recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jan Ziobro** (s. 24. kesäkuuta 1991) on puolalainen mäkihyppääjä. Hän edustaa WKS Zakopane -seuraa.

Mäkihypyn maailmancupissa Ziobro kilpaili ensimmäisen kerran Kuusamossa marraskuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Zakopanessa tammikuussa 2013 oltuaan 20:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Klingenthalissa marraskuussa 2013. Ensimmäisen voittonsa ja palkintosijansa hän saavutti Engelbergissä joulukuussa 2013. Hän sivusi kilpailussa mäkiennätystä, joka on 141 metriä. Toisessa Engelbergin osakilpailussa hän sijoittui kolmanneksi.

Ziobro sijoittui Sotšin olympialaisissa 2014 joukkuemäessä neljänneksi, normaalimäessä 13:nneksi ja suurmäessä 15:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui normaalimäessä kahdeksanneksi ja oli mukana Puolan pronssijoukkueessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jan Ziobro Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Janne Ahosella hankalaa Engelbergissä mtv.fi.  Arkistoitu 27.12.2013. Viitattu 25.12.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |
**Nykypäivä** oli vuosina 1935–1939 ilmestynyt kulttuuriradikaalinen aikakauslehti, joka poliittiselta linjaltaan oli lähellä Kansallisen Edistyspuolueen vasemmistosiipeä. Lehden päätoimittajana oli 1935–1937 Matti Salonen (myöh. Kurjensaari) ja 1938–1939 E. J. Paavola. Lehteä tukivat taloudellisesti muun muassa pääjohtaja A. K. Cajander ja professori Väinö Lassila. Siihen kirjoittivat muun muassa Olavi Paavolainen, Toivo Pekkanen, Helvi Hämäläinen, Nyrki Tapiovaara ja Ensio Hiitonen. Toimitusneuvostoon kuuluivat muun muassa Arvo Inkilä, Sakari Tuomioja ja kirjailija Selma Anttila.

Lähteet
-------

1. ↑  Lehden tiedot Fennicassa[vanhentunut linkki]
2. ↑  Juha Kolumäki : Jakautunutta vapaamielisyyttä. Kansallisen Edistyspuolueen sisäiset ristiriidat ja Kivimäen hallitus 1934-1936. Historian pro gradu-tutkielma, Tampereen yliopisto, Yhteiskunta- ja kulttuuritieteiden yksikkö 2013
3. ↑  Jyrki Juusela: *Suomalaiset Espanjan sisällissodassa 1936–1939*, s. 104–105. Atena, Jyväskylä 2003.

Aiheesta muualla
----------------

* Nykypäivä-lehden numerot vuosilta 1935–1937 digitaalisessa muodossa, Työväenliikkeen kirjasto, Digitaalinen arkisto
**Società Italiana Cines** on italialainen elokuvayhtiö, joka tuottaa ja levittää elokuvia. Nykyinen Cines perustettiin 2006, mutta alkuperäinen elokuvayhtiö perustettiin 1906. Cines oli merkittävä mykkäelokuvien tuottaja, mutta yritys kaatui 1935, kun sen studiot tuhoutuivat tulipalossa. Cines on perustettu tämän jälkeen kolme kertaa uudestaan.

Historia
--------

### Alkuperäinen Cines

Cinesin perusti 1906 italialaisen mykkäelokuvan pioneeri Filoteo Alberini, joka sai tukea Banco di Romalta. Cines aloitti matkimalla ranskalaista Pathé-yritystä mutta erikoistui siten historiallisten elokuvien ja pukudraamojen tekemiseen. Mario Caserini ja Enrico Guazzoni olivat Cinesin ensimmäiset merkittävät ohjaajat. Sillä oli oma studionsa Roomassa, mutta yritys valmisti elokuvien lisäksi filmimateriaalia Padovassa.

Cines liittyi 1919 Unione Cinematografica Italiana -konsortioon, joka perustettiin vastauksena Italian elokuvan ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen kriisiin. UCI kaatui kuitenkin 1924, ja Cinesin studiot siirtyivät 1929 Stefano Pittalugan omistamalle Cines-Pittalugalle, joka teki ensimmäisen Italiassa tuotetun äänielokuvan, *La canzone dell’amoren* (1930). Pittaluga kuoli 1931, ja Cines-Pittalugan omistajaksi tuli pankkiiri Ludovico Toeplitz, joka valitsi Emilio Cecchin yrityksen tuotantojohtajaksi.

Valtion omistama IRI-holdingyhtiö järjesti Cinesin uudestaan 1935. Elokuvien levityksestä vastannut haara meni valtion omistamalle ENIC:lle ja studio ja tuotantopuoli Carlo Roncoronin omistamalle Cines-SAISC:lle. Cinesin studiot paloivat 1935, ja yhtiö lopetti toimintansa.

### Myöhemmät yritykset

Luigi Freddi perusti Cinesin uudelleen 1941, ja se tuotti muun muassa Luigi Chiarinin, Carmine Gallonen, Alessandro Blasettin, Mario Camerinin ja Roberto Rossellinin elokuvia. Cinesin toimitilat siirrettiin Saksan valtauksen aikana tilapäisesti Venetsiaan. Yritys laitettiin 1945 selvitystilaan, mutta se palasi vuonna 1949. Cines tuotti jälleen elokuvia, joista merkittävimpiä olivat Pietro Germin ja Luigi Zampan ohjaustyöt. Pahasti velkaantunut Cines lopetti jälleen toimintansa vuonna 1957.

Cines syntyi uudelleen 2006 sata vuotta alkuperäisen yrityksen perustamisen jälkeen. Cinesia oli perustamassa kustannusyhtiö Persiani Editore. Uuden Cinesin taiteellinen johtajuus annettiin teatteriohjaaja Leonardo Bragaglialle.

Lähteet
-------

* Vincendeau, Ginette (toim.): *Encyclopedia of European Cinema*. London: Cassell & British Film Institute, 1995. ISBN 0-304-33305-0.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Vincendeau, s. 84.
2. ↑  About Us Cines. Viitattu 6.12.2012. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Cinesin verkkosivut (englanniksi) (italiaksi)
Julius Jaenzon elokuvan *Smygeholman kummitus* kuvauksissa 1933.
**Joel *Julius* Jaenzon** (8. heinäkuuta 1885 Göteborg – 17. helmikuuta 1961 Tukholma) oli ruotsalainen elokuvaaja ja elokuvaohjaaja, joka tunnetaan erityisesti yhteistyöstään Victor Sjöströmin ja Mauritz Stillerin kanssa muun muassa Selma Lagerlöfin teksteihin perustuvissa elokuvissa.

Jaenzon kouluttautui muotokuvaajaksi, mutta toimi vuodesta 1905 alkaen elokuvaajana. Hän kuvasi Norjan ensimmäisen näytelmäelokuvan *Fiskerlivets farer* ja työskenteli sitten jonkin aikaa Yhdysvalloissa. Vuonna 1910 hänet nimitettiin Svenska Bion kuvaajaksi ja laboratoriopäälliköksi.

Jaenzonista tuli ruotsalaisen elokuvan ensimmäinen merkittävä kuvaaja, joka vastasi yli sadan elokuvan kuvauksesta. Myös hänen veljensä Henrik Jaenzon toimi elokuvaajana. 

Julius Jaenzon käytti joskus nimimerkkiä *J. Julius*.

Valikoitu filmografia
---------------------

### Ohjaajana

* 1930: *Ulla, min Ulla*
* 1929: Sano se sävelin (*Säg det i toner*)
* 1920: *Familjen Jaenzon*
* 1912: *Samhällets dom*

### Kuvaajana

* 1944: Hänen virallinen morsiamensa (*Hans officiella fästmö*)
* 1942: Luutnantin sydän (*Löjtnantshjärtan*)
* 1937: Herraskartanon salaisuus (*Vi går landsvägen*)
* 1936: Johan Ulfstjerna
* 1936: Seikkailu (*Äventyret*)
* 1935: Myrskyluodon pappi (*Bränningar*)
* 1934: Laulu tulipunaisesta kukasta (*Sången om den eldröda blomman*)
* 1933: *En melodi om våren*
* 1933: Naimaikäisiä tyttöjä (*Giftasvuxna döttrar*)
* 1932: Kyytiä kuhertelua ja kommelluksia (*Sten Stensson Stéen från Eslöv på nya äventyr*)
* 1932: Yöpalvelu (*Service de nuit*)
* 1931: Herrasväki Markurell (*Markurells i Wadköping*)
* 1930: Charlotte Löwensköldin tarina (*Charlotte Löwensköld*)
* 1930: Fridan laulut (*Fridas visor*)
* 1930: Hänen tähtensä (*För hennes skull*)

Lähteet
-------

1. ↑  Julius Jaenzon Elonetissä.

Aiheesta muualla
----------------

* Julius Jaenzon Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Julius Jaenzon
Sykliset, ei-aromaattiset yhdisteet, kuten kuvan sykloheksaani, ovat IUPAC:n mukaan alifaattisia. Toisen yleisen määritelmän mukaan sykliset yhdisteet eivät ole alifaattisia.
**Alifaattinen yhdiste** on IUPAC:n määritelmän mukaan orgaaninen yhdiste, joka ei ole aromaattinen eli ei sisällä bentseenirengasta tai muuta vastaavaa rakenneosasta. Alifaattisia yhdisteitä ovat alkaanit, alkeenit, alkyynit ja näiden johdannaiset. Esimerkkejä alifaattisista yhdisteistä ovat etanoli ja sykloheksaani.

Toisen, melko yleisen määritelmän mukaan alifaattiset yhdisteet ovat avoketjuisia eli asyklisiä orgaanisia yhdisteitä. Niissä ei siis ole hiilirenkaita, joten sykloheksaani ei ole tämän määritelmän mukaan alifaattinen yhdiste.

**Alisyklisessä yhdisteessä** on hiilirengas, joka ei ole aromaattinen. Yhdiste on siis sekä alifaattinen että syklinen. Jos renkaassa on hiiliatomien lisäksi jokin muu atomi, yhdistettä sanotaan heterosykliseksi.

Esimerkkejä
-----------

* EtaaniEtaani
* IsobutaaniIsobutaani
* AsetyleeniAsetyleeni

Lähteet
-------

1. ↑  Aliphatic compounds IUPAC. Viitattu 15.7.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* (englanniksi) IUPAC:n määritelmä alisyklisestä yhdisteestä[vanhentunut linkki]
**Ralf Parve** (25. kesäkuuta 1919 Rakvere, Viro – 29. huhtikuuta 2011) oli virolainen prosaisti ja runoilija. Hän kirjoitti puolen tusinaa runokokoelmaa, lastenkirjoja ja näytelmiä. Häneltä ilmestyi myös artikkelikokoelmia, muistelmat ja yhdessä puolison Lilli Prometin kanssa kirjoitettuja matkakertomuksia.

Ensimmäiset epäkypsinä pidetyt runonsa Parve kirjoitti rintamasotilaana. Sodan jälkeen hänen runoutensa teemoja olivat kansainvälisyys, rauhantyö ja vallankumoustyön menneisyys. Hänen runonsa olivat kaavamaisen julistavia ja ajankohtaansa sidottuja. Hänen lastenrunoteoksensa saivat suosiota monina käännöksinä eri puolilla Neuvostoliittoa. Myöhemmässä tuotannossa ilmenee lyyrisiä pohdintoja, huumoria ja henkilökohtaisempia tuntoja ja ahdistusta.

Lähteet
-------

1. ↑  Suri kirjanik Ralf Parve, *Postimees* 2.5.2011. Viitattu 9.12.2016.
2. 1 2  Nirk, Endel: "Vladimir Beekman", *Viron kirjallisuus*, s. 317–318, 366. Helsinki: SKS, 1986. ISBN 951-717-443-8.
3. ↑  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Parve, Ralf", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 570. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Alif ilman tarkemerkkiä.
**Alif** (arab. ألف‎, *’alif*, pers. ‏الف‎, *alef*) on arabialaisen kirjaimiston ensimmäinen kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta alef (א). Yksinään esiintyvä alif kirjoitetaan erillisenä pystyviivana (ا), ja toisen kirjaimen jälkeen se liitetään edeltävään kirjaimeen (esim. سا *sā*). Lām-kirjaimen ja alifin yhdistelmällä on poikkeuksellinen ligatuurimuoto, joka yksinään esiintyvänä kirjoitetaan لا *lā* ja toisen kirjaimen jälkeen ‍لا (esim. سلا *slā*). Alifia tai *lā*-ligatuuria ei koskaan liitetä seuraavaan kirjaimeen.

Historiallisesti alifilla on merkitty konsonanttiäännettä [ʔ]. Nykyarabiassa alifia käytetään ennen kaikkea pitkän vokaalin *ā* [aː] ilmaisemiseen. Sillä voidaan merkitä myös glottaaliklusiilin jälkeistä lyhyttä vokaalia sanan alussa, jolloin konsonantti ilmaistaan alifin ylä- tai alapuolelle kirjoitettuna hamza-tarkkeena (أ tai إ). Tarkkeellista muotoa آ (*’alif madda*) käytetään ilmaisemaan yhdistelmää *’ā* [ʔaː], esimerkiksi sanassa "Koraani" (arab. القرآن‎, *al-Qur’ān*).

Persiassa alif äännetään sanan keskellä vokaalina *â* [ɒː] ja sanan alussa joko vokaalina *a* [æ], *e* [e] tai *o* [o] sanasta riippuen. Sanan alussa *â* kirjoitetaan *madda*-tarkkeellisella alifilla (آ).

Lähteet
-------

* Daniels, Peter T.: *The World’s Writing Systems*. Oxford University Press, 1996. ISBN 978-0-19-507993-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Bauer, Thomas: "Arabic Writing". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 31.10.2014)
2. 1 2  Ager, Simon: Arabic *Omniglot*. Viitattu 31.10.2014. (englanniksi)
3. ↑  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Persian". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 31.10.2014)
4. ↑  Ager, Simon: Persian *Omniglot*. Viitattu 31.10.2014. (englanniksi)
Rakuunasoittokunta esiintyy Lappeenranta-salissa 7.5.2016, johtaa musiikkimajuri Riku Huhtasalo.Rakuunasoittokunta esiintyy Lappeenranta-salissa 7.5.2016, johtaa musiikkiyliluutnantti Aino Koskela. Solisteina Hannu Lehtonen ja Johanna Försti.**Rakuunasoittokunta** on ammattipuhallinorkesteri ja Puolustusvoimien sotilassoittokunta, jonka kotipaikka on Lappeenranta. Se toimii Maasotakoulun alaisuudessa ja esiintyy pääasiassa entisen Itä-Suomen sotilasläänin alueella.

Soittokunnan päällikkö on musiikkimajuri Riku Huhtasalo ja kapellimestari musiikkimajuri Tomi Väisänen, ja siihen kuuluu 34 puu- ja vaskipuhallin sekä lyömäsoittajaa. Se esiintyy myös pienemmissä kokoonpanoissa kuten vaskikvintetti ja vaskiseitsikko. Soittokuntaan kuuluu myös varusmiesyhtye, jonka ohjelmisto koostuu muun muassa kevyemmästä musiikista

Rakuunasoittokunta ylläpitää 1600-luvulle ulottuvia ratsuväen musiikkiperinteitä. Lappeenrantaan perustettiin vuonna 1890 Suomen Rakuunarykmentin soittokunta, joka lakkautettiin kuitenkin jo vuonna 1901 muun rykmentin mukana ensimmäisen sortokauden venäläistämispyrkimysten vuoksi. Itsenäisen Suomen ratsuväki keskitettiin Lappeenrantaan vuonna 1921 yhdistämällä Uudenmaan Rakuunarykmentti ja Hämeen Ratsurykmentti Ratsuväkiprikaatiksi, ja samalla rykmenttien soittokunnat yhdistettiin Ratsuväkiprikaatin soittokunnaksi. Soittokunnan myöhempiä nimiä ovat Uudenmaan Rakuunarykmentin soittokunta (vuodesta 1944 alkaen), Lappeenrannan varuskuntasoittokunta (1952) ja Rakuunasoittokunta (1990).

Rakuunasoittokunta oli yksi vuosien 2012–2015 puolustusvoimauudistuksessa jäljelle jääneistä ja vahvistuneista soittokunnista. Sen vahvuus nousi 34-henkiseksi vuonna 2014.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Rakuunasoittokunta Puolustusvoimat. Viitattu 26.12.2013. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Maasotakoulun organisaatio Puolustusvoimat. Viitattu 26.12.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Kokoonpano Puolustusvoimat. Viitattu 26.12.2013. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Rakuunamäellä soi rokki  28.8.2009. Yle Etelä-Karjala. Viitattu 15.8.2015.
5. ↑  Varusmiesbändi keikkailee sotilaskodissa – myös siviilit tervetulleita *Lappeenrannan uutiset*.  24.03.2015. Etelä-Suomen Media.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 15.8.2015.
6. 1 2 3  Rakuunasoittokunnan perinteet Puolustusvoimat. Viitattu 26.12.2013. [vanhentunut linkki]
7. 1 2  Suomen ratsuväen historiaa Lappeenrannassa tiivistetysti Etelä-Karjalan museo. Viitattu 8.1.2015.
8. ↑  Rakuunasoittokunta vahvistuu ja muuttaa nimeään  9.2.2012. Yle Etelä-Karjala. Viitattu 26.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Rakuunasoittokunta Puolustusvoimien sivustolla[vanhentunut linkki]
**Niel Immelman** (1944 Etelä-Afrikka – 2023) oli eteläafrikkalais-brittiläinen pianisti ja musiikkipedagogi.

Immelman varttui Jacobsdalissa ja Bloemfonteinissa. Hän sai varhaisimman pianonsoiton opetuksensa äidiltään. Tämän jälkeen hän opiskeli Lontoon Royal College of Musicissa Cyril Smithin, Ilona Kabosin ja Maria Curcion johdolla. Immelman sai julkista huomiota Bernard Haitinkin kutsuttua hänet esittämään Sergei Rahmaninovin *Rapsodian Paganinin teemasta* Lontoon filharmonisen orkesterin kanssa. Sittemmin hän konsertoi laajalti eri puolilla maailmaa ja teki lukuisia levytyksiä. Hän muun muassa levytti ensimmäisenä Josef Sukin kokonaispianotuotannon.

Immelman toimi professorina Royal College of Musicissa Lontoossa. Hän piti myös mestarikursseja Chopin-musiikkiyliopistossa, Hongkongin esittävien taiteiden akatemiassa, Moskovan konservatoriossa, Sibelius-Akatemiassa, Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa ja The Royal Conservatory of Musicissa sekä yliopistoissa Berliinissä ja Wienissä. Immelman kuoli 78-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pianist Niel Immelman has Died, Aged 78 The Violin Channel 9.6.2023, viitattu 11.6.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo diplomaatista, saarnaajasta katso Paul von Nicolay.*
Paul Nicolay.
**Paul Nicolay** (venäjällä myös **Pavel Andrejevitš**, 16. kesäkuuta 1777 Viipuri – 28. huhtikuuta 1866 Viipuri) oli venäläinen diplomaatti ja paroni, joka kuului aateloituun Nicolayn sukuun.

Elämä
-----

Viipurissa syntynyt Nicolay kävi koulunsa saksalaisessa Eutinin kaupungissa, jossa Nicolayn opettajana oli runoilija Johann Heinrich Voss. Vuonna 1796 hän aloitti työskentelyn Venäjän ulkoasiainministeriössä toimien suurlähetystön palveluksessa Lontoossa vuodet 1800–1816, kahta lyhyttä Kööpenhaminan ja Tukholman komennusta lukuun ottamatta. Vuonna 1816 Nicolay nimitettiin Kööpenhaminaan Venäjän erikoislähettilääksi ja täysvaltaiseksi ministeriksi, jota virkaa hän hoiti vuoteen 1847 saakka.

Vuonna 1820 Nicolay peri isältään Viipurissa sijaitsevan Monrepos’n kartanon. Hän avasi kartanon puiston yleisölle ja pystytti sinne muun muassa tanskalaisen kuvanveistäjän Gotthelf Borupin tekemän Väinämöisen patsaan, joka oli toinen suomalaisen kansanrunouden tietäjähahmoa kuvaava taideteos. Lisäksi Nicolay rakennutti puistoon kuuluvalle Ludwigsteinin saarelle hautakappelin vanhemmilleen. Myös Paul Nicolay haudattiin itse samalle saarelle.

Perhe
-----

Nicolayn isä oli akateemikko Ludwig Heinrich von Nicolay. Hän avioitui vuonna 1811 ranskalaiseen De Broglien -aatelissukuun kuuluvan ruhtinatar Alexandra Simplician (1787–1824) kanssa. Pariskunta sai kahdeksan lasta, joista tunnettuja ovat diplomaatti Nikolai Armand von Nicolay, ministeri ja valtiosihteeri Aleksander Pavlovitš von Nicolay sekä kenraali Leonti Nikolai Pavlovitš. Nikolai Armandin poika puolestaan oli kansainvälisesti tunnettu evankelista Paul Ernst von Nicolay.

Kirjallisuutta
--------------

* Greta Langenskjöld: *Paul Nicolay*, Elämänkuvaus. (WSOY, Porvoo, 1922). E-kirjana Gutenberg-projektissa

Lähteet
-------

1. 1 2  Paul (Pavel Andrejevich) Baron von Nikolay, a. Monrepos Geni. Viitattu 23.11.2014.
2. ↑  Paul Nicolay (Arkistoitu – Internet Archive) Park Monrepo. Viitattu 23.11.2014.
3. ↑  Stewen, Riikka: "Väinämöisen idea" (Arkistoitu – Internet Archive) Kalevalan kulttuurihistoria. Viitattu 23.11.2014.
4. ↑  Miettinen, Harri: "Historian havinaa Monrepos’sa" s. 14. Tampereen ammattikorkeakoulu. Viitattu 22.11.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Sieni hohtaa lahoavassa puussa
**Peikonkulta** on valoilmiö, jota synnyttävät mesisieni tai aarnisammal.  Mesisieni on heikosti itsevalaiseva ja aarnisammal taas heijastaa heikkoa valoa pimeässä. Vihreä peikonkulta hohtaa suomalaisten uskomusten mukaan joskus pimeällä metsässä kivien tai kantojen alla.

Englanniksi samantapaisen ilmiön nimitys on *foxfire*, "ketun tuli". Se tarkoittaa lähinnä pimeässä hohtavaa puuainesta, mutta myös hohtavaa laikkua maassa. Ilmiön selitykseksi tarjotaan yleisimmin lahottajasientä.

Historioitsija Olaus Magnuksen (1652) mukaan pohjoisessa Skandinaviassa ovat vaeltajat joskus merkinneet reittinsä lahonnutta puuainesta käyttäen, ja osanneet sen avulla takaisin pimeässä. Tietäjät taas ovat käyttäneet lahoavaa puuainesta luodakseen taianomaisen tunnelman.*lähde?*

Benjamin Franklin ehdotti lahottajasienen käyttämistä varhaisen Turtle-sukellusveneen sisätilojen valaisuun.

Mark Twainin romaanissa *Huckleberry Finnin seikkailut* henkilöt Huckleberry Finn ja Tom Sawyer käyttävät lahottajasientä valonlähteenä kaivaessaan tunnelia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kesäläinen, Tuomo: Peikonkullan paluu punaiselle saarelle *Suomen Luonto*.  21.10.2019. Viitattu 9.8.2021.
2. ↑  Stefoff, Rebecca: "Early Undersea Ventures", *Submarines*, s. 27. New York: Marshall Cavendish Benchmark, 2007. ISBN 9780761422297.
3. ↑  Twain, Mark: *The Adventures of Huckleberry Finn*, s. 291. Lontoo: Collector's Library, 2004. ISBN 1-904633-46-3.

Valoilmiöt

* biologinen valontuotanto
* Elmon tuli
* maanjäristysvalot
* maavalo
* pallosalama
* peikonkulta
* revontulet
* ukonvirva
* vesisäihky
* virvatulet
**Paul Nagle** (s. 29. elokuuta 1978) on irlantilainen kartanlukija. Hän on toiminut kartanlukijana Kris Meekelle ja Craig Breenille rallin MM-sarjassa.

Ura
---

Naglen isä oli kansallisella tasolla kilpaillut kartanlukija. Naglen ensimmäinen ralli oli vuonna 1997 ja vuonna 2002 hän aloitti kartanlukijana Garry Jenningsille. Vuonna 2006 hän oli kartanlukijana Gareth MacHalelle. Nagle aloitti Kris Meeken kartanlukijana IRC-sarjassa vuonna 2009, jolloin he voittivat IRC-sarjan mestaruuden. Vuonna 2012 hän aloitti Craig Breenin kartanlukijana, jolloin he voittivat SWRC-mestaruuden. Nagle oli vuonna 2013 Andreas Mikkelsenin kartanlukijana kahdessa rallissa ennen paluuta Meeken kartanlukijaksi. Vuonna 2019 hän palasi Breenin kartanlukijaksi.
Katalonian ralli 2022 oli hänen viimeisensä täysiaikaisena kartanlukijana hänen siirtyessään eläkkeelle. Naglelle kertyi rallin MM-sarjassa 102 kilpailulähtöä, 18 palkintosijoitusta ja viisi voittoa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Paul Nagle *wrc.com*. Viitattu 26.6.2023. (englanniksi)
2. ↑  Paul Nagle *ewrc-results.com*. Viitattu 26.6.2023. (englanniksi)
3. ↑  Meeke wins 2009 IRC championship *rallysportmag.com*.  28.9.2009. Viitattu 26.6.2023. (englanniksi)
4. ↑  Alasdair Lindsay, Luke Barry: How Nagle reacted to his final WRC round *dirtfish.com*.  23.10.2022. Viitattu 1.5.2023. (englanniksi)
STS-71 avaruussukkulan lähtö.
**Pakonopeus** (ve) on nopeus, jonka kappale tarvitsee alkuvauhdikseen poistuakseen toisen kappaleen painovoimakentästä, jos kappaleeseen ei vaikuta painovoiman lisäksi muita voimia (esimerkiksi kitkaa tai työntövoimaa). Jos kappale lähtee liikkumaan poispäin toisesta kappaleesta avaruudessa, kappaleiden välinen gravitaatiovoima hidastaa sen liikettä ja mahdollisesti lopulta pysäyttää sen ja kääntää sen takaisin päin.

Kuitenkin gravitaatiovoima heikkenee nopeasti etäisyyden kasvaessa ja jos kappale lähtee liikkeelle tarpeeksi suurella nopeudella, gravitaatiovoima heikkenee niin nopeasti, ettei se koskaan pysty kokonaan pysäyttämään pakenevaa kappaletta. Pakonopeus tarkoittaa pienintä sellaista nopeutta, jolla lähtevän kappaleen nopeus on sen äärettömän kauas kuljettua yhä suurempi tai yhtä suuri kuin nolla, eli gravitaatio ei ikinä pysty täysin pysäyttämään sitä.

Pakonopeus ei riipu pakenevan kappaleen massasta. Pakonopeus Maan pinnalta on 11,2 km/s. 
Maan suurehko pakonopeus estää sen ilmakehää poistumasta sen pinnan lähistöltä. On helpompaa laukaista satelliitti Maata kiertämään kuin ampua luotain kokonaan pois Maan painovoimakentästä, sillä Maan kiertoradalle vaadittava nopeus on vain noin 8,2 km/s.

Pakonopeuden kaava
------------------

Yksinkertaisessa kahden kappaleen tapauksessa pakonopeus {\displaystyle v\_{e}} voidaan laskea seuraavasti:

{\displaystyle v\_{e}={\sqrt {2GM \over r}}}
missä

* *G* on gravitaatiovakio
* *M* on sen kappaleen massa, josta ollaan pakenemassa
* *r* on kappaleiden painopisteiden välinen etäisyys.

Yleensä lasketaan pienen kappaleen pakonopeus jonkin planeetan tai muun suuren kappaleen pinnalta, jolloin *r* = suuren kappaleen säde (pakenevan kappaleen koko on merkityksettömän pieni siihen verrattuna).

Kosmiset nopeudet
-----------------

Pakonopeutta Maan pinnalta kutsutaan myös toiseksi kosmiseksi nopeudeksi. 

* *Ensimmäinen kosminen nopeus* on se, jolla kappale, kuten satelliitti pysyy Maan kiertoradalla, noin 8,2 km/s.
* *Toinen kosminen nopeus* on se, jolla kappale voi paeta Maan vetovoimakentästä esimerkiksi matkatakseen Kuuhun tai Marsiin. Se on noin 11,2 km/s.
* *Kolmas kosminen nopeus* on se, jolla kappale pakenee Aurinkokunnan vetovoimakentästä (esimerkiksi Voyager-luotain), 42,1 km/s.

Muita pakonopeuksia
-------------------

* Auringon pinnalta pakonopeus on 617,5 km/s
* Kuun pakonopeus on 2,4 km/s
* Marsin pakonopeus on 5,0 km/s
* Jupiterin pakonopeus on 59,5 km/s
* pakonopeus Linnunradasta on 550 km/s

### Mustat aukot

Musta aukko on kappale, jonka pinnalta pakonopeus on niin suuri, että se ylittää valonnopeuden. Siten edes valo ei pääse pois kappaleen pinnalta. Mustien aukkojen olemassaolosta esitettiin teoria jo 1700-luvulla, jolloin pakonopeus osattiin jo laskea ja tiedettiin, että valonnopeus on äärellinen. Suhteellisuusteorian myötä mustien aukkojen ymmärrettiin olevan vielä omituisempia kuin aiemmin oli aavisteltu. Mustan aukon "säde", niin sanottu Schwarzschildin säde, saadaan pakonopeuden kaavasta sijoittamalla nopeuden paikalle valon nopeus *c* ja ratkaisemalla kaavasta *r*.

Katso myös
----------

* Painovoima
* Planeettojen kaasukehät
**Robert John "Bobby" Blotzer** (s. 22. lokakuuta 1958 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten glam metal -yhtye Rattin rumpalina. Hän on ollut vuosien varrella mukana myös useissa sivuprojekteissa.

Muusikon ura
------------

Blotzer soitti uransa alussa Don Dokkenin yhtyeessä Rattin tulevan basistin Juan Croucierin kanssa. Kaksikko soitti myös Vic Vergeatin yhtyeessä 1980-luvun alussa ennen liittymistään glam metal -yhtye Rattiin vuonna 1982. Yhtye nousi suureen suosioon vuosikymmenen aikana, ja sen albumeita myytiin miljoonia kappaleita. Rattin hajottua suosion laskemisen siivittämänä vuonna 1992, Blotzer vetäytyi perhe-elämän pariin ja päivätöihin. Yhtye teki comebackin noin viisi vuotta myöhemmin. Jäsenten, varsinkin Blotzerin ja laulaja Stephen Pearcyn välit ovat olleet kuitenkin kireät alusta saakka. Asia on näkynyt Pearcyn useiden yhtyeestä eroamisten muodossa. Etenkin Blotzer tunnetaan värikkäistä kommenteistaan lehdistössä ja sosiaalisessa mediassa.

Vuonna 2015, Stephen Pearcyn erottua jälleen yhtyeestä edeltävänä vuonna, Blotzer kokosi uuden kokoonpanon, jolla hän lähti kiertueelle soittamaan Rattin kappaleita. Yhtye toimi alun perin nimellä Bobby Blotzer’s Ratt Experience, mutta nimi lyhennettiin myöhemmin Rattiksi, kun Blotzer ilmoitti hänellä olevan oikeus käyttää yhtyeen nimeä. Blotzer vetosi hänen ja kitaristi Warren DeMartinin omistamaan WBS Inc. -yhtiöön, joka hallinnoi Rattin nimeä. DeMartini yritti pysäyttää Blotzerin oikeustoimien kanssa, aluksi kuitenkin epäonnistuen. Rattin alkuperäisjäsenet Pearcy, DeMartini ja Croucier kokosivat yhtyeen uudelleen vuonna 2017 ja ottivat nimen käyttöön vetoamalla 1980-luvulla tehtyyn sopimukseen, joka oli oikeuden mukaan edelleen voimassa. Blotzer kommentoi värikkäästi muun muassa Facebook-sivuillaan, ja on aikonut jatkaa oikeustaistelua vanhoja yhtyetovereitaan vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Pearcy, Stephen; Benjamin, Sam: *Sex, Drugs, Ratt & Roll: My Life in Rock*. Gallery Books, 2014. ISBN 9781451694581. (englanniksi)
2. ↑  Revamped RATT To Embark On 'Re-Invasion Tour' *BLABBERMOUTH.NET*.  23.9.2015. Viitattu 26.7.2018. (englanniksi)
3. ↑  RATT's WARREN DEMARTINI Sues BOBBY BLOTZER For Passing Off 'Tribute Band' As Real Thing *BLABBERMOUTH.NET*.  2.10.2015. Viitattu 26.7.2018. (englanniksi)
4. ↑  RATT *www.facebook.com*. Viitattu 26.7.2018.
5. ↑  Reunited RATT Announces U.S. Tour Dates *BLABBERMOUTH.NET*.  28.2.2017. Viitattu 26.7.2018. (englanniksi)
6. ↑  Bobby Blotzer continuing Ratt litigation and states knows why Warren DeMartini is out of the band – Sleaze Roxx *sleazeroxx.com*. Viitattu 26.7.2018. (englanniksi)



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee muusikkoa. Muista samannimisistä katso Bobby Brown (täsmennyssivu).*
Brown vuonna 2018
**Bobby Brown** (s.  **Robert Barisford Brown**, s. 5. helmikuuta 1969 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen R&B-laulaja.
Brown on ollut yksi kirkkaimmista R&B-tähdistä 1980-luvun lopulta 1990-alkuun saakka. Hänen parhaiten menestynyt albuminsa on *Don't Be Cruel*, joka yksin Yhdysvalloissa myi yli kymmenen miljoonaa kappaletta. Hänet tunnetaan *My Prerogative* -hitistä, josta Britney Spears levytti oman versionsa vuonna 2004. Brown teki tunnetuksi New Jack Swingin, joka yhdisteli klassista soulia, urban synth-funkia, ja hip-hop-rytmejä, joissa usein oli mukana rap-riimejä tavanomaisen melodisen säkeen ja kertosäkeen välissä.

Brown oli naimisissa laulaja Whitney Houstonin kanssa vuosina 1992–2007. Pariskunnalla oli yksi yhteinen lapsi, tytär Bobbi Kristina Brown (1993–2015).

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* King of Stage (1986)
* Don't Be Cruel (1988)
* Bobby (1992)
* Forever (1997)
* The Masterpiece (2012)

### New Editionin kanssa

* Candy Girl (1983)
* New Edition (1984)
* All for Love (1985)
* Home Again (1996)

Lähteet
-------

1. 1 2  Bobby Brownin tiedot Rock on The Net. Viitattu 19.7.2009. (englanniksi)
2. ↑  Bobbi Kristina Brown dead at 22 *CBS News*.  26.7.2015. CBS Interactive. Viitattu 27.7.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen kotisivu (englanniksi)
* Bobby Brown Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |

 |
Goldsboro vuonna 1967.
**Bobby Goldsboro** (s. 18. tammikuuta 1941 Marianna, Florida) on yhdysvaltalainen pop- ja countrylaulaja ja -lauluntekijä. Hänen tunnetuin laulunsa on kuolleesta nuoresta morsiamesta kertova "Honey", joka pysyi Yhdysvaltojen singlelistan ykkösenä viisi viikkoa keväällä 1968 ja myi yli miljoona kappaletta. Markku Suominen ja Fredi levyttivät tämän Bobby Russellin kirjoittaman kappaleen suomeksi nimellä "Hän". Suomalaiset sanat lauluun teki Jyrki Lindström.

Bobby Goldsboro keskeytti opintonsa Auburnin yliopistossa Alabamassa ja aloitti muusikon uransa Roy Orbisonin yhtyeen kitaristina 1960-luvun alussa. Vuonna 1964 hän ryhtyi soolouralle ja sai muutamia pikkuhittejä lauluista "See the Funny Little Clown", "Little Things" ja "Voodoo Woman", ennen kuin suurmenestys tuli 1968 laululla "Honey".

Vuosina 1973–1975 Goldsborolla oli oma valtakunnallisesti syndikoitu televisio-ohjelma *The Bobby Goldsboro Show*, minkä jälkeen hän perusti Nashvilleen House of Gold Music -musiikki­kustantamon. Muusikon uran ohella Bobby Goldsboro on tehnyt lasten televisio-ohjelmia, kuten sarjan *The Swamp Critters of Lost Lagoon* (1995).

Levyalbumeja
------------

* 1964: *The Bobby Goldsboro Album*
* 1964: *I Can’t Stop Loving You*
* 1965: *Little Things*
* 1965: *Broomstick Cowboy*
* 1966: *It’s Too Late*
* 1966: *Blue Autumn*
* 1967: *Solid Goldsboro*
* 1967: *The Romantic, Wacky, Soulful, Rockin’, Country, Bobby Goldsboro*
* 1967: *Our Way of Life* (Del Reevesin kanssa)
* 1968: *Honey*
* 1968: *Word Pictures*
* 1969: *Today*
* 1970: *Muddy Mississippi Line*
* 1970: *Bobby Goldsboro's Greatest Hits*
* 1971: *We Gotta Start Lovin'*
* 1971: *Come Back Home*
* 1972: *California Wine*
* 1973: *Brand New Kind of Love*
* 1973: *Summer (The First Time)*
* 1974: *10th Anniversary Album*
* 1974: *Hello Summertime*
* 1975: *Through the Eyes of a Man*
* 1976: *A Butterfly for Bucky*
* 1977: *Goldsboro*
* 1981: *Bobby Goldsboro*
* 1982: *The Round-Up Saloon*

Lähteet
-------

1. ↑  Hän uskoi jopa mainoksiin, Kari Rydmanin blogi 11.7.2012, viitattu 10.8.2015.
2. 1 2  Bobby Goldsboro biography, AllMusic.com. Viitattu 10.8.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Bobby Goldsboro Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Elektroakustinen musiikki** on musiikkia, joka koostuu elektronisesti tuotetuista tai käsitellyistä äänistä.

Historia
--------

sähkömusiikki sai alkunsa sähkösoittimien ja äänentallennuksen kehittymisen myötä 1900-luvun alkupuolella. Toisen maailmansodan jälkeen Ranskassa ja Saksassa syntyi kaksi toisistaan poikkeavaa koulukuntaa: Ranskassa Pierre Schaefferin johdolla Musique Concrète, konkreettisen musiikki ja Saksassa Elektronische Musik, elektroninen musiikki. Molempia tyylejä kuvataan yleiskäsitteellä elektroakustinen musiikki.

Pierre Schaeffer oli ranskalainen radiotyöntekijä, joka alkoi 1940-luvun lopulla tehdä äänenmuokkauskokeiluja lakkalevyillä. Schaeffer kokeili, miten ääntä voi muokata esimerkiksi tekemällä toistuvia lenkkejä lakalla, jotka luuppasivat ääntä. Pierre Henryn kanssa hän kehitti ensimmäisen elektroakustisen musiikkigenren, Musique Concrèten, konkreettisen musiikin

Konkreettinen musiikki koostui erilaisista nauhoitetuista eli konkreettisista äänistä. Schaeffer piti sitä vastakohtana nuotteihin kirjoitetulle eli abstraktille musiikille.
Samoihin aikoihin syntyi Saksassa toisenlainen elektronimusiikin koulukunta. Elektronische Musik perustui elektronisesti tuotettuihin ääniin. Koulukunnan pioneereja olivat muun muassa Karlheinz Stockhausen ja Herbert Eimert.

Lähteet
-------

1. ↑  Kukka Ström: Elektroakustinen musiikki tyhmyreille: venytetystä lakasta ääniekologiaan *yle.fi*.  03.06.2015. Viitattu 6.7.2020.
**Elektra** on Marvel-kustantamon sarjakuvahahmo, jonka ensiesiintyminen tapahtui Daredevil-lehden numerossa 168 (tammikuu 1981). Hahmon loi Frank Miller.

Elektra on ninja ja salamurhaaja. Hänellä oli lyhyt rakkaussuhde supersankari Daredevilin kanssa, mutta Elektran väkivaltainen luonne ja palkkasoturimainen elämäntyyli erottivat parin.

Elektra on nimetty kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvän Elektran, Agamemnonin ja Klytaimestran tyttären, mukaan.

Voimat ja varusteet
-------------------

Elektra käyttää yleensä aseenaan kahta saita. Hänellä ei ole yliluonnollisia voimia, mutta hän on perehtynyt erittäin syvällisesti itämaisiin taistelulajeihin. Kunnoltaan hän vastaa olympiavoittajan tasoista moniottelijaa.

Elektra muissa medioissa
------------------------

### Elokuvat

Elektra esiintyi sivuhahmona vuoden 2003 *Daredevil*-elokuvassa. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi spin-off-elokuva *Elektra*, jossa hän on pääosassa. Kummassakin elokuvassa Elektraa näytteli Jennifer Garner.

### Televisiosarjat

Elektra esiintyi Marvel Cinematic Universeen kuuluvan Netflix-sarjan *Daredevil* toisella tuotantokaudella vuonna 2016. Häntä esitti ranskalainen näyttelijä Élodie Yung.

### Videopelit

Elektra on pelattava hahmo Activisionin *Marvel: Ultimate Alliance* -pelissä. Hahmoa dubbasi näyttelijä Gabrielle Carteris.
Matkamuistojen myyjä, joka näyttää vaipuneen tylsyyteen.

**Tylsyydeksi** kutsutaan olotilaa, jossa henkilöllä, ihmisellä tai eläimellä ei ole joko mitään mielekästä tekemistä tarmonpuuskan aikana tai sitten hänellä ei ole ollenkaan tekemistä. Tylsyyden tunteen tullessa henkilö saattaa tuntea, että hänellä ei ole motivaatiota mihinkään joko rajallisten resurssien (kuten aika) vuoksi tai sitten hänellä ei ole aloitekykyä/motivaatiota ryhtyä toimenpiteisiin tunnetilansa korjaamiseksi, jolloin tylsyyden tunne syvenee. Joskus tylsyyden syvennyttyä ihmistä voi alkaa masentaa.

Tylsyys on Suomessa tunnesanojen kognitiivisen tärkeyden indeksillä mitattuna 25 tärkeimmän tunnesanan joukossa. Tylsyyden kanssa samansukuisia tunnetiloja ovat **pitkästyminen**, *välinpitämättömyys*, apatia ja *kyllästyminen*. Tylsyydelle ja välinpitämättömyydelle ominaista yhteistä komponenttia voidaan kuvata ilmaisulla "*en halua mitään*", ja tylsyydelle ja kyllästymiselle ominaista yhteistä komponenttia puolestaan ilmaisulla "*en halua tätä lisää*". Toisin kuin kyllästymiseen, tylsyyteen ei kuitenkaan sisälly välitöntä aktivoitumisen mahdollisuutta. Tylsyyden tila on henkistä turtumusta, passivoitunutta suhtautumista ilman motivaatiota ja pyrkimystä tilasta pois.

Tylsyys työpaikoilla
--------------------

Yleensä tylsyys mielletään osaksi yksitoikkoista toistotyötä, kuten liukuhihnatyötä, mutta tylsistymistä esiintyy organisaatioiden ylätasoilla asti. Paljon riippuu myös luonteenlaadusta: jotkut ovat alttiimpia tylsistymiselle kuin toiset. Tylsistynyt on taipuvaisempi tekemään töitä tahallaan huonosti, tuhoamaan työpaikan omaisuutta, varastamaan töistä ja tuhlaamaan töissä aikaa mm. pelien pelailuun. Tylsistyneet ovat myös enemmän töistä poissa. Tylsistymistä voi torjua esim. antamalla työntekijälle vastuuta työn lopputuloksesta. Vastuu motivoi ja vähentää tylsistymistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Seija Tuovila (2005): Kun on tunteet. Suomen kielen tunnesanojen semantiikkaa.
2. ↑  Tylsistynyt työntekijä voi luisua pahoille teille (Arkistoitu – Internet Archive), Työpiste-verkkolehti 27.11.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tylsyys** Wikimedia Commonsissa
**Ostrohin akatemia** (ukr. Острозька школа eli Острозька академія) oli akatemia silloisen Puola-Liettuan Volyniassa Ostrohissa. Sen perusti 1576 ruhtinas Konstanty Wasyl Ostrogski.

Historia
--------

Aikana jolloin katolisuus oli laajenemassa Länsi-Ukrainaan, ruhtinas Ostrogskin 1576 perustama akatemia oli ortodoksisuuden linnake ja sen suhde Konstantinopoliin perinteinen. Vaikka Ostrohin akatemiasta ei tuolloin kehittynyt Ostrogskin toivomaa länsieurooppalaistyylistä yliopistoa, se oli aikansa merkittävin ortodoksinen akatemia. Akatemian koraalilaulu oli maineikasta, ja siellä kehittyi *ostrozkyi napiv**selvennä*. Akatemia oli läheisessä yhteydessä Ostrohin kirjapainoon.

Akatemian ensimmäinen rehtori oli kirjailija Herasym Smotrytskyi. Opettajia oli kutsuttu Konstantinopolista, muun muassa salanimellä tunnettu Ostrozkyi Kliryk, kreikkalainen Cyril Lucaris ja Jov Boretskyi, josta myöhemmin tuli Kiovan metropoliitta. Tunnettuja oppilaita ovat olleet muun muassa hetmani Petro Konaševytš-Sahaidatšnyi, kirjailija ja tutkija Meletius Smotrytskyi. Kun Ostrohiin 1624 perustettiin kilpaileva jesuiittakoulu, Ostrohin akatemian toiminta hiipui ja lakkasi lopullisesti 1636.

Myöhemmät vaiheet
-----------------

Ostrohin akatemialla oli pysyvä vaikutus ukrainalaiseen pedagogiseen ajatteluun ja kouluolojen järjestämiseen, ja se antoi esimerkin veljeskuntakouluille, joita myöhemmin perustettiin useille paikkakunnille Puola-Liettuaan. Akatemia perustettiin uudelleen 1994 Ostrohin korkeakouluna Kiovan Mohyla-akatemian kansallisen yliopiston alaisuuteen. Vuonna 2000 siitä tuli itsenäinen oppilaitos ja kansallinen yliopisto ja nimeksi tuli Kansallinen yliopisto Ostrohin akatemia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Freeland, Chrystia: Ostroh Academy *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  päivitetty 2003. Viitattu 25.9.2022. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* Internet Encyclopedia of Ukraine

 |

 |
**Ostrakine** (m.kreik. Ὀστρακίνη, *Ostrakinē*; lat. *Ostracina, Ostracena*) oli antiikin aikainen kaupunki Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä Niilin suiston itäpuolella, ja sijoitetaan Serbonis-järvelle (nyk. Buḥayrat al-Bardawīl) nykyiselle El-Felusiyatin saarelle.

Ostrakine sijaitsi Pelusionin ja Rhinokoluran välisellä tiellä. Plinius vanhempi laski sen ja Pelusionin väliseksi etäisyydeksi 65 roomalaista mailia eli noin 96 kilometriä. Klaudios Ptolemaios sijoitti kaupungin Kassiotikseen Kassios-vuoren (nyk. Ras Kouroun) ja Rhinokoluran välille. Kaupungilla ei ollut omaa vesilähdettä, ja se sai vetensä kanavalla Niilistä.

Roomalaisella kaudella kaupunki oli sotilasasema, jossa oli varuskunta. Se mainitaan muun muassa, kun Vespasianus palasi joukkoineen Aleksandriasta Palestiinaan ensimmäisen juutalaissodan aikaan vuonna 69. Tuohon aikaan sitä ei ollut linnoitettu.

Myöhäisellä roomalaisella kaudella Ostrakine kuului Augustamnica priman provinssiin. Varhaisella kristillisellä kaudella kaupunki oli Pelusionin metropoliitan alainen piispanistuin. Kaupungin piispoista tunnetaan Theoktistos, Serapion ja Abraham 300- ja 400-luvuilla. Nykyisin se on katolisen kirkon titulaaripiispan istuin nimellä *Ostracine* (*Ostracinensis*).

Lähteet
-------

1. ↑  Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 4.5.12; Plinius vanhempi: *Naturalis historia* 5.14; *Itinerarium Antonini Augusti* s. 152.
2. 1 2 3 4  Smith, William: "Ostracina", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Ostrakine *Pleiades*. Viitattu 11.1.2021.
4. ↑  Ostrakine (Egypt) 9 el Felusiyat EGY - Οστρακίνη *ToposText*. Viitattu 11.1.2021.
5. ↑  Ostrakine (El-Felusiyat) *Trismegistos*. Viitattu 11.1.2021.
6. 1 2 3  Vailhé, Siméon: Ostracine *Catholic Encyclopedia*.  1911. New York:  Robert Appleton Company.  (englanniksi)
7. ↑  Josephus: *Juutalaissodan historia* 4.11.5.
8. ↑  Ostracine *Catholic Hierarchy*. Viitattu 11.1.2021.
Malli ihmisen tymiini-DNA-glykosylaasin rakenteesta
**Tymiini-DNA-glykosylaasi** on hydrolaaseihin kuuluva entsyymi. Se on glykosylaasi ja katalysoi virheellisten nukleosidien glykosidisidoksen hydrolyysiä. Näin entsyymi osallistuu DNA:n virheiden korjaamiseen. Tymiini-DNA-glykosylaasia esiintyy aitotumaisissa eliöissä, arkeissa sekä eräissä bakteereissa kuten *Escherichia coli*-bakteerissa. Tymiini-DNA-glykosylaasin EC-numero on EC 3.2.2.29.

Toiminta
--------

Tymiini-DNA-glykosylaasi havaitsee virheellisiä emäspareja DNA:ssa ja hajottaa emäksen ja DNA:n välisen glykosidisen sidoksen. Ensimmäinen virheellinen emäspari, jonka entsyymin havaittiin hajottavan, on pari tymiinin ja guanosiinin välillä, josta entsyymi irrottaa tymiinin. Tämä aktiivisuus on kuitenkin heikompaa ja hitaampaa verrattuna muihin vastaavankaltaisiin entsyymeihin. Myöhemmin tymiini-DNA-glykosylaatin on havaittu olevan aktiivinen myös urasiilin erottamisessa virheellisestä urasiilin ja guanosiinin pareista. Muita harvinaisempia virheellisiä nukleosidejä, joita entsyymi erottaa DNA:sta ovat 5-metyylisytosiini, etenosytosiini, 5-hydroksimetyyliurasiili ja etenoguanosiini. Tymiini-DNA-glykosylaasi sitoutuu erotetun nukleosidin tilalle, kunnes eräs eksonukleaaseihin kuuluva entsyymi irrottaa sen ja DNA-polymeraasi- ja DNA-replikaasientsyymit pääsevät lisäämään oikean nukleosidin virheellisen tilalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  EC 3.2.2.29 - thymine-DNA glycosylase Brenda. Viitattu 12.3.2017. (englanniksi)
2. 1 2  William J. Lennarz,M. Daniel Lane: *Encyclopedia of Biological Chemistry*, s. 78. Elsevier, 2013. ISBN 9780123786302. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.3.2017). (englanniksi)
3. ↑  Wolfram Siede,Paul W. Doetsch: *DNA Damage Recognition*, s. 375. CRC Press, 2005. ISBN 9780849352683. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.3.2017). (englanniksi)
4. ↑  Karsten Rippe: *Genome Organization And Function In The Cell Nucleus*, s. 39. John Wiley & Sons, 2012. ISBN 978-3-527-64000-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.3.2017). (englanniksi)
5. ↑  Ralph Bradshaw Philip Stahl: *Encyclopedia of Cell Biology*, s. 444. Academic Press, 2015. ISBN 9780123947963. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.3.2017). (englanniksi)
**Søren Estrup Alfred Lind** (27. maaliskuuta 1879 Højelt – 29. huhtikuuta 1959 Kööpenhamina) oli tanskalainen elokuvaohjaaja, elokuvaaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan yhtenä varhaisen tanskalaisen mykkäelokuvan omaperäisimmistä ohjaajista, jonka elokuvat sijoittuvat usein sirkusympäristöön.

Alfred Lind oli koulutukseltaan huonekalupuuseppä. Hän kuvasi ensimmäiset elokuvansa Nordisk Filmsille vuonna 1906 ja avasi samana vuonna ensimmäisen elokuvateatterin Reykjavikiin. Sittemmin Lind teki uutiselokuvia eri puolilla Skandinaviaa.

Vuodesta 1909 lähtien Lind toimi kuvaajana ja ohjaajana eri tanskalaisyhtiöllä. Vuosina 1911–1913 hän työskenteli Skandinavisk-russiske Handelshusilla, jossa hän ohjasi menestyselokuvat *Lentävä sirkus* (*Den flyvende Cirkus*) ja *Käärmetanssijatar* (*Bjørnetæmmeren*, molemmat 1912).

Vuonna 1912 Lind solmi sopimuksen saksalaisten kanssa ja perusti oman tuotantoyhtiön, joka ei menestynyt. Hän työskenteli sen jälkeen Saksassa, Italiassa ja Sveitsissä, jossa hän ohjasi muun muassa elokuvat *Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko* (*Jockey della morte*, 1915), *Sirkus Wolfsonin viimeinen juhlanäytäntö* (*Il circo della morte*, 1916), *Die Arena des Todes* (1917–1918) ja *Ilman valtijatar* (*La fanciulla dell’aria*, 1923). Lindin ura alkoi hiipua jo ennen äänielokuvan tuloa, ja vuonna 1938 hän palasi puusepäksi Tanskaan.

Elokuvia
--------

* *Kuilu*, 1910 (kuvaaja)
* *Neljä paholaista*, 1911 (ohjaaja ja kuvaaja)
* *Lentävä sirkus*, 1912 (ohjaaja, käsikirjoittaja ja kuvaaja)
* *Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko*, 1915 (ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Det Danske Filminstitut: Filmdatabasen *dfi.dk*. Viitattu 9.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Alfred Lind Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Tzistarákiksen moskeija** (kreik. Τζαμί Τζισταράκη, *Tzamí Tzistaráki*, myös *Tzisdarakiksen moskeija*; turk. *Cizderiye Câmii*) on entinen moskeija Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee Monastiráki-aukion laidalla Ateenan vanhassakaupungissa. Rakennuksessa toimii nykyään osa Kreikkalaisen kansantaiteen museosta.

Moskeija Hadrianuksen kirjaston puolelta nähtynä.
Moskeija rakennettiin vuonna 1759. Sen rakennutti Ateenan tuolloinen osmanikuvernööri Mustafá Agá Tzistarákis. Perimätiedon mukaan rakentamista varten kaadettiin yksi Olympoksen Zeuksen temppelin jäljellä olleista pylväistä, jotta sen marmorit voitiin polttaa kalkiksi. Todennäköisempää kuitenkin on, että pylväs olisi otettu aivan rakennuksen vieressä sijaitsevasta Hadrianuksen kirjastosta. Moskeija tunnettiin sijaintinsa mukaan myös nimillä "Alemman lähteen moskeija" (Τζαμί του Κάτω Σιντριβανιού, *Tzamí tou Káto Sintrivanioú*) ja "Alatorin moskeija" (Τζαμί του Κάτω Παζαριού, *Tzámi tou Káto Pazarioú*), koska se sijaitsi lähellä Ateenan antiikin aikaista Agoraa.

Rakennus oli moskeijana vain joitakin vuosikymmeniä, kunnes osmanivalta päättyi 1800-luvun alkupuolella. Tuolloin moskeijan minareetti purettiin ja rakennusta käytettiin moneen eri tarkoitukseen. Se oli muun muassa Kreikan armeijan käytössä sekä vankilana. Vastaperustettu kansantaiteen museo sijoitettiin rakennukseen vuonna 1918. Samalla rakennus kunnostettiin alkuperäiseen asuunsa. Museon pääosat siirrettiin uudempiin tiloihin vuonna 1973, ja tämän jälkeen rakennuksessa on säilytetty museon keramiikkakokoelmaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Τζαμί Τζισταράκη *Αρχαιολογία της πόλης των Αθηνών*. Viitattu 31.3.2015.
2. ↑  The Mosque Museum of Greek Folk Art. Viitattu 31.3.2015.
3. ↑  Tzistarakis Mosque *Athens*. Europe-Cities.  Arkistoitu 22.1.2011. Viitattu 31.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tzistarákiksen moskeija** Wikimedia Commonsissa