recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Forum Clodii** oli antiikin aikainen kaupunki Etruriassa Italiassa. Se sijaitsi nykyisen Braccianon kunnan San Liberaton kylän paikalla.

Maantiede
---------

Forum Clodii sijaitsi Etrurian eteläosassa Via Clodian varrella Sabaten ja Bleran välillä, luoteeseen Roomasta ja lähellä Sabatinus-järven (*Sabatinus lacus*, nyk. Bolsenanjärvi) länsirantaa. *Itinerarium Antonini Augusti* sijoittaa Forum Clodiin 32 roomalaisen mailin eli noin 47 kilometrin päähän Roomasta. Se esiintyy tien asemapaikkojen joukossa myös *Tabula Peutingerianassa*, mutta siinä olevat etäisyydet ovat tässä kohdin virheelliset.

Kaupunkia ei tule sekoittaa Liguriassa sijainneeseen Forum Clodin kaupunkiin.

Historia
--------

Forum Clodii perustettiin nimensä perusteella oletettavasti samoihin aikoihin Via Clodian rakentamisen kanssa. Kaupungin historiasta tiedetään vain vähän, ja se tunnetaan lähinnä *itinerariumeista*, mutta sen mainitsee Etrurian kaupunkien joukossa myös Klaudios Ptolemaios. Varhaisella kristillisellä kaudella kaupunki oli piispanistuin. Nykyisin se on katolisen kirkon titulaaripiispan istuin Forum Clodii (*Foroclodiensis*).

Kaupungin paikkaa ei tiedetty vielä 1800-luvulla. Nykyisin se tiedetään, mutta siellä ei ole tehty laajempia kaivauksia. Paikalta on löydetty joitakin antiikin aikaisia jäänteitä, kuten piirtokirjoituksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "FORUM CLODII (San Liberato) Latium, Italy", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Forum Clodii", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Forum Clodii *Pleiades*. Viitattu 16.1.2023.
4. ↑  "42 C4 Forum Clodii", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
5. ↑  Antonine Itinerary (Itinerarium Antonini Augusti) *ToposText*. Viitattu 16.1.2023.
6. ↑  Peutinger Table (Tabula Peutingeriana) *ToposText*. Viitattu 16.1.2023.
7. ↑  Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 3.1.50.
8. ↑  Forum Clodii *Catholic Hierarchy*. Viitattu 16.1.2023.
**Armi Hillevi Metsäpelto** (14. heinäkuuta 1932 Helsinki – 30. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen lapsi, joka kuoli Helsingin pommituksessa talvisodan ensimmäisenä päivänä. Myöhemmin hänestä tuli kaikkien lapsiuhrien symboli.

Elämä
-----

Armi Metsäpelto syntyi Helsingissä heinäkuussa 1932. Hänen vanhempansa olivat metsänhoitaja Einari Metsäpelto (1895 – 1968) ja kotirouva Cecilia Metsäpelto os. Westerlund (1892 – 1973). He asuivat Töölössä osoitteessa Turuntie 66 (nyk. Mannerheimintie). Kyseisen virkamiestalon oli rakentanut 1920-luvun puolivälissä säätieteilijä, myöhempi professori Vilho Väisälä. Armi oli vanhempiensa ainoa lapsi ja talvisodan syttyessä hän kävi Töölönkadun kansakoulun ensimmäistä luokkaa. Vanhemmat olivat kotoisin Iitistä ja Mäntyharjulta, jossa Armikin vietti useita lapsuuden kesiä yhdessä serkkujensa kanssa.

Kuolema
-------

Ylimääräisten harjoitusten eli peitellyn liikekannallepanon alettua lokakuussa 1939 Cecilia ja Armi tulivat Valkealaan, mutta palasivat pian takaisin Helsinkiin, sillä koululla oli ahdasta. Talvisota syttyi marraskuun viimeisenä päivänä vuonna 1939. Armi oli tavalliseen tapaan koulussa ja päivän ensimmäinen tunti oli voimistelua. Kello yhdeksän alkoi uskontotunti. Ilmahälytyssireenit alkoivat ulvoa kello 9.20, jolloin Helsingin taivaalle oli ilmestynyt useita pommikoneita. Ensimmäisen ilmahyökkäyksen kohteet olivat sotilaallisia, jolloin Helsingin asutusalueet säästyivät käytännössä kokonaan tuhoilta. Armi ja Cecilia päättivät lähteä sotaa pakoon Pelloon, jossa Cecilialla oli sukulaisia.

Iltapäivällä Armi ja Cecilia olivat Kampin linja-autoasemalla, kun venäläiskoneet pudottivat pomminsa. Linja-autoaseman viereiseen Maanviljelijäin Maitokeskuksen taloon osui palopommi, josta tuli levisi viereisiin rakennuksiin. Linja-autoasemalla oli juuri ilmahyökkäyksen tapahduttua suuri joukko yleisöä valmiina poistumaan pääkaupungista. Toinen kranaatti osui aivan aseman viereen, jonka sirpaleet kylvivät tuhoa asemalla odottaneisiin ihmisiin. Sirpaleiden ja paineaallon yhteisvaikutuksesta Armi menehtyi ja Cecilia haavoittui. Armista tuli yksi talvisodan ensimmäisistä siviiliuhreista ja hänen enkelikasvoinen kuvansa oli tunnettu aikalaisten keskuudessa. 

Armi Hillevi Metsäpelto haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, johon myöhemmin myös hänen vanhempansa haudattiin. Mustaa hautakiveä koristaa reliefi, josta erottuu Armin kasvokuva.

Keskustassa Lasipalatsin vieressä kasvaa salava, joka on nimetty sota-ajan lasten muistopuuksi. Puu on pystytetty lähes samalle paikalle, jossa Armi kuoli.

Lähteet
-------

1. ↑  VLS: Eri syistä tunnettuja henkilöitä *www.silviisii.com*. Viitattu 28.5.2022.
2. 1 2 3  Kuva, joka ei unohdu: Armi, 7, kuoli talvisodan ensimmäisenä päivänä – ja hänestä tuli kaikkien lapsiuhrien symboli *Ilta-Sanomat*.  30.11.2019. Viitattu 28.5.2022.
3. ↑  Kun puna-armeijan yllätyshyökkäys keskeytti koulupäivän, opettajan hyiset hyvästit painuivat Ollin mieleen: "Taivaassa tavataan, jos siellä on tilaa!" *www.iltalehti.fi*. Viitattu 28.5.2022.
4. ↑  Kampin salavasta sodassa kuolleiden lasten muistopuu *Yle Uutiset*.  24.8.2012. Viitattu 28.5.2022.
Suomenkielinen Jono luennassa
**Jono** (ven. *Очередь*) on venäläisen Vladimir Sorokinin kiistelty esikoisteos vuodelta 1980. Ensimmäinen julkaisu oli kuitenkin englanniksi ranskassa (*The Queue*) vuonna 1983. Se on julkaistu 1985 neuvostoaikana venäjäksi ja Jukka Mallinen on sen suomentanut vuonna 1990, jolloin se ilmestyi SN-kirjojen kustantamana.

Kyseessä on vaikeasti luokiteltava ja tulkittava teos, siinä voi nähdä neuvostoaikojen alun avantgardismia, mutta se on toisaalta hyvin realistinen kuvaus siitä, että venäläiset ovat tottuneet jonottamaan, jos jotain erityistä on saatavissa tai vaikkei olisikaan. Teos ei ole sinänsä vaikealukuinen, mutta saattaa tuntua tylsältä, ellei seuraa tarkasti jonon muodostumista ja muuttumista ja siinä käytyjä keskusteluja, joissa tulee tavallaan minimalismin keinoin esille Neuvostoliiton koko kuva.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Päähenkilönä on Vadim, joka on jonottamassa jotakin. Hän ei niinkään pidä väliä sillä, mitä on saatavilla, eikä se ilemene juonestakaan eikä ole oleellista. Hän kuitenkin tapaa mielenkiintoista eri-ikäistä väkeä, erityisesti kiinnostavia vastakkaisen sukupuolen edustajia. Hän päätyy lopulta eräänlaisen syöjättären suojiin, eikä häntä paljon kiinnosta se, mitä siellä oikein jonotettiin.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Lähteet
-------

* Vladimir Sorokin: *Jono*. suom. Jukka Mallinen. Helsinki: SN-kirjat, 1990. ISBN 951-615-736-X.

### Viitteet

1. ↑  Vladimir Sorokin New York Review Books. Viitattu 4.8.2014.
2. ↑  Mari A./blogi: Elämää jonossa *matkallamikamikamaahan.blogspot.fi*.  22.2.2013. Viitattu 4.8.2014.
3. ↑  Pyhän Venäjän palveluksessa  1.9.2008. Risingshadow. Viitattu 4.8.2014.
4. ↑  Jono Kirjasampo.fi. Viitattu 4.8.2014.
Usoljen piiri Permin aluepiirin kartalla.
**Usoljen piiri** (ven. Усо́льский райо́н, *Usolski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1940 perustetun piirin pinta-ala on 4 666 neliökilometriä. Asukkaita on 13 700 henkeä (vuonna 2009).

Usoljen piiri sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Solikamskin, idässä Aleksandrovskin, etelässä Dobrjankan ja Jusvan sekä lännessä Kudymkarin ja Kosan piireihin. Piirin keskellä sijaitsee Bereznikin kaupunkipiirikunta. Pinta-alasta noin 70 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat öljy, kaliumin ja magniumin suolat, kalkkikivi ja keraaminen savi. Kama-joen muodostama Kaman tekojärvi jakaa piirin kahteen osaan.

Piiriin kuuluu Usoljen kaupunki ja viisi maalaiskuntaa: Berezovka, Orjol, Pyskor, Romanovo ja Troitskoje (keskuspaikka Železnodorožnyi). Hallinnollinen keskus on Usolje. Asutuskeskuksia on yhteensä 76.

Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 93,8 % venäläisiä, 1,7 % komipermjakkeja ja 1,4 % tataareja. Kaupunkiväestön osuus on 51,6 %.

Suurin veronmaksaja on öljynporausta harjoittava Lukoil-Perm. Seudulla on myös metsä-, puunjalostus- ja huonekaluteollisuutta. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon. Myös matkailua on pyritty kehittämään.

Piirissä toimii lasten taidekoulu, kirjastolaitos, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä historiallinen ja rakennustaiteellinen museo. Paikallislehtenä ilmestyy *Usolskaja gazeta* ("Usoljen lehti").

Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat maalaiskylien kirkot sekä Usoljen ja Orjolin historialliset rakennukset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Entsiklopedija Permi: Usolski munitsipalnyi raion *enc.permkultura.ru*.  Arkistoitu 31.3.2012. Viitattu 12.2.2010. (venäjäksi)
2. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 12.2.2010. (venäjäksi)
3. ↑  Permski regionalnyi server: Usolski munitsipalnyi raion *perm.ru*.  Arkistoitu 22.12.2008. Viitattu 12.2.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Usoljen piiri** Wikimedia Commonsissa

Permin aluepiirin piirit ja *kaupunkipiirikunnat*
Aleksandrovsk • Barda • *Berezniki* • Berjozovka • Bolšaja Sosnova • Dobrjanka • Gainy • Gornozavodsk • Gremjatšinsk • Gubaha • Iljinski • Jelovo • Jurla • Jusva • Karagai • Kišert • Kizel • Kosa • Kotšovo • Krasnokamsk • Krasnovišersk • Kudymkar • *Kudymkar* • Kujeda • Kungur • *Kungur* • Lysva • Nytva • Ohansk • Oktjabrski • Orda • Osa • Otšor • Perm • *Perm* • Siva • Solikamsk • *Solikamsk* • Suksun • Tšaikovski • Tšastyje • Tšerdyn • Tšernuška • Tšusovoi • Uinskoje • Usolje • Vereštšagino • *Zvjozdnyi*
Linjakartta
**Toursin raitiotieliikenne** on raitiotiejärjestelmä, jota käytetään Toursin alueella.

Historia
--------

Kaupungin raitiotieliikenne alkoi vuonna 1877, jolloin hevosraitiotie aloitti toimintansa. Radan sähköistäminen aloitettiin 1900-luvun alussa ja vuonna 1906 liikennöitiin ensimmäistä kertaa sähkövaunuilla. Toisen maailmansodan pommitukset vaurioittivat rataverkostoa merkittävästi ja raitiotieliikennöinti lopetettiinkin vuonna 1949.

2000-luvulla kaupunkiin päätettiin rakentaa nykyaikainen raitiotie, joka avattiin elokuussa 2013. Lisäksi kaupungissa on suunniteltu toisen raitiotielinjan rakentamista.

Lähteet
-------

1. ↑  8 juillet 1877 : l'inauguration  19.3.2010. lanouvellerepublique.fr.  Arkistoitu 15.10.2011. Viitattu 20.2.2017. (ranskaksi)
2. 1 2  L'historique filbleu.fr.  Arkistoitu 24.5.2019. Viitattu 20.2.2017. (ranskaksi)
3. ↑  Ligne B letramdetours.net.  Arkistoitu 21.2.2017. Viitattu 20.2.2017. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Toursin raitiotieliikenne**.
* Viralliset kotisivut (ranskaksi)
**Forum Aurelii** oli antiikin aikainen kaupunki Etruriassa Italiassa. Se sijaitsi lähellä nykyistä Viterbon maakunnan Montalto di Castroa.

Maantiede
---------

Forum Aurelii, suomeksi "Aureliuksen markkinapaikka", sijaitsi Etrurian rannikolla Via Aurelian varrella. Se oli rakennettu kohtaan, jossa tie ylitti Armenta (nyk. Fiora) -joen. *Itinerarium Antonini Augusti* sijoittaa Forum Aureliin 24 roomalaisen mailin eli noin 35 kilometrin päähän Centumcellaesta ja 25 mailin eli noin 37 kilometrin päähän Cosasta. Mainitut etäisyydet eivät täysin täsmää. Kaupunki esiintyy myös *Tabula Peutingerinassa*, jossa etäisyydet ovat vielä enemmän sekaisin.

Historia
--------

Forum Aurelii perustettiin nimensä perusteella samoihin aikoihin Via Aurelian rakentamisen kanssa. Tarkemmasta ajankohdasta ei kuitenkaan ole tietoa. Antiikin lähteistä tiedetään vain, että kaupunki oli olemassa viimeistään Ciceron aikana ensimmäisellä vuosisadalla eaa. sillä hän mainitsee sen käsitellessään Catilinaan liittyneitä tapahtumia. Cicero käyttää kaupungista nimimuotoa Forum Aurelium. Kaupunki ei vaikuta koskaan olleen erityisen merkittävä, ja tätä mainintaa lukuun ottamatta sen nimi esiintyy vain *itinerariumeissa*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Forum Aurelii", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Forum Aurelii *Pleiades*. Viitattu 6.3.2023.
3. ↑  "42 B4 Forum Aurelii", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
4. ↑  Antonine Itinerary (Itinerarium Antonini Augusti) *ToposText*. Viitattu 6.3.2023.
5. ↑  Tabula Peutingeriana Wikimedia Commons. Viitattu 6.3.2023.
6. ↑  Cicero: *In Catilinam* 1.9.
**Rami Renko** on tamperelainen iskelmä-/poplaulaja ja säveltäjä. Hän tuli tutuksi vuoden 1997 debyyttialbuminsa *Linda-Lindaa...* myötä, joka julkaistiin CD-levynä ja C-kasettina. Tunnettuja kappaleita Rami Rengolta ovat mm. "Sellonsoittaja", "Huurteinen hurmuri" ja "Kun sä kulta päälle tulet". Hän lopetti aktiiviuransa ensimmäisen albuminsa jälkeen ja on sen jälkeen säveltänyt kappaleita eri kotimaisille artisteille. Vuonna 2009 hän kuitenkin teki pienen paluukiertueen.

Vuonna 2017 ilmestyi EP-levy "Tästä se kurjuus taas alkaa" joka löytyy ainakin YouTubesta.

Julkaisut
---------

* *Linda-Lindaa...* (1997, Unirecords)

1. Linda sussa on seksiä
2. Kun sä kulta päälle tulet
3. Sellonsoittaja
4. Tuppisuu
5. Huurteinen hurmuri
6. Pelkkää erotiikkaa
7. Komppi tulee tunturista
8. Sada taivas kaatamalla
9. 5 vaille 1
10. Kuumat väreet
11. Sirpaleet jäljellä on
12. Miksi ?

Lähteet
-------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Rami Renko - Tästä se kurjuus taas alkaa -EP *youtube.com*. Viitattu 21.6.2018.
Tournemire
**Tournemire** on kunta Ranskan Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Cantalin departementissa Doire-joen laaksossa. Sen asukasluku vuonna 2014 oli 126. 

Tournemire kuuluu Saint-Cerninin kantoniin Aurillacin arrondissementissa. Naapurikuntia ovat pohjoisessa Saint-Projet-de-Salers, kaakossa Girgols ja lännessä Saint-Cernin. Departementin pääkaupunki Aurillac sijaitsee noin 25 kilometriä Tournemirestä etelään. Suurempia kaupunkeja ovat luoteessa Limoges ja koillisessa Clermont-Ferrand, joihin molempiin on runsaan kahden tunnin ajomatka.

Tournemire on kauneimpien ranskalaiskylien järjestön *Les Plus Beaux Villages de France* jäsen. Puolen tunnin ajomatkan päässä pohjoisessa on toinen järjestön jäsenkylä, Salers.

Lähteet
-------

1. ↑  List of The Most Beautiful Villages of France (Arkistoitu – Internet Archive), Les plus beaux villages de France. Viitattu 5.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tournemire (Cantal)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Tournemire (Cantal)
Forum Boarium Franz Altin akvarellimaalauksessa vuodelta 1859.
**Forum Boarium** on Roomassa Tiberjoen lähellä sijaitseva vanha karjatori, jolla järjestettiin tiettävästi ensimmäinen gladiaattoritaistelu.

Tori oli taisteluille soveltuva paikka, sillä sen laidalla sijaitsi Hercules Victorin temppeli. Herkules oli taistelujen jumala. Myöhemmin taistelut siirtyivät Forum Romanumille, joka oli tilavampi.

Torin laidalla on nykyisin Fortuna Viriliksen temppeli.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tapio Tyllilä: Gladiaattorinäytäntöjen funktio roomalaisessa yhteiskunnassa myöhäisellä tasavallanajalla ja keisariajan kulttuurissa (pro gradu, s. 31, 32)  2011. Tampereen yliopisto. Viitattu 28.8.2018. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Tiina Tuukkanen: "Rooman taide" julkaisussa Yleisen taidehestorian perustuntemuksen kurssi: runkomoniste lukuvuosi 2010-11 (s. 22) Helsingin yliopisto. Viitattu 28.8.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Forum Boarium** Wikimedia Commonsissa
**Horace McCoy** (14. huhtikuuta 1897 Pegram, Tennessee, Yhdysvallat – 15. joulukuuta 1955) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka kovaksikeittyjen romaanien tapahtumat sijoittuvat 1930-luvun laman aikoihin. Hänen tunnetuin romaaninsa on *Ammutaanhan hevosiakin* (*They Shoot Horses, Don't They?* 1935), josta Sydney Pollack on ohjannut samannimisen elokuvan 1969, neljätoista vuotta McCoyn kuoleman jälkeen.

McCoy palveli ensimmäisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen ilmavoimissa. Hän lensi muutamia tehtäviä vihollislinjojen takana pommittajana ja tiedusteluvalokuvaajana. Hän haavoittui, ja Ranskan valtio myönsi hänelle sankaruudesta Croix de Guerre -mitalin.

Vuosina 1919–1930 hän työskenteli urheilutoimittajana Dallas Journalissa Texasissa. 1920-luvun lopulla hän alkoi saada kertomuksiaan julki jännityslehdissä.

Laman aikana McCoy muutti Los Angelesiin päästäkseen näyttelijäksi. Hän näytteli elokuvassa *The Hollywood Handicap* (1932). Työ yökerhon vahtimestarina Santa Monicassa herätti hänessä ajatuksen aiheeseen kirjaan *They Shoot Horses, Don't They?*, joka kertoo laman aikana järjestetyistä maratontansseista. Hänen romaaninsa *I Should Have Stayed Home* (*Tapahtui Hollywoodissa*) käsitteli nuoren etelävaltiolaisen näyttelijän yritystä saada työtä 1930-luvun Hollywoodissa. Romaani *No Pockets in a Shroud* on sankarillisen väärinymmärretyn toimittajan ristiriitaisen kliseinen kuva.

McCoyn klassikkoteos *Kiss Tomorrow Goodbye* ilmestyi 1948. Tarinan kertojaminä on moraaliton päähenkilö Ralph Cotter. Teoksesta on tehty saman niminen elokuva (1950, suom. *Jäähyväiset huomiselle*).

McCoy kirjoitti Hollywoodissa eri studioille käsikirjoituksia lännenelokuviin, rikoselokuviin ynnä muihin. Vaikka hänen työnsä on enimmäkseen jäänyt unohduksiin, hän työskenteli usein merkittävien elokuvaohjaajien kanssa, kuten Henry Hathaway, Raoul Walsh ja Nicholas Ray. Hän oli apulaiskäsikirjoittajana elokuvassa *King Kong* (1933), mutta hänen nimeään ei mainita elokuvan tiedoissa.

McCoy kuoli Beverly Hillsissa sydänkohtaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Petri Liukkonen: Horace McCoy (1897-1955) *Books and Authors*.  2008. Viitattu 5.5.2009.
2. ↑  M. J. Simpson: King Kong in print *mjsimpson.co.uk*.  Arkistoitu 16.8.2009. Viitattu 5.5.2009. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Horace McCoy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Crazy Nights Tour** on Kiss-yhtyeen kuudestoista kiertue. Kiertue promotoi yhtyeen vuonna 1987 julkaistua *Crazy Nights* -albumia. Kiertueella yhtye konsertoi myös Japanissa ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1977 Alive II Tour -kiertueen. Kiertueelta on olemassa myös kuvamateriaalia. Yhtye vieraili kiertueen aikana myös Suomessa 19. syyskuuta 1988 Helsingin jäähallissa. Kerta oli myös viimeinen, kun yhtye esiintyi maskeitta Suomessa. 

Crazy Nights Tourilta on kuvamateriaalia Kissology Dvd sarjassa Philadelphia Spectrumin keikalta ja Tokion Budokanista.

Settilista
----------

1. "Love Gun"
2. "Cold Gin"
3. "When Your Walls Come Down"
4. "Bang Bang You"
5. "Hell or High Water"
6. "No, No, No"
7. "Reason To Live"
8. "I Love It Loud"
9. "Fits Like A Glove"
10. "War Machine"
11. "Lick It Up"
12. "Detroit Rock City"
13. "Crazy Crazy Nights"
14. "Rock And Roll All Nite"

Kokoonpano
----------

* Paul Stanley – rytmikitara, laulu
* Gene Simmons – bassokitara, laulu
* Bruce Kulick – soolokitara
* Eric Carr – rummut, laulu (satunnaisesti)
Saksalaissaatavien osasuorituksena rakennettu entinen Neuvostoliiton, nykyinen Venäjän suurlähetystön päärakennus Helsingin Tehtaankadulla.
**Saksalaissaatavat** on Suomen sotakorvauksiin  Neuvostoliitolle liittyvä noin kuuden miljardin markan erä. Neuvostoliitto edellytti Suomen epäsuorasti korvaavan Saksan sille toisessa maailmansodassa aiheuttamia menetyksiä siten, että Suomen oli maksettava Neuvostoliitolle Suomessa olevan saksalaisen omaisuuden ja Saksalla Suomelta olevien saatavien arvo.

Saksalaissaatavia kuitattiin luovuttamalla Panssarilaiva Väinämöinen sekä Leningradissa ja Tallinnassa olevia suomalaisomisteisia kiinteistöjä. Lisäksi Suomi rakennutti Neuvostoliitolle uuden lähetystötalon Helsinkiin ja toimitti Porkkalan vuokra-alueen joukoille tarvikkeita. Saksalaissaataviin sisällytettiin myös Jäniskosken voimalaitos.

Katso myös
----------

* Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen (Saksan kansalaisten internoimisesta Moskovan välirauhan jälkeen)

Lähteet
-------

1. 1 2  Zetterberg, Seppo (toim.): *Suomen historian pikkujättiläinen*, s. 749. Porvoo: WSOY, 1987. ISBN 951-0-1-14253-0.
*Tämä artikkeli käsittelee saarta. Sanan muista merkityksistä katso Savo (täsmennyssivu).*
SavoSavo on kartan vasemmassa yläkulmassa.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
KeskiprovinssiSalomonsaaret |
| Saariryhmä | 
Salomonin saaristo |
| Merialue | 
Tyyni valtameri |
| Korkein kohta | 
485 m |
| Pinta-ala | 
31 km² |

Väestö| Asukasluku | 
asumaton |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Savo** on Salomonsaariin kuuluva tuliperäinen saari eteläisellä Tyynellämerellä. Savo sijaitsee koilliseen Guadalcanalin pohjoiskärjestä. 

Saaren tulivuoren viimeisimmän purkauksen ajankohtaa ei tiedetä tarkasti, mutta sen arvellaan purkautuneen vuosien 1835 ja 1850 välillä. Purkaus oli todella massiivinen ja se tuhosi kaiken elämän saarelta hetkeksi. Viimeistä edeltävä purkaus tapahtui vuonna 1568. World Organization of Volcanic Observatoriesin mukaan saaren tulivuori on aktiivinen 100 ja 300 vuoden välein.

Toinen maailmansota
-------------------

Saaren sijainnin takia se joutui olemaan osana toista maailmansotaa. Saaren läheisyydessä taisteltiin niin sanottu Ironbottom Soundin taistelu, jossa liittoutuneet taistelivat Japanin laivastoa vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Volcanoes of the Solomon Islands World Organization of Volcano Observatories.  Arkistoitu 24.12.2013. Viitattu 22.12.2013.
**Savitri Devi Jindal** (s. 20. maaliskuuta 1950 Tinsukia, Assam, Intia) on intialainen perijätär, yritysjohtaja, poliitikko ja miljardööri. Hän on toiminut myös Intian kongressipuoluetta (INC) edustavana kansanedustajana ja energiaministerinä Pohjois-Intian Haryanan osavaltiossa.

Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli hänet miljardöörilistallaan maailman 176. rikkaimmaksi ihmiseksi ja 12. rikkaimmaksi naiseksi. Tuolloin hänen ja hänen lastensa hallitsemien omistustensa arvoksi määritettiin 8,8 miljardia dollaria. Hänet luokiteltiin Intian varakkaimmaksi naiseksi.

Savitri Jindalin ollessa 15-vuotias hänen isänsä sopi avioliitosta tyttöä 20 vuotta vanhemman teollisuusmies Om Prakash Jindalin (1930–2005) kanssa tämän vaimon kuoltua. Avioliitto solmittiin 1970. Tässä vaiheessa Om Prakash Jindaliilla oli ensimmäisen vaimonsa, Savitrin siskon Vidya Devin välisestä avioliitosta kuusi lasta. O. P. ja Savitri saivat kolme yhteistä lasta.

Om Prakash Jindal kuoli helikopterionnettomuudessa vuonna 2005. Tällöin hänen vuonna 1952 perustamansa teräs-, energia- ja kaivoskonsernin O. P. Jindal Groupin (muun muassa Jindal Steel & Power ja JWS Steel) omistus jaettiin. Perheen pojista (Naveen Jindal, Sajjan Jindal, Ratan Jindal, Prithviraj Jindal) kukin peri 20 prosentin omistusosuuden ja perheen matriarkalle tuli vastaava osuus. Yhtiön hallituksen johtoon nousi Savitri Jindal.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  176. Savitri Jindal & family (Maailman (dollari)miljardöörien listan sija 176)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Eight Indian women in Forbes billionaires list 2018; Savitri Jindal richest  7.3.2018. business-standard.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  158. Savitri Jindal $8.97B (Bloomberg Billionaires Index) bloomberg.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
4. ↑  Savitri Devi Jindal – Family, Family Tree celebfamily.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
5. 1 2 3  Savitri Jindal Net Worth Frank Iwanowski, 3.1.2017, viitattu 5.4.2018, (englanniksi)
6. ↑  The World's Billionaires List (Maailman (dollari)miljardöörit, naiset)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
7. ↑  Company Overview of The O P Jindal Group bloomberg.com. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
8. ↑  Arkistoitu kopioO P Jindal Group Profile jindalsteelpower.com.  Arkistoitu 6.4.2018. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Forbes Billionaires: Massive gap between world’s richest woman Alice Walton and India’s Savitri Jindal (8.3.2018) (englanniksi) (financialexpress.com)
*Tämä artikkeli käsittelee rockyhtyettä. Crazy Horse -nimistä intiaanisoturia käsittelee artikkeli Hullu Hevonen.*
Crazy Horse vuonna 1972. Vasemmalta oikealle: Danny Whitten, Jack Nitzsche, Billy Talbot ja Ralph Molina
**Crazy Horse** on vuonna 1969 perustettu yhdysvaltalainen rockyhtye, joka tunnetaan parhaiten kanadalaisen muusikon Neil Youngin säestäjänä. Crazy Horse soittaa useilla Youngin klassikkolevyillä. Yhtye on julkaissut myös muutamia levyjä itsenäisesti ilman Youngia.

Yhtyeen vaiheita
----------------

Crazy Horse perustettiin vuonna 1969. Neil Young otti yhtyeen omakseen levyttäen sen kanssa kaksi kuuluisaa albumia, *Everybody Knows This Is Nowhere* (1969) ja *After the Gold Rush* (1970). 

Yhtye julkaisi ensimmäisen oman levynsä ilman Neil Youngia vuonna 1971. Debyyttialbumin kappale "I Don't Wanna Talk About It" tunnetaan varsinkin Rod Stewartin versiona.

Danny Whittenin heroiiniaddiktio nousi esille, kun Neil Young teki hänestä kappaleen "The Needle And The Damage Done" levylleen *Harvest*. Whitten erotettiin yhtyeestä 18. marraskuuta 1972. Samana päivänä hänet löydettiin kuolleena. Kuolema oli seurausta valiumin ja alkoholin sekakäytöstä. Vuonna 1973 Young teki ystävänsä kuoleman inspiroiman levyn *Tonight’s the Night* (julkaistu vasta vuonna 1975).

Kokoonpano
----------

**1969–1972**

* Danny Whitten - kitara
* Billy Talbot - basso
* Ralph Molina - rummut

**1973–2014**

* Frank "Poncho" Sampedro - kitara
* Billy Talbot - basso
* Ralph Molina - rummut

**2018-**

* Nils Lofgren - kitara
* Billy Talbot - basso
* Ralph Molina - rummut

Diskografia
-----------

Neil Young & Crazy Horse Turun Ruisrockissa 1996.
* 1971 *Crazy Horse*
* 1971 *Loose*
* 1973 *At Crooked Lake*
* 1978 *Crazy Moon*
* 1989 *Left for Dead*
* 2005 *Scratchy: The Complete Reprise Recordings*

### Neil Youngin Crazy Horsen kanssa tekemät albumit

* 1969 *Everybody Knows This Is Nowhere*
* 1970 *After the Gold Rush*
* 1975 *Zuma*
* 1979 *Rust Never Sleeps*
* 1979 *Live Rust* (live)
* 1981 *Re-ac-tor*
* 1987 *Life*
* 1990 *Ragged Glory*
* 1991 *Weld* (live)
* 1991 *Arc* (live)
* 1994 *Sleeps With Angels*
* 1996 *Broken Arrow*
* 1997 *Year of the Horse* (live)
* 2003 *Greendale*
* 2012 *Americana*
* 2012 *Psychedelic Pill*
* 2021 *Barn*
* 2022 *Toast*
* 2022 *World Record*

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Crazy Horse**.
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Savo-Karjala** oli Kuopiossa vuosina 1888–1901 ilmestynyt sanomalehti.

Kuopion vanhasuomalaiset perustivat *Savo-Karjalan* nuorsuomalaiseksi muuttuneen *Savon* kilpailijaksi. Erityisesti sen taustalla olleita pappeja ja opettajia ärsytti *Savoa* toimittaneiden Juhani ja Pekka Brofeldtin uskonnollinen vapaamielisyys. *Savo-Karjala* oli linjaltaan suomenmielinen ja hengeltään ankaran kirkollinen. Sortovuosina lehdestä tuli K. Onni G. Hannikaisen johdolla perustuslaillinen. Sensuuriviranomaiset lakkauttivat sen ensin määräajaksi vuonna 1899 ja sitten lopullisesti syyskuussa 1901.

Lehti ilmestyi aluksi kahdesti ja vuodesta 1889 lähtien kolmesti viikossa. *Savosta* poiketen *Savo-Karjala* levisi myös Kuopion läänin itäosaan Pohjois-Karjalaan. Sen levikki oli 2500 kappaletta vuonna 1899. Päätoimittajina työskentelivät Bruno Granit-Ilmoniemi (1888, 1890–1893, 1899 ja 1901), Otto Julius Cantell (Kantele, 1889–1890), Aatu Leinonen (1894–1896), Samuli Koski (1896), Väinö Koivisto (vastaava toimittaja 1897 ja 1898) ja K. Onni G. Hannikainen (1897–1901).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 361–362. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-240-5.

Aiheesta muualla
----------------

* *Savo-Karjala* digitoituna kansalliskirjastossa
**Sarapiku järv** (myös *Kogrilaht, Suur Kogralaht*) on Virossa Saarenmaalla sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 39 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Järvi sijaitsee alle kilometrin päässä meren rannasta. Sen lounaispää on leveä, mutta siitä työntyy loilliseen kapea ja 900 metriä pitkä lahti. Lahden nimi on Ligeauk. Järven ympäristö on täynnäö muinaisia rantapenkereitä. Muutama rantapenkere sijaitsee myös järvessä. Järvessä on 16 saarta, joiden yhteinen pinta-ala on 1,7 hehtaaria. Ainakin osa saarista on muinaisia rantapenkereitä. Suurin saari on nimeltään Jõgendevahe, joka on 550 metriä pitkä ja vain 30 metriä leveä. Järven valuma-alueen laajuus on 3,4 neliökilometriä.

Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on noin metri ja sen suurin syvyys on kaksi metriä. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 4,0 metriä mpy. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00039 kuutiokilometriä eli 0,39 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 7,0 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata. Rannoille on rakennettu kaksi taloa, joille johtaa tiet Tagamõisan kylästä.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen (vir. *rannikujärv (mereveega ajutiselt ühenduses olev veekogu)*).

Järvi luokitellaan limnologisesti halotrofiseksi järveksi, jos sen suolapitoisuus on kohonnutta (vir. *halotroofne tai soolatoiteline*, HA). Tällaisia järviä ovat Virossa ne, joilla on matala yhteys mereen.

* Sarapiku vuonna 2014Sarapiku vuonna 2014
* Rantapuustoa, 2011Rantapuustoa, 2011
* Näymä etelästä, vuonna 2011Näymä etelästä, vuonna 2011
* 
* 
* Lumpeita, 2014Lumpeita, 2014
* Matala ranta, 2011Matala ranta, 2011

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 23.8.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3  Keskkonnaregister: Sarapiku järv (vee2067300) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 23.8.2017. (viroksi)
3. ↑  Laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä. Tämä ei ole viranomaisten määrittämä arvo!
**Saksan 1. armeija** (saks. *1. Armee*) oli Saksan maavoimien armeijatason yhtymä toisessa maailmansodassa.

Historia
--------

Johannes Blaskowitz (vasemmalla) keskustelemassa Rommelin ja Rundstedtin kanssa Pariisissa siirtymisensä aikoihin toukokuussa 1944.
Wehrkreis XII perusti 1. armeijan esikunnan vähän ennen toisen maailmansodan puhkeamista 26. elokuuta 1939. Sen komentajaksi tuli Erwin von Witzleben. Armeijan tehtävänä oli vartioida Saksan Ranskan vastaista rajaa Maginot-linjan kohdalla, samalla kun pääosa Wehrmachtista hyökkäsi Puolaan. Ranskan valtaamisen yhteydessä armeija osallistui puolustuslinjan murtamiseen. Onnistuneen operaation jälkeen se sijoitettiin Ranskan Atlantin puoleiselle rannikolle vartiointi- ja miehitystehtäviin. Sen joukot osallistuivat operaatio Antoniin, Vichyn Ranskan miehittämiseen vuonna 1942. Lokakuusta 1941 toukokuuhun 1944 sen komentajana toimi kenraalieversti Johannes Blaskowitz. 

Kun liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta 1944 armeija joutui vetäytymään Ranskan halki järjestäytyäkseen uudelleen Lothringenissa elokuussa 1944. Saksan rajalla käytyjen taistelujen aikana 1. armeija yritti estää George S. Pattonin johtamaa Yhdysvaltain 3. armeijaa ylittämästä Moselia ja valtaamasta Metziä. Se yritti pitää hallussaan myös Vosges-vuoria, joita Yhdysvaltain 7. armeija tavoitteli. Marraskuussa 1944 molemmat puolustuslinjat murtuivat ja 1. armeija vetäytyi Saksan rajalle suojelemaan tärkeää Saarinmaan teollisuusaluetta. Ardennien taistelun aikana uutena vuonna 1945 1. armeija hyökkäsi Yhdysvaltain 7. armeijan kimppuun pakottaen sen vetäytymään. Kun operaatio Nordwind kääntyi Saksalle tappiolliseksi tammikuun lopulla amerikkalaiset onnistuivat puskemaan 1. armeijan takaisin Siegfried-linjalle ja edelleen Reinin yli. Sieltä 1. armeija komennettiin vetäytymään Tonavalle. Se antautui liittoutuneille Alppien lähellä 6. toukokuuta 1945.

Komentajat
----------

Armeijankomentajina olivat:

* marsalkka Erwin von Witzleben perustamisesta – 24. lokakuuta 1940
* kenraali Johannes Blaskowitz 24. lokakuuta 1940 – 3. toukokuuta 1944
* panssarikenraali Joachim Lemelsen 3. toukokuuta – 4. kesäkuuta 1944
* jalkaväenkenraali Kurt von der Chevallerie 4. kesäkuuta – 5. syyskuuta 1944
* panssarikenraali Otto von Knobelsdorff 6. syyskuuta – 30. lokakuuta 1944
* jalkaväenkenraali Kurt von Tippelskirch 31. lokakuuta – 11. marraskuuta 1944
* panssarikenraali Otto von Knobelsdorff 11.–30. marraskuuta 1944
* panssarikenraali Hans von Obstfelder 30. marraskuuta 1944 – 28. helmikuuta 1945
* jalkaväenkenraali Hermann Förtsch 28. helmikuuta – 6. toukokuuta 1945
* ratsuväenkenraali Rudolf Koch-Erpach 6. toukokuuta 1945 – antautumiseen

Lähteet
-------

1. ↑  Lexikon der Wehrmacht

Saksan toisen maailmansodan armeijat

|  |  |
| --- | --- |
| Armeijat | 1. - 2. - 3. - 4. - 5. - 6. - 7. - 8. - 9. - 10. - 11. - 12. - 14. - 15. - 16. - 17. - 18. - 19. - 20. - 21. - 24. - 25. - Lappland - Ligurien - Ostpreussen - Norwegen |
| Panssariarmeijat | 1. - 2. - 3. - 4. - 5. - 6. - Afrika - Saksalais-italialainen panssariarmeija |
| Laskuvarjoarmeijat | 1. laskuvarjoarmeija |
**Pentti Pihlakoski** (8. joulukuuta 1928 Rautu – 13. heinäkuuta 2012 Uusikaupunki) oli suomalainen urheilujohtaja, -valmentaja ja -tuomari. Hänelle myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi sekä kesäkuussa 2000 liikuntaneuvoksen arvonimi.

Pihlakoski muutti vanhempiensa mukana Turkuun vuonna 1934. Hän kävi teknisen koulun ja työskenteli Wärtsilän Turun-telakalla kunnes vuonna 1972 siirtyi henkilöstöpäälliköksi Uudenkaupungin telakalle, jossa hän pysyi eläkkeelle jäämiseensä saakka.

Pihlakoski voitti jalkapallossa A-junioreiden Suomen-mestaruuden Turun Palloseuran joukkueessa vuonna 1946 ja pelasi jääkiekkoa mestaruussarjassa 18-vuotiaana kaudella 1946-1947. Myöhemmin hän toimi mäkihypyn parissa valmentajana, kansainvälisenä tuomarina ja teknisenä asiantuntijana. Hiihdon MM-kilpailuissa 1978 Lahdessa hän oli kilpailuvaliokunnan puheenjohtaja. Hän toimi Suomen Hiihtoliiton varapuheenjohtajana ja SVUL:in hallituksen jäsenenä. Hän oli SVUL:in Varsinais-Suomen piirin puheenjohtaja 21 vuoden ajan. Hänet kutsuttiin SVUL:in kunniajäseneksi ja SVUL:in Varsinais-Suomen piirin kunniapuheenjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sirkiä, Erkki: Kuolleet: Liikuntaneuvos Pentti Pihlakoski.  *Turun Sanomat*, 22.7.2012, s. 22.
2. ↑  Arponen, Antti O.: Liikuntaneuvoksia on monenlaisia ja monentasoisia.  *Urheilutietäjän kesä*, 2012, s. 63.  Suomen urheilutietäjät ry..

Aiheesta muualla
----------------

* Pentti Pihlakosken muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Bratwursteja, hapankaalia ja perunoita
**Saksalainen keittiö** kattaa joukon paikallisia ja alueellisia erikoisuuksia, mutta myös koko saksankieliselle alueelle tyypillisiä yhteisiä piirteitä on.

Suosituimmat ruoat
------------------

Peuranlihagulassia knöödelien, käristetyn sipulin ja karpalokastikkeen kera.
Schwarzwaldilainen kirsikkakakku.
Lihaa, varsinkin sianlihaa, syödään Saksassa paljon. Sianlihan syöjinä saksalaiset olivat vuonna 2000 maailmassa neljänsiä Tanskan, Tšekin ja Espanjan jälkeen Makkaroita syödään sekä paistettuina että leivän päällä leikkeleinä. Erilaisia makkaroita tunnetaan yli 1 500, ja puolet maan lihankulutuksesta syödään makkaroina.

Saksassa juodaan paljon olutta, joka on siellä niin juhlajuoma kuin seurustelujuomakin. Saksalaisella oluella on pitkät perinteet, ja sen valmistus on lähtöisin keskiajan munkkiluostareista. Baijerissa vietetään vuosittain Oktoberfest-olutjuhlia. Eteläisessä Saksassa tuotetaan viinejä, etenkin valkoviinejä. Tunnetuimpia tuottaja-alueita ovat Mosel, Rheingau ja Rheinhessen. Tärkein rypälelajike on riesling. Frankfurtin alueella tuotetaan paljon omenaviiniä.

Peruna tuli Saksaan Frederik Suuren mukana, ja sitä syödään yleisesti ja monissa muodoissa. Useilla paikkakunnilla järjestetään erityisiä perunafestivaaleja perunannoston aikaan. Hapankaali on säilyttänyt paikkansa suosittuna vihanneslisäkkeenä: saksalaiset syövät sitä vuosittain henkeä kohti 3,2 kiloa, kun Ranskassa kulutus on pienentynyt viidennekseen entisestä ja on enää alle kilon vuodessa.

Tunnettuja saksalaisia ruokia
-----------------------------

*Spätzle* on saksalainen pastaruoka, jonka valmistuksessa käytetään enemmän kananmunia kuin muissa pastoissa, ja se on myös tällöin muita nauhapastoja paksumpi. Spätzleiden kanssa syödään usein makkaraa ja linssejä.

*Knöödelit* ovat keitettyjä taikinamöykkyjä, jotka voidaan tehdä perunasta, korppujauhoista tai vehnäjahoista ja munista ja maidosta. Niitä syödään usein keitossa tai liharuoan lisäkkeinä. Itä- ja Pohjois-Saksassa tehdään myös lihatäytteisiä knödeleitä.

Lähteet
-------

* Ontto-Panula, Terhi & Puska, Raija: *Ruokaa maailmalta*. WSOY, 2005. ISBN 951-0-28720-2.

### Viitteet

1. ↑  Food consumption trends
2. ↑  German Sausage (Arkistoitu – Internet Archive) Deutschland online
3. ↑  Ontto-Panula & Puska 2005, s. 60.
4. ↑  Selma and Sieglinde - the apples that grow in the soil
5. ↑  Deutsche Welle
6. ↑  My German Foods (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saksalainen keittiö** Wikimedia Commonsissa
**Pentti Sakari Rauhalammi** (5. helmikuuta 1912 Pori – 29. marraskuuta 1980 Noormarkku) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Rauhalammin vanhemmat olivat seppä Juho Väinö Rauhalammi ja Ida Vilhelmiina Gustafsson ja puoliso vuodesta 1933 Elna Rakel Kallionpää. Rauhalammi kävi kansakoulun ja kolme luokkaa Porin Lyseota ja työskenteli sitten rautakauppa-alalla. Osallistuttuaan talvisotaan ja jatkosotaan hän palasi entisiin tehtäviinsä, mutta perusti samalla oman metallityöpajayrityksen, johon hän siirtyi kokonaan vuonna 1949. Yrityksestä kehittyi 1970-lukuun mennessä yli sata henkilöä työllistänyt alallaan Suomen suurimpiin kuulunut rakennustarvikeyhtiö. Rauhalammi perusti toisen konepajan Noormarkkuun, vuokrattuaan koko entisen tuotantolaitoksensa ammattikurssien pitoa varten. Tämäkin yritys kasvoi nopeasti ja ryhtyi valmistamaan rakennustarvikkeiden lisäksi elintarviketeollisuuden koneita ja laitteita ja viemään niitä ulkomaille. Rauhalammi, joka oli mukana pienten ja keskisuurten yritysten yhteistyössä ja toimi aktiivisesti alansa järjestöissä, oli myös Porin kaupunginvaltuuston jäsen. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1974.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pentti Rauhalammi *Biografiasampo*. Viitattu 11.3.2022.
2. ↑  50-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 5.2.1962, s. 8.
**Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo** sijaitsee Vilppulassa, Pappilan kivinavetassa, joka on ollut 1910-luvulta lähtien osittain kirkkoherran, osittain kunnan lainajyvästön käytössä. Vuonna 1981 kivinavettaa alettiin kunnostaa kotiseutumuseon tiloiksi Vilppula-Seuran toimesta ja museo avattiin yleisölle 1983. Kotiseutumuseossa pääsee tutustumaan entisaikojen työtapoihin, käsityötaitoon ja perinnerakentamiseen, esillä on paikallista maalaiselämään ja Valtion rautateihin liittyvää esineistöä sekä muun muassa palopumppuja. Pihapiirissä on nähtävillä Ala-Pynnösen talosta saatu tuulimoottori sekä Vilppulan maamieskoulun ja Metsämäen tilan yhteinen maitolaituri. Kesänäyttelytilana toimii varsinaisen museon taakse siirretty Akulan vanha aitta. Koulumuseo perustettiin 1988 ja museotoiminta alkoi Kolhon koululta, jonka tiloihin oli kerätty kokoelma pääasiassa ns. vanhan Kolhon koulun ja Vilppulan lakkautettujen koulujen esineitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Vilppulan museonmäki Mänttä-Vilppulan kaupunki.
2. ↑  Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo *Visittaidekaupunki.fi*.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo (Q115730043)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Mänttä-Vilppula |
|  |
| sijainti | Vilppula |
|  |
| katuosoite | Vuorikatu 1, 35700 Vilppula |
|  |
| koordinaatit | 62°01′01″N 24°30′44″E﻿ / ﻿62.01699°N 24.51211°E﻿ / 62.01699; 24.51211 |
|  |
|  |

 |
**Hugh Talbot Burgoyne** (17. heinäkuuta 1833 – 7. syyskuuta 1870) oli brittiläinen merimies ja Kuninkaallisen laivaston upseeri.

Burgoynen isä oli Britannian armeijan marsalkka John Fox Burgoyne ja äiti Charlotte Rose. Hän oli vanhempiensa ainoa poika seitsemän tyttären ohella.

Burgoyne liittyi laivaston palvelukseen vuonna 1847. 11. tammikuuta 1854 hänet ylennettiin luutnantiksi. Hänet palkittiin Viktorian ristillä hänen noustuaan maihin Sevastopolissa 29. toukokuuta 1855 sytyttääkseen tuleen venäläisten tarvikevaraston. Hän palveli Krimin sodan jälkeen Tyynellä valtamerellä, Kiinassa ja Pohjois-Amerikassa.

Burgoyne kuoli aamuyöllä 7. syyskuuta 1870, kun hänen aluksensa HMS *Captain* upposi kaaduttuaan kovassa merenkäynnissä. Aluksen noin 450 hengen miehistöstä selviytyi vain 18 miestä, eikä Burgoynen ruumista koskaan löydetty. Burgoynen isä ei koskaan täysin toipunut poikansa poismenosta ja kuoli itse seuraavana vuonna.

Burgoyne avioitui amiraali Baldwin Wake-Walkerin tyttären Evelyn Laura Wake-Walkerin kanssa 25. elokuuta 1864.

Lähteet
-------

* Heathcote, T. A.: *The British Field Marshalls 1736-1997: A Biographical Dictionary*. London: Pen & Sword Military, 2012. ISBN 978-1848848818. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Laughton, J. K.: Burgoyne, Hugh Talbot (1833–1870) *oxforddnb.com*. Viitattu 15.9.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Hugh T Burgoyne VC *victoriacross*.  Arkistoitu 26.12.2018. Viitattu 26.12.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3  *Dictionary of National Biography, 1885–1900, Volume 05*, s. 338-339. Smith, Elder & Co, 1886.
4. ↑  Heathcote 2012
**Pentti Johannes Pelkonen** (s. 20. maaliskuuta 1930 Kivennapa) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 ja sijoittui kuudenneksi 50 kilometrin kilpailussa, jossa Suomi saavutti kaksoisvoiton.

Pelkonen edusti Längelmäen Urheilijoita ja Hollolan Urheilijoita nuorten sarjoissa ja Evon Metsäpoikia vuosina 1955–1956. Parhaat urheiluvuotensa Pelkonen edusti Simpeleen Urheilijoita vuosina 1957–1963. Hän voitti Suomen-mestaruuden 3 × 10 kilometrin viestihiihdossa vuonna 1955. SM-kilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi 30 kilometrillä vuonna 1961 ja 50 kilometrillä vuonna 1962. Puijon kisoissa hän sijoittui kolmanneksi 50 kilometrillä vuonna 1961 ja Salpausselällä kuudenneksi 50 kilometrillä vuonna 1959. Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa hän kuului viestin voittajajoukkueeseen vuonna 1960. Tšekkoslovakiassa Harrachovissa hän oli vuonna 1958 toinen sekä 15 että 30 kilometrin hiihdossa.

Pelkonen kilpaili myös kestävyysjuoksijana. Suunnistajana hän on voittanut piirinmestaruuden viestissä ja tuli vuonna 1961 Jukolan viestissä toisena vaihtoon ensimmäiseltä osuudelta sekä on saavuttanut veteraanien MM-mitaleja vuodesta 1990 alkaen.

Pelkonen teki työuransa metsäteknikkona alkuun Simpeleellä ja sittemmin Kiteellä, jossa on asunut vuodesta 1962. Pelkonen on ollut aktiivinen seuratoimija Keski-Karjalan Rastissa, jonka perustajajäsen hän oli ja jossa toimi tilin- ja toiminnantarkastajana vuosina 1991–2013. Vuodesta 1963 Pelkonen on edustanut Kiteen Urheilijoita. Pohjois-Karjalan Liikunta ry valitsi Pelkosen vuoden 2020 Elämänura-palkinnon saajaksi.

Pelkosen veli Unto Pelkonen voitti viestisuunnistuksen Suomen-mestaruuden vuonna 1963. Pelkosen sisarenpoika Kimmo Rauhamäki saavutti viestisuunnistuksessa MM-hopeaa vuonna 1976.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Urheilumme kasvot Osa 1, Pelkonen, Pentti Johannes, sivu 555. Vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1979
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 243. Graface, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
3. 1 2  Pentti Pelkonen *Olympedia*.  (englanniksi)
4. 1 2 3 4  Arponen, Antti O.; Hannus, Matti; Honkavaara, Aarne; Leinonen, Kimmo; Mäki-Kuutti, Tarmo; Raatikainen, Voitto; & Raevuori, Antero: *Talviurheilun tähdet*, s. 88. WSOY, 1986. ISBN 951-0-13095-8.
5. 1 2  Elämänura: Hiihto jäi työkiireiden alle Kiteellä, Karjalainen, 2021, No 30, sivu A18, julkaistu 30.1.2021
6. ↑  Jukola 1961, Jukolan Viesti - Tulokset *results.jukola.com*. Viitattu 30.3.2023.
7. ↑  Jouko Väistö, Koti-Karjala: Pentti Pelkonen on Elämänura -palkintonsa ansainnut *kotikarjala.fi*.  4.2.2021. Viitattu 30.3.2023.
Heidi von Wright Göteborgin kirjamessuilla vuonna 2014.
**Heidi Johanna von Wright** (s. 2. huhtikuuta 1980 Sipoo) on suomalainen runoilija ja kulttuuritoimittaja.

Elämäkerta
----------

Heidi von Wright varttui Sundomissa Vaasan ulkopuolella. Hänen esikoisteoksensa oli vuonna 2003 ilmestynyt runokokoelma *Skör och spräcklig.* Hän sai vuonna 2002 Arvid Mörne -palkinnon. 

Heidi von Wright on myös kuvataiteilija, ja hän on tehnyt muun muassa sarjakuvia. 

Von Wrightin runokokoelma *Autofiktiv dikt av Heidi von Wright* ja Pajtim Statovcin romaani *Bolla* asetettiin Suomen ehdokkaiksi vuoden 2021 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.

Teoksia
-------

* *Skör och spräcklig*, 2003
* *Vi kunde ha varit rumskamrater*, 2005
* *Härifrån och ner*, 2006
* *Dörren öppnar rummet*, 2008
* *Övertramp*, 2010
* *Delta*, 2012
* *Zon*, 2013
* *Son om M*, 2014
* *Mellanblad*, 2018
* *Autofiktiv dikt av Heidi von Wright*, 2020

Lähteet
-------

1. ↑  Wright, Heidi von hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. ↑  Statovci ja von Wright Suomen ehdokkaat Pohjoismaiden neuvoston palkinnolle. *Aamulehti* 27.2.2021, s. B4.

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoja Heidi von Wrightistä Schildts & Söderströmsin verkkosivuilla

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Vilppulan Nyrkkeilijät r.y.** on 2. elokuuta 1973 perustettu ja 8. lokakuuta 1973 rekisteröity suomalainen nyrkkeilyseura. Seuran urheilijat ovat edustaneet Suomea EM- ja MM-kilpailuissa ja saavuttaneet useita SM-mitaleja. Nykyisin sillä on jäseniä 95, ja korkeimmillaan jäsenmäärä oli vuonna 1990, jolloin jäseniä oli noin 170. Seura järjesti kolme nuorten maaottelua; vuonna 1983 Unkaria, vuonna 1984 Ruotsia ja vuonna 1991 Viroa vastaan.

Seuran toiminta jatkui 1970-luvulta 2000-luvun alkuvuosiin, ja sen toiminta aloitettiin uudelleen vuonna 2012, josta lähtien sen jäsenmäärä on noussut nopeasti seitsemästä lähes sataan.

Seura tukee Markku Ahosen hyväntekeväisyystyötä virolaisten nuorten hyväksi.

Hallinto
--------

Seuran puheenjohtaja on Markku Ahonen, joka on lisäksi ollut mukana perustamassa seuraa vuonna 1973, ja sen varapuheenjohtajana toimii Olli Paski. Johtokuntaan kuuluvat myös Kristian Ravantti, Harri Pasuri ja Simo Salmi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yhdistysrekisteri
2. ↑  Seurat - Suomen nyrkkeilyliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3 4  Seuran sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  SM-mitalistit 1951-1999 Suomen Nyrkkeilyliitto.  Arkistoitu 6.7.2020. Viitattu 2.10.2021.
5. 1 2 3  *Seuralehti KEHÄ* syksy 2016

Aiheesta muualla
----------------

* Vilppulan Nyrkkeilijät r.y. | Aatteellinen yhdistys | Kauppalehti