recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Hiidenkiven peruskoulun pääsisäänkäynti.
**Hiidenkiven peruskoulu** myös **Hiidis** on koulu, joka sijaitsee Tapanilassa, Helsingissä. Koulu perustettiin vuonna 2004, kun Pohjois-Helsingin yläasteen koulu muutti Tapanilaan laajeten yhtenäiseksi peruskouluksi. Samalla Tapanilan ala-asteen oppilasmäärä pieneni. Se on saanut nimensä lähellä sijaitsevan Hiidenkivenpuiston mukaan. Koulu on yksi Helsingin suurimmista, siellä on lukuvuonna 2011–2012 760 oppilasta.*lähde?*

Koulussa on pienille oppilaille tarkoitettu liikuntasali. 3.-9.-luokkien oppilaiden sisäliikuntatunnit pidetään lähellä sijaitsevassa Tapanilan urheilukeskuksessa. Pienten oppilaiden liikuntatunnit pidetään koulun omalla kentällä, luistelemassa käydään Kurranummen puistossa ja Salotien kentällä. Muuten ulkoliikuntatunnit pidetään läheisillä Salotien ja Moisiontien urheilukentillä. 

Koulun keskiön muodostavat ala-aulassa olevat ruokala ja kirjasto. Ruokailu tapahtuu kahdessa vuorossa. Koulussa on kaksi atk-luokkaa. Lisäksi oppilaiden käytössä on kannettavia tietokoneita ja osaan aineluokista on sijoitettu oppilaiden käyttöön useampia tietokoneita.

Koulussa aloitti syksyllä 2009 ensimmäinen medialuokka, jonne oppilaat valittiin soveltuvuuskokeella. Syksyllä 2011 koulussa toimii medialuokka kaikilla luokka-asteilla 7-9.

Arkkitehtuuri
-------------

Koulu on jaettu luokkarykelmiin ns. apiloihin, joissa luokat sijaitsevat.*selvennä* Apilat on jaettu aihepiireittäin, vieraat kielet, matematiikka, äidinkieli, historia, luonnontieteet, taito- ja taideaineet. Toisessa kerroksessa sijaitsevat pienten oppilaiden kotiluokat, joita kutsutaan Toukolaksi.

Koulun julkisivu on hyvin monivärinen, ja pääsisäänkäynnin yläpuolella on taideteoksin koristeltu katos.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hiidenkiven peruskoulu** Wikimedia Commonsissa

* Hiidenkiven peruskoulun www-sivut
Parkki Favellin pienoismalli Rauman merimuseossa.
**Favell** oli suomalainen kolmimastoinen teräsparkki, joka oli rakennettu 1895. Koululaivana toimineen parkin omisti raumalainen Raumo Nya Skeppsrederi Ab vuosina 1897-1906 ja sen jälkeen helsinkiläiset Finska Rederi Ab 1906-1911 ja Ab Finska Skolskeppsrederiet 1911-1934. Laiva myytiin romutettavaksi 1934 ja se romutettiin sitten Makslahdessa Viipurin lähellä.

Parkki Favellin rakensi Charles Hill & Sons Bristolissa Englannissa vuonna 1895 telakan omaan käyttöön. Laivan vetoisuus oli 1 334 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 2 200 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 75,40 metriä, leveys 11,04 metriä ja syväys 6,50 metriä. Laiva oli sitten Australian liikenteessä.

Suomeen laiva ostettiin Charles Hill & Sons-varustamolta Bristolista 1897 ja se toimi koululaivana. Favell teki ensimmäisen kaukopurjehduksensa puutavaralastissa Etelä-Afrikan Port Nataliin lokakuun 1897 ja tammikuun 1898 välillä. Vuonna 1933 Kotkasta Port Nataliin puutavaralastissa matkannut Favell törmäsi yhteen englantilaisen höyrylaiva Asterian kanssa Kap Lizardin eteläpuolella ja se hinattiin korjattavaksi Falmounthiin. Kun Favell oli 1934 viimeisellä valtamerimatkallaan vehnälastissa Port Germeinista Cardiffiin yksi aluksen merimiesoppilaista sairastui umpisuolentulehdukseen. Englantilainen R.M.S. Monowai poikkesi kurssiltaan ja vei oppilaan Wellingtoniin jossa hänen umpisuolensa leikattiin onnistuneesti. R.M.S. Monowain kapteenille myönnettiin marraskuussa 1935 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkki. Tämän matkansa aikana Favell joutui sääolojen takia käyttämään Kap Hornin kiertämiseen 12 päivää. Matkan jälkeen parkki Favell myytiin lokakuussa 1934 romutettavaksi ja se romutettiin Viipurin lähellä Makslahdessa. Favellin viimeisestä matkasta tehtiin Sten Lillen dokumenttielokuva *"Viimeinen purjehdus"*.

Kirjallisuutta
--------------

* Aisa Biaudet : *Brev till Bia från långfärden till Durban med "Favell" hösten 1922*. Helsingfors 1923
* *Favell : kolmimastoparkin viimeinen maailmanympäripurjehdus 1933-1934* ; toim. Jarkko Aarniala. Otava 1984 ISBN 9511078631
* *Favell : 3-mastoparkin viimeinen purjehdus maapallon ympäri 1933-1934* ; toim. Jarkko Aarniala ; teksti ja valokuvat Nils A. Holmbergin ja Sten Lillen yksityiskokoelmista. Merikustannus, Helsinki 1985 ISBN 9519968873
* Nils A. Holmberg : *Vanhan merikapteenin muistelmat* ; alkuteoksista kääntäneet ja toimittaneet Jarkko Aarniala ja Maija Nordling. Ajatus, Helsinki 1998 ISBN 9519440747

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jukka Mikkolan Suurten purjelaivojen bibliografia : Favell (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3  Vakkasuomalaisia purjealuksia ja laivanvarustajia : Parkki Favell (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Koululaiva "Favell" saapunut kotimaahan viiden vuoden jälkeen. Laivalla on 19 oppilasta, jotka nyt purjehtineet kaksi vuotta valtamerillä, Helsingin Sanomat, 31.07.1927, nro 203, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Kelluvan kodin rouva, Kansan kuvalehti, 16.12.1927, nro 51, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Laatikkoleijan rakenne
**Laatikkoleija** on eräs leijamalli, jonka kantavuus ja nousukyky ovat parempia kuin normaalileijan.

Laatikkoleija muodostuu neljästä laatikon muotoon asetetusta rimasta; rakenne pysyy ryhdissään kahden sisäpuolelle asennetun kahdesta tietyn mallisesta rimasta tehdyn tukirakenteen avulla.

Kummastakin päästä ulottuu noin kolmannesmatkaan tuulenpitävästä ohuesta kankaasta tehty verhoilu, joka muodostaa rungon ympärille kaksi päädyistään avointa laatikkoa. Tästä tulee leijan nimikin. Verhoilu pysyy ryhdissään siten, että rimojen ympärille on rakennusvaiheessa ommeltu niitä ympäröivä kangastuppi.

Keskelle jää vastaavan kokoinen avoin tila; jotkut rakentajat liittävät tukirakenteeseen parinkymmenen sentin yläpuoliset pidennykset, joiden varaan asennetaan erilliset kapeat tukisiivet, jotka parantavat leijan ohjattavuutta ja nousukykyä. Joissakin malleissa on myös alakulmissa vastaavat joskin kapeammat siivet - näin eritoten silloin, jos leijan on tarkoitus nostaa ilmaan siihen liitettyjä mittauskojeita. Kojeet asennetaan tavallisimmin alempaan aukkoon tai sitten tukirakenteiden välille pingotettujen ohuiden vaijerien varaan keskelle leijaa.

Leijan alapuolisiin kulmiin kiinnitetään neljä silmukkaruuvia, joista vedetään noin puoli metriä pitkät erilliset metallilangat yhdeksi pisteeksi, joka on säädettävä niin että se on tarkasti leijan alapinnan keskipisteen kohdalla. Tähän pisteeseen kiinnitetään ohjauslanka; useimmiten suositaan ohutta teräsvaijeria, koska laatikkoleijan veto varsinkin kovalla tuulella on hyvin voimakas. Laatikkoleija ei myöskään tarvitse erillistä pyrstöä.

Laatikkoleija nousee hyvin jyrkästi, noin 80 asteen kulmassa. Sen kantokyky on suuri verrattuna konventionaaliseen leijaan.

Laatikkoleijaa on käytetty runsaasti ilmatieteellisten mittausten apuvälineenä; muun muassa Benjamin Franklin teki huomattavan osan ukkosta koskevista tutkimuksistaan juuri laatikkoleijan avulla.

Varsinaista keksijää on mahdoton nimetä; Kiinassa ja Japanissa leijoja on kuitenkin lennätetty jo parintuhannen vuoden ajan. Kirjallisuudessa esiintyy runsaasti väitteitä, että suurimmat näistä leijoista olisivat pystyneet jopa nostamaan ihmisen; varmaa todistetta tästä ei kuitenkaan ole olemassa, vaikka teoriassa se on mahdollista.

Lähteet
-------

* *Kolumbus - tietokirja nuorille*
* Ilmari Jäämaa: *Nuorten kokeilijain ja keksijäin kirja*

Laatikkoleija populaarikulttuurissa
-----------------------------------

* Clive Cussler: *Lohikäärme*
Aurausmerkki: aurausta haittaava kiinteä este, auran terät on nostettava / suljettava.
**Laatikkolumiaura** on veturin työnnettäväksi tarkoitettu katettu lumenaurausvaunu, joka on erilliseksi vaunuksi rakennettu ja molempiin päihin sijoitetulla auralla varustettu. Sivuilla on erilliset kokoon käännettävät vyörytyssiivet. Laatikkoaurassa oli omat veturin etuvaloja vastaavat valot. Veturiin pidettiin useimmiten yhteys sähkösoittokellolla ja veturi vastasi merkkisoittoihin viheltimellä. 

Päätyaurojen nokkaa saattoi vaunun sisään sijoitetulla vivustolla nostaa ylös muun muassa tasoristeysten kohdalla, ettei nokka ottanut laudoitukseen kiinni. Samoin auratun lumen kauemmas siirtämiseen tarkoitetut vyörytyssiivet olivat sisältä käsin ohjattavia. Tämän vuoksi pitkin radan vartta oli erillisiä aurausliikennemerkkejä, joiden mukaan joko aurannokka laskettiin tai nostettiin ja vyörytyssiivet suljettiin tai avattiin kiinteiden esteiden väistämiseksi.

Kapearaiteisilla radoilla oli omia liikennemerkkejään tätä varten; esimerkiksi Jokioisten rautatiellä ne olivat normaalisti kuusennäreitä.

Sittemmin tämä auratyyppi syrjäytyi suoraan veturiin kytkettävien siipiaurojen ja omalla koneistolla varustettujen, ratakuorma-auton työntämien kiskoilla liikkuvien harjakoneiden tieltä. Leveäraiteisia laatikkoauroja on säilynyt runsaasti, muutama kappale on Haapamäellä.

Lähteet
-------

* Resiina-lehdet*lähde tarkemmin?*
**Afrika Bambaataa** (oik. **Lance Taylor**, s. 17. huhtikuuta 1957) on yhdysvaltalainen DJ ja yhteisöjohtaja New Yorkin Bronxista. Hän on hip hop -kulttuurin merkittävimpiä vaikuttajia.

Afrika Bambaataa oli jengiläinen perustaessaan 1970-luvulla Zulu Nation -nimisen järjestön edistämään suvaitsevaisuuden ja yhteiskunnallisen tiedostamisen asiaa. Hän nimesi Zulu Nationin nähtyään elokuvan *Zulu* (1964), jonka kuvaus afrikkalaisen zuluheimon taistelusta brittiläisiä siirtomaajoukkoja vastaan teki häneen lähtemättömän vaikutuksen. Muun muassa rap-muusikoista, breakdance-tanssijoista ja graffitiartisteista koostunut ryhmä järjesti korttelijuhlia, joissa Afrika Bambaataa tuli pian tunnetuksi yhtenä New Yorkin parhaista DJ:istä ja hiphopin "kummisedistä".

Afrika Bambaataan levytysurasta ovat monet saaneet vaikutteita. Toimittuaan useiden esiintyjien tuottajana Afrika Bambaataa aloitti soolouran vuonna 1982. "Planet Rockissa" yhdistyy elektronista popmusiikkia ja rappia. Kappaleessa on lainauksia Kraftwerkin "Trans-Europe Expressistä". Afrika Bambaataan ja soulin kummisedän James Brownin vuonna 1984 levyttämässä kappaleessa "Unity" paljastuu hiphopin juuria. Muita artisteja, joiden kanssa hän on työskennellyt, ovat muun muassa John Lydon, UB40 ja Gary Numan. Rage Against the Machine versioi albumillaan *Renegades* (2000) Afrika Bambaataan kappaleen "Renegades of Funk".

Syytökset seksuaalisesta hyväksikäytöstä
----------------------------------------

Ronald Savage kertoi vuonna 2016 Taylorin käyttäneen häntä seksuaalisesti hyväkseen vuonna 1980, jolloin Savage oli 15-vuotias. Savagen syytösten jälkeen kolme muutakin miestä syytti Tayloria seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Taylor itse kieltää syytökset. Hänet erotettiin vuonna 2016 Zulu Nationin johtajan tehtävästä.

Lähteet
-------

1. ↑  Afrika Bambaataa AllMusicissa (englanniksi)
2. ↑  Afrika Bambaataa sex abuse accuser Ronald Savage speaks out *NY Daily News*. Viitattu 10.3.2017. (englanniksi)
3. ↑  Three More Men Accuse Afrika Bambaataa Of Sexual Abuse *HotNewHipHop*. Viitattu 10.3.2017.
4. ↑  Afrika Bambaataa Calls Sexual Abuse Allegations 'A Cowardly Attempt to Tarnish My Reputation' *Billboard*. Viitattu 10.3.2017.
5. ↑  Kiersten Willis: Afrika Bambaataa Steps Down as Zulu Nation Leader Amid Reports of Child Sexual Assault *Atlanta Black Star*.  9.5.2016. Viitattu 10.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Afrika Bambaataa Discogs-sivustolla (englanniksi)
* Afrika Bambaataa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Rolling Stone: Afrika Bambaataa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* The Universal Zulu Nation (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Takemoto Gidayūn hauta Osakassa.
**Takemoto Gidayū** (jap. 竹本 義太夫, 1651 – 18. lokakuuta 1714) oli japanilainen *jōruri*-laulaja ja japanilaisen *bunraku*-nukketeatterin perustaja. Hän teki läheistä yhteistyötä näytelmäkirjailija Chikamatsu Monzaemonin kanssa ja johti osakalaista Takemoto-za-teatteria.

Takemoto Gidayū syntyi vuonna 1651, ja hän oli Osakan lähellä eläneen maanviljelijän poika. Hän esiintyi aluksi Uji Kaganojōn teatterissa Kiotossa mutta perusti 1684 oman Takemoto-za-teatterin Osakaan. Takemoto oli tavannut kirjailija Chikamatsu Monzaemon todennäköisesti Kiotossa ja houkutteli tämän pian uuteen teatteriinsa Uji Kaganojōn teatterista.

Takemoto ja Chikamatsu kehittivät yhdessä ningyo joruri -nimisen nukketeatterin, jota alettiin myöhemmin kutsua nimellä *bunraku*. Takemoton ja Chikamatsun kehittämä tyyli ohitti pian suosiossaan *kabukin*. *Bunraku* nousi suosituksi vuonna 1703 ensiesitetyn Chikamatsun kirjoittaman *Sonezaki shinjū* -näytelmän ("Sonezakin rakkausitsemurhat") jälkeen. Suosion jälkeen Takemoto halusi jättää teatterinjohtajan tehtävät, sillä kaksoisrooli teatterin laulajan ja johtajana oli hänelle raskas. Takeda Izumon otettua johtajan paikan Takemoto pystyi keskittymään vain laulamiseen. Takemoto tunnettiin voimakkaasta lauluäänestään. Hän kirjoitti lisäksi useita lyhyitä kirjoitelmia *bunraku*-laulamisesta.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Oxford Encyclopedia of Theatre and Performance*. Oxford University Press, 2003. Answers.com (viitattu 9.1.2014). (englanniksi)
2. 1 2  Shirane, Haruo (toim.): *Early Modern Japanese Literature*, s. 122–124. New York: Columbia University Press, 2008. ISBN 978-0-231-10990-1. Google-kirjat (viitattu 9.1.2014).
3. ↑  Bunraku Osaka Convention & Tourism Bureau. Viitattu 9.1.2014. (englanniksi)
4. ↑  Overview of Bunraku Puppet Theater *The Virtual Museum of Traditional Japanese Arts*. Ministry of Foreign Affairs.  Arkistoitu 26.5.2013. Viitattu 9.1.2014. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |

 |
Parc des Buttes-Chaumontin tekojärveä ja saarta, kukkulan huipulla näköalapaikkana toimiva Sibyllan temppeli.
Parc des Buttes-Chaumontin kartta.
**Parc des Buttes-Chaumont** on puisto Pariisin koillisosassa, 19. arrondissementin alueella. Sen pinta-ala on 25 hehtaaria ja se on Pariisin suurimpia luonnollisia viheralueita. Puistossa on suuret korkeuserot ja siellä on hyviä näköalapaikkoja sekä keinotekoisia luolia, vesiputouksia ja tekojärvi. Puistossa voi soutaa veneellä tai ratsastaa aasilla.

Puisto rakennettiin vuosina 1864–1867 Ranskan keisari Napoleon III:n aloitteesta ja insinööri Jean-Charles Alphandin suunnitelmien pohjalta entisen kalkkikivilouhoksen alueelle ympäröivän Bellevillen työläiskaupunginosan virkistysalueeksi. Puistosta tehtiin niin sanotu englantilaistyylinen maisemapuutarha, johon kuuluivat keinotekoiset maisemaelementit. Tekojärven keskellä olevan jyrkkäseinäisen kalliosaaren korkeimmalle kohdalle rakennettiin arkkitehti Gabriel Davioudin suunnittelema korinttilaistyylinen "Sibyllan temppeli", joka on Italian Tivolissa sijaitsevan Vestan temppelin jäljitelmä. Davioud suunnitteli myös Parc des Buttes-Chaumontin muut rakennukset. Alphandin ja Davioudin ohella puiston suunnitteluun osallistuivat insinööri Darcel ja maisemapuutarhuri Jean-Pierre Barillet-Deschamps. Saareen johtavan riippusillan suunnitteli insinööri Gustave Eiffel. Toinen saarelle johtava silta, 22 metrin korkeudessa kulkeva kivisilta tunnetaan myös "itsemurhasiltana" (*Pont des suicidés*) koska monien väitetään hypänneen sieltä alas.

Lähteet
-------

1. ↑  Parc des Buttes-Chaumont (englanniksi) Parisinfo.com. Viitattu 5.5.2016.
2. 1 2  *Kaupunkikirjat: Pariisi* (suom. Ilkka Rekiaro), s. 234. Kuudes, uudistettu painos. WSOY, Helsinki 2009. Alkuteos *Travel Guides Paris*, julkaistu ensimmäisen kerran Isossa-Britanniassa 1993, Dorling Kindersley Ltd, Lontoo.
3. ↑  Martina Padberg: *Taide & Arkkitehtuuri: Pariisi* (suom. Tapani Kilpeläinen), s. 391. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2007. Alkuteos *Kunst & Architektur Paris*.
4. ↑  Buttes Chaumont (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) Parisianist.com. Viitattu 5.5.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Parc des Buttes-Chaumont** Wikimedia Commonsissa

* Parc des Buttes Chaumont (ranskaksi)
**Parczewin piirikunta** (puol. *powiat parczewski*) on yksi Lublinin voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 34 711. Siihen kuuluvat yhdeksän kuntaa ovat Dębowa Kłoda, Jabłoń, Milanów, Parczew, Podedwórze, Siemień ja Sosnowica.

Parczewin piirikunnalla on yhteistä rajaa Lubartówin, Radzyńin, Białan, Włodawan ja Łęcznan piirikuntien kanssa.

Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Parczewin piirikunnan asukkaista 50,3 prosenttia oli naispuolisia ja 49,7 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 17,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 59,6 prosenttia ja eläkeikäiset 22,7 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,1 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 335 lasta. Parczewin piirikunnan väkiluvun ennakoidaan pienenevän 25 930 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Powiat parczewski w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 8.9.2020. (puolaksi)
2. ↑  O Powiecie Parczewin piirikunta. Viitattu 8.9.2020. (puolaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Lublinin piirikunnat |
| --- |
|  |
| Kaupunkipiirikunnat | 
* Lublin (hallintokeskus)
* Biała Podlaska
* Chełm
* Zamość

 |
|  |
| Piirikunnat | 
* Biała
* Biłgoraj
* Chełm
* Hrubieszów
* Janów
* Kraśnik
* Krasnystaw
* Łęczna
* Lubartów
* Lublin
* Łuków
* Opole
* Parczew
* Puławy
* Radzyń
* Ryki
* Świdnik
* Tomaszów
* Włodawa
* Zamość

 |

 |
**Olli Ilmari Salomies** (s. 12. helmikuuta 1951 Lontoo) on suomalainen antiikintutkija (filologi) ja emeritusprofessori. Hän toimi Helsingin yliopiston latinan kielen ja Rooman kirjallisuuden professorina 1993–2018 eläköitymiseensä saakka.

Salomies valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1970. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1976, filosofian lisensiaatiksi 1984 ja väitteli tohtoriksi 1988. Vuosina 1981–1983 hän työskenteli latinan kielen lehtorina Tampereen yliopistossa. Salomies toimi myös Helsingin seudun kesäyliopiston latinan opettajana 1981–1989. Vuodet 1983–1984 hän oli vapaa tutkija, minkä jälkeen hän toimi Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1985–1989 ja nuorempana tutkijana 1989–1993. Salomies oli Suomen Ateenan-instituutin johtaja 1997–2000.

Tutkimuksessaan Salomies on erikoistunut latinalaiseen epigrafiikkaan ja onomastiikkaan.*lähde?* Salomies on ollut vuodesta 2001 Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Vuonna 2015 hänet kutsuttiin myös Academia Europæan jäseneksi.

Salomiehen isä oli suurlähettiläs Martti Salomies ja isoisä arkkipiispa Ilmari Salomies.

Teoksia
-------

* *Die römischen Vornamen. Studien zur römischen Namengebung* (väitöskirja), Helsinki 1987.
* *Repertorium nominum gentilium et cognominum Latinorum*, Hildesheim - Zürich - New York 1988 (toinen tekijä: Heikki Solin).
* *Adoptive and Polyonymous Nomenclature in the Roman Empire*, Helsinki 1992.
* (Toimittanut) *The Greek East in the Roman Context. Some Aspects. Proceedings of a Colloquium organised by the Finnish Institute at Athens, May 21 and 22, 1999*, Athens 2001

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on 2015*, s. 811-812. Otava, 2014.
2. 1 2 3 4 5  Olli Salomies *Helsingin yliopiston tutkimusportaali*. Viitattu 6.11.2021.
3. ↑  Jäähyväisluento: Olli Salomies  14.12.2018. Kielentutkimuksen tohtorikoulutusverkosto Langnet. Viitattu 6.11.2021.
4. ↑  Suomalaisen Tiedeakatemian kotimaiset jäsenet Suomalainen Tiedeakatemia. Viitattu 6.11.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Kuvernementin vaakuna
Kartta vuodelta 1822
**Simbirskin kuvernementti** (ven. Симби́рская губе́рния, *Simbirskaja gubernija*) oli Venäjän keisarikunnan ja Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan hallinnollinen alue vuosina 1798-1928 Volgan oikealla rannalla Euroopan puoleisen Venäjän itäosissa. Sen hallinnollinen keskus oli Simbirsk. Vuonna 1924 alue ja sen keskus nimettiin Leninin kunniaksi Uljanovskiksi ja Uljanovskin kuvernementiksi. Kuvernementti rajautui pohjoisessa Kazanin kuvernementtiin, idässä Samaran kuvernementtiin, etelässä Saratovin kuvernementtiin, lännessä Penzan kuvernementtiin ja luoteessa Nižni Novgorodin kuvernementtiin.

Alue
----

Ensimmäisen Venäjällä toteutetun väestönlaskennan mukaan vuodelta 1897 43 491 neliövirstan (49 500 km²) alueella asui 1 527 848 asukasta, joista 67 %:a oli venäläisiä, 12 %:a mordvalaisia, 10 %:a tšuvasseja, 9 %:a tataareja jne... Noin 7 %:a asukkaista asui kaupungeissa. Alueen keskuksessa Simbirskissä asui 41 684 asukasta.

Hallinnollinen jako
-------------------

Vuonna 1900 alue oli jaettu seuraavaan 8 piirikuntaan (*ujezd*):

* Alatyr
* Ardatov
* Buinsk
* Karsun
* Kurmyš
* Sengilei
* Simbirsk
* Syzran

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: de:Gouvernement Simbirsk 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Venäjän keisarikunnan hallinnollinen jako |
| --- |
|  |
| Kuvernementit | 
* Arkangel
* Astrahan
* Aunus
* Baku
* Bessarabia
* Grodno
* Harkova
* Herson
* Holm
* Irkutsk
* Jaroslavl
* Jekaterinoslav
* Jelizavetpol
* Jeniseisk
* Jerevan
* Kaluga
* Kaunas
* Kazan
* Kiova
* Kostroma
* Kursk
* Kutaisi
* Kuurinmaa
* Liivinmaa
* Minsk
* Mogiljov
* Moskova
* Nižni Novgorod
* Novgorod
* Orenburg
* Orjol
* Penza
* Perm
* Pietari
* Pihkova
* Podolia
* Pultava
* Rjazan
* Samara
* Saratov
* Simbirsk
* Smolensk
* Stavropol
* Tambov
* Tauria
* Tbilisi
* Tobolsk
* Tomsk
* Tšernigov
* Tšernomorskaja
* Tula
* Tver
* Ufa
* Vilna
* Viro
* Vironmaa
* Vitsebsk
* Vjatka
* Vladimir
* Vologda
* Volynia
* Voronež

 |  |
|  |
| Oblastit (alueet) | 
* Akmolinsk
* Amur
* Batum
* Dagestan
* Don
* Fergana
* Jakutsk
* Kamtšatka
* Kars
* Kuban
* Primorje
* Sahalin
* Samarkand
* Semipalatinsk
* Semiretšje
* Syrdarja
* Taka-Baikal
* Taka-Kaspia
* Terek
* Turgai
* Uralsk

 |
|  |
| Kongressi-Puolan kuvernementit | 
* Kalisz
* Kielce
* Łomża
* Lublin
* Piotrków
* Płock
* Radom
* Siedlce
* Suwałki
* Varsova

 |
|  |
| Suomen suuriruhtinaskunta | 
* Hämeen lääni
* Kuopion lääni
* Mikkelin lääni
* Oulun lääni
* Turun ja Porin lääni
* Uudenmaan lääni
* Vaasan lääni
* Viipurin lääni

 |

 |
Sima Qian
**Sima Qian** (司馬遷, n. 145 eaa. – 90 eaa.) oli historioitsija ja astrologi. Häntä pidetään Kiinan historiankirjoituksen isänä. Hänen tunnetuin teoksensa on Shiji (史記, "Muistiinmerkintöjä historiasta"), joka oli ensimmäinen yleiskatsaus Kiinan historiaan.

Elämäkerta
----------

Sima Qianin isä Sima Tan (司馬談) palveli Han-dynastian keisari Wudin hovissa kirjastonhoitajana, ja Sima Qian luki jo lapsuudessaan laajalti. Hän sai myös muodollisen koulutuksen kungfutselaisten oppineiden johdolla. Sima Qian aloitti noin 20-vuotiaana laajan matkustelun muun muassa aikaisempien hallitsijoiden hautapaikoille ja muihin historiallisesti merkittäviin kohteisiin. Palattuaan pääkaupunkiin Sima Qian nimitettiin hovivirkaan, ja isänsä toivomuksesta hän aloitti laajan historiateoksen kirjoittamisen.

99 eaa. Sima Qian joutui keisarin epäsuosioon puolustettuaan sotaretkellään epäonnistunutta kenraalia Li Lingia. Sima Qian tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio vaihdettiin kastrointiin ja vankeusrangaistukseen. Sima Qian vietti vankilassa kolme vuotta, mutta sieltä vapauduttuaan jatkoi teoksensa kirjoittamista entistä suuremmalla tarmolla. Shiji valmistui 91 eaa.

Merkitys historioitsijana
-------------------------

Sima Qianin teos on ollut mallina myöhemmälle kiinalaiselle historiankirjoitukselle. Aikaisemmat historiankirjat olivat olleet virallisia, miltei luettelomaisia dynastisia historioita. Sima Qianin teos on järjestetty aihepiireittäin, ja siihen sisältyy annaalien lisäksi artikkeleita muun muassa uskonnosta ja hovimusiikista sekä merkittävien henkilöiden elämäkertoja. Sima Qian pyrki mahdollisuuksien mukaan varmistamaan tietojensa todenperäisyyden ja esitti teoksessa myös omia teorioitaan ja johtopäätöksiään tyytymättä pelkästään kirjaamaan keräämäänsä tietoa. Teosta pidetään myös kaunokirjallisesti merkittävänä, erityisesti elämäkerroissa on elävää, tarkkanäköistä kuvausta. Tyylillisesti Shiji on vaihtelevaa ja sujuvaa kieltä, kaukana aiempien historiankirjojen jäykästä ja muodollisesta tekstistä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
	+ 2
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Simanala** on kylä Enonkosken kunnan eteläosissa Savonlinna–Heinävesi-välillä kulkevan Enonkoskentien (n:o 471) varrella. Matkaa Savonlinnan lentoasemalle on noin kymmenen kilometriä. Maarekisterin mukaan Simanala on laajempi alue ja siihen kuuluu myös mm. Enonkosken kirkonkylä.

Simanalassa asuu noin 250 henkeä. Vuonna 2003 se valittiin Etelä-Savon vuoden kyläksi.

Simanalan elinkeinorakenne on muuttunut. Enää vain muutamat tilat tuottavat maitoa, kun aiemmin lähes joka talossa oli lypsykarjaa. Nykyaikana kylällä toimii autokorjaamo, hautaustoimisto, hunajatila, kaivuriurakointia, kalastaja, kuljetusliike, maatilamajoitus, metsäkoneita, mökkivuokrausta, parturi, taidetakomo, traktoriurakointia ja taksi. Kyläkauppa lopetettiin muutama vuosi sitten*milloin?*. Useat kylän asukkaat käyvät töissä joko Enonkosken kirkonkylällä tai Savonlinnassa.

Historiaa
---------

Kylän nimi **Simanala** juontaa juurensa aikojen taakse. Muinoin eräs Simana-niminen karjalainen isäntä sai kylältä maata metsästys- ja viljelymaaksi – muodostui *Simananala*. Myöhemmin nimi asioiden yksinkertaistamiseksi muotoutui nykyiseen muotoonsa.*lähde?*

Simanala on kautta aikain saanut kärsiä rajaseudun kiroista, mistä kertovat monet paikannimet ja niihin liittyvät julmat tarinat: Piikakivi, Surmajoki, Hovinmäki, Piikkilänmäki, Ryssänkivi, Tähysmäki ja Linnanmäki.*lähde?*

Esimerkiksi mainittuun *Piikakiveen* liittyy varsin raaka kertomus isonvihan ajoilta. Erääseen taloon tuli kasakka emännän ollessa keittämässä päiväruokaa. Kasakka "pyysi" keittoa syödäkseen. Emäntä heitti keiton päin kasakan naamaa, joka julmistui tästä, veti miekkansa ja leikkasi emännältä molemmat rinnat pois. Tämän jälkeen kasakka iski silmänsä pirtin täysikasvoiseen tyttäreen. Tytär lähti juoksemaan pellon yli läheiseen metsään ja joen rantaan. Joen rannassa oli suuri kivi, jolle tyttö kiipesi. Kasakan tullessa perästä tyttö hyppäsi kiveltä viereiseen syvään jokeen ja hukuttautui. Tästä tulee nimi **Piikakivi**.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Simanala (myös MML:n Nimistön tietokortti: Simanala) *Asutusnimihakemisto*. Kotimaisten kielten keskus, kotus.fi. Viitattu 15.7.2021.
2. ↑  Pikkupaloja Itä-Savon alueella  16.4.1999. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 15.7.2021.

Etelä-Savon vuoden kylät

|  |
| --- |
| Pyhäkoski 1989 • Hauhala 1990 • Tiemassaari 1991 • Putikko 1992 • Karvio-Lepikkomäki 1993 • Koikkala 1994 • Harjuranta 1995 • Kalho 1996 • Nojanmaa 1997 • Väisälä 1998 • Kutemajärvi 1999 • Tuusmäki 2000 • Venetmäki 2001 • Osikonmäki 2002 • Simanala 2003 • Varistaipale 2004 • Hurissalo 2005 • Hiukkajoki 2006 • Ruokomäki 2007 • Siikamäki-Peiposjärvi 2008 • Rahula 2009 • Rönkönvaara-Lapinlahti 2010 • Hokka 2011 • Anttola 2012 • Ihastjärvi 2013 |
Sima koostuu suurelta osin basaltista.
**Sima** eli **simakehä** on maankuoren alempi kerros sialkuoren alapuolella. Se koostuu pääasiassa magnesiumin silikaatteja sisältävistä kivilajeista ja on saanut nimensä näissä runsaasti esiintyvistä alkuaineista: piistä (Si) ja magnesiumista (Ma), kun taas sial on saanut nimensä piistä ja alumiinista (Al). Mantereiden alla simakehä alkaa keskimäärin vasta 20 kilometrin syvyydestä maanpinnan alta, mutta valtamerien pohjassa enimmäkseen välittömästi pohjan alta. Tämän vuoksi sitä kutsutaankin usein myös *merelliseksi kuoreksi*. Sen paksuus vaihtelee välillä 5–25 km.

Siman pääasiallinen kivilaji on basaltti. Sen vuoksi sitä sanotaankin usein myös maankuoren *basalttikerrokseksi*.

Petrologia
----------

Siman tiheys on noin 2800–3300 kg/m3, selvästi suurempi kuin sialin, mikä johtuu sen suuremmasta rauta- ja magnesiumpitoisuudesta sekä pienemmästä alumiinipitoisuudesta. Paikoitellen simakehän ainekset ulottuvat maan pintaan saakka ja muodostavat mafisia kivilajeja tai kivilajeja, jotka sisältävät mafisia mineraaleja. Tiheimmät tällaiset kivet sisältävät vähemmän piitä, ja niitä sanotaan ultramafisiksi kivilajeiksi.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Sima (geology)

Lähteet
-------

* R. L. Bates, Julia A. Jackson: *Glossary of Geology*. Alexandria, Virginia: American Geological Institute, 1987.
* Y. Dilek, S. Newcomb: Ophiolite Concept and the Evolution of Geological Thought.  *Geological Society of America Special Paper*, 2003, nro 373. Bouder, Colorado:

### Viitteet

1. ↑  Esko Laulajainen, Eino Tahvonen: *Maantietoa lukiolaisille*, s. 12. Gummerus, 1973. ISBN 951-20-0121-7.
2. ↑  "Sima", *Otavan iso Fokus, 6. osa (Ra–Su)*, s. 3814. Otava, 1973. ISBN 951-1-01236-3.
3. 1 2 3  Hannele ja Kalevi Rikkinen (toim.): "Maapallon rakenne ja kehitys", *Otavan taskukartasto*, s. 8. Otava, 1962.
4. ↑  Michael E. Ritter: "Earth Materials and Structure: The Earths' Interior: The Crust", *The Physical Environment: An Introduction to Physical Geography*. {{{Julkaisija}}}, 2006. Teoksen verkkoversio.
**Simaro Massiya Lutumba Ndumanueno** (19. maaliskuuta 1938 Kinshasa – 30. maaliskuuta 2019 Pariisi) oli kinshasankongolainen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. Hänen genrensä oli kongolainen rumba ja pääasiallinen laulukielensä lingala.

Lutumba liittyi TPOK Jazz -kokoonpanoon vuonna 1961. Hän sai lyyristen sävellystensä ansiosta lisänimen *Le Poète*. Vuonna 1974 Lutumba kirjoitti kappaleen "Mabele", josta tuli eräs hänen suurimmista hiteistään. Vuonna 1984 hän kävi Kongo-Brazzavillen puolella levyttämässä ilman TPOK Jazzia kappaleen "Maya", josta tuli välitön menestys lähimaissa. Muita Lutumban merkittäviä kappaleita ovat muiden muassa "Kadima", "Testament ya Bowule", "Mandola", "Mbongo", "Faute ya Commercante" ja "Ebale ya Zaire".

Lutumballa ja hänen pitkäaikaisella yhteistyökumppanillaan, muusikko Francolla oli suuri vaikutus kongolaiseen musiikkiin. Francon kuoltua Lutumba toimi TPOK Jazzin keulahahmona, kunnes yhtye vuonna 1993 hajosi rahaa koskeneisiin erimielisyyksiin sen ja Francon perheen välillä. Tällöin Lutumba perusti uuden kokoonpanon, Bana O.K.:n; sen kanssa hän levytti albumit *Procès* (2004) ja *Encore & Toujours* (2013). Lutumba vetäytyi aktiivisesta musiikkielämästä pari vuotta ennen kuolemaansa, mutta matkusti välillä Eurooppaan terveystarkastuksia ja hoitoja varten. Hän kärsi diabeteksesta ja kohonneesta verenpaineesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Congolese musician Simaro Massiya Lutumba dies in Paris Daily Nation
2. 1 2  The Death of Simaro Lutumba Closes a Chapter of Congolese Music The New Yorker


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Simana Huohvanainen** (1771–1858) oli ilomantsilainen runonlaulaja ja Simana Sissosen laulutoveri. Hän asui Sissosen tavoin Ilomantsin Mekrijärven kylässä, lähes samoilla pihoilla, ja runonlaulajat kokoontuivat tavallisesti Huohvanaisten suureen pirttiin laulamaan.

Ensimmäinen Huohvanaisen kohdannut runonkerääjä oli D. E. D. Europaeus heinäkuussa 1845. Europaeuksen laulattaessa Simana Sissosta oli Huohvanainenkin ajoittain läsnä, ja erään kerran hän pääsi todistamaan Huohvanaisen ja Sissosen välistä kilpalaulantaa, jossa Huohvanainen lauloi ensin 112-säkeisen *Kanteleen synty* -runon, Sissonen tämän jälkeen 138-säkeisen ja lopuksi Huohvanainen uuden, 157-säkeisen. Julius Krohn on arvioinut Huohvanaiselta saatujen runojen määrän olevan noin 15, mutta toisaalta hän mainitsee tämän osanneen melkein kaikki samat eeppiset runot kuin Sissonen. Simana Sissosen tyttären Annin mukaan Huohvanaisen talossa oli kaksi veljestä, joista toinen naimaton.

Simana Huohvanainen oli etevä eeppisten runojen taitaja, mutta tietäjänä hän ei ollut Sissosen veroinen. Hänen luonnettaan on kuvailtu huomattavasti lyyrillisemmäksi, ja rupesipa ukko vanhoilla päivillään kehräämään värttinällä, kun ei enää jaksanut töitä tehdä. Simana Huohvanainen oli myös taitava sadunkertoja. Hänen äänensä ei ollut yhtä hyvä kuin Sissosen, eikä häntä siksi pidetty erityisen hyvänä laulajana. Ulkomuodoltaan Huohvanainen oli Sissosta hintelämpi. Molemmat Simanat kävivät usein Koitereella kalassa ja matkasivat joskus jopa Viipuriin asti.

Huohvanaisten suku on elänyt Mekrijärven seudulla satoja vuosia ja se polveutuu vuonna 1694 Mekrijärvellä eläneestä Vasili Hovanpojasta. 1730-luvulla nimi esiintyy Mekrijärvellä muodossa Hovanain ja Hoffanov. Nykyään Huohvanainen on Suomessa sukunimenä 103:lla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kilpalaulu Ilomantsin Mekrijärvellä heinäkuussa 1845 *folklore.ee*. Viitattu 23.2.2021.
2. 1 2  *Karjala – Laulun ja sanan maa*, s. 378-379. Arvi A. Karisto Oy, 1983. ISBN 951-23-2089-4.
3. 1 2
4. ↑  Huohvanainen: Sukunimi-info *tuomas.salste.net*. Viitattu 23.2.2021.
Pellossalo

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
SavonlinnaEtelä-SavoSuomi |
| Vesialue | 
Saimaa: Pihlajavesi |
| Korkein kohta | 
135 m mpy.  |
| Pinta-ala | 
16 km²  |

Väestö| Asukasluku | 
36  |
| Asutuskeskukset | 
Pellossalo |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Pellossalo** on Savonlinnassa sijaitseva Suomen sisävesien 34. suurin saari. Saaressa on lukuisia vapaa-ajan asuntoja ja vakituisia asukkaita. Saaren läpi kulkee tie, joka päättyy saaren eteläosassa sijaitsevalle Valkiajärvelle. Saaren lounaisosasta pääsee itsepalvelulossilla Kongonsaareen. Pellossalon eteläkärjessä on kaakkoon suuntautuva 3,5 kilometriä pitkä Nenäniemi, jonka kärjessä on Salpalinjaan kuuluvia juoksuhautoja. Saaren pohjoisosassa on peltoja. Saaressa on paljon talousmetsää, mutta myös luonnontilaisia metsiä on jäljellä jonkin verran.

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen sisävesien suurimmista saarista

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Manninen, Ari: *Saimaa – koko tarina*, s. 452–453. Helsinki: A Bonnier Group Company/Readme.fi, 2020. ISBN 978-952-321-783-6.
Putšežin vaakuna.
**Putšež** (ven. Пу́чеж) on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan oikealla rannalla 157 kilometriä Ivanovosta itään. Kaupunki on Putšežin piirin keskus. Asukkaita on 9 500 henkeä (vuonna 2008).

Paikalla sijainnut Putšetskojen kylä tunnetaan 1500-luvulta lähtien. Sen asukkaat harjoittivat kauppaa, kalastusta ja puutarhaviljelyä. Vuonna 1862 sinne perustettiin pellavakehräämö.

Vuosina 1955–1957 kaupunki jäi Gorkin tekoaltaan alle ja se rakennettiin uudelleen korkeammalle paikalle. Nykyään siellä on mm. tekstiiliteollisuutta. Putšežin ympäristö on suosittua lomanviettoseutua.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 368. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Putšežin piirin sivusto (venäjäksi)

Ivanovon alueen vaakunaIvanovon alueen kaupungit
**Hallinnollinen keskus: Ivanovo**  

Furmanov | Gavrilov Posad | Jurjevets | Juža | Kinešma | Kohma | Komsomolsk | Navoloki | Pljos | Privolžsk | Putšež | Rodniki | Šuja | Teikovo | Vitšuga | Zavolžsk
*Tämä artikkeli käsittelee grillimakkaraa. Kärkkäri oli myös Jari Vesan esittämä kuvitteellinen toimittajahahmo Yleisradion vuosina 1995 ja 1996 esitetyssä nuortenohjelmassa KesäQ.*
Kärkkäri sipulilla.
**Kärkkäri** on oululaisen Kotivaran valmistama grillimakkara. Se on yksi Kotivaran tunnetuimmista tuotteista ja sitä on valmistettu vuodesta 1956 lähtien. Sitä pidetään myös oululaisena perinneruokana.

Kärkkäri valmistetaan siten, että sian- tai lampaansuoli täytetään makkara-aineella, joka koostuu ohraryyneistä, naudanlihasta ja mausteista. Sen jälkeen makkarat keitetään ja savustetaan kypsiksi. Lopuksi ne jäähdytetään, leikataan erilleen ja pakataan tyhjiöpakkauksiin.

Perinteiseksi Kärkkärin valmistustavaksi on mainittu paistaa makkara runsaassa öljyssä paistinpannulla. Perinteisesti se nautitaan sinapin sekä hakatun sipulin kera.

Historia
--------

Kärkkärin suunnittelun panivat alulle oululaiset grilliyrittäjät, jotka toivoivat Kotivaran kehittävän makkaran, joka olisi hyvää myös paistettuna. Alkuaikoina Kärkkäriä myytiin vain oululaisilla grillikioskeilla yöaikaan. Silloin makkarasta käytettiin myös lempinimeä *Aamiaismakkara*.

Kauppojen tuotevalikoimien monipuolistuessa ajan myötä alkoi Kärkkärin suosio hiipua. 1990-luvulla katsottiin sen tulleen elinkaarensa päähän. 2000-luvun alkupuoliskolla Kotivara ilmoitti liha-alan kiristyneen kilpailun takia vähentävänsä keittomakkaroiden tuotevalikoimaa, joihin myös Kärkkäri kuuluisi. Kärkkärin valmistamisen lopettaminen aiheutti suurta keskustelua. Muun muassa oululainen Pro Kärkkäri -ryhmä järjesti vuonna 2003 kampanjan, jolla keräsi kansalaisilta adressiin nimiä, että Kärkkärin valmistusta ei lopetettaisi. Adressiin tuli liki 3 000 nimeä, joka luovutettiin Kotivaran johdolle.

Adressin myötä Kotivara tiedotti myöhemmin jatkavansa Kärkkärin valmistusta. Yrityksen silloinen toimitusjohtaja Jorma Orvola totesi jälkeenpäin, että tuotteen lopetus olisi "merkinnyt arvaamatonta imagotappiota ja aiheuttanut myös kaupallista tappiota."

Lähteet
-------

1. ↑  Jurkko, Kati: "Kärkkäri sinapilla ja sipulilla" – oululainen perinnemakkara täyttää 60 vuotta *Yle Uutiset*.  3.9.2016. Viitattu 23.10.2010.
2. 1 2 3 4 5  Rekinen, Jyri-Jussi: Kärkkäri täyttää 50 vuotta *Kaleva*.  15.2.2006. Viitattu 10.1.2016.
3. ↑  KärkkäriArkistoitu kopio Kotivara.  Arkistoitu 12.3.2016. Viitattu 10.1.2016.
4. ↑  Koe! Kärkkäri Oulussa *Iltalehti*.  4.9.2008.  Arkistoitu 12.9.2008. Viitattu 10.1.2016.
5. 1 2  Salokannel, Lea: 70-vuotiaan Kotivara Oy:n yritystoiminta Raksilassa v.1943–72.  *Raksila-lehti*, 12/2013, s. 4–5. Oulu:  Pohjolan Painotuote Oy. Lehden verkkoversio (pdf).  (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Kuonanoja, Hanna: Toi­mi­tus­joh­ta­ja­kin herkuttelee kärkkärillä *Kaleva*.  15.8.2003. Viitattu 10.1.2016.
7. ↑  Kaenkky.com täyttää neljä vuotta *Kaleva*.  4.1.2005. Viitattu 10.1.2016.
8. ↑  Annala, Mikko: Hedonistista ylistystä ja terveyselämän parodiaa *Aikakauslehti Kaltio*.  3/2009.  Arkistoitu 3.2.2016. Viitattu 10.1.2016.
Kärkölän työväentalo **Metsäpirtti** on Kärkölän kunnassa sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Kärkölän kirkonkylän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1901, ja Järvelän Työväenyhdistys ry vuonna 1938. Nämä yhdistyivät myöhemmin.

Kärkölän kirkonkylän työväenyhdistys rakensi ensimmäisen talonsa tontille, jolta se tuli myöhemmin häädetyksi. Tämä talo oli pystyssä vuoteen 1906 mennessä. Toinen tontti saatiin ostettua vaikeuksien jälkeen kirkonkylästä. Toinen talo oli vuonna 1931 vielä keskeneräinen: siitä puuttui juhlasali. Vuonna 1932 talon ovet naulattiin kiinni; asialla olivat luultavasti Lapuanliikkeen kannattajat. Ilmeisesti talo ei koskaan tullut aivan valmiiksi asti, ja yhdistyksen toimintakin oli 1930-luvulla hiljaista.

Järvelän työväenyhdistys ryhtyi talon hankintaan heti perustamisensa jälkeen vuonna 1938. Kirkonkylään aiemmin rakennettu talo oli kuitenkin myös yhä olemassa, sillä sitäkin harkittiin iltamien pitopaikaksi syksyllä 1938. Vuonna 1939 yhdistys järjestikin kirkonkylän talolla vaalijuhlan.

Vuonna 1939 yhdistys sai kunnalta vuokrattua tontin. Yhdistys tiedusteli sosialidemokraattiselta piiriltä mahdollisuutta saada kirkonkylän työväentalolta rakennusaineita tanssilavaa varten. Talo siis oli ilmeisesti päätynyt piirin haltuun. Rakennushanke kuitenkin hidastui sodan syttymisen vuoksi. Vuonna 1941 tehtiin päätös "periaatteessa yhtyä Kärkölän kk:n yhdistyksen kanssa", eli myös tämä vanha yhdistys oli edelleen olemassa. Yhdistyminen saatettiin loppuun sotien jälkeen, vuonna 1945 tai 1946. Nimeksi tuli Kärkölän Työväenyhdistys ry.

Vuonna 1946 yhdistys rakensi tanssilavan. Lavan kanssa samalle tontille rakennettiin vuonna 1947 rakennus, joka kulki nimellä "voimistelusali". Nykyään se tunnetaan työväentalo Metsäpirttinä. Vuonna 1952 se katettiin tiilillä.

Nykyään (2022) Metsäpirtin ja lavan omistaa Kärkölän Demarit ry, ja molempia vuokrataan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kärkölän demareiden historiaa  19.8.2019. Kärkölän Demarit. Viitattu 22.12.2022.
2. 1 2  Kivisalo, Väinö: *Työväenliike Etelä-Hämeessä 1906–1931*. Hämeen eteläinen sos.dem. piiritoimikunta, 1931.
3. ↑  Lahden Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  16.2.1906, no 23. Viitattu 22.12.2022.
4. ↑  Itä-Häme *digi.kansalliskirjasto.fi*.  1.2.1932, no 9. Viitattu 22.12.2022.
5. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  19.1.1937, no 8. Viitattu 22.12.2022.
6. ↑  Metsäpirtti ja Järvelän lava vuokrattavana tilaisuuksiin  19.8.2019. Kärkölän Demarit. Viitattu 22.12.2022.
Kärmäläinen

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
60°33′21″N, 21°46′19″E, NaantaliVarsinais-SuomiSuomi |
| Merialue | 
Saaristomeri |
| Pinta-ala | 
0,08 km²  |

Väestö| Asukasluku | 
1 (2009) |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Kärmäläinen** on kahdeksan hehtaarin kokoinen saari Mynälahdella Livonsaaren pohjoispuolella Naantalin kaupungissa. Vuonna 2009 vakituisia asukkaita saarella oli yksi ja vapaa-ajan asuntoja kolme, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.

Kärmäläisen suurin pituus on noin 400 metriä. Saari on Naantalin pohjoisin maa-alue. Kärmäläinen kuului aikaisemmin Maskun kunnalle ja sitä aikaisemmin Askaisten kuntaan.

Saarea on asuttanut Saaristen kalastajasuku jo ainakin 1700-luvun alusta lähtien. Saari kuului pitkään Louhisaaren kartanolle, kunnes vuoden 1923 torpparilaissa kalastajasuvulle tuli mahdollisuus lunastaa saari omistukseensa. 1900-luvun puolivälissä saarella asui kolme perhettä ja kalastuksen lisäksi harjoitettiin vihannesten viljelyä ja pidettiin eläimiä. Sähköt saareen saatiin vuonna 1978. Saaren ainoa asukas (2016), Saaristen-suvun kalastaja, on asunut saarella yksin vuodesta 1990 lähtien.

Kärmäläinen-nimen etymologia viittaa käärmeeseen. Saaren alkuperäinen nimi on ollut Käärmesaari, jonka rinnakkaismuoto on paikannimijohtimella -nen muodostettu Kärmäläinen, joka oli "kansanomainen nimi". Kotimaisten kielten keskuksen Nimiarkiston vuoden 1953 keruutietojen mukaan saaren virallinen nimi oli Käärmesaari ja kansanomainen nimi Kärmäläinen. Tuolloin saarella oli Kärmäläinen-niminen yksinäistila, joka ei ole enää peruskartoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  "Liite 1", *Ilman kiinteää tieyhteyttä olevat pysyvästi asutut saaret*, s. 109. Alueiden kehittäminen 26/2010. Työ- ja elinkeinoministeriö, 2010. ISSN 1797-3562 ISBN 978-952-227-374-1. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 8.9.2015).
2. 1 2  Kärmäläinen Karttapaikassa *kansalaisen.karttapaikka.fi*. Maanmittauslaitos. Viitattu 8.9.2018.
3. 1 2  Miettunen, Sari: Saaren viimeinen Saarinen *Turun Sanomien verkkosivusto ts.fi*.  18.9.2016. Turku:  Turun Sanomat Oy. Viitattu 8.9.2018.
4. ↑  Valkeinen, Sonja: *Käärme-alkuiset perinnäiset paikannimet*. Pro gradu -tutkielma, Suomen kieli. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2015. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 8.9.2018).
**Kärkkinen** (ruots. *Kärkis*) on kylä ja kartano Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.

Kärkkinen sijaitsee lähellä Rantolansuntin vesistöä sekä Rantolan kylää.

Historia
--------

Kärkkisten mailta on löydetty kivikirves, jota säilytetään Satakunnan museossa. Sen on arveltu olevan myöhäiseltä kivikaudelta. Löytöpaikaksi tarkemmin mainitun Seplahden sijainti ei ole enää tiedossa.

Kärkkisten keskiaikainen rälssisäteri peruutettiin kruunulle vuonna 1405 Hartika Flögiltä. Se palautui kuitenkin pian jälleen rälssiksi ja säilyikin rälssisäterinä koko Ruotsin vallan ajan. Se oli 1500- ja 1600-lukujen ajan Lindelöf-suvun varsinainen kantakartano. Ruotsin vallan loppuessa säterin omisti luutnantti Petter Schatelowitz.

Lähteet
-------

* Luoto, Jukka & Alifrosti, Kari: *Sauvon historia I*. Salo: Sauvon kunta, 1990. ISBN 952-90-2568-8.

### Viitteet

1. ↑  Sauvon historia I, s. 394.
2. ↑  Kansalaisen karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 15.9.2019.
3. ↑  Sauvon historia I, s. 27.
4. ↑  Sauvon historia I, s. 353.
**Tiirakkaraiskaaja** on yksi 1980-luvun lopun Helsingin alueella tapahtunut rikossarja, jossa lukuisiin naisten asuntoihin oli tunkeutunut vieras mieshenkilö. Naiset olivat yleensä olleet vahvassa humalatilassa ja tämän takia poliisi ei aluksi suhtautunut tapauksiin vakavasti. Lisäksi tieto tekijän tuntomerkeistä olivat aluksi olemattomat. Tiirikkaraiskaajan nimi tuli siitä, kun tunkeutuja murtautui asuntoihin tiirikalla. Rikossarjan selvittämiseen järjestettiin kolmen vuoden laajamittaista seurantaa ja apuna käytettiin "houkutuslintuja".

Poliisi nappasi "tiirikkamiehen" eli Seppo Olavi Tervosen lopulta itse teossa. Tervosella oli ollut yli 20 uhria toukokuun 1986 ja tammikuun 1989 välisenä aikana ja hänet tuomittiin yhdeksäksi vuodeksi vankeuteen vuonna 1990.

Rikossarja esitettiin televisio-ohjelmassa *Rikostarinoita Suomesta* vuonna 2003. Ylen tuottaman poliisisarjan *Pohjoisen tähti* (2023) jaksossa 3 selvitettävä rikos perustuu tiirikkaraiskaajan tapaukseen. Kyseinen rikosvyyhti on ollut myös Matti-Yrjänä Joensuun romaanin *Harjunpää ja rakkauden nälkä* inspiraationa.

Lähteet
-------

* Rikostarinoita Suomesta: Tiirikkaraiskaaja

### Viitteet

1. ↑  STT: Seksuaali- rikoksista 9 vuoden vankeustuomio Helsingissä *Helsingin Sanomat*.  12.4.1990. Viitattu 7.3.2022.
2. ↑  Kuopion läänin mestauskirves ja tiirikkaraiskaajan tiirikka – MTV esittelee KRP:n Rikosmuseon 13 kylmäävintä esinettä taustoineen *mtvuutiset.fi*.  27.5.2018. Viitattu 7.3.2022.
3. ↑  IS: Vessakourija on 80-luvulta tuttu "Töölön tiirikkamies" *www.iltalehti.fi*. Viitattu 7.3.2022.
4. ↑  Rikostarinoita Suomesta: Tiirikkaraiskaaja | Elävä arkisto | yle.fi *vintti.yle.fi*. Viitattu 7.3.2022.
5. ↑  Jokinen Riku: Tiirikkamies sai yhdeksän vuotta linna *hs.fi*.  24.11.2007. Viitattu 7.4.2023.