recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Maximo Guillermo Manus** (9. joulukuuta 1914 Bergen – 20. syyskuuta 1996 Bærum) oli norjalainen vastarintaliikkeen taistelija toisen maailmansodan aikana. Manus sai nimekseen Maximo Guillermo Manus, mutta hänet tunnettiin paremmin nimellä **Max Manus**. Espanjankielisissä maissa viettämiensä vuosien aikana hänen isänsä Johan Magnussen oli muuttanut nimensä Juan Manusiksi.

Manus osallistui vapaaehtoisena Sallan rintamalla Suomen talvisotaan. Saksalaisten miehitettyä Norjan hän palasi kotimaahansa ja liittyi vastarintaliikkeeseen. Hän joutui Gestapon yllättämäksi, mutta hyppäsi pimennysverhon läpi ulos ja päätyi sairaalaan. Hän pakeni Ruotsiin ja Englantiin opiskelemaan laskuvarjohyppyä, piileskelyä ja sabotointia. Palattuaan takaisin Norjaan Manus alkoi sabotoida saksalaisten joukkoja. Hänen tärkeimpänä tuhotyönään pidetään suuren miehistönkuljetusalus *Donaun* upottamista.

Manus oli saksalaisten etsintäkuulutuslistojen kärjessä, mutta kulki silti rauhassa Oslon kaduilla luottaen siihen, etteivät maanmiehet ilmianna häntä. Hänestä tuli kansallissankari, jonka sanottiin aiheuttaneen saksalaisille enemmän tappioita kuin yhdenkään varsinaisen sotilasoperaation.

Sodan jälkeen Manus huolehti muiden vastarintaliikkeessä kunnostautuneiden kanssa kuningasperheen turvallisuudesta. Myöhemmin Manus perusti konttoritarvikkeiden maahantuontiyrityksen ja palkkasi työntekijöiksi myös saksalaisten puolella toimineita rintamamiehiä, sillä hän halusi katsoa tulevaisuuteen ja unohtaa menneet.

Max Manusista tehtiin Norjassa dokumenttielokuva vuonna 1996. Sen ohjasi Bjørn Benkow. Vuonna 2008 hänestä tehtiin elokuva, joka rikkoi Norjassa kaikki katsojaennätykset. Elokuvan ohjasi Joachim Rønning.

Manusin kuva Norwegian Air Shuttlen Boeing 737:n pyrstössä.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Manusin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tikken Manus (leski): Personen Max Manus  2003. Max Manus AS.  Arkistoitu 22.1.2009. Viitattu 23.8.2009. (norjaksi)
2. ↑  Max Manus, 81, Dies; Fought Nazis in Occupied Norway (Muistokirjoitus)  1996. NY Times. Viitattu 23.8.2009. (englanniksi)
3. ↑  Max Manus ansatte NS-folk etter krigen  2008. Dagbladet Magasinet. Viitattu 23.8.2009. (norjaksi)
4. ↑  Max Manus - Mannen og myten CD-on
5. ↑  Max Manus Filmen (elokuvan kotisivu)
6. ↑  LN-DYC Norwegian Air Shuttle Boeing 737-8JP(WL) Planespotters.net. Viitattu 18.2.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Max Manus** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Aitolammen kaivos** on Heinävedelle suunnitteilla oleva grafiittikaivos. Brittiläis-ruotsalaisomisteisen Beowulf Mining Ltd:n suomalainen tytäryhtiö Oy Fennoscandian Resources Ab (vuodesta 2021 alkaen Grafintec Oy) sai vuonna 2016 malminetsintäluvan 1 000 hehtaarin suuruiselle Pitkäjärven malminetsintäalueelle, joka sijaitsee Heinäveden ja Leppävirran alueella. Yhtiö teki vuosina 2017-2018 timanttisyväkairauksia Pitkäjärven etsintäalueeseen kuuluvalla Aitolammen alueella. Kairausten perusteella alueella on hyödynnettävää malmia 19,3 miljonaa tonnia, josta grafiittia 848 000 tonnia. Malmin grafiittipitoisuus on keskimäärin 4,5 % ja rikkipitoisuus 4,8 %. Kaivos tulisi tuottamaan vaahdottamalla rikastettua grafiittikonsentraattia, jonka grafiittipitoisuus on 94-98 %. Kaivos olisi avolouhos ja malmin rikastus tapahtuisi kaivoksen yhteydessä.

Vuonna 2019 Beowulf Mining ilmoitti päättäneensä siirtää kaivoksen hankekartoituksen tekemistä muutamia vuosia eteenpäin tehdäkseen ensin selvitykset kaivoksen vaikutuksista ympäristöön. Lisäksi yhtiö halusi testata grafiittimalmin soveltuvuutta litiumioniakkujen valmistamiseen.  Joulukuussa 2020 perustettu yksityinen 9 hehtaarin kokoinen Aitoniemen yksityinen luonnonsuojelualue sijoittuu osittain Pitkäjärven malminetsintäalueelle. Grafintec Oy valitti asiasta Itä-Suomen hallinto-oikeudelle, koska sen mielestä luonnonsuojelualue perustettiin estämään malminetsintä ja mahdollisen kaivostoiminta alueella.

Kaivoshanketta vastustamaan on perustettu Heinävedellä Pro Heinävesi-kansanliike. Kaivoshankkeen ongelmina ovat malmin alhainen grafiittipitoisuus, suuri rikkipitoisuus ja rikastamisessa tarvittavan veden laskeminen alueen vesistöihin. Heinävedellä enemmistö kunnanvaltuutetuista kannattaa suojavyöhykkeiden kaavoittamista Valamon ja Lintulan luostarien ympärille niiden suojelemiseksi mahdollisen kaivoksen aiheuttamilta melu- ja pölyhaitoilta. Aitolammen kaivos ja Pitkäjärven malminetsintäalue sisältyisi Lintulan luostarin suoja-alueeseen. 

Heinäveden alueella on toiminut aiemmin grafiittikaivoksia Suurenkahanvuorella 15 kilometriä Aitolammelta itään sekä Haapamäen alueella Käärmerinteellä (kokonaislouhinta 1200 t) ja Kultakalliolla (60t). Suurenkahanvuorella grafiittimalmia kaivettiin 1860- ja 1870-luvuilla sekä 1900-luvun alussa yhteensä 1 000 tonnia, josta grafiittia saatiin 200 tonnia. Käärmerinteellä malmia louhittiin 1 200 tonnia ja Kultakalliolla 60 tonnia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kaivoksien ympäristöongelmat Suomessa-blogi 8.2.2020 : Heinäveden grafiittiesiintymät
2. 1 2  Yle Uutiset 4.8.2021 : Malmeja etsitään Suomessa jopa luonnonsuojelualueilta – Heinävedellä kiistaa ratkotaan oikeudessa
3. ↑  Kaivosvastuu.fi : 2020 Grafintec Oy
4. ↑  Yle Uutiset 24.1.2019 : Heinäveden Aitolammen kaivoshanke lykkääntyy vuosilla – Yhtiö: "Syynä on paikallisten suuri huoli"
5. ↑  Itä-Savo 28.12.2019 : Kompastuuko Heinäveden kiistelty kaivoshanke lopulta luostareihin? — Enemmistö kunnanvaltuutetuista kaavoittaisi luostarien ympärille suojavyöhykkeen (Tilaajille)

Aiheesta muualla
----------------

* Heinäveden kunta : Heinäveden Aitolammen malminetsintä
* Pro Heinävesi-liikkeen sivut
Hirvikoski Loimijoessa kesäkuussa 2018 nähtynä Hirvikosken kalastusalueen suunnasta.
**Hirvikoski** on koski Loimijoessa Loimaan Hirvikoskella.

Lahkomyllyjen aika
------------------

Hirvikoskessa on ollut myllyjä ainakin jo 1600-luvulla ja edelleen 1700-luvulla. Myös vesisaha mainitaan 1600-luvulla. Osakkaina näissä olivat läheisen Hirvikosken kylän talot.

A. W. Wahren myllyoikeuksien vuokraajana
----------------------------------------

Vuonna 1857 Hirvikosken kaksi myllyä vuokrasi 50 vuodeksi A. W. Wahren, joka jo aiemmin oli perustanut Loimijoen yläjuoksulle Jokioisiin Jokioisten verkatehtaan ja siitä ylävirtaan nykyisen Forssan alueelle Forssan puuvillatehtaan. Loimaalla Wahren tyytyi kuitenkin vain rationalisoimaan myllyjen toimintaa ja myi myllyjen vuokraoikeudet vuonna 1882.

Loimaan naulatehdas, Ferraria ja Ovako
--------------------------------------

Vuonna 1886 aloitettiin rakennustyöt ja koskeen perustetun Loimaan naulatehtaan tuotanto käynnistyi 1887. Vuonna 1888 perustettiin myös Hirvikoskesta pari kilometriä ylävirtaan sijainneeseen Vesikoskeen Vesikosken mylly- ja naulatehdas. Kun Vesikosken naulatehdas 1903 paloi, kummatkin tehtaat osti tamperelainen Ferraria, joka pian hankki itselleen myös Jokioisten naulatehtaan jokioisissa ja keskitti toimintansa Loimaalle ja Jokioisiin. Hirvikoskella tuotanto jatkui aluksi kettingin ja sittemmin vuonna 1908 tapahtuneen sähköistämisen ja uuden tiilisen tehdassrakennuksen rakentamisen jälkeen myös hevosenkenkänaulojen ja metalliverkkojen valmistuksena. 1920-30-luvuilla kettingintuotanto jatkui. Toisen maailmansodan jälkeen tehdasta omistivat vuosina 1951-1997 Fiskars ja sitten vuoteen 1993 Ovako ja tämän jälkeen Ofa.

Lähteet
-------

* Laakso, Veikko: *Suur-Loimaan historia II.Isonvihan päättymisestä 1900-luvun alkuun*. Loimaa: Suur-Loiman historiatoimikunta, 1994. ISBN 951-96316-1-5.

### Viitteet

1. ↑  Hirvikoski *Karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 28.8.2018.
2. ↑  Laakso, Veikko: *Suur-Loimaan historia I. Esihistorialliselta ajalta vuoteen 1721*, s. 177-186, 197. Loimaa: Suur-Loiman historiatoimikunta, 1986. ISBN 951-99788-7-9.
3. ↑  Laakso 1994:182-192.
4. ↑  Laakso 1994:205.
5. ↑  Laakso 1994:205-208.
6. ↑  Niemelä, Jari: *Suur-Loimaan historia III. Alastaro, Loimaa, Loimaan kunta, Mellilä ja Metsämaa 1900-luvulla*, s. 167-168. Loimaa: Suur-Loiman historiatoimikunta, 2003. ISBN 951-96316-2-3.
Boolimalja.
**Booli** on alkoholiton tai alkoholia sisältävä juomasekoitus. Sen perinteiset pääraaka-aineet ovat hedelmämehut, kivennäisvesi ja alkoholipitoisessa boolissa myös alkoholijuoma, kuten valkoviini, vermutti, likööri tai votka. Tavallisesti boolia tarjoillaan juhlissa. Booli tarjoillaan usein boolimaljasta tai -kannusta. Boolimaljassa on kauha, jolla boolia annostellaan juomalaseihin.

Boolien valmistaminen
---------------------

Boolin ainesosat ovat: *lähde?*

* Alkoholi (alkoholia sisältävissä sekoituksissa)
* Makuaineet
* Täydentäjät
* Makeuttajat
* Viimeistelijät
* Värinantajat
* Lisukkeet/koristeet
* Jää (lähes kaikki boolit maistuvat parhaalta kylmänä)

Käytettyjä aineosia ovat esimerkiksi vodka, liköörit, viinit, siiderit, makusiirapit, virvoitusjuomat, mehut, kivennäisvedet, hedelmät ja marjat. Usein booli valmistetaan yhdistämällä happamia aineosia makeisiin.

Valmistamisen perustana käytetään yleensä maustamatonta alkoholia, johon sekoitetaan eri aineosia (katso yllä). Alkoholia sisältävä booli tehdään usein sekoittamalla kirkasta viinaa ja valkoviiniä tai likööriä.

Lähteet
-------

* Suova, Maija (toim.): *Emännän tietokirja I–II, 4. uudistettu laitos*, s. 91. WSOY, 1958.
* Askola, Sari, Mäkinen, Jyri & Vuorela, Saara (toim.): *Värikäs boolikirja*. Helsinki: Alko, 2009. ISBN 978-951-8913-83-5.

### Viitteet

1. ↑  Suova, Maija (toim.): *Emännän tietokirja I–II, 4. uudistettu laitos*, s. 91. WSOY, 1958.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Booli**.
* Kaikki tarpeellinen boolien valmistamisesta
* Alkoholittomat boolit
* Alkoholipitoisen boolin valmistusohjeet
**Karl Valdemar Biström** (25. maaliskuuta 1881 Helsinki – 1. lokakuuta 1954 Loviisa) oli suomalainen asianajaja ja Loviisan kaupunginjohtaja.

Biströmin äiti oli ruokatavarakauppias Amalia Maria Biström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1910. Biström sai varatuomarin arvon 1924. Biström toimi asianajajana ja kunnallismiehenä Loviisassa vuodesta 1912 lähtien. Hän oli Loviisan kaupunginjohtaja 1935–1951. 

Biström oli naimisissa 1912–1925 Malin Elisabet Trobergin kanssa, liitto päättyi avioeroon. Hän oli sitten naimisissa 1927–1929 Kaino Blomqvistin (k. 1929) kanssa ja vuodesta 1931 Göta Margaretha Forsellin kanssa. Lääketieteen tohtori, kirurgi Carl Olof Gabriel Biström (s. 1913) oli Biströmin poika ensimmäisestä avioliitosta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1901, matrikkelinumero 26633
2. ↑  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 44. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
**Aitolahden työväentalo** on Tampereen Aitolahdessa sijaitseva työväentalo. Talolla on kulttuurihistoriallista ja maisemallista merkitystä.

Historiaa
---------

Aitolahden työväenyhdistys hankki Juopon vanhan kantatilan päärakennuksen työväentaloksi vuonna 1917. Työväenyhdistyksen toiminta oli useampaan kertaan katkolla 1910-luvun alkupuolella. Sisällissodan jälkeen työväentalo takavarikoitiin ja suojeluskunnan aloitteesta taloon perustettiin lastenkoti, johon otettiin punaisten puolella taistelleiden lapsia kasvatettavaksi. Yhdistys sai talonsa takaisin kesäkuussa 1919.

Rakennus
--------

Hirsirunkoinen talo on vuorattu pystylaudoituksella ja maalattu punamullalla. Se sijaitsee järveen viettävässä rinteessä järven puolelta korkean luonnonkiviperustuksen päällä. Talo on kokenut monia muutoksia, muun muassa ikkunat ja kate on uusittu.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Työväentalolla kokoontuivat opinto- ja kirjallisuuskerhot, talolla on järjestetty kokouksia, juhlia ja tansseja sekä erilaisia urheilutapahtumia. Talon omistaa edelleen Aitolahden Työväenyhdistys ry ja sitä vuokrataan kesäisin erilaisiin tilaisuuksiin. Talossa on juhlasali, keittiö, rantasauna Näsijärven rannalla ja grillikatos saunan yhteydessä. Talossa on hyvin vähän poliittista toimintaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jaakola, Juha: Tampereen Aitolahden ja Teiskon rakennuskulttuuri (pdf) (s. 44)  2008. Tampere:  Tampereen kaupungin kaupunkiympäristön kehittäminen.  Arkistoitu 18.11.2021. Viitattu 26.4.2022.
2. ↑  Kansan Lehti 2.6.1913, no 124 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 26.4.2022.
3. ↑  Aamulehti 31.7.1918 no 120 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 26.4.2022.
4. ↑  Kansan Sana 6.6.1919, no 112 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 26.4.2022.
5. ↑  Leskelä, Anssi: *SDP:n työväentalot*. Työväen Sivistysliitto, 2018.
Indigo Girls Park West -klubilla Chicagossa 18.9.2005.
**Indigo Girls** on yhdysvaltalainen folk rock -duo, jonka muusikot ovat Amy Ray ja Emily Saliers. 

Ray ja Saliers tutustuivat Laurel Ridgen peruskoulussa Decaturissa, Georgiassa ja alkoivat high school -aikana esiintymään duona nimellä Saliers & Ray. Myöhemmin he alkoivat B Band -nimellä esiintymään kykykilpailuissa ja open mic -tilaisuuksissa ympäri Atlantaa. Vuonna 1981 duo äänitti ensimmäisen demonsa Rayn kellarissa. Neljä vuotta esinnyttyään he alkoivat käyttää nimeä Indigo Girls ja julkaisivat ensimmäiset singlensä Atlantan radioasemille. Ensimmäinen albumi *Strange Fruit* julkaistiin pienmerkillä vuonna 1987. Vuotta myöhemmin yhtye kiinnitettiin Epic Recordsille. Alkuvuodesta 1989 single "Closer to Fine" ja albumi *Indigo Girls* olivat menestyksiä ja toivat yhtyeelle "Best Contemporary Folk Album" -luokassa Grammy-palkinnon. He olivat myös ehdolla parhaan uuden artistin palkinnon saajaksi (Milli Vanilli voitti).

Indigo Girls levytti Epic/Sony Recordsille yhdeksän albumia, kunnes jättivät yhtiön vuonna 2007. He olivat lyhyen aikaa American Recordsilla kunnes perustivat oman levy-yhtiönsä IG Recordingsin. Amy Ray on levyttänyt myös soololevyjä ja hänellä on oma voittoa tavoittelematon, riippumaton levymerkki Daemon Records. Yhdessä Winona LaDuken kanssa Indigo Girls on perustanut hyväntekeväisyysjärjestön nimeltään Honor the Earth, jonka kautta he ovat käynnistäneet ympäristöön ja sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen liittyviä kampanjoita, joiden kohteena ovat olleet muun muassa Amerikan alkuperäiskansat.

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* Strange Fire (1987, alkuperäinen 11 kappaleen versio, uudelleenjulkaistu 10 kappaleen versio vuonna 1989 Epicin kautta) US #159
* Indigo Girls (1989) US #22
* Nomads Indians Saints (1990) US #43
* Rites of Passage (1992) US #21
* Swamp Ophelia (1994) US #9, UK #66
* Shaming of the Sun (1997) US #7
* Come on Now Social (1999) US #34
* Become You (2002) US #30
* All That We Let In (2004) US #35
* Despite Our Differences (2006) US #44
* Poseidon and the Bitter Bug (2009) US #29
* Holly Happy Days (2010)
* Beauty Queen Sister (2011) #35

### Livealbumit

* Back on the Bus, Y'all (Live EP, 1991)
* 1200 Curfews (1995) US #40
* Perfect World (EP) (live, 2004)
* Staring Down the Brilliant Dream (live, 2010)

### Kokoelmat

* Deadicated (1991)
* 4.5 (UK and Australia only, 1995) UK #43[13]
* Retrospective (2000) US #128
* Rarities (2005) US #159
* Where Have All the Flowers Gone: A Tribute To Pete Seeger
* "The Essential Indigo Girls" (2013)

Lähteet
-------

1. 1 2  Kim Ruehl: Indigo Girls *About.com*.  Arkistoitu 19.12.2013. Viitattu 18.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Karl Bror (K. B.) Lindberg** (19. maaliskuuta 1912 Turku – 19. toukokuuta 1985 Turku) oli suomalainen osuustoimintaliikkeen vaikuttaja ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Lindbergin vanhemmat olivat kauppias Karl Alfred Lindberg ja Kristina Emilia Wikström ja puolisot 1937–1966 Margit Rosenqvist ja vuodesta 1967 Maj-Lis Bjurström. Ylioppilaaksi Lindberg tuli 1931 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Turun yliopistosta 1935. Hän teki opintomatkoja Pohjoismaihin ja Keski-Eurooppaan. Lindberg oli Turun Osuuskaupan harjoittelija vuodesta 1935, elintarvikealan tavaramies ja johtokunnan sihteeri 1937–1940, prokuristi 1940–1941, apulaisjohtaja 1942–1950, johtokunnan jäsen 1942–1970 ja toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja 1950–1970. Hänellä oli myös sekä liike-elämän että osuustoiminnallisia luottamustehtäviä, kuten SOK:n hallintoneuvoston jäsenyys vuodesta 1956 ja Kansainvälisen osuustoimintaliiton ICA:n eri komiteoiden jäsenyys vuodesta 1951. Seiväshyppyä harrastanut Lindberg sai hopeamitalin Suomen mestaruuskilpailuissa Turussa 1933. Sotilasarvoltaan hän oli reservin kapteeni (1942). Kauppaneuvoksen arvonimi Lindbergille myönnettiin 1962.

Lähteet
-------

1. 1 2  Karl Bror Lindberg *Biografiasampo*. Viitattu 1.10.2022.
2. ↑  Dödsfall. Karl Bror Lindberg.  *Åbo Underrättelser*, 30.5.1985, nro 103, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 1.10.2022.
**Max Hoff** (s. 12. syyskuuta 1982 Troisdorf) on saksalainen ratameloja, olympiavoittaja sekä moninkertainen maailman- ja Euroopan-mestari. Hän on pituudeltaan 197-senttimetrinen ja painaa 95 kilogrammaa.

Hoff voitti ensimmäisen arvokilpailumitalinsa vuoden 2008 EM-kilpailuissa Milanossa, jossa hän saavutti EM-pronssia 1 000 metrin kajakkiyksikössä. Pekingin kesäolympialaisissa 2008 hän kilpaili 1 000 metrin kajakkiyksikössä sijoittuen viidenneksi. Vuonna 2009 Hoff voitti 1 000 metrin kajakkiyksikössä sekä maailman- että Euroopan-mestaruuden. Seuraavana vuonna hän saavutti yhteensä viisi MM- ja EM-mitalia, joista kaksi oli kultaisia. Vuoden 2011 MM-kilpailuissa Szegedissa hän voitti kaksi maailmanmestaruutta 5 000 metrin kajakkiyksikössä ja 1 000 metrin kajakkinelosessa. Lontoon kesäolympialaisissa 2012 Hoff saavutti 1 000 metrin kajakkiyksikössä pronssia jättäen neljänneksi tanskalaisen René Poulsenin. Samoissa olympialaisissa Hoff kilpaili myös 1 000 metrin kajakkinelosessa, jossa Saksa sijoittui neljänneksi Tšekin joukkueen voittaessa pronssia. Vuoden 2012 aikana Hoff saavutti myös 1 000 metrin kajakkiyksikön Euroopan-mestaruuden ja voitti EM-hopeaa 5 000 metrin kajakkiyksikössä. Seuraavan kolmen vuoden aikana hän saavutti yhteensä kymmenen MM- ja EM-mitalia, joista neljä oli kultaisia. Bakun Euroopan kisoissa 2015 Hoff voitti kaksi kultamitalia 1 000 metrin kajakkiyksikössä ja 5 000 metrin kajakkiyksikössä.

Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 Hoff saavutti uransa ensimmäisen olympiakullan, kun Saksa voitti kultaa 1 000 metrin kajakkinelosessa Slovakian jäädessä hopeasijalle. Saksan olympiakultaa voittaneeseen joukkueeseen kuuluivat Hoffin lisäksi Max Rendschmidt, Tom Liebscher ja Marcus Gross. Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 Hoff kilpaili myös 1 000 metrin kajakkiyksikössä sijoittuen seitsemänneksi. Moskovan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2016 hän voitti 1 000 metrin kajakkikaksikossa EM-kultaa. Seuraavan kolmen vuoden aikana Hoff voitti kaksi maailmanmestaruutta, kolme Euroopan-mestaruutta ja yhteensä kahdeksan MM- ja EM-mitalia. Minskin Euroopan kisoissa 2019 hän saavutti kultaa 1 000 metrin kajakkikaksikossa ja pronssia 5 000 metrin kajakkiyksikössä. Poznańin EM-kilpailuissa 2021 Hoff voitti yhdessä Jacob Schopfin kanssa kultaa 1 000 metrin kajakkikaksikossa ja pronssia 500 metrin kajakkikaksikossa. Samana vuonna käydyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti Schopfin kanssa hopeaa kajakkikaksikon 1 000 metrillä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Max Hoff *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Hoff, Max: Erfolge *Max Hoffin kotisivut*.  Arkistoitu 3.11.2020. Viitattu 31.10.2020. (saksaksi)
3. 1 2 3 4  Max Hoff Results Kansainvälinen Kanoottiliitto. Viitattu 31.10.2020. (englanniksi)
4. ↑  Kayak Singles, 1,000 metres, Men *Olympedia*. Viitattu 31.10.2020. (englanniksi)
5. ↑  Kayak Fours, 1,000 metres, Men *Olympedia*. Viitattu 31.10.2020. (englanniksi)
6. ↑  Time Table & Results - ECA Canoe Sprint European Championships 2021 ECA. Viitattu 6.6.2021. (englanniksi)
**Aitolahden koodeksi** on 1600-luvulta peräisin oleva tekstikokoelma, joka on nimetty löytöpaikkansa eli pirkanmaalaisen Aitolahden pitäjän mukaan. Koodeksi löytyi erään navetan vintiltä vuonna 1922. Aitolahden koodeksi sisältää kuningas Kristofferin lain suomennoksen lisäksi erilaisia ruotsinkielisiä tekstejä. Suomennos on harkiten työstetty yhdistelmä sekä tukholmalaisen papin Martinus Olavin että Kalajoen kirkkoherra Ljungo Thomaen lainsuomennoksista. Tekijää ei tiedetä.

Aitolahden koodeksin lainsuomennoksen kirjoittaja ei ole jättänyt henkilöllisyydestään selvää merkkiä. Aiemmin on ounasteltu, että kirjoittaja saattaisi olla sääksmäkeläissyntyinen lainlukija Hartvig Speitz, koska hän on toisaalla maininnut laatineensa oman suomennoksen lakitekstistä. Tutkimus on kuitenkin osoittanut, että Speitzin osallisuudesta tekstin syntyyn ei ole selviä viitteitä eikä tekijää voi tunnistaa ja nimetä. Tutkimuksessa on hyödynnetty samanlaista todennäköisyysasteikkoa, jollaista myös keskusrikospoliisissa käytetään esimerkiksi tapauksissa, joissa pyritään saamaan selville tuntematon kirjoittaja. Asteikko ottaa kantaa siihen, miten suurella todennäköisyydellä kirjoittaja on se, jota kirjoittajaksi epäillään.

Verrattuna Bibliaan Aitolahden koodeksin lakikielen kirjoitus- ja kieliasu on vakiintumattomampaa. 1600-luvun lakikieli jäi uskonnollisen kielen kehityksestä jälkeen, sillä lakitekstit olivat lähinnä yksittäisten henkilöiden laatimia käännöksiä tai niiden kopioita. Sen sijaan Biblian taustalla oli kokonainen työryhmä, jonka jäsenet kiinnittivät huomiota erityisesti kieleen ja kirjoitusasuun.

Katso myös
----------

* *Missale Aboense*
* *Codex Aboensis*
* *Graduale Aboense*
* *Manuale Aboense*
* Palmsköldin katkelma
* Turun tuomiokirkon Mustakirja
* Westhin koodeksi

Lähteet
-------

1. ↑  Uusitalo, Harri: *Tausta, tekijä ja kieli. Filologinen tutkimus Aitolahden koodeksin lainsuomennoksesta*, s. 11. Turun yliopiston julkaisuja, 2019. ISBN 978-951-29-7668-3.
2. 1 2 3  Vanhojen lainsuomennosten kopiointiperinne oli tunnettua monipuolisempi (Väitös: FM Harri Uusitalo, 14.6.2019, suomen kieli ja suomalais-ugrilainen kielentutkimus) *www.utu.fi*. Turun yliopisto. Viitattu 2.10.2019.
**Karl Birger Helsingius** (24. tammikuuta 1870 Hamina – 2. joulukuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen eversti ja sotilasasiamies 1920-luvulla.

Helsingiuksen vanhemmat olivat eversti, pankinjohtaja Alexander Axel Helsingius (1836–1910) ja Nadine Werving (1838–1890). Helsingius valmistui Haminan kadettikoulusta 1889. Hän oli aluksi aliluutnanttina henkikaartin jääkärirykmentissä ja palveli sitten Venäjän armeijassa vuoteen 1899 saakka. Helsingius komennettiin 1894 Pietarin yleisesikunta-akatemiaan, jota hän kävi vuoteen 1897 saakka. Helsingius opiskeli Pietarin insinööriakatemiassa 1897–1898 ja toimi linnoitusopin ja korkeamman matematiikan opettajana 1899–1903. Helsingius jäi lakkautuspalkalle 1903 ja oli sitten 1903–1919 vakuutusvirkamiehenä ja tehtaan isännöitsijänä.

Suomen itsenäistyttyä Helsingius hoiti väliaikaisesti puolustusministeriön taisteluvälineosaston asetoimiston päällikön tointa 1919–1920. Hänet siirrettiin sitten yleisesikuntaan, ja hän oli Suomen sotilasasiamiehenä Riiassa 1920, Tallinnassa vuodesta 1921 ja Varsovassa vuodesta 1926. Helsingius nimitettiin yleisesikuntaupseeriksi 1920 ja ylennettiin everstiksi 1922.

Helsingius oli naimisissa Olga Teofilowin (s. 1874) kanssa. Helsingiuksen tytär Katarina "Katja" Helsingius (s. 1914) palveli jatkosodan aikana 1942–1944 Helsingissä saksalaisten Büro Cellariuksessa toimiston johtajan Alexander Cellariuksen sihteerinä. Hän lähti syksyllä 1944 Saksaan ja meni myöhemmin naimisiin Cellariuksen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuolleita, Helsingin Sanomat, 05.12.1931, nro 330, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Geni.com : Karl Birger Helsingius
3. ↑  Matti Kosonen - Heidi Ruotsalainen : *Agenttikoulun naiset: Lottana vakoilijoiden ja kaksoisagenttien keskellä*. Tammi 2015, luku 7.1 Katarina Helsingius (Google Kirjat-linkki)

Aiheesta muualla
----------------

* Heidi Ruotsalainen : Salatun tiedon tuottajat. Suomen sotilasasiamiesjärjestelmän kehitys 1918–1939, väitöskirja. Maanpuolustuskorkeakoulu Julkaisusarja 1: Tutkimuksia nro 39. Helsinki 2020
* Suomen Kadettikoulusta 1889 upseereiksi valmistuneet kadetit ryhmäkuvassa. Ylärivi vasemmalta P. M. Wetzer, J. Bastman, K. R. von Kraemer, T. Pasi ja V. E. Favre. Alarivi vasemmalta K. B. Helsingius, O. W. Holmberg, J. A. K. Renvald, B. E. Fogelholm ja N. V. Blom. Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
**S.S. Felice Scandone** (tunnetaan myös nimellä **Air Avellino**) on italialainen koripalloseura. 

Seuralla on historiansa aikana ollut monia sponsoreita. Joukkue on muun muassa käyttänyt seuraavia nimiä: Pasta Baronia Avellino (1996-1997), Cirio Avellino (1997-1998), Select Avellino (1998-1999), Nicoloro Avellino (1999) ja De Vizia Avellino (1999-2002). Nykyinen nimi on Air Avellino.

Historia
--------

Seura perustettiin vuonna 1948. Se on suurimmaksi osaksi viettänyt historiansa Serie B:ssä ja aladivisioonissa. 1995 se vakiinntutti paikkansa Serie B:ssä ja pääsi keräämään voimavarojaan. Parin vuoden odottelun jälkeen joukkue nousi Serie A2:een. 2000-luvulla joukkue on viimeinkin noussut Serie A:han ja voittanut Italian Cupin 2008. Kaudella 2008-2009 joukkue pääsi ensimmäistä kertaa historiassaan Euroliigaan.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **S.S. Felice Scandone**.
* Virallinen kotisivu
* Joukkue Legabasketin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
* Joukkue Euroliigan sivuilla
Romantiikka 

---

Caspar David Friedrich, Vaeltaja sumumeren yllä, 1818.
 Caspar David Friedrich, *Vaeltaja sumumeren yllä*, 1818. 

Pääsuunnat 

Romantiikka | Kansallisromantiikka

Muut virtaukset 

Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta | Goottikulttuuri | Karelianismi

Aiheet 

Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska

Teokset 

*Medusan lautta* | *Vapaus johtaa kansaa*

Tekijät 

Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

**Maailmantuska** (saks. *Weltschmerz*) kuvaa henkistä lamaantumista tai ilottomuutta, jonka aiheuttaa todellisen maailman tilan vertailu sen ihannetilaan – tai pelkkään tunteiluun perustuvaa surua.

Maailmantuskan käsitteen loi Jean Paul kuvaamaan surua ja tuskallista murhetta, jonka kokee ihminen, joka ymmärtää, ettei olemassa oleva todellisuus riitä koskaan täyttämään mielikuvituksen vaateita. Tällainen pessimistinen näkemys oli romantiikan ajan kirjailijoilla, kuten kirjailijoilla lordi Byron, Giacomo Leopardi, François-René de Chateaubriand, Alfred de Musset, Nikolaus Lenau, Heinrich Heine, Joseph von Eichendorff ja Clemens Brentano. 

Toisaalta sana maailmantuska voi myös tarkoittaa maailmassa vallitsevasta pahuudesta podettavaa murhetta.

Nykyaikainen merkitys saksan kielessä on täsmällisesti se henkinen tuska ja suru, joka ilmenee, kun ihminen huomaa, että hänen omat heikkoutensa aiheuttavat maailman epäasianmukaisuus ja julmuus sekä aineelliset tai sosiaaliset olosuhteet. Tällainen maailmantuska voi johtaa masennukseen, vetäytymiseen ja todellisuuspakoon (esimerkiksi hikikomori).

John Steinbeck kirjoitti maailmantuskasta teoksissa *Tyytymättömyyden talvi* ja *Eedenistä itään*; Ralph Ellison käyttää kyseistä termiä *Näkymättömässä miehessä*.

Maailmantuska nousi jälleen esiin uuden aallon popkulttuurissa. Ainakin näennäinen maailmantuska tai synkeä "romantismi" muodostavat osan goottikulttuuria.

Katso myös
----------

* Anomia
* Angst
* Sturm und Drang
**Toni Veijalainen** (peitenimellä **Vigren**) oli fiktiivinen hahmo suomalaisessa televisiosarjassa *Salatut elämät*, jossa häntä esitti Kristo Salminen vuosina 1999–2000 sekä 2003–2004.

Vaiheet sarjassa
----------------

Jenni Vainio löysi Tonin baarista juuri ennen *Salattujen elämien* ensimmäistä jaksoa ja toi Tonin kotiinsa, jonka hän jakaa siskonsa Katja Vainion kanssa. Toni jäi Vainioille asumaan ja alkoi pian seurustella Katjan kanssa. Jonkin aikaa Katjan kanssa seurusteltuaan Toni alkoi kuitenkin rakastua Jenniin ja oli pian etäisempi ja välinpitämättömämpi Katjaa kohtaan. Pari kertaa Jenniä suudeltuaan Toni ilmoitti Katjalle rakastavansa Jenniä ja haluavansa alkaa seurustella tämän kanssa. Tämän seurauksena Katja masentui ja joutui vähäksi aikaa mielisairaalaan. Pian Toni kosi Jenniä, joka vastasikin myöntävästi. Toni halusi muuttaa Jennin kanssa Frankfurtiin saatuaan sieltä arvokkaan työn, mutta Jenni ei halunnut vielä lähteä Katjan heikon mielenterveyden vuoksi. Toni lähti edeltä Saksaan töihin ja Jenni muutti pian perässä.

Toni kuitenkin sotkeentui Frankfurtissa rikollisiin piireihin, kuten rahanpesuun. Hän halusi ottaa Jennin sukunimen naimisiinmenossa voidakseen peittää huijauksensa. Totuus selvisi Jennille pian ja juuri ennen häitä hän ilmoitti, että Toni saa luvan lopettaa rikokset ja alkaa elää rehellistä elämää. Toni ei tähän suostunut ja poistui kirkosta kesken häiden. Sitä ennen hän oli ehtinyt testamentata yli miljoonan markan suuruiset velkansa Jennille ja huijata Erik Ekholmin yrityksen mukaan huijauksiinsa. Velkojensa takia Jenni joutui vankilaan neljäksi vuodeksi. Tällä välin Toni lavasti kuolemansa.

Vuosien jälkeen Toni kuitenkin palasi takaisin Pihlajakadulle ja yritti saada Jennin takaisin. Rikoksiaan hän ei kuitenkaan lopettanut ja yritti kaikin puolin saada rahaa, muun muassa ryöstämällä yökerho Geelin kassan. Hän oli myös velkaantunut Raivolle ja muille rikollisille, jotka vaativat Tonia maksamaan velkansa. Toni ei saanut kerättyä rahoja ja tämä kostautuikin lopulta pahasti: hänen pakoiltuaan Raivoa ja velkojiaan pitkän aikaa, Raivo ja velkojat hukuttivat hänet ja hänet löydettiin jään alta merestä.

Työelämä
--------

Toni oli aluksi pörssialalla töissä. Hänet irtisanottiin kuitenkin Gyllendorfin firmasta, koska keskittyi liikaa perheeseensä, etenkin vammautuneeseen veljeensä Petriin, jota Toni ampui vahingossa tämän rikottua Tonin leluautoradan autot. Irtisanomisen jälkeen Toni kokeili monenlaisia eri töitä. Hän teki töitä esimerkiksi pappi Rauni Koivukujalle, oli mukana hyväntekeväisyystöissä sekä ajoi pizzaautoa Ragazzo Povero -pizzeriassa. Ollessaan töissä Ragazzo Povero:ssa hän sai uudelleen töitä Gyllendorffilta. Gyllendorffille palattuaan Tonin työt veivät Saksaan jossa Toni sotkeutui rikollisiin piireihin.

Rakkauselämä
------------

Tonin rakkauselämä oli vaisua. Muita suhteita hänellä ei juuri ollut kuin Katjan ja Jennin kanssa käydyt pitkät romanssit. Hänellä ja Jennillä oli yhteinen lapsi, Niko Vainio. Tonilla oli myös Camilla Mustavaaran kanssa epämääräinen suhde.
*La poule aux oeufs d’or* -elokuvan mainosjuliste.
**Gaston Velle** (1872 – 1948 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.

Velle aloitti uransa taikurina. Vuodesta 1903 lähtien hän työskenteli Pathé Frèresillä erikoistuen trikki- ja fantasiaelokuviin (*trucs & féeries*), jotka kilpailivat Georges Mélièsin tuotannon kanssa. Heinäkuussa 1906 Velle muutti tuotantotiiminsä kanssa Italiaan, jossa hänestä tuli Cinesin taiteellinen johtaja. Italiassa Velle teki joukon kopioita aikaisemmista elokuvistaan.

Velle palasi Pathélle loppuvuodesta 1907 ja jatkoi fantasiaelokuvien tekemistä muun muassa Segundo de Chomónin kanssa. Ne olivat aikanaan suosittuja, joskin yksinkertaisempia kuin Mélièsin vastaavat tuotteet. Klassikkoina pidetään elokuvia *La poule aux oeufs d’or* (1905), *Rêve à la lune* (1905) ja *L’écrin du Radjah* (1906), jotka ovat säilyneet. *Les invisibles* (1906) oli ensimmäinen "näkymätön mies" -elokuva. Vellen ohjaajanura päättyi vuonna 1913.

Lähteet
-------

1. 1 2  Rège, Philippe: *Encyclopedia of French Film Directors*, s. 993. Lanham, Toronto, Plymouth: Scarecrow Press, 2010. ISBN 978-0-8108-6137-4.
2. 1 2  Oscherwitz, Dayna & Higgins, MaryEllen: *Historical Dictionary of French Cinema*, s. 409–410. Plymouth: Scarecrow Press, 2007. ISBN 978-0-8108-6875-5.
3. 1 2 3  Abel, Richard (ed.): *Encyclopedia of Early Cinema*, s. 974. Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-23440-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Gaston Velle Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Megaralaisten aarrekammio** (m.kreik. Θησαυρὸς τῶν Μεγαριτῶν, *Thēsauros tōn Megaritōn*), tutkimuksessa myös *Aarrekammio XI*, oli antiikin aikainen aarrekammio Olympiassa Kreikassa. Sen rakennutti Megaran kaupunki. Aarrekammion rauniot sijaitsevat Archaía Olympían kunnassa Olympian arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Megaralaisten aarrekammion gigantomakhiaa esittäneen päätykolmion veistoksista säilyneet osat. Olympian arkeologinen museo.
Megaralaisten aarrekammio rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 525 eaa. tosin eräässä ehdotuksessa se olisi rakennettu jo noin vuonna 570 eaa. ja sen veistoskoristeltu olisi lisätty myöhemmin noin vuonna 510 eaa. Se oli yksi Olympian lukuisista aarrekammioista, jotka oli rakennettu riviin pyhäkköalueen pohjoislaidalle Kronios-vuoren etelärinteeseen, Nymfaionin ja Stadionin välille. Megaralaisten aarrekammio oli näistä yhdestoista lännestä ja toinen idästä päin laskettuna. Sen länsipuolella sijaitsi Metapontionlaisten aarrekammio ja itäpuolella Gelalaisten aarrekammio.

Aarrekammio oli pienen anta-temppelin näköinen rakennus, jonka pronaoksessa anta-seinien välissä oli kaksi pylvästä (*distylos in antis*), ja joka edusti doorilaista tyyliä. Rakennuksen cellan leveys oli 6,2 metriä ja pituus 13,2 metriä. Julkisivu oli etelään päin. Aarrekammion päätykolmion veistoskoristelu esitti gigantomakhiaa. Veistoksista säilyneet osat ovat Olympian arkeologisessa museossa.

Megaralaiset pystyttivät myös toisen Megaralaisten aarrekammiona tunnetun rakennuksen Delfoihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Olympia, Treasury of the Megarians (11) (Building) *Perseus*. Viitattu 7.4.2022.
2. 1 2  Ministry of Culture and Sports *Olympia's Treasuries*.  Arkistoitu 11.5.2022. Viitattu 7.4.2022.
3. 1 2  Dyer, Louis: Olympian Treasuries and Treasuries in General.  *The Journal of Hellenic Studies*, 1905, 25. vsk, s. 294–319. Artikkelin verkkoversio.
4. ↑  Miles, Margaret M.: *A Companion to Greek Architecture*, s. 133. Blackwell Companions to the Ancient World. John Wiley & Sons, 2016. ISBN 9781118327616. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  Emerson, Mary: *Greek Sanctuaries and Temple Architecture: An Introduction*, s. 82. Bloomsbury Publishing, 2018. ISBN 9781472575302. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Megaralaisten aarrekammio** Wikimedia Commonsissa
**Haparandabladet–Haaparannanlehti** on Ruotsin Haaparannalla ilmestyvä ruotsin- ja suomenkielinen sanomalehti.

Lehden edeltäjä oli vuosina 1873–1882 ilmestynyt *Nyaste Riksgränsen*, joka vuodesta 1876 lähtien sisälsi myös suomenkielistä aineistoa. Vuosina 1882–1923 se ilmestyi erillisinä suomen- ja ruotsinkielisinä painoksina nimillä *Haaparannanlehti* ja *Haparandabladet*. Lehden linja muuttui vuonna 1916 vapaamielisestä oikeistolaiseksi, jolloin sen kilpailijaksi perustettiin lyhytikäinen lehtipari *Haparanda Nyheter–Haaparannan Sanomat*. *Haaparannanlehti* ja *Haparandabladet* yhdistettiin kaksikieliseksi lehdeksi vuonna 1923.

*Haaparannanlehti* ilmestyi aluksi kerran ja vuodesta 1897 lähtien kahdesti viikossa. Päätoimittajina työskentelivät *Nyaste Riksgränsenia* toimittanut Theodor Grape (1882–1896), Frans Edvin Nikander (1896–1919), Erik Sixtus Georg Ruhlin (1919–1923), Carl Oscar Ahlberg (1923) ja Axel August Sammuli (1923). Yhdistetyn lehden päätoimittajina työskentelivät Axel Sammuli (1923–1932), Carl Ahlberg (1932–1933), Oscar Rova (1933–1936), Karl Örngrim ja suomenkieliseltä osalta Eva Nikula (1936–1944), Bengt Svanberg (1944–1957), Robert Schützer (1957), Sven Ritseby (1957–1963), Stig Ericsson (1963–1969), Knut Engström (1969–1978), Lars Pekka (1978–1979, 1987 ja 1992–1994), Bo Bergman (1979–1981), Eva Högkvist (1983–1986), Anita Lundström (1986–1987), Larry Havbring (1987–1988), Greger Toolanen (1988–1989), Leif Svanberg (1989–1991), Urban Prytz (1991–1992) ja Marianne Berglund (1994). Vuosina 1923–1987 kolmesti, vuonna 1987 kerran ja vuodesta 1987 kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli enimmillään yli 5 500 kappaletta vuonna 1948.

Nykyään poliittisesti riippumaton *Haparandabladet–Haaparannanlehti* ilmestyy kahdesti viikossa. Sen levikki oli 3 600 kappaletta vuonna 2016. Päätoimittajana työskentelee vuodesta 1997 lähtien Örjan Pekka. Lehden sisällöstä noin kolme neljäsosaa on ruotsia ja loput suomea tai meänkieltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lehtonen, Kalevi: Lisälehtiä Ruotsin sanomalehdistön historiaan.  *Kansalliskirjasto*, 2013, nro 2, s. 35–36, 39. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Sveriges periodiska litteratur *kb.se*. Viitattu 20.12.2016.
3. ↑  Svenska dagstidningar 1900–2016: Haaparannanlehti *tidning.kb.se*. Viitattu 20.12.2016.
4. 1 2  Svenska dagstidningar 1900–2016: Haparandabladet *tidning.kb.se*. Viitattu 20.12.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* *Haparandabladetin* sivusto (ruotsiksi)
Katri Hirvonen Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.**Katri Saara Elina Hirvonen** (s. 25. kesäkuuta 1990 Tohmajärvi) on suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä. Selkeänä päälajina hänellä on kiekonheitto. Hirvonen edustaa Joensuun Katajaa ja häntä valmentavat Ari Hirvonen ja Teemu Olli.

Kalevan kisoissa Hirvonen on saavuttanut kiekonheitossa hopeaa vuosina 2011, 2013, 2014 ja 2021 sekä pronssia vuosina 2012, 2015, 2016, 2017, 2018, 2022 ja 2023. Kuulantyönnössä hän voitti kultaa vuosina 2013 ja 2016 sekä saavutti hopeaa vuonna 2019 ja pronssia vuosina 2012, 2014 ja 2015. Sisäratojen SM-kilpailuissa Hirvonen voitti kuulantyönnössä kultaa 2012, 2013, 2014 ja 2016, hopeaa 2015 ja 2017 sekä pronssia 2018. Kiekonheiton talvimestaruuskilpailuissa hän on saavuttanut kultaa 2016 ja 2022, hopeaa 2013 ja 2014 ja pronssia 2015.

Hirvonen karsiutui alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2007 sekä kuulantyönnön että kiekonheiton loppukilpailuista. Hän karsiutui kiekonheiton loppukilpailusta alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 ja EM-kilpailuissa 2009. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui kiekonheitossa yhdeksänneksi. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan Hirvonen kilpaili Zürichissä 2014. Hän karsiutui kiekonheiton finaalista tuloksella 50,96. Hirvosella on myös maaotteluedustuksia.

Hirvosen kiekonheittoennätys on 57,44 m (2014). Kuulantyönnössä hänen ennätyksensä ovat ulkoradoilla 15,35 m (2016) ja sisäradoilla 15,32 m (2014).

Lähteet
-------

* Katri Hirvonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).

### Viitteet

1. ↑  Rein, Pasi: Hirvonen lääkitsi kiekkopettymystään kuularingissä *ksml.fi*.  23.7.2016. Viitattu 27.7.2016.
2. ↑  Katri Hirvonen Joensuun Kataja.  Arkistoitu 7.3.2016. Viitattu 31.7.2015.
3. ↑  Suomalaisille finaalipaikat keihäässä ja pituudessa *Sport.fi*.  8.7.2015.  Arkistoitu 17.8.2016. Viitattu 31.7.2015.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Gastón Rodrigo Pereiro López** (s. 11. kesäkuuta 1995 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka edustaa Italian Serie B:ssä pelaavaa Cagliaria. Vasenjalkainen Pereiro on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Pereiro on kotimaansa Club Nacional de Footballin kasvatti. Hän debytoi seuran paidassa kaudella 2013–2014, jolloin hän pelasi 15 ottelussa tehden viisi maalia. Kaudella 2014–2015 Pereiro voitti Nacionalin kanssa Uruguayn Primera Divisiónin.

Pereiro siirtyi heinäkuussa 2015 Alankomaiden Eredivisien hallitsevaan mestarijoukkueeseen PSV Eindhoveniin, jossa hän voitti seuraavassa kuussa Alankomaiden supercupin. Eredivisiessä hän debytoi niin ikään elokuussa 2015 ADO Den Haagia vastaan. Syyskuussa 2015 Pereiro debytoi Mestareiden liigassa ja teki ensimmäisen Eredivisie-maalinsa AFC Ajaxin verkkoon. Hän teki tuossa ottelussa kaksi maalia.

Neljällä täydellä PSV-kaudellaan Pereiro teki joka kausi Eredivisiessä 10–11 maalia. Tammikuussa 2020 hän siirtyi italialaisseura Cagliariin. Hän teki maalin kolmannessa Serie A -ottelussaan AS Romaa vastaan.

### Maajoukkueura

Pereiro kuului Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueeseen ikäluokan Etelä-Amerikan-mestaruusturnauksessa vuonna 2015 tehden viisi maalia. Hän pelasi myös saman vuoden MM-turnauksessa neljässä ottelussa viimeistellen yhden maalin.

Uruguayn A-maajoukkueessa Pereiro pelasi ensimmäisen kerran marraskuussa 2017 ystävyysottelussa Puolaa vastaan. Vuonna 2018 hän teki maalin Meksikoa ja Japania vastaan sekä vuonna 2019 Uzbekistania ja Thaimaata vastaan. Copa Américassa 2019 hän pääsi yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle.

Saavutukset
-----------

**Nacional**

* Uruguayn Primera División: 2014–2015

**PSV Eindhoven**

* Alankomaiden mestaruus: 2016, 2018
* Alankomaiden supercup: 2015, 2016

Lähteet
-------

1. 1 2  Gastón Pereiro Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
Gastroskopia
**Gastroskopia** eli mahalaukun tähystys on menetelmä, jota käytetään ruokatorven, mahalaukun ja ohutsuolen alkuosan tutkimisessa.

Tutkimuksen toteutus
--------------------

Tutkimusta edeltävästi on oltava paastolla oksentamisen välttämiseksi ja näkyvyyden parantamiseksi. Tutkimus tehdään kuituoptisella tähystimellä, joka on paksuudeltaan hieman toista senttimetriä.*lähde?* Tutkittava on tutkimuksen ajan tavallisesti hereillä, mutta tutkimuksia tehdään esimerkiksi lapsille myös nukutuksessa. Tarvittaessa potilaalle annetaan rauhoittavaa lääkitystä. Nielu puudutetaan ja tutkittavan nielaistessa tähystin viedään ruokatorveen. Ruokatorven limakalvo tarkastetaan matkalla. Mahalaukku tarkastellaan kauttaaltaan ja yleensä otetaan mahalaukun eri osista lukuisia näytteitä, joista tutkitaan muun muassa helikobakteeri. Ohutsuolen alkuosa tarkistetaan ja sieltä otetaan näytteet keliakian toteamiseksi. Mahalaukun tutkimus kestää noin 5-10 minuuttia, ohutsuolen alkupään huomattavasti vähemmän, noin 5 minuuttia.

Tutkimuksen kokeminen
---------------------

Mahalaukun tähystystutkimus on epämiellyttävä toimenpide, jos se aiheuttaa yskimis- ja oksennusrefleksin. Tutkimus ei kuitenkaan ole kivulias, eikä näytteenotto mahan ja suolen limakalvolta yleensä tunnu. Herkemmät saattavat tuntea nipistyksiä ja seuraavana päivänä saattaa tuntua kipua ruokatorvessa ja kurkussa.

Katso myös
----------

* ERCP, tähystysteitse tehtävä sappi- ja haimatiehyen kuvantaminen.

Lähteet
-------

1. ↑  Mehiläinen Hämeenlinna - uusittu leikkaussali *mehilainen.fi*.  Arkistoitu 9.3.2004. Viitattu 22.6.2009.
2. 1 2 3 4  Tellervo Aho, Pekka Pikkarainen ja Ilkka Kunnamo: Gastroskopia *Käyvän hoidon potilasversiot*.  8.11.2004. Suomalainen Lääkäriseura Duodecim.  Arkistoitu 15.10.2013. Viitattu 14.1.2009.
3. ↑  Tähystystoiminta malmin terveydenhuoltoalue. Viitattu 22.6.2009. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Gastroskopia (Mahalaukun tähystys) *gastrolab.net*.  Arkistoitu 17.4.2009. Viitattu 22.6.2009.
Kvartsikello
**Kvartsikello** on kvartsikiteen värähtelyjen avulla aikaa mittaava elektroninen kello. Aiemmin kvartsikidekelloja käytettiin kalleutensa ja monimutkaisuutensa vuoksi pääasiassa laboratorioiden tarkkuuskelloina, mutta digitaalisten mikropiirien kehitys mahdollisti 1960-luvulta alkaen kvartsikiteisiin perustuvat rannekellot. Nykyään valtaosa kelloista on kvartsikidekelloja.

Rakenne ja toiminta
-------------------

Moderni kvartsirannekello.
Yksinkertaisen kvartsikellon tärkeimmät osat ovat kvartsikiteeseen perustuva pienitaajuinen kideoskillaattori, digitaalisen taajuusjakajan sisältävä mikropiiri, näyttölaite sekä paristo.

Kideoskillaattorissa kvartsikide värähtelee sen rakenteen määräämällä vakiotaajuudella. Mikropiiri laskee värähtelyt ja päivittää kellon näyttämää aikaa kerran sekunnissa. Analogianäyttöisessä kellossa pieni askelmoottori kääntää viisarikoneistoa. Numeronäyttöisessä eli digitaalisessa kvartsikellossa ei ole lainkaan liikkuvia osia, vaan mikropiiriin on yhdistetty numeronäyttö. Tavallisimmin pieni nestekidenäyttö esittää ajan suoraan numeroina. 

Kvartsikiteen toiminta perustuu kvartsin pietsosähköisyyteen eli kiteen muodonmuutokseen siihen kohdistuvan sähkökentän vaikutuksesta. Kun pientä äänirautaa hieman muistuttavaan kiteeseen kytketään sähköjännite, kide alkaa värähdellä sille ominaisella resonanssitaajuudella. Värähtelyn taajuus riippuu kiteen tarkasta koosta ja muodosta, ja on rannekelloissa tyypillisesti 215 = 32768 hertsiä.

Etenkin vanhemmissa, mutta myös joissakin uusissa kvartsikelloissa on usein selvästi näkyvillä teksti QUARTZ = kvartsi.

Katso myös
----------

* Atomikello

Lähteet
-------

* Marjo Heikkinen, Reija Lepola, Liisa Raivio, Aila Ylihärsilä: *7 askelta fysiikkaan ja kemiaan*. WSOY, 2002. ISBN 951-0-26054-1.

### Viitteet

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kvartsikello** Wikimedia Commonsissa
Vähä-UrttiVasemmalla Vähä-Urtti, oikealla näkymä kohti Säynätsaloa.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
JyväskyläKeski-SuomiSuomi |
| Vesialue | 
Päijänne |
| Korkein kohta | 
110 m  |
| Pinta-ala | 
23,1 ha  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Vähä-Urtti**  on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jyväskylässä ja se sijaitsee Pohjois-Päijänteellä Vuoritsalon lounaispuolella.

Maantietoa
----------

Saari on 740 metriä pitkä, 480 metriä leveä ja sen pinta-ala on 23,1 hehtaaria  tai 22,4 hehtaaria. Se sijaitsee Murtoselän pohjoispuolella keskellä Poronselkää. Sen pohjoispuolella sijaitsee mantereella Nenäinniemi, länsipuolella Vuoritsalo ja lounaispuolella Iso-Urtin niemi. Saaren huippu sijaitsee keskellä saarta noin 110 metriä merenpinnan yläpuolella ja se kohoaa 32 metrin korkeuteen järven vedenpinnasta, joka on 78,3 metriä mpy. Saaren eteläosassa rinteet ovat jyrkät ja siellä on muutama jyrkänne. Pohjoisrannassa on kolme vapaa-ajan asuntoa, mutta saaren eteläosassa on ulkoilualue, jonka eteläpään niemessä on nuotiopaikka. Saaren kaikkia sivuja kiertävät veneväylät.

Luontoarvoja
------------

Saaren luoteisosan metsämaasto on lehtomaista kangasta, jonka puusto muodostuu pääosin koivusta ja kuusesta. Muu osa saaresta on karua, sillä sen maapohja on osin kivikkoa ja kalliota. Siellä kasvaa lähes yksinomaan mäntyä. Vanhimmat metsäalat muodostuvat iältään 130–140-vuotiaista puista. Saaren rannoilla on rehevämpää kasvillisuutta, jossa tavataan mustakonnanmarjaa, lehtokuusamaa, näsiää ja rauhoitettua valkolehdokkia. Saaren suojaisat rannat kasvavat järviruokoa, mutta aavan järvenselän puoleiset rannat ovat kivikkorantoja. Lintujen kannalta saari on hyvä pesimäsaari.

Historiaa
---------

Vuodelta 1884 olevassa Pohjois-Päijänteen purjehdusliikenteen vesistökartassa saaren karttanimi on Naattiansaari. Naattiansaarella tarkoitetaan kuitenkin Nenäinniemeen yhtynyttä pienempää saarta.

Huomautukset
------------

1. 1 2  Saaren pinta-ala on otettu saaren ruotsinkielisen Wikipedian artikkelista, jossa sillä on ollut oma lähde.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Vähä-Urtti, Jyväskylä (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 7.9.2019.
2. 1 2 3  Jyväskylän luontoselvitys 2007, sivu 50 (pdf)
3. ↑  Vähä-Urtti, Jyväskylä (sijainti varjokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 7.9.2019.
4. ↑  Vähä-Urtti, Jyväskylä (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 7.9.2019.
5. ↑  Jyväskylän lintuatlas: Vähä-Urtti, Päijänne, 2005–2006, viitattu 7.9.2019
6. ↑  Meriluoto, Timo: Jyväskylä-Muuratsalo (JPG), 1884, Vesistökarttojen pienennökset, viitattu 14.9.2019
7. Paikkatieto: Vähä-Urtti, paikkatietoalusta.fi, viitattu 7.9.2019

Aiheesta muualla
----------------

* Kuluneet 60-luvun nahkahousut: Vähä-Urtti: Uintiretki saareen, 11.6.2016