recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mario Lemina** (s. 1. syyskuuta 1993 Libreville, Gabon) on gabonilais-ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa englantilaista Wolverhampton Wanderersia. Hän pelasi juniorina Ranskassa ja on Ranskan ja Englannin lisäksi pelannut Italiassa ja Turkissa. Oikeajalkainen Lemina on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Gabonin maajoukkueessa vuodesta 2015.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Leminan junioriseuroja olivat ranskalaiset ES Nanterre, FC Rueil-Malmaison ja Garenne-Colombes, ja vuonna 2009 hän liittyi FC Lorientiin. Hän debytoi seuran edustusjoukkueessa tammikuussa 2013 Ranskan cupissa Sedania vastaan ja neljä päivää myöhemmin Ligue 1:ssä Nancya vastaan. Kaudella 2012–2013 hän pelasi kymmenessä liigaottelussa. Syyskuussa 2013 Lemina siirtyi saman sarjan Olympique de Marseilleen. Kaudella 2013–2014 hän pelasi neljä liigaottelua Lorientissa ja 14 ottelua Marseillessa sekä debytoi Mestarien liigassa. Marraskuussa 2014 hän teki ammattilaisuransa ensimmäisen maalin Girondins de Bordeaux’ta vastaan. Kaudella 2014–2015 hän pelasi Ligue 1:ssä 23 ottelua ja teki niissä kaksi maalia.

Elokuussa 2015 Lemina siirtyi yhden kauden mittaisella lainasopimuksella Italian Serie A:n Juventukseen. Hän debytoi seuran edustusjoukkueessa seuraavassa kuussa Genoaa vastaan. Hän pelasi kauden aikana kymmenen Serie A -ottelua ja teki maalin kolmannessa liigaottelussaan Napolia vastaan ja maaliskuussa Atalantaa vastaan. Kaudella 2016–2017 Lemina oli Juventuksen omistuksessa ja pelasi 19 Serie A -ottelua ja teki maalin toukokuussa 2017 Romaa vastaan. Juventus voitti molemmilla kausilla Italian liigamestaruuden ja Italian cupin.

Juventuksesta Lemina siirtyi englantilaisseura Southamptoniin kesällä 2017.

### Maajoukkueura

Lemina on edustanut Ranskaa alle 20- ja alle 21-vuotiaissa. Hän oli mukana voittamassa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruutta vuonna 2013 pelaten turnauksessa neljässä ottelussa. Aikuisten maajoukkuetasolla Lemina on kuitenkin edustanut kotimaataan Gabonia. Hän debytoi Gabonin jalkapallomaajoukkueessa lokakuussa 2015 ystävyysottelussa Tunisiaa vastaan. Lemina teki tuossa ottelussa maalin. Hän teki toisen maaottelumaalinsa marraskuussa 2016 ystävyysottelussa Komoreita vastaan ja kolmannen syyskuussa 2017 MM-karsintaottelussa Norsunluurannikkoa vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 2023 loppuun mennessä 25 A-maaottelua. Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2017 hän pelasi yhden ottelun.

Saavutukset
-----------

**Ranska**

* Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut: kultaa 2013

**Juventus**

* Serie A: mestaruus 2016, 2017
* Italian cup: voitto 2016, 2017

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Mario Lemina Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑

Wolverhampton Wanderers – Englannin Valioliiga
1 Sá |
3 Aït-Nouri |
4 Collins |
7 Neto |
8 Neves |
9 Jiménez |
10 Podence |
11 Hwang |
13 Sarkic |
14 Mosquera |
15 Boly |
17 Guedes |
19 Jonny |
20 Chiquinho |
22 Semedo |
23 Kilman |
24 Toti |
25 Ronan |
27 Nunes |
28 Moutinho |
32 Dendoncker |
37 Traoré |
39 Cundle |
62 Søndergaard |
  Bonatini |
  Cutrone |
Manageri Lage
**Norvel LaFollette Ray Lee** (22. syyskuuta 1924 – 19. elokuuta 1992 Bethesda, Maryland, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.

Urheilu-ura
-----------

Lee nyrkkeili amatöörinä koko uransa. Hän oli Lontoossa 1948 varamiehenä, muttei päässyt kehään. Sen jälkeen Lee voitti vuosina 1950–1952 arvostetun amatöörinyrkkeilyturnauksen Intercity Golden Glovesin ja Amateur Athletic Unionin nyrkkeilymestaruuden 1950 ja 1951. Pan-Amerikan kisoissa vuonna 1951 Lee sijoittui kolmanneksi raskaassa sarjassa, eli yli 81-kiloisissa.

Helsingin 1952 olympiakisoja varten käydyissä Yhdysvaltain karsinnoissa Lee hävisi jo avauskierroksilla. Nyrkkeilyjoukkueen valmentaja Pete Mello kuitenkin vaati, että Lee otetaan mukaan olympialaisiin. Aikaisemmin keväällä Lee oli voittanut tulevan olympiavoittajan Ed Sandersin. Lee oli sitten raskaan sarjan varamies, ja kun Yhdysvaltojen edustaja sairastui Helsingissä, Lee osallistui kisoissa raskaaseen keskisarjaan. Sarjaan päästäkseen hän laihdutti kuusi kiloa. Lee voitti sarjansa hallitusti, eikä vastustajista kukaan uhannut hänen voittoaan. Finaalissa kaatui argentiinalainen Antonio Pacenza. Lee palkittiin myös olympialaisten teknisimpänä nyrkkeilijänä. Lee saavutti toisen pronssinsa Pan-Amerikan kisoista vuonna 1955.

Siviilielämä
------------

Vuonna 1948 Lee tuomittiin kahdessa oikeudessa Virginian osavaltion rotuerottelulain rikkomisesta. Hän ei ollut suostunut istumaan Chesapeake and Ohio Railwayn junassa mustille varatussa osiossa. Leen tapaus meni Virginian osavaltion korkeimpaan oikeuteen, joka yksimielisesti kumosi Leen saamat tuomiot.

Valmistuttuaan Howardin yliopistosta Lee opetti Washingtonissa nuorisorikollisille suunnatussa koulussa englantia, matematiikkaa ja yhteiskuntaoppia. Lisäksi Lee valmensi nyrkkeilijöitä sekä tuomaroi amatööri- ja ammattilaisotteluita.

Lee kuoli syöpään Yhdysvaltain merivoimien sairaalassa Bethesdassa vuonna 1992.

Lähteet
-------

1. 1 2  Norvel Lee, Boxer in 1952 Olympics, Dies (The Washington Post)  23.8.1992. HighBeam Research. Viitattu 29.5.2008. (englanniksi) (Archive.org)
2. 1 2 3 4  Norvel Lafollette Ray Lee (Archive.org) geocities.com. Viitattu 29.5.2008. (englanniksi)
3. 1 2  Pan American Games Boxing Medalists (Archive.org) *HickokSports.com*. Viitattu 29.5.2008. (englanniksi)
4. ↑  Kolkka, Sulo: *15. Olympiad Helsinki 1952*, s. 399. The Official Report of the Organizing Committee for the Games of the XV Olympiad. WSOY, 1955. Official Olympic Reports (pdf). (englanniksi)
5. ↑  Arponen, Antti O.: *Olympiakisat Ateenasta Atlantaan*, s. 161. WSOY, 1996. ISBN 951-0-21072-2.
**Suuri Pyhäkala** on karu järvi Lappeenrannassa Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on 75 hehtaaria. Etäisyys Lappeenrannan keskustasta on 13 kilometriä etelälounaaseen. Järven lounaisrannalla sijaitsee Suuri Pyhäkalan Linnavuori.

Maantiede
---------

Suuren Pyhäkalan ulottuvuus kaakosta luoteeseen on 1,8 kilometriä. Järven etelä- ja keskiosassa on noin 27 hehtaaria laaja vähintään kymmenen metriä syvä vyöhyke, joka on myös melko laakea. Yli viidesosa järven alasta on vähintään 13 metriä syvä ja syvin kohta on 13,7 metriä. Järven luoteisen osan muodostaa matala Paskolahti. Järven eteläisimmässä osassa on matala alue, jonka kärjessä sijaitsee järven ainoa saari, joka on alle aarin laajuinen luoto.

Suuren Pyhäkalan pohjoisella ja eteläisellä rannalla on peltomaata, suurin osa rannoista on kuitenkin metsää. Järven kaakkoisella rannalla sijaitsee jyrkänne, jonka kohdalla maasto kohoaa noin 80 metriä merenpinnan yläpuolelle. Jyrkänteen kohdalla kymmenen metrin syvyyskäyrä kulkee aivan rannan tuntumassa. Se etenee mutkitellen kohti luodetta ja on vastarannan Linnavuoren kohdalla lähimmillään noin 20 metrin päässä rantaviivasta.

Suuren Pyhäkalan luoteisosaan virtaa lasku-uoma 200 metrin päästä luoteesta Pieneltä Pyhäkalalta (55,3 metriä mpy). Vajaan kolmen kilometrin päästä pohjoisesta Ala-Kyynelmykseltä (57,6 metriä mpy) järven koillisosaan laskee Myllyjoki. Lännestä Soitsuolta ja Kanalammelta järveen laskee Pitkänniitynoja. Suuren Pyhäkalan luusua sijaitsee altaan kaakkoiskulmassa, josta sen vedet laskevat Sarvijokea ja Alajokea kaakkoon.

Suuren Pyhäkalan vesitilavuus on 5 622 000 kuutiometriä.

Suuri Pyhäkala (06.013.1.001) kuuluu Alajoen yläosan valuma-alueeseen (06.013), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Hounijoen vesistössä (06). Toinen jakovaihe on Alajoen alue (06.01). Suuri Pyhäkala on neljänneksi laajin Alajoen yläosan valuma-alueen kahdeksastatoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Hanhijärvi, jota seuraa Humaljärvi ja Kaislasenjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Suuri Pyhäkala (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 21.2.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 21.2.2023.
3. ↑  Suuri Pyhäkala (06.013.1.001) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 21.2.2023.
4. ↑  Alajoen yläosan valuma-alue (06.013) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 21.2.2023.
**Monohybridiristeytyksessä** seurataan yhden ominaisuuden periytymistä jälkeläisille. Ominaisuuden periytymisen selvittämisessä voidaan käyttää Punettin neliötä, johon sijoitetaan naaras- ja koiraspuoleisen "vanhempien" alleelit (A tai a). Yhdistämällä yksittäiset alleelit alleelipareiksi saadaan selville jälkeläisten mahdolliset genotyypit ja niiden todennäköisyydet. Genotyypeistä voidaan edelleen määrittää risteytyksen tuloksena saatujen yksilöiden erilaiset fenotyypit ja niiden todennäköisyydet.

1800-luvulla Gregor Mendel suoritti mono- ja dihybridiristeytyksiä erilaisilla herneillä ja niiden kukilla. Mendelin hernekokeissa violettikukkaisuus dominoi valkokukkaisuutta ja risteyttämällä monohybridiristeytyksellä Punettin neliössä puhtaita linjoja edustavat violetti- ja valkokukkainen herne ovat kaikki jälkeläiset 100% todennäköisyydellä violettikukkaisia. Risteyttämällä edelleen kaksi edellisessä risteytyksessä saatua violettikukkaista hernettä saadaan tulokseksi violetti- ja valkokukkaisia herneitä lukusuhteessa 3:1, sillä risteyttämällä kaksi heterotsygoottista violettikukkaista hernettä resessiivinen kukan väri tulee esiin 25% todennäköisyydellä jälkeläisyksilöissä. Tästä tulee niin kutsuttu monohybridisuhdeluku 3:1.

Hieman monohybridiristeytyksen kaltaisessa dihybridiristeytyksessä tutkitaan kahden ominaisuuden periytymistä.
**Karvaslaipikka** (*Phyllanthus acidus*) on kasvilaji, joka kuuluu laipikoiden sukuun. Se on pieni puu tai pensas, jota kasvatetaan syötävien hedelmien vuoksi. Happamista hedelmistä valmistetaan monenlaisia säilykkeitä ja mehuja.

Tuntomerkit
-----------

Hedelmiä.
Karvaslaipikka on pieni puu tai pensas, joka kasvaa 2–9 metriä korkeaksi. Sen matala ja leveän pensasmainen latvus on monihaarainen. Se muistuttaa paljon toista trooppista hedelmäpuuta, bilimbiä, joka ei kuitenkaan ole sille sukua. Lehdet ovat vuorottaisia, lyhytruotisia, usein puikeita ja 2–7,5 cm pitkiä. Pienet vaaleanpunaiset kukat ovat tertuissa, jotka kasvavat suoraan paksujen oksien lehdettömistä varsista. Kellertävät ja 1–2,5 cm pitkät hedelmät ovat luumarjoja. Niiden sisältämässä kivessä on 4–6 siementä. Syötävät hedelmät ovat mehukkaita mutta happamia.

Levinneisyys
------------

Karvaslaipikan uskotaan olevan alun perin kotoisin Madagaskarilta. Se on tuotu sieltä Aasian etelä- ja kaakkoisosiin jo esihistoriallisina aikoina. Historiallisina aikoina sitä on alettu kasvattaa myös Amerikan mantereiden trooppisissa osissa. Nykyään puuta kasvaa kaikkialla tropiikissa.

Käyttö
------

Karvaslaipikkaa kasvatetaan hedelmäpuuna. Sen kypsät hedelmät voidaan syödä sellaisenaan, mutta ne ovat niin happamia, että yleisemmin niistä valmistetaan sokeriliemessä keittämällä mehua, siirappia tai säilykkeitä. Kasvin lehtiä käytetään lisäksi vihanneksena osissa trooppista Aasiaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otaheite Gooseberry Phyllanthus acidus Skeels Purdue University. Viitattu 25.5.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* ITIS: *Phyllanthus acidus* (englanniksi)
* United States Department of Agriculture (USDA): *Phyllanthus acidus* (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Phyllanthus acidus | 
* Wikidata: Q941464
* Wikispecies: Phyllanthus acidus
* AoFP: 416
* APDB: 107391
* APNI: 125187
* CoL: 4H36J
* EoL: 1153259
* EPPO: PYLAC
* FNA: 242414062
* GBIF: 5381567
* GRIN: 28113
* iNaturalist: 166746
* IPNI: 194610-2
* IRMNG: 10958833
* ITIS: 28366
* MoBotPF: 280114
* NatureServe: 2.142841
* NCBI: 260718
* Open Tree of Life: 900216
* Plant List: kew-153279
* PLANTS: PHAC3
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:194610-2
* Tropicos: 12800249
* WFO: wfo-0000270405

 |
|  |
| Averrhoa acida | 
* Wikidata: Q21871966
* APDB: 127146
* APNI: 208512
* CoL: K324
* GBIF: 3626674
* IPNI: 371867-1
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:371867-1
* Tropicos: 23701463
* WFO: wfo-0000302785

 |

 |
**Väinö Kalevi Järvenpää** (25. syyskuuta 1933 Ii – 30. tammikuuta 2014) oli suomalainen nyrkkeilijä.

"Väiski" Järvenpää edusti Suomea Rooman 1960 olympialaisissa ja hävisi 60-kiloisten sarjan ensimmäisellä kierroksella romanialaiselle Josif Mihalicille tuomariäänin 2–3. Luzernin EM-kilpailuissa 1959 hän voitti 63,5 kilogramman sarjassa ensimmäisessä ottelussaan belgialaisen Andre Billietin pistein 5–0 mutta hävisi toisessa ottelussaan itävaltalaiselle Rupert Königille pistein 1–4 ja päätyi sijoille 5–8. Belgradin EM-kilpailuissa 1961 hän voitti tšekkoslovakialaisen Ladislaw Reczeyn pistein 5–0 mutta hävisi ranskalaiselle Paul Cosentinolle pistein 1–4 ja sijoittui jälleen sijoille 5–8.

Järvenpää voitti Pohjoismaiden mestaruuden 63,5-kiloisten sarjassa vuonna 1959.

Seuratasolla Järvenpää edusti huippuvuosinaan Kokkolan Jymyä, johon kuuluivat myös kaksi muuta tuon ajan maajoukkuenyrkkeilijää, Olli Mäki ja Paavo Roininen. Lisäksi hän edusti Reisjärven Pilkettä, Iin Yritystä ja Oulun Pyrintöä. Järvenpää voitti Suomen mestaruuden 63,5 kilogramman sarjassa vuosina 1959 ja 1961. Hän saavutti SM-hopeaa 60-kiloisissa vuosina 1955 ja 1958. Hän voitti neljä TUL:n mestaruutta.

Väinö Järvenpään veljenpoika Hannu Järvenpää menestyi jääkiekkoilijana.

Lähteet
-------

* Lounasheimo, Ilmo: *Kehän sankarit*. WSOY, 1987. ISBN 951-0-13981-5.
* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.

### Viitteet

1. ↑  Väinö "Väiski" Järvenpää on poissa, Lestijoki, 38. vuosikerta, Nro 6, julkaistu 6.2.2014
2. 1 2 3 4 5  Siukonen, s. 100.
3. ↑  Lounasheimo, s. 747.
4. ↑  Lounasheimo, s. 771.
5. ↑  Lounasheimo, s. 777.
**Monokuro Boo**lla viitataan animetyylisiin hahmoihin, jotka japanilainen yhtiö San-X on luonut. Hahmot koostuvat kahdesta siasta, mustasta ja valkoisesta, joilla on neliskulmainen vartalo, täplät silminä, kärsä, sekä kiemurainen saparo takapuolella. Niiden ympärillä nähdään usein lentävä ampiainen. Hahmojen aikaisin esiintyminen oli lisensointi- ja lahjatavaranäytöksissä Japanissa vuonna 2005.

Monokuro Boo -hahmojen iskulause on "Simple is Best" (Yksinkertainen on parasta), ja yksi tai molemmat siat voidaan myös nähdä ympärillään puhekuplia, joissa lukee "Boo", "Love?" (Rakkaus?/Rakkautta?), "Enjoy?" (Nauti?), tai "Happy" (Onnellinen).

RM Enterprises (BVI) -niminen osakeyhtiö on lisensoinut Monokuro Boo -hahmot, ja huolehtii hahmojen kehityksestä sekä mainostuksesta niin Aasiassa kuin kansainvälisillä alueillakin.

Hahmon konsepti ja nimi
-----------------------

Kun kyseiset hahmot aluksi luotiin, nimenä ei ollut "Monokuro Boo", vaan "Monotone", jossa "mono" tuli sanasta "monochrome" (yksivärinen, mustavalkoinen) ja "ton" tarkoitti sikaa. Tämä sanaleikki oli se, joka alun perin innoitti suunnittelijaa luomaan mustavalkoiset hahmot. Suunnittelija tietoisesti taisteli silloista värejä suosivaa trendiä vastaan yksitoikkoisella värimaailmallaan, toivoen luovansa hauskan ja ainutlaatuisen tyylin. Esittelemällä kauppatavaraa jossa yksinomaan oli mukana mustaa, valkoista ja harmaata, suunnittelija toivoi todistavansa, että kyseisen kaltaisella konseptilla on mahdollisuus tulla hyväksytyksi ja menestyä laajemman yleisön joukossa, yleisesti kuluttajien ja söpöistä tavaroista pitävien ihmisten keskuudessa.

Hahmojen uusi nimi tulee sanoista "Monokuro" (yksivärinen, mustavalkoinen) ja "Boo" (onomatopoeettinen sana sian ääntelylle Japanissa, vrt. "röh")

Baby Boo
--------

Huolimatta Monokuro Boon väittämästä, että söpön ei aina tarvitse olla värikästä, San-X on myös luonut oheishahmoja, joihin kuuluu pienempiä, pastellisävyisiä tai karkin värisiä porsaita, jotka tunnetaan nimellä Baby Boo (Vauva Boo)

Baby Boo koostuu seitsemästä porsaasta, jotka on nimetty ja väritetty seuraavasti:

* Berry (marja) - pastellin punainen
* Peach (persikka) - pastellin pinkki
* Orange (appelsiini) - pastellin oranssi
* Lemon (sitruuna) - pastellin keltainen
* Mint (minttu) - pastellin vihreä
* Soda (sooda, limonadi) - pastellin sininen
* Grape (viinirypäle) - pastellin violetti/laventeli

Baby Boo -hahmojen iskulauseita ovat "Are you happy?" ("anata wa shiawase?", oletko onnellinen?) ja "So Happy With You" ("anata to iru to tottemo kawai", niin onnellinen kanssasi). Kuten Monokuro Boo- hahmojen lähettyvillä, ampiaisen tyylinen hyönteinen on nähty leijailevan myös Baby Boo -hahmojen ympärillä, sillä eroavaisuudella että ampiaisesta on tehty mansikan tai leppäkertun näköinen. Osa Baby Boo -porsaista myös sanoo "Poo".

Katso myös
----------

Hello Kitty

Lähteet
-------

1. 1 2 3  RM Licensing Monokuro Boo page (Arkistoitu – Internet Archive)
**Northwind** on suomalainen yhtye joka on tehnyt yhden pitkäsoiton nimeltä *Destination* Polarvox-levy-yhtiölle.

*Helsingin Sanomien* Markku Fagerlund moitti albumia "kasvottomaksi" ja sen sävellyksiä kehnoiksi: "Tällaista perusjytkettä on tehty ja tehdään maailman sivu." Siberia-yhtyeessä ja Juice Leskisen kokoonpanoissa aiemmin soittanutta kitaristia Jari Yliahoa hän kehui, mutta totesi ettei yksi mies koko bändiä pelasta.

Vuonna 1991 Northwind levytti vielä singlen "Love Lost Heart" / "Six Days On The Road" (Bluelight BLR 4514-SP).

Jäsenet
-------

* Joe Vestich ‎– laulu, kitara
* Jari Yliaho ‎– kitara, laulu
* Pasi ‎Tuovinen – kitara
* Örtsi ‎– bassokitara
* Frogley ‎– rummut, laulu

Diskografia
-----------

* *Destination*  (1989, Amulet)

Lähteet
-------

1. ↑  Northwind: Destination, Discogs.com.
2. ↑  Fagerlund, Markku: Laurie Andersonin uutuuslevy vakuuttaa, vaikkei olekaan enää avantgardea.  *Helsingin Sanomat*, 18.11.1989, s. 75. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Northwind *Bluespedia*. Viitattu 4.3.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Northwind (yhtye)n esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
**Väinö Junus** (ven. Вейно Иванович Юнус, *Veino Ivanovitš Junus*; 1905 nykyisen Leningradin alueen Hatsinan piirin Puutostin kunnan Pokkisen-Purskovan kylä – 15. marraskuuta 1937 Leningrad) oli inkeriläissyntyinen kielentutkija, joka 1930-luvulla loi lyhytikäiseksi jääneen inkeroisen kirjakielen.

Elämä
-----

Väinö Junus syntyi inkeriläiseen talonpoikaisperheeseen. Hän suoritti Hatsinan suomalaisen opettajateknikumin, työskenteli opettajana Neuvosto-Karjalassa ja Leningradin alueella, opiskeli Hertzenin pedagogisessa instituutissa ja valmistui Leningradin yliopistosta, jossa hän harjoitti jatko-opintoja Nikolai Marrin ja Dmitri Bubrihin johdolla. Myöhemmin Junus toimi Leningradin filologian, kirjallisuuden ja kielitieteen instituutin (LIFLI) dosenttina, Hertzen-instituutin opettajana sekä Kielen ja ajattelun instituutin tutkijana.

Vuonna 1932 Junus laati Dubovin ja Lensun kanssa inkeroisen aapisen, seuraavina vuosina kaksi lukukirjaa ja vuonna 1936 inkeroisen kieliopin. Ensimmäiset kirjat perustuivat Soikkolan murteeseen, mutta vuoden 1936 kielioppiin oli otettu piirteitä myös Ala-Laukaan kielimuodosta. Oppikirjoissa on havaittavissa myös suomalaisuuksia.

Kielitieteen ohella Junus harrasti kuvataidetta. Hän kuvitti muun muassa Gennadi Fišin *Kiimasjärven valtauksen* ja Leningradissa suomeksi ilmestyneet Jaroslav Hašekin *Kunnon sotamies Shvejkin seikkailut*.

Junus pidätettiin Stalinin vainojen aikana syyskuussa 1937, tuomittiin kuolemaan syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja teloitettiin ampumalla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Junus, Olavi: Jego zvali Vjaine.  *Inkeri (Pietarin ja Inkerinmaan kuulumisia)*, maaliskuu 2008, nro 1, s. 8. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 24.2.2012.  (venäjäksi)
2. 1 2  Informatsija o repressijah finnov v SSSR *inkeri.ru*. Viitattu 24.2.2012. (venäjäksi)
3. ↑  Saar, Eva: *Isuri keele Soikkola murde verbi muutmissüsteem*, s. 6–7. Tartu: Tartu ülikool, 2008. Teoksen verkkoversio (PDF). (viroksi)
4. ↑  Fennica *fennica.linneanet.fi*. Viitattu 24.2.2012. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Väinö Junus: Iƶoran keelen grammatikka -kielioppi Kansalliskirjaston verkkopalvelussa
**Monniset** (*Corydoras*) on monnisten (Corydoradinae) alaheimoon kuuluva kalasuku. Suuressa osassa seura-akvaarioita uiskentelee jokin pieni monnislaji. Yleisin lienee kuparimonninen.

Suvut
-----

Corydoras-monniset ovat yksi monnisten (Corydoradinae) alaheimon kolmesta suvusta. Muut suvut ovat soukkamonniset (*Aspidoras*) ja *Scleromystax*.

Corydoras-monnisia on kuvattu yli 130 lajia, ja ainakin noin 50 tuntematonta lajia on kuvattujen lisäksi jo esiintynyt akvaariokaupan piirissä. 

Tyypillisiä monnislajeja ovat mm. korumonninen (*Corydoras elegans*), kuparimonninen (*Corydoras aeneus*), täplämonninen (*Corydoras paleatus*) ja kirjomonninen (*Corydoras schwartzi*).

Koko ja ulkonäkö
----------------

Monnisilla ei ole muille kaloille tyypillisiä suomuja, vaan luulevyistä muodostunut panssari. Monniset jäävät pieniksi. Pääosa monnislajeista on 4-7 cm:n mittaisia, lähes kaikki alle 10-senttisiä.

Alkuperä
--------

Monniset ovat kotoisin Etelä-Amerikasta ja ovat levinneet ylhäältä maanosan pohjoisosasta alas Argentiinan pohjoisosaan saakka.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen
-------------------------------

Monniset oleskelevat mieluiten pohjassa, jonka hiekan (ei soran) pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja.

Vesiolot ja ravinto
-------------------

Monniset ovat useimmiten kotoisin yläjuoksulta ja viileämmästä vedestä n. 22 Celsius-asteen ollessa usein optimaalinen. Monniset syövät peruskuivaruokaa. Ne tonkivat ruokaa soran joukosta, jonne ruoka helposti muuten jäisi pilaantumaan, ja ovat näin ollen hyviä "roskisdyykkareita".

Lähteet
-------

1. ↑  Marcelo R. Britto: Phylogeny of the subfamily Corydoradinae Hoedeman, 1952 (Siluriformes: Callichthyidae), with a definition of its genera.  *Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia*, 2003, nro 153, s. 119–154. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2 3 4  Pertti Rassi: *Panssarimonnit*. Gummerus, 1997. ISBN 951-97628-0-9.
3. ↑  David Alderton: *Värikäs akvaario*. Tammi, 1998. ISBN 951-31-1170-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Species in the genus *Corydoras*. (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
* ITIS: *Corydoras* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q147894
* Wikispecies: Corydoras
* ADW: Corydoras
* BioLib: 15749
* BOLD: 4033
* CoL: 62LZX
* EoL: 46581911
* Fossilworks: 83792
* GBIF: 2342597
* iNaturalist: 87637
* IRMNG: 1308320
* ITIS: 164282
* NAS: 337
* NCBI: 36707
* uBio: 4125918
* WoRMS: 158714

 |

 |
Sivu Ahmad Baban orjuutta koskevasta lausunnosta.
**Ahmad Baba** eli **Abu al-Abbas Ahmad ibn Ahmad al-Takruri al-Massufi** (26. lokakuuta 1556 Timbuktu – 22. huhtikuuta 1627 Timbuktu) oli länsisudanilainen lainoppinut ja elämäkerturi.

Ahmad Baba kuului Akitin berberisukuun, jonka jäsenet olivat toimineet Timbuktussa muslimipappeina ja tuomareina. Kun Marokon sulttaani Ahmad al-Mansur valloitti songhaivaltakunnan, Ahmad Baba ja joukko hänen virkaveljiään kieltäytyi tunnustamasta sulttaanin hallitusvaltaa. Heidät vangittiin vuonna 1594 ja vietiin kahlittuina Marokkoon. Ahmad Baba vapautettiin vuonna 1596, mutta hän joutui jäämään Marrakechiin, jossa hänestä tuli kuuluisa lainoppinut. Ahmad al-Mansurin kuoltua vuonna 1607 hänen seuraajansa Mawlay Zaydan salli Ahmad Baban ja muiden karkotettujen palata Timbuktuun. Ennen kuolemaansa Ahmad teki pyhiinvaellusmatkan Mekkaan.

Ahmad Baba on kirjoittanut noin viisikymmentä teosta, jotka käsittelevät islamilaista lakia, kielioppia ja muita aiheita. Hänen pääteoksensa on Ibn Farhunin laatiman lainoppineiden elämäkerraston täydennysosa, joka valmistui Marrakechissa vuonna 1596. Myöhemmin hän laati siitä lyhennetyn version, jonka nimenä on *Kifayat al-muhtadj li-marifat ma laysa fil-dibadj*. Ahmad Baban teos on tärkeä Maghrebin alueen henkilöbibliografinen lähde, ja hänen osittain säilyneestä kirjastostaan on julkaistu Espanjaa koskevaa lähdeaineistoa.

Oppineen mukaan on nimetty vuonna 1973 avattu Ahmed Baban instituutti, jonka tehtävänä on Afrikan historiaa koskevien kirjallisten lähteiden kerääminen, konservointi ja tutkimus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *The Encyclopaedia of Islam, new edition, volume I*, s. 279–280. Leiden: E.J. Brill, 1986. ISBN 90-04-08114-3.
2. ↑  Pascal James Imperato, Gavin H. Imperato: *Historical Dictionary of Mali, fourth edition*, s. 11. Lanham: Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0810856035.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
Turun vesilaitosmuseo
**Turun vesilaitosmuseo** on Turussa Halistenkosken kupeessa sijaitseva erikoismuseo, joka tallentaa moderniin vesihuoltoon liittyvää esineistöä, kirjallisuutta ja kuvamateriaalia. Museo on perustettu vuonna 1998 Turun vesilaitoksen vanhaan osaan, joka rakennettiin 1920-luvulla. Museon näyttelyt sijaitsevat entisissä kemikalointisalin ja laboratorion tiloissa, joiden alkuperäiset toiminnot ovat siirtyneet vuonna 1954 valmistuneeseen nykyiseen päärakennukseen. Museon näyttelyt kertovat puhtaan veden merkityksestä ihmisille sekä siitä, miten vettä on hankittu ja puhdistettu Turussa 1800-luvun lopulta lähtien. Turun vesilaitosmuseo on modernin vesihuollon tallentajana ja esittelijänä ainutlaatuinen Suomessa.

Lähteet
-------

* www.vesilaitosmuseo.fi
* Stenroos et al.1998. *Turkulaisen juomaveden pitkä matka Halistenkoskelta Turun keskuspuhdistamolle*. Turun vesilaitoksen juhlakirja. Turku: Turun vesilaitos.

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Turun vesilaitosmuseo (Q18662492)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | erikoismuseo, vesilaitosmuseo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Turku |
|  |
| sijainti | Halinen |
|  |
| katuosoite | Halistentie 4, 20540 Turku |
|  |
|  |

 |
**Londonderry Air** eli tunnetuimman sanoituksensa mukaan **Danny Boy** on pohjoisirlantilainen kansansävelmä, joka tunnetaan useina eri sanoitusversioina ympäri maailman erityisesti englanninkielisissä maissa. Sitä käytetään Pohjois-Irlannin epävirallisena kansallislauluna  muun muassa Kansainyhteisön kisoissa.

Laulun alkuperästä ei ole varmuutta, mutta se tuli julkisuuteen 1800-luvun puolessavälissä, kun Londonderryn eli Derryn kaupunkiin markkinoille saapuvien maalaisten lauluja muistiin kirjoittanut Jane Ross luovutti laulun nuotit George Petrie -nimiselle kansanlaulujen keräilijälle. Petrie julkaisi sen vuonna 1855 toimittamassaan kirjassa *The Ancient Music of Ireland*.

Sävelmää on käytetty lukuisten englanninkielisten sanoitusten pohjana ja käännetty myös muille kielille monina versioina. Parhaiten laulu tunnetaan kansainvälisesti nimellä *Danny Boy*, jonka sanat alkavat "Oh Danny Boy, the pipes, the pipes are calling...". Sanoituksen on tehnyt brittiläinen lakimies ja runoilija Frederic Weatherly 1910-luvun alussa muokkaamalla aiemmin laatimansa tekstin sopimaan paremmin tähän melodiaan.

Suomeksi Londonderry Air tunnetaan ainakin kolmena sanoituksena. Kullervo on suomentanut sen nimellä "Jos olisin..." Katherine Tynan Hinksonin tekstistä, joka alkaa sanoin "Would God I were the tender apple blossom...". Chrisse Johansson on suomentanut "Danny Boy" -tekstin samalla nimellä. Sanoilla "On hiljainen maa jälkeen sodan turhuuden" alkavan tekstin on levyttänyt Tapio Heinonen vuonna 1970. Seija Vuoma on sanoittanut sävelmän nimellä "Joki ja tuuli" Arja Havakan samannimiselle albumille (2013).

Lähteet
-------

1. ↑  Uusitorppa, Harri: FST: Danny Boy - erään laulun tarina *Helsingin Sanomat*.  22.11.1998. Viitattu 2.6.2018.
2. 1 2  "Jos olisin... – Londonderry Air", *Suuri toivelaulukirja 2*, s. 124. Toim. Aapeli Vuoristo, 18. painos, 1. painos 1977. F-kustannus, 2005. ISBN 952-461-082-5.
3. ↑  Laine, Pekka: Muistojen bulevardi: Danny Boy *Yle Areena*.  27.8.2014. Viitattu 2.6.2018.
4. ↑  Would God I Were the Tender Apple Blossom *Musicnotes*. Viitattu 2.6.2018. (englanniksi)
5. ↑  Hakutulos kappaleen nimelle Londonderry Air *Suomen äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901 - 1999*.  Arkistoitu 28.6.2018. Viitattu 2.6.2018.
6. ↑  Tapio Heinonen: Danny Boy (suomeksi) *YouTube*.  9.11.2010. Viitattu 2.6.2018.
7. ↑  Siivikko, Jarmo: Laulajalegenda tekee paluun *Yle Uutiset*. Viitattu 2.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* McCourt, Malachy: *Danny Boy: The Legend of the Beloved Irish Ballad.* Hachette UK, 2014. ISBN 9780762455003.
**Valas-luokan kuljetusalukset** ovat Suomen merivoimien vuosina 1979–1981 Hollming Osakeyhtiön Rauman telakalla valmistuneita kuljetusaluksia. Aluksia valmistui viisi: *Vaarlahti* (722), *Vahakari* (121), *Valas* (897), *Vänö* (723) sekä sukeltajien tukialus *Mursu* (98). 

Alusten uppouma on 300 tonnia ja niiden pituus 30, leveys 8 ja syväys 3 metriä. Niiden voimanlähteenä on 1070 kilowatin moottori, joka mahdollistaa 12 solmun nopeuden. Alusten miehistö koostuu yhteensä 11 henkilöstä. Alukset kykenevät kulkemaan jäissä, ja *Mursun* varustukseen kuuluu myös siirrettävä painekammio. Muut luokan alukset paitsi *Mursu* pystyvät kuljettamaan peräkannellaan yhden 20 tonnin kolmiakselisen kuorma-auton tai vastaavan määrän muuta ajoneuvokalustoa. Aluksissa on tätä varten hydraulisesti ohjattava peräramppi. Emälaiva *Mursussa* on tämän kannen paikalla sukeltajien erityistiloja.

Merivoimat on luopumassa *Vahakarista* aluksen huonon kunnon takia. *Mursu* myytiin kesällä 2013 kaupalliselle merirosvouksen vastaiselle yhtiölle ja lähti 8. elokuuta Turusta siniseksi maalattuna ja uudella nimellä *Muru* kohti uutta toiminta-aluettaan. Myös *Valas* myytiin samaan aikaan. Sen osti kotimainen Rederi Ab Fakir -varustamo.

Lähteet
-------

1. ↑  Merivoimat: Valas-luokka (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Vahakari lähtee, Vaarlahti tulee[vanhentunut linkki], Kymen Sanomat, 2009-12-16.
3. ↑  LAIVA 3/2013, s. 7–8, *"Merivoimat myy ja romuttaa aluksiaan"*

Aiheesta muualla
----------------

* Leskinen, Pasi: Harmaa Valas MOONA-07 -harjoituksessa  13.06.2007. Puolustusvoimat.  [vanhentunut linkki]
**Alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailut** on vuosittainen kilpailukokonaisuus, jossa ratkaistaan alppihiihdon Suomen mestarit. Ensimmäiset Suomen mestaruudet alppihiihdossa jaettiin Sallassa vuonna 1937, jolloin miehet kilpailivat pujottelussa ja syöksylaskussa. Sotatalvina 1940 ja 1942 kilpailuja ei käyty. Naiset kilpailivat SM-tasolla ensimmäistä kertaa vuonna 1943.

Historiaa
---------

Etenkin SM-kilpailuiden alkuaikoina alppihiihdon taso Suomessa oli heikohko. Esimerkiksi vuoden 1938 pujottelun mestari oli estejuoksun olympiaedustaja ja kilpa-autoilija Karl A. Ebb, jonka todettiin olevan pujottelussa vielä "turistitasolla". Alkuaikoina alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailuissa pärjäsivät hyvin myös urheilijat, jotka pitivät päälajeinaan mäkihyppyä tai yhdistettyä.

Kilpailulajit
-------------

Alppihiihdon SM-kilpailuissa ei ole joka vuosi kilpailtu kaikissa alppihiihdon lajeissa. Esimerkiksi syöksylaskussa kilpailtiin vuosina 1937-1941, jonka jälkeen vuosien 1943-1955 SM-kilpailuissa laskettiin vain pujottelukilpailu. Suurpujottelu tuli ohjelmaan vuonna 1956 ja syöksylasku palasi ohjelmaan vuoden 1965 kisoissa. Paripujottelussa kilpailtiin ensimmäisen kerran vuonna 1985 ja supersuurpujottelussa vuonna 1990. Alppiyhdistetyssä on kilpailtu vain muutamina vuosina. Vauhtilajien SM-kilpailuja on 2000-luvulla pidetty Ruotsin ja Norjan mestaruuskilpailuiden yhteydessä.

Eniten mestaruuksia
-------------------

*Pääartikkeli: Luettelo alppihiihdon Suomen mestareista*

Eniten alppihiihdon Suomen mestaruuksia on voittanut Tanja Poutiainen, joka saavutti yhteensä 28 mestaruutta vuosina 1996-2014. Miehistä eniten voittoja on Janne Leskisellä, joka voitti 20 mestaruutta vuosina 1989-1998. Yli kymmeneen mestaruuteen ovat lisäksi yltäneet Raimo Manninen (14 voittoa), Riitta Ollikka (14), Kalle Palander (13), Ulf Ekstam (12) ja Nina Ehrnrooth (12).

Kilpailupaikkakunnat 2000-luvulla
---------------------------------

* 2000: Rukatunturi, Vihti, Yllästunturi
* 2001: Ounasvaara, Yllästunturi
* 2002: Tahkovuori, Yllästunturi
* 2003: Yllästunturi, Rukatunturi
* 2004: Koli
* 2005: Ounasvaara, Levitunturi
* 2006: Ruotsi Åreskutan, Koli, Rukatunturi, Pyhätunturi
* 2007: Norja Bjørli, Yllästunturi, Sallatunturi
* 2008: Rukatunturi, Ruotsi Åreskutan, Pyhätunturi
* 2009: Yllästunturi
* 2010: Ruotsi Björkliden, Sallatunturi
* 2011: Ruotsi Åreskutan, Ounasvaara, Pyhätunturi
* 2012: Levitunturi
* 2013: Ruotsi Åreskutan, Levitunturi, Sallatunturi
* 2014: Ruotsi Åreskutan, Levitunturi, Ounasvaara
* 2015: Yllästunturi, Pyhätunturi

Lähteet
-------

* Eljanko, Harri & Kirjavainen, Jussi: *Suomen hiihdon historia 1886-1968*. WSOY, 1969.
* Jussila, Pentti: *Suomen Hiihto*. Otava, 1998.
* Urheilun vuosikirjat
* FIS:n tulossivut
* Ski Sports Finlandin tulossivut

### Viitteet

1. ↑  Eljanko & Kirjavainen, 1969, s.183
2. ↑  Eljanko & Kirjavainen, 1969, s. 187
3. ↑  Eljanko & Kirjavainen, 1969, s.183, 187
*Vallan valoja 1812* -näytelmän näyttelijät saapuvat isoveneellä Vähätorille
**Valasvene** on suuri monisoutuinen suurelle miehistölle tarkoitettu soutuvene.

Valasveneet ovat peräisin sotalaivastosta purjelaivakaudelta. Niitä kutsuttiin tuolloin eri nimillä: barkassi, isovene, pursi, loorinkivene. Nimitys riippui pitkälti veneen koosta ja käyttötarkoituksesta. Merkittävä osa veneiden roolia olivat erilaatuiset rynnäköt suojaisiin paikkoihin ankkuroituihin vihollislaivoihin tai linnakkeisiin, jotka pystyivät raskaamman tykistönsä avulla pitämään sotalaivat kauempana mutta olivat haavoittuvampia takaa tulevalle maahyökkäykselle. 

Sittemmin, höyrylaivojen aikakaudella, soutuveneiden tarve väheni ja käyttötarkoitukset painottuivat enemmän miesten ja tarvikkeiden siirtokuljetuksiin.

Käyttötarkoituksen muuttuessa veneet mukautuivat ja niiden muoto muuttui: syntyi malli, jota sittemmin alettiin kutsua nimellä valasvene. Nimitys syntyi varhaisesta valaanpyynnistä: tällaista monisoutuista venettä käytettiin valaanpyynnissä käsiharppuunoiden aikakaudella ennen harppuunatykin keksimistä. 

Valasveneessä on yleensä vähintään kahdeksan airoa, joista jokaiselle on - veneen koosta riippuen - 1-2 soutajaa. Valasveneen keulaosassa on yleensä tilaa n. kuudelle ylimääräiselle miehelle, koska veneen keulaan voidaan tarpeen vaatiessa asentaa pienehkö tykki, pääsääntöisesti ns. nikhaka. Käytäntö tosin hävisi purjelaivakauden päättyessä. 

Veneen peränpuolimmainen airopari toimii tahdinnäyttäjänä, lisäksi veneessä on erikseen perämies.

Jo Ruotsin vallan aikana valasveneet olivat merkittävässä asemassa laivastojen huoltoliikenteessä. Niiden merkitys väheni hiukan, kun laivastot alkoivat saada moottoriveneitä huoltokäyttöön, joskin silloin alkoi uusi yhä elossa oleva perinne: soutukilpailut. 
Sotavuosinakin laivaston miehet harjoittelivat soutamista valasveneillä, ja kilpailuja oli silloin tällöin sotatoimien salliessa. 
Perinne elää vielä nykyisinkin.

Suomen itsenäistyttyä Partioliikkeen vesipartiolippukunnat investoivat mielellään valasveneisiin: ne olivat erinomainen tapa kouluttaa nuoria poikia vesilläliikkumiseen ja siinä olennaiseen kuriin. Yhteen valasveneeseen mahtui mainiosti juuri yhtä vartiota vastaava venekunta eli 1 + 8 henkeä. 

Kun purjeveneiden saanti helpottui sodan jälkeen, ne syrjäyttivät pääosin tämän vanhan perinteen. Muutama perinteitä kunnioittava vanhin lippukunta vaalii edelleen valasveneen käsittelytaitoa.

Lähteet
-------

* Tapani Mattila: Meri maamme turvana
* Tapani Mattila - Olavi Vitikainen: Uhka lännestä
* Suomen Laivasto 1918 - 1968
* Partioliikkeen historia

Kirjallisuutta
--------------

* Hannu Lehtinen: Kersat eivät kursaile, Otava 1959
Gashapon-leluautomaatteja Japanissa
**Gashapon** (jap. ガシャポン, *gashapon*) tarkoittaa kolikkoautomaateista saatavia japanilaisia keräilyleluja ja -esineitä. Onomatopoeettinen nimi tulee äänestä, jonka leluautomaatti päästää: ensin väännetään kolikko sisään ("gacha") ja sitten kuuluu plop-ääni ("pon"), kun pallo tipahtaa luukusta alas. Gashapon on Bandai Companyn rekisteröimä tavaramerkki.

Japanissa leluautomaateista voi ostaa muun muassa erilaisia kännykkäkoruja, koottavia tai valmiiksi koottuja nukkeja, eläinmaskotteja ja ajoneuvojen pienoismalleja. Usein aiheina ovat mangasta, animesta tai peleistä tutut hahmot, mutta muovista valetaan myös muita pop-kulttuurin ikoneja. Suoraan automaatista ostettuna hintahaarukka on noin eurosta kolmeen. Lelut on pakattu kapseleihin, ja ostaja saa automaatista satunnaisen kapselin.

Gashapon-lelujen yksityiskohdat mallien muoteista viimeisteltyyn maalaukseen ja osien istuvuuteen on toteutettu huomattavasti paremmin kuin länsimaisissa vastineissa. Materiaali on useimmiten korkeatasoista polyvinyylikloridia.

Keräilynukkeja valmistetaan myös aikuisviihdehahmoista. Japanissa kännykkäkoruja käyttävät kaikenikäiset. Keräilijät voivat maksaa harvinaisista leluista tai koruista korkeita summia. Sarjakuva- ja lelukaupat myyvät keräilijöille valmiiksi pakattuja jokaisen mallin sisältäviä sarjoja. Näin pääsee halvemmalla kuin ostamalla leluja sokkona suoraan automaatista. Jos sarjaan kuuluu yksi tai useampi salainen malli, ne myydään yleensä erikseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Trademark Details. Justia Trademarks. Viitattu 22.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Gashapon Collector (Arkistoitu – Internet Archive)
**Le Loyon** (tunnettu myös nimellä **Maulesin kummitus**) on ihmismäinen hahmo, joka urbaanilegendan mukaan asui Sveitsissä, Maulesin kylän lähellä olevassa metsässä. Hänet kuvattiin pitkänä, kaasunaamariin, tummaan haalariin sekä maastoviittaan pukeutuneena hahmona.

Näköhavainnot
-------------

Ensimmäiset väitetyt näköhavainnot Le Loyonista tapahtuivat 1990-ja 2000-luvun vaihteessa. Yhtenä esimerkkinä metsässä liikkunut paikallinen nainen väitti nähneensä hahmon poimimassa kukkia, ja joka vaikutti kohtaamisen seurauksena pelästyneeltä. Le Loyonin identiteetistä on tehty useita teorioita, joiden mukaan hän olisi esimerkiksi mielisairas nainen, ihosairaudesta kärsivä ihminen tai survivalisti.

Sveitsiläinen, ranskankielinen sanomalehti *Le Matin* julkaisi ensimmäisen valokuvan hahmosta syyskuussa 2013. Le Loyonin viitan ja kaasunaamarin väitettiin löytyneen metsästä, joiden vieressä oli kirje, jonka otsikkona oli "*Maulesin kummituksen kuolintodistus ja testamentti"*. Kirjeessä väitettiin, että henkilö oli tietoinen kuvasta, ja jonka hän uskoi tuovan negatiivista huomiota metsään. Vaatteiden sekä kirjeen löytymisen jälkeen Le Loyonista ei ole tehty yhtään raportoitua näköhavaintoa. Kirjeen kirjoitustyylin vuoksi yleisesti uskotaankin, että hahmo teki itsemurhan.

Lähteet
-------

1. ↑  Five Obscure Urban Legends That Turned Out to Be True-ish - VICE *www.vice.com*. Viitattu 24.11.2022.
2. ↑  Le Loyon — Astonishing Legends *web.archive.org*.  15.7.2021.  Arkistoitu 15.7.2021. Viitattu 24.11.2022.
3. ↑  Mysterious figure photographed roaming in woodland *au.news.yahoo.com*. Viitattu 24.11.2022. (englanniksi)
4. ↑  Le Loyon a décidé de «se suicider» *Le Matin*.  26.11.2013. Viitattu 24.11.2022. (ranskaksi)
**Paavo Kalevi Kiljunen** (s. 2. kesäkuuta 1951 Rantasalmi) on suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi muun muassa Kainuun prikaatin komentajana, YK:n rauhanturvatehtävissä, Pohjoisen maanpuolustusalueen esikunnan päällikkönä, Maavoimien materiaalilaitoksen johtajana ja puolustusvoimien sotatalouspäällikkönä.

Kiljunen syntyi maanviljelijä Eino Kiljusen ja Lahja Laukkasen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1975 on Kaija Virolainen.

Kiljunen tuli ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1970 ja valmistui Kadettikoulusta 1974. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1983 ja Maanpuolustuskurssin 1992. Hän toimi opetusupseerina Pohjois-Karjalan Patteristossa 1974–1976 ja toimisupseerina ja toimistoesiupseerina Pääesikunnassa 1983–1988, toimistopäällikkönä UNIFIL:issä 1988–1989 sekä opettajana Sotakorkeakoulussa 1989–1992. Puolustusministeriössä Kiljunen työskenteli 1992–1996 sekä 1997–2000 ja NORDBAT-pataljoonan komentajana YK:n UNPREDEP-rauhanturvaoperaatiossa 1996–1997. Kainuun prikaatia hän komensi 2000–2002 Ilkka Asparan jälkeen. KFOR-prikaatin komentajaksi Kosovoon Kiljunen tuli vuonna 2003 ja Pohjoisen maanpuolustusalueen esikunnan esikuntapäälliköksi hänet määrättiin vuoden 2004 alusta, minkä jälkeen hän toimi Maavoimien materiaalilaitoksen johtajana vuoteen 2009 ja sitten puolustusvoimien sotatalouspäällikkönä.

Kiljunen ylennettiin vänrikiksi 1971, luutnantiksi 1974, yliluutnantiksi 1976, kapteeniksi 1981, majuriksi 1986, everstiluutnantiksi 1992 ja everstiksi 1997. Prikaatikenraali hänestä tuli 2002 ja vuonna 2005 tapahtuneen kenraalimajuriksi ylentämisen jälkeen kenraaliluutnantti 2010.

Kiljunen valittiin Suomen Rauhanturvaajaliiton puheenjohtajaksi vuonna 2011.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 275. Kiljunen, Paavo Kalevi. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
2. 1 2 3  Prikaatikenraali Lankinen Kosovoon ja prikaatikenraali Kiljunen Pohjoisen Maanpuolustusalueen Esikuntaan  19.12.2003. Puolustusministeriö. Viitattu 9.2.2017.
3. 1 2 3  Kenraalikuntaan yksi uusi kenraali  6.12.2010. Yle. Viitattu 9.2.2017.
4. ↑  Paavo Kiljunen pri­kaa­tin­ko­men­ta­jak­si Kosovoon  31.1.2003. Puolustusministeriö. Viitattu 9.2.2017.
5. ↑  Valta vaihtuu Maavoimien materiaalilaitoksella  7.6.2009. Tekniikka&Talous. Viitattu 9.2.2017.
6. ↑  Paavo Kiljunen Suomen Rauhanturvaajaliiton puheenjohtajaksi  4.11.2011. Upseeriliitto.  Arkistoitu 11.2.2017. Viitattu 9.2.2017.
**Gary Stephen Webb** (31. elokuuta 1955 – 10. joulukuuta 2004) oli yhdysvaltalainen tutkiva journalisti, jonka artikkelisarja *Dark Alliance* julkaistiin *San Jose Mercury News* -lehdessä vuonna 1996. Webb tutki Nicaraguan contrien 1980-luvulla käymää kokaiinikauppaa, jolla he rahoittivat toimintaansa. Webbin mukaan CIA tiesi huumekaupasta, jonka merkittävä kohdemaa Yhdysvallat oli, ja Ronald Reaganin hallinto suojeli joitakin henkilöitä joutumasta syytteeseen.

*Dark Alliance* oli vuoden 1996 puhutuin lehtijuttu Yhdysvalloissa ja yksi vuosikymmenen merkittävimmistä. Juttu vaikutti internetin yleistymiseen, koska Webb julkaisi todistusaineistoa netissä ja monet käyttivät nettiä ensimmäisen kerran elämässään nähdäkseen juttuun liittyviä todisteita ja artikkeleita. Valtamediassa *Dark Alliance* ei saanut hyvää vastaanottoa ja sen uskottavuutta epäiltiin. Webb siirrettiin toisiin tehtäviin työpaikallaan ja lopulta hän irtisanoutui. 

Maaliskuussa 1998 CIA julkisti oman tutkimusraportin, jossa se myönsi että tiedustelupalvelu oli peitellyt contrien huumesalakuljetuksia yli kymmenen vuotta. Raportti ei herättänyt tuolloin suurta huomiota muun muassa siksi, että Lewinsky-skandaali oli silloin kuumimmillaan ja tiedotusvälineet keskittyivät mieluummin siihen. Webbille CIA:n raportin julkistamisesta ei koitunut mitään arvostuksen nousua eikä parannusta työtilanteeseen.

Joulukuussa 2004 Webb löydettiin kuolleena. Kuolinsyyksi todettiin itsemurha, vaikka häntä oli ammuttu kahdesti päähän.

Lokakuussa 2014 sai ensi-iltansa Gary Webbistä ja *Dark Alliancesta* kertova elokuva *Kill the Messenger*. Sen on tuottanut Jeremy Renner, joka näyttelee elokuvan pääroolin.

Lähteet
-------

1. ↑  Columbia Journalism Review: The Storm over "Dark Alliance" (englanniksi)
2. ↑  The Killing Game By Gary Webb, About the Author (englanniksi)
3. ↑  Nick Schou: The truth in ’Dark Alliance’ Los Angeles Times 18.8.2006 (englanniksi)
4. ↑  ’Kill the Messenger’ Puts Integrity of US Media in Question Voice of America 11.10.2014 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Paavo Hynynen** (20. marraskuuta 1917 Kittilä – 11. heinäkuuta 1941 Salla) oli suomalainen jatkosodassa kaatunut lakitieteen ylioppilas ja runoilija.

Hynysen vanhemmat olivat taloudenhoitaja Eerikki Hynynen ja Aino Maria Aleksandra Hannula. Hän pääsi ylioppilaaksi 1937 Rovaniemen keskikoulun jatkoluokilta ja lähti sitten opiskelemaan oikeustiedettä Helsingin yliopistoon.

Hynynen palveli talvi- ja jatkosodan aikana Kevyt Osasto 3:ssa Sallan rintamalla joukkueenjohtajana. Hänestä tuli vänrikki 1940 ja luutnantti 1941. Hynynen kaatui heinäkuussa 1941 Sallan Kieristelmävaarassa. Hänet on haudattu Rovaniemen sankarihautaan.

Hynyseltä on runo "Jäämeren marssi" sota-aikaisessa rintamamiesten antologiassa *Täältä jostakin* (WSOY 1943, 3. p. 1993).

Teoksia
-------

* *Polku kirkkauteen* : runoja. WSOY 1942,

Lähteet
-------

* Paavo Hynynen SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Helsingin yliopiston kaatuneet 1939–1945 matrikkeli, osa A–J. PDF.

### Viitteet

1. ↑  Panu Rajala, *Tulisoihtu pimeään*, WSOY 2014 sivu 468


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Piikkiön ja Halikon alaosan kihlakunnan tuomiokunta** oli Turun hovioikeuspiiriin kuulunut kihlakunnantuomarin virka-alue[1] vuosina 1788–1876. Tuomiokunta muodostettiin jakamalla Piikkiön ja Halikon kihlakuntien tuomiokunta kahteen osaan Piikkiön ja Halikon alaosan kihlakunnan tuomiokunnaksi sekä Piikkiön ja Halikon yläosan kihlakunnan tuomiokunnaksi. Vaikka kuninkaallisella kirjeellä 19. helmikuuta 1788 määrättiin jaosta nimellisesti, jako toimeenpantiin käytännössä vasta 10. syyskuuta 1795 jakamattoman tuomiokunnan kihlakunnantuomarin Henrik Ahleqvistin jäädessä eläkkeelle.[2]

Vuoden 1861 lopussa tuomiokuntaan kuuluivat seuraavat käräjäkunnat:[2]

1. Hiittisten pitäjä
2. Kemiön pitäjä sekä Dragsfjärdin ja Vestanfjärdin kappelit
3. Paraisten pitäjä
4. Perniön pitäjä sekä Finbyn (Särkisalon) ja Yliskylän kappelit
5. Sauvon pitäjä Karunan kappeleineen.

Piikkiön ja Halikon alaosan kihlakunnan tuomiokunnasta sekä Piikkiön ja Halikon yläosan kihlakunnan tuomiokunnasta määrättiin 12. toukokuuta 1876 muodostettavaksi uudet Halikon tuomiokunta ja Piikkiön tuomiokunta. Järjestelystä oli alun perin määrätty 26. elokuuta 1862 annetulla julistuksella. Järjestelyn toimeenpano tuli mahdolliseksi 1876, kun Piikkiön ja Halikon yläosan kihlakunnan tuomiokunnan tuomarinvirka tuli avoimeksi Ernst Gustaf Wentzel Rotkirchin kuoltua ja Piikkiön ja Halikon alaosan kihlakunnan tuomiokunnan tuomari Göran Erik Axel Silfverhjelmin suostuttua järjestelyyn. Silfverhjelm nimitettiin toivomuksensa mukaisesti uuteen Piikkiön tuomiokuntaan ja uuden Halikon tuomiokunnan tuomarinvirka julistettiin haettavaksi.[3]

Piikkiön ja Halikon alaosan kihlakunnan tuomiokunnan tuomareina toimivat:[4]

* 1795–1820 Petter (Per) Ithimaeus
* 1821–1850 Carl Gustaf Reinhold de la Motte
* 1851–1858 Gustaf Fredrik Ekestubbe
* 1859–1869 Carl Axel Carlqvist
* 1870–1876 Göran Erik Axel Silfverhjelm.

Lähteet
-------

* Håkon Holmberg et al.: *Suomen tuomiokunnat ja kihlakunnantuomarit,* Suomen kihlakunnantuomarien yhdistys 1959.

### Viitteet

1. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1965, osa 9, palsta 141, hakusana tuomiokunta.
2. 1 2  Holmberg s. 60–61.
3. ↑  Holmberg s. 124.
4. ↑  Holmberg s. 61 ja 126.