recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kärsämösulkanen** (*Gillmeria pallidactyla*) on erittäin yleinen sulkaperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Kärsämösulkanen on verraten leveäsiipinen, kellanruskea sulkaperhonen, jonka kapeiden etusiipien etureunassa, lähellä kärkeä, on kolmiomainen valkoinen laikku. Lisäksi siiven keskiosassa ja takareunassa on sumeat, valkoiset laikut. Siiven etureuna on tummemman ruskea ulompaan valkoiseen laikkuun saakka. Takasiivet ovat tumman harmaanruskeat, samoin niiden reunaripset takimmaisen lohkon vaaleita ripsiä lukuun ottamatta. Pään etuosassa on selkeä, eteenpäin suuntautunut suomutupsu, jonka leveys vastaa silmän leveyttä. Lisäksi palpit ovat pitkät ja eteenpäin suuntautuneet. Tuntosarvet ovat harmaan ja kellertävän kirjavat ja noin puolet etusiiven pituudesta. Raajat ovat harmaanvalkoiset, ja takimmainen raajapari on jokseenkin yksivärinen. Takimmaisen raajaparin kaksi kannusparia ovat keskenään yhtä pitkät. Siipiväli on 23–27 mm.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Kärsämösulkanen on levinneisyydeltään holarktinen laji, jota tavataan Euroopassa, Aasian pohjoisosissa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa laji on erittäin yleinen ja sitä tavataan pohjoisinta Lappia myöten. Perhoset ovat lennossa kesäkuun loppupuoliskolta elokuulle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Kärsämösulkasta tavataan avoimilla, kuivilla, hiekkapohjaisilla paikoilla, tyypillisesti niityillä ja joutomailla. Perhoset lepäilevät päivisin kasvillisuuden joukossa, mutta lennähtävät häirittynä lyhyitä matkoja päivälläkin. Lento alkaa iltahämärässä ja perhosia tulee myös valolle. Toukat elävät ja talvehtivat ravintokasvin varren sisällä ja koteloituvat lehden alapinnalle.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää eri kärsämölajeilla (*Achillea*) sekä pietaryrtillä (*Tanacetum vulgare*).

Lähteet
-------

1. ↑  C. Gielis: Review of the Neotropical species of the family Pterophoridae, part I: Ochyroticinae, Deuterocopinae, Pterophorinae (Platyptiliini, Exelastini, Oxyptilini) (Lepidoptera) s. 49
2. ↑  Bestimmungshilfe des Lepiforums
3. 1 2  Svenska fjärilar
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. 1 2  BugGuide
6. ↑
7. ↑
8. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Lepidoptera.pl[vanhentunut linkki]
* Microlepidoptera.nl (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q4352577
* Wikispecies: Gillmeria pallidactyla
* BAMONA: Gillmeria-pallidactyla
* BioLib: 49737
* BOLD: 77580
* BugGuide: 22061
* CoL: 6KFBS
* EUNIS: 305388
* Fauna Europaea: 438265
* Fauna Europaea (new): 3409fe36-863a-4009-8710-6697f07336ac
* GBIF: 4536472
* iNaturalist: 321014
* LoB: 6468
* MONA: 6107
* NatureServe: 2.742935
* NBN: NHMSYS0021142897
* NCBI: 687094

 |

 |
**Siperianampiaisyrtti** eli **siperiankissanminttu** (*Dracocephalum sibiricum*, syn. *Nepeta macrantha*, *Nepeta sibirica*) on ampiaisyrttien sukuun kuuluva ruohokasvi, jota kasvatetaan myös koristekasvina.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Siperianampiaisyrtin kukkia.
Viljeltyjä siperianampiaisyrttejä.
Monivuotinen siperianampiaisyrtti kasvaa 60–80 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on lyhytkarvainen tai lähes kalju. Varsi on nelisärmäinen. Vastakkain olevat lehdet ovat ruodillisia. Lehtilapa on pitkä, suikea tai kapeanpuikea, suippo, matalaan hertta- tai tylppätyvinen ja isohampainen. Kukinto on katkonainen, harsu ja usein toispuolinen tähkä. Tähkä koostuu lehtihangoissa olevista kukintoryhmistä eli valekiehkuroista. Valekiehkuroiden alimmat tukilehdet ovat varsilehtien kaltaisia. Kukan verhiö on 15-suoninen, kaksihuulinen, käyrä ja väriltään osaksi tummansinipunainen. Verhiön ylähuuli on kolmiliuskainen, liuskat ovat melkein samankokoisia. Kaksihuulinen teriö on 25–40 mm pitkä, yli kaksi kertaa verhiön pituinen ja väriltään punertavan sininen. Ylähuuli on kupera, kapea ja kaksiliuskainen, alahuuli on kolmiliuskainen, keskiliuska on sivuliuskoja isompi. Teriön torvi on siro ja pitkä. Suomessa siperianampiaisyrtti kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on nelilohkoinen lohkohedelmä.

Levinneisyys
------------

Siperianampiaisyrtti on alun perin kotoisin Keski-Aasiasta. Suomessa laji on uustulokas, jota tavataan paikoitellen Etelä-Lappia myöten.

Elinympäristö
-------------

Suomessa siperianampiaisyrtti on viljelyjäänne tai -karkulainen, jota tavataan puutarhoissa, pihoilla, joutomailla ja pelloilla.

Käyttö
------

Siperianampiaisyrttiä viljellään koristekasvina.

Lähteet
-------

* Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.) 1998: Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos. Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvimuseo. Helsinki.

### Viitteet

1. ↑  Retkeilykasvio 1998, s. 356, 364–365.
2. 1 2 3  Retkeilykasvio 1998, s. 365.

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Siperiankissanminttu (*Nepeta sibirica*)
* Kasviatlas 2020: Siperiankissanmintun (*Nepeta sibirica*) levinneisyys Suomessa
* iNaturalist: Siperiankissanminttu (*Nepeta sibirica*)
* Luontoportti: Siperiankissanminttu (*Nepeta sibirica*)
* UniProt: Taxonomy – *Nepeta sibirica* (englanniksi)
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): *Nepeta sibirica* (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Dracocephalum sibiricum | 
* Wikidata: Q14550685
* CoL: 37KCQ
* EPPO: NEPSI
* GBIF: 3901924
* IPNI: 446519-1
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:446519-1
* Tropicos: 17605988
* WFO: wfo-0000945466

 |
|  |
| Nepeta sibirica | 
* Wikidata: Q3338272
* Wikispecies: Nepeta sibirica
* CoL: 7499N
* FoC: 200019897
* GBIF: 5609695
* GRIN: 419442
* iNaturalist: 842502
* IPNI: 452734-1
* ISC: 115771
* NCBI: 180189
* Open Tree of Life: 517291
* PalDat: Nepeta\_sibirica
* Plant List: kew-134974
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:452734-1
* Tropicos: 17604148
* WFO: wfo-0000251348

 |

 |
**Käräjäkapat** eli **käräjäjyvät** oli Ruotsissa ja Suomessa aiemmin kannettu vero. Käräjäkapat lakkautettiin Suomessa vuonna 1924.

Käräjäkapat Suomessa
--------------------

### Veron historia

Käräjäkapat oli henkilökohtaista laatua oleva vero, joka johti alkunsa maalaisväestöllä jo ikivanhoina aikoina olleesta velvollisuudesta suorittaa kustannukset tuomarin ja lautamiesten olosta käräjillä.

### Verovelvollisuus

Veroa maksettiin neljä kappaa viljaa jokaiselta maalla olevalta itsenäiseltä ruokakunnalta eli savulta. Tuomari ja lautakunnat saivat siitä yhteensä kolme kappaa ja laamanni yhden. Laamannille menevää kappaa ei kuitenkaan suoritettu vuoden 1886 jälkeen.

Vuonna 1886 annetun asetuksen mukaan käräjäkappoja oli velvollinen maksamaan jokainen kihlakunnanoikeuden tuomiopiirissä asuva henkilö, jolla oli oma savu eli erityinen talous ja joka ei ollut veron maksamisesta vapautettu. Asetuksen mukaan käräjäkappojen suorittamisesta oli vapautettu kokonaan kaikkein varattomimmat henkilöt. Lisäksi ne verovelvolliset, joiden suorittamiseksi vero oli edelleen jätetty, oli jaettu kahteen ryhmään: ensimmäiseen ryhmään kuuluvat suorittivat kolme kappaa ja toiseen puolitoista kappaa jyviä, puoleksi rukiita ja puoleksi ohria.

### Veron lakkauttaminen

Käräjäkappojen eli käräjäjyvien maksaminen lakkautettiin Suomessa 1. tammikuuta 1924 alkaen.

Katso myös
----------

* Laamannin- ja tuomarinvero

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hakkila, Esko (toim.): "Käräjäkapat", *Lakiasiain käsikirja*, s. 474–475. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Asetus 25.1.1886.
2. ↑  Laki käräjäjyväin lakkauttamisesta (Annettu 29. joulukuuta 1923. Suomen asetuskokoelma 312/1923.)
*Tämä artikkeli käsittelee mytologian hahmoa. Alfeiós on myös joki Kreikassa.*
Alfeios yrittää siepata Arethusan, Bernard Picartin kaiverrus.
**Alfeios** (m.kreik. Αλφειός, lat. *Alpheus*) oli kreikkalaisessa mytologiassa joen jumaluus ja samannimisen joen (nykyinen Alfeiós) henkilöitymä. Hän oli Okeanoksen ja Tethyksen poika, jolla oli Telegonen kanssa poika Orsilokhos.

Alfeios oli intohimoinen metsästäjä, joka rakastui nymfi Arethusaan. Arethusa kuitenkin pakeni Alfeiosta Ortygian saarelle, jossa hän muuttui lähteeksi; Alfeioksesta puolestaan tuli joki, joka virtasi Peloponneksoksesta Ortygiaan, jossa sen vedet sekoittuivat lähteeseen. Ovidius kertoo saman tarinan siten, että Arethusa kylpi Alfeios-joessa, jossa hän joutui joen jumalan yllättämäksi ja takaa-ajamaksi. Artemiin tuli sääli palvelijaansa, ja hän muutti nymfin lähteeksi ja rikkoi maan pinnan, jotta Arethusa pääsi virtaamaan maan alla Ortygiaan.

Toisen perinteen mukaan Artemis itse oli Alfeioksen rakkauden kohde, ja hän pakeni tätä Eliiseen. Siellä hän naamioi omat ja seuralaisinaan olleiden nymfien kasvot mudalla, jolloin Alfeios ei enää tunnistanut rakastaan ja joutui palaamaan tyhjin käsin takaisin.

Plutarkhos kertoo edellisistä liittymättömän version, jonka mukaan Alfeios oli Helioksen poika, joka surmasi veljensä Kerkafoksen kilpailussa. Epätoivon ja erinyiden vainoamana hän syöksyi Nyktimos-jokeen, joka sittemmin tunnettiin Alfeioksena.

Alfeios esiintyy Herakleen kuudennessa urotyössä, jossa Herakles johti virran kulkemaan tallien läpi saadakseen ne puhdistetuiksi saastasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Pausanias: *Periegesis tes Hellados* ('Kreikan kuvaus') 5.7.3 (engl. käännös).
2. ↑  Ovidius: *Muodonmuutoksia* v.572–641 (engl.käännös).
3. ↑  Pausanias: *Periegesis tes Hellados* ('Kreikan kuvaus') 6.22.9 (engl. käännös).
4. ↑  Plutarkhos: *de Fluv. xix* (engl. käännös).
5. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 2.5.5 (engl. käännös).
6. ↑  Diodoros Sisilialainen: *Historian kirjasto* iv:13.3 (engl. käännös).
**Daniel Houhgton** (noin 1740–1791) oli brittiläinen tutkimusmatkailija, joka sai ensimmäisenä eurooppalaisena selville Nigerjoen kulkusuunnan.

Irlantilaiseen sotilassukuun syntynyt Houghton palveli vuosina 1778–1783 Länsi-Afrikan rannikolla brittien miehittämällä Goréen saarella, jossa hän suunnitteli tutkimusmatkaa kultaesiintymistään tunnetulle Gambiajoelle. Joseph Banksin johtama Afrikan sisämaan tutkimuksen seura lähetti hänet vuonna 1790 etsimään Nigerin lähteitä ja määrittelemään joen kulkureittiä.

Majuri Houghton purjehti laivalla Gambian suuhun Pisanian kauppapaikalle, josta hän lähti nousemaan ylös jokea. Hänellä oli mukanaan paljon kauppatavaraa, joiden tarkoituksena oli helpottaa suhteita paikalliseen väestöön. Hän puhui alueen kieltä mandinkaa ja jonkin verran arabiaa.

Houghton eteni Gambian yläjuoksulle Wulin mandinkavaltioon ja edelleen Bunduun ja Faléméjoelle Bambukiin, mutta menetti matkalla kaikki kauppatavaransa. Hän lähetti Pisaniaan viestin, jossa hän kertoi kuulleensa, että Niger virtaa lännestä itään ja aikovansa purjehtia jokea pitkin Timbuktuun. Houghton ylitti Senegaljoen ja ratsasti Kouniakarysta Kaartaan, jossa hän liittyi maurien kauppakaravaaniin. Sen oli määrä viedä hänet Tichittiin, mutta kauppiaat ryöstivät Houhgtonin loputkin tavarat ja jättivät hänet kuolemaan autiomaahan. Nigerjokea seuraavaksi etsimään lähetetty Mungo Park kuuli vuonna 1795, että Houghton oli kuollut Nioron lähellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Waldman, Carl & Wexler, Alan: *Encyclopedia of Exploration. Volume I: The Explorers*, s. 298. New York: Facts on File, 2004. ISBN 0-8160-4676-X.
2. 1 2 3  Sattin, Anthony: *The Gates of Africa: Death, Discovery and the Search for Timbuktu*, s. 91–124. New York: St. Martin’s Press, 2003. ISBN 0-312-33643-8.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Anhalter Bahnhof vuonna 1913 ilmestyneessä postikorttikuvassa.
Anhalter Bahnhofista nykyään jäljellä oleva osa.
**Anhalter Bahnhof** oli ennen toista maailmansotaa Berliinin suurin ja vilkasliikenteisin rautatieasema. Se sijaitsi jonkin matkaa Potsdamer Platzilta kaakkoon.

Anhalter Bahnhof oli Berliinistä etelään Saksin suuntaan johtaneen rautatien pääteasema. Rata tunnettiin Berliini–Anhalt-ratana. Ensimmäinen asema rakennettiin silloisten Hallesches Torin ja Potsdamer Torin puolivälissä sijainneelle paikalle vuosina 1839–1841. Uusi, huomattavasti suurempi asema rakennettiin edellisen tilalle vuosina 1876–1880 arkkitehti Franz Schwechtenin suunnittelemana. Suuri valurautaisilla ja lasisilla rakenteilla katettu asemahalli tehtiin englantilaisia teollisuusrakennuksia esikuvina käyttäen, ja asemalla oli myös upeita edustustiloja. Berliiniin saapuneet valtiovieraat otettiin vastaan tällä asemalla ja sen läheisyyteen rakennettiin suuria hotelleja. Keisarillisella hovilla oli asemalla oma odotushuone. Asemahallin pituus oli 170 metriä ja leveys 60 metriä.

Asema vaurioitui pahoin toisessa maailmansodassa, mutta avattiin uudelleen liikenteelle vuonna 1946. Se kuitenkin jouduttiin sulkemaan vuonna 1952, koska Itä-Saksan viranomaiset ohjasivat Saksista Berliiniin tulevan junaliikenteen pois Länsi-Berliinin puolelle jääneeltä asemalta, eikä entiselle suurasemalle siten jäänyt paljoakaan käyttöä. Pääosa rakennuksesta purettiin vuosina 1959–1961. Sisäänkäyntiportiikki ja pieni osa raunioitunutta julkisivua päätettiin säilyttää muistona rakennuksesta ja ne ovat edelleen olemassa.

Rautatieaseman yhteyteen avattiin vuonna 1939 S-Bahn-asema, joka on edelleen käytössä ja käyttää samaa nimeä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Edelgard Abenstein & Jeannine Fiedler: *Taide & Arkkitehtuuri: Berliini* (suom. Pirkko Roinila), s. 251 ja sisäkannen kartta. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2009. Alkuteos *Kunst & Architektur Berlin*.
2. 1 2 3 4 5 6  Anhalter Bahnhof (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Berlin.de. Viitattu 30.7.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Anhalter Bahnhof** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee hevosrotua. Lontoon kaupunkipiiristä katso Hackney (Lontoon kaupunkipiiri).*

**Hackney** on brittiläinen lämminverinen hevosrotu, joka tunnetaan ennen muuta hyvänä vaunuhevosena. Rotu kehitettiin 1700–1800-luvulla, ja rotuyhdistys *Hackney Horse Society* on pitänyt sen kantakirjaa vuodesta 1833. Hackneyt polveutuvat sittemmin sukupuuttoon kuolleista norfolkinravureista. Hackneyt on jalostettu nimenomaan ajohevosiksi ja tunnetaan sitkeydestään ja kyvystään ravata kovaa vauhtia pitkiä matkoja.

Rodun nimi tulee Lontoon samannimisestä kaupunginosasta. Pienellä alkukirjaimella kirjoitettuna englanninkielinen *hackney* viittaa myös yleisesti tavallisiin ratsu- ja ajohevosiin.

Hackneytä kasvatetaan saman rodun sisällä sekä hevos- että ponikokoisena: **hackneyponi** on säkäkorkeudeltaan korkeintaan 142 cm, hackney 142–168 cm. Hackneyt ovat lähinnä mustia, ruunikoita tai rautiaita. Hyväksytyt väritykset ovat yksivärisiä, mutta valkoisia merkkejä (kohtuullinen sabinokirjavuus) suvaitaan. Hackneyllä on kaunis, joskus hieman kyömy pää, kapea ja siro turpa, suuret silmät, pienet korvat, pitkä kaula, tiivis runko, korkealle kiinnittynyt häntä, voimakas takaosa sekä hyvämuotoiset kaviot. Hackneyn liikkeet ovat näyttävät, matkaavoittavat ja vaivattoman oloiset.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hackney**.
* Hackney Horse Society (englanniksi)
* Hackney ja hackneyponi Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
**Siparunaceae** on kasviheimo koppisiemenisten Laurales-lahkossa, jonka tunnetuin heimo on laakerikasvit (Lauraceae).

Ulkonäkö ja koko
----------------

Kasvit ovat pensaita tai liaaneja, ja niihin kerääntyy alumiinia. Kasvit ovat enemmän tai vähemmän aromaattisia tai joskus melko epämiellyttävän tuoksuisia. Puusolukossa ei ole leveitä ydinsäteitä. Karvat ovat usein tähtikarvoja tai kimppuina. Silmut ovat suomuttomat. Lehdet sijaitsevat vastakkain ja ovat sahalaitaisia, korvakkeettomia, ja melko vahvat suonet yhtyvät lavan reunalla. Kukat ovat yksineuvoisia ja kasvit yksi- tai kaksikotisia. Suvussa *Glossocalyx* kukat ovat vastakohtaisia, suvussa *Siparuna* säteittäisiä. Kehälehtiä on tavallisesti neljä, viisi tai kuusi tai kehä on epämääräinen; harvoin kehälehtiä on seitsemän. Joskus kehälehdet ovat kasvaneet yhteen. Heteitä on tavallisesti kaksi tai paljonkin enemmän, harvoin yksi. Ponnet avautuvat usein yhdellä läpällä. Erillisiä emilehtiä on vähintään kolme, usein enemmän, ja ne ovat lyhytvartaloisia. Siemenaihe on yksikalvoinen. Hedelmävaiheessa pohjusmalja, jonka sisällä pienet hedelmät ovat, hajoaa epäsäännöllisesti.

Levinneisyys
------------

Heimon kaksi sukua kasvaa eri alueilla. Siparunat esiintyvät trooppisessa Amerikassa ja *Glossocalyx* Länsi-Afrikassa.

Luokittelu
----------

Siparunaceae käsittää kaksi sukua, joista siparunat (*Siparuna*) käsittävät 74 lajia. *Glossocalyx longicuspis* on ainoa laji suvussaan.

Heimo muodostaa yhdessä heimojen Gomortegaceae ja Atherospermataceae kanssa kladin Laurales-lahkon evoluutiopuussa. Kladin ominaisuuksiin kuuluvat muun muassa neulamaiset oksalaattikiteet, pohjusmaljan umpinaisuus, ponnen yksiteekaisuus, hyvin pieni alkio ja runsas endospermi (ravintovarasto siemenessä).

Lähteet
-------

* Stevens, P. F. (2001 onwards). Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, July 2012 [and more or less continuously updated since]. .

### Viitteet

1. 1 2 3  Stevens 2001–, Viittaus 25.1.2015.
2. ↑
3. ↑  Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: *Siparuna*
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* *Glossocalyx*, kuvia:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q132024
* Wikispecies: Siparunaceae
* CoL: 626XJ
* EoL: 5403759
* EPPO: 1ZPNF
* Fossilworks: 182973
* GBIF: 4893899
* GRIN: 1038
* iNaturalist: 71623
* IRMNG: 118860
* ITIS: 895275
* NCBI: 104773
* NZOR: 9f66ac1c-4a9f-4c30-ae56-7b9def85b2e4
* Open Tree of Life: 157964
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77126831-1
* Tropicos: 42000478
* Watson & Dallwitz: siparuna
* WFO: wfo-7000000569

 |

 |
Nenetsilapsi.
**Siperian alkuperäiskansat** käsittävät heterogeenisen ryhmän eri kansoja, jotka ovat asuneet Siperiassa ennen Venäjän laajentumista alueelle. Nykyään alkuperäiskansat muodostavat vähemmistön ja enemmistö Siperian väestöstä kuuluu venäläiseen valtaväestöön. Siperian alkuperäisväestö on geneettisesti sukua Amerikan alkuperäisväestölle.

Siperian alkuperäiskansoihin kuuluu myös suomensukuisia kieliä puhuvia kansoja, kuten hantit, mansit ja samojedit. Lisäksi alkuperäiskansoihin kuuluu turkkilaiskieliä puhuvia kansoja, mongolikieliä puhuvia kansoja, tunguusikielien puhujia, jeniseiläiskielten puhujia, kamtšatkalaisten kielten puhujia, eskimo-aleuttilaisten kielten puhujia sekä omaa isolaattikieltään puhuvia nivhejä. Alueella aikaisemmin puhutut jukagiiriset kielet ja ainu ovat jo lähes kadonneet.

Lähteet
-------

1. ↑  The New York Times: Who Were the Ancestors of Native Americans? A Lost People in Siberia
2. ↑  Britannica: Yukaghir
3. ↑  The Yukaghirs: A nomadic Siberian tribe on the brink of extinction
4. ↑  Going, Going, Gone: Five of Asia's Most Endangered Languages

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Indigenous peoples of Siberia
**Hannu Raatikainen** (s. 1948) on suomalainen teatteriohjaaja ja muusikko.

Raatikainen valmistui 1970-luvun lopussa luokanopettajaksi. Sen jälkeen hän opiskeli Teatterikoulussa ja valmistui teatteriohjaajaksi. Hän oli 1970-luvulla mukana poliittisessa laululiikkeessä ja kuului Arkiviisu-yhtyeeseen. Hän harrasti katumusisointia sekä Suomessa että ulkomailla. Raatikainen innostui teatterista kun hän näki Kom-teatterin Espoon Leppävaaran kansantalolla. 1980-luvun alussa hän oli harjoittelijana Berliner Ensemblessa Itä-Berliinissä ja tutustui perusteellisesti tähän Bertolt Brechtin teatteriin.

Raatikainen kuuluu myös Motelli Skronkle -nimiseen yhtyeeseen. Yhtyeessä hän toimii laulajana, muusikkona, säveltäjänä ja sanoittajana. 

Raatikainen paitsi ohjaa, myös tekee käsikirjoituksia, säveltää, soittaa ja opettaa. Hän on ohjannut eri puolilla Suomea, mm. Ahaa Teatterissa, Teatteri Pienessä Suomessa, Joensuun kaupunginteatterissa, Tampereen työväenteatterissa ja Oulun kaupunginteatterissa. Mukaan on mahtunut niin klassikoita kuin omiakin kirjoituksia, musiikkiteatteria ja tanssiakin. Turun kaupunginteatterissa hän on vieraillut viisi kertaa.

Aiheesta muualla
----------------

* Artikkeli Motelli Skronklesta Kaltiossa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
Saksan regiopolit.
**Regiopolis** (saks. *Regiopole*) on Saksassa kaupunki, joka ei kuulu minkään suurkaupunkiseudun ytimeen, mutta toimii itsenäisenä kehityksen voimana suuremmalla alueella. Konseptia käytetään keskisuurten kaupunkialueiden kehittämiseen alueellisissa, kansallisissa ja globaaleissa yhteyksissä. Alueesta voidaan käyttää myös termejä regiopoliksen alue ja regiopoliittinen alue, ja termi voidaan lyhentää muotoon Regio. 

Termi regiopolis on sanojen alue (saks. Region, alkujaan lat. *regio*) ja kaupunki (kreikka: "polis") hybridiyhdistelmä, jota käytetään kaupunki- ja aluesuunnittelun yhteydessä. Sen ovat kehittäneet professorit Iris Reuther ja Jürgen Aring Saksassa vuonna 2006. Rostock oli ensimmäisenä regiopolis-mallina.[1]

Regiopoli-mallin tarkoituksena on alueen yhteisen potentiaalin hyödyntäminen ja edelleen kehittäminen, jota edistetään erilaisilla ​​yhteistyömalleilla regiopoliksen ja sen ympäröivän alueen, liikekumppaneiden ja lähimpien suurkaupunkialueiden välillä.

Ominaisuudet
------------

Toisin kuin metropoli, regiopolis on tarkoittaa pienempää suurkaupunkialueiden ulkopuolella sijaitsevaa aluekeskusta, jolla on kuitenkin suuri taloudellinen merkitys lähialueillaan. Muita ominaisuuksia ovat mm. yli 100 000 asukkaan keskuskaupunki, hyvä saavutettavuus ja hyvä infrastruktuuri, merkittävän yritystoiminnan löytyminen alueelta, innovatiivinen potentiaali ja yliopisto. Nämä ominaisuudet on kehitetty pääasiassa Saksan puitteissa, mutta tavoitteena on kehittää niitä edelleen eurooppalaisessa kontekstissa. Kun katsotaan Saksan 82 suurinta kaupunkia, niin niistä 19 toimii suurkaupunkialueen keskuksena, 30 kaupunkia ovat osa suurkaupunkialuetta, joten loput 33 kaupunkia saavuttavat regiopolis-nimityksen määritelmään vaadittavat ominaisuudet.[2]

Katso myös
----------

* Seutukaupungit

Lähteet
-------

1. ↑  Regiopolen in Deutschland
2. ↑  Definition Regiopolis
**Elohopea(II)fluoridi** (HgF2) on elohopea- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä fluorauskemikaalina ja erikoislasien valmistukseen. Elohopea muodostaa myös toisen fluoridin, elohopea(I)fluoridin.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa elohopea(II)fluoridi on valkoista, hygroskooppista ja ilmankosteuden vuoksi helposti kellertyvää kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja kiderakenne muistuttaa kalsiumfluoridin rakennetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti (HgF2·2H2O). Yhdiste liukenee veteen ja reagoi vedessä muodostaen HgF+-ionin. Orgaanisiin liuottimiin elohopea(II)fluoridi ei liukene.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Elohopea(II)fluoridia voidaan valmistaa fluorin ja elohopea(II)kloridin tai elohopea(II)bromidin välisellä reaktiolla 100–150 °C:n lämpötilassa. Toinen yleisesti käytetty tapa on vetyfluoridin ja elohopea(II)kloridin tai -oksidin reaktio. Sitä muodostuu myös elohopea(I)fluoridista kuumennettaessa fluorin läsnä ollessa.

HgCl2 + F2 → HgF2 + Cl2
HgO + 2 HF → HgF2 + H2O
Elohopea(II)fluoridia voidaan käyttää hyvin selektiivisenä fluoraavana reagenssina esimerkiksi alkeenien fluorauksessa ja aromaattisten yhdisteiden fotokemiallisissa fluorauksissa. Sitä on myös käytetty optisen fluoridilasin ja valokuitujen valmistukseen. Elohopeayhdisteiden myrkyllisyyden vuoksi elohopea(II)fluoridin käyttöä on pyritty korvaamaan muilla yhdisteillä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Dayal T. Meshri: *Fluorine Compounds, Inorganic, Mercury, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 23.5.2015
2. 1 2 3  Matthias Simon, Peter Jönk, Gabriele Wülf-Couturier & Stefan Halbach: *Mercury, Mercury Alloys, and Mercury Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 23.5.2015
3. 1 2  L F Kozin,S C Hansen: *Mercury Handbook*, s. 87–89. RSCPublishing, 2013. ISBN 978-1849734097. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 23.5.2015). (englanniksi)
Helsingin olympiakisojen järjestelytoimikunta kesällä 1938: Erik von Frenckell (vas.), Mauno Pekkala, Urho Kekkonen, Jussi Tossavainen, Ernst Krogius, Jukka Rangell, Johan Helo ja Hugo Österman.
**Jussi L. Tossavainen** (26. elokuuta 1899 Kotka – 12. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen urheiluvaikuttaja, joka toimi muun muassa Helsingin olympiastadionin ensimmäisenä isännöitsijänä vuosina 1938–1964. Varsinaisen työuransa hän teki pankkialalla.

Elämä
-----

Kotkassa syntynyt Tossavainen työskenteli aluksi Posti- ja telelaitoksen palveluksessa sekä liike-elämässä, kunnes vuonna 1926 sai työpaikan Suomen Voimistelu- ja Urheiluliitosta. Vuotta myöhemmin hän aloitti Helsingin olympialaisten keräystoimikunnan sihteerinä, ja vuodesta 1929 lähtien Tossavainen oli myös Stadion-säätiön sihteerinä sekä hoiti erilaisia Olympiastadionin rakennusprojektiin liittyviä tehtäviä. Olympiastadionin valmistuttua vuonna 1938 hänet valittiin sen isännöitsijäksi.

Kotkassa asuessaan Tossavainen kuului muun muassa Kotkan Innon sekä SVUL:n Kymenlaakson piirin johtokuntiin. Helsinkiin muutettuaan hän oli mukana Helsingin Kisa-Veikkojen toiminnassa. Tossavainen valittiin 1930-luvulla myös SVUL:n liittohallitukseen ja Suomen Urheiluliiton talousvaliokuntaan. Lisäksi hän oli jäsenenä opetusministeriön 1935 asettamassa urheilun keskusliittotoimikunnassa, joka pohti SVUL:n ja TUL:n yhteistoimintaa. Keväällä 1938 Tossavainen valittiin J. W. Rangellin ja Urho Kekkosen kanssa SVUL:n edustajaksi neuvottelemaan yhteistyöstä TUL:n Toivo Vilppulan, Urho Rinteen ja Arvi E. Heiskasen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 26.5.1973, s. 9. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 20.4.2018.
2. ↑  *Työväen Urheiluliiton toimintakertomus 1938*, s. 9. Helsinki: Työväen Urheiluliitto, 1939. Teoksen verkkoversio. [vanhentunut linkki]
**Elohiiri** tai **faskikulaatio** tai **myokymia** on yksittäisen lihaksen ei-tahdonalaista supistelua. Useimmin elohiiri esiintyy silmän ympäristössä, kuten toisessa alaluomessa. Elohiiri voi esiintyä myös nenänpielessä tai suun seudulla, ja joskus samanlaista nikutusta esiintyy käsivarressa tai reidessäkin.

Elohiiri syntyy siitä, kun lihaksissa kulkevat hermosykäykset voimistuvat epätavallisen paljon. Supistelu ja nykiminen voivat kestää muutamasta minuutista muutamaan tuntiin, joskus jopa joitain kuukausia.

Elohiiren syytä ei tunneta, mutta väsymys, stressi, krapula, ruumiillinen rasitus, lukeminen, näytön tuijottaminen, tupakointi tai runsas kahvin tai alkoholin nauttiminen voivat herkistää sille. Elohiirtä esiintyy ajoittain lähes jokaisella, eikä se ole merkki mistään sairaudesta. Tilaan auttaa yleensä mainitun syyn poistaminen, esimerkiksi nukkuminen tai veden nauttiminen.

Pitkään jatkuvaa kasvojen nykimistilaa kutsutaan nimellä tic. Hankalissa tapauksissa ticsiä voidaan hoitaa botuliinipistoksilla.

Sana "elohiiri" on itäsuomalainen murresana. Se viittaa värähtelevän ihonkohdan salaperäiseen elinvoimaan, joka voi esiintyä hiiren hahmoisena.

Katso myös
----------

* Blefarospasmi

Lähteet
-------

1. ↑  Tapani Salmi: Puutuu, pistelee, kramppaa ja kihelmöi *med.helsinki.fi*. Viitattu 19.9.2015.
2. 1 2 3 4 5  Sari Atula: Elohiiri (myokymia)  16.1.2012. Duodecim terveyskirjasto. Viitattu 4.3.2015.
3. 1 2 3  Sirpa Norri: Elohiiri nakertaa silmäkulmaa Terve.fi. Viitattu 4.3.2015.
4. 1 2  Jenni Leukumaavaara: Johtuuko elohiiri stressistä?  23.7.2012. Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 16.3.2015. Viitattu 4.3.2015.
**Regio Cantiere di Castellammare di Stabia** eli Castellammare di Stabian kuninkaallinen telakka oli Napolin kuningaskunnan laivaston telakka. Sen perusti Ferdinand IV:n määräyksestä pääministeri Sir John Acton vuonna 1783. Ensimmäinen telakalta valmistunut alus oli Napolin laivaston linjalaiva *Partenopea*, joka valmistui 1786. Telakka kykeni valmistamaan samanaikaisesti sekä linjalaivan että fregatin ennen kuin sitä laajennettiin 1808 kuningas Joachim Muratin käskystä. Telakalta valmistui ensimmäinen höyrykäyttöinen alus 1840-luvun alussa.

Alus liitettiin Napolin ympäristön telakoista muodostettuun Navalmeccanicaan vuonna 1939. Telakka tuhoutui lähes täysin toisessa maailmansodassa ja se rakennettiin uudelleen ennen toiminnan jatkamista. Vuonna 1966 Navalmeccanica liittyi Italcantieriin, joka liitettiin 1984 Fincantieriin.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Regio Cantiere di Castellammare di Stabia
**Elnur Məmmədli** (s. 29. kesäkuuta 1988) on azerbaidžanilainen judoka, lajin olympiavoittaja. 

Məmmədli voitti alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 73 kg:n sarjassa Rotterdamissa 2004. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti saman painoluokan miesten Euroopan-mestaruuden Tampereella kukistettuaan loppuottelussa Ranskan Daniel Fernandesin. Rio de Janeiron MM-kilpailuissa 2007 hän saavutti hopeaa hävittyään 73-kiloisten loppuottelussa Etelä-Korean Wang Ki-Chunille. Pekingin olympialaisissa 2008 Məmmədli puolestaan kukisti loppuottelussa Wangin voittaen olympiakultaa. Tokion MM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui 81 kg:n sarjassa viidenneksi. Istanbulin EM-kilpailuissa 2011 hän voitti saman sarjan loppuottelussa moldovalaisen Sergiu Toman.

Məmmədli on saavuttanut Masters-, GP- ja Grand Slam -kilpailuissa kaksi voittoa ja neljä kolmossijaa sekä maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa kolme voittoa, kaksi kakkossijaa ja kolme kolmossijaa (14. syyskuuta 2014 mennessä).

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Elnur Məmmədli**.
* Profiili JudoInside.com (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  ELNUR MAMMADLI *Athletes*. The International Olympic Committee (IOC). Viitattu 6.3.2021. (englanniksi)
**Regine Normann** (29. heinäkuuta 1867 Bø, Nordland, Norja – 14. elokuuta 1939) oli norjalainen kirjailija. Hän oli ensimmäinen pohjoisnorjalainen kirjailija, joka teki läpimurron julkisuuteen.

Opettaja, kirjailija Regine Normann kertomassa satua. Julkaisun kannessa nimi «Sofienberg skole femti år - første september 1933».
Normann valmistui opettajaksi ja aloitti opettajana Kristianiassa 1901. Hänen esikoisteoksensa *Krabvaag* ilmestyi 1905. Muita hänen kirjojaan ovat *Stængt* vuodelta 1906, *Barnets tjenere* vuodelta 1910 ja *Faafengt* vuodelta 1911. Hän julkaisi satukokoelmia, muun muassa kokoelmat *Eventyr* vuodelta 1925, *Nye eventyr* vuodelta 1926, *Nordlandsnatt* vuodelta 1927 ja *Det gråner mot høst* vuodelta 1930. Vuosina 1913–1932 hän oli Norjan kirjailijaliiton hallituksen jäsen. Hän sai useita palkintoja, muun muassa Kuninkaan ansiomitalin 1937.

Normannin ensimmäinen puoliso oli 1885–1905 opettaja ja kirkkolaulaja Peder Martinus Johnsen. Hänen toinen puolisonsa oli 1906–1913 kirjailija Tryggve Andersen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Regine Normann *Norsk biografisk leksikon*. Oslo:  Kunnskapsforlaget. Viitattu 15.10.2017. (norjaksi)
2. ↑  Regine Normann *Store norske leksikon*. Oslo:  Norsk nettleksikon. Viitattu 15.10.2017. (norjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |

 |
**Alexander Campbell** (12. syyskuuta 1788 Ballymena, Antrimin kreivikunta, Irlanti – 4. maaliskuuta 1866 Bethany, Länsi-Virginia, Yhdysvallat) oli irlantilaissyntyinen yhdysvaltalainen uskonnollinen johtaja toisen suuren herätyksen aikana. Useat pohjoisamerikkalaiset kirkkokunnat, kuten *Churches of Christ*, *Christian Churches and Churches of Christ*, *Evangelical Christian Church in Canada* ja *Christian Church (Disciples of Christ)*, juontavat juurensa Campbellin toiminnasta.

Elämä
-----

Nykyisen Pohjois-Irlannin alueella syntynyt Campbell oli skotlantilaista syntyperää. Hänen isänsä Thomas Campbell (1763–1854) oli presbyteeri ja rehtori, joka muutti vuonna 1807 Yhdysvaltoihin, jossa hän yritti edistää kristittyjen yhtenäisyyttä koskevaa ohjelmaansa. Vuonna 1808 Alexander Campbell lähti perheen kanssa isänsä luokse, mutta haaksirikkoutui Skotlannin rannikolla ja opiskeli sitten pappisvirkaan Glasgow'n yliopistossa, jossa hän joutui skotlantilaisen valistuksen vaikutuksen alaiseksi ja opiskeli myös John Lockea. Vuonna 1809 myös Campbell ja loput perheestä lähtivät Yhdysvaltoihin. Siellä hän kannatti isänsä ohjelmaa ja nousi johtajaksi tämän perustamaan uskonnolliseen uudistusliikkeeseen, joka pyrki edistämään yksinkertaista evankelista kristillisyyttä. Hän alkoi saarnata ilman palkkaa vuonna 1810 ja asettui nykyisen Bethanyn alueelle Länsi-Virginiaan. Campbell ja hänen seuraajansa hyväksyivät upotuskasteen vuonna 1812, ja hän näytti hetkellisesti lähestyvän baptistien opillista kantaa, mutta jännitteet muista kysymyksistä johtivat heidän eroamiseensa baptisteista vuonna 1830. Vuonna 1832 hänen seuraajansa, jotka tunnettiin nimellä *Disciples of Christ*, tai vain *Christians* (lempinimeltään *campbelliitit*), liittyivät Kentuckyn *Christians*-liikkeeseen, Barton W. Stonen seuraajiin, muodostaakseen uuden Disciples of Christ (Christian Church) -kirkon.

Vuonna 1823 Campbell perusti ja toimitti *Christian Baptist* -lehteä (myöhemmin nimellä *Millennial Harbinger*). Hän kirjoitti tai toimitti noin 60 teosta. Campbellista kehittyi sekä saarnoissaan että kirjoituksissaan eri protestanttisten kirkkojen jyrkkä kriitikko. Hän vaatii kristittyjä luopumaan nimistä, uskontunnustuksista, tavoista ja uskontokuntien välisistä kiistoista ja liittymään kristilliseen yhteisöön "ilman muita yhteyden ehtoja kuin usko Herraan Jeesukseen Kristukseen".

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Alexander Campbell *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 9.12.2022.
2. 1 2 3  Loughlin, J.: Disciples of Christ *The Catholic Encyclopedia*.  1909. Viitattu 9.12.2022.
3. 1 2 3  Alexander Campbell *Disciples of Christ Historical Society*.  2022. Viitattu 9.12.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Paul Thureau-Dangin** (14. joulukuuta 1837 Pariisi - 24. helmikuuta 1913 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija ja Ranskan akatemian jäsen sekä sen pääsihteeri.

Thureau-Dangin sai juristin koulutuksen ja toimi tilintarkastajana Ranskan valtioneuvostossa, mutta eritoten hänet tunnetaan historiallisista teoksistaan. Hänen keskeisin teoksensa onkin *Histoire de la Renaissance catholique en Angleterre au XIXe siècle* ('Katolisen renessanssin historia Englannissa 1800-luvulla'). Tästä mahtavassa teoksessa kirjoittajan on todettu olevan oman aikansa Sainte-Beuve ja hänen teoksensa *Port-Royal*. Thureau-Dangin on kirjoittanut myös teoksen *Monarchie de Juillet* ('Heinäkuun monarkia'), joka julkaistiin 1884.

Poliittisesti Paul Thureau-Dangin on toisen polven katolinen liberaali. Hän ansaitsi yhteiskunnalliset kannuksensa toisen keisarikunnan lopun ja kolmannen tasavallan alun aikana. Hän profiloitui modernismin ja varsinkin tasavaltalaisen hallinnon kanssa kilpailukykyisen katolisuuden puolustajana.

Thureau-Dangin on haudattu Pariisin Cimetière du Montparnassen hautausmaalle.

Bibliografia
------------

* J. M. Mayeur et Y. M. Hilaire (dir.), *Histoire du monde religieux dans la France contemporaine*, osa 9, Pariisi, Beauchesne, 1996.

Aiheesta muualla
----------------

* Ranskan akatemian henkilötietorekisteri (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Camille Rousset** | **Ranskan akatemian jäsen Tuoli 371893–1913** | Seuraaja:**Pierre de La Gorce** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Augustus. Roomalainen muotokuva 30 eaa. Musei Capitolinissa Roomassa esittää nuorta Octavianusta. 
***Festīnā lentē*** on latinankielinen sanonta, joka tarkoittaa "kiiruhda hitaasti". Se on käännös kreikankielisestä ilmaisusta *σπεῦδε βραδέως* (*speûde bradéōs*), jota keisari Augustuksella oli Suetoniuksen mukaan tapana toistella puhuessaan hyvän sotapäällikön ominaisuuksista. Niihin eivät kuuluneet äkkipikaisuus ja harkitsemattomuus. Suetonius kertoo, että Augustuksen mielestä taisteluun ei tullut ryhtyä missä olosuhteissa tahansa; "voiton toiveiden tuli olla suuremmat kuin häviön vaara."

Sanonta liittää toisiinsa kaksi näennäisesti yhteensopimatonta käsitettä, hitauden ja nopeuden, ja suosittelee, että toimitaan viivyttelemättä, mutta kuitenkin tarpeellista varovaisuutta noudattaen.

Aldus Manutius-kustantamon tunnus 
Hollantilainen kustannustalo Aldus Manutius käytti 1500-luvulla tunnuksenaan delfiiniä ja ankkuria, jotka edustivat sen tunnusta "kiiruhda hitaasti".

Lähteet
-------

* Pitkäranta, Reijo: *Suomi-latina-suomi-sanakirja*. Wsoy, 2002. ISBN 951-0-22506-1.
* Suetonius: *Rooman keisarien elämäkertoja*. Suomentanut J.A. Hollo. Wsoy, 1999. ISBN 951-0-23522-9.

### Viitteet

1. ↑  Pitkäranta 2002, s. 603; Suetonius 1999, s. 78
2. ↑  C. SVETONIVS TRANQVILLVS: DE VITIS CAESARUM. Divus Augustus. SVETONI TRANQVILII VITA DIVI AVGVSTI *thelatinlibrary.com*. Viitattu 18.2.2022.
3. ↑  Suetonius 1999, s. 78–79
4. ↑  Festina lente *Treccani. Vocabulario on line*. Viitattu 18.2.2022.
5. ↑  Adam G. Hooks: Festina lente *ANCHORA*.  2018. Viitattu 11.1.2023.
Paul Thuneberg
**Paul Alexander Thuneberg** (22. syyskuuta 1865 Viipuri – 11. tammikuuta 1923 Viipuri) oli suomalainen lääketieteen lisensiaatti, filosofian maisteri, tilanomistaja ja kansallisen edistyspuolueen kansanedustaja.

Thunebergin vanhemmat olivat apteekkari Karl Gustav Achates Thuneberg ja Anna Elisabeth Berg. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1886 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888, filosofian maisteriksi 1890, lääketieteen kandidaatiksi 1891 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1894. 
Thuneberg oli Helsingin yliopistossa fysiologian professorin apulaisena 1890–1894, Kuopion kaupungin vt. kaupunginlääkärinä 1893, Lappeenrannan vt. kaupunginlääkärinä ja vt. työvankilan lääkärinä 1893–1894 sekä koleralääkärinä Terijoella 1894. Hän toimi sittemmin yksityislääkärinä Viipurissa ja oli yleisen terveydenhoidon opettajana Viipurin merikoulussa vuodesta 1897 alkaen. Thuneberg omisti myös maatilan Viipurin maalaiskunnassa. Thuneberg oli kansallisen edistyspuolueen kansanedustajana 1919–1922 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen ja *Köyhän ystävät* -yhdistyksen puheenjohtaja. Hän avioitui vuonna 1896 Käthe von Köppenin kanssa. Perheen pojasta Erik Thunebergista (s. 1897) tuli isänsä tavoin lääkäri.

Lähteet
-------

1. ↑  .aspx Paul Thuneberg *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.
2. ↑  THUNEBERG Paul Alexander. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
3. ↑  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 666. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1919–1922 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(26) | 
* Auer
* Collan (1919–1920)
* Fränti
* Hannula
* Heimonen (1919–1920†)
* Hämäläinen
* Jyske (1919–1922)
* Kaskinen (1922)
* Kekki
* Kivimäki (1922)
* Kontu
* Kojonen
* Laine (1922)
* E. Linna
* Mantere
* Nissinen (1920–1922)
* Ritavuori (1919–1922†)
* Ruuskanen
* Ryti
* Sarlin (1919–1920)
* Sihvo (1919–1920)
* Sinkko
* Soininen
* Särkkä
* Taskinen (1920–1922)
* Thuneberg
* Toiviainen (1920–1922)
* Torppa
* Valkonen
* Vennola
* Vilkemaa (1920–1922)
* Vuokoski

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Alexander Elfsberg vuosien 1858 ja 1861 välillä.
**Alexander Elfsberg** (18. tammikuuta 1826 Oulu – 23. maaliskuuta 1903 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali.

Elfsbergin vanhemmat olivat tullitarkastaja Thomas Elfsberg ja Fredrika Sofia Björkelund ja puoliso Alexandra Aristova. Elfsberg opiskeli Pietarin merikadettikoulussa, gardemariniksi hänet ylennettiin 1843 ja midshipsmaniksi 1845. Hän palveli luggeri Peterhofilla Suomenlahdella 1847 ja yleni luutnantiksi 1850. Seuraavana vuonna hän osallistui korvetti Knjaz Warshavskin Itämeren purjehduksiin, kesällä 1852 hän purjehti priki Agamemnonilla Itämerellä. Vuoden lopulla hänet siirrettiin palvelukseen Mustanmeren laivastoon, missä hän risteili 1853 kuljetusalus Dunaj'lla Nikolajevin ja Sevastopolin välillä.

Krimin sodan alussa Elfsberg palveli fregatti Sisopolin vanhimpana upseerina risteilyllä Kaukasian rannikolla, 1854–1855 hän toimi Sevastopolin redillä Sevastopolin varuskunnan Titovin patterin päällikkönä. Hän haavoittui taisteluissa ja hänelle myönnettiin 1855 Pyhän Yrjön ritarikunnan 4. luokan ritariristi. Sodan jälkeen Elfsberg palveli potkurivene Vjugan päällikkönä Pietarin ja Kronstadtin välillä. Helmikuussa 1858 hänet siirrettiin venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palvelukseen ja hän toimi Ajanin sataman päällikkönä 1858–1866.

Elfsberg ylennettiin kapteeniluutnantiksi 1859 ja 2. luokan kapteeniksi 1866. Hän palasi merivoimien palvelukseen 1867, jolloin hänet siirrettiin klipperi Almazin päälliköksi Kronstadtiin. Tammikuussa 1861 hänet nimitettiin fregatti General-Admiralin päälliköksi, mutta jo helmikuussa hän siirtyi uudelleen kauppalaivastoon. Elfsberg ylennettiin 1. luokan kapteeniksi 1870, eron sotapalveluksesta hän sai sairauden takia kontra-amiraalina tammikuussa 1877. Siviilissä Elfsberg toimi Oy Kaukas Ab:n asiamiehenä Bakussa ja yhtiön konttoripäällikkönä Astrahanissa 1870–1874. Hänet nimitettiin Oy Kaukas i Merkurin toimitusjohtajaksi vuonna 1881.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Elfsberg, Alexander *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit
* Biografiasampo

 |

 |
Thomas vuonna 2009
**Kurt Vincent Thomas** (s. 4. lokakuuta 1972 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Sisemmän laitahyökkääjän ja sentterin paikkoja pelannut Thomas edusti kaudella 2012-13 New York Knicksiä. Hän oli viimeisellä pelikaudellaan NBA-liigan vanhin pelaaja.

### Ura

Texasin kristillisessä yliopistossa ennen ammattilaisuraansa pelannut Thomas voitti yliopistosarjojen I-divisioonan piste- ja levypallotilastot kaudella 1994-95. Samaan on Thomasin lisäksi pystynyt vain Hank Gathers ja Xavier McDaniel.

Thomasin varasi NBA-liigaan Miami Heat kesällä 1995 kymmenennellä varausvuorolla. Miami Heatin ja New York Knicksin lisäksi Thomas ehti 20 kauden aikana pelata Dallas Mavericksin, Phoenix Sunsin, Seattle Supersonicsin, San Antonio Spursin, Milwaukee Bucksin, Chicago Bullsin ja Portland Trail Blazersin riveissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Stein, Marc: Bulls tried to lure Kurt Thomas *ESPN.com*.  14.4.2014. ESPN Internet Ventures. Viitattu 19.7.2017. (englanniksi)
**Alexander Fredrik Procopé** (18. elokuuta 1876 Helsinki – 11. joulukuuta 1956) oli suomalainen eversti, joka oli Suomen Valkoisen kaartin komentajana 1920-luvulla.

Procopén vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Berndt Feodor Georg Procopé ja Matilda Helena von Knorring. Hän valmistui Haminan kadettikoulusta 1901 ja oli upseerina Suomen kaartissa sen lakkauttamiseen saakka 1906. Hän jäi lakkautuspalkalle ja toimi sitten liikemiehenä. Procopé astui uudelleen palvelukseen 1918 ja hän osallistui Suomen sisällissodan aikana muun muassa Tampereen taisteluun. Sodan jälkeen Procopé toimi Suomen Valkoisen kaartin komentajana 1919–1928 ja erottuaan virasta oli sen jälkeen yksityisenä liikemiehenä. Hän oli vielä sotilastarkkailijana Espanjan sisällissodassa.

Alexander Fredrik Procopén tytär oli muotoilija Ulla Procopé.

Lähteet
-------

1. 1 2  Geni.com : Alexander Fredrik Procopé
2. 1 2  Eversti Alexander Procopé 60-vuotias, Helsingin Sanomat, 18.08.1936, nro 221, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen kaartin luutnantti Alexander Fredrik Procopé, europeana
* Suomen Valkoisen Kaartin komentaja everstiluutnantti Alexander Fredrik Procopé 1920-luvun alussa, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
* Toimitusjohtaja, eversti Alexander Fredrik Procopé kotioloissaan 1930-luvun alussa, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
**Paul Steiner** (s. 23. tammikuuta 1957 Waldbrunn, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Steiner voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa.

Paul Steiner pelasi koko uransa Saksassa. Hän aloitti 2. Bundesligassa vuonna 1975 SV Waldhof Mannheimin joukkueessa. Bundesligaan Steiner nousi vuonna 1979, kun hän siirtyi MSV Duisburgiin. Kahden MSV vuoden jälkeen Steiner siirtyi 1. FC Kölniin, jossa pelasi suurimman osan urastaan aina vuoteen 1991 asti. FC Köln oli Steinerin aikana kolmesti Bundesligassa toinen ja vuonna 1983 se voitti Saksan Cupin. Vuonna 1986 FC Köln pääsi UEFA Cupin loppuotteluun, mutta siellä tuli tappio.

Steiner pelasi Saksan jalkapallomaajoukkueessa vain yhden ottelun ja silloinkin hän tuli vaihdosta kentälle. Hän pelasi Tanskaa vastaan Saksan viimeisessä harjoitusmaaottelussa ennen vuoden 1990 MM-kisoja ja onnistui saamaan paikan MM-kisajoukkueessa. Steiner oli tuolloin 33-vuotias, joka on varsin korkea ikä debytoida maajoukkueessa. Steiner voitti maailmanmestaruuden vaikka ei pelannut kisoissa minuuttiakaan.

Pelaajauran jälkeen Steiner on toiminut FC Kölnin arkkivihollisen Bayer Leverkusenin pelaajatarkkailijana.

Seurat
------

* 1975–1979 SV Waldhof Mannheim (2. Bundesliga)
* 1979–1981 MSV Duisburg (Bundesliga)
* 1981–1991 1. FC Köln (Bundesliga)

Saavutukset
-----------

* Maailmanmestaruus 1990
* UEFA Cupin hopea 1986
* Saksan Cup 1983

Lähteet
-------

1. ↑  Ekberg, Jari: *Kuin taivasta koskettaisi*, s. 378–379. Atena, 2014. ISBN 978-952-300-049-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Fussballdaten

  

Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Illgner |
2 Reuter |
3 Brehme |
4 Kohler |
5 Augenthaler |
6 Buchwald |
7 Littbarski |
8 Häßler |
9 Völler |
10 Matthäus |
11 Mill |
12 Aumann |
13 Riedle |
14 Berthold |
15 Bein |
16 Steiner |
17 Möller |
18 Klinsmann |
19 Pflügler |
20 Thon |
21 Hermann |
22 Köpke |
Valmentaja Beckenbauer