recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Yhdysvaltain vankeinhoitolaitoksen** (engl. *Federal Bureau of Prisons*) vankiloissa on 181 193 vankia. Sen vastuulla on liittovaltion vankilat, joissa työskentelee 36 144 työntekijää. Vangeista 84 % (152 860) on sijoitettuna vankeinhoitolaitoksen vankiloihin ja 11 % yksityisomisteisissa vankiloissa. Loput viisi prosenttia on sijoitettuna muualle kuin vankiloihin. Tällä hetkellä omien vankiloiden määrä on 192.

Historia
--------

Kongressi hyväksyi vuonna 1891 kolmen vankilan lain, jolloin perustettiin liittovaltion vankilajärjestelmä. Ensimmäiset vankilat olivat: USP Leavenworth, USP Atlanta ja USP McNeil Island.

Vuonna 1930 vankeinhoitolaitoksella oli 14 vankilaa, joissa oli 13 000 vankia. Seuraavalla vuosikymmenellä vankiloiden määrä nousi 24 ja vankeja oli 24 360. Vuosien 1940-80 luvulla vankien määrä pysyi suhteellisen hallituna liittovaltion vankiloissa ja vankiloiden määrä nousi 44 kappaleeseen.

Lakimuutokset ja rikosjärjestelmä muuttuivat 1980-luvulla, ja vankien määrä lähti jyrkkään nousuun. 1990-luvun loppuun mennessä vankien määrä saavutti 136 000 rajan. 2000-luvun alussa vankien määrä oli 181 000.

Tuomiot
-------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Tuomion pituus** | **Vankeja** | **% osuus** |
| 0–1 vuotta | 5 187 | 2,3 % |
| 1–3 | 19 268 | 11,4% |
| 3–5 | 19 037 | 11,2% |
| 5–10 | 42 813 | 25,3% |
| 10–15 | 35 802 | 21,1% |
| 15–20 | 19 338 | 11,4% |
| 20< | 23 336 | 13,8% |
| Koko elämä | 4 698 | 2,8% |
| Kuolemantuomio | 57 | <1% |

Indianassa sijaitseva USP Terre Haute, johon liittovaltion teloituskammio on sijoitettu.

Vankien demografinen rakenne
----------------------------

### Ikä

Suurin osa vangeista 36–40-vuotiaita.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Ikä** | **Vankeja** | **% osuus** |
| Alle 18 | 11 | 0,006 % |
| 18–21 | 1 999 | 1,10 % |
| 22–25 | 9 204 | 5,10 % |
| 26–30 | 23 306 | 12,90 % |
| 31–35 | 29 768 | 16,40 % |
| 36–40 | 33 590 | 18,50 % |
| 41–45 | 27 663 | 15,30 % |
| 46–50 | 21 204 | 11,70 % |
| 51–55 | 14 632 | 8,10 % |
| 56–60 | 9 586 | 5,30 % |
| 61–65 | 5 555 | 3,10 % |
| Yli 65 | 4 784 | 2,60 % |

### Kansallisuudet

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Yhdysvallat | 144 869 | 80,6 % |
| Meksiko | 21 677 | 12,1 % |
| Muut | 8 891 | 4,9 % |
| Kolumbia | 1 636 | 0,9 % |
| Dominikaaninen tasavalta | 1 428 | 0,8 % |
| Kuuba | 1 169 | 0,7 % |

Kymmenen isointa vankilaa
-------------------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Nimi | Osavaltio | Vankien määrä |
| FORT DIX FCI | NJ | 4309 |
| COLEMAN LOW FCI | FL | 1963 |
| BEAUMONT LOW FCI | TX | 1948 |
| ELKTON FCI | OH | 1947 |
| YAZOO CITY FCI | MS | 1914 |
| SEAGOVILLE FCI | TX | 1859 |
| ATLANTA USP | GA | 1852 |
| FORT WORTH FMC | TX | 1830 |
| FORREST CITY FCI | AR | 1780 |
| BROOKLYN MDC | NY | 1748 |

Lähteet
-------

1. ↑  BOP: About Our Agency *bop.gov*.
2. ↑  BOP: Historical Information *bop.gov*.
3. ↑  BOP Statistics: Sentences Imposed *bop.gov*.
4. ↑  BOP Statistics: Average Inmate Age *bop.gov*.
5. ↑  BOP Statistics: Inmate Citizenship *bop.gov*.
6. ↑  BOP: Population Statistics *bop.gov*.
**Pasi Klemettinen** (s. 1963 Imatra) on suomalainen perinteentutkija ja tietokirjailija.

Pasi Klemettinen haltiapuun äärellä vuonna 2022
Klemettinen valmistui ylioppilaaksi 1983 Kaustisen musiikkilukiosta. Hänen pääinstrumenttinsa oli alttoviulu, jota hän soitti jo lukiota edeltävänä aikana Imatran kaupunginorkesterissa. Ennen akateemista urapolkua hän suoritti Joutsenon opiston kulttuurisihteerilinjan 1984–1986.

Klemettinen opiskeli Joensuun yliopistossa, josta hän valmistui filosofian maisteriksi 1992, lisensiaatiksi 1995 ja tohtoriksi 1997. Hänen oppiaineitaan olivat perinteentutkimus, kulttuuriantropologia ja musiikkitiede. Väitöskirjaa hän valmisteli professori Anna-Leena Siikalan johtamassa Uralilainen mytologia -hankkeessa, jonka rahoitti Suomen Akatemia. Väitöskirja käsittelee kansanomaisia paholais- ja noituuskäsityksiä Karjalankannaksen ja Laatokan Karjalan tarinaperinteessä.

Klemettinen työskenteli 1990-luvulla eri työtehtävissä Joensuun yliopiston humanistisessa tiedekunnassa. Joensuun perinnearkiston erikoistutkijana hän järjesti kilpakirjoituksen karhunkaatajille ja haastatteli heitä eri paikkakunnilla Pohjois-Karjalassa. Joensuun laulujuhlilla hän esiintyi Kontiolahdella järjestetyissä rituaalisissa karhunpeijaisissa vuosina 1996–1997. Lisäksi hän käsikirjoitti ja suunnitteli karhuperinteiden ympärille kietoutuvan näyttelyn ja multimedian.

Vuosina 2000–2021 Klemettinen työskenteli eri tehtävissä Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa Helsingissä. Arkistossa hän paneutui erityisesti vanhojen perinnekokoelmien digitointiin, kuvailuun tietojärjestelmiin ja käytettävyyden edistämiseen yhteistyöhankkeissa.  

Klemettinen siirtyi syksyllä 2021 vapaaksi tietokirjailijaksi, joka hyödyntää teoksissaan laajaa tietämystään suomalaisesta kansanperinteestä. Hänen kiinnostuksen kohteita ovat muun muassa kansanusko, uskomustarinat, mytologiat, myytit, rituaalit ja pahat uskomusolennot.

Teokset
-------

* *Mellastavat pirut – Tutkimus kansanomaisista paholais- ja noituuskäsityksistä Karjalan Kannaksen ja Laatokan Karjalan tarinaperinteessä*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997 (väitöskirja). ISBN 951-746-012-0 (painettu).
* *Karjalan räyhähenget*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018 / 2022. ISBN 978-952-222-963-2 (painettu kovakantinen). ISBN 978-951-858-464-6 (painettu pehmeäkantinen).
* *Hätäkös tässä matalassa kaivossa* – Sutkauksia ja sananparsia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2019. ISBN 978-951-858-050-1 (painettu).
* *Kansanuskon yöpuoli – Hiidet, manalaiset ja muut demonit*. SKS Kirjat, 2022. ISBN 978-951-858-107-2 (painettu). ISBN 978-951-858-370-0 (e-kirja).
* *Karhu – Pohjoisten kansojen myyttejä*. SKS Kirjat, 2023. ISBN 978-951-858-345-8 (painettu). ISBN 978-951-858-495-0 (äänikirja). ISBN 978-951-858-531-5 (e-kirja).

Lähteet
-------

1. 1 2  Saari, Anni (toimittaja): Kaustisen musiikkilukio jättää jäljet. Musiikkilukion Tuki ry. Viitattu 2.12.2023.
2. ↑  Saari, Anni (toimittaja): Kaustisen musiikkilukio jättää jäljet Musiikkilukion Tuki ry. Viitattu 2.12.2023.
3. 1 2  Pasi Klemettinen - Suomen tietokirjailijat ry *www.suomentietokirjailijat.fi*. Viitattu 5.12.2023.
**Nils Månsson Grabbe** (k. 1549 Karjaa) oli suomalainen sotapäällikkö ja linnanvouti. Häntä pidetään ensimmäisenä suomalaisena sissisodan kävijänä.

Grabbe kuului suomalaiseen rälssisukuun, joka oli lähtöisin Karjaalta. Hänen vanhempansa olivat Måns Andersinpoika Grabbe ja Beata Andersintytär Boije af Gennäs. Grabbe oli uskollinen Kustaa Vaasan tukija. Hän kävi joukkoineen sissisotaa Suomeen lähetettyjä tanskalaisia vastaan Ruotsin vapaussodan aikana vuosina 1521–1523. Grabbe ahdisti amiraali Søren Norbyn joukkoja ensin Kokemäenkartanon sekä myöhemmin Raaseporin linnan ja Porvoon ympäristössä, peräytyen lopulta Suomenlahden etelärannalle. Syksyllä 1523 Grabbe johti Viipurin linnan piiritystä. Vapaussodan päätyttyä Kustaa Vaasa palkitsi Grabben tekemällä hänestä Raaseporin linnanvoudin, missä tehtävässä hän toimi vuodet 1524–1526 ja 1530–1534. Kreivisodan aikana vuonna 1534 Grabbe ja Erik Fleming kukistivat Kustaa Vaasan pyynnöstä kapinalliseksi ryhtyneen Viipurin linnanvoudin, Hoijan kreivi Juhanan. Vallattuaan Viipurin he jakoivat aluksi linnanvoudin tehtävän keskenään. Vuodesta 1535 Grabbe oli yksinään Viipurin linnan päällikkönä. Kustaa Vaasa erotti hänet vuonna 1545, koska hän oli omavaltaisesti pidättänyt Viipurissa Venäjän diplomaattisia lähettiläitä ja takavarikoinut venäläisten kauppatavaroita, vaikka kuningas halusi säilyttää rauhan itärajalla.

Grabbe sai vuonna 1530 läänityksekseen Vihdin pitäjän ja Nurmen tilan Viipurin pitäjässä. Hän kuoli isänsä rakennuttamassa Grabbackan linnassa Karjaalla vuonna 1549.

Santeri Ivalo kirjoitti Grabbesta osin perimätietoon pohjautuvan minielämäkerran, joka julkaistiin kokoomateoksessa *Suomalaisia sankareita I*. Tekstissään Ivalo on korvannut etunimen *Nils* suomalaisella muodolla *Niilo*. Hän kertoo Grabben suvun sammuneen, koska Nils Grabbella oli vain yksi tytär, jonka hän naitti ystävälleen Erik Axelsson Stålarmille. Grabben suvun voidaan siis sanoa sulautuneen Stålarm-sukuun.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Syrjö, Veli-Matti: / Grabbe, Nils (k. 1549) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 28.6.2019.
2. ↑  Westrin, Theodor (toim.): *Nordisk familjebok*, s. 59–60. Tukholma: Nordisk familjebok, 1909. Projekt Runeberg.
3. ↑  Suomalaisia sankareita. I : Historiallisia kertomuksia / kirjoittaneet Santeri Ivalo ja Kyösti Wilkuna, WSOY 1928
4. ↑  Ivalo 1928, s. 60

Aiheesta muualla
----------------

* Grabbe, Nils hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
* Eric Anthoni: Nils Grabbe Svenskt biografiskt lexikon (1967–1969) (ruotsiksi)
* Niilo Grabbe. Unohdettu vapaussoturi 1500-luvulta, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1939, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia

 |

 |
**Cao Kun** (Wade-Giles: **Tsao Kun**; 12. joulukuuta 1862 – 15. toukokuuta 1938) oli kiinalainen poliitikko ja sotaherra, joka toimi Kiinan tasavallan presidenttinä vuosina 1923–1924.

Cao aloitti sotilasuransa rivimiehenä ja pääsi 35-vuotiaana sotakouluun, josta valmistui vuonna 1890. Hän sai vuonna 1895 tehtäväkseen perustaa uuden sotakoulun. Hänet nimitettiin 1901 rykmentin- ja seuraavana vuonna prikaatinkomentajaksi. Vuonna 1911 Cao lähetettiin taistelemaan vallankumousta vastaan ja hänet nimitettiin ylipäälliköksi Jangtsen yläjuoksun alueella. Vuonna 1915 presidentti Yuan Shikai lähetti hänet kukistamaan Cai En kapinaa. Seuraavana vuonna Cao nimitettiin Zhilin maakunnan sotilaskuvernööriksi ja vuosina 1917–1919 hän johti hallituksen joukkoja sotaretkellä Sun Yat-senin johtamaa Etelä-Kiinan kilpailevaa hallitusta vastaan. Vuoden 1920 vallankaappuksessa hän asettui tukemaan kenraali Wu Peifua. Cao pääsi presidentiksi lokakuussa 1923 laajamittaisella äänten ostamisella. Vuotta myöhemmin kenraali Feng Yuxiang pakotti hänet luopumaan vallasta. Hänen seuraajakseen tuli marraskuussa 1924 Duan Qirui.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 963 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 22.3.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Sven Kjellströmin jousikvartetin jäsenet, Carl Christiansen oikealla
**Carl August Christiansen** (myös *Christiaansen*; 22. lokakuuta 1890 Amsterdam – 12. heinäkuuta 1947 Tukholma) oli ruotsalainen sellisti ja säveltäjä.

Christiansenin vanhemmat olivat alankomaalaisessa muusikkoperheessä varttunut musiikinopettaja Maria Koch ja norjalainen kapellimestari Albert Christiansen. Perhe muutti vuonna 1910, jossa Christiansen aloitti sellonsoiton opinnot Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa Carl Lindhen johdolla. Vuosina 1919–1921 Christiansen suoritti opintoja Leipzigissä Julius Klengelin, Berliinissä Hugo Beckerin ja Pariisissa Diran Alexanianin johdolla. Hänen Borlängessä huhtikuussa 1924 tekemänsä esiintymisen yhteydessä *Dalpilen*-lehdessä kuvailtiin häntä tuon ajan Ruotsin parhaaksi sellistiksi. Melcher Melchers omisti sellosonaattinsa (op. 20) Christiansenille.

Christiansen työskenteli vuosina 1914–1947 Stockholms Konsertföreningin sellistinä ja soitti myös Ruotsin radio-orkesterissa. Hän oli Sven Kjellströmin jousikvartetin säännöllinen jäsen vuosina 1913–1928 ja kuului Ernst Törnqvistin ohella Stockholmskvartettenin perustajajäseniin. Ingrid Kjellströmin kanssa hän oli perustamassa Kammartrion-kokoonpanoa. Vuonna 1933 Christiansen meni naimisiin Maud Scharpin kanssa. Hän seurasi Carl Lindheä tämän opetustehtävissä Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuonna 1941. Christiansen valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1947.

Christiansenin esitetyimmäksi teokseksi nousi *Leksaksasken*, joka on viisiosainen sarja yhdelletoista puhallinsoittimelle. Se kantaesitettiin Christiansenin johdolla vuonna 1935, ja Gehrmans Musikförlag julkaisi teoksen vuonna 1938. Myös monia muita Christiansenin orkesteriteoksia esitettiin 1930–1940-luvuilla. Hän työskenteli lisäksi sovittajana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Carl Christiansen (1890−1947) Swedish Musical Heritage, viitattu 15.2.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Joensuun** eli **Åminneforsin ruukki** (ruots. *Åminnefors bruk*) perustettiin 1876 Pohjan pitäjässä Pohjanpitäjänlahden rannalle pari kilometriä Pohjankurun rautatieasemalta Karjaanjoessa olevan Åminnekosken (putouskorkeus 3,6 m, 430 hv) partaalle. Siihen kuuluvat Åminnen ja Estbölen säteri sekä Lillforsin verotilat sekä mainittu koski.

Ensimmäiset laitokset perusti 1876 Adam Hård af Segerstad, joka 1874 oli saanut lupakirjan ohutlevyvalssilaitoksen ja sahanterätehtaan rakentamiseen. Pari vuotta sen jälkeen ruukin otti haltuunsa osakeyhtiö, joka jonkin ajan kuluttua joutui suoritustilaan. Suomen valtio, joka oli auttanut yritystä lainalla, osti ruukin pakkohuutokaupalla 1880 ja myi sen 1882 edelleen parille liikemiehelle. Tehdas varustettiin nyt kolmen tonnin Martin-uunilla, joka oli kolmas Suomessa, ja kankirautavalssilaitoksella. Toistamiseen ruukki joutui vararikkoon 1889. Seuraavana vuonna sen osti Fiskars Oy. Vuonna 1902 rakennettiin pato koko putouksen yli, 1906 hankittiin uusi seitsemän tonnin Siemens-Martin-uuni. Samana vuonna rakennettiin kapearaiteinen sähkörautatie Pohjankurun rautatieasemalle. Vuonna 1909 tehdas varustettiin uudenaikaisella laboratoriolla, seuraavana vuonna voimakeskusasemalla. Tuotanto käsitti silloin kankirauta- ja levyvalssituotteita, arvo noin 800 000 mk. Raaka-aineena käytettiin ruotsalaista takkirautaa tai Trollshofdan masuunissa ruotsalaisista malmeista sulatettua takkirautaa.

1900-luvun alussa työntekijöitä oli noin sata, ja he asuivat ruukin asunnoissa. Heillä oli Fiskarin ruukin kanssa yhteinen sairas- ja hautausapukassa.

Ruukki perustettiin Länsi-Uudellemaalle Pohjan pitäjän Mustionjoen kosken varteen vuonna 1877 sinkkisulattamona, jossa sulatettiin Orijärven kaivoksen sinkkimalmia. Sinkkisulattamo lopetettiin jo vuonna 1883 mutta raudan valmistus ruukin masuunissa jatkui vuoteen 1977 saakka.

Ruukki siirtyi 1890-luvulla Fiskars-yhtiön haltuun. Ruukkialueelle valmistui vesivoimalaitos 1910 ja vuonna 1930 valmistui valssaamo. Nykyisin teollinen toiminta jatkuu ruukkialueella niin että valssaamossa valmistetaan betoniteräksiä Celsa Groupin nimellä ja Lesjöfors Springs valmistaa alueella jousia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Joensuun ruukki, Tietosanakirja osa 3, palsta 1397–1398, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1911
2. ↑  Åminneforsin ruukki, Raasepori HelsinkiWest (Archive.org)
3. 1 2  Ruukkikierros Länsi-Uudellamaalla YkkösLohja 31.5.2015 (Archive.org)
**Eric Jacob Arrhén von Kapfelman** (21. lokakuuta 1790 Västervik – 23. toukokuuta 1851 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä.

Kapfelman sai todennäköisesti pianonsoiton opetusta Thomas Byströmiltä. Hänet tunnettiin myös taitavana viulistina. Kapfelman valmistui toisen asteen koulutuksesta Lundissa vuonna 1809. Sen jälkeen hän työskenteli virkamiehenä valtion laki-, talous- ja hallintopalveluissa sekä Krigsexpeditionenissa marraskuuhun 1816 saakka. Vaihtelevien lähteiden mukaan vuodesta 1820 tai 1824 Kapfelman työskenteli musiikinopettajana Kuninkaallisessa sota-akatemiassa Karlbergin linnassa. Hänestä tuli sen *director musices* vuonna 1833. Kapfelmanin johdolla opiskeli muiden muassa Oscar Byström, joka omisti hänelle kolme laulua kesällä 1848.

Kapfelman sävelsi 1820-luvun alussa Karl Fredrik Dahlgrenin sanoihin laulun *Vårsång på Valborgsmässoaftonen*, joka tunnetaan parhaiten avaussanoistaan johdetulla nimellä "Våren är kommen". Hän teki yksinlaulujen lisäksi musiikkia mieslaulajien kvartetille, mieskuorolle ja sekakuorolle. Kapfelman kirjoitti osaan lauluistaan sanat itse, mutta hän käytti myös Esaias Tegnérin ja Erik Johan Stagneliuksen sanoituksia. Vuonna 1819 valmistui *Blommorna* sekakuorolle ja soitinsäestykselle; se on laulukokoelma, jonka jokainen laulu on nimetty kukan mukaan ja jonka sanat tulevat Per Atterbomin kahdestatoista runosta. Monia teoksista esitettiin aikanaan Kuninkaallisessa sota-akatemiassa. Kapfelmanin tiedetään säveltäneen näyttämömusiikkia Per Henrik Lingin teoksiin, mutta tietoa näiden teosten esityksistä ei ole säilynyt. Kapfelmanin muuhun tuotantoon kuuluu pianosävellyksiä. Hänen elämäkerroissaan on mainittu sinfonia, joka kuitenkin on kadonnut. Omien sävellystensä lisäksi Kapfelman teki sovituksia, joista tunnetuimpiin kuuluu *Kung Karl, den unga hjälte* (sanat Esaias Tegnér, melodiat Otto Edvard Westermark).

Kapfelman osallistui Tukholman musiikkielämään myös Karlbergin linnan ulkopuolella ja kuului vuodesta 1841 Ruotsin kuninkaalliseen musiikkiakatemiaan. Hän oli naimaton.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Eric Arrhén von Kapfelman (1790–1851) Swedish Musical Heritage, viitattu 15.2.2024 (englanniksi)
2. ↑  Eric Jacob Arrhén von Kapfelman Riksarkivet, viitattu 15.2.2024 (ruotsiksi)
**Johannes Bäck** (23. kesäkuuta 1865 Lapua – 13. helmikuuta 1939 Karkku) oli suomalainen pappi ja opettaja, joka toimi pappina myös amerikansuomalaisten keskuudessa.

Lapuan Haapakoskella Kangasluoman talon torpassa syntyneen Johannes Bäckin vanhemmat olivat maalari ja puuseppä Henrik Bäck ja Katariina Kero. Bäckin vanhemmat kuolivat nälkävuosien aikana sairauksiin ja hän oli sitten kahden sisaruksensa kanssa isoäitinsä hoidossa ja myöhemmin huutolaisena. Bäck lähti 14-vuotiaana Vaasaan ja pääsi siellä räätäli Friskin oppipojaksi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890 Vaasan yksityislyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1894. Bäck suoritti teologisen erotutkinnon 1915 ja pastoraalitutkinnon 1921 sekä kasvatusopin tutkinnon 1925. Yhdysvalloissa asuessaan Bäck valmistui filosofian maisteriksi 1897 ja suoritti Michiganin yliopistossa tutkinnon englannin kielen puheessa ja kirjoituksessa 1905. Hänet vihittiin papiksi Hancockissa Michiganissa 1895.

Bäck oli pappina ja opettajana suomalaissiirtolaisten keskuudessa Hancockissa Michiganissa Yhdysvalloissa 1895–1914. Hän hoiti seurakuntien papillisia tehtäviä koko Kuparisaaren alueella ja oli samalla opettajana Suomi-Opistossa Hancockissa toimien myös opiston johtokunnan jäsenenä ja ajoittain puheenjohtajana. Bäck oli myös Suomi-Synodin hallituksessa ja hallituksen puheenjohtajana sekä Luterilaisen Kustannusliikkeen johtokunnan jäsenenä ja puheenjohtajana.

Bäck toimitti Yhdysvalloissa ollessaan siellä ilmestynyttä Paimen Sanomia-viikkolehteä 12 vuoden ajan, Amerikan Suometar-lehteä kolme vuotta ja Raittius-lehteä viisi vuotta. Hän lähetti lähinnä Amerikkaa ja Amerikan suomalaisten pyrkimyksiä koskeneita lehtikirjoitussarjoja useisiin Suomessa ilmestyneisiin lehteen. Hän kirjoitti lehtiin myös kirkkoa ja uskonnollisia kouluja sekä lähinnä raittiutta koskeneista asioista ja julkaisi useita kirjasia näiltä aloilta. Bäck teki luultavasti suunnittelemaansa väitöskirjaa varten kyselytutkimuksen amerikansuomalaisten parissa kysyen siirtolaisilta heidän vaiheistaan. Hän painatti ja lähetti itse kyselylomakkeen. Helsingin yliopisto hankki Bäckin keräämän aineiston vuonna 1949 kokoelmiinsa.

Bäck palasi Suomeen 1916 ja oli väliaikaisena pappina eri seurakunnissa ja Artjärven vt. kirkkoherrana. Hän oli ehdolla Lapuan kirkkoherraksi vuonna 1922, mutta ei tullut valituksi. Vuonna 1926 hänet nimitettiin Vaasan suomalaisen lyseon uskonnon ja filosofian alkeiden vanhemmaksi lehtoriksi. Bäck jäi eläkkeelle 1930 ja asui viimeiset vuotensa Lapualla. Hän kuoli helmikuussa 1939 Karkun parantolassa, jonne hän oli tullut syksyllä 1938 hoitoon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4 5  Kuolleita, Helsingin Sanomat, 18.02.1939, nro 47, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4 5  Johannes Bäck, Helemi Lapuan historiallinen tietokanta
4. 1 2 3 4 5  Bäck, Johannes. Suomen papisto 1800–1920 -verkkojulkaisu. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017 (viitattu 11.2.2024)
**Power Digimedia Oy** (entinen *Opasmedia Oy*) oli vuosina 2000–2016 toiminut suomalainen verkkopalveluita tarjoava yhtiö, joka on tuottanut muun muassa digitaalisen oppaan Suomen jokaiselle kaupungille. Yhtiön tunnetuin tuote oli hakupalvelu Yritysopas, jota käytti vuonna 2010 TNS Gallupin online-mittauksen mukaan reilut 100 000 suomalaista viikoittain. Yhtiön tuottamien oppaiden käyttö oli kuluttajille maksutonta. Oppaisiin tarjottiin näkyvyyksiä niin yrityksille kuin julkisen sektorin toimijoille.

Kontaktia Oy osti Opasmedian osake-enemmistön elokuussa 2008. Marraskuussa 2009 Opasmedia myytiin Mika Tuomaisen johtamalle sijoittajaryhmälle. Sittemmin yhtiö työllisti noin 50 henkeä. Yritys aloitti vuonna 2010 virtuaalisten kaupunkinäkymien ja elinkeinoasiamiehien tuottamisen.

Katso myös
----------

* Eniro
* Fonecta
* Kontaktia
* Yritysopas

Lähteet
-------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑   Digitoday 21.6.2006
4. ↑   Taloussanomien It-viikko 18.1.2007
5. ↑   TNS Gallupin mittaamat Suomen verkkosivustojen viikkoluvut
6. ↑   Kaleva 21.1.2010
7. ↑   Turun seudun kehittämiskeskus 26.3.2010
8. ↑   Kauppalehti 18.8.2008
9. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Kauppalehti 6.11.2009
10. ↑   Manialehti 3.12.2010

Aiheesta muualla
----------------

* Opasmedia
* Opasmedian blogi
* Opasmedian tiedot Yritysoppaassa (Arkistoitu – Internet Archive)
* Power Digimedia (Arkistoitu – Internet Archive)
**Inkatha-vapauspuolue** (engl. ***Inkatha Freedom Party***, **IFP**) on eteläafrikkalainen puolue, jonka kannatus koostuu pääasiassa KwaZulu-Natalin provinssissa asuvista zuluista ja jonka puheenjohtajana sen perustamisesta asti vuonna 1975 on toiminut päällikkö Mangosuthu Buthelezi 44 vuotta vuoteen 2019 saakka. Vuoden 2004 vaaleissa se sai 7 % kannatuksen ja 28 paikkaa Etelä-Afrikan 400 paikkaisesta parlamentista.

Mangosuthu Buthelezi perusti puolueen alun perin vuonna 1975 nimellä *Inkatha National Cultural Liberation Movement* nykyisen KwaZulu-Natalin provinssin alueella. Se levisi nopeasti myös Transvaaliin, Oranjen vapaavaltioon ja läntiseen Kapmaahan. Buthelezi oli CYL:in jäsen ja ANC ja Inkatha toimivat aluksi läheisessä yhteistyössä apartheidin vastaisessa kamppailussa. 1990-luvulle tultaessa välit kuitenkin viilenivät ja ANC:n ja Kansallispuolueen johtamien maan demokratisoimisneuvottelujen aikana IFP aloitti väkivaltakampanjan erityisesti ANC:n kannattajia vastaan saadakseen neuvottelut epäonnistumaan. ANC kritisoikin hallitusta neuvotteluiden aikana epäonnistumisesta estää Inkathan väkivaltaa sen kannattajia kohtaan. Myöhemmin on paljastunut, että Kansallispuolueen johtama hallitus myös tuki Inkathaa rahallisesti tarkoituksena murentaa ANC:n vankkaa kansansuosiota ja jakaa maan musta enemmistö useampaan kilpailevaan puolueeseen.

Vaikka johtaja Buthelezi viimeiseen asti vastusti vuoden 1994 vaaleja ja kieltäytyi osallistumasta niihin, huomattuaan viime hetkellä, ettei onnistuisi estämään tai viivyttämään vaaleja Inkatha päättikin osallistua vaaleihin vain muutama viikko ennen asetettua vaalipäivää. Vaaleissa IFP voitti enemmistön KwaZulu-Natalin provinssin parlamentista ja sai 10,5 % kaikista annetuista äänistä ollen kolmanneksi suurin puolue ANC:n ja Kansallispuolueen.jälkeen. 

Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa Inkatha sai 14 paikkaa, missä oli neljän paikan lisäys vuoden 2014 parlamenttivaalien kymmeneen paikkaan.

Elokuussa 2019 Inkatha-vapauspuolue valitsi uudeksi puheenjohtajakseen Velenkosini Hlabisan, joka seurasi puoluetta 44 vuotta - eli sen perustamisesta lähtien - johtanutta Mangosutho Buthelezia.

Vaalitulokset
-------------

| **Vaalit** | **Ääniä** | **Osuus (%)** | **Paikkoja** |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | 804 260 | 4,55 | 18 |
| 2004 | 1 088 664 | 6,97 | 28 |
| 1999 | 1 371 477 | 8,58 | 34 |
| 1994 | 2 058 294 | 10,54 | 43 |

Lähteet
-------

1. ↑  M&G Data Desk: South Africa, this is your new Parliament *The M&G Online*. Viitattu 13.12.2019. (englanniksi)
2. ↑  Citizen reporter and News24 Wire: IFP elects Velenkosini Hlabisa as new leader after 44 years of Buthelezi *The Citizen*. Viitattu 13.12.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset kotisivut (englanniksi)
**Santa Teresa** oli Espanjan laivaston vuonna 1703 vesille laskettu kaksikantinen 60-tykkinen Porta Coeli -luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Porta Coeli -luokka*
Alus tilattiin Mapilin telakalta Usúrbilista Armada de la Guardia de la Carrera de las Indiasille. Alus laskettiin vesille 1703 ja otettiin palvelukseen seuraavana vuonna päällikkönään Antonio de Areyzaga.

Palvelus
--------

Alus lähti 3. maaliskuuta 1704 sisaraluksensa *Nuestra Señora de Porta Coelin* ja 24-tykkisen kauppalaivan *San Nicolásin* kanssa Pasajesista Cádiziin, missä linjalaivojen piti liittyä uuteen laivueeseensa. Britannian kuninkaallisen laivaston kontra-amiraali Thomas Dilkesin johtama laivue hyökkäsi 23. maaliskuuta lähellä Cape Spartelia siirtomatkalla olleen laivueen kimppuun. Espanjalaisalukset vallattiin seitsemän tunnin taistelun jälkeen, jolloin niillä oli saanut surmansa 112 miestä.

Alus oli tarkoitus siirtää Lissaboniin, mutta se haaksirikkoutui matkalla Taguksella.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Winfield et al 2023 s. 168-169

*Porta Coeli* -luokan linjalaivat

|  |
| --- |
| *Nuestra Señora de Porta Coeli* - *Santa Teresa* |
| Edeltäjä: San José -luokka – Seuraaja: *Salvador ja Sagrario* |
**Panimoyhtiö Tuju oy** on lappeenrantalainen, vuonna 2015 perustettu pienpanimo. Varsinaisen kaupallinen oma tuotanto käynnistyi vanhalla meijerillä Lappeerannan Harapaisissa syksyllä 2016.

Tuju valmistaa oluita laajalla skaalalla ja valikoimaan tuotetaan modernien tyylien lisäksi perinteisiä oluita, kuin myös kokeellisempia villihiivaoluita. Vuonna 2022 panimon tuotantomäärä oli 100 000 litraa.

Historiaa
---------

Panimoyhtiö Tuju oy:n perustivat kaksi olutharrastajaa, Tuomas Mäkiniemi ja Jukka Mononen. Perustajien nimikirjainten mukaan nimetyn panimon missiona oli tuoda panimotoiminta takaisin kaupunkiin ja valmistaa olutta perinteisin tekniikoin käsityönä.

2019 mukaan liittynyt, nykyisin osakeyhtiön toimitusjohtajana toimiva Samu Koskinen vastaa mm. panimon brändistä ja ulkonäöstä. Tuotteiden ulkoinen ilme on luonut yleisempääkin kiinnostusta ja Panimoyhtiö Tujulla on ollut taidenäyttely lokakuussa 2021 Kulttuuritila Nuijamiehessä nimeltään "*Vähän tuonelaa, ripaus rakuunaa ja kasa mustaa huumoria*".

Panimoyhtiö Tuju avasi Lappeenrannan Rakuunmäelle hanahuoneen ja pizzerian nimeltä Tuju Taproom kesällä 2023. Vanhalla varuskunta-alueella, entisessä varuskunnan hevostallissa sijaitsevassa hanahuoneessa on 16 hanaa ja useita jääkaappeja. Pizzerian puolella valmistetaan hapanjuureen leivottuja napolilaistyylisiä pizzoja. Keväällä 2024 panimotoiminta muuttaa kokonaisuudessaan samaan kiinteistöön. Syksyllä 2023 pizzerian yhteistyökumppani Sourdough Pizza Crew ajautui yllättäen konkurssiin ja Tuju otti pizzeriapuolen liiketoiminnan haltuunsa.

Lähteet
-------

1. ↑  Uusi pienpanimo aloittaa toimintansa Lappeenrannassa *Yle Uutiset*.  11.2.2016. Viitattu 13.11.2023.
2. ↑  Harri Soinila: Lappeenrannan Tuju kypsyttelee tynnyrissä *Olutposti*.  21.9.2021. Viitattu 13.11.2023.
3. ↑  Panimoyhtiö Tuju – Lappeenranta *panimotuju.fi*. Viitattu 13.11.2023.
4. ↑  Markus Kuokkanen: Lappeenrantalainen pienpanimo Tuju kasvaa riivaajien ja pyllyhuumorin voimin – "Mitä huonompi vitsi, sitä nopeammin olut myy" *Etelä-Saimaa*.  29.8.2021. Viitattu 13.11.2023.
5. ↑  Anikó Lehtinen: Oluttaidenäyttely Tujulta - Vähän tuonelaa, ripaus rakuunaa ja kasa mustaa huumoria *Olutposti*.  4.10.2021. Viitattu 13.11.2023.
6. ↑  Petteri Värtö: Lappeenrantalaisen panimoyhtiö Tujun ravintola avautuu Rakuunamäellä *Etelä-Saimaa*.  16.6.2023. Viitattu 13.11.2023.
7. ↑  Sini Lemmetty: Panimo Tujun ravintolan yhteistyökumppani hakeutui konkurssiin – Pitsapuoli siirtyy Tujun haltuun *Etelä-Saimaa*.  18.10.2023. Viitattu 13.11.2023.
**Georgij "Ykä" Babitzin** (ven. Георгий Бабицын; s. 27. maaliskuuta 1955 Helsinki) on suomalainen muusikko. Hän on julkaissut yhden soololevyn ja levyttänyt muutamia kappaleita sisaruksiensa kanssa. Ykä on ollut mukana albumeilla *Babitzin'it konsertissa* (1975) sekä *Kirka, Muska, Sammy, Anna ja Ykä Babitzin* (1983).

Hän osallistui Suomen euro­viisu­karsintoihin 1974 kappaleella "Senhän sanoo järkikin" (duetto yhdessä Muskan kanssa).

Ykä Babitzinin tuotanto on määrältään vähäinen, sillä muutaman levytyksen jälkeen hän päätti tehdä elämänuransa muualla kuin musiikin parissa. Hän perusti keramiikka-alan yrityksen, joka valmistaa keraamisia maatuvia tuhkauurnia, ja toimii alan yrittäjänä edelleen.

Suku
----

Ykän isän Leon (s. 1914 Pietarissa Venäjällä) perhe pakeni bolševikkien marraskuussa 1917 suorittamaa lokakuun vallankaappausta Suomeen. Ykän äiti Jelizaveta eli Elisabeth (o.s. Zarubina, s. 1917) syntyi Suomen myöhemmin luovuttamassa osassa Karjalaa ja oli osittain juuriltaan saksalainen Reininmaalta. Äidin isä oli ollut komendantti Venäjän laivastossa ja teki itsemurhan, kun bolševikit tulivat hakemaan häntä. Ykän vanhempien suvuissa oli muitakin tsaarin armeijan upseereita. Putkimies Leo ja kotiäiti Elisabeth asuivat lastensa kanssa Helsingin Eirassa näiden ollessa pieniä ja kotikieli oli venäjä. Myöhemmin perhe muutti Helsingin Maunulaan. Babitzinien sisarussarjaan kuuluvat Ykän lisäksi myös musikaaliset Aleksandr (Sammy) (1948–1973), Kirill (Kirka) (1950–2007), Marija (Muska) (s. 1952) ja Anna (s. 1961). Lisäksi perheeseen oli jo aiemmin syntynyt Leo (1946–1948), joka hukkui kaksivuotiaana.

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Ykä alias George Babitzin*  (EMI, 1975)

### Singlet

* Yli taivaan – yli maan / Hei mies pieni (1974)
* Gee baby / Mister Bisnes (1974)
* Sä oot pliisu (Muska) / Senhän sanoo järkikin (1974)

Lähteet
-------

1. ↑  Latva, Tony & Tuunainen, Petri: *Iskelmän tähtitaivas*, s. 35–36. WSOY, 2004. ISBN 951-0-27817-3.
2. 1 2 3 4 5  Margit Arvonen: Muska-siskon haastattelu www.iltalehti.fi. Viitattu 28.1.2011.
3. ↑  Raila Kinnunen, Tää on mun juttuni, Apu (Arkistoitu – Internet Archive) luettu 23.5.2008
4. ↑  
	* Babitzin, Kirill & Kinnunen, Raila: *Enimmäkseen Kirkasta*. Helsinki: WSOY, 1999. ISBN 951-0-23644-6.
5. ↑  Kirkan viralliset kotisivut: Kirka-story: 1950 www.kirka.com.  Arkistoitu 30.12.2013. Viitattu 31.1.2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Ykä Babitzinin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Ylen Elävä arkisto: *Senhän sanoo järkikin*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
Julius von Haynau, Josef Kriehuberin litografia vuodelta 1853.
**Julius Jacob von Haynau** (14. lokakuuta 1786 Kassel, Hessen-Kassel – 14. maaliskuuta 1853 Wien, Itävallan keisarikunta) oli itävaltalainen paroni ja kenraali, jolla oli merkittävä rooli separatistisen kapinoiden kukistamisessa vuosina 1848–1849 Pohjois-Italiassa ja Unkarissa. Hän sai käyttämiensä ankarien keinojen seurauksena julmurin maineen.

Haynau oli Hessenin vaaliruhtinas Vilhelm I:n avioton poika. Hän aloitti sotilasuransa Itävallan armeijassa vuonna 1801 ja osallistui Napoleonin sotiin. Vuoteen 1848 mennessä hän oli ylennyt sotamarsalkkaluutnantiksi ja toiminut divisioonankomentajana Unkarissa. Vallankumouksen puhjettua tuona vuonna Haynau lähti vapaaehtoisesti kukistamaan liikehdintää Italiassa ja sai aluksi nimityksen Veronan komendantiksi. Hän osallistui voitokkaaseen Custozan taisteluun sekä Peschieran puolustukseen. Tukahdutettuaan 31. maaliskuuta – 1. huhtikuuta 1849 ankarin keinoin Bresciassa puhjenneen kansannousun hän sai lempinimen "Brescian hyeena".

Toukokuussa 1849 Haynau kutsuttiin *feldzeugmeisterina* johtamaan Unkarin vallankumousta kukistamaan lähetettyjä Itävallan joukkoja. Haynau löi Unkarin armeijan 5. elokuuta Szöregin ja 9. elokuuta Temesvárin taistelussa. Hän sai arvostusta sotilaallisilla kyvyillään, mutta häntä myös yleisesti inhottiin, sillä hän kohteli hävinneitä niin ankarasti. Kuuluisin esimerkki tästä oli unkarilaisten kapinajohtajien teloitus Aradissa 6. lokakuuta. Haynau nimitettiin Unkarin valtionhoitajaksi ja ylipäälliköksi, ja hän hallitsi maata käytännössä sotilasdiktaattorina kunnes hänet Itävallan hallituksen kanssa syntyneiden erimielisyyksien vuoksi yllättäen erotettiin tehtävistään 6. heinäkuuta 1850.

Haynau jäi eläkkeelle ja kierteli Euroopassa, mutta huono maine seurasi häntä kaikkialle. Vieraillessaan Lontoossa 1850 ja Brysselissä 1852 hän joutui vihaisten väkijoukkojen hyökkäysten kohteeksi. Hän perusti *Die Haynau-stiftung* -nimisen rahaston, joka tuki taloudellisesti sotainvalideja, sotaleskiä ja sotilaiden lapsia.

Julius von Haynaun veli oli Hessenin armeijassa palvellut kenraali Carl von Haynau.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Julius, baron von Haynau (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 17.7.2013.
2. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok*, (1909) s. 143–144 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 17.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Julius von Haynau** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Santa María de Tézanos y las Ánimas** oli Espanjan laivaston vuonna 1699 vesille laskettu kaksikantinen 62-tykkinen linjalaiva.

Valmistus
---------

Alus tilattiin 23. joulukuuta 1694 Armada del Mar Océanon vara-amiraalin lippulaivaksi Pedro de la Riva Castañedalta. Köli laskettiin 1697 Guernizossa, missä töitä valvoi Miguel Agustín de Villanueva. Alus laskettiin vesille 1699.

Palvelus
--------

Alus lähti 9. syyskuuta 1699 Santoñasta *Santísima Trinidad y Nuestra Señora de Atochan*, *San Franciscon* ja *Nuestra Señora de Begoñan* kanssa Cádiziin amiraali Mateo de Layan lippulaivana päällikkönään Zarpó de Santoña. Se lähti 19. kesäkuuta 1700 Cádizista Darienin sotaretkelle Skotlannin laivastoa vastaan yhdeksän linjalaivan lippulaivana päällikkönään Pedro Fernández de Navarrete. Alus palasi 17. maaliskuuta 1701 Darienin sotaretkeen osallistuneen laivaston mukana Cádiziin.

Alus lähti 13. elokuuta 1701 Cádizista amiraali Fernando Chacón Medina y Salazarin lippulaivana päällikkönään Martín de Vergara y Pardo. Sen tehtävänä oli suojata kauppa-alus *San Juan Bautista* ja toinen kauppa-alus, jotka kuljettivat elohopeaa ja muita tarvikkeita Veracruziin. Alukset saapuivat 30. syyskuuta Puerto Ricoon, mistä matka jatkui 4. lokakuuta. Saattue saapui 30. lokakuuta Veracruziin. Alus upposi 14. marraskuuta veracruzissa San Juan de Ulúan edustalle tyhjennettäessä rahtia, jolloin 30 miestä sai surmansa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Winfield et al 2023 s. 167


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Nuestra Señora del Carmen*** | **Espanjan laivaston linjalaivat** | Seuraaja:**San José -luokka** |
Yrityksen toinen perustaja, Tove Jansson
Muumikuvio Finnairin lentokoneessa
Muumiaiheinen kahvila Helsinki-Vantaan lentoasemalla
**Moomin Characters Oy Ltd** on suomalainen osakeyhtiö, joka harjoittaa Tove Janssonien luomien muumihahmojen käyttöoikeuksien hallintaa ja lisensointia. Yhtiön kotipaikka on Helsinki. Sen perustivat Tove ja Lars Jansson 25. maaliskuuta 1977.

Historia
--------

Yhtiö perustettiin Tove Janssonin 15. maaliskuuta 1958 perustaman toiminimen, Moomin Characters, Tove och Lars Jansson, jatkajaksi.

Toiminta
--------

Moomin Characters omistaa ja hallinnoi kaikkia muumihahmojen käyttöoikeuksia. Yhtiön toiminta kattaa muun muassa oikeudet muumihahmojen käyttöön erilaisissa tuotteissa, elokuvissa, tv-sarjoissa ja muissa muumiaiheisissa julkaisuissa. Yhtiön tavoitteena on varmistaa, että muumihahmot ja niiden käyttö ovat sopusoinnussa Tove Janssonin taiteellisen perinnön kanssa.*lähde?*

Taloudellinen tilanne
---------------------

Moomin Charactersin liikevaihto vuonna 2022 oli 21,839 miljoonaa euroa, ja tilikauden tulos oli 5,81 miljoonaa euroa.

Johto
-----

Yhtiön toimitusjohtajana toimii Roleff Erik Kråkström. Sophia Jansson, joka on Lars Janssonin tytär ja Tove Janssonin veljentytär, on yhtiön pääosakas ja taiteellinen johtaja. Hänellä on keskeinen rooli yhtiön päätöksenteossa ja hän valvoo, että muumihahmojen käyttö on linjassa Tove Janssonin taiteellisen vision kanssa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2  Rights & Brands Licensing, Info@rightsandbrands.com: Lisensointi *Muumit*. Viitattu 28.6.2023.
3. ↑  YTJ Tietopalvelu *tietopalvelu.ytj.fi*. Viitattu 28.6.2023.
4. ↑  tausta | Muumi-yhtiön toimitusjohtaja on ollut sivutoiminen muumipeikko *Helsingin Sanomat*.  24.11.2007. Viitattu 28.6.2023.
5. ↑  YTJ Tietopalvelu *tietopalvelu.ytj.fi*. Viitattu 28.6.2023.
6. ↑  Kauppalehti: Moomin Characters Oy Ltd | Yritys- ja taloustiedot | Kauppalehti *Tärkeimmät talousuutiset | Kauppalehti*.  28.6.2023. Viitattu 28.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtiön kotisivut
Ossi Holmström
**Henrik Ossian "Ossi" Holmström** (3. marraskuuta 1893 Leppävirta – 3. toukokuuta 1956) oli suomalainen teollisuusneuvos ja työmarkkinajärjestöjohtaja joka toimi Etsivän keskuspoliisin päällikkönä 1. tammikuuta 1920 – 31. joulukuuta 1922. 

Holmströmin vanhemmat olivat nimismies Henrik Julius Severin Holmström ja Anna Adele Karolina Landgrén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1913.

Etsivän keskuspoliisin edeltäjässä Yleisesikunnan osastolla III aikaisemmin työskennelleestä Ossi Holmströmistä tuli EK:n toinen päällikkö lakimies Toivo Hukkisen jälkeen. Itsenäistymistä edeltävänä aikana Holmström oli toiminut aktivistina. Nimitettäessä tämä luettiin Holmströmille eduksi, sillä aktivistit olivat muutaman kuukauden kestäneen Hukkisen aikana perustaneet jopa oman tiedustelupalvelunsa. Holmström, jolla ei ollut lakikoulutusta, loi kuitenkin ensimmäisenä EK:sta toimivan organisaation. Holmströmin aikana EK:n apulaispäällikköinä toimivat Hugo Penttilä ja Frans Klemetti, joka johti laitosta lyhyesti Holmströmin jälkeen. Holmström oli myös vuonna 1920 asiantuntijana Suomen ja Venäjän aseleponeuvotteluissa.

Myöhemmin Holmström oli Mella Oy:n toimitusjohtajana 1923–1927, Suomen Auto Oy:n toimitusjohtajana 1927–1928, Suomen työnantajain keskusliiton työläistilasto-osaston esimiehenä 1928–1945 ja toimitusjohtajan apulaisena 1942–1945 sekä Suomen työnantajain yleisen ryhmän toimitusjohtajana vuodesta 1945 alkaen. Hän oli Suomen liikemiesten yhdistyksessä sihteerinä ja rahastonhoitajana 1928–1947, johtokunnan jäsenenä vuodesta 1941 ja puheenjohtajana vuodesta 1950. Holmström sai teollisuusneuvoksen arvon 1941.

Holmström oli naimisissa vuodesta 1922 lastentarhanopettaja Gurli Viola Pomoellin kanssa.

Lähteet
-------

* Matti Simola, Tuula Sirviö (toim.): *\* Isänmaan puolesta - Suojelupoliisi 50 vuotta*. Gummerus Kirjapaino Oy, 1999. ISBN 951-20-5477-9.
* Poliisin verkkosivut

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1954
2. ↑  Martti Strangin GeneaNet-sivusto : Henrik Ossian Holmström


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Toivo Hukkinen** | **Etsivän keskuspoliisin päällikkö**1920–1922 | Seuraaja:**Frans Klemetti** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Biografiasampo

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee saaristoa Karibialla. Ranskan Polynesiassa on myös Windwardsaaret. Myös Kaakkoisista Havaijisaarista käytetään joskus samaa nimitystä.*

**Windwardsaaret** ovat Pienten Antillien eteläinen saariryhmä Karibianmerellä. Nimitys tarkoittaa *tuulenpuoleisia saaria*. Nimitys johtuu pasaatituulten ja merivirtojen synnyttämästä merireitistä Afrikan ja Amerikan välillä, jota pitkin purjelaivat pääsivät helpoiten Atlantin yli. Merireitti päättyi suunnilleen Dominican ja Martiniquen välille ja koska vallitseva tuuli puhaltaa kaakosta, tuosta pisteestä pohjoiseen olevat saaret sijaitsivat myötätuulen eli suojan puolella ja siitä etelään sijaitsevat saaret vastatuulen eli tuulen puolella.

Tämä Windward-Leeward -jako perustuu englantilaiseen näkemykseen. Eri mailla on eriäviä näkemyksiä siitä, mitkä saaret ovat tuulen puolella ja mitkä suojan puolella. Esimerkiksi Trinidad ja Tobago ei näe kuuluvansa Windwardsaariin. Venezuela kutsuu omaa saaristoaan Leewardsaariksi ja muita saaria Windwardsaariksi.

Saaret
------

Saariryhmän merkittävimmät saaret pohjoisesta etelään sekä lännestä itään:

* Martinique (Ranska), 1128 km²
* Saint Lucia (Saint Lucia), 616 km²
* Barbados (Barbados), 431 km²
* Saint Vincent (Saint Vincent ja Grenadiinit), 344 km²
* Grenadiinit (Saint Vincent ja Grenadiinit / Grenada), satoja saaria, joista suurimmat:
	+ Bequia (Saint Vincent ja Grenadiinit), 18 km²
	+ Carriacou (Grenada), 34 km²
* Grenada (Grenada), 310 km²
* Trinidad (Trinidad ja Tobago), 4748 km²
* Tobago (Trinidad ja Tobago), 300 km²
* Aruba (Alankomaat), 179 km²
* Curaçao (Alankomaat), 444 km²
* Bonaire (Alankomaat), 288 km²
* Venezuelan Karibia (Venezuela), useita saaria

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Arvo Andrea Sakrelius** (23. joulukuuta 1898 – 12. tammikuuta 1979) oli turkulainen teollisuusneuvos, joka muistetaan Asa Radio Oy:n perustajana ja pitkäaikaisena toimitusjohtajana.

Arvo Sakreliuksen isä oli pienyrittäjä Johan Frans Sakrelius ja äiti Amanda Karoliina Suominen. Hän oli jo koulupoikana kiinnostunut kemiasta, fysiikasta ja sähköopista. Viipurissa asunut sukulainen otti 15-vuotiaan pojan apulaiseksi sähköliikkeeseen. Turkuun palattuaan 17-vuotiaana Sakreliuksella oli sähköasentajan paperit taskussaan. Pian nuorukainen sai sähköliikkeen vastuullisena toimihenkilönä laskea urakkatarjoukset, suorittaa hankinnat ja asennustyöt alaisenaan nelisenkymmentä miestä.

Vuonna 1922, vain vuosi sen jälkeen kun maailman ensimmäinen yleisradiolähetys oli kuultu Pittsburghissa Yhdysvalloissa, Sakrelius sai valmiiksi ensimmäisen oman vastaanottimensa. Tämä paristokäyttöinen vastaanotin syntyi vaatimattomasti kotikeittiön työnurkkauksessa ja rakentajansa nimen alkukirjainten mukaan se sai leikkimielellä nimen ASA. Hän oli hellittänyt otettaan sähkömiehenä ja siirtynyt polkupyörien edustajaksi. Kauppatupa-nimisessä yrityksessä oli ollut tilaisuus tutustua myymälän hoitoon ja kulutustavaroiden myyntiin, kunnes hän perusti Radioliike Arvo Sakrelius -nimisen yrityksen 27. syyskuuta 1927. Vuonna 1930 yritys muutettiin osakeyhtiöksi ja nimeksi tuli Asa Radio Oy. Vuonna 1949 Sakreliukselle myönnettiin teollisuusneuvoksen arvonimi. 1. helmikuuta 1972 hän luopui terveydellisistä syistä toimitusjohtajan tehtävistä ja jäi hallituksen puheenjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 844 (Viitattu 10.11.2018)
2. 1 2  Raimo Lintuniemi & Juhani Puisto: *Asa Radio Oy 50 vuotta 1927-1977*. Asa Radio Oy.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Autoklinikka-yhtiöt** on autojen pelti- ja kolari- ja tuulilasivaurioiden korjaamiseen erikoistunut vauriokorjaamoketju. Vuonna 1992 perustetulla Autoklinikalla on lähes 40 toimipistettä ympäri Suomen.

Autoklinikan liikevaihto oli vuonna 2019 40 miljoonaa euroa ja se työllistää noin 280 henkilöä. Vuosittain Autoklinikoilla korjataan yli 30 000 kolhittua tai kolaroitua autoa. Autoklinikka on myös Tesla-sähköautojen auktorisoitu vahinkokorjaamoketju Suomessa.

Autoklinikka on osa pohjoismaista Werksta-konsernia.

Historia
--------

Autoklinikka perustettiin vuonna 1992 Herttoniemessä. Seuraavien vuosien aikana se kasvoi pääkaupunkiseutua palvelevaksi viiden korjaamon vahinkokorjaamoketjuksi. 2010-luvulla kasvu vauhdittui ja 2016 lanseerattiin Autoklinikka franchising-verkosto. Vuonna 2020 Autoklinikalla on lähes 40 vahinkokorjaamoa ympäri Suomen.

Vuonna 2016 Autoklinikka yhdistyi Ruotsalaisen Werksta-ketjun kanssa muodostaen Pohjoismaiden suurimman vahinkokorjaamoketjun. Toiminta on laajentunut tämän jälkeen niin Suomessa kuin Ruotsissakin. Vuonna 2018 avattiin ensimmäiset toimipisteet myös Norjassa.

Lähteet
-------

* 
* 

### Viitteet

1. ↑  Parhaan palvelun vahinkokorjaamo *Autoklinikka*. Viitattu 10.3.2020.
2. ↑  The Leading Nordic damage repair chain *Werksta Group*. Viitattu 10.3.2020. (englanniksi)
**Carl Johan Casimir Ehrnrooth** (17. kesäkuuta 1898 Helsinki – 5. elokuuta 1967 Nastola) oli suomalainen juristi ja liikemies, joka toimi monien yritysten hallitusten puheenjohtajana. Hän oli Ehrnroothien suvun mahtimies.

Carl Johan Ehrnrooth oli vuorineuvos Georg Ehrnroothin poika. Ehrnrooth kirjoitti ylioppilaaksi 1915, suoritti oikeustutkinnon 1921 ja sai varatuomarin arvon 1924. Hän työskenteli asianajajana lakitoimisto Dittmar & Indreniuksella vuosina 1924–1945. Ehrnrooth kuului vuodesta 1936 Kymin Oy:n hallitukseen ja oli vuodesta 1945 sen puheenjohtaja. Hän oli myös Lohjan Kalkkitehdas Oy:n hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1944, J. W. Enqvist Oy:n vuodesta 1938 ja Oy Mahoganyn vuodesta 1947. Hän kuului myös Strömbergin, Aeron, Finnish Chemicalsin, Suomen Shellin, Sasekan ja Teollisuuden Auto- ja vastuuvakuutusyhtiön hallituksiin. Lisäksi hän oli vuodesta 1952 Keskinäisen vakuutusyhtiö Teollisuus-Tapaturman hallintoneuvoston puheenjohtaja sekä Suomen Merivakuutuksen ja vuodesta 1949 Pohjoismaiden yhdyspankin hallintoneuvostojen jäsen. Ehrnrooth omisti Seestan kartanon, jossa myös kuoli.

Järjestöpuolella Ehrnrooth kuului Suomen Työnantajain Keskusliiton ja Suomen Puunjalostusteollisuuden Työnantajaliiton hallintoneuvostoihin sekä Suomen Ilmailuliiton hallitukseen.

Carl Johan Ehrnroothin puoliso oli Aina Hélène Louise Mannerheim, pankinjohtaja Carl Mannerheimin tytär. Heidän poikansa oli kansanedustaja ja oikeistopoliitikko Georg C. Ehrnrooth.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 8.8.1967, HS Aikakone. Viitattu 8.3.2018.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 2, p. 715
3. ↑  Olli Turunen: Vuorineuvos Kurt Swanljung (1918–2016). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. viitattu 9.12.2012
4. 1 2  *Kuka kukin on 1954*, s. 106 Runeberg.org. Viitattu 8.3.2018.
5. ↑  Alex Snellman: *Suomen aateli – yhteiskunnan huipulta uusiin rooleihin 1809–1939*, s. 376. Helsingin yliopisto 2014.
6. ↑  .aspx Georg C. Ehrnrooth *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.