recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Juliet Jean Cuthbert** (s. 9. huhtikuuta 1964) on aktiiviuransa päättänyt jamaikalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.

Cuthbert edusti Jamaikaa olympialaisissa neljä kertaa, vuosina 1984, 1988, 1992 ja 1996. Vuonna 1984 Los Angelesissa hän selviytyi 100 metrin juoksussa välieriin ja oli mukana pikaviestissä kahdeksanneksi sijoittuneessa Jamaikan joukkueessa. 1988 Soulissa Cuthbert oli 100 metrillä seitsemäs, viestissä Jamaika jäi ulos finaalista. Vuonna 1992 Barcelonassa hän otti hopeaa sekä 100 että 200 metrin juoksussa ja oli mukana myös viestissä, joka päättyi Jamaikan osalta keskeytykseen finaalissa. Vuoden 1996 olympialaisissa Atlantassa Cuthbert oli 200 metrillä seitsemäs, 100 metrillä välierissä sekä mukana voittamassa pronssia Jamaikan pikaviestijoukkueen mukana.

Olympiamitaleiden lisäksi Cuthbert saavutti urallaan neljä mitalia pikaviestissä MM-kisoista. Hän voitti kultaa Tokiossa 1991, hopeaa Göteborgissa 1995 ja Ateenassa 1997 sekä pronssia Helsingissä 1983.

Cuthbert juoksi ennätyksensä sekä 100 että 200 metrillä vuonna 1992. Hänen 100 metrin ennätyksensä on 10,83 ja 200 metrin ennätyksensä 21,75.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Juliet Cuthbert (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Erkki Antero Koiso-Kanttila** (8. joulukuuta 1914 Tampere – 29. lokakuuta 2006 Helsinki) oli arkkitehtuurin professori ja Oulun yliopiston rehtori. Hänen mukaansa nimettiin Erkki Koiso-Kanttilan katu Oulun yliopiston viereen.

Koiso-Kanttilan vanhemmat olivat rakennusmestari Kustaa Koiso-Kanttila ja Elsa Suomela. Hän tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1934 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1942. Koiso-Kanttila teki useita opinto- ja tutkimusmatkoja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Hän toimi Lapin rakennuspiirin suunnittelutoiminnan johtajana 1945–1948, Lapin läänin lääninrakennustarkastajana 1949–1959, Suomen arkkitehtiliiton standardoimislaitoksen suunnitteluosaston päällikkönä 1950–1958 sekä liiton asiamiehenä 1951. Helsingin 1. apulaiskaupunginarkkitehti hän oli 1958–1959 ja vs. kaupunginarkkitehti 1959–1961. Oulun yliopiston arkkitehtuurin professorina Koiso-Kanttila toimi 1961–1977, arkkitehtiosaston johtaja hän oli 1975–1977 ja yliopiston rehtori 1965–1968. Oma arkkitehtitoimisto Koiso-Kanttilalla oli vuodesta 1943. Hän toimi 1950-luvulta aina 1980-luvun alkuun useissa Oulun yliopiston suunnittelua ja rekentamista koskeneissa toimielimissä ja oli yliopistojen ja korkeakoulujen rakentamisen neuvottelukunnan puheenjohtaja 1974–1982. Tekniikan alan kunniatohtori Koiso-Kanttilasta tuli 1974.

Koiso-Kanttila oli sotilasarvoltaan insinöörimajuri (1966), hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Maijaliisa Soivio.

Lähteet
-------

1. ↑  Koiso-Kanttila, Erkki *Uppslagsverket*.  Arkistoitu 25.5.2014. Viitattu 25.7.2013.
2. 1 2  Veli-Matti Autio: *Suomen professorit. Finlands professorer*, s. 261–262. Professoriliitto, 2000. ISBN 951-95189-6-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Erkki Koiso-Kanttilan muistokirjoitus sanomalehti Kalevassa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Oulun yliopisto |
| --- |
|  |
| Rehtorit | 
* Kaitera (1959–1962)
* Söyrinki (1963–1965)
* Koiso-Kanttila (1965–1968)
* Mannerkoski (1968–1987)
* Korhonen (1987–1990)
* Oksman (1990–1993)
* Lajunen (1993–2015)
* Niinimäki (2015–)

 | Oulun yliopiston logo |
|  |
| Tiedekunnat | 
* Arkkitehtuurin tiedekunta
* Biokemian ja molekyylilääketieteen tiedekunta
* Humanistinen tiedekunta
* Kaivannaisalan tiedekunta
* Kasvatustieteiden ja psykologian tiedekunta
* Luonnontieteellinen tiedekunta
* Lääketieteellinen tiedekunta
* Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu
* Teknillinen tiedekunta
* Tieto- ja sähkötekniikan tiedekunta

 |

 |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Verna-laseja
**Verna** on lasitaiteilija Kerttu Nurmisen suunnittelema lasisarja, joka oli Iittalan lasitehtaan tuotannossa 1999–2011. Sana ’verna’ on feminiinimuoto latinan sanasta 'keväinen'.

Verna-sarjaan kuului alun perin viinilasi, annoskulho (140 mm) ja iso kulho (185 mm). Tuotteita valmistettiin jo alusta alkaen useassa eri värissä, sillä suunnittelijan ajatus oli mahdollistaa kattauksen ilmeen muuttaminen erivärisiä laseja käyttämällä. Koska lasit ja kulhot osoittautuivat nopeasti erittäin suosituiksi, suunnitteli Nurminen sarjaan myös syvän lautasen (180 mm), kaksi matalaa lautasta (210 ja 285 mm) sekä jalallisen kulhon. Vähitellen lautaset poistuivat ja markkinoille tuli kirkkaasta lasista tehdyt maljakko sekä oluen juontiin tarkoitettu suurempi lasi.

Verna-lasisarja oli suosioltaan Iittalan kärkituotteita.

Lähteet
-------

1. ↑  Iittala: Verna juhlii kymmenettä kevättään (Lehdistötiedote) *iittala.fi*.  12.05.2009. Viitattu 20.3.2012. (suomeksi)
2. ↑  Päivi Jantunen: *Hehku - Glow*. Galleria Johan S:n näyttelyjulkaisu. Helsinki: , 2001. (suomeksi)
Sixgun Renegades on espoolainen Hard Rock- yhtye, joka on perustettu vuonna 2008. Yhtyeen musiikissa voi kuulla vaikutteita 70 - 80- luvun raskaan musiikin kivijaloilta; Thin Lizzy, Van Halen, Judas Priest, Whitesnake sekä Peer Günt etunenässä.

Historia
--------

Sixgun Renegades on perustettu vuonna 2008 espoossa laulaja-kitarasti Niko Rädyn, rumpali Teemu Rädyn, kitaristi Samu Tuomen ja basisti Otto Ahon toimesta. Vuonna 2013 basisti Miko Mattila liittyi yhtyeeseen Otto Ahon jäädessä pois yhtyeen toiminnasta. 

Sixgun Renegades on nähty esiintymässä uransa aikana festivaali- lavoilla mm. Kivenlahti Rockissa (2013), Karjurockissa (2018) ja Metallivuori- festivaalila (2021).

Sixgun Renegades on julkaissut yhden EP:n (Big Trouble, 2015) ja kaksi täyspitkää albumia; debyyttialbumi (Sixgun Renegades, 2018) ja Push (2020). Yhtyeen kolmas albumi (Fuel for Life) julkaistiin 11. elokuuta 2023.

Jäsenet
-------

* Niko Räty (2008–) laulu, kitara
* Teemu Räty (2008–) rummut, taustalaulu
* Samu Tuomi (2008–) kitara, taustalaulu
* Miko Mattila (2013–) basso, taustalaulu

### Entiset jäsenet

* Otto Aho (2008–2013) basso, taustalaulu

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Sixgun Renegades (2018)*
* *Push (2020)*

### EP:t

* *Big Trouble* (2015)

### Singlet

* *Unbreakable* (2016)
* *Loaded Gun* (2017)
* *Push* (2019)
* *Antidote* (2019)
* *Don't Take it For Granted* (2019)
* *There Where I Go* (2019)
* *Fuel for Life* (2022)
* *Rock the Night Away* (2023)
* *Death Race* (2023)

Viitteet
--------

1. ↑  Aleksi Parkkonen: Hard rockia esikuviensa jalanjäljissä - arviossa Sixgun Renegadesin debyytti *KaaosZine*.  17.5.2018. Viitattu 17.4.2023.
2. ↑  Aleksi Parkkonen: Sixgun Renegades ei arkaile, vaan käy päälle vankalla itsevarmuudella – arviossa yhtyeen "Push"-pitkäsoitto *KaaosZine*.  31.12.2020. Viitattu 17.4.2023.
Yhdysvaltojen presidentti Barack Obama ja Venäjän presidentti Dmitri Medvedev allekirjoitusten jälkeen Prahassa
**New START** eli **Uusi START** (venäjäksi СНВ-III, *SNV-III* sanoista *сокращение стратегических наступательных вооружений*, suom. *strategisten hyökkäysaseiden vähentäminen*) on ydinaseriisuntasopimus Yhdysvaltojen ja Venäjän federaation välillä. Sen virallinen nimi englanniksi on *Measures for the Further Reduction and Limitation of Strategic Offensive Arms* (suom. *Toimenpiteet Strategisten hyökkäysaseiden vähentämiseksi ja rajoittamiseksi edelleen*). Sopimus allekirjoitettiin 8. huhtikuuta 2010 Prahassa, ja se tuli voimaan ratifiointien jälkeen 5. helmikuuta 2011.

New START korvasi Moskovan aseriisuntasopimuksen (SORT), ja seuraa START I:tä, joka vanheni 2009, START II:ta, joka ei ikinä tullut täytäntöön ja START III:a, josta ei päästy ikinä edes neuvottelemaan.

Kymmeneksi vuodeksi tehty sopimus sai jatkoa vuonna 2021, kun Joe Biden ja Vladimir Putin sopivat viiden vuoden jatkoajasta.

Venäjä keskeytti osallistumisensa sopimukseen 21. helmikuuta 2023. Se ei kuitenkaan vetäytynyt sopimuksesta ja tarkensi, että se noudattaa jatkossakin sopimuksessa asetettuja määrärajoituksia.

Sisältö
-------

Sopimuksen asettamat rajoitukset:

* Max. 700 käyttövalmista ydinaseiden toimitusvälinettä, sisältäen ICBM:t, SLBM:t ja ydinaseiden kuljettamiseen soveltuvat pommikoneet
* Max. 1 550 käyttövalmista strategista ydinkärkeä (määrä on melkein kaksi kolmasosaa alkuperäistä STARTia vähemmän ja kymmenen prosenttia SORTia vähemmän)
* Max. 800 käyttö- ja ei-käyttövalmista ICBM ja SLBM -laukaisualustaa/siiloa sekä ydinaseiden kuljettamiseen soveltuvaa pommikonetta

Sopimus sallii toisessa maassa tehtävät tarkastukset rajoitusten noudattamisesta.

Sopimuksella ei ole vaikutusta ns. taktisiin ydinaseisiin tai tavanomaisiin pitkän kantaman aseisiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Yhdysvallat ja Venäjä jatkavat ydinaseita rajaavaa Start-sopimusta – Presidentit kävivät ensi puhelinkeskustelun Bidenin valtaannousun jälkeen *Yle Uutiset*.  26.1.2021. Viitattu 7.8.2023.
2. ↑  Putin: Venäjä lopettaa ydinasesopimuksen noudattamisen *Ilta-Sanomat*.  21.2.2023. Viitattu 7.8.2023.
3. ↑  New START *2009-2017.state.gov*. Viitattu 7.8.2023.
4. ↑  New START Shouldn't Be Stopped - Brookings Institution *web.archive.org*.  1.12.2010.  Arkistoitu 1.12.2010. Viitattu 7.8.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:New START
**Groznyin hyökkäys 2014** sattui 4. joulukuuta 2014, kun separatistisen Kaukasian emiraatin jäsenet hyökkäsivät poliisiasemalle Groznyissä ja linnoittautuivat tämän jälkeen useaan rakennukseen taistellen paikallisten turvallisuusjoukkojen kanssa.

Hyökkäys
--------

Groznyin lehdistötalo tulessa.
Hyökkääjät saapuivat kolmella autolla tiukasti vartioituun Groznyihin kello yhdeltä yöllä, jolloin he tulittivat liikennepoliisin tarkastuspistettä surmaten kolme liikennepoliisia. Tämän jälkeen hyökkääjät saapuivat Groznyin lehdistötalolle, joka tuhoutui myöhemmin päivällä tulipalossa. Hyökkääjistä kuusi kuoli lehdistötalolla. Myöhemmin he ottivat haltuunsa myös koulurakennuksen, jossa ei kuitenkaan tapahtumien aikana ollut oppilaita. Venäjän televisio esitti turvallisuusjoukkojen tulitusta rakennusta vastaan automaattiasein ja singoin.

Seuraukset
----------

Hyökkäyksen tekijöiksi ilmoittautuivat Kavkaz Center -verkkosivuilla julkaistulla videolla Kaukasian emiraatin jäsenet, jotka sanoivat kyseessä olleen koston musliminaisten alistamisesta. Hyökkäys tehtiin päivää ennen Tšetšenian ensimmäisen sodan alkamisen 20-vuotispäivää. Samalla videolla hyökkäyksen kerrotaan tehdyn Aslan Byutukayevin käskystä. Venäläislähteiden mukaan yhteenotossa kuoli 10 turvallisuusjoukkojen jäsentä ja haavoittui 28. Tšetšenian presidentti Ramzan Kadyrov ilmoitti yhdeksän hyökkääjän kuolleen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Russia Chechnya: Deadly rebel attack rocks Grozny *BBC News*. Viitattu 15.1.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Shaun Walker: Gun battles erupt in Chechnya's capital after militants launch attack *The Guardian*. Viitattu 15.1.2015. (englanniksi)
3. ↑  Groznyissa raju hyökkäys poliisiasemalle vain vähän ennen Putinin puhetta – yli kymmenen kuollut *Helsingin Sanomat*. Viitattu 15.1.2015. (englanniksi)
Kirkko nähtynä lännen puolelta. Alun perin keskiosa seinästä lienee ollut osa sisäseinää.
**Santa María de Laran kirkko** on viimeisiä säilyneitä visigoottien rakentamia kirkkoja Iberian niemimaalla. Se sijaitsee lähellä Quintanilla de las Viňasin kylää, lähellä Burgosin kaupunkia. Se on rakennettu arvioiden mukaan 600- 900 luvuilla jaa. Espanjan kansallisen monumentin arvon se sai 25. marraskuuta 1929. Kirkkoa pidetään merkittävänä paitsi ikänsä vuoksi, mutta myös siksi, että siellä uskotaan olevan Espanjan vanhin Kristusta esittävä kuva.

Historiaa
---------

Santa Marían aluetta hallitsivat aluksi roomalaiset, jotka rakensivat sinne huviloitaan. Visigootit saapuivat alueelle kansainvaellusten myötä ja ryhtyivät rakentamaan kirkkoaan. Maurit valtasivat Iberian niemimaan vuonna 711. Tuolloin alue autioitui asukkaiden muutettua pohjoisemmaksi.

Reconquistan myötä alue vallattiin takaisin 900-luvulla ja tuolloin huomattiin, että alueen rakennukset olivat hylättyinä raunioituneet. Santa María de Laran kirkko päätettiin rakentaa uudelleen. Burgosin museosta löytyy hautakivi, jonka perusteella on päätelty jälleenrakentamisen tapahtuneen vuonna 902. Vuodelta 967 peräisin oleva kirje kertoo, että kirkko ja läheinen luostari ovat saaneet rahalahjoituksen.

Vuonna 1038 kirkko lahjoitettiin läheiselle San Pedro de Arlanzan luostarille. Tämän jälkeen se jäi vähitellen pois käytöstä ja se alkoi raunioitua.

Paikallinen seurakuntapappi Don Bonifacio Zamora tajusi vuonna 1921, että hänen kävelyretkellään pensaistosta löytämänsä kasvuston peittämä rakennelma olikin itse asiassa ikivanha kirkko. Tuolloin sitä käytettiin karja-aitauksena. Hän yritti kertoa löydöstään asiantuntijoille, mutta kesti aina vuoteen 1927 asti, että rakennusta tultiin tutkimaan.

Kirkon pohjapiirros. Sinisellä väritetty osa on yhä olemassa ja muut piirroksen osat kuvaavat raunioituneita perustuksia. Kirkko on katettu nykyaikaisella puukatolla. (Iñiguez, 1955)
* Kirkko idästä katsottunaKirkko idästä katsottuna
* SeinäkoristeSeinäkoriste
* SeinäkoristeSeinäkoriste
* SeinäkoristeSeinäkoriste
* SisäkuvaSisäkuva

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Schlunk, Helmut, "Arte Visigodo". in *Ars Hispaniae*, vol. II. Madrid, 1947.
4. ↑  Iñiguez Almech, Francisco (1955). *Algunos problemas de las viejas iglesias españolas*, Cuadernos de Trabajos de la Escuela Española de Arqueología de Roma **VII** (in Spanish). Consejo Superior de Investigaciones Cientificas, 9–180.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Santa María de Laran kirkko** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Långträsket** on metsäjärvi Raaseporissa lounaisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 30,3 hehtaaria. Etäisyys Tammisaaresta on kuusi kilometriä länsiluoteeseen.

Maantiede
---------

Långträsketin mutkittelevan rantaviivan pituus on 6 587 metriä. Saaria ei ole. Rikkonaisen rantaviivan seurauksena Långträsketin ulottuvuudet ovat järven pinta-alaan nähden suuria, etäisyys lounaiskolkasta koilliskolkkaan on 1,3 kilometriä. Rannat ovat suurimmaksi osaksi metsämaata, etelärannan Brännmossabergenillä on joitakin pientaloja. Långträsketiin virtaa laskuoja pohjoisesta Grabbskog Storträsketistä. Länsipuolella sijaitsee tekojärvi Gennarbyviken, kaakossa on Västerby Storträsket. Långträsketin kaakkoisrannalta virtaa laskuoja Långträsketin ja Västerby Storträsketin välissä sijaitsevalle Hjortronmossenin suolle.

Långträsket (82.008.1.004) kuuluu Storträsketin valuma-alueeseen (82.008), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistöalueella (82). Långträsket on Storträsketin alueen kolmanneksi laajin vakavesi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Långträsket, vakavesi, Raasepori
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 17.5.2021.
3. ↑  Långträsket. Järviwiki. Viitattu 17.5.2021.
4. ↑  Storträsketin valuma-alue (82.008). Järviwiki. Viitattu 17.5.2021.
**Långsjö** on järvi Saltvikissa Ahvenanmaan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 49,7 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 26 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Långsjön pituus etelästä pohjoiseen on 1,7 kilometriä, leveys lännestä itään on noin 400 metriä. Långsjön eteläosassa sijaitsee Andholmarnan saariryhmä, johon kuuluu 20 aarin laajuinen saari ja muutama luoto. Järveä ympäröi metsämaa. Etelässä sijaitsee Södra Långsjön, järvien välinen kannas on noin 30 metriä leveä. Retkikartalla järvet on mainittu ainoastaan yhteisellä nimellä Långsjö. Södra Långsjönin korkeustaso on 0,1 metriä Långsjötä alempi. Lounaassa sijaitsee Åsgårda träsk ja luoteessa Inre Verkviken.

Långsjö (82.A45.1.005) kuuluu vesistöalueeseen 82.045A, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistössä (82). Långsjön on alueen 82.045A toiseksi laajin järvi ja Saltvikin viidenneksi laajin. Alueeseen 82.045A kuuluu viisi järveä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Långsjö, vakavesi, Saltvik
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 8.6.2021.
3. ↑  Långsjö. Järviwiki. Viitattu 8.6.2021.
4. ↑  Ahvenanmaalla (82.045A). Järviwiki. Viitattu 8.6.2021.
**Jokivarren Kunkku** (s. 30. kesäkuuta 2008) on suomalainen ravihevonen. Ori on vuoden 2015 ravikuningas, ja se saavutti tittelin elokuussa Joensuussa järjestetyissä kuninkuusraveissa. Jokivarren Kunkku on myös kaikkien aikojen toiseksi nopein suomenhevonen, sillä se juoksi toukokuussa 2016 Solvallan raviradalla Elitkampenissa ennätyksensä 18,6 ja hävisi vain Vitterille.
Jokivarren Kunkku piti vuonna 2015 hallussaan 2 100 metrin volttilähetyksen maailmanennätystä 20,3. Vuoden 2017 Kuninkuusraveissa Jokivarren Kunkulle sattui onnettomuus, kun Välähdyksen kärryt osuivat Kunkun jalalle ja se otti pari laukka-askelta, mutta juoksi loppumatkan maaliin. Kunkku käytettiin eläinlääkärillä, mutta onneksi ei ollut mitään vakavaa.

Ura
---

Jokivarren Kunkku aloitti kilpailemisen Rovaniemellä elokuussa 2011. Kolmivuotiskauden kaksi kilpailua tuottivat voiton ja kakkossijan. Nelivuotiaana ori nousi heti ikäluokkansa parhaimmistoon, voittamalla muun muassa Pikkupelimanni-ajon Kaustisella. Seuraavana vuonna Jokivarren Kunkku oli paras Kuopion kuninkuusravien yhteydessä juostussa Pikkuprinssissä ja voitti myös ikäluokkansa merkittävimmän suurkilpailun Suomenhevosten Derbyn. Kylmäverihevosten Suur-Hollola-ajon ori voittanut vuosina 2014 ja 2015. Jälkimmäisessä kilpailussa Jokivarren Kunkku teki myös kylmäveristen 2 100 metrin volttilähetyksen maailmanennätyksen 20,3.

Hevosta valmensi Antti Ojanperä, ja sen ohjastuksesta ovat hänen lisäkseen vastanneet muun muassa Ari Moilanen ja Jorma Kontio.

Suurkilpailuvoitot
------------------

* Pikkupelimanni 2012
* Pikkuprinssi 2013
* Suomenhevosten Derby 2013
* Kylmäverihevosten Suur-Hollola-ajo 2014, 2015
* Savo-ajo 2015
* Suurmestaruusajo 2015
* Ravikuninkuus 2015

Lähteet
-------

1. ↑  Jokivarren Kunkku ja Saaga S ovat uudet kuninkaalliset  2.8.2015. Aamulehti. Viitattu 2.8.2015. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Ravivaltakunnassa kokemus valttia: Saaga S kolmannen kerran kuningatar, Köppinen toista kertaa kuningas *Maaseudun Tulevaisuus*. Viitattu 5.8.2019.
3. 1 2  Jokivarren Kunkku Suomen Hippos. Viitattu 2.8.2015.
4. ↑  Jokivarren Kunkku käsittämättömässä vauhdissa  5.7.2015. Ilta-Sanomat.  Arkistoitu 9.8.2015. Viitattu 2.8.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Jokivarren Kunkun kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**John Gerard Dinkeloo** (28. helmikuuta 1918 Holland, Michigan - 15. kesäkuuta 1981 Fredericksburg, Virginia) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Dinkeloo tuli 1950 Eero Saarisen palvelukseen. Hän tuli Saarisen yhtiökumppaniksi 1956 ja Saarisen kuoleman jälkeen 1961 jatkoi yrityksen toimintaa Joseph N. Lacyn ja Kevin Rochen kanssa vuoteen 1966.

Dinkeloo suoritti 1942 Michiganin yliopistossa arkkitehtuurin Bachelor of Architecture -tutkinnon. Aluksi hän toimi Chicagossa Skidmore, Owings & Merrillin yrityksessä, sitten Saarisen yrityksessä vuodesta 1950.

Dinkeloolta sujui arkkitehtuurin ja insinööritaidon yhdisteleminen. Esimerkiksi käyttämänsä metallisoitu peilinkaltainen ulkoseinärakenne torjuu kuumuutta ja siten vähentää ilmastoinnin tarvetta. Dinkeloo keksi, kuinka neopreenitiiviste kiinnitetään seinään ja kuinka rakenteissa käytetään säänkestäväksi esijännitettyä laihaseoksista terästä. Dinkeloon ratkaisut tunnettiin, ja häntä arvostettiin laajalti.

Eero Saarisen palveluksessa Dinkeloon tehtäväksi tuli General Motorsin teknisen keskuksen rakennesuunnittelu vuonna 1950. Saarisen yrityksen osakkaaksi hän tuli 1956 ja jatkoi Saarisen kuoleman jälkeen 1961 yrityksen toimintaa Joseph N. Lacyn ja Kevin Rochen kanssa. 1966 Roche ja Dinkeloo perustivat Kevin Roche & John Dinkeloo and Associates -arkkitehtitoimiston. Saarisen oppeja hyödynnettiin suunnitteluissa ja toteutuksissa. Toimisto suunnitteli muun muassa useita yliopistokohteita ja museoita.

Saariselta keskenjääneitä projekteja olivat muun muassa Trans-World Airlinesin terminaaliasema Kennedyn kansainvälisellä lentoasemalla, Dullesin kansainvälinen lentoasema Washingtonin ulkopuolella, Deere & Companyn pääkonttori Illinoisissa, CBS:n rakennus New Yorkissa sekä Jeffersonin kansallisen laajennusmuistomerkin yhdyskäytäväkaari Saint Louisissa. Yhtiökumppanit saattoivat hankkeet valmiiksi.

Dinkeloo kuoli 63-vuotiaana. Dinkeloo oli naimisissa Thelma VanDyken kanssa. Perheessä oli seitsemän lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Obituary New York Times (Archive.org)
2. ↑  John G. (John Gerard), 1918-1981, Library of Congress, viitattu 16.8.2020
3. 1 2 3  Spotlight: Kevin Roche

Aiheesta muualla
----------------

* Jourda, Francoise-Helene: *2001 John Dinkeloo Memorial Lecture*. The University of Michigan, 2001. ISBN 1-891197-20-7. Teoksen verkkoversio (viitattu 15.8.2020). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art
* ULAN

 |

 |
**Vapahtajan kirkko** (kreik. Ναός Παντοκράτορα Σωτήρα Χριστού, *Naós Pantokrátora Sotíra Christoú*, "Kaikkivaltiaan Vapahtajan Kristuksen kirkko") eli *Kristuksen kirkastumisen kirkko* (Ναός Μεταμόρφωσης Σωτήρος, *Naós Metamórfosis Sotíros*) on bysanttilaisaikainen kirkko Thessalonikissa Kreikassa. Se kuuluu Thessalonikin varhaiskristillisiin ja bysanttilaisiin muistomerkkeihin, jotka ovat Unescon maailmanperintökohde.

Kirkko on rakennettu noin vuonna 1350. Se on ollut alun perin omistettu Neitsyt Marialle ja siitä löydetyistä haudoista päätellen se on saattanut olla alun perin hautamuistomerkki. Kirkko omistettiin myöhemmin Kristuksen kirkastumiselle. Osmanivallan aikana kirkkoa ei muutettu moskeijaksi monien muiden kaupungin kirkkojen tavoin.

Pienikokoinen kirkko sijaitsee Thessalonikin keskustassa Egnatía- ja Palaión Patrón Germanoú -katujen risteyksessä lähellä Galeriuksen kaarta. Kirkko oli alun perin malliltaan neliönmuotoinen kahdeksankulmaisella kupolilla varustettu kirkko. Sen länsipään nartheks lisättiin vuonna 1936. Kirkon seinämaalaukset on tehty noin vuosina 1350–1370. Ne esittävät muun muassa Kristuksen taivaaseenastumista sekä Neitsyt Mariaa apostolien seurassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Paleochristian and Byzantine Monuments of Thessalonika UNESCO World Heritage Centre. Viitattu 22.4.2015.
2. ↑  Paleochristian and Byzantine Thessaloniki *Visit Greece*.  Arkistoitu 27.6.2015. Viitattu 22.4.2015.
3. 1 2  Church of the Saviour, Thessaloniki, Greece *TripBucket*. Viitattu 27.4.2015.
4. 1 2  Ο Χάρτης της πόλης: Η μικρή εκκλησία της Μεταμόρφωσης του Σωτήρος *Parallaxi*.  Arkistoitu 16.4.2015. Viitattu 27.4.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vapahtajan kirkko** Wikimedia Commonsissa
**Evankelis-luterilainen kirkko Zimbabwessa** (engl. *The Evangelical Lutheran Church in Zimbabwe*) on luterilainen kirkko, joka toimii Zimbabwessa. Kirkon jäsenmäärä on 292 880.

Historia
--------

Kirkon juuret juontavat vuoteen 1903 ja Ruotsin kirkon lähetystyöntekijöiden Etelä-Afrikan Natalista tulleiden evankelistojen työskentelyyn. Zimbabwe eli silloinen Etelä-Rhodesia oli Natalin luterilaisen kirkon lähetyskenttänä. Se alkoi kouluttaa ihmisiä, jotta kääntyneet osaisivat lukea Raamattua itse. Vuonna 1915 mukaan tuli myös terveydenhoito. Ensimmäinen koulutettu afrikkalainen pastori vihittiin Zimbabwessa virkaan 1937. Zimbabwen kirkko itsenäistyi vuonna 1962.

Nykytilanne
-----------

Kirkolla on 292 880 jäsentä. 80% jäsenistöstä elää maan eteläosissa. Kirkolla on kaksi raamattukoulua, joissa koulutetaan diakoneja, maallikkojohtajia ja AIDS-työn vapaaehtoisia. Kirkolla on myös neljä sairaalaa, joista yksi toimii samalla sairaanhoitajakouluna. Kirkko ylläpitää neljää ensimmäisen ja seitsemää toisen asteen koulua. Yhdeksässä näistä kouluista on yksiköt näkö- ja kuulovammaisille oppilaille.

Lähteet
-------

1. 1 2  Evangelical Lutheran Church in Zimbabwe World Council of Churches. Viitattu 10.10.2018.
2. ↑  Churches in Zimbabwe The Lutheran World Federation.  Arkistoitu 19.10.2016. Viitattu 10.10.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kirkon kotisivut
Jonas Selggren
**Jonas Selggren** (1806–1896) oli ruotsalainen poliitikko.

Selggren työskenteli vuosina 1853–1866 Högre allmänna läroverketin (Vasaskolan) rehtorina ja jatkoi työskentelyä sen kirjastonhoitajana vuoteen 1893. Vuosina 1864–1874 hän toimi Gävlen kaupunginvaltuuston puheenjohtajana, vuosina 1863–1869 maakuntavaltuuston jäsenenä sekä vuosina 1859–1860 ja uudelleen 1867 Ruotsin valtiopäiväedustajana. Selggren oli naimisissa Per Murénin siskon kanssa, mutta pari ei saanut lapsia. Selggren kuoli 90-vuotiaana jätettyään testamentillaan lahjoituksia, joista 150 000 kruunua oli osoitettu Gävlen kaupungille. Näillä rahoilla rakennettiin 1900-luvun alussa Jonas Selggrenin sanatorio.

Selggren oli säveltäjä Carl Sjöbergin 7-vuotiaana menettämän isän sukulainen ja tuki säveltäjän lapsuudenperhettä taloudellisesti.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jonas Selggren. Född 1806, död 1896... DigitaltMuseum: Länsmuseet Gävleborg
2. ↑  Jonas Selggren (Arkistoitu – Internet Archive) Hille hembygdsförening
3. ↑  Carl Sjöberg Swedish Musical Heritage


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |

 |
**Valkoturska** (*Merlangius merlangus*) on Euroopan rannikkovesissä elävä turskakala.

Ulkonäkö
--------

Valkoturska on yleensä 30−40 cm:n pituinen, korkeintaan 70 cm, ja voi kasvaa kolmikiloiseksi. Mustanmeren valkoturskat ovat pienempiä, alle 20 cm. Väritys on vaihteleva; päältä kala on kellanruskea, vihertävän tai sinertävän sävyinen, kyljet ovat vaaleammat, kellanharmaat, vatsa taas puhtaan valkoinen tai hopeanvärinen.

Levinneisyys
------------

Valkoturska on rannikkovesien kala, joka elää alle 200 m:n syvyydessä lähes koko Euroopan rannikolla. Levinneisyys ulottuu Pohjois-Norjasta Välimerelle ja Mustallemerelle, ja kattaa myös Islannin ja Färsaarten rannikot ja ulottuu Itämeren länsiosaan.

Elintavat
---------

Valkoturska tulee sukukypsäksi 2−3 vuoden iässä. Kutu ajoittuu pitkälle jaksolle tammi-heinäkuussa. Naaraalla voi olla satojatuhansia mätimunia, mutta se laskee ne pieninä muutaman munan ryhminä ulappaveteen. Myös kuoriutuvat poikaset elävät pelagisina rannan läheisissä, 20−30 m:n syvyisissä vesissä, yleensä meduusoiden lähituntumassa ja niiden lonkeroiden suojassa. Vanhemmat yksilöt hakeutuvat syvempään veteen ja elävät pohjan tuntumassa. Valkoturskan ravintoa ovat pienet kalat, äyriäiset, kotilot, mustekalat ja monisukasmadot.

Kalastus ja käyttö
------------------

Valkoturska on erityisen runsas Pohjanmerellä ja etenkin siellä taloudellisesti tärkeä troolikalastuksen kohde. Sitä pyydetään myös pitkälläsiimalla. Kokonaissaaliit ovat olleet laskussa. Huippusaaliit 1970-luvulla olivat 200 000 vuositonnin luokkaa, mutta nykyisin enää 40 000 tonnia. Englanti ja Ranska ovat suurimmat kalastajat.

Lähteet
-------

* *Merlangius merlangus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
* *Merlangius merlangus* (Linnaeus, 1758) (Arkistoitu – Internet Archive) FAO Fisheries and Agriculture Species Fact Sheet (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q273083
* Wikispecies: Merlangius merlangus
* ADW: Merlangius
* ARKive: merlangius-merlangus
* BOLD: 24384
* CoL: 3ZV5N
* EPPO: MRLGME
* FishBase: 29
* GBIF: 2415788
* iNaturalist: 430553
* IRMNG: 10154427
* ITIS: 164758
* IUCN: 198585
* NBN: NBNSYS0000176425
* NCBI: 8058
* WoRMS: 126438

 |

 |

1. ↑  Nedreaas, K. Florin, A. Cook, R. Fernandes, P. & Lorance, P.: *Merlangius merlangus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.3*.  2014. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 21.1.2015. (englanniksi)
**Imatran kaupungintalo** on Imatran kaupungin hallintorakennus. Kaupungintalo sijaitsee Imatran keskustan pohjoispuolella Mansikkalan kaupunginosassa, Vuoksen länsirannalla. 

Imatran kaupungintalosta pidettiin suunnittelukilpailu vuosina 1966–1967. Kilpailun voittivat arkkitehdit Arto Sipinen ja Mane Hetzer. Voittajien suunnitelmien mukainen kaupungintalo valmistui vuonna 1970.

Kaupungintalon toimistotilat ryhmittyvät kolmessa kerroksessa sisäpihan ja keskelle jäävän kolmen kerroksen korkuisen keskushallin ympärille. Toimistotilojen väliseinät ovat kevytrakenteisia elementtejä, joten huonejakoa voidaan vapaasti tarvittaessa muuttaa. Keskushallista nousee omana kuutiona valtuuston istuntosali, joka saa päivänvalonsa koko keskushallia kattavasta valokattoarinasta. Kaupungintalon sisäpiha katettiin vuonna 2002, jolloin kaupungintalon keskelle luotiin lämpiömäinen avara keskusaulatila asiakkaiden ja henkilökunnan kohtaamispaikaksi. Aulan lattia on kiiltäväksi hiottua Amadeus graniittia. Aulatilan suunnitteli arkkitehtitoimisto Arto Sipinen Oy/ Ari Sipinen.

Valtuuston istuntosalin ulkopinta, hissitorni, portaat sekä 1-kerroksen lattia on päällystetty Imatran harmaalla graniitilla. Sama materiaali toistuu sokkeleissa. Kaupungintalon julkisivut ovat tummaksi käsiteltyä pronssia ja kolminkertaista, tummennettua umpiolasia. Vuoden 1997 Imatran kaupungin suorittamassa peruskorjauksessa muuttuivat rakennedetaljit julkisivuissa alkuperäisiä raskaammiksi.

Erä- ja luontokulttuurin museo
------------------------------

Imatra voitti vuonna 2021 hankekilpailun jossa päätettiin tulevan erä- ja luontokulttuurimuseon sijainnista. Kaikkiaan lähes sata kuntaa oli kiinnostunut uudentyyppisestä museosta, ja 25 kuntaa tarjoutui museon sijaintipaikaksi. Lopullisen tarjouksen hankkeen rahoittamisesta tekivät Imatran lisäksi Pyhtää ja Riihimäki.

Imatra tarjosi sijaintipaikaksi kaupungintaloa, joka muutettaisiin museoksi. Suunnitelmien mukaan rakennustöihin päästäisiin vuosina 2024–2026, museon sisällöt rakennetaan vuonna 2026-2027 ja museo avattaisiin vuonna 2027.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Imatran kaupungintalo Imatran kaupunki. Viitattu 23.6.2021.
2. 1 2 3  Imatran kaupungintalo 1970 Arkkitehtitoimisto Sipinen Oy.  Arkistoitu 24.6.2021. Viitattu 23.6.2021.
3. 1 2  Suomen ensimmäinen erämuseo tulee Imatralle – kaupungintalo muuttuu museoksi: "Olemme todella innoissamme"  17.6.2021. yle.fi. Viitattu 23.6.2021.
**Hans Hermann Junge** (11. helmikuuta 1914 Wilster, Saksa – 13. elokuuta 1944 Dreux, Ranska) oli Adolf Hitlerin sotilaspalvelija. Hänen puolisonsa oli Hitlerin henkilökohtainen sihteeri Traudl Junge.

Hans Junge liittyi SS:ään 19-vuotiaana vuonna 1933. Seuraavana vuonna hän liittyi vapaaehtoisesti Hitlerin SS-henkivartiokaartiyksikköön Leibstandarte SS Adolf Hitleriin. Vuonna 1936 hänet siirrettiin SS-saattokomennuskunta "Der Führeriin", joka saattoi Hitleriä tämän matkatessa.

Palvelijana
-----------

Vuonna 1940 Jungesta tuli Hitlerin palvelija ja sotilaspalvelija. Junge toimi toisen palvelijan Heinz Lingen kanssa vuoropäivinä. Traudl Junge kuvaili tointa seuraavasti:

> »On oikeastaan liian vähän sanoa heitä 'palvelijoiksi', sillä he olivat pikemminkin talonmiehiä, hovimestareita ja matkaseuralaisia ja toimivat hänen oikeana kätenään."» 
> 
> 

Palvelija herätti Hitlerin aamuisin koputtamalla oveen, ilmoitti kellonajan ja kertoi aamun uutiset. Palvelija päätti ruokalistan ja määräsi ruokailuajat, jakoi ohjeet keittiöön ja tarjoili Hitlerille. Myös lääkäri- ja parturikäyntien tilaaminen ja koiran hoidon valvominen kuului palvelijalle, jolla oli alaisuudessaan käskyläisiä siivouksen ja vaatehuollon kaltaisia arkiaskareita varten.

Traudl
------

Junge ei kuitenkaan viihtynyt työssään, vaikka Hitler piti hänestä kovasti. Junge viihtyi Hitlerin sihteerin Traudl Humpsin kanssa, ja pari rakastui toisiinsa. Traudlin mukaan Hans halusi ajatella itsenäisesti, ja hän oli ymmärtänyt Hitlerin oman ajatusmaailman häiritsevän voimakkaasti. Junge oli pyrkinyt usein rintamalle, mutta pyynnöt evättiin säännöllisesti. Hitler selitti hänen olevan korvaamaton luotettavana palvelijana ja adjutanttina, joita oli vaikeampi löytää kuin hyviä sotilaita. Junge näki kihlautumisen Traudlin kanssa mahdollisuutena siirtoon, mutta Hitler patisti paria myös avioitumaan.

Rintamalle
----------

Hans ja Traudl menivät naimisiin 19. kesäkuuta 1943. Vajaa kuukausi myöhemmin Hans Junge siirtyi Waffen-SS:ään, ja hänet lähetettiin joulukuun alussa itärintamalle. Junge selviytyi raskaita tappioita vaatineista taisteluista idässä ja pääsi muutaman kerran lomille vaimonsa luo. Kesällä 1944 hän oli Ranskassa 12. SS-panssaridivisioona "Hitlerjugendin" sotilaana. Hans ja Traudl tapasivat vielä heinäkuussa 1944, mutta muutaman viikon kuluttua Hans kuoli Yhdysvaltain ilmavoimien iskussa Ranskassa.

Lähteet
-------

* Junge, Traudl – Müller, Melissa: *Viimeiseen saakka – Hitlerin sihteerin muistelmat*. Suomentanut Anja Meripirtti. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-29088-2.

### Viitteet

1. 1 2  *Viimeiseen saakka*, s. 137.
2. 1 2  *Viimeiseen saakka*, s. 42.
3. ↑  *Viimeiseen saakka*, s. 91–92.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Pekka Kainu** (s. 20. joulukuuta 1979 Veteli) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.

Kainu on Vetelin Urheilijoiden kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa Keski-Pohjanmaan Nelosessa 17-vuotiaana kaudella 1997. Kainu pelasi joukkueessa kolmen kauden ajan ja saavutti sarjavoiton viimeisenä vuotenaan. Hän ei kuitenkaan jatkanut VetU:ssa vaan siirtyi Kakkosessa pelanneen Kokkolan Pallo-Veikkojen riveihin. Kainu oli molemmilla kausillaan joukkueensa paras maalintekijä ja kaudeksi 2002 hän teki sopimuksen toisen kokkolalaisjoukkueen, sarjatasoa ylempänä pelanneen Gamlakarleby Bollklubbin kanssa.

Kahden Ykkösessä pelatun kauden jälkeen hän siirtyi Veikkausliigaan nousseeseen Tornion Palloon. Pääsarjadebyyttinsä Kainu pelasi 7. toukokuuta 2004 vierasottelussa FC Lahtea vastaan. Seurahistoriansa ensimmäistä kautta pääsarjatasolla pelannut TP-47 sijoittui kymmenenneksi ja Kainu oli yhdeksällä maalillaan joukkueensa paras maalintekijä yhdessä Keijo Huuskon kanssa. Seuraavalla kaudella hän oli TP-47:n tehokkain pelaaja seitsemällä maalillaan ja neljällä syötöllään, mutta kausi päättyi putoamiseen joukkueen jäädessä viimeiselle sijalle. Kaudeksi 2006 Kainu teki sopimuksen Veikkausliiga-joukkue FC Lahden kanssa. Edustettuaan FC Lahtea kolme vuotta hän siirtyi Vaasan Palloseuraan kaudeksi 2009.

Kainu pelasi seitsemän kautta Veikkausliigassa, kunnes palasi Ykköseen joulukuussa 2010 kahden vuoden sopimuksella Oulun Palloseuran kanssa. Yhteensä hän esiintyi pääsarjatasolla 164 ottelussa ja teki niissä 33 maalia.

Kainu on pelannut kaksi maaottelua Suomen futsalmaajoukkueessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Pekka Kainu Vepsusta OPS-paitaan ops.fi 9.12.2010.
2. ↑  Palloliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
**Pyhän Johannes Laupiaan luostari** (kreik. Μονή Αγίου Ιωάννη του Ελεήμονα, *Moní Agíou Ioánnou tou Eleímona*) on ortodoksinen luostari Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Pazinóksen kylässä Akrotírin niemimaalla lähellä Chanián kansainvälistä lentoasemaa. Luostari on omistettu Johannes Laupiaalle.

Pyhän Johannes Laupiaan luostaria.
Pyhän Johannes Laupiaan luostari on perustettu 1500-luvulla lähellä sijaitsevan Pyhän Kolminaisuuden luostarin alaisuuteen. Kyseessä saattaa olla sama luostari, joka mainitaan venetsialaisvallan aikaisissa lähteissä vuodelta 1637 katolisena Pyhän Georgioksen (Yrjön) luostarina. Luostari on kunnostettu vuonna 1992.

Luostarirakennus muistuttaa pientä linnoitusta. Se perustuu läntiseen luostariarkkitehtuuriin, ja kreikkalaisille luostareille poikkeuksellisesti sen kirkko on keljarakennusten reunustaman keskuspihan ulkopuolella. Kirkko on yksilaivainen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Μονή Αγίου Ιωάννη του Ελεήμονα στον Παζινό *Cretan Beaches*. Viitattu 1.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Johannes Laupiaan luostari** Wikimedia Commonsissa
**Pyhän Irenen kirkko** (kreik. Ναός Αγίας Ειρήνης, *Naós Agías Eirínis*) on ortodoksinen kirkko Ateenassa Kreikassa. Se on omistettu Pyhälle Irenelle.

Kirkko sisältä.
Pyhän Irenen kirkko on rakennettu vanhemman, Kreikan vapaussodassa suuria vahinkoja kärsineen mutta vuosina 1834–1835 kunnostetun bysanttilaisaikaisen kirkon paikalle. Vanhempi kirkko kuului Pentélin luostarin alaisuuteen ja toimi vuodesta 1835 lähtien Ateenan katedraalina eli piispanistuimena. 25. maaliskuuta 1838 siellä vietettiin Kreikan itsenäisyyspäivää ensimmäisen kerran.

Uuden kirkon suunnitteli arkkitehti Lýsandros Kaftantzóglou. Sen rakentaminen alkoi vuonna 1846, ja se valmistui vuonna 1850. Sen sisätilojen koristelut tehtiin 1879–1892. Kaupungin katedraalin asema siirtyi uudelle kirkolle, ja se toimi tässä tehtävässä siihen saakka, kun nykyinen katedraali Neitsyt Marian ilmestyksen katedraali valmistui vuonna 1862.

Kirkko sijaitsee Aiólou-kadulla Ateenan vanhassa keskustassa. Kirkkorakennus edustaa uusklassista arkkitehtuuria. Se on muodoltaan kolmilaivainen basilika, jossa on kupoli ja kaksi tornia. Kirkon kullatun ikonostaasin on vuonna 1850 lahjoittanut Venäjän keisari Nikolai I.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ι. Ν. Αγίας Ειρήνης Ιερά Αρχιεπισκοπή Αθηνών. Viitattu 1.9.2022.
2. 1 2 3 4  Έτσι ήταν η Αιόλου με τον ναό της Αγίας Ειρήνης στα χρόνια του Όθωνα. Γιατί ο νεαρός βασιλιάς δεν φόρεσε στέμμα και κάποιοι το θεώρησαν γρουσουζιά *Μηχανή του Χρόνου*. Viitattu 1.9.2022.
3. 1 2  Ο Ναός της Αγίας Ειρήνης της Αθηναϊκής οδού Αιόλου *Τα Αθηναϊκά*. Viitattu 1.9.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Irenen kirkko** Wikimedia Commonsissa
Metsänvartija Hugo Svartbäck ja metsäneuvos Einar Malmström (oikealla), 1960
**Einar Ernfrid Malmström** (29. lokakuuta 1900 Sipoo – 7. kesäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Malmströmin vanhemmat olivat maanviljelijä Magnus Malmström ja Hilma Less ja puoliso vuodesta 1929 Bertha Häggman. Malmström tuli ylioppilaaksi Borgå lyceumista 1921 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1924. Hän oli Förening för Skogskulturin, vuodesta 1929 Centralskogssällskapet Förening för Skogskultur, metsänhoitaja 1926–1929, Borgå-Sibbo privata skogsrevirin metsänhoitaja 1930–1941, Helsingin metsähoitolautakunnan metsänhoitaja 1941–1942 ja Centralskogssällskapet Förening för Skogskulturin, vuodesta 1947 Centralskogssällskapet Skogskultur, toimitusjohtaja 1942–1966. Malmström oli myös Uudenmaan toisen työvoimapiirin apulaispiiripäällikkö 1942–1944 ja *Skogsbruketin* päätoimittaja 1942–1966 ja hänellä oli useita metsäalan ja muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Malmström sai 1954. Taiteilija Dagmar Wallensköld-Lindeman maalasi hänen muotokuvansa 1966.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hemminki, Tiina: Metsäneuvos Einar Malmström (1900–1985). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 8.3.2023.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 512. Viitattu 8.3.2023.
3. ↑   Kuolleita. Metsäneuvos Einar Malmström. *Helsingin Sanomat*, 18.6.1985, s. 18.

Aiheesta muualla
----------------

* Tiina Hemminki: Einar Malmström *Biografiasampo*.
St. Louisin poliisin vuonna 1865 laatima asiakirja, jolla pyydetään Aucklandiin paenneen murhasta epäillyn henkilön luovuttamista.
**Rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen** on valtioiden välinen menettely, jolla luovutetaan vieraan maan pyynnöstä henkilö, jota epäillään tai syytetään rikoksesta tai joka on tuomittu rangaistukseen. Luovuttaminen voi tapahtua ilman ennalta tehtyä valtioiden välistä sopimusta, mutta yleensä luovutukset perustuvat tehtyyn kahdenväliseen tai laajempaan sopimukseen.

Suomi on osallisena useissa eri luovutussopimuksissa. Euroopan unionin jäsenmaiden kesken luovutusasiat hoidetaan Eurooppalaisen pidätysmääräyksen avulla. Vastaava yksinkertaistettu järjestely on myös Pohjoismaiden välillä.

Kansallisesti luovuttamista Suomesta säädellään rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta annetussa laissa. Laki sisältää sekä luovuttamista Suomeen että Suomesta tapahtuvaa luovuttamista koskevia säännöksiä. Vieraan valtion velvollisuus luovuttaa ja siellä noudatettavat muodot ja menettelyt määräytyvät kansainvälisten sopimusten ja vieraan valtion lain mukaisesti.

Suomi voi luovuttaa rikoksesta epäillyn tai siitä tuomitun henkilön vieraaseen valtioon kansallisen lakinsa nojalla ilman kansainvälisoikeudellisen velvoitteen olemassaoloa. Tällöin luovuttaminen on kuitenkin harkinnanvaraista.

Luovuttaminen edellyttää tiettyjen vähimmäisedellytysten täyttymistä. Tällaisia ovat esimerkiksi epäillyn rikoksen vakavuusasteeseen tai tuomitun rangaistuksen pituuteen ja kaksoisrangaistavuuteen liittyvät seikat.

Kaksoisrangaistavuutta koskeva vaatimus edellyttää teon olevan säädetty rangaistavaksi kummassakin valtiossa. Yleensä edellytetään lisäksi, että teosta tuomittava enimmäisrangaistus on kummassakin valtiossa vähintään yksi vuosi vankeutta. Pyydettäessä luovuttamista vankeusrangaistuksen täytäntöönpanoa varten tuomitun rangaistuksen tulee olla vähintään neljä kuukautta vankeutta teosta, joka olisi rangaistava myös sen valtion lain mukaan, jolta luovuttamista pyydetään.

Luovuttamisen esteet liittyvät muun muassa omien kansalaisten luovuttamiseen, poliittisiin rikoksiin, sekä inhimillisiin olosuhteisiin. Suomi ei luovuta omia kansalaisiaan kuin tietyin ehdoin Euroopan unionin jäsenvaltioon sekä rajoitetusti pohjoismaihin.

Lähteet
-------

* Oikeusministeriö:Rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen
* Laki rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta
* Laki rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Suomen ja muiden Pohjoismaiden välillä
* Laki rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Suomen ja muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä
**Marianne Aav** (7. huhtikuuta 1952 Helsinki – 1. marraskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen taidehistorioitsija, joka toimi Designmuseon johtajana vuodesta 2001.

Aav valmistui ylioppilaaksi Alppilan lukiosta. Hän opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1977.

Työuransa Aav aloitti Helsingin kaupunginmuseossa. Vuonna 1978 hän siirtyi Taideteollisuusmuseoon (nyk. Designmuseo), jossa valmisteltiin samoihin aikoihin kokoelmien esittelyä uudelleen avatussa museossa. Ennen valintaansa museon johtoon Aav toimi vuoteen 1984 saakka amanuenssina ja vuosina 1984–2001 intendenttinä. Hän keskittyi kokoelmien järjestämiseen, täydentämiseen ja johdonmukaiseen kartuttamiseen. Hänen henkilökohtaisena kiinnostuksenkohteenaan oli korutaide.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Korvenmaa, Pekka: Muistot: Marianne Aav.  *Helsingin Sanomat*, 9.11.2011, s. C11. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 12.8.2023.
2. ↑  *Kuka kukin on 2011*, s. 24. Helsinki: Otava. ISBN 978-951-1-24712-8.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Julianna Borsos** (s. 8. tammikuuta 1971 Bryssel, Belgia) on suomalainen rahoitusalan ja pääomasijoittamisen ammattilainen ja perustamansa Bocap-konsernin toimitusjohtaja.
Hän on syntynyt 1971 Brysselissä ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta koulusta vuonna 1990. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi kolmessa vuodessa 1993 Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulusta, josta hän väitteli 1998–1999 nuorimpana naispuolisena väittelijänä. Hän on opiskellut sekä Suomessa että ulkomailla, mutta kaikki hänen tutkintonsa ovat Suomesta. Borsos on naimisissa kauppaneuvos Kyösti Kakkosen kanssa ja hänen perheeseensä kuuluu aviomiehen lisäksi tämän kaksi aikuista tytärtä sekä koira. Hän on työskennellyt Suomessa rahoitusalalla ja lisäksi lyhyitä aikoja ulkomailla, esimerkiksi Belgiassa ja Yhdysvalloissa.

Aiheesta muualla
----------------

* Heikki Arppi: Pian viisi vuotta naimisissa olleet Kyösti Kakkonen ja Julianna Borsos ensimmäisessä ja ehkä myös viimeisessä yhteishaastattelussaan – "Rakkautta ja rahaa ei saa sotkea" – *Karjalainen* 13.5.2020.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Riihimäki, Juha: Lasikatot ovat paljon kiinni omasta asenteesta, sanoo Julianna Borsos, ensimmäinen Pohjoismaissa pääomasijoitusyhtiön perustanut nainen *Helsingin sanomat*.  8.1.2021. Viitattu 1.4.2021.
2. 1 2 3 4  Henkilökuvassa EAB Groupin hallituksen jäsen Julianna Borsos *eabgroup.fi*.  15.12.2020.  Arkistoitu 26.1.2021. Viitattu 1.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Pekka Kalervo Joutsi** (s. 1. marraskuuta 1949 Pori) on suomalainen ristikonlaatija.

Joutsin ensimmäinen lehteen hyväksytty ristikko julkaistiin Suuri Ristikko Kilpa -lehden numerossa 5/1965. Hän on toiminut ammattimaisena ristikonlaatijana yli 50 vuotta. Hänen ristikoitaan julkaistaan tai on julkaistu mm. Kolmiokirjan Iisakki-lehtiperheessä (joukossa nyt jo lopetettu nimikkolehti Pekan Helpot Ristikot), Hymyssä, Suomen Kuvalehdessä sekä Bulls Pressin jakelemana useissa sanomalehdissä. Hän on myös Ilta-Sanomien ja Sanaristikkoseura Sanaseppojen järjestämän ristikonratkonnan SM-kisan laadintatiimin jäsen vuodesta 1993 eli alusta lähtien.

Joutsi tekee edelleenkin ristikkonsa lähes kokonaan käsityönä, vaikka monet laatijat ja piirtäjät ovat siirtyneet käyttämään työssään runsaasti tietokonetta. Ristikoittensa pääkuvina Joutsi käyttää piirroksia sekä eri puolille maailmaa suuntautuneilla matkoilla ottamiaan valokuvia. Hänen muut pääharrastuksensa matkailun ohella ovat urheilu, elokuvat ja country-musiikki. Joutsi on myös tehnyt visailukysymyksiä lehtiin ja ajanvietepeleihin sekä yhteen kirjaan.

Sanasepot on perustanut ristikkopalkinnon, jota myönnetään ansioituneille ja arvostetuille alan ihmisille. Palkinnon ensimmäinen saaja oli Pekka Joutsi. Palkinto luovutettiin Porissa hänen 60-vuotispäivänään 1. marraskuuta 2009 tunnustuksena suuresta vaikutuksesta suomalaisten sanaristikkojen kehittämiseen ja laadun nostamiseen. Toisena kunnianosoituksensa Sanasepot julistivat 1.8.2015 elokuun ensimmäisen päivän Suomalaisen ristikon päiväksi eli Pekka Joutsin päiväksi. Tuolloin tuli 50 vuotta hänen ensimmäisen ristikkonsa julkaisusta.

Kirjat
------

* Joutsi, Pekka & Vuokila, Erkki: *Nimivisa*. Otava, 2004. ISBN 951-1-19125-X.  Visailukirja nimistä vuoden jokaiselle päivälle

Lähteet
-------

* Ilona Kemppainen: *Suomalaisen sanaristikon historia*. Helsinki: Finn Lectura, 2002. ISBN 951-792-127-6.

### Viitteet

1. 1 2 3  Pekka Joutsin päivä *sanaristikot.net*. Viitattu 22.12.2018.