recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
TK-piirtäjä Aarne Nopsanen vuonna 1943.
**Aarne Nopsanen** (17. helmikuuta 1907 Lahti – 23. syyskuuta 1990 Lahti) oli suomalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kuvittaja.

Ura
---

Nopsanen kävi keskikoulun ja opiskeli sitten Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa 1924–1925, Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1928–1930 sekä Pariisin Académie Colarossissa 1931–1932. Nopsanen työskenteli 1930-luvulla aluksi Suomen Ilmoituskeskuksessa ja vuosina 1934–1939 mainostoimisto Erva-Latvalassa. Jatkosodan aikana hän oli TK-piirtäjänä 1. tiedotuskomppaniassa.

Nopsanen hankki toimeentulonsa käyttögraafikkona ja kuvittajana. Hän teki kansikuvat useisiin Olavi Paavolaisen kirjoihin, kuten *Ristiin ja hakaristiin* (1938) sekä *Synkkään yksinpuheluun* (1946). Kuuluisa on myös Nopsasen kansikuva *Pidot Tornissa* -kirjaan (1937). Sotien jälkeen Nopsanen kuvitti muun muassa oppikirjoja sekä Aleksis Kiven *Nummisuutarit*. Hän sai vuonna 1972 Rudolf Koivu -palkinnon tekemistään historian oppikirjojen kuvituksista.

Taidemaalarina Nopsanen maalasi noin parisataa muotokuvaa, joista monet esittävät Mannerheim-ristin ritareita ja teollisuusjohtajia. Hänen tunnetuin maalauksensa on *Keskiviikkokerho* (1959), joka esittää Suomen sodanjälkeisen ajan politiikan ja talouselämän merkkihenkilöiden samannimisen keskustelukerhon jäseniä. Nopsanen maalasi myös maisemia.

Nopsanen piirsi myös Raul Roineen käsikirjoittamaa *Antti Puuhaara* -sarjakuvaa.

Myös Aarne Nopsasen vaimo Maija ja heidän poikansa Jukka Nopsanen ovat taiteilijoita. Aarne Nopsasen veli oli nuortenkirjailija Aulis Nopsanen.

Maalauksia
----------

* *Rue de la Gaité*. 1950
* *Keskiviikkokerho*. 1959

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* Nopsanen, Aarne – Dahlgren, Maija: *Valon ja varjon Viipuri*. Una-kustannus, Espoo 1986.

Palkintoja
----------

* Rudolf Koivu -säätiön kunniapalkinto 1973
* WSOY:n tunnustuspalkinto 1973

Lähteet
-------

* Kuvataiteilijamatrikkeli
* Hagelstam, Wenzel: Antiikin lumoissa: Kuvittajan kubistinen Pariisi *Turun Sanomat*.  11.2.2006.

### Viitteet

1. 1 2  Anttonen, Erkki: "Nopsanen, Aarne (1907–1990)", *Suomen kansallisbiografia, osa 7*, s. 120–121. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 951-746-448-7. / Teoksen verkkoversio (viitattu 7.7.2015).
2. ↑  Hakkarainen, Erkki – Kähkönen, Tapio – Turpeinen, Tuomo: *Maailma on täynnä ideoita: Erva-Latvala Oy:n perustamisen taustaa, tapahtumia vuodesta 1925 ja nykyisyyttä 1980-luvun alussa*, s. 196. Helsinki: Erva-Latvala Oy, 1984. ISBN 951-99607-0-8.
3. ↑  Come to Finland. Julisteita & matkoja – Affischer & resor 1851–1965. Viitattu 28.1.2014.
4. 1 2 3  Ville Hänninen: *Kirjan kasvot: sata vuotta suomalaisia kirjankansia*, s. 79–80. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Aarne Nopsanen Kansallisgallerian kokoelmissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Aleksandr Anatoljevitš Vlasov** (ven. Александр Анатольевич Власов, s. 23. huhtikuuta 1996 Viipuri) on venäläinen maantiepyöräilijä, joka on parhaimmillaan etappikilpailuissa ja mäkisessä maastossa.

Vlasov aloitti ammattilaisuransa Gazprom-RusVelo-tallissa 2018–2019, edusti Astana Pro Team / Astana - Premier Tech -joukkuetta 2020–2021 ja Bora-Hansgrohea vuodesta 2022 lähtien. Hän voitti Tour de Romandien 2022.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2014
GP Général Patton, kokonaiskilpailun ja 2. etapin voitto
2018
Toscana Terra di Ciclismo Eroica, mäkikirikilpailun ja 2. etapin voitto
Baby Giro, kokonaiskilpailun voitto
Maantieajon alle 23-v. Venäjän-mestaruus
2019
Slovenian ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
Maantieajon Venäjän-mestaruus
Itävallan ympäriajo, 6. etapin voitto
Tour of Almaty, kokonaiskilpailussa toinen
2020
Tour de La Provence, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun ja 2. etapin voitto
Mont Ventoux Dénivelé Challenge, voitto
Lombardian ympäriajo, kolmas
Giro dell'Emilia, voitto
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailussa viides, nuorten kilpailun voitto
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 11:s, nuorten kilpailussa kolmas, 12. etapilla toinen
2021
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun voitto
Tour of the Alps, kokonaiskilpailussa kolmas
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs, nuorten kilpailussa toinen, 9. etapilla kolmas
Aika-ajon Venäjän-mestaruus
2022
Volta a la Comunitat Valenciana, kokonaiskilpailun ja 3. etapin voitto
UAE Tour, kokonaiskilpailussa neljäs
Gran Premio Miguel Indurain, toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
La Flèche Wallonne, kolmas
Tour de Romandie, kokonaiskilpailun ja 5. etapin (aika-ajo) voitto
Sveitsin ympäriajo, 5. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides
2023
Clásica de San Sebastián, kolmas
Vuelta a Burgos, kokonaiskilpailussa toinen
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa seitsemäs
Tre Valli Varesine, kolmas
Lombardian ympäriajo, neljäs
2024
Volta a la Comunitat Valenciana, kokonaiskilpailussa kolmas
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa viides, 7. etapin voitto
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aleksandr Vlasov *procyclingstats.com*. Viitattu 24.3.2024. (englanniksi)
2. 1 2 3  Aleksandr Vlasov *cyclingarchives.com*. Viitattu 9.1.2022. (englanniksi)
Yksi Egyptiläisen sillan sfinkseistä.
**Egyptiläinen silta** (ven. Еги́петский мост, *Jegipetski most*) on Fontankan ylittävä silta Pietarin keskustassa Venäjällä. Sen kautta kulkee Lomonosovin prospekti.

Paikalle vuosina 1825–1826 rakennetun yksijänteisen ketjujen kannattaman riippusillan suunnittelivat Vasili Hristianovitš ja Vasili Tretter. "Egyptiläiseen tyyliin" koristeltua siltaa reunusti neljä valurautaista sfinksiä. Silta romahti tammikuussa 1905 sotilasosaston ollessa ylittämässä sitä.

Nykyinen, alkuperäisten sfinksien koristama terässilta on rakennettu vuosina 1954–1956. Sen pituus on 46,8 metriä ja leveys 27 metriä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 202. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Egyptiläinen silta**.
* Egyptiläinen silta Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
**Enric Mas Nicolau** (s. 7. tammikuuta 1995 Artà, Mallorca) on espanjalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Klein Constantia -joukkueessa 2016 ja edusti Quick-Step Floors / Deceuninck–Quick-Stepiä vuosina 2017−2019. Kaudesta 2020 hän on ajanut Movistar Teamissa

Mas sijoittui toiseksi Espanjan ympäriajossa 2018 minuutin ja 46 sekuntia Simon Yatesille hävinneenä. Hän voitti Andorrassa ajetun kilpailun 20. etapin. Seuraavana vuonna hän voitti Gree-Tour of Guangxi -kilpailun. Hän voitti nuorten kilpailun Espanjan ympäriajossa 2020. Espanjan ympäriajossa 2021 hän sijoittui toiseksi neljä minuuttia ja 42 sekuntia Primož Rogličille hävinneenä. Seuraavan vuoden Espanjan ympäriajossa hän oli jälleen toinen kaksi minuuttia ja kaksi sekuntia Remco Evenepoelille jääneenä Hän voitti samana vuonna Giro dell'Emilian.

Saavutuksia
-----------

Lähteet:Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2012
Aika-ajon junioreiden Espanjan-mestaruus
2016
Volta ao Alentejo, kokonais- ja pistekilpailun, nuorten kilpailun sekä 2. etapin voitto
Tour de Savoie Mont Blanc, kokonais- ja pistekilpailun sekä nuorten kilpailun voitto
Giro Ciclistico della Valle d'Aosta Mont Blanc, pistekilpailun voitto
2017
Vuelta a Burgos, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun voitto
Espanjan ympäriajo, 6. etapilla kolmas
2018
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes, nuorten kilpailun ja 6. etapin voitto
Sveitsin ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs, nuorten kilpailun voitto
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen, 20. etapin voitto
2019
Ranskan ympäriajo, nuorten kilpailussa kolmas
Gree-Tour of Guangxi, kokonaiskilpailun, nuorten kilpailun ja 4. etapin voitto
2020
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides, nuorten kilpailussa toinen
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides, nuorten kilpailun voitto, 12. etapilla kolmas
2021
Volta a la Comunitat Valenciana, kokonaiskilpailussa kolmas, 3. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen, 11. etapilla toinen, 9. ja 18. etapilla kolmas
2022
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen, piste- ja mäkikirikilpailussa kolmas, 15. ja 18. etapilla toinen, 4. ja 6. etapilla kolmas
Giro dell'Emilia, voitto
Lombardian ympäriajo, toinen
2023
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailussa kuudes
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes
2024
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Enric Mas *procyclingstats.com*. Viitattu 24.3.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Enric Mas *cyclingarchives.com*. Viitattu 30.9.2018. (englanniksi)
3. ↑  2018 » 73rd La Vuelta ciclista a España (2.UWT) *procyclingstats.com*. Viitattu 30.9.2018. (englanniksi)
4. ↑  2021»76thLa Vuelta ciclista a España(2.UWT) *procyclingstats.com*. Viitattu 6.9.2021. (englanniksi)
5. ↑  2022»77thLa Vuelta ciclista a España(2.UWT) *procyclnigstats.com*. Viitattu 12.9.2022. (englanniksi)
**Euroopan Buddahalainen Unioni** (lyh. **EBU**) on Euroopassa toimivien kansallisten kattojärjestöjen kattojärjestö. Järjestöön voivat liittyä kansallisten kattojärjestöjen lisäksi myös yksittäiset yhdistykset.

Järjestön päämaja sijaitsee Pariisissa.

Historia
--------

EBU:n järjestämä yhteismeditaatio vuonna 2006.
Euroopassa elävien buddhalaisten yhteisestä järjestöstä oli ollut puhetta jo 1930-luvulla. Ensimmäinen kansainvälinen kongressi pidettiin Berliinissä vuonna 1933. Vielä ennen toista maailmansotaa ehdittiin järjestämään kaksi muuta kokoontumista: Lontoossa (1934) ja Pariisissa (1937). EBU:n perustamiskokous pidettiin Pariisissa vuonna 1975.

Vuodesta 2008 alkaen EBU on ollut Euroopan neuvoston alaisuudessa toimivan kansalaisjärjestöjen konferenssin jäsen.

Toiminta
--------

EBU:a johtava elin on hallitus, joka valitaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Hallituksen valitsee EBU:n yleiskokous. Hallituksen nykyinen puheenjohtaja on italialainen Stefano Davide Bettera.

EBU:lla on 50 jäsenjärjestöä. Suomea EBU:ssa edustaa Suomen Buddhalainen Unioni.

Unionin alaisuudessa toimii omia verkostoja, jotka keskittyvät omiin kiinnostuksenkohteisiinsa unionin näkökulmasta. Tämänhetkiset verkostot ovat *AGM* (yleiskokouksen järjestäminen), *Buddhist Action Month* (buddhalaisuuden levittäminen ja uskontojen välinen vuoropuhelu), *Buddhist Teachers in Europe* (Euroopassa toimivat opettajat), *Buddhist Chaplaincy* (hengellinen apu mm. sairaaloissa ja varuskunnissa), *European Affairs* (Euroopan kysymykset), *EBU Events* (tapahtumien järjestäminen), *National Unions* (kansallinen toiminta), *Rainbow Sangha* (seksuaali- ja sukupuolivähemmistöt) ja *Women* (naiset).

Unioni pyrkii tuomaan näkemyksiään esille Euroopan päättävissä elimissä kuten esimerkiksi Euroopan parlamentissa.

Järjestön jäsenlehti on nimeltään *European Buddhist Magazine*.

Lähteet
-------

1. 1 2  European Buddhist Union *Network of Buddhist Organisations*. Viitattu 4.1.2021. (englanniksi)
2. 1 2  European Buddhist Union (EBU)  2021. LobbyFacts Database. Viitattu 4.1.2021. (englanniksi)
3. ↑  EBU History *European Buddhist Union*.  14.9.2015.  Arkistoitu 30.11.2020. Viitattu 4.1.2021. (englanniksi)
4. ↑  Council European Buddhist Union. Viitattu 23.3.2024. (englanniksi)
5. ↑  Members European Buddhist Union. Viitattu 23.3.2024. (englanniksi)
6. ↑  Unioni  2021. Suomen Buddhalainen Unioni. Viitattu 4.1.2021.
7. ↑  Areas of Activity European Buddhist Union. Viitattu 23.3.2024. (englanniksi)
8. ↑  EBU Magazine *europeanbuddhistunion.org*. Viitattu 23.3.2024. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Karl Johan Vasama** (30. kesäkuuta 1864 – 27. maaliskuuta 1939 Turku) oli suomalainen kapellimestari ja musiikkikapteeni.

Vasama tuli jo nuorena musiikkiopintojen jälkeen vuonna 1881 soittajaksi Turun tarkk'ampujapataljoonaan ja yleni siellä soittokunnan vanhimmaksi ja varajohtajaksi. Kun Turun tarkk'ampujapataljoona hajotettiin Vasama siirtyi Turun Soitannollisen Seuran soittokuntaan. Kun tämä soittokunta lopetti talousvaikeuksien vuoksi toimintansa Vasama perusti oman torvisoittokunnan, joka toimi sitten useita vuosia.

Suomen itsenäistyttyä Vasama palasi armeijaan ja oli Helsingissä Rannikkotykistörykmentti I:n kapellimestarina 1919–1928 eläkkeelle siirtymiseensä saakka. Sittammin Turkuun muuttanut Vasama toimi vielä Kaarinan VPK:n soittokunnan johtajana, Turun suojeluskunnan kapellimestarina ja Turun yliopiston ylioppilaskunnan soittokunnan johtajana.

Vasama sävelsi muutamia kappaleita kuorolle ja sovitti suuren joukon sävellyksiä torvisoittokunnalle ja kuorolle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Musiikkikapt. K. Vasama, Uusi Aura, 28.03.1939, nro 84, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4  Kuolleita, Uusi Suomi, 31.03.1939, nro 87, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Yrjö Pellervo Salomon Petäys** (19. maaliskuuta 1928 Jalasjärvi – 16. toukokuuta 2017 Tampere) oli suomalainen kirurgi ja urologi. 

Petäyksen vanhemmat olivat Yrjö Veikko Petäys ja Naemi Helvi Lydia Vuori ja puoliso vuodesta 1958 Margareta Maria Ekman. Hän tuli ylioppilaaksi Ilmajoen yhteiskoulusta 1948 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1957. Petäys teki yli 45 vuotta kestäneen lääkäriuran erityisesti Ähtärin sairaalassa. Hänelle myönnettiin lääkintöneuvoksen arvo.

Petäys julkaisi kaksi tietokirjaa miesten terveydenhoidosta:

* *Mies ja miehen elämä*, Ajatus 1998
* *Miehen elämänkaari, Turvaa ja puhtia lisääntyviin ikävuosiin*, Ajatus 2004

Lähteet
-------

1. 1 2  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 485. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. ↑  Kuolinilmoitus, Aamulehti 18.6.2017, s. B15
3. ↑  Uusi-Rintakoski, Jarmo: Miehen elämää. Terveydenhoito on laiminlyönyt suomalaisen miehen, sanoo lääkintöneuvos Pellervo Petäys, urologi Ähtäristä. Pellervo 3/1999.
Afrikaner Weerstandsbewegingin lippu.
Afrikaner Weerstandsbewegingin embleemi.
AWB:n mielenosoitus Pretoriassa vuonna 1990.
**Afrikaner Weerstandsbeweging**, **AWB** (suom. *Afrikaanerien vastarintaliike*) on eteläafrikkalainen järjestö, jonka tavoitteisiin kuuluu afrikaanien oman Volkstaatin (tai *Boerestaat* eli Buurivaltio) perustaminen. Järjestön puheenjohtajana toimi aikaisemmin Eugène Terre’Blanche. AWB:n vaakuna koostuu kolmesta mustasta numero seitsemästä valkoisessa ympyrässä punaista taustaa vasten ja muistuttaa vähän kansallisosialistien hakaristiä. 

AWB perustettiin Heidelbergissa Transvaalissa vuonna 1973, kun entinen poliisi Eugène Terre’Blanche pettyi maan pääministeri John Vorsterin "liberaaleihin mielipiteisiin ja Etelä-Afrikan yhteiskunnan kommunistisiin vaikutteisiin". Järjestön tavoite oli perustaa oma itsenäinen buurivaltio Etelä-Afrikan afrikaaneille herättämällä henkiin historialliset Oranjen vapaavaltion ja Transvaalin.

1970–1980-luvuilla järjestön jäsenmäärä kasvoi alkuperäisestä seitsemästä joihinkin satoihin jäseniin, vaikka järjestö onkin esittänyt useiden tuhansien ihmisten jäsenmääriä. AWB vastusti apartheid-järjestelmän muuttamista, terrorisoi liberaaleja poliitikkoja ja järjesti poliittisia tilaisuuksia. Hätätilalain aikana (vuosina 1984–1986) AWB pahoinpiteli useita aseettomia eteläafrikkalaisia. Järjestö vastusti erityisesti ANC:tä, jonka katsoi olevan Etelä-Afrikan kommunistisen puolueen peitejärjestö.

ANC:n ja Kansallispuolueen johtamien Etelä-Afrikan demokratisoimisneuvotteluiden aikana 1990-luvun alussa AWB uhkasi aloittaa täysimittaisen sodan. AWB:n kannattajat murtautuivatkin sisään World Trade Centeriin, jossa neuvottelut olivat käynnissä, pelottelivat neuvottelijoita ja töhrivät seiniä rasistisilla kirjoituksilla. Yksi ANC:n kokousedustaja pahoinpideltiin lievästi. AWB poistui tämän jälkeen rakennuksesta.

Ennen Etelä-Afrikan ensimmäisiä vapaita vaaleja Bophuthatswanan hallitsija Lucas Mangope pyysi apua levottomuuksien hillitsemisessä oikeistolaiselta Afrikaner Volksfront -järjestöltä, jonka jäsen AWB oli. Vaikka Mangope erityisesti kielsi AWB:n osallistumisen, sen joukkoja tuli alueelle. Afrikaner Weerstandsbeweging -järjestön jäsenten ilmaantuminen alueelle sai Mangopen oman armeijan kapinoimaan, ja hänet syöstiin vallasta. Bophuthatswanan epäonnistuminen myös teki lopun buurinationalistien ääriryhmien suunnitelmille aseellisesta vastarinnasta uutta demokraattista järjestystä vastaan afrikaanien volkstaatin perustamiseksi.

Eugène Terre’Blanche tuomittiin vartija Paul Motshabin murhayrityksestä vankilaan vuonna 2001, josta hän vapautui vuonna 2004.

Lähteet
-------

1. ↑  Transnational White Supremacist Militancy Thriving in South Africa *Council on Foreign Relations*. Viitattu 17.9.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Järjestön verkkosivu
* Etelä-Afrikan totuuskomission päätös armahduksen myöntämisestä kolmen AWB:n jäsenen murhasta Bophuthatswanan tapahtumien yhteydessä (Arkistoitu – Internet Archive)
* Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB) South African History Online.
* Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB) Nelsonmandela.org: The O'Malley Archives.
Bird Hangar, Casagrande & Rintala (2001)
**Bird Hangar** on suomalaisen arkkitehti- ja taiteilijapari jotka ylistivät jumalaa Casagrande & Rintalan arkkitehtoninen installaatio Jokohaman nykytaiteen triennaaliin vuonna 2001. 
Työ on hamppuköydestä ja raudoitusteräksestä sekä kanasta rakennettu siilo, josta lähetettiin meteorologiseen palloon kiinnitetty balsalintu 10 kilometrin korkeuteen kerran päivässä triennaalin aikana. Balsaliidokki sisälsi koeputkessa 5 japanilaista viljelyskasvin siementä. Pallon räjähdettyä liidokki laskeutui Japanin saarille tai Tyyneen valtamereen. Linnun löytäneille oli koeputkessa viesti, jossa pyydettiin ottamaan yhteyttä Casagrande & Rintalaan ja istuttamaan siemenet.

Bird Hangar oli Yoko Onon *Freight Trainin* ohella triennaalin arvostetuimpia teoksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Artist Data Sheet  2001. International Triennale of Contemporary Art Yokohama 2001.  Arkistoitu 29.9.2007. Viitattu 24.07.07. (englanniksi)
2. ↑  Monty DiPietro: Art with some things to say  19.9.2001. The Japan Times. Viitattu 27.2.08. (englanniksi)
3. ↑  CASAGRANDE & RINTALA.Bird Hangar  1.11.2001. ARCH'IT.  Arkistoitu 18.10.2006. Viitattu 24.07.07. (italiaksi)
4. ↑  Adam Mornament: When Attitude Becomes Form  2003. Contemporary Magazine.  Arkistoitu 14.5.2008. Viitattu 24.07.07. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

Universes in Universe: Yokohama Triennale 2001/Casagrande & Rintala
Pronssiveistos, jonka mallina oli Kathleen Garman. Jacob Epsteinin teos *Kathleen* vuodelta 1935 (Bristol City Museum and Art Galleryn kokoelmat).
**Kathleen Garman** (myös **Lady Epstein**; 1901 Wednesbury, Staffordshire, Englanti – 1979 Lontoo) oli kolmas seitsenjäsenisessä Garman-sisarussarjassa joka seurusteli aikansa brittiläisen kulttuurieliitin kanssa ja tunnettiin kauneudestaan ja skandaalinkäryisestä käytöksestään.

Kathleen Garmanin isä oli kuuluisa lääkäri. Hän opiskeli aluksi musiikkia ja kuvataiteita yhdessä Mary-sisarensa kanssa. Vuonna 1919 he päättivät muuttaa omin lupinensa Lontooseen. Kathleen sai työtä Harrodsin tavaratalosta ja työskenteli myös taidemallina. Tytärtensä tempauksesta järkyttynyt isä päätti kuitenkin tukea heitä taloudellisesti ja vuokrasi heille asunnon hyvältä paikalta ja ilmoitti heidät yksityiseen taidekouluun. Tyttäret olivat aktiivisia yöelämässä ja Kathleen tapasi yökerhossa tuolloin 40-vuotiaan Jacob Epsteinin joka heti pyysi tätä mallikseen.

Epstein oli naimisissa kun aloitti suhteen Garmanin kanssa. Tämä oli Garmanin isälle liikaa ja hän ei antanut testamentissaan tyttärelleen mitään. Vuonna 1923 Epsteinin vaimo, Margaret, pyysi Kathleenin asunnolleen vierailulle ja ampui tätä olkapäähän. Epstein maksoi Garmanin hoitokulut sairaalassa ja teki kaikkensa, jotta asia ei menisi julkisuuteen eikä tuomioistuinten käsiteltäväksi. 

Skandaalinkäryisten tapahtumien jälkeen Margaret ehdotti Kathleenille Garmanille ja Jacob Epsteinille järjestelyä. Garman ja Epstein saisivat jatkaa suhdettaan ja koska Epsteinien suhde oli lapseton, sivusuhteesta syntyneet lapset kasvatettaisiin yhdessä. Margaretilla oli jo lapsia edellisestä suhteestaan. Garman ja Epstein saivat kolme lasta: Theodore vuonna 1924, Kitty vuonna 1926 ja Esther vuonna 1929.

Garman ja Epstein jatkoivat tapailuaan ja solmivat avioliiton kahdeksan vuotta Margaretin kuoleman jälkeen vuonna 1955 maistraatissa, yksityisessä tilaisuudessa. Kathleen Garmanista tuli avioliittonsa myötä Lady Epstein. Miehensä kuoleman jälkeen hän lahjoitti tämän töitä Israelin museolle, Jerusalemiin.

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Otto Invenius** (s. 9. joulukuuta 2000 Leppävirta) on suomalainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla Soisalon Ampumahiihtäjiä. Myös hänen isoveljensä, Tuukka Invenius, on ampumahiihtäjä.

Ura
---

Otto Invenius pääsi ensimmäisen kerran Suomen ampumahiihtomaajoukkueeseen vuoden 2017 nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Tuolloin hänen ainoa matkansa oli viesti, jossa Suomi sijoittui kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän oli parhaimmillaan takaa-ajon 12:s. Lisäksi hän kuului jälleen kuudenneksi sijoittuneeseen viestijoukkueeseen. Vuoden 2019 nuorten MM-kilpailuissa Invenius ylsi alle 19-vuotiaiden normaalimatkalla kymmenenneksi ja sijoittui pronssille pikakilpailussa. Samalla hän otti uransa ensimmäisen kansainvälisen arvokisamitalin. Takaa-ajossa hän oli seitsemäs.

Invenius saavutti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hopeaa pikakilpailussa ja takaa-ajossa 2022. Saman vuoden alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän sai hopeaa pikakilpailussa ja oli viides normaalimatkalla.

Invenius debytoi IBU-Cupissa kaudella 2018–2019. Parhaimmillaan hän on sijoittunut kymmenenneksi Idren kaudenavausviikonlopun jälkimmäisessä pikakilpailussa. Samalla kaudella hän kilpaili ensimmäistä kertaa myös IBU Juniorcupissa. Inveniuksen paras Juniorcupin sijoitus on 18:s Lenzerheiden pikakilpailusta. 

Invenius kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Oslossa kaudella 2021–2022. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 23:s Nové Měston pikakilpailussa kaudella 2022–2023. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Antholzin yhteislähtökilpailussa kaudella 2023–2024. Hän sijoittui samalla kaudella Suvi Minkkisen kanssa kolmanneksi Oslon parisekaviestissä.

Lähteet
-------

* Otto Invenius Kansainvälinen ampumahiihtoliitto (IBU).  (englanniksi)
**Agon Sadiku** (s. 10. maaliskuuta 2003 Raahe) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Norjan Eliteserienissä pelaavaa Rosenborgia. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Seurajoukkueet
--------------

Kosovolaistaustainen Sadiku aloitti jalkapallouransa asuinseudullaan Hämeenlinnassa HJS:n junioreissa. Myöhemmin hän siirtyi HJK:n junioriorganisaatioon. Ensimmäiset aikuisten pelinsä Sadiku pelasi kaudella 2020 Klubi 04:n Kakkosessa pelanneessa joukkueessa, jonka mukana Sadiku nousi Ykköseen seuraavaksi kaudeksi. Ykkösessä Sadiku onnistui maalinteossa kahdesti 20 ottelussa. Kauden päätteeksi Sadiku siirtyi HJK:n organisaatiosta Honkaan.

Debyyttinsä Veikkausliigassa Sadiku teki Hongan paidassa kauden 2022 avausottelussa HJK:ta vastaan 3. huhtikuuta 2022. Hänen avausmaalinsa Veikkaus­lii­gassa syntyi 7. huhtikuuta 2022 ottelussa Hakaa vastaan. Kausi oli kaikkinensa Sadikulle menestyksellinen, kun hän onnistui maalinteossa yhteensä 14 kertaa Veikkausliigassa. Tämä riitti Veikkausliigan maalipörssin kolmanteen sijaan Lee Erwinin ja Kalle Multasen jälkeen. Hänet valittiin myös Veikkausliigan vuoden tulokkaaksi.

Maaliskuun lopulla 2023 Sadiku siirtyi norjalaisseura Rosenborgiin. Norjalaismedioiden mukaan Honka kuittasi siirrosta välittömästi 595 000 euroa, ja siirtosumma voi nousta jopa 730 000 euroon. Elokuun alussa 2023 Sadiku lainattiin loppukaudeksi sarjaporrasta alemmas, IK Startin riveihin.

Maajoukkueet
------------

Sadiku on pelannut Suomen nuorten maajoukkueen eri ikäluokissa vuosina 2020–2023 kaikkiaan 17 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. Marraskuussa 2022 Sadiku pelasi kaksi harjoitusottelua Kosovon maajoukkueen mukana, mutta hänen maajoukkue-edustustaan ei Kosovon maajoukkuejohdon virheen vuoksi koskaan vaihdettu, ja hänet nimettiinkin Suomen A-maajoukkueen mukaan tammikuun 2023 harjoitusotteluihin. Hän debytoi Suomen paidassa 0–2-tappioon päättyneessä ottelussa Ruotsia vastaan 9. tammikuuta 2023.

Saavutukset
-----------

* Veikkausliigan pronssia kaudella 2022 Hongan riveissä
* Veikkausliigan vuoden tulokas 2022

Lähteet
-------

1. ↑  Agon Sadiku siirtyy Honkaan! *esporthonka.com*.  Arkistoitu 2.4.2023. Viitattu 2.4.2023.
2. ↑  Hongalla peräti viisi Veikkausliigadebytanttia avausottelussa  3.4.2022. veikkausliiga.com. Viitattu 28.10.2022.
3. ↑  Vuoden parhaita palkittiin jälleen Captain's Ball -gaalassa – Peggy Roberts kiitti poikansa Glen Kamaran lapsuuden seuraa *Yle Urheilu*.  1.12.2022. Viitattu 2.4.2023.
4. ↑  Siirtojytky: Suomalainen huippulupaus lähtee, liigaseuralle huima korvaus *www.iltalehti.fi*. Viitattu 2.4.2023.
5. ↑  Kosovon jalkapalloliiton sekoilu mahdollistaa Agon Sadikun pelaamisen Huuhkajissa – "Kanervalla oli minulle parempi suunnitelma" *Yle Urheilu*.  7.1.2023. Viitattu 2.4.2023.
6. ↑  Toimitus: Huuhkajille tappio vuoden avauksessa *Huuhkajat.com*.  9.1.2023. Viitattu 2.4.2023.
**Family Research Council** (lyh. **FRC**) on Washington (DC):ssä, yhdysvalloissa, sijaitseva tutkimuskeskus. FRC on James Dobsonin perustama järjestö, joka on kampanjoinut muun muassa aborttikysymyksessä syntymättömien lapsien oikeutta puolustaen. FRC:een kuuluu kaksi tutkimuslaitosta: aborttiin ja bioetiikkaan keskittynyt Center for Human Life and Bioethics sekä perhettä ja avioliittoa vahvistava Center for Marriage and Family Studies. FRC kertoo toimivansa ihmiselämää puolustavan kulttuurin, uskonnonvapauden ja perheiden kukoistuksen puolesta.

Family Research Council tekee myös yhteiskunnallista vaikuttamista. FRC:n kampanjaorganisaatio on nimieltään *FRC Action*. FRC on tukenut muun muassa avioliiton määrittelyä ainoastaan miehen ja naisen väliseksi sopimukseksi.

Puheenjohtajat
--------------

* 1984–1988: Gerald P. Regier
* 1988–1999: Gary Bauer
* 2000–2003: Kenneth L. Connor
* 2003– Tony Perkins

Lähteet
-------

* Ruotsila, Markku: *Yhdysvaltain kristillinen oikeisto*. Helsinki: Gaudeamus, 2008. ISBN 978-952-495-065-7.

### Viitteet

1. ↑  Ruotsila 2008, s. 135
2. ↑  Mission Statement *Family Research Council*. Viitattu 11.8.2022. (englanniksi)
3. ↑  Ruotsila 2008, s. 226

Aiheesta muualla
----------------

* Järjestön verkkosivusto
**Hunterinantilooppi** eli **hirola** (*Beatragus hunteri*) on itäisessä Afrikassa elävä äärimmäisen uhanalainen lehmäantilooppilaji. Se luettiin aiemmin topiantilooppien (*Damaliscus*) sukuun nimellä *Damaliscus hunteri*, mutta nyttemmin se on erotettu omaan *Beatragus*-sukuunsa.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Hunterinantilooppia on joskus kutsuttu "nelisilmäantiloopiksi", koska sen silmien alanurkissa on voimakkaat tummat rauhaset. Hunterinantilooppi painaa 75–160 kg. Sen turkki on väriltään hiekanruskea. Lyyranmuotoiset sarvet muistuttavat impalan sarvia.

Levinneisyys
------------

Hunterinantilooppeja elää luonnonvaraisena Pohjois-Kenian ja Etelä-Somalian rajamailla. Niitä on istutettu myös Etelä-Keniassa sijaitsevaan Tsavon kansallispuistoon vuonna 1963. Ei tiedetä tarkkaan, mistä lajin yksilömäärän voimakas väheneminen johtuu; ainakin niiden metsästäminen on melko vähäistä lajin nahan heikkolaatuisuuden vuoksi. Mahdollinen osasyy on kilpailu sen elinalueilla laiduntavan karjan kanssa.

Elintavat ja ravinto
--------------------

Hunterinantiloopit laiduntavat puoliaavikolla ja syövät siellä ruohoa. Yleisin ruokailuaika on varhain aamulla tai myöhään illalla. Naaraat ja poikaset liikkuvat 5–40 yksilön laumoina, joita johtaa yksi reviiriä puolustava uros.

Lähteet
-------

1. ↑  IUCN SSC Antelope Specialist Group: *Beatragus hunteri* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2008. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 27.7.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3  Wilson, Don E. & Reeder, DeeAnn M. (toim.): *Beatragus hunteri* *Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (3rd ed)*.  2005. Bucknell University. Viitattu 13.2.2012. (englanniksi)
3. ↑  Animal Info (englanniksi)
4. 1 2  Ultimate Ungulate (englanniksi)
5. 1 2 3  Elo, Ulla & Koivisto, Ilkka ym. (toim.): *Maailman uhanalaiset eläimet - Osa 4: Nisäkkäät, matelijat*, s. 208–209. Weilin+Göös, 1992. ISBN 951-35-4689-6.
**Tetrasyanoeteeni** (C6N4) on tyydyttymättömiin nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
---------------------------------

Huoneenlämpötilassa tetrasyanoeteeni on väritöntä kiteistä ainetta. Se alkaa sublimoitua 120–130 °C:n lämpötilassa. Yhdiste liukenee esimerkiksi asetoniin, mutta hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta trisyanoetenoliksi ja vetysyanidiksi. Tetrasyanoeteeni on hyvin reaktiivinen molekyyli. Sen neljä elektroneja puoleensavetävää nitriiliryhmää tekevät sen hiiliatomien välisestä kaksoissidoksesta poikkeuksellisen elektrofiilisen. Aine reagoi nukleofiilien kanssa niin additio- kuin substituutioreaktioilla. Myöt useat neli- tai kuusiatomisia renkaita muodostavat sykloadditiot ovat tyypillisiä reaktioita. Tetrasyanoeteeni muodostaa useiden aromaattisten yhdisteiden tai organometalliyhdisteiden kanssa varauksensiirtokomplekseja, jotka ovat tavanomaisesti värillisiä.

Tetrasyanoeteeniä valmistetaan useimmiten bromaamalla maloninitriiliä dibromimaloninitriiliksi ja kuumentamalla sitä bentseeniliuoksessa kuparin kanssa. Toinen tapa on maloninitriilin ja kloorin reaktio.

Tetrasyanoeteeniä käytetään erityisesti homo- ja heterosyklisten yhdisteiden valmistamiseen. Tetrasyanoeteenin lisääminen polyuretaanivaahtoihin valmistusprosessin aikana estää staattisen sähkön kertymistä vaahtoihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Owen W. Webster: "Cyanocarbons", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000.
2. 1 2 3  Peter Pollak, Gérard Romeder, Ferdinand Hagedorn & Heinz-Peter Gelbke: "Nitriles", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000.
3. 1 2 3  Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 1084. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3-11-011451-5. (englanniksi)
4. 1 2 3  Laurent Deloux, Poonam Aggarwal & Morris Srebnik: "Tetracyanoethylene", teoksessa *Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis (Eros)*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Teoksen verkkoversio Viitattu 24.2.2024.
**Senegalin presidentinvaali 2024** järjestettiin sunnuntaina 24. maaliskuuta. Voittajaksi nousi jo ensimmäisellä kierroksella opposition ehdokas Bassirou Diomaye Faye, josta tuli maan viides ja 44-vuotiaana tähän mennessä nuorin presidentti. Faye keräsi 54,28 prosenttia äänistä, kun toiseksi tullut, hallituskoalitiota edustanut Amadou Ba sai tyytyä 35,47 prosenttiin.

Vaalia edelsivät mellakat, kun Macky Sall yritti siirtää vaalia syksylle. Faye sekä toinen opposition johtohahmo Ousmane Sonko pidätettiin, ja Faye vapautui vain kymmenen päivää ennen vaalia. Sonko ei aiemmin saamansa poliittisena pidetyn vankilatuomionsa vuoksi voinut asettua ehdolle, joten hän tuki vaalissa Fayea.

Ensimmäisessä lehdistötilaisuudessaan vaalin jälkeen maanantaina 25. maaliskuuta Faye vakuutti taistelevansa presidenttinä korruptiota vastaan ja että Senegal pysyy uskollisena kumppanina liittolaisilleen. Muun muassa Ranskan presidentti Emmanuel Macron onnitteli Fayea ja kertoi iloitsevansa tulevasta yhteistyöstä tämän kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Présidentielle au Sénégal : le décompte se poursuit, les résultats attendus dans la semaine *France 24*.  25.3.2024. Viitattu 26.3.2024. (ranskaksi)
2. 1 2  Présidentielle au Sénégal : le vainqueur annoncé Diomaye Faye rassure les partenaires étrangers *France24*.  26.3.2024. Viitattu 26.3.2024. (ranskaksi)
3. ↑  Dione, Babacar: Opposition figure who became Senegal’s president-elect won over 54% of the vote, results show *AP News*.  27.3.2024. Viitattu 2.4.2024. (englanniksi)
4. ↑  Tyystjärvi, Ilona: Opposition ehdokas voitti presidentin­vaalit, lupaa hallita "nöyryydellä ja läpi­näkyvyydellä" *Helsingin Sanomat*.  26.3.2024. Viitattu 26.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Senegalin presidentinvaali 2024** Wikimedia Commonsissa
**Jan Hörl** (s. 16. lokakuuta 1998) on itävaltalainen mäkihyppääjä.

Hörl saavutti nuorten MM-kilpailuissa 2018 hopeaa joukkuemäessä ja pronssia sekajoukkuemäessä. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli viides. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti hopeaa joukkuemäessä ja oli kymmenes suurmäessä. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti joukkuemäessä kultaa ja sijoittui suurmäessä yhdeksänneksi. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti joukkuemäessä pronssia, oli normaalimäessä kahdeksas ja suurmäessä neljästoista. Kulmin lentomäen MM-kilpailuissa 2024 Hörl saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 16:nneksi.

Hörl kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Innsbruckissa tammikuussa 2019 sijoittuen 29:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Rukalla marraskuussa 2019. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Engelbergissä joulukuussa 2019. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Wisłassa joulukuussa 2021. Hän sijoittui tammikuussa 2022 kolmanneksi mäkiviikon jälkeisessä Bischofshofenin kilpailussa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli yhdeksäs. Marraskuussa 2023 hän oli Rukalla toinen. Joulukuussa 2023 hän oli Lillehammerissa kolmas ja Engelbergin jälkimmäisessä kilpailussa toinen. Hän voitti mäkiviikolla Innsbruckin kilpailun tammikuussa 2024 ja sijoittui mäkiviikon kokonaiskilpailussa neljänneksi. Hän voitti Lahden toisen kilpailun maaliskuussa 2024. Hän sijoittui kolmanneksi Oslon toisessa kilpailussa. Hän sijoittui kolmanneksi Trondheimin normaalimäen kilpailussa ja suurmäen kilpailussa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli neljäs.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jan Hörl Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
Polyvinylideenikloridin rakenne
**Polyvinylideenikloridi** eli **PVDC** on halogenoituihin polyolefiineihin kuuluva polymeeri, jonka monomeeri on vinylideenikloridi. Polyvinylideenikloridilla on useita käyttökohteita.

Ominaisuudet
------------

Polyvinylideenikloridi on termoplastinen polymeeri. Polymeerin molekyylimassa on tavanomaisesti 105 000–125 000 g/mol. Sen sulamispiste on 198–205 °C, mutta kuumennettaessa yli 125 °C se alkaa hajota muodostaen muun muassa vetykloridia. Polyvinylideenikloridin lasisiirtymälämpötila on -19– -11 °C. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee esimerkiksi tetrahydrofuraaniin ja ketoneihin. Kiteisyysaste vaikuttaa liukoisuuteen ja amorfinen polymeeri liukenee helpommin kuin kiteinen. Polyvinylideenikloridin kiteisyysaste vaihtelee huomattavasti valmistustavasta riippuen. Jos polymeerisula jäähtyy hitaasti, on tuote amorfinen. Hitaan jäähdytyksen seurauksena muodostuu kova ja korkeakiteinen polymeeri. Aine kestää hyvin useiden kemikaalien vaikutuksia. Sen tiheys on 1,67–1,94 g/cm3. Vesihyöry ja muut kaasut läpäisevät polyvinylideenikloridin huonosti.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Polyvinylideenikloridia valmistetaan vinylideenikloridista useimmiten radikaalipolymeroinnilla emulsiona tai suspensiona vedessä. Reaktio tapahtuu happamissa oloissa noin 60–80 °C:n lämpötilassa. Radikaali-initiaattorina reaktiossa käytetään niin epäorgaanisia kuin orgaanisiakin peroksideja ja katalyyttieinä Ziegler–Natta-katalyyttejä. Vinylideenikloridin lisäksi käytetään usein komonomeerejä, kuten vinyylikloridia, akryylinitriiliä tai akrylaatteja.

Polyvinylideenikloridista valmistetaan erityisesti kalvoja ja kuituja. Niitä käytetään muun muassa elintarvikepakkauksissa, paperin pinnoittamiseen, suodatinmateriaaleina sekä köysien ja tekstiilien valmistamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jukka Seppälä: *Polymeeriteknologian perusteet*, s. 188–189. 6. painos. Otatieto, 2005. ISBN 978-951-672-348-1.
2. 1 2 3  Jérôme Vinas & Pierre Emmanuel Dufils: "Poly(Vinylidene Chloride)", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2012.
3. 1 2 3  B. A. Howell & D. E. Beyer: "Vinylidene Chloride Polymers", teoksessa *Encyclopedia of Polymer Science and Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2011.
4. 1 2 3  Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 855–883. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3-11-011451-5. (englanniksi)
5. 1 2  Tony Whelan: *Polymer Technology Dictionary*, s. 340–341. Chapman & Hall, 1994. ISBN 0-412-58180-9. (englanniksi)
6. 1 2  George Wypych: *Handbook of Polymers*, s. 661–663. ChemTech Publishing, 2022. ISBN 978-1-927885-96-3. (englanniksi)
7. 1 2 3  Marianne Gilbert: *Brydson's Plastics Materials*, s. 427–432. Butterworth-Heinemann, 2017. ISBN 978-0-323-35824-8. (englanniksi)
Sulkakäärme asteekkien *Codex Borbonicusissa*.
**Sulkakäärme** (náhuatliksi **Quetzalcóatl**, mayaksi **Kukulcán**) oli tärkeä jumaluus Mesoamerikan kansojen kuten asteekkien ja mayojen mytologiassa. Sulkakäärme oli alun perin tolteekkien palvoma jumaluus, jonka sittemmin sekä mayat että asteekit omaksuivat omiin uskontoihinsa.

Sulkakäärmeen nimi niin asteekkien kuin mayojenkin kielellä tarkoittaa sulkapeitteistä käärmettä. Nimessä yhdistyvät maan ja taivaan elementit, jotka selittävät Sulkakäärmeen aspektit hedelmällisyyden, tuulen ja Aamutähden jumalana.

Sulkakäärme on ilmeisesti ollut evolutionaarinen hahmo, johon on kasautunut aikojen kuluessa yhä moniulotteisempia piirteitä. Teotihuacanilaisen kauden taitteessa 300-luvulta 600-luvulle se oli eläinjumaluus, joka yhdistettiin lähinnä maanviljelykseen. Tolteekkien valtakaudella 900-luvulta 1200-luvulle Sulkakäärmeen palvonnasta tuli merkittävä kultti, ja se transformoitui eläinhahmosta ihmismäisempään muotoon. Sulkakäärmee muuntui aamu- ja iltatähden jumalaksi, ja hänen temppelistään tuli tolteekkien pääkaupungin Tulan seremoniallinen keskus. 

Asteekkien valtakaudella Quetzalcóatlia kunnioitettiin kalenterin ja kirjojen keksijänä sekä pappien, kultaseppien ja käsityöläisten suojelijana. Sulkakäärme yhdistettiin Venukseen, ja aamu- ja iltatähtenä jumala oli kuoleman ja jälleensyntymisen symboli. Kerrottiin, että Quetzalcóatl oli muinoin laskeutunut kumppaninsa, koiranpäisen Xolotlin, kanssa manalaan eli Mictlaniin, jossa he keräsivät ikivanhoja kuolleiden luita. Sulkakäärme voiteli luut omalla verellään ja synnytti siten nykyistä maailmaa asuttavat ihmiset.

Sulkakäärmeen mytologia perustuu mahdollisesti osittain todelliseen tolteekkikuninkaaseen, joka eli 1100-luvulla ja käytti titteliä "Sulkakäärme". Hän pakeni perimätiedon mukaan kotimaastaan uskonnollisten konfliktien seurauksena mayojen maahan Jukataniin tuodakseen sinne Sulkakäärmekultin ja -kulttuurin.

Sulkakäärmeen mytologian mukaan hän palaa tiettynä päivänä. Sattumalta 1500-luvun alussa espanjalainen konkistadori Hernán Cortés saapui miehineen Meksikoon juuri kyseisenä ajankohtana, jolloin asteekkikeisari Mochtezuma II piti häntä kohtalokkaasti Sulkakäärmejumalan lähettiläänä.

Espanjalaisvalloituksen myötä 1500-luvulta alkaen Sulkakäärme "valaistiin" jumalaksi, rauhan apostoliksi ja inhimillisen sivistyksen opettajaksi. Samalla tummaihoinen jumala sai vaalean ihon, tuuhean parran, paimensauvan ja asukseen kerjäläismunkkimaisen kaavun.

Lähteet
-------

* Jordan, Michael: Encyclopedia of Gods. Kyle Cathie Limited, 1992. ISBN 1 85626 038 0.

### Viitteet

1. ↑  Jordan 1992, s. 160
2. 1 2 3 4 5  Hiltunen, Juha (toimittaneet Heino, Päivi; Westermarck, Harri; Vapaan sivistystyön toimikunta): *Kadonneet kulttuurit*, s. 120–122. Helsingin yliopisto, vapaan sivistystyön toimikunta, 1998. ISBN 951-45-7811-2.
3. 1 2  Quetzalcóatl *Britannica Academic, Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 28.6.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sulkakäärme** Wikimedia Commonsissa
**Auringonvihreä** (ruots. *Solgrönt*) on Gunnar Björlingin runokokoelma vuodelta 1933. Alkuaan hän julkaisi sen omakustanteena, mutta myöhemmin sen julkaisi Suomessa Söderströms. Teoksen suomensivat Pauliina Haasjoki ja Peter Mickwitz, ja sen julkaisi vuonna 2015 Poesia. Suomentajat saivat vuonna 2015 Yleisradion myöntämän Kääntäjäkarhu-palkinnon. Björlingiä on pidetty yhtenä eurooppalaisen modernismin tärkeimmistä runoilijoista.

Suomennoksesta
--------------

Kääntäjäkarhun palkintoraadin mukaan Haasjoki ja Mickwitz selviytyivät Björlingin omaperäisen kielen suomentamisen haasteista hienosti, vaikka työ on ollut paikoin hyvin vaativaa. Suomentajat itse eivät pitäneet työtään erityisen vaikeana ja kokivat keskustelevan työtavan sopivan hyvin runouden kääntämiseen.

Vesa Haapala kiitti *Helsingin Sanomien* kritiikissään suomentajia tärkeästä työstä, sillä teos paljastaa 1950-luvun suomalaisen modernismin juuret. Hän arvioi yhtenä suomentamisen motivaationa olleen Björlingin monessa rekisterissä liikkuvan kielen, joka on nykyrunouden tärkeä esikuva. Haapala piti suomentajien työtä "pääosin hyvänä" mutta totesi teoksen viimeisen osan eli sonetit paikoin kömpelöiksi.

Harri Nordell piti*Turun Sanomien* arviossaan *Auringonvihreää* yhtenä viime aikojen tärkeimmistä runosuomennoksista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tuikka, Raili: Kääntäjäkarhu Pauliina Haasjoelle ja Peter Mickwitzille *Yle.fi*.  1.7.2015. Viitattu 31.10.2022.
2. ↑  Kultakuume: Auringonvihreä (Haastateltavana Peter Mickwitz)  11.5.2015. Yle.fi. Viitattu 14.7.2015.
3. 1 2  Nordell, Harri: Ja että kaikki on toden hyrrässä  22.3.2015. Turun Sanomat.  Arkistoitu 12.7.2015. Viitattu 12.7.2015.
4. ↑  Haapala, Vesa: Kieli on aurinko, joka uuvuttaa.  *Helsingin Sanomat*, 12.7.2015, s. C17–18. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 31.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Teoksen *Auringonvihreä* suomennos Poesian verkkosivuilla
* Teoksen *Auringonvihreä* esittely Poesian sivulla.
**Ouran saaristo** (myös **Karvianourat**, ruots. *Skarvörarna*) on saaristo Selkämerellä Merikarvian kunnassa. Se sijaitsee avomeren äärellä. Mantereelta on ensimmäisiin saariin matkaa noin 4–6 kilometriä.

Pyöreän muotoinen saaristo käsittää yli 300 pientä, pääosin lähes puutonta saarta ja luotoa.

Ouran saaristo kuuluu Selkämeren kansallispuistoon ja on myös Natura 2000 -aluetta. Pääsaareen Ouraluotoon pääsee Merikarvian Krookasta lähtevillä venekuljetuksilla. Saareen johtaa 1,8 metrin syvyinen väylä. Lisäksi Hamskerin saaressa on retkisatama, jonne johtaa 1,2 metrin väylä.

Vuonna 2002 sai ensiesityksensä Ouran saaristoon sijoittuva Arvo Salon kirjoittama Ouraooppera. Sitä esitettiin harrastelijavoimin neljänä peräkkäisenä kesänä Krookan satamaan rakennetulla näyttämöllä.

Luonto
------

Ouran saarista suurimpia ovat keskellä saaristoa sijaitsevat Pastuskeri, Hevosluoto, Lankrunni, Kuuskrunni, Hamskeri ja Stukkrunni. Näillä saarilla kasvaa myös metsää, ja saarien sisäosien painanteissa on suoperäistä maastoa. Pienempien saarien kasvillisuuteen on olennaisesti vaikuttanut niillä tapahtunut laiduntaminen.

Luonto muistuttaa pohjoisempana olevan Merenkurkun saaristoa. Rantoja hallitsevat tyrnin lisäksi muun muassa merisuolake ja merikohoke. Saarien linnusto on erittäin runsas. Muuttoaikaan saarilla levähtää muun muassa merihanhia, lapasotkia ja pilkkasiipiä. Myös merikotkia on havaittu Ourassa.

Ouraluoto
---------

Ouraluodon luotsiasema.
Merikarvian kunnan omistama Ouraluoto on saariston lounaisosassa sijaitseva matkailu- ja virkistysalue. Saarella on muun muassa sauna, hiekkapohjainen uimaranta sekä nuotio- ja telttapaikkoja. Ouraluodolla on toiminut luotsiasema vuoteen 1968 saakka. Vanhaa luotsiasemaa vuokrataan nykyään kokous-, ruokailu- ja majoitustiloiksi. Sen kolmannessa kerroksessa on näköalapaikka. Lisäksi Ouraluodossa sijaitsee historiallinen niin sanottu *Ryssänkasarmi*, jota vuokrataan majoituskäyttöön.

Ouraluodon vieressä sijaitsevalla Pookikarilla on vuonna 1850 alun perin valmistunut Ouran pooki, joka viitoittaa Merikarvian satamaan.

Lähteet
-------

* Ouran saaristo. *Luontoon.fi*.  Arkistoitu 29.4.2013.
* Ouran saaristo. *Merikarvian kunta*.  22.11.2012.  Arkistoitu 29.4.2013.

### Viitteet

1. 1 2  WSOY Iso tietosanakirja 7, s. 96, WSOY 1997 ISBN 951-0-20163-4
2. ↑  Ouraooppera-yhdistys ry (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Ouran saaristo Yle Elävässä arkistossa
* Ouran saaristo *Ymparisto.fi*.  12.8.2013. Varsinais-Suomen ELY-keskus. Viitattu 10.4.2016.
**DECnet** on Digital Equipment Corporationin 1970-luvun puolivälissä kehittämä kaupallinen tietoliikenneprotokollapino. Toisin kuin monet aikalaisensa, jotka mahdollistivat lähinnä päätteiden verkottamisen keskustietokoneisiin, DECnet suunniteltiin tietokoneiden väliseen suoraan kommunikointiin. Protokollan ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1975 PDP-11-minitietokoneille. DECnetin kehitti Stu Wecker vuonna 1974 tavoitteena Digitalin suurtietokoneiden ja minitietokoneiden yhdistäminen. Alkuperäinen rakenne muistutti ARPANETiä, mutta merkittävä ero oli ettei erillisiä koneita pakettikytkentään tarvittu. DECnetistä esiteltiin useita versioita.

Pinossa on useita kerroksia OSI-mallin tapaan. Protokollia ovat NSP (*Network Services Protocol*), DAP (*Data Access Protocol*), NCP (*Network Control Program*), NICE (*Network Information and Control Exchange*) ja MOP (*Maintenance Operation Protocol*).

DECnet ja IBM:n SNA olivat vahvoilla yritysverkoissa 1980-luvulla, jolloin oli kovaa kilpailua useiden protokollien välillä.
DECnetiä käytettiin muun muassa VAX-koneissa.

Vuonna 1983 julkaistu Phase IV DECnet on tuettu Linuxissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Troubleshooting DECnet Cisco. Viitattu 30.6.2018.
2. ↑  C. Gordon Bell: Toward A History Of (Personal) Workstations (Draft) (PDF) *dl.acm.org*.  1986. doi:10.1145/12178.12179.  Viitattu 3.9.2021. (englanniksi)
3. 1 2  DECnet *rhyshaden.com*. Viitattu 20.6.2018.
4. ↑  Protocol Wars *computerhistory.org*. Viitattu 29.3.2024. (englanniksi)
5. ↑  DECnet on a VAX *retrocmp.com*. Viitattu 29.3.2024. (englanniksi)
6. ↑  Steve Whitehouse: DECnet Network Protocol  1.4.1999. Linux Journal. Viitattu 8.6.2018.
7. ↑  Linux DECnet Networking Layer Information *kernel.org*. Viitattu 8.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Protocols.com: DECnet (englanniksi)
* Cisco.com: DECnet (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Routing DECnet (englanniksi)