recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jean René Constant Quoy** (10. marraskuuta 1790 Maillé – 4. heinäkuuta 1869 Rochefort) oli ranskalainen eläintieteilijä ja lääkäri.

Vuonna 1814 Quoy väitteli lääketieteen tohtoriksi Montpellier’ssa. Vuonna 1815 hän sai lääkärin viran Rochefortin laivastosairaalassa.

Quoy palveli yhdessä Joseph Paul Gaimardin kanssa lääkärinä ja luonnontieteilijänä *L’Uraniella* Louis Claude de Saulces de Freycinetin johtamalla maailmanympäripurjehduksella (1817–1820). He palvelivat myös *Astrolabella* (1826–1829) Jules Dumont d’Urvillen alaisuudessa. He kuvailivat nykyisin sukupuuttoon kuolleen (*tonganjättiläiskaivajaliskon*) (*Tachygia microlepis*) viimeksi mainitulla matkalla. Sukupuuttoon kuollut uudenseelanninviiriäinen (*Coturnix novaezelandiae*) on myös heidän kuvailemansa.

Vuonna 1830 Quoy valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi. Vuosina 1848–1858 hän toimi laivaston ylitarkastajana.

Quoyn kunniaksi on nimetty mustahuiluvaris (*Cracticus quoyi*).

Lähteet
-------

1. ↑  Zoonomen


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Heiko Hunger** (s. 24. kesäkuuta 1964 Sebnitz, Saksi, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä ja mäkihyppääjä, joka edusti urallaan myös DDR:ää. Seuratasolla hän edusti SV klingenthalia.

Yhdistetty
----------

Hunger voitti yhdistetyn nuorten maailmanmestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa Kuopiossa 1983 ja joukkuekilpailussa Trondheimissa 1984. Hän kuului neljänneksi sijoittuneeseen DDR:n joukkueeseen yhdistetyn MM-joukkuekilpailussa Rovaniemellä 1984. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa neljäs ja joukkuekilpailussa viides.

Hunger voitti yhdistetyn maailmancupin osakilpailun Oberwiesenthalissa joulukuussa 1984 ja sijoittui kolmanneksi Oslossa maaliskuussa 1985. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi kaudella 1984−1985. Hän voitti Itä-Saksan-mestaruuden 1985, 1987 ja 1988.

Mäkihyppy
---------

Hunger siirtyi yhdistetystä mäkihyppyyn 1988, jolloin hän sijoittui Oberstdorfin lentomäen MM-kilpailuissa 20:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1989 hän oli normaalimäessä 30:s, suurmäessä 37:s ja joukkuemäessä seitsemäs. Vikersundin MM-lentomäessä 1990 hän sijoittui 43:nneksi.

Hunger kuului Saksan joukkueeseen, joka saavutti Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 1991 pronssia joukkuemäesä. Samojen kisojen normaalimäessä hän oli 45:s. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän sijoittui normaalimäessä seitsemänneksi, suurmäessä 59:nneksi ja joukkuemäessä seitsemänneksi.

Hunger sijoittui mäkihypyn maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan neljänneksi Thunder Bayn suurmäessä joulukuussa 1990. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui kaikkiaan yhdeksän kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Heiko Hunger *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2  Heiko Hunger Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
3. 1 2  Heiko Hunger (yhdistetty) *skisport365.com*. Viitattu 5.12.2021. (englanniksi)
4. 1 2  Heiko Hunger Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
5. 1 2  Heiko Hunger (mäkihyppy) *skisport365.com*. Viitattu 5.12.2021. (englanniksi)
**Karl Rainer Inberg** (8. syyskuuta 1903 Hiitola – 9. huhtikuuta 1986) oli suomalainen lääkäri ja professori.

Inbergin vanhemmat olivat piirilääkäri Emil Inberg ja Aina Taberman ja puoliso vuodesta 1929 Raili Raemaa. Inberg tuli ylioppilaaksi Seinäjoen yhteiskoulusta 1921 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1927. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Inberg väitteli 1931, kirurgian erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1933. Inberg oli Helsingin yliopiston kirurgian dosentti vuodesta 1944 vuoteen 1955 ja kirurgian ruotsinkielinen professori vuodesta 1955. Hän oli myös HYKSin IV kirurgian klinikan ylilääkäri vuodesta 1962. Professuuria Inberg hoiti vuoteen 1970 asti. Sodissa Inberg toimi lääkärinä kenttä- ja sotasairaalassa, sotilasarvoltaan hän oli lääkintämajuri (1942).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 193-194. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. ↑  Geni: Karl Rainer Inberg (1903-1986)
3. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918-2000
*Tämä artikkeli kertoo kellosta. Heilurikello on myös eräs tähdistö.*
Heilurikellossa kellotaulun alla roikkuu heiluri
**Heilurikello** on kello, jonka käynninsäätimenä toimii heiluri.

Heilurin toimintaperiaatteen keksi Galileo Galilei, tarinan mukaan opiskeluaikoinaan Pisassa vuonna 1582. Galileo oivalsi, että heilurista saataisiin mekaaniseen kelloon hyvä käynninsäädin, sillä sen liike oli säännöllinen. Ensimmäisen heilurikellon suunnitteli ja rakennutti Galileon työn pohjalta vuonna 1657 Christiaan Huygens. Hänen heilurikellonsa oli tarkin kello, joka siihen asti oli nähty, ja sen tarkkuus oli luultavasti yksi minuutti päivässä. Ensimmäisen ankkurikäynnillä käyvän kellon teki Joseph Knibbin vuonna 1670. Ankkurikellossa on ankkuria muistuttavia varsia, jotka mahdollistavat huomattavasti aiempaa pienemmän heilurin heilahduksen. Siihen asti heiluri oli heilahtanut 90 astetta, mutta nyt heilahdus saatiin pienennettyä 12 asteeseen, mikä teki mahdolliseksi pitkän heilurin mahduttamisen kaappikellon sisään.

Sähköä alettiin käyttää heilurin työntämiseen ja kellon pyörittämiseen 1830-luvulta alkaen. Saksalainen laitevalmistaja Sigmund Riefler patentoi vuonna 1889 uuden käyntimekanismin, jossa heilurin heilumisesta vastaava sykäys oli heiluria tukevan joustavan metallihihnan vastuulla. Riefler-kellon tarkkuus oli 10 millisekuntia/päivä.

Lähteet
-------

* Whitrow, G. J.: *Ajan historia: Ajankäsitykset esihistoriasta meidän päiviimme*. (Time in history: The evolution of our general awareness of time, 1988.) Suomentanut Anto Leikola. Helsinki: Art House, 1998. ISBN 951-884-234-5.

### Viitteet

1. ↑  Hart-Davis 2012, s. 182–187.
2. ↑  Hart-Davis 2012, s. 197–198.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Heilurikello** Wikimedia Commonsissa
**Walther von Seydlitz-Kurzbach** (22. elokuuta 1888 – 28. huhtikuuta 1976) oli saksalainen tykistönkenraali toisen maailmansodan aikana.

Seydlitz-Kurzbach syntyi Hampurissa kuuluisaan preussilaiseen Seydlitz-sukuun. Ensimmäisessä maailmansodassa hän taisteli sekä länsi- että itärintamalla upseerina. Toisessa maailmansodassa, 1940–1942 hän johti 12. jalkaväkidivisioonaa Wehrmachtissa. Hänet ylennettiin kenraaliksi tilanteessa, jossa hänen johtamansa divisioona pystyi murtautumaan ulos neuvostoliittolaisten saartorenkaasta. Hänen joukko-osastonsa liitettiin kenraali Pauluksen kuudenteen armeijaan Stalingradin taistelussa.

Kenraali Seydlitz-Kurzbach argumentoi vahvasti Stalingradin saartorenkaasta murtautumisen puolesta, vastoin Adolf Hitlerin käskyä puolustaa kaupunkia viimeiseen mieheen. Kun Stalingradin puolustus murtui, hän joutui venäläiselle vankileirille. Sotavankina hänestä tuli natseja vastustavan organisaation, Saksalaisten upseerien liiton (*Bund deutscher Offiziere*) johtaja. Monet hänen kenraalitovereistaan tuomitsivat hänen maanpetoksellisen käyttäytymisensä, ja hänet tuomittiin Saksassa kuolemaan *in absentia*. Häntä käytettiin säälimättömästi sekä saksalaisessa että neuvostopropagandassa.

Sodan jälkeen hänet päästettiin Saksan liittotasavaltaan 1955, ja vuonna 1956 hänen natsiaikainen kuolemantuomionsa kumottiin. Hän kuoli vuonna 1976 Bremenissä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Walther von Seydlitz-Kurzbach 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Heil dir im Siegerkranz** oli vuosina 1871–1918 Saksan valtakunnan keisarillinen hymni. Kansallishymni se ei kuitenkaan nykyisessä merkityksessään ollut. Sanat lauluun runoili Heinrich Harries (1762–1802) vuonna 1790 Tanskan kuningas Kristian VII:n syntymäpäiväksi. Laulun sävel on sama kuin Ison-Britannian kansallislaulussa *God Save the Kingissä*, mihin seikkaan monet saksalaiset yrittivät useasti puuttua.

*Heil dir im Siegerkranz* tarkoittaa suomeksi käännettynä "Terve sinulle voitonseppeleessä" tai "Terve, sinä voitonseppelöity".

Vuonna 1918 ryhtyi berliiniläinen säveltäjä Hugo Kaun yhdessä kustantaja ja valtiopäiväedustaja Julius Heinrich Zimmermannin kanssa toimiin uuden sävelen kehittämiseksi *Heil dir im Siegerkranziin*. Berliiniläinen Kreuzzeitung-sanomalehti kirjoitti asiasta 1918: "*Heil dir im Siegerkranzia*, kansallishymniämme, lauletaan englantilaisen sävelen mukaan. Pyrkimykset luoda sille saksalainen sävelmä ovat tähän mennessä epäonnistuneet. Viimeisen tämänlajisen yrityksen takana on Hugo Kaun, yksi huomattavimpia aikamme laulunsanoittajia. Hänen uusi ehdotuksensa näiden meihin kaikkiin syvälle juurtuneiden sanojen taustaksi on niin mahtavan mieleenpainuva, niin aidon kansanomainen ja ytimekkään saksalainen, että siitä näyttää tulevan saksalaisten kansallisomaisuutta. Se saavuttaa lähes varmasti jalansijan isänmaamme kaikissa osissa."

Sanat
-----

1. Heil dir im Siegerkranz,   

Herrscher des Vaterlands!   

Heil, Kaiser, dir!   

||: Fühl in des Thrones Glanz   

Die hohe Wonne ganz,   

Liebling des Volks zu sein!   

Heil Kaiser, dir! :||   

2. Nicht Roß und Reisige   

Sichern die steile Höh',   

Wo Fürsten steh'n:   

||:Liebe des Vaterlands,   

Liebe des freien Manns   

Gründen den Herrscherthron   

Wie Fels im Meer.:||   

3. Heilige Flamme, glüh',   

Glüh' und erlösche nie   

Fürs Vaterland!   

||:Wir alle stehen dann   

Mutig für einen Mann   

Kämpfen und bluten gern   

Für Thron und Reich!:||   

4. Handel und Wissenschaft   

Heben mit Mut und Kraft   

Ihr Haupt empor!   

||:Krieger- und Heldentat   

Finden ihr Lorbeerblatt   

Treu aufgehoben dort,   

An deinem Thron!:||   

5. Dauernder stets zu blüh'n   

Weh' unsre Flagge kühn   

Auf hoher See!   

||:Ha, wie so stolz und hehr   

Wirft über Land und Meer   

Weithin der deutsche Aar   

Flammenden Blick.:||   

6. Sei, Kaiser Wilhelm, hier   

Lang' deines Volkes Zier,   

Der Menschheit Stolz!   

||:Fühl' in des Thrones Glanz,   

Die hohe Wonne ganz,   

Liebling des Volks zu sein!   

Heil, Kaiser, dir!:||

Katso myös
----------

* Die Wacht am Rhein

Aiheesta muualla
----------------

* Laulun sanat ja ääninäyte (Arkistoitu – Internet Archive)
**Aulis Leonard Rainer Palas** (29. elokuuta 1933 Helsinki – 3. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja pedagogi.

Palas opiskeli pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa Ernst Lingon johdolla ja valmistui diplomipianistiksi vuonna 1963. Hän jatkoi opintojaan Jean Doyenin ja Jörg Demusin johdolla sekä suoritti myös filosofian maisterin tutkinnon Jyväskylän yliopistossa vuonna 1972 pääaineenaan musiikkitiede. Hän työskenteli Jyväskylän konservatorion opettajana 1955–1965 ja Jyväskylän yliopiston assistenttina 1965–1977.

Palaksen ura jatkui Espoossa, jossa hän toimi Musiikkiopisto Juvenalian rehtorina 1979–1989.

Palas tunnettiin myös musiikkiarvostelijana ja -kirjoittajana. Hän laati arvosteluja *Aamulehteen* vuodesta 1969 ja toimi musiikkilehti *Rondon* päätoimittajana 1970–1974. Hänen kirjastaan *Kuuntelen musiikkia* otettiin kaksi painosta.

Palaksen lapsia ovat viulisti Merit Palas (s. 1955), sellisti Taina Palas (s. 1956) ja huilutaiteilija Lennart Palas (s. 1969).

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 29.8.2021, s. C 15.
2. 1 2 3 4 5  Virtamo, Keijo (toim.): *Otavan musiikkitieto: A–Ö*, s. 307–308. Helsinki: Otava, 1997. ISBN 951-1-14518-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Rainer Palaksen muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**MUR** (ukr. Мистецький український рух, *Mystetskyi ukrajinskyi ruh’*, "Ukrainalainen taideseura") oli ukrainalaisten kirjailijoiden perustama kirjallisuusseura. Se perustettiin toisen maailmansodan päätyttyä 1945 kokoamaan yhteen eri puolille Eurooppaa päätyneitä ukrainalaisia emigranttikirjailijoita. Jäseniä oli kaikkiaan 61, ja toiminta päättyi 1948.

Seura perustettiin 25. syyskuuta 1945 Saksassa Fürthissä, ja perustamisaloitteen teki komitea, johon kuuluivat Ivan Bahrjanyi, V. Domontovytš (Viktor Petrov), Juri Kosatš, Ihor Kostetskyi, Ivan Maistrenko ja J. Šereh (George Juri Ševelov). Seuran puheenjohtaja oli Ulas Samtšuk. Toiminta ei kuitenkaan jatkunut toivotusti. Se ei saanut perustetuksi kirjapainoa eikä lehteä. Seura ehti järjestää olemassaolonsa aikana useita alan kongresseja, ja vaikka omaa painotaloa ei syntynyt, se perusti kustantamon, jonka nimissä jäsenet julkaisivat teoksiaan. Myös erilaisia julkaisuja ilmestyi, kuten kirjallisia kalentereita. Monenlaisia aatesuuntia edustavia kirjailijoita ei kuitenkaan onnistuttu saattamaan yhteen. Kun Samtšuk muutti 1948 Kanadaan, seuran toiminta päättyi.

MUR julkaisi yhteistyössä Ukrajinska trybunan kanssa *Arka*-nimistä kulttuurilehteä kesäkuusta 1947 helmikuuhun 1948 kahdeksan numeroa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Shevelov, George Yurii ja Struk, Danylo Husar: MUR *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1993. Viitattu 10.5.2022. (englanniksi)
2. ↑  Arka *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1984. Viitattu 15.3.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Khorob, Stepan: Volodymyr Derzhavyn And The Artistic Ukrainian Movement.  *Journal of Vasyl Stefanyk Precarpathian National University*, 2017, 4. vsk, nro 2, s. 63–69. Artikkelin verkkoversio (Pdf).  (englanniksi)
* Rostyslav Radyshevskyi: "The Issues of "Europe" or "West" in the Discourse of the Artistic Ukrainian Movement".  *Bibliotekarz Podlaski*, 16.8.2021, 51. vsk, nro 2, s. 275–285. doi:10.36770/bp.611.. ISSN 2544-8900. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
**Katri Emilia Pihlaja** (1. syyskuuta 1893 Turku – 18. lokakuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Elämä ja ura
------------

Katri Pihlajan vanhemmat olivat leipurimestari Johan Henrik Lähteinen ja Emma Kristina Leppänen. Pihlaja valmistui ylioppilaaksi 1911 ja voimistelun opettajaksi 1916. Hän aloitti näyttelijänuransa Turun Työväen Teatterista keväällä 1917 ja oli kiinnitettynä Turun Suomalaiseen Teatteriin 1918–1923 ja edelleen Viipurin Näyttämöön 1923–1924, Oulun Työväen Teatteriin 1924–1926, Kotkan Näyttämöön 1926–1929 ja Kansan Näyttämöön vuodesta 1929 kuolemaansa syksyllä 1930.

"Lupaavaksi, sympaattiseksi ja henkeväksi" luonnehditun Pihlajan näyttämötehtäviä olivat muiden muassa Regina näytelmässä *Regina von Emmeritz*, Elina tragediassa *Elinan surma* ja Miinan osa Maria Jotunin draamassa *Miehen kylkiluu*. Hänen roolejaan olivat niin ikään Portia klassikkonäytelmässä *Venetsian kauppias* ja Katherine Victorien Sardoun komediassa *Rouva Suorasuu*.

Katri Pihlajan aviopuoliso oli näyttelijä Rafael Pihlaja (1893–1951). Pariskunnalla oli poika, Matti Pihlaja (1923–1973) ja tytär Marja Salonen os. Pihlaja (1921–1994).

Lähteet ja viitteet
-------------------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin*, Kustannusliike Opas, Viipuri 1930

1. 1 2  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 236 ja 237.
2. ↑  Matti Pihlaja. Elonet.
Nikolai Telešov vuonna 1916.
**Nikolai Dmitrijevitš Telešov** (ven. Никола́й Дми́триевич Телешо́в, 10. marraskuuta 1867 Moskova – 14. maaliskuuta 1957 Moskova) oli venäläinen kirjailija.

Nikolai Telešov syntyi kauppiasperheeseen. Hän valmistui Moskovan käytännöllisestä kauppakorkeakoulusta vuonna 1884. Vuosina 1899–1916 Telešovin luona kokoontui kirjallisuuskerho Sreda, jonka toimintaan osallistui Venäjän kuuluisimpia kirjailijoita. Vallankumouksen jälkeen hän työskenteli muun muasssa valistusasiain kansankomissariaatissa ja sai VSFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimen vuonna 1938.

Telešov kirjoitti lähinnä realistisia ja filosofisia kertomuksia ja novelleja. Neuvostoaikainen pienoisromaani *Natšalo kontsa* (1933) kertoo vuoden 1905 vallankumoustapahtumista. Muistelmateos *Kirjailijan muistiinmerkintöjä* (*Zapiski pisatelja*) on ainutlaatuinen Moskovan kirjallisuuselämän kuvaus.

Suomennettuja teoksia
---------------------

* *Kirjailijan muistiinmerkintöjä* (*Zapiski pisatelja*). Suom. S. Seraste. Jyväskylä: Gummerus, 1946.

Novelleja
* "Kaksintaistelu" ("Duel"). "Maassa maan tavalla" ("Protiv obytšaja"). Suom. Santeri Grönberg. Teoksessa *Poimintoja: Valikoima venäläisten kirjailijain kertomuksia 1*. Hamina: Uusi Kansan-kirjapaino, 1903.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Russkaja literatura XX veka. Prozaiki, poety, dramaturgi: biobibliografitšeski slovar*, s. 484–486. Moskva: Olma-Press Invest, 2005. ISBN 5-94848-211-1. Teoksen verkkoversio. (venäjäksi)
2. 1 2  Telešov Nikolai Dmitrijevitš *Kratkaja literaturnaja entsiklopedija*. Viitattu 5.4.2021. (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Venäjä

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Viestijoukkojen  
organisaatiotasot** 

sotilasläänit 

armeijakunnat 

* viestipataljoona
* -viestikeskuskomppaniat

prikaatit 

* viestikomppania
* -viestiosastot

kranaatinheitinkomppaniat 

* viestijoukkue

**Viestikomppania** on viestijoukkojen perusyksikkö, joka perustaa ja ylläpitää prikaatin viestiyhteydet. Suomessa rauhanajan koulutusyksikköinä on ollut 1. Erillinen Viestikomppania Oulussa, 2. Erillinen Viestikomppania Turussa ja 3. Erillinen Viestikomppania Mikkelissä, Itä-Suomen Viestipataljoona Karjalan prikaatissa Valkealassa sekä Viestirykmentti Riihimäellä.

Jalkaväkiprikaatin viestikomppania
----------------------------------

### Jalkaväkiprikaati-80

1980-luvulla prikaatin viestikomppania jaettiin viestiosastoihin, joista viestiosasto 1 vastasi prikaatin esikunnan alueen lähi- ja kaukoyhteyksistä ja viestiosasto 2 pataljoonan prikaatiin menevistä yhteyksistä. Koulutus oli jakautunut tekniikan asettaman viestin suuntaamisen johdosta puhelin-, sanoma- ja radiokoulutukseen, minkä seurauksena koulutuksellisesti alokkaat jaettiin sähkötyskykynsä perusteella radio- ja puhelinkoulutukseen. Ne radiopuolen koulutukseen menneet, joiden sähkötystason kehitys ei harjoiteltaessa vastannut muiden radiokoulutuksen saaneiden tasoa, ohjattiin jatkokoulutuksessa sanomaliikenteeseen. Puhelinkoulutus jakautui puhelinkeskuskoulutukseen, linkkikoulutukseen ja kenttäkaukokaapelikoulutukseen.

  

### Jalkaväkiprikaati-70

Jalkaväkiprikaati-70:ssä ensimmäistä kertaa perustettiin viestikomppaniaan viestiosasto-1:n ja viestiosasto-2:n lisäksi viestiosasto-3, jonka tehtävänä oli tukea yleistä prikaatin liikkuvuutta viestiaselajin osalta.  Muutosesitys lähti liikkeelle jalkaväkitoimistosta 5. maaliskuuta 1970, Suomen viestijoukkojen päivänä. Jalkaväkiprikaati-70:n viestikomppanian kirjavahvuus oli 186 edellisen jalkaväkiprikaati-63:n viestikomppanian kirjavahvuuden oltua 195. Viestiosastojen 1-3 lisäksi jalkaväkiprikaati-70:n kokoonpanossa oli komento- ja huoltojoukkue, suuntaradio- ja puhelinjoukkue sekä viestihuoltojoukkue.

Jokaiselle 186:sta oli varattu sukset. Viestikomppanian käytössä oli lisäksi 17 moottoripyörää, yksi maastohenkilöauto, viisi pakettiautoa, seitsemän kuorma-autoa, kolme erikoisajoneuvoa, 14 pyörätraktoria ja 57 polkupyörää.

### Jalkaväkiprikaati-62

  

### Jalkaväkiprikaati-53

Jääkäriprikaatin ja valmiusyhtymän viestikomppania
--------------------------------------------------

1990-luvulla laitteiden digitalisoiduttua sähkötyskoulutus ja sanomakoulutus menettivät merkityksensä, kun radioihin kyettiin liittämään sanomalaite, joka lähetti viestin purskelähetyksenä salattuna. 2000-luvulla radiossa itsessään on sekä salaus että taajuushyppely.

Organisatorisesti uusissa organisaatioissa ei prikaatin viestikomppania ole enää suoraan prikaatin alainen, vaan kuuluu esikunta- ja viestipataljoonaan.

Lähteet
-------

1. ↑
**Mustjärvi** on kalliojärvi Kirkkonummen länsiosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 5,7 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 31 kilometriä länteen.

Maantiede
---------

Mustjärven pituus on puoli kilometriä. Järvi on etelä–pohjoissuuntaisesti pitkänomainen, levein kohta on järven eteläpuoliskolla, siitä pohjoiseen allas kapenee. Saaria ei ole. Järvestä lähtee laskuoja sekä pohjoiseen Storträsk – Bakträskiin että etelään Estbyåhon.

Meikon luonnonsuojelualue reunustaa Mustjärveä kaikissa ilmansuunnissa paitsi kaakossa. Noin 300–400 metriä Mustjärveltä itään sijaitsee Humaljärvi, lännessä levittäytyy Meikon alueen metsä, jonka alueella sijaitsee muun muassa Kakarlampi, Immerlampi ja Korsolampi. Mustjärven ja Humaljärven välissä sijaitsee Urbysberget, jonka korkeustaso on noin 70 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 40 metriä Mustjärven pintaa ylempänä. Mustjärven lounaisrannalla on jyrkänne.

Mustjärvi (81.061.1.013) kuuluu Estbyån valuma-alueeseen (81.061), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Mustjärvi on viidenneksi laajin Estbyån valuma-alueen kolmestatoista vakavedestä. Sitä edeltää Humaljärvi, Meiko, Djupström ja Vaipo. Sitä seuraa Vitträsk, Trehörningen, Bergträsk, Molnträsk, Korsolampi, Tollsträsket, Kotolampi ja Immerlampi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta *Ympäristö.fi*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 7.10.2021.
2. ↑  Mustjärvi *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 7.10.2021.
3. 1 2 3  Paikannimihaku : Mustjärvi *Retkikartta.fi*. Metsähallitus. Viitattu 7.10.2021.
4. ↑  Estbyån valuma-alue (81.061) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 7.10.2021.
Humidori
**Humidori** on tiivis laatikko, kaappi tai suurimmillaan huone, jossa säilytetään sikareja sopivan lämpötilan ja kosteustason vallitessa. Suhteellinen kosteus sikareille on sopivimmillaan 65–72 %. Liian kuiva ilma luonnollisesti kuivattaa sikarit, jolloin ne ovat hauraita ja palavat liian suurella lämpötilalla, josta seuraa kitkerä maku. Liian kostea ilma aiheuttaa sikarihomeen riskin. Sopiva säilytyslämpötila on noin 18–22 °C. Liian lämmin säilytyslämpötila nostaa eri tuholaisten riskiä. Tuholaisista pääsee eroon pakastamalla sikarit, mutta sulatus tulee tehdä hitaasti.

Humidoriin kuuluu säilytysosan lisäksi kostutin ja tavallisesti kosteusmittari eli hygrometri. Kosteuttajana käytetään Oasis-sientä, joka pitää ilman kosteuden sopivana. Kosteuden sääntelyyn voidaan käyttää myös humidorikäyttöön tarkoitettuja kosteutta tasaavia (akryylipolymeeri) kiteitä, joita on saatavana eri kosteustasojen ylläpitämiseen (65 %, 70 %). Kosteuttajana voidaan käyttää myös märkää ruokasuolaa, mikä kuitenkin saa aikaan hiukan korkeahkon 75 % kosteustason.

Humidorin sisus on yleensä vuorattu käsittelemättömällä setrillä tai kirsikkapuulla. Käsittelyt voivat aiheuttaa makuvirheitä.

Käyttökuntoon saattaminen
-------------------------

Kaupasta ostettu tai itse tehty humidori ei ole heti käyttövalmis. Analoginen hygrometri on kalibroitava suolalla. Ilmatiiviisti suljettuun pussiin (esimerkiksi MiniGrip) laitetaan astiassa tavallista suolaa. Suolaa kostutetaan siten, että osa suolasta on märkää, osa kuivaa. Kahdeksan tunnin kuluttua suhteellisen kosteuden pussin sisällä pitäisi olla melko tarkasti 75 %. Jos hygrometri näyttää eri lukua, sitä pitää säätää. Kun säätö on tehty, hygrometri on valmis käyttöön.

Seuraavaksi humidorin kostuttimeen on imeytettävä kostutusainetta, jollaisena voidaan käyttää propyleeniglykolia (PG); sitä saa apteekeista ja sikariliikkeistä. PG-vesiseos saa aikaan 70% suhteellisen kosteuden. Ensitäytöllä laitetaan noin 50/50 -seos ja jatkossa kostutusaineeksi käy joko akkuvesi tai apteekin tislattu vesi. Joillakin akkuvesillä voi ongelmana olla kostuttimen kovettuminen, jolloin kostutinsienen teho laskee. Kostuttimena käytettyyn Oasis-sieneen nestettä voi imeyttää niin kauan kuin sieni sitä imee. Ylimääräiset nesteet voi pyyhkiä kostuttimesta pois. Kun kostuttimen kääntää ylösalaisin, sienestä ei saisi tippua vesipisaroita. Kostutin asetetaan humidorin sisälle. Humidorin annetaan olla tunti. Uuden humidorin seiniä voi kostuttaa tislatulla vedellä tai lisätä snapsilasillisen vettä, jotta kosteustason tuleminen sopivaksi ei kestäisi kovin kauan. Väliseinät voi ottaa humidorista pois. Väliseiniä voi sivellä tislatulla vedellä kostutetulla tekstiilillä.

Näiden vaiheiden jälkeen humidori suljetaan ja annetaan olla 3 vuorokautta, jonka jälkeen se on valmis sikareiden säilytykseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Rittler, Irene: What Makes Spanish Cedarwood the Top Choice of Cigar Manufacturers? *Cigar Journal*.  2.2.2016. Viitattu 11.3.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* En sajt om hur du forvarar dina cigarrer bäst! (Arkistoitu – Internet Archive)
* Humidoriopas
**Katri K. Sieberg** on yhdysvaltalainen yhteiskuntatieteilijä, joka on toiminut Pohjois-Amerikan tutkimuksen professorina Tampereen yliopistossa vuodesta 2007 lähtien. Hän kertoo tutkivansa terveydenhuoltoa, rikospolitiikkaa ja äänestämistä taloustieteellisestä näkökulmasta.

Sieberg syntyi Yhdysvalloissa amerikansuomalaiseen perheen. Hän valmistui kandidaatiksi (*Bachelor of Arts*) Northwestern-yliopistossa vuonna 1990 ja maisteriksi (*Master of Science*) California Institute of Technology -yliopistossa vuonna 1992. Hän väitteli tohtoriksi (*Doctor of Philosophy*) New Yorkin yliopistossa vuonna 1998.

Julkaisut
---------

* *Criminal Dilemmas: Understanding and Preventing Crime*. Springer, 2001.

Lähteet
-------

1. ↑  Tuomas Kaseva: Yliopistot, *Helsingin Sanomat*, 2.1.2007, viitattu 22.4.2023.
2. 1 2  Katri Sieberg, Tampereen yliopisto, viitattu 22.4.2023.
3. ↑  Heta Muurinen: USA ja kisa, *Yliopisto*, Helsingin yliopisto, 29.2.2016, viitattu 22.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Tampereen yliopiston tutkimusportaali
* ResearchGate
**Tex Revolver** on sarjakuvahahmo ja Villiä Länttä parodioiva sarjakuva, jonka loi italialainen Benito Jacovitti 13. maaliskuuta 1955. Tex Revolver ilmestyi ensimmäisen kerran *Il Vittorioso* -lehdessä numeroissa 11–14 (13.3.–12.10.1955). Suomessa sarjakuvaa ei tiettävästi ole julkaistu, mutta se on käännetty mm. ranskaksi, pienikokoisessa *Tagada*-lehdessä numeroissa 3–6 (helmi–maaliskuussa 1959) sekä uudelleen normaalikokoisissa *Super Boy* numeroissa 299–300 sekä *Jet Cobb* numerossa 9 (kaikissa julkaisijana impéria).

Tex Revolver on *Pete lo sceriffon* (1943) ja *Pippo nel Texas* (1943) kanssa Cocco Bill -sarjakuvan edelläkävijöitä ja siitä löytyy paljon yhtymäkohtia Cocco Bill -sarjaan. Vauhti on vielä huomattavasti hilitympää, mutta maasta löytyy jo makkaran pätkiä ja aivan tarinan lopusta kadulla luikerteleva mato. Texin hevonen osallistuu tarinoihin vähintäänkin yhtä ahkerasti kuin Cocco Billinkin ratsu. Sekin osaa puhua ja pelastaa Texin pahoista pinteistä. Tex taistelee niin intiaaneja kuin roistojakin vastaan ja sekä seriffit että pormestarit pyörivät mukana. Tällä kertaa seriffinä toimii kaulimella varustettu nainen, joka lopulta rakastuu Texiin. Cocco Billistä poiketen Tex juo mielellään olutta.

Aiheesta muualla
----------------

* Jacovitti - Sito ufficiale (italiaksi)
* Cocco Bill ja muuta (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Vieteri** (1967 – 18. elokuuta 1984) oli 1970-luvulla kilpaillut aikansa menestynein suomenhevosori, joka saavutti urallaan muun muassa viisi ravikuninkuutta vuosina 1973–1974 ja 1976–1978. Se oli myös ensimmäinen suomenhevonen, jonka palkintosumma ylitti miljoona markkaa. Oria ohjasti ja valmensi sen omistaja Kaarlo Partanen.

Vieteri on niin ikään viisi titteliä voittaneiden Vekselin ja Vieskerin ohella menestynein ori kuninkuusravien historiassa. Koko uransa aikana Vieteri juoksi yhteensä 214 kilpailua, joista se voitti 161. Suomalaisen raviurheilun Hall Of Fameen Tähtien Talliin se nimitettiin ensimmäisten hevosten joukossa vuonna 1995. Juhani Matelan kirjoittama elämäkertateos *Valtias Vieteri* ilmestyi vuonna 1979.

Kilpailu-ura
------------

Vieterin kasvattaja oli Pentti Savolainen, jonka kasvatti on myös toinen viisinkertainen ravikuningas Vekseli. Ori osoitti lahjakkuutensa jo nuorena voittamalla ylivoimaisesti nelivuotiaiden Suomi-Derbyn vuonna 1971. Viiden ravikuninkuuden ohella Vieteri sijoittui Kuninkuusravien kokonaiskilpailun toiseksi vuosina 1975 ja 1979. Merkittäviä saavutuksia ovat lisäksi muun muassa neljä Suurmestaruusajon voittoa sekä lukuisia muita suurkilpailuvoittoja. Kylmäveristen Pohjoismaiden mestaruuskilpailussa Vieteri sijoittui kolmanneksi vuonna 1978.

Vuoden nopein suomenhevonen Vieteri oli vuosina 1974–76 ja 1978–80 sekä eniten ansainnut vuosina 1975–1979. Ori paransi Suomen ennätystä viisi eri kertaa vuosien 1975 ja 1979 välillä. Parhaaksi tulokseksi jäi mailin matkalla juostu 21,6. Vieteri kuoli vuonna 1984 mahalaukun repeämään.

Vieteri periyttäjänä
--------------------

Vieteriä käytettiin myös paljon siitoksessa. Se sai lähes 800 jälkeläistä, joista noin 550 kilpaili ravureina. Parhaisiin jälkeläisiin lukeutuvat muun muassa V.T. Ajatus, Ville-Vikkelä sekä ravikuningatar Vipu.

Suurkilpailuvoittoja
--------------------

* Suomi-Derby (1971)
* Suviyön Suurravit (1973, 1975, 1976, 1977, 1979)
* Ravikuninkuus (1973, 1974, 1976, 1977, 1978)
* Suurmestaruusajo (1973, 1975, 1976, 1979)
* OP-Tuoppi (1973, 1976, 1977, 1978, 1979)
* Tammer-ajo (1974)
* Kultaloimi (1975, 1976, 1977, 1978, 1979)
* Killerin Kimara (1975, 1977, 1978, 1979)
* Pohjola Grand Prix (1975, 1977, 1978, 1979)
* Erilo-juoksu (1977)
* Festivaali-ajo (1977, 1978)
* Tähtisprintteri (1977, 1978)
* Alopaeuksen Muistoajo (1977, 1978)
* Erkon Pokaali (1978, 1979)
* Savon Sanomain ajo (1977, 1978, 1979)

Kirjallisuutta
--------------

* Matela, Juhani: *Valtias Vieteri*, Liiton Kirjapaino, 1979. ISBN 951-29278-4-5.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tähtien Talli – Vieteri (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Hippos. Viitattu 4.6.2015.
2. 1 2  Vieteri Sukuposti. Viitattu 29.7.2010.
3. ↑  Vieterin jälkeläisluettelo Sukuposti. Viitattu 29.7.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Vieteri Suomen Hippoksen tietokannassa
* Kuninkuusravit Lahdessa 1974 Ylen Elävä arkisto.
Livia Orestilla
**Livia Orestilla** tai **Cornelia Orestilla/Orestina** (lähteestä riippuen) oli roomalainen ylhäistöön kuulunut nainen, joka oli keisari Caligulan toinen vaimo. Hän saattoi olla vapaasyntyinen pompejilainen ja konsuli P. Corneliuksen tytär. Orestilla syntyi Jeesuksen syntymän aikoihin.

Orestilla oli aluksi naimisissa Gaius Calpurnius Pison kanssa, mutta kerrotaan että Caligula oli vieraana Orestillan ja Pison häissä vuonna 37, joissa hän ihastui Orestillaan niin, että määräsi, että hänet vietäisiin keisarin omaan kotiin. Caligula ilmoitti seuraavana päivänä ottaneensa uuden vaimon "vanhaan tapaan". Suhde loppui parin kuukauden päästä. 

Vuonna 40 Caligula syytti yhteen palanneita Orastillaa ja Pisoa aviorikoksesta ja ajoi heidät maanpakoon. Caligula oli kieltänyt heiltä heidän suhteensa ja tuomitsi heidät nyt tämän kiellon rikkomisesta.

Lähteet
-------

* Marjorie Lightman, Benjamin Lightman: *A to Z of ancient Greek and Roman women*. Infobase Publishing, 2007. ISBN 9780816067107.

### Viitteet

1. 1 2  Mika Kajava: The Name of Cornelia Orestina/Orestilla.  *Arctos 18 (1984) 23-30.*, {{{Vuosi}}}. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2 3  Lightman, hakusana "Livia Orestilla"
3. ↑  Livia Orestilla (fl. 32 CE) | Encyclopedia.com *www.encyclopedia.com*. Viitattu 25.4.2023.
4. ↑  Collections Online | British Museum *www.britishmuseum.org*. Viitattu 25.4.2023.
Logo (venäjäksi).
**VTsIOM** (ven. Всероссийский центр изучения общественного мнения, lyh. **ВЦИОМ**) on valtiollinen, Venäjän federaation täysin omistama, juridisesti osakeyhtiönä (OAO) toimiva tutkimuslaitos, joka tekee mielipidetiedustelujen lisäksi myös muita sosiologisia tutkimuksia ja markkinatutkimuksia Venäjällä. VTsIOM:n päätoimipiste on Moskovassa. Tutkimuslaitosta pidetään vahvasti valtiojohtoon sidoksissa olevana; tutkimuslaitoksen johtokunnassa istuu myös Venäjän presidentinhallinnon edustaja. Laitos on yksi tunnetuimpia venäläisen henkisen ilmaston mittaajista; suuri osa mielipidetiedustelujen tuloksista julkaistaan VTsIOM:in lehdistötiedotteina.

Historiaa
---------

Tutkimuslaitos on kehittynyt vuonna 1987 käynnistetystä, alkujaan koko Neuvostoliiton kattaneesta valtiolliseen mielipiteiden tutkimuslaitoksesta. Tämän laitoksen tutkijat perustivat valtiojohdosta riippumattomamman Levada-keskuksen, joka nimettiin aluksi VTsIOM-A:ksi, mutta sittemmin nimettiin uutta keskusta vetäneen, VTsIOM:n entisen johtajan professori Juri Levadan mukaan.

Luettelo VTsIOM:n johtajista:

* 1987–1992: Tatjana Zaslavskaja (ven. Татьяна Заславская)
* 1992–2003: Juri Levada (ven. Юрий Левада)
* 2003–*(nykyinen)* Valeri Fedorov (ven. Валерий Федоров)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  History and principles *wciom.com*. VTsIOM.  Arkistoitu 30.12.2018. Viitattu 29.12.2018, päivitetty 20.8.2021. (englanniksi)
2. ↑  Kontakty *wciom.ru*. VTsIOM.  Arkistoitu 7.10.2012. Viitattu 26.8.2012. (venäjäksi)
3. ↑  Levada Center *levada.ru*. Levada-keskus. Viitattu 26.6.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* VTsIOM (englanniksi, venäjäksi)
**Sopimuksen sovittelu** tarkoittaa tuomioistuimen jälkikäteen tekemää sopimuksen sisällön muuttamista kohtuuden perusteella. Sopimukseen puututaan vain kohtuuttomina pidettyjen kohtien osalta, eikä koko sopimus yleensä tule tehottomaksi. Sovittelussa sopimuksen sitovuutta rajoitetaan, vaikkei siitä olekaan pakottavaa lainsäädäntöä. Sopimus on suorituksesta ja vastasuorituksesta muodostuva kaksipuolinen oikeustoimi, jossa sopimustasapainon ylläpitämiseen voidaan käyttää kohtuuttomuusharkintaa. Tasapainoa arvioitaessa tarvitaan jokin mittapuu, johon vertaamalla poikkeamaa voidaan arvioida. Esimerkiksi sovittua hintaa arvioitaessa mittapuuna käytetään yleistä hintatasoa eli vastaavan hyödykkeen keskimääräistä hintaa.

Sopimuksen kohtuuttomuuden harkinta on kokonaisuus, jossa otetaan huomioon kaikki tekijät. Tällöin jotkin seikat saattavat puoltaa sovittelua ja toiset seikat voivat olla sovittelua vastaan. Sovittelun tarpeettomuutta puoltaa vaikkapa tieto siitä, että kohtuuttomaksi väitetystä sopimusehdosta on neuvoteltu ennen sopimuksen tekoa. Yritysten välisten sopimusten sovitteluun suhtaudutaan pidättyvämmin kuin yrityksen ja kuluttajan välisiin sopimuksiin. Julkisen vallan ja kansalaisten väliset järjestelyt jäävät yleensä sovittelun ulkopuolelle, joskin on mahdollista, että ne muistuttavat sopimusta siinä määrin, että niihin voidaan puuttua kuten esimerkiksi metsästyslupaan. Tällöin ollaan julkisoikeuden ja yksityisoikeuden välisellä hämärällä alueella.

Sopimuksen sovittelua koskeva yleislauseke on oikeustoimilain (228/1929) 36 pykälä, jonka mukaan *Jos oikeustoimen ehto on kohtuuton tai sen soveltaminen johtaisi kohtuuttomuuteen, ehtoa voidaan joko sovitella tai jättää se huomioon ottamatta. Kohtuuttomuutta arvosteltaessa on otettava huomioon oikeustoimen koko sisältö, osapuolten asema, oikeustointa tehtäessä ja sen jälkeen vallinneet olosuhteet sekä muut seikat.*

Lähteet
-------

1. 1 2  *Encyclopædia iuridica fennica,* Suomalainen lakimiesyhdistys 1994–1999, ISBN 951-855-135-9, osa I palstat 750–752.
Perinteinen parantaja Dhakassa.
**Parantaja** on henkilö, joka tunnetaan varsinkin ihmisten fyysisten tai psyykkisten ongelmien parantamisesta. Nykyisin parantajiksi kutsutaan myös erilaisiin näennäistieteellisiin parannusmenetelmiin ja uskomuslääkintään erikoistuneita.

Parantajia on ollut lähes kaikilla muinaisilla kansoilla, ja niitä on edelleen monilla luonnonkansoilla. Tiukasti modernin lääketieteen käytännöillä parantavia ihmisiä ei yleensä kutsuta parantajiksi, vaan esimerkiksi lääkäreiksi. Historiallisesti ei kuitenkaan aina voida vetää selvää rajaa siihen, ketä voi kutsua parantajaksi ja ketä esimerkiksi lääkäriksi. Myös lääketiede on entisaikaan turvautunut osittain erilaisiin uskomuksiin. Vielä nykyisinkin varsinkin länsimaiden ulkopuolella monet lääkärit ja terveysalan ihmiset käyttävät lääketieteellisten keinojen lisäksi myös uskomuslääkintää, ja toisaalta jotkut parantajat ovat ottaneet käyttöön myös lääketieteen keinoja. Luonnonkansojen ja heimoyhteiskuntien ulkopuolella merkittävästi parantajuutta on nykyisin monessa Aasian maassa, joissa paikalliset uskomuslääkinnän keinot ovat usein tarjolla rinnakkain länsimaisen lääketieteen kanssa.

Parantajia on ollut erilaisia. Useat ovat kuitenkin olleet lähinnä *henkiparantajia*, jotka käsittävät monet mielen ja ruumiin ongelmat henkiolentojen tai taikuuden aiheuttamiksi. Henkiparantaminen on usein ollut sitä, että ihmiseen tunkeutunut vihamielinen henkiolento on pyritty poistamaan ihmisestä, tai ihmisestä karannut henkiolento, kuten sielu, on pyritty palauttamaan ihmiseen.

Joitakin parantajia
-------------------

* Verenseisauttaja
* Manaaja
* Kuppari
**Ruokolampi** (ven. Руоколампи, Руоко-лампи) on Venäjällä Karjalan tasavallan Sortavalan piirissä sijaitseva järvi, jonka laskujoki Töyhinoja laskee Ylälampeen.

Maantietoa
----------

Ruokolampi on 1,5 kilometriä pitkä, 550 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 50 hehtaaria. Järvi on pitkän muotoinen eikä siinä ole merkittäviä niemiä tai lahtia. Keskellä järveä on saari, jolla ei ole kartoissa nimeä. Järven luoteispään rantaa viistää Matkaselän (ven. Маткаселькя) ja Jänisjärven (ven. Янисъярви) välinen rautatie, joka kulkee järven lähellä koko sen pituudelta ja ylittää järven laskuojan. Järven rantametsät ovat alavaa ja suoperäistä metsämaata paitsi pohjoisessa, missä kohoaa korkea mäki. Järvi on nykyään asumaton.

Vesistösuhteita
---------------

Ruokolampi kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jonka Kelokosken valuma-alueessa se sijaitsee. Järven lasku-uoma kuuluu vesireittiin, joka laskee Jänisjärveen. Tämän laskujoki Jänisjoki laskee Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.

Ruokolampi sijaitsee Kelokosken valuma-alueen pääjärven Vahvajärven länsipuolella. Ruokolampi kuuluu Vahvajärvestä Sahinojana alkavaan pääuomaan, joka laskee suoraan Jänisjärveen. Lasku-uomaan kuuluvat Sahinojan ja Ruokolammen lisäksi Ylälampi ja sen laskuoja sekä Alalampi (Алалампи) ja sen laskuoja Kelokoski. Kelokoski laskee Jänisjärven lounaisrantaan aivan Kontioleppälahden viereen. Vahvajärven vedenpinnan korkeus on 88 metriä, Ruokolammen 87 metriä, Ylälammen 86,6 metriä ja Jänisjärven 64 metriä mpy.

Valuma-alueen muita järviä ovat Päähimainenlampi (ven. Пяяхимайненлампи), Venelampi (Венелампи), Riuttalampi (Риутталампи), Perttilampi (Перттилампи) ja Hiijärvi.

Lähteitä
--------

### Huomioita

1. 1 2 3  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Руоколампи.
2. 1 2  Asia katsottu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.

### Viitteet

1. ↑  Ruokolampi, Руоколампи (Руоко-лампи) (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 23.1.2022. (venäjäksi)
2. 1 2 3  Ruokolampi. *Kartassa:* *Topografinen kartta* 1:100 000. Kartan verkkoversio Maanmittauslaitoksen Karjalan kartat -palvelussa (viitattu 23.1.2022)

Aiheesta muualla
----------------

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Руоколампи
Novosokolnikin piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla.
**Novosokolnikin piiri** (ven. Новосоко́льнический райо́н, *Novosokolnitšeski raion*) on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen kaakkoisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 1 616 neliökilometriä. Asukkaita on 17 200 henkeä (vuonna 2009).

Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Novosokolnikin kaupunki, jonka lisäksi siihen kuuluu 9 maalaiskuntaa.

Piirin kautta kulkevat Pietarista etelään ja Moskovasta Riikaan johtavat rautatiet, jotka risteävät Novosokolnikin kaupungissa. Piirin ja kaupungin kautta kulkee itä-länsisuunnassa myös Moskovasta Latvian rajalle johtava M9-valtatie.

Pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon. Teollisuutta edustavat leipätehdas, ompelimo, pellavanjalostuslaitos sekä tien- ja talonrakennusta harjoittava yritys. Tärkeä merkitys on myös rautatieliikenteellä, jonka palveluksessa on 15 % työvoimasta.

Nähtävyyksiä ovat 1100–1200-luvun maalinnoituksen jäänteet Novojen kylässä, vuonna 1884 rakennettu Pokrovan kirkko Runovossa sekä Novosokolnikin kotiseutumuseo.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 24.12.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Novosokolnikin piiri Pihkovan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

Pihkovan alueen piirit ja *kaupunkipiirit*
Bežanitsy • 
Dedovitši • 
Dno • 
Krasnogorodsk • 
Kunja • 
Loknja • 
Nevel • 
Novoržev • 
Novosokolnik • 
Opotška • 
Ostrov • 
Outova • 
Palkino • 
Petseri • 
*Pihkova* • 
Pihkova • 
Pljussa • 
Porhov • 
Puškinskije Gory • 
Pustoška • 
Pytalovo • 
Sebež • 
Strugi Krasnyje • 
Usvjaty • 
*Velikije Luki* • 
Velikije Luki
*Mato musta maan alanen, toukka tuonen karvahanen, pure puuta, pure maata, älä vereeni kajoa*... (SKVR XI 1436)  
 Myös käärmeen ja käärmettä muistuttavien uskomusolentojen voitiin pelätä vahingoittavan verta.
**Verettömyys** oli suomalaisen kansanperinteen tuntema ihmisten sairaus, jonka kuviteltiin johtuvan veren laadun heikkenemisestä, vääränlaisesta verestä tai veren vähyydestä. **Verellisyys** oli ihmisen tavallinen, oikea tila, jossa hänellä oli riittävästi omaa verta.

Verettömyys aiheutti innottomuutta, kalvakkuutta, masentumista tai heikkoutta. Kyse oli lähinnä riuduttavista sairauksista ja puutostiloista, kuten anemiasta. Nykyisin verettömyys tarkoittaa kalpeutta.

Verettömyys johtui joskus siitä, että ympäristön haltijat olivat vieneet tai turmelleet veren tai tuoneet oman verensä tilalle. Loitsuilla saatettiin pyytää omaa verta takaisin:

Ota pois omat ruskiet veres',   

Anna pois omat valkiet vereni!   
(SKVR I4 1053)

Oma veri voitiin rinnastaa luontoon, suojelushaltijaan, ja verta nostatettiin kuin luontoa lovesta:

Nouse, luontoin, lovesta, haon alta haltiani,   

syntyni syvästä maasta, isäni luonto, emäni luonto,   

päälle luontoni omani, kaikehin muien luontohista,   

puna veriset, nieta veriset, rusko veriset, valko veriset,   

kelta veriset, sini veriset, minun veren päällimäissä   

kaikkein muien veristen.   
(SKVR VII4 1743)

Katso myös
----------

* Veren synty
* Itsettömyys
**Ruokolahden linnavuori** on Varsinais-Suomessa Salossa sijaitseva Linnavuori.

Vuonna 2016 löytynyt Linnavuori sijaitsee Salon Halikonlahden länsipuolella Ruokolahden vanhalla etelärannalla, joka on maankohoamisen myötä kuivunut. Muinaislinna on perustettu jyrkälle kalliomäelle. Puolustusrakenteista nähtävissä ovat yhä itärinteen ylempi kivistä ladottu valli sekä alempi hiekasta kasattu valli. Mäen laelle johtavan luoteisrinteen sola on lisäksi tukittu ladotulla kivivallilla. 

Muinaislinnan luoteisrinteen valli on rikkoutunut, mutta itärinteen varustusten jäänteet ovat säilyneet hyvin. Vallista on löytynyt kaksi aukkoa ja sen sisäreunaa on tasoitettu hiekalla, joka on mahdollisesti tuotu muualta kuten myös alemman maavallin hiekka. Linnavuoren huipun näytteissä on havaittu nokimaata.

Aluetta ei ole tutkittu, mutta muinaislinnan löytymisen yhteydessä paikalta löydettiin kaksi leveäkantaista naulaa, rautalevyn pala sekä 300–400-luvuille ajoitettu keihäänkärki.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kulttuuriympäristön palveluikkuna *www.kyppi.fi*. Viitattu 26.5.2017.
**Ecuadorin keskusyliopisto** (Universidad Central del Ecuador, UCE) on Ecuadorissa toimiva korkeakoulu. Sillä on kaksi kampusta Quitossa, toinen kaupungin etelä- ja toinen koillispuolella, sekä sivutoimipisteet Santo Domingo de los Tsáchilasin provinssin pääkaupungissa Santo Domingossa ja  Galápagossaarilla.

Yliopiston edeltäjä perustettiin vuonna 1622 nimellä Real y Pontificia Universidad de San Gregorio Magno. Nykyisellä nimellään se on toiminut vuodesta 1826.

* Yliopiston kampusalueen pohjoinen sisäänkäynti.Yliopiston kampusalueen pohjoinen sisäänkäynti.
* Oikeus-, valtio- ja yhteiskuntatieteiden tiedekunta.Oikeus-, valtio- ja yhteiskuntatieteiden tiedekunta.
* Ecuadorin keskusyliopiston rakennuksia.Ecuadorin keskusyliopiston rakennuksia.
* Lääketieteellisen tiedekunnan rakennuksia.Lääketieteellisen tiedekunnan rakennuksia.
* Hallintotieteden tiedekunta.Hallintotieteden tiedekunta.

Lähteet
-------

1. ↑  Facultades *universidad central del ecuador carreras*. Viitattu 8.2.2019. (espanjaksi)
2. ↑  Universidad Central, 176 años de servicio *El Universo*. Viitattu 8.2.2019. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ecuadorin keskusyliopisto** Wikimedia Commonsissa
**Von Mickwitz** on aatelissuku. Suvun väitetään olevan alun perin kotoisin Böömistä. Von Mickwitzien suku on aateloitu virallisesti Pietarin Ritarihuoneella, kun Paul Joakim von Mickwitz saavutti todellisen salaneuvoksen arvon 1800-luvulla. Suku oli ehkä kulkeutunut Böömistä Saksan kautta Saarenmaalle, Viroon, josta se saapui Suomeen. Von Minckwitz on Minckwitz-suvun Helsingin Ritarihuoneella aateloitu haara.

Suvun tunnettuja jäseniä
------------------------

* Gerda von Mickwitz (1862–1948), suomalainen feministi ja kirjailija
* Alexander Joakim von Minkwitz, vuoteen 1876 *Mickwitz* (1851–1928), vt. kuvernööri, kenraalimajuri, Julius von Minkwitzin poika
* Harold von Mickwitz (1859–1938), suomalaissyntyinen pianisti, pianonsoiton opettaja ja säveltäjä
* Julius Adalbert Joakim von Minkwitz, vuoteen 1876 *Mickwitz* (1820–1892), kenraalimajuri, ylijohtaja

Katso myös
----------

Muita Mickwitzejä on täsmennyssivulla Mickwitz.

Lähteet
-------

* Suomen Sukututkimusseura Genos (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)