lähteet
-------

1. ↑  Korean calligraphy *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 11.7.2020. (englanniksi)
2. ↑  Korean *www.baystateinterpreters.com*.  2020. Baystate Interpreters Inc.. Viitattu 11.7.2020. (englanniksi)
3. ↑  What Korea’s Chinese characters mean to modern Koreans : Korea.net : The official website of the Republic of Korea  2017. Korean Culture and Information Service (KOCIS).  Arkistoitu 14.11.2020. Viitattu 11.7.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hanja** Wikimedia Commonsissa
**ʻEua** on Tongan saarivaltion eteläisin hallinnollinen alue, joka koostuu samannimisestä pääsaaresta ja pienemmästä Kalaun saaresta.

ʻEuan saaren pinta-ala on 87,43 neliökilometriä, ja se on Tongatapun ryhmän toiseksi suurin saari. ʻEua on kukkulainen ja kohoaa korkeimmillaan 329 metriin. Alue on jaettu kahteen piiriin, pohjoisessa sijaitsevaan ʻEua Motuʻaan ja etelässä sijaitsevaan ʻEua Niuafoʻouhun.

ʻEua on geologisesti Tongan vanhin saari. Se on muodustunut kalkkikivestä vanhan tulivuoren päälle. Saaren jyrkkyyden ja suhteellisen pienen väkiluvun ansiosta, siellä on myös säilynyt parhaiten Tongan metsät. Saaren itärannikolla on 4,6 neliökilometrin laajuinen ʻEuan kansallispuisto.

ʻEuan saarella siellä asui vuoden 2021 väestönlaskennassa 4 864 ihmistä. Asukkaita oli viisi vuotta aiemmin ollut 4 945. Saaren suurin kylä on ‘Ohonua, jossa oli vuonna 2021 yli 1 200 asukasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Edward R. Lovell & Asipeli Palaki: National coral reef status report Tonga (PDF) *horizon.documentation.ird.fr*. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
2. ↑  ʿEua *Encyclopedia Britannica*.  15.9.2010. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
3. ↑  Art Whistler: The Rare Plants of Tonga (PDF) *cepf.net*.  2011. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
4. ↑  Protected Area Profile for 'Eua National Park from the World Database on Protected Areas *ProtectedPlanet*. UNEP-WCMC. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)
5. ↑  Census Report Vol1 2021 (PDF) Tonga Statistics Department. Viitattu 18.11.2023. (englanniksi)

Tongan alueet

* ʻEua
* Haʻapai
* Niua
* Tongatapu
* Vavaʻu
**Boeing WC-135 Constant Phoenix** on Boeing C-135 Stratolifteristä kehitetty sotilaslentokone, jota käyttää Yhdysvaltain ilmavoimat. Sen tehtävänä on kerätä ilmakehästä erilaisia näytteitä ydinräjähdysten tutkimiseksi. Koneita oli enimmillään rakennettu 14, mutta niistä on myöhemmin muunneltu koneita muihin tehtäviin, esimerkiksi Boeing OC-135B Open Skies.

Constant Phoenixeja on käytetty mm. Pohjois-Korean ja Iranin asekokeiden tarkkailussa sekä Tšernobylin ja Fukushiman ydinvoimalaonnettomuuksien tutkimisessa.

Lähteet
-------

1. ↑  WC-135 Constant Phoenix *Military.com*. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
2. ↑  David Cenciotti: U.S. Air Force deploys WC-135 "nuclear sniffer" plane to Japan to monitor North Korea's possible nuke weapons tests *The Aviationist*.  12.4.2017. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Boeing WC-135 Constant Phoenix
**Ursus** oli puolalainen traktorimerkki. Sitä valmisti Zakladow Mechanicznych -konepaja, joka aloitti 1893 valmistamalla pitopalvelulaitteita jatkaen 1913 moottoreihin, joista suurimpien teho oli 450 hv. 

Ursus hakeutui konkurssiin pitkään jatkuneiden taloudellisten vaikeuksien jälkeen vuonna 2021.

Traktorinvalmistus
------------------

Yritys sai valmiiksi traktoriin sopivan moottorin 1918. 1922 saatiin valmiiksi ensimmäinen peltokone ja seuraavan viiden vuoden aikana niitä myytiin vain 100 kappaletta. 1930-luvulla Puolan valtio pelasti yhtiön konkurssilta. Toisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti 700 traktoria sotilaskäyttöön.

Ursus

Lanz
----

Toisen maailmansodan jälkeen yhtiö valmisti jäljitelmiä Lanz Bulldogista. Muita yksisylinterisiä puolidieseleitä olivat Landini, Marshall ja Vierzo.

Zetor
-----

1950-luvulla alkoi SEV:n piirissä muodostua yhteistyötä ja Ursuksen tehdas kääntyi Zetorin puoleen. Puolalaistehdas teki osia Zetorille ja sai siltä teknologiaa ja malleja. Ensimmäinen Zetorille perustuva Ursus oli Ursus C-325. 1970-luvulla noin puolet Ursuksen osista tuli Zetorilta.

Massey-Ferguson
---------------

Puolalaistehdas neuvotteli Massey-Fergusonin kanssa ja tuotti sillä perusteella 38 hv - 72 hv -malliston. MF:ään perustuvia Ursuksia vietiin Yhdysvaltoihinkin.

| Merkki | Malli | Maa | Teho | Iskutilavuus | Sylinterit | Polttoaine | Vuosi | Myyjä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ursus | C-325 | Puola |  |  |  |  |  |  |
| Ursus | C-335 | Puola |  |  |  |  |  |  |
| Ursus | 4514 | Puola |  |  |  |  |  |  |

Katso myös
----------

* Luettelo traktorimalleista

Lähteet
-------

* 
* Lassila, Aulis: Puolalainen kontio: Ursuksen historia.  *Vanhat koneet*, 2019, nro 3, s. 34-41. Vaasa:  Viipalemediat.

### Viitteet

1. ↑  svale: End of the road for Ursus *profi*.  14.7.2021. Viitattu 4.8.2021. (englanniksi)
Vestan neitsyttä esittävä korkokuva
**Vestan neitsyet** eli **vestaalit** tai **vestaalittaret** (lat. *virgines Vestales*) olivat kotilieden jumalattaren Vestan papittaria antiikin Roomassa. Alun perin Rooman kuningas valitsi tehtävään kaksi vestaalia, sitten luku kohotettiin neljään ja lopulta kuuteen. Valinta myös siirtyi pontifex maximukselle, Rooman ylipapille.

Ehdolle asetettavan tytön tuli olla iältään kuuden ja kymmenen välillä, eikä hänellä saanut olla ruumiillisia tai henkisiä vammoja. Tytön tuli lisäksi olla vapaiden Rooman kansalaisten tytär. Vestan neitsyeksi valittu antoi siveyslupauksen ja palveli tehtävässään 30 vuotta. Kymmenen ensimmäistä vuotta kuluivat vestaalin tehtävien opiskeluun, seuraavat kymmenen tehtävien hoitoon Vestan temppelissä ja viimeiset kymmenen tehtävien opettamiseen seuraajille. Yksi Vestan neitsyistä toimi papitarten johtajana nimikkeenään *virgo Vestalis maxima*.

Vestaalien tärkein tehtävä oli vartioida ja pitää yllä Vestan temppelissä palavaa pyhää tulta. Tämän lisäksi he osallistuivat uhrimenojen valmisteluihin ja esiintyivät juhlissa pontifex maximuksen seurassa. Vestaalit asuivat temppelin vieressä sijainneessa talossa, *Atrium Vestae*ssa. Vestan neitsyet saivat useita etuoikeuksia, ja heitä kunnioitettiin suuresti. Heiltä kuitenkin edellytettiin tehtäviensä moitteetonta hoitoa. Jos tuli pääsi sammumaan, vestaali ruoskittiin, ja siveyslupauksensa rikkonut vestaali haudattiin elävältä. Palveluksensa jälkeen Vestan neitsyellä oli lupa mennä naimisiin ja hankkia lapsia. Useimmat pysyivät kuitenkin naimattomina.

Vestaalit olivat erittäin arvostettuja ja rikkaita kansalaisia, joiden mielipiteitä kuunneltiin ja joilta kysyttiin tärkeitä asioita. Kun he liikkuivat Rooman kaduilla, heitä kuljetettiin kantotuolissa, ja liktori kulki heidän edellään.

Viimeinen tunnettu Vestan neitsyt oli Coelia Concordia. Papitarten toiminta lakkautettiin lopullisesti vuonna 394.

Myyttien mukaan Romuluksen ja Remuksen äiti Rhea Silvia olisi ollut Vestan neitsyt, jonka Mars-jumala saattoi raskaaksi.

Lähteet
-------

* Paavo Castrén ja Leena Pietilä-Castrén: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. 1 2  Encyclopædia Britannica: Vestal Virgins *Encyclopædia Britannica Online*. Viitattu 5.9.2009.
2. 1 2 3  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 625
3. ↑  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 482

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vestan neitsyet** Wikimedia Commonsissa

* Parhi-Riikola, Päivi: Rooman naispapit omistautuivat uralleen. Tiede 3/2005.
Siro jakkupuku on kuvattu kesällä 2009 amerikkalaisen akateemikon Betsy Bozen yllä.
Vuonna 1953 kuvattu kävelypuvun takki muistuttaa yleisilmeeltään miehen puvuntakkia.
**Jakkupuku** on naisen puku, jossa on irtotakki eli jakku. Jakkupuvun osat ovat hame ja jakku, joita täydennetään erilaisilla puseroilla tai paidoilla, mikäli jakkua halutaan pitää auki. Kun jakkupuvun hame korvataan jakun kankaasta valmistetuilla housuilla, puhutaan housupuvusta. 

Jakkupukua on aikaisemmin nimitetty **kävelypuvuksi**, ja sitä on suositeltukin ulkosalla reippailuun. Kävelypuku valmistettiin tuolloin tukevasta ja lämpimästä kankaasta. Sellaisena sitä suositeltiin ulkoilun lisäksi aamupäivätilaisuuksien asuksi. Toisaalta 1950-luvulla jakkupukuja myös teetettiin nuorelle puvuksi hänen ensimmäisiin suuriin juhliinsa, ja sitä käytettiin esimerkiksi rippijuhlassa, ylioppilaaksi tulon kunniaksi tai vihkiasuna.

Työelämää koskevissa pukeutumisohjeissa jakkupuku rinnastetaan nykyisin miehen arkipukuun. Laadukkaista materiaaleista valmistettuna jakkupukua pidetään sopivana myös johdon tehtävissä tai päivän aikana eteen tulevissa edustus- tai esiintymistilaisuuksissa.

Juhlapukeutumisessa jakkupukua vastaa usein merkintä *tumma puku* tai *vierailupuku*. Kello 18 jälkeen alkavissa juhlavissa ja virallisissa tilaisuuksissa ilta- tai juhlapuku on kuitenkin jakkupukua turvallisempi valinta.

Lähteet
-------

1. ↑  *Suuri suomen kielen sanakirja*. Gummerus, 2004.
2. ↑  Kesäinen kävelypuku 1931 (Piirros) *Pukeutumistaidosta*.  1.1.1931. Tampere. Viitattu 29.12.2014.
3. ↑  Naisen logiikkaa, Ohjeita emännälle - Osa 10 (Emännän tietokirja, 1953:"Tavallisissa oloissa on kävelypuku vain ulko- ja aamupäiväpuku. Hattua ja takkia yltänsä riisumatta voi kävelypukuisena esiintyä aamupäivävastaanotossa.") *hehkuvainen.blogspot.fi*.  24.3.2009.  Arkistoitu 6.7.2015. Viitattu 29.12.2014.
4. ↑  Ritva Koskennurmi-Sivonen: Kävelypuku vuodelta 1951 (Helsingin yliopistomuseon käsityötieteen kokoelma # 918:2.) Helsingin yliopisto. Viitattu 27.12.2014. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Vaikuta vaatteilla, pukeutumisopas Tekstiili- ja Vaatetusteollisuus ry, Tekstiili- ja Jalkinetoimittajat ry. Viitattu 28.12.2014.
6. ↑  Pukeutumiskoodien ABC *Yhteishyvä.fi*.  19.9.2012.  Arkistoitu 7.4.2015. Viitattu 27.12.2014.
**Jeanne Matignon de Salzmann**, o.s. Jeanne Allemand, usein tunnettu nimellä **Madame de Salzmann** (1889 – 25. toukokuuta 1990) oli sveitsiläinen tanssija, rytmisten liikesarjojen (engl. Movements) opettaja sekä armenialais-kreikkalaisen mystikko G. I. Gurdjieffin merkittävä oppilas, jota monet Gurdjieffin oppilaat sanovat Gurdjieffin opetuksen jatkajaksi.

Madame de Salzmann aloitti uransa opiskelemalla pianonsoittoa, orkesterin johtamista sekä säveltämistä Geneven konservatoriossa. Myöhemmin, oltuaan vuodesta 1912 alkaen Saksassa Emile Jaques-Dalcrozen oppilaana, hän opetti tanssia sekä rytmisiä liikesarjoja. Hän tapasi tulevan miehensä, taiteilija Alexandre de Salzmannin Helleraussa Dalcroze'n koulussa. Liitosta syntyi yksi tytär. Venäjän vallankumouksen aikaan he asuivat Georgian Tiflisissä, jossa Jeanne de Salzmann jatkoi opettamistaan.

Vuonna 1919 ukrainalainen säveltäjä Thomas de Hartmann tutustutti de Salzmannit G. I. Gurdjieffiin. Tämä suhde kesti aina Gurdjieffin kuolemaan 1949 saakka, jolloin Jeanne de Salzmann oli työskennellyt hänen kanssaan liki kolmekymmentä vuotta. G. I. Gurdjieffin pääteos *All and Everything* ilmestyi Gurdjieffin kuoleman jälkeen ja sen ranskankielistä käännöstä hiottiin vuosia Jeanne de Salzmannin ohjauksessa. Tämä käännös *Récits de Belzébuth à son petit-fils* ilmestyi vuonna 1956.

De Salzmannin viimeinen lepopaikka perheen haudassa (keskellä) Cimetière des Rois'ssa Genevessä
Jeanne de Salzmann käsikirjoitti yhdessä Peter Brookin kanssa Brookin ohjaaman, Gurdjieffin kirjaan *Meetings with Remarkable Men* perustuvan samannimisen elokuvan. 

Vuonna 1949, yhdessä Henriette H. Lannesin, P. D. Ouspenskyn, Jane Heapin ja J. G. Bennettin kanssa hän aloitti Gurdjieffin työtä jatkavan organisaation käynnistämisen. *The Society for Research into the Development of Man Ltd.* perustettiin 6. lokakuuta 1955. Organisaation nimi muutettiin myöhemmin nimeksi *The Gurdjieff Society Ltd.* Jeanne de Salzmann johti kyseistä organisaatiota ja jatkoi Gurdjieffin opetusta korostaen työtä rytmisten liikesarjojen parissa aina vuoteen 1990 saakka, jolloin hän kuoli 101 vuoden ikäisenä.

Jeanne de Salzmannin jälkeen hänen vuonna 1923 syntynyt poikansa Michel de Salzmann otti organisaation johtamisen vastuulleen.

Kirjallisuutta
--------------

* Ravi Ravindra: *Heart without Measure: Gurdjieff Work with Madame de Salzmann* [ISBN 1596750006] ©2004
* Jeanne de Salzmann: *The Reality of Being. The Fourth Way of Gurdjieff.* ISBN: 9780834822856 ©2011
	+ suom. *Olemisen todellisuus - Gurdjieffin neljäs tie*. ISBN 9789522601803 ©2013

Aiheesta muualla
----------------

* Karatas-Seura ry
* Gurdjieff.fi Viitattu 11.3.2021
* Gurdjieff International Review artikkelit (englanniksi)
* Institut G. I. Gurdjieff, Pariisi
* International Association of the Gurdjieff Foundations

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Archives internationales de la danse** (AID) oli ranskalainen yhdistys ja aikakausijulkaisu, jotka Rolf de Maré perusti vuonna 1932 kunnianosoituksena johtamalleen balettiseurueelle Ballets suédois ja sen ensitanssijalle Jean Börlinille.

Pariisissa rue Vitalin varrella sijaitseva yhdistys perusti museon, kirjaston, kokoussalin ja kaksi tilapäistä näyttelysalia.

Lehden tarkoituksena oli "keskittyä eri maiden ja eri aikojen koreografiaan". Lehdellä oli määräävä asema näytöksiä ja kilpailuja koskevien uutisten esittäjänä, ja se käsitteli erityisteemoja kuten yhdysvaltalaista ja saksalaista tanssia, balettisäveltäjiä kuten Stravinskya ja Ravelia, tanssin ja koreografian historiaa sekä tanssia käsittelevää kirjallisuutta yleensä.

Lehden ensimmäinen numero ilmestyi marraskuussa 1932. Se aloitti säännöllisen ilmestymisen tammikuussa 1933 ja lakkasi ilmestymästä marraskuussa 1935.

Ensimmäisessä numerossa julistettiin koreografiakilpailu, johon osallistuivat muun muassa Pierre Conté, Janine Solane, Boris Kniaseff, Oskar Schlemmer baletillaan *Ballet triadique* ja Kurt Joossin koulu, joka toi esitettäväksi *Vihreän pöydän*.

Lehti lakkasi ilmestymästä 1935, mutta yhdistyksen toiminta jatkui vuoteen 1951, jolloin Rolf de Maré päätti kääntää lehteä ja luovuttaa merkittävät kokoelmansa Pariisin oopperan kirjastolle. Ballets suédois'n omaisuuden hän jätti perinnöksi Tukholman Dansmuseetille.