recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ostrołękan voivodikunnan sijainti Puolan kartalla.
**Ostrołękan voivodikunta** (puol. *województwo ostrołęckie*) oli 1975–1998 yksi Puolan 49 voivodikunnasta. Sen hallintokeskus oli Ostrołęka. Ostrołękan voivodikunnan alue jaettiin vuoden 1999 hallintouudistuksessa nykyisille Warmia-Masurian ja Masovian voivodikunnille.

Lähteet
-------

1. ↑  Ostrołęckie województwo *Encyklopedia Internautica*. Viitattu 24.10.2020. (puolaksi)
2. ↑  Dz.U. z 1975 r. nr 16, poz. 91.
3. ↑  Wykaz Nowych Deskryptorów Geograficznych (151) (1-13.04.2017)

Puolan voivodikunnat 1975–1998
Biała Podlaska • Białystok • Bielsko-Biała • Bydgoszcz • Chełm • Ciechanów • Częstochowa • Elbląg • Gdańsk • Gorzów • Jelenia Góra • Kalisz • Katowice • Kielce • Konin • Koszalin • Krakova • Krosno • Legnica • Leszno • Lublin • Łomża • Łódź • Nowy Sącz • Olsztyn • Opole • Ostrołęka • Piła • Piotrków • Płock • Poznań • Przemyśl • Radom • Rzeszów • Siedlce • Sieradz • Skierniewice • Słupsk • Suwałki • Szczecin • Tarnobrzeg • Tarnów • Toruń • Wałbrzych • Varsova • Włocławek • Wrocław • Zamość • Zielona Góra
*Tämä artikkeli kertoo Pustoškan piirin järvestä, joka sijaitsee Prigorodnan pitäjässä. Nimen muista merkityksistä kerrotaan täsmennyssivulla Ostrovito.*

**Ostrovito** (ven. Островито) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi on 2,1 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,08 neliökilometriä eli 108 hehtaaria.
Järvellä on kaksi saarta, joiden yhteispinta-ala on 7,5 hehtaaria. Suurin saari on ilmakuvasta mitattuna 380 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Pienin saari on 200 metriä pitkä. Järven keskisyvyys on vain 2 metriä, mutta järvessä on myös 6-metrinen syvänne. Järven ympärillä on paljon viljelyssä olevaa peltomaata, joka kuuluu Kuznetsovon (ven. Кузнецовο) kylään. Kylä sijaitsee järven eteläpuolisen kapean kannaksen kohdalla. Kannaksen takana sijaitsee viereinen järvi Žadro. Järven pohjoispään kiertää Pustoškaan kulkeva pieni tie.

Luontoarvoja
------------

Järven valtalajit ovat lahna, hauki ja salakka. Järvessä esiintyy myös ahven, kuha, säyne, suutari, made, pasuri, karppi, rantanuoliainen, mutakala, pasuri ja ruutana, sekä joitakin *Rutilus*-suvun kalalajeja. Järven pohja on kivinen, hiekkainen ja paikoin mutainen tai savinen.

Vesistösuhteita
---------------

Ostrovito sijaitsee Nevedrjankan valuma-alueella. Nevedrjanka on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Ostrovitoon tulaa pari ojaa, joista toinen laskee luoteispuolen lammesta. Ostroviton oma laskuoja laskee Žadroon, jonka laskuoja yhtyy lännessä Froljankaan, joka puolestaan yhtyy Nevedrjankaan. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 7,9  tai 16  neliökilometriä.

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus sekä asutus on tarkistettu Internetin karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
2. ↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.
3. 1 2 3 4  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Островито (озеро, Пригородная волость Пустошкинского района), jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pihkovan alueen kartta: sivu 35 (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 30.4.2020
2. 1 2 3 4 5 6 7  Pihkovan alueen järviä (Excel) (arkistoitu, 22.5.2014)  luotu 7.9.2013. pskov.ru:  Pihkovan alueen valtion lupa- ja ympäristöhallintokomitea.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 30.4.2020. (venäjäksi)
3. 1 2 3 4 5  Ostrovito (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 30.4.2020. (venäjäksi)
4. 1 2  Neuvostoajan kartta: O-35-Д, Псков (Pihkova), 1:200 000, viitattu 30.4.2020

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Островито (озеро, Пригородная волость Пустошкинского района)
**Sininata** (*Festuca glauca*) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, natojen (*Festuca*) sukuun kuuluva kasvilaji. Sininataa käytetään koristeheinänä, ja siitä on jalostettu monia eri lajikkeita tähän tarkoitukseen. Koristekasvina käytetyn sininadan ei tiedetä villiytyneen puutarhakarkulaisena luontoon. Toisaalta myös joistakin muista natalajeista jalostettuja sinertävälehtisiä lajikkeita myydään puutarhakaupoissa tieteellisellä nimellä *Festuca glauca* eli sininatana.

Sininata on voimakkaasti mätästävä heinälaji, joka ei muodosta maarönsyjä. Sen varret voivat kasvaa 15–50 cm korkeiksi, tavallisimmin kuitenkin 22–35 cm korkeiksi. Varret ovat kasvutavaltaan pystyjä. Lehtitupet ovat kiinni varressa suunnilleen puolet niiden pituudesta. Kieleke on lyhyt, 0,1–0,4 mm pitkä. Lehtilavat ovat halkaisijaltaan 0,6–1 mm ja niissä on viidestä seitsemään suonta. Lehtien varsienpuoleisilla pinnoilla on ei ole sklerenkyymisolukkoa, mutta kääntöpuolilla on yhtenäisiä tai melko yhtenäisiä sklerenkyymikannattimia. Sininadan kukintona on 2,5–11 cm pitkä, tiivis ja pysty röyhy. Tähkylät ovat 5,5–11 mm pitkiä ja niissä on kolmesta kuuteen kukkaa, joskus seitsemän kukkaa. Kaleet yltävät tähkylän kukkien yli; ulkokale on pituudeltaan 1,8–4 mm pitkä ja sisäkale 2,8–5,1 mm pitkä. Ulkohelpeet ovat 3,5–6,2 mm pitkiä ja niiden kärjessä voi olla 0,6–2 mm pitkä vihne.

Lähteet
-------

* Flora of North America: *Festuca glauca* (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Tarhasininadat (*Festuca* Glauca-Ryhmä)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q944944
* Wikispecies: Festuca glauca
* APDB: 220526
* CoL: 6HT8H
* EoL: 5811172
* EPPO: FESGL
* GBIF: 2705031
* GrassBase: imp04579
* GRIN: 16660
* iNaturalist: 431011
* IPNI: 20008857-1
* IRMNG: 10210073
* ITIS: 513541
* MoBotPF: 285404
* NBN: NHMSYS0020704125
* NCBI: 98747
* NZOR: 70eed053-9495-4ccc-beba-8911a74fd6cb
* Open Tree of Life: 85097
* Plant List: kew-415250
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:20008857-1
* Tropicos: 25546565
* WFO: wfo-0000870575

 |

 |
**Dear Land of Guyana, of Rivers and Plains** ("Rakas Guyana, virtojen ja tasankojen maa") on Guyanan kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Archibald Leonard Luker ja säveltänyt Robert Cyril Gladstone Potter. Se valittiin Guyanan kansallislauluksi kuukausi ennen maan itsenäistymistä vuonna 1966.

Englanninkieliset sanat
-----------------------

Dear land of Guyana, of rivers and plains;
Made rich by the sunshine, and lush by the rains,
Set gem like and fair, between mountains and sea,
Your children salute you, dear land of the free.
Green land of Guyana, our heroes of yore,
Both bondsmen and free, laid their bones on your shore.
This soil so they hallowed, and from them are we,
All sons of one Mother, Guyana the free.
Great land of Guyana, diverse though our strains,
We are born of their sacrifice, heirs of their pains,
And ours is the glory their eyes did not see,
One land of six peoples, united and free.
Dear land of Guyana, to you will we give,
Our homage, our service, each day that we live;
God guard you, great Mother, and make us to be
More worthy our heritage, land of the free.

Käännös
-------

Rakas Guyana, virtojen ja tasankojen maa,
jonka auringonsäteet ja sateidem runsaus on tehnyt rikkaaksi,
jalokiven kaltainen ja kaunis, vuorten ja meren välissä,
sinun lapsesi tervehtivät sinua, vapaiden ihana maa.
Guyanan vihreä maa, meidän ikiaikojen sankarimme,
sekä orjat että vapaat, jättivät luunsa meidän rannoillemme.
Täten he pyhittivät tämän maan, ja me olemme heidän jälkeläisiään,
yhden äidin lapsia, vapaan Guyanan.
Guyanan suuri maa, moninainen ponnistustemme kautta,
me olemme syntyneet heidän uhrauksistaan, me olemme perineet heidän kipunsa,
meidän on myös se loisto, jota heidän silmänsä eivät saaneet nähdä,
Kuuden kansan yksi maa, yhdistynyt ja vapaa.
Rakas Guyana, sinulle me annamme,
kunnianosoituksemme ja palveluksemme, joka päivä, niin kauan kuin elämme.
Jumala varjelkoon sinua, rakas Äiti, ja tehköön meistä
enemmän perintömme, vapaiden maan, arvoisia.
**Aden Bulle Mohamud** (k. 9. marraskuuta 2011 Mogadishu, Somalia) oli somalialainen poliitikko ja Somalian väliaikaishallinnon parlamentin jäsen vuodesta 2001 alkaen.

Aden Bulle oli sotilasarvoltaan eversti Somalian armeijassa. Hän pakeni 1990-luvulla Somalian sisällissotaa Suomeen ja asui perheineen Espoossa. Hän oli Suomen kansalainen.

Marraskuussa 2011 kolme AK-47 -rynnäkkökiväärein aseistautunutta miestä murhasi Aden Bullen Mogadishussa Dherkenleyn kaupunginosassa. Somalian väliaikaishallinnon parlamentin edustaja tuomitsi veriteon. Aden Bulle oli kuollessaan 67-vuotias. Al-Shabaab -järjestön taistelijat olivat samalla viikolla hyökänneet myös muita Somalian väliaikaishallinon edustajia vastaan Mogadishussa.

Toisen teorian mukaan hänet ammuttiin tiesululle, koska auto ei totellut pysähtymiskäskyä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Somali parliament condemn killing of lawmaker *Shabelle News*.  10.11.2011. All Africa. Viitattu 27.12.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Myllyniemi, Timo: Espoolaisisä ammuttiin kylmäverisesti kadulle Somaliassa *Ilta-Sanomat*.  11.11.2011.  Arkistoitu 12.11.2011. Viitattu 11.11.2011.
3. ↑  MP assassinated in Mogadishu *Ansom Daily Media Monitoring*.  10.11.2011. Viitattu 11.11.2011. (englanniksi)
4. ↑  IS: Suomalainen somaliparlamentaarikko surmattiin Mogadishussa *Helsingin Sanomat*.  11.11.2011. Viitattu 11.11.2011.
5. ↑  Shiil, Mohamed & Abtidoon, Abdi: Six Killed in Two Explosions in Mogadishu *Somalia Report*.  8.11.2011. Viitattu 11.11.2011. (englanniksi)
6. ↑  Odowa, Mohamed & Beerhidge, Mohamed & Abtidoon, Abdi: Lawmaker Killed by TFG Soldiers in Mogadishu *Somalia Report*.  9.11.2011. Viitattu 11.11.2011. (englanniksi)
**Sininaamamesikko** (*Entomyzon cyanotis*) on mesikoihin kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi John Latham 1802.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 26–32 cm ja paino noin 105 g, eli se on suunnilleen räkättirastaan kokoinen. Höyhenpuku on selkäpuolelta oliivinruskea ja alapuolelta valkoinen. Rinnassa on tumma pystyjuova. Niska ja päälaki ovat mustat ja naama sininen. Nokka on tukeva ja hieman kärjestään alaspäin taipunut. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuori lintu muistuttaa vanhaa, mutta sen naama on kellanvihreä.

Lintu on äänekäs ja aloittaa laulunsa jo puoli tuntia ennen auringonnousua. Se liikkuu usein pienissä parvissa ja käyttäytyy kiukkuisesti muita eläimiä ja ihmistä kohtaan.

Sininaamamesikko on sukunsa ainoa laji. Lajista tunnetaan 3 alalajia: *E. c. cyanotis*, *E. c. albipennis* ja *E. c. griseigularis*.

Esiintyminen
------------

Sininaamamesikko elää Australian pohjois- (*E. c. albipennis*) ja itäosissa (*E. c. cyanotis*) sekä Uuden-Guinean lounaisosissa (*E. c. griseigularis*). Lajin kanta on elinvoimainen. Eteläiset populaatiot ovat osittain muuttolintuja.

Elinympäristö
-------------

Avoimet ja harvat metsät, etenkin eukalyptusmetsiköt, sekä myös puutarhat, puistot ja viljeysmaiden reunaosat.

Lisääntyminen
-------------

Maljamainen suurehko pesä on tehty puunkuoresta puun oksanhaaraan. Tavallisimmin laji kuitenkin käyttää muiden lintujen vanhoja pesiä. Useampi pari, tai parin poikaset edellisistä pesinnöistä, voi pesiä yhdessä siten, että ne vuorottelevat hautomisessa ja poikasten hoidossa. Munia on tavallisesti 2, joskus 3. Pesii usein kaksi kertaa heinä-tammikuussa. Variskäki on tavallinen sininaamamesikon pesäloinen.

Ravinto
-------

Laji on tunnettu banaaniviljelmien tuholainen, joka syö kypsiä banaaneja. Syö kuitenkin enimmäkseen hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä mettä ja muita hedelmiä. Ruokaillessaan liittyy pieniksi muutaman yksilön parviksi, jotka usein ajavat muut linnut pois alueelta.

Lähteet
-------

* Perrins, Christopher M. (päätoim.) 1992: Otavan lintutieto – Maailman linnut. Otava. Italia. ISBN 951-1-12001-8
* Harrison, Colin & Greensmith, Alan 2002: Koko maailman linnut. – WSOY. Helsinki. ISBN 951-0-26896-8
* Takapihan linnut

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Entomyzon cyanotis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2022-2*.  2016. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 25.1.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q774382
* Wikispecies: Entomyzon cyanotis
* ADW: Entomyzon\_cyanotis
* AFD: Entomyzon\_cyanotis
* Avibase: 3EB7F778B96C5E00
* BioLib: 29593
* BirdLife: 103685011
* BirdLife-Australia: blue-faced-honeyeater
* CoL: 6FG4J
* BOW: blfhon1
* eBird: blfhon1
* GBIF: 2487049
* iNaturalist: 12659
* IRMNG: 11090553
* ITIS: 559920
* IUCN: 103685011
* NBN: NHMSYS0020788983
* NCBI: 266349
* TSA: 6511
* uBio: 2336087
* Xeno-canto: Entomyzon-cyanotis

 |

 |
Gianna Nannini esiintymässä vuonna 2008.
**Gianna Nannini** (s. 14. kesäkuuta 1954 Siena) on italialainen rocklaulaja ja laulunkirjoittaja.

Nannini syntyi Sienassa, Toscanassa, ja opiskeli pianonsoittoa Luccassa ja sen jälkeen säveltämistä Milanossa. Hänen pikkuveljensä on entinen Formula 1 -kuljettaja Alessandro Nannini.

Nanninin ensimmäinen hitti oli vuonna 1979 julkaistu single *America* levyltä *California*, joka menestyi monessa Euroopan maassa. Italiassa Nanninin varsinainen suosio alkoi vuonna 1984 kuudennen albumin, *Puzzlen*, julkaisun myötä. Levy nousi Italian, Saksan, Itävallan ja Sveitsin top-10-listoille. Hän voitti Michelangelo Antonionin ohjaamalla musiikkivideolla *Fotoromanza* lukuisia musiikkipalkintoja ja aloitti Euroopan-kiertueen. Vuonna 1986 kappale "Bello e impossibile" keräsi suurta menestystä ja toi Nanninille lisää palkintoja Italiassa, Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Vuonna 1987 hänen koosteensa *Maschi e altri* myi yli miljoona kappaletta.

Vuonna 1990 Nannini lauloi Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen virallisen laulun "Un’estate italiana" Edoardo Bennaton kanssa.

Hän valmistui Filosofian maisterina Sienan yliopistosta vuonna 1994. Myöhemmin samana vuonna hän otti osaa Greenpeacen protestiin Roomassa, Ranskan suurlähetystön edessä, vastustaen Ranskan hallituksen päätöstä harjoittaa ydinasekokeita Mururoassa. 

Vuonna 2004 Nannini julkaisi koosteen *Perle*, jonka kaikki kappaleet nauhoitettiin uudelleen levyä varten. CD sisältää hänen vanhoja kappaleitaan uusilla sovituksilla. Hän teki levyn pohjalta *Perle*-kiertueen Keski-Eurooppaan 2004–2005. 

Albumi *Grazie* julkaistiin helmikuussa 2006 ja kappale "Sei nell’anima" kapusi Italian ykköshitiksi. Myös kappaleesta "Io" tuli suuri hitti.
Syyskuussa 2006 Nannini nauhoitti dueton Andrea Bocellin kanssa.

Huhtikuussa 2007 Nannini julkaisi kokoelman *Pia come la canto io* lauluista, jotka kirjoitettiin vuonna 2008 esitettyä pop-oopperaa varten. Laulujen työstö vei 11 vuotta. Albumin tuotti Wil Malone, joka tuotti myös albumin *Grazie*.

"Meravigliosa Creatura" -kappaleen akustista versiota (levyltä *Perle*) on käytetty Fiat Bravon mainoksessa 2008. Se nosti *Perlen* Italian 50 myydyimmän levyn listalle. Fiat aikoo myöhemminkin*milloin?* käyttää Gianna Nanninin kappaletta Fiat Bravon toiseen mainokseen.

Gianna Nannini teki myös vuonna 2008 räp–artisti Fabri Fibran kanssa duettoversion kappaleesta "In Italia".

Lähteet
-------

1. 1 2  Biography — Gianna Nannini *giannanannini.com*. Viitattu 18.6.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gianna Nannini** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee järveä Pihkovan piirissä. Ostrovitnoje on myös järvi Pustoškan piirissä.*

**Ostrovitnoje** tai **Ostrovinoje** (ven. Островитное, Островиное) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pihkovan piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi on 850 metriä pitkä, 400 metriä leveä ja sen pinta-ala on 19 hehtaaria. Sen koillispää on leveä ja avoin, mutta lounaispään lahti kääntyy länteen muodostaen suojaisan järvenosan. Järven keskisyvyys on 3 metriä ja sen syvänteessä on 5 metriä vettä. Järvessä on luoto, jonka pinta-ala on 5 aaria. Järven itä- ja eteläpuolella kasvaa ilmakuvien mukaan sekametsää ja pohjoispuolella alkaa laaja suoalue. Metsäautotie ohittaa järven kauempana sen pohjoispuolelta. Järvellä ei ole asutusta ja lähin kylä Gridino (ven. Гридино), joka sijaitsee parin kilometrin päässä, vaikuttaa ilmakuvien perusteella autioituneelta.

Luontoarvoja
------------

Järvessä elää ainakin hauki, särki, ahven, ruutana, suutari, kiiski, sorva, lahna, säyne, törö, mutakala ja rantanuoliainen. Järvellä on mutapohja ja sen rannat ovat matalia. Sen hiekkarannoilla on pohjan päälle laskeutunut mutaa ja soisilla rannoilla kasvaa kelluvia tuvehetteikköjä.

Vesistösuhteita
---------------

Ostrovitnoje sijaitsee Tšorjanan valuma-alueella ja sen laskujoki Lotškina on Tšorjanan sivujoki. Tšorjana laskee Peipsijärveen, jonka Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäässä alkaa sen laskujoki Narvanjoki, joka jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Järven valuma-alueen koko on 2,9 neliökilometriä. Siihen laskeekin vain yksi luonnollinen suopuro pohjoisesta. Puro alkaa siellä Tutšnojen järvestä, jolla on kartoissa vielä omakin tulo-ojansa. Lotškina alkaa lounaispään lahdenpohjukasta ja se alkaa heti virtaamaan kohti länttä.

Huomautuksia
------------

1. ↑  Järven korkeus on saatu veäjänkielisestä artikkelista ru:Лочкина (приток Чёрной).
2. 1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing-, ACME- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
3. ↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Pihkovan alueen järviä (Excel) (arkistoitu, 22.5.2014)  luotu 7.9.2013. pskov.ru:  Pihkovan alueen valtion lupa- ja ympäristöhallintokomitea.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 9.6.2020. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Neuvostoajan kartta: Лист O-35-Б, Луга (Luga), 1:200 000, viitattu 9.6.2020 (venäjäksi)
3. 1 2 3  Pihkovan alueen kartta: sivu 8 (Arkistoitu – Internet Archive), sivu 9 (Arkistoitu – Internet Archive), sivu 10 (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 9.6.2020 (venäjäksi)
Ostrovin piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla.
**Ostrovin piiri** (ven. О́стровский райо́н, *Ostrovski raion*) on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen länsiosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 2 435 neliökilometriä. Asukkaita on 33 600 henkeä (vuonna 2009).

Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Ostrovin kaupunki. Lisäksi siihen kuuluu 8 maalaiskuntaa.

Piirin kautta kulkee Pietarin ja Valko-Venäjän rajan välinen M20-valtatie sekä Pihkovan ja Rēzeknen välinen rautatie.

Seudulla on lähinnä kone- ja laiteteollisuutta. Maatalous tuottaa maitoa, lihaa, pellavaa ja viljaa.

Ostrovissa ja sen lähistöllä sijaitsee useita varuskuntia, esimerkiksi Ostrovin kaakkoispuolella sijaitseva Ostrovin lentotukikohta.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 24.12.2009. (venäjäksi)
2. ↑  Thomas Newdick: How The Russian And Ukrainian Air Forces Stack Up Against Each Other. In an air war, Ukraine and Russia can bring to bear many similar aircraft types, but in vastly different quantities. *thedrive.com*.  23.12.2021. Viitattu 18.3.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ostrovin piiri Pihkovan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Ostrovin kaupungin sivusto (venäjäksi)

Pihkovan alueen piirit ja *kaupunkipiirit*
Bežanitsy • 
Dedovitši • 
Dno • 
Krasnogorodsk • 
Kunja • 
Loknja • 
Nevel • 
Novoržev • 
Novosokolnik • 
Opotška • 
Ostrov • 
Outova • 
Palkino • 
Petseri • 
*Pihkova* • 
Pihkova • 
Pljussa • 
Porhov • 
Puškinskije Gory • 
Pustoška • 
Pytalovo • 
Sebež • 
Strugi Krasnyje • 
Usvjaty • 
*Velikije Luki* • 
Velikije Luki
**Kristiina Rokaševitš** (s. 20. joulukuuta 1990) on virolainen pianisti ja cembalisti.

Rokaševitš aloitti pianonsoiton opintonsa 7-vuotiaana Ell Saviaukin johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Marko Martinin ja Ivari Iljan johdolla. Hän on opiskellut myös Guildhall School of Music and Dramassa Joan Havillin johdolla. Cembalonsoitossa hän on saanut opetusta Kristiina Arelta, Imbi Tarumilta ja Lontoossa James Johnstonelta. Rokaševitš on osallistunut Peter Donohoen, Steven Osbornen, Angela Hewittin, Dominique Merletin ja Richard Gooden pitämille mestarikursseille. Vuosina 2011 ja 2012 hän pääsi stipendillä Tel-Hain kansainvälisille pianomestarikursseille Israeliin, jossa työskenteli Alon Goldsteinin, Emanuel Krasovskyn, Dmitri Baškirovin, Vladimir Troppin ja Ronan O'Horan kanssa.

Rokaševitš on saanut useita kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia. Vuonna 2014 hän eteni finalistiksi Virolaisten pianistien kilpailussa, jossa esitti Ludwig van Beethovenin viidennen pianokonserton Mihhail Gertsin johtaman Viron kansallisen sinfoniaorkesterin kanssa. Saman vuoden heinäkuussa hän voitti ensipalkinnon Birminghamin kansainvälisessä pianokilpailussa. Keväällä 2016 Rokaševitš osallistui Klassikatähed-ohjelmaan, jossa eteni finaaliin ja sai Viron kansallisen sinfoniaorkesterin erikoispalkinnon.

Viron kansallisen sinfoniaorkesterin lisäksi Rokaševitš on esiintynyt solistina Tallinnan kamariorkesterin, Viron musiikki- ja teatteriakatemian sinfoniaorkesterin sekä Pärnun kaupunginorkesterin kanssa. Hän on päässyt esiintymään Bloomsburyn festivaalille, Barbican Centreen ja Wigmore Study Daysin yhteydessä Wigmore Halliin.

Lähteet
-------

1. ↑  Kristiina Rokaševitš Teatmik
2. 1 2 3 4  Kristiina Rokashevich Eesti Interpreetide Liit

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**ACE Online** (Air Combat Extreme) on kanadalaisen Suba Gamesin tuottama tietokoneella pelattava verkkomoninpeli. Peli on ilmainen, mutta tietyt lisäominaisuudet ovat maksullisia. Pelissä pelaaja pääsee futuristiseen maailmaan hävittäjän kyytiin ja taistelemaan hirviöitä vastaan.

Kansakunnat
-----------

Tasolla 11 pelaajan pitää valita, kumpaan kansakuntaan (engl. *nation*] haluaa liittyä. Valittavissa on Bygeniou Regular Army tai Arlington Rebel Army. Tämän jälkeen pelaaja ohjataan automaattisesti oman kansakunnan tukikohtaan, jossa on mm. esinekauppoja. Kansakunnat ovat toistensa vihollisia.

Tehtävät
--------

Pelissä on lisäksi useita tehtäviä, joita avautuu useimmiten silloin, kun saa tason. Palkkioksi tehtävän suorittamisesta saa pelin sisäistä rahaa, kokemuspisteitä tai esineitä aseista parannuksiin.

Player Versus Player
--------------------

ACE Onlinessa, kuten useissa muissakin verkkopeleissä, on PvP (Player Versus Player/Pelaaja vastaan pelaaja)-ominaisuus, jossa voi haastaa muista pelaajia taisteluun itseään vastaan. Kun pelaaja ampuu toisen pelaajan alas, hänen Killmark-tasonsa nousee vastapelaajan tason mukaan.

Lähteet
-------

* Subagames.com
* ace.subagames.com
Grave Creek Mound Länsi-Virginiassa.
Criel Mound
Adenan kulttuuri merkitty vihreällä rajauksella ja vihreillä kumpujen kuvilla Ohion muinaisten kulttuurien kartalle.
**Adenan kulttuuri** oli itäisessä Yhdysvalloissa 1000–100 eaa. vallinnut muinainen intiaanikulttuuri, jonka ihmiset rakensivat suuria maakumpuja hautakummuiksi. Kumpujen lisäksi Adenan kulttuurin intiaanit tekivät ylhäältä katsoen neliön, ympyrän, viisikulmion ja joskus myös mäenharjojen reunojen muotoisia maavalleja.

Näihin aikoihin itäisessä Pohjois-Amerikassa vallitsi itäisen metsämaan perinteen alkuvaihe. Silloin osa vuodesta asuttiin suurissa kylissä, ja joinakin vuodenaikoina tehtiin ravinnonkeruuleirejä lähialueille.

Adenan kulttuurin alkuperä on tuntematon. Siihen liittyi maanviljelyä, saviastioita ja laajaa kauppaa. 
Saviastiat eivät olleet taitavasti tehtyjä. Adenan ajan piippuja on löydetty. 
Kuparia saatiin Suurten järvien läheltä ja kotiloita Meksikonlahdelta. Adenan kulttuurin taantuminen liittyy Hopewellin kulttuurin nousuun. Hautaesineistä kertoo, että yhteiskunnassa oli varallisuus- ja asemaeroja. Luultavasti mahtisuvut hallitsivat Adenan asutuskeskuksia.

Adenan kulttuuri vaikutti Ohiojoen laaksossa. Kulttuurin kumpuihin kuuluvat muun muassa Länsi-Virginian Moundsvillessä oleva noin 20 metriä korkea ja 50 metrin läpimittainen Grave Creek Mound ja South Charlestonin Criel Mound.

Adenan kummut
-------------

Adenan löytöpaikoja on ainakin 2 000 Ohiossa ja tähän rajoittuvissa osissa Länsi-Virginiaa, Pennsylvaniaa, Kentuckya ja Indianaa.
Joitain pieniä Adenan ajan kumpuja on rakennettu maavallien ympärömiksi, ja ne lienee tehty yksittäishaudoiksi.
Monia Adenan kumpuja näyttää käytetyn hautoina pitkän ajan kuluessa. Ensimmäiset kuvakummut lienevät Adenan ajalta. Käärmeen muotoinen Serpent Mound lienee tehty noin 300 eaa.

Historia
--------

Adenan kulttuuri syntyi Ohiojoen laaskossa noin 1100–700 eaa. Pohjana oli ehkä aiempi arkaainen viljely,
Glacial kame ja punaokrakompleksi.

Katso myös
----------

* Pohjois-Amerikan arkaainen kulttuuri
* Kuvakummut

Lähteet
-------

* Coe, Michael & Benson, Elizabeth & Snow, Dean: *Atlas of ancient America*. Facts on File, 1986. ISBN 9780816011995.

### Viitteet

1. 1 2 3  Benson&Coe&Snow 1986 s. 49
2. ↑  Bradley T. Lepper: Researchers unearth glimpse of Adena hunter-to-farmer shift *The Columbis Dispatch*.  29.1.2008. Viitattu 15.3.2013. (englanniksi)
3. ↑  Baldia, Maximilian O.: The Adena Culture of the Woodland Period in the Woodland Culture Area of the Eastern US *comp-archaeology.org*.  Arkistoitu 10.12.2010. Viitattu 15.3.2013. (englanniksi)
4. ↑  Benson&Coe&Snow 1986 s. 50
5. ↑  Introduction  17.9.2003. Glenn Black Laboratory of Archaeology.  Arkistoitu 17.9.2011. Viitattu 15.3.2013. (englanniksi)
6. ↑  Mounds West Virginia Archives and History.  Arkistoitu 23.6.2008. Viitattu 15.3.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Adenan kulttuuri**.
Pekingin ankka-tarjoilu.
**Pekingin ankka** on tunnettu pekingiläinen ruokalaji, joka valmistetaan nimensä mukaisesti ankasta. Ankka käytetään usein lähes kokonaan ja se tarjoillaan useassa osassa. Pekingin ankan valmistaminen on suhteellisen työlästä ja tyypillisesti sitä tarjoillaankin ravintoloissa kodin ruokapöydän sijaan.

Valmistus
---------

Kokki leikkaamassa Pekingin ankkaa.
Pekingin ankka lienee kuuluisin pekingiläinen ruokalaji. Sen valmistamiseen käytetään erityistä ankkarotua. Ankat kasvatetaan pienissä häkeissä ja koska ne eivät pääse liikkumaan, niiden lihasta tulee erityisen mureaa. Linnut teurastetaan noin kuusiviikkoisina, minkä jälkeen ankka pestään sisältä vedellä ja sen nahka erotetaan lihasta paineilmalla, jotta rasva pääsee valumaan pois myöhemmän paistamisen aikana. Nahasta tulee näin rapea ja liha säilyy mureana. Tämän vaiheen jälkeen lintu valellaan makealla liuoksella ja ripustetaan kuivumaan. Lintu kuivuu vähintään 24 tuntia ja parhaat olosuhteet kuivumiselle tarjoaa kylmä ja navakka tuuli. Perinteisesti se paistetaan riippuen lieriön muotoisessa uunissa. Viimeisessä vaiheessa iho ja liha leikellään pieniksi viipaleiksi. Ankan leikkaaminen vaatii taitoa ja joskus ravintolat suorittavat leikkuun yleisön nähden.

Tarjoilu
--------

Tarjoiluun kuuluu usein miltei koko ankka ja se saatetaan tarjoilla useassa eri osassa. Osia on tavallisesti kolme ja niistä ensimmäiseen kuuluu nahka hoisin-kastikeessa, pilkottua vihersipulia, sekä ohut vehnäleipä tai sämpylä. Ensimmäinen tarjoilu syödään yhdessä voileivän tapaan. Toinen tarjoilu koostu varsinaisesta lihasta, joka tarjoillaan kasvisten kanssa. Aterian viimeinen osa koostuu ankan luut käsittävästä sopasta kiinankaalin kera. Luut murskataan, mutta aterian viimeinen osa sisältää niiden lisäksi usein myös kokonaiset ankan jalat. Monet kiinalaiset pitävät ankan räpylää herkkuna.

Ravintolat
----------

Qianmenin Quanjude-ravintola.
Monimutkaisen valmistuksen takia Pekingin ankkaa syödään yleensä vain ravintoloissa. Vanhin pekingiläinen Pekingin ankkaa tarjoileva ravintola on vuonna 1855 avattu Bianyifang Chongwenin portin lähellä. Miltei yhtä vanha on hieman tunnetumpi Quanjude, jolla on useampia sivuliikkeitä Pekingissä. Sen vanhimmat sivuliikkeet sijaitsevat Wangfujingissa ja Hepingmenissä alkuperäisen sijaitessa lähellä Qianmenia. Vanhat ravintolat ovat suosittuja ja niihin tarvitaan yleensä pöytävaraus. Niiden lisäksi Pekingin ankkaa tarjoillaan useissa muissa paikallisissa ravintoloissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Stephen G. Haw: *Beijing – A Concise History*, s. 193-196. Routledge, 2007. ISBN 978–0–203–96861–1. (englanniksi)
2. 1 2 3  Kuiper, Kathleene: *The culture of China*, s. 42-43. Britannica Educational Publishing, 2011. ISBN 978-1-61530-183-6. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  Peking duck Encyclopædia Britannica. Viitattu 2.12.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pekingin ankka** Wikimedia Commonsissa
**Michel Camdessus** (s. 1. toukokuuta 1933 Bayonne, Ranska) on ranskalainen ekonomisti ja hallintovirkamies, joka on toiminut Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) sekä Ranskan keskuspankin pääjohtajana. 

Camdessus on naimisissa ja hänellä on kuusi lasta.

Koulutus
--------

Camdessus opiskeli taloustieteitä Pariisin yliopistossa ja täydensi niitä Pariisin valtiotieteellisessä instituutissa (Sciences Po), joka luetaan Ranskan merkittäviin akateemista eliittiä kouluttaviin oppilaitoksiin. Hän on käynyt Kansallisen hallintokoulun (École nationale d'administration, ENA), jonka sekä poliittisen ja hallinnon johtomiehet ovat Ranskassa yleensä suorittaneet.

Ura
---

Vuonna 1960 Camdessus nimitettiin virkamieheksi valtiovarainministeriön talouspolitiikan osastolle, jossa hänen alaansa oli etupäässä talouspolitiikka. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1966 saakka. Tämän jälkeen hän toimi vuoteen 1968 asti Ranskan pysyvässä edustustossa Euroopan yhteisössä ja sen talousneuvonantajana. 

Tämän jälkeen hän palasi Ranskan valtiovarainministeriöön, jossa hän toimi apulaisjohtajana vuodesta 1971, varajohtajana vuodesta 1974 ja johtajana vuodesta 1982.
Tämän tehtävän ohella Camdessus oli Pariisin klubin puheenjohtajana vuosina 1978–1984 ja Euroopan yhteisöjen talouskomitean puheenjohtajana joulukuusta 1982 joulukuuhun 1984.

Elokuussa 1984 hänet nimitettiin apulaisjohtajaksi Ranskan keskuspankkiin, ja saman vuoden marraskuussa hänet nimitettiin sen pääjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi tammikuuhun 1987, kunnes hänet nimitettiin Kansainvälisen valuuttarahaston pääjohtajaksi.

Ura IMF:ssä
-----------

* Ensimmäinen kausi IMF:ssä 16. tammikuuta 1987 alkaen viideksi vuodeksi,
* Toinen kausi IMF:ssä 16. tammikuuta 1992 alkaen viideksi vuodeksi,
* Kolmas kausi IMF:ssä 16. tammikuuta 1997 alkaen viideksi vuodeksi.

Tässä tehtävässä hän toimi aina eläkkeelle jäämiseensä saakka, 14:nteen helmikuuta 2000.

Kirjoituksia
------------

* Ethics and Finance in a Globalizing World  (Arkistoitu – Internet Archive) Talouden eettiset kysymykset. (englanniksi)
* Kiina ja maailma: avustajasta kumppaniksi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

Lähteet
-------

* Michel Camdessus (biografia) Africa Progress Panel.  Arkistoitu 19.10.2007. Viitattu 15.5.2009. (englanniksi)
* Michel Camdessus (biografia) Kansainvälinen valuuttarahasto. Viitattu 15.5.2009. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kristiina Maria Lyytinen** (o.s. **Häikiö**, 11. elokuuta 1943 Helsinki – 9. heinäkuuta 2006 Juva) oli suomalainen dramaturgi, joka teki elämäntyönsä Helsingin Kaupunginteatterin dramaturgina (1969–1997) ja suomentajana.

Lyytinen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion tyttölyseossa 1962 ja valmistui suomen kielen (filosofian) maisteriksi Helsingin yliopistosta 1968.

Lyytinen toimitti Viljo Kajavan muistelmat *Aika rakastaa, aika laulaa, Runoilija muistelee* (Otava 1990). Hän toimitti ja taittoi myös teatterin käsiohjelmia. Lyytinen kirjoitti Bo Carpelanin tekstin pohjalta näytelmän *Kesäkuu* 1981 ja suomensi muun muassa Ralf Långbackan *Kohtaamisia Tšehovin kanssa* 1987.

Lyytisen puoliso oli dosentti Eino Lyytinen, ja hänen poikansa toimittaja Jaakko Lyytinen. Lyytisen isä oli Juuso Häikiö ja veli Martti Häikiö.

Lähteet
-------

* Viikko-Savo muistokirjoitus Martti Häikiö, Kuopiolainen kulttuuriteini on poissa[vanhentunut linkki] Html-versio[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Seppälä, Riitta & Tainio, Ilona (toim.): *Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993*, s. 278. Helsinki: Tammi, 1993. ISBN 951-31-0236-X.
2. 1 2 3  Kuolleet. Dramaturgi Kristiina Lyytinen (tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  5.8.2006. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 12.11.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Borisoglebskin lentotukikohta sijaitsee 7 km Borisoglebskin keskustasta itään.  
Borisoglebskin lentotukikohta sijaitsee 7 km Borisoglebskin keskustasta itään.Borisoglebskin    lentotk    Borisoglebskin lentotukikohta Voronežin alueen kartalla. Tukikohta sijaitsee 7 km Borisoglebskin keskustasta itään.
**Borisoglebskin lentotukikohta** (ven.  военный аэродром Борисоглебск) tai **Otvesnyin lentotukikohta** on Venäjän Voronežin alueella, noin 7 kilometriä Borisoglebskin keskustan itäpuolella sijaitseva lentotukikohta. Eurooppatie **E 38** kulkee tukikohdan pohjoispuolitse 1,5-3 kilometrin päästä.

Lentotukikohdassa toimii 160. harjoituslentorykmentti (160 UAP), Lentokalustoon kuuluu Jakovlev Jak-130 -harjoitus- ja kevythävittäjiä, erään lähteen mukaan myös Suhoi Su-25 -maataistelukoneita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  David Batashvili: Russian Military Forces: Interactive Map (Karttaa zoomaamalla yksittäiset joukko-osastot ja niiden tukikohdat tulevat esille. Yksiköiden symboleja klikkaamalla yksiköstä tai tukikohdasta saa lisätietoa.) *gfsis.org.ge*. Rondeli Foundation.  Arkistoitu 6.4.2022. Viitattu 5.4.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Borisoglebsk (--) *Scramble, scramble.nl*. Dutch Aviation Society. Viitattu 5.4.2022. (englanniksi)
3. ↑  *Atlas avtomobilnyh dorog. Rossija, sopredelnyje gosudarstva, Zapadnaja Jevropa, Azija*, s. 46. Karttasivun mittakaava 1:500 000. PKO Kartografija, 2014. ISBN 978-985-549-711-1. (venäjäksi)
4. ↑  Utšebnaja aviatsionnaja basa v Kuštševskoi polutšila samolety Jak-130 *livejournal.com*.  22.11.2018. Viitattu 5.4.2022. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Vojennyi aerodrom Borisoglebsk (englanniksi) (wikimapia.org)

Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
  
Džankoi
Hvardijske
 Sevastopol-Belbek
Katša
Saky
 Krymsk
Jeisk
Korenovsk
Prim.-Aht.
Budjonnovsk
Morozovsk
Rostov‑na‑  
 Donu‑Tsent.
Taganrog-  
Tsent.
Millerovo
Ahtubinsk
Marinovka
Vjazma‑  
Dvojevka
Šatalovo-1
Kursk-itäinen
Baltimor
 Boriso-  
     glebsk
Buturlinovka
Šaikovka
Lipetsk
Kaliningrad
 Kalining.-  
   Tškalovsk
Donskoje
Rjazan-Djagilevo
Tškalovski
Ostrov
Pihkova
Soltsy-2
Vologda-Kipelovo
Kubinka
Ostafjevo
Vlad.-Semj.
Savasleika
Borisovski-  
    Hotilovo
Toržok
Tver-Migalovo
Ivanovo-Severnyi
Saratov-Engels
Puškin
Pietari‑  
Levašovo
Pribylovo
Gromovo
Petroskoi
Plesetsk
Alakurtti
Montšegorsk
Olenja
Severom.-3
Severom.-1
Rogatšovo**Venäjän läntisimpien lentotukikohtien ja yhteiskäyttölentoasemien sijainti.** Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Борисоглебск (аэродром)
Toini Vuoristo radiostudiossa vuonna 1968.
**Toini Inkeri Vuoristo** (o.s. **Maunula**; 8. elokuuta 1919 Oulu – 13. huhtikuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen käsikirjoittaja.

Vuoristo käsikirjoitti televisiolle 1970-luvun huippusuositun draamasarjan *Naapurilähiö*. Muita hänen käsikirjoittamiaan televisiosarjoja ovat *Koivuharju* ja *Rauhanranta 12*. Myös radion kuunnelmasarja *Noita Nokinenä* (1970–1985) on Vuoriston käsikirjoittama. Hän kirjoitti myös näytelmän *Unelmakoulu* (1983). Vuoriston ainoa alkujaan kirjaksi tehty satu oli Pyppelis-peikon tarina. Muun tuotantonsa Vuoristo käsikirjoitti joko televisioon tai radioon.

Vuoristo oli naimisissa kuoronjohtaja Aapeli Vuoriston kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 5.5.2013.
2. ↑  Toini Vuoriston mittava käsikirjoitusura alkoi iltasaduista *yle.fi*. Viitattu 28.1.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Toini Vuoristo. Näytelmät.fi.
* Martelius, Katja: Kotirouva kirjoitti öisin. (Muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat* 5.5.2013.
* Toini Vuoriston satusovituksia kuunnelmina. Yle Elävä arkisto.
* Toini Vuoristo Elonetissä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
**Dean Kramer** (s. 29. huhtikuuta 1952 Philadelphia) on yhdysvaltalainen pianisti.

Kramer opiskeli Oberlinin musiikkikonservatoriossa ja Texasin yliopistossa. Hänen opettajiaan olivat Joseph Schwartz ja John Perry. Lisäksi hän osallistui Ranskassa Tzína Bacháouerin ja Artur Rubinsteinin pitämiin mestarikursseihin. Hän sai myös opetusta Vladimir Horowitzilta. Vuonna 1972 Kramer voitti ensipalkinnon Washingtonin pianokilpailussa ja vuonna 1975 kansallisessa Chopin-kilpailussa Miamissa. Vuonna 1975 hän myös sai viidennen palkinnon kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa Varsovassa.

Kramer on jatkanut konserttiuraansa sekä radiolle ja televisiolle äänittämistä. Hän on esiintynyt konserttosolistina, resitalistina ja kamarimuusikkona Yhdysvalloissa ja ulkomailla. Hän liittyi Oregonin yliopiston henkilökuntaan vuonna 1983. Kramer jäi eläkkeelle Oregonin yliopistosta vuonna 2019.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Dean Kramer[vanhentunut linkki] The Fryderyk Chopin Institute
2. 1 2  Pianist Dean Kramer to play at Linfield Linfield University
3. ↑  Professor of Piano, Dean Kramer, is one of three long-time professors retiring this spring... University of Oregon School of Music and Dance


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Kristiina "Tiina" Heikkonen** (s. 5. joulukuuta 1956 Hämeenlinna) on suomalainen graafikko, joka on uudistanut karttojen visuaalista suunnittelua Autoilijan Suomi -kartaston myötä.

Kristiina Heikkonen on opiskellut Limingan taidekoulussa, Lahden taideteollisessa oppilaitoksessa ja Taideteollisessa korkeakoulussa.

Hän on työskennellyt Kymen Sanomissa lehden teon eri vaiheissa, pakkaussuunnittelijana Huhtamäki Polarpakilla ja kirjagraafikkona Weilin+Göösillä suunnitellen ulkoasuja erilaisiin kirjoihin lastenkirjoista oppikirjoihin. Vuodesta 1989 alkaen Kristiina Heikkonen on toiminut itsenäisenä yrittäjänä. 

Kristiina Heikkonen on tutkinut eurooppalaisia karttoja Lontoossa British Libraryssa.

Lapsuutensa ja nuoruutensa Kristiina Heikkonen asui Haminassa, josta käsin on käyty Seprakauppaa vuosisatojen ajan Suomenlahden yli Pohjois-Viron rannikolle. Kristiina Heikkonen on kirjoittanut aiheesta artikkelin Silakkaa ja ystävyyttä - 700 vuotta kauppaperinnettä suomalaisten ja virolaisten kesken.

Palkintoja ja tunnustuksia
--------------------------

Kristiina Heikkonen on palkittu Vuoden kauneimmat kirjat -palkinnolla muun muassa kirjoista:

* Soili Sinisalo - Jaakko Lintinen: *Kimmo Kaivanto*, Weilin+Göös, 1982
* Hannu Mäkelä: *Minä olen pikkupanda*, Otava, 1989
* Reijo Rinnekangas: *Baskit*, Weilin+Göös, 1989

Finlandia-hiihdon hiihtoneuvoksen kunnianimitys vuonna 1996.

Apurahat
--------

- Suomen Kulttuurirahasto, 1995

- Kustannustoimittajat ry, 1999

- Jenny ja Antti Wihurin rahasto, 2000

- Alfred Kordelinin säätiö, 2011

- Suomen Kulttuurirahasto, Uudenmaan rahasto, 2013

Lähteet
-------

1. ↑  Hakkarainen, Olli: Autoilijan Suomi -tiekartasto ilmestyi täysin uusittuna.  *Helsingin Sanomat*, 16.4.1994.
2. ↑  Opiskelu ei rasita, kun se on elämäntapa.  *Eteenpäin*, 8.9.1977.
3. ↑  Artimo, Kirsti: Kartta - kulttuurin kuva.  *Maankäyttö*, nro 2/1996.
4. ↑  Heikkonen, Kristiina: Kartat historiallisina dokumentteina ja taideteoksina.  *Elo*, nro 1/2012.  Tuglas-seura.
5. ↑  Silakkaa ja ystävyyttä.  *Elo*, nro 5/2012.  Tuglas-seura. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 27.1.2017.  (Arkistoitu – Internet Archive)

6. Tuglas-seura, *Elo-lehti* 1/2012*lähde tarkemmin?*
**Kieliasenne** (usein monikossa *kieliasenteet*) on suhtautumistapa, joka ihmisillä on eri kielimuotoja tai näiden käyttäjiä kohtaan. Kieliasenteet voivat koskea joko eri kieliä tai saman kielen alueellisia tai sosiaalisia murteita. Kieliasenteet eivät yleensä perustu itse kieleen, vaan sen ulkopuolisiin tekijöihin. Esimerkiksi kirjakielen kehittämisessä mallia on otettu siitä kielestä, jota sivistyneistö, kirkko, hallitsijat tai muut auktoriteetit ovat käyttäneet.

Kieliasenteita on tutkittu 1960-luvulta lähtien etenkin Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa. 
Vuonna 1960 sosiaalipsykologi W. E. Lambert kumppaneineen tutki sitä, miten kanadalaiset suhtautuivat englannin ja ranskan kieleen ja näiden puhujiin. Ilmeni, että puhetapa vaikuttaa suuresti henkilöstä muodostettuun ensivaikutelmaan.

Kieliasenteet saattavat vaikuttaa hyvinkin voimakkaasti siihen, miten ihminen oppii tietyn kielen. Jos hän haluaa samaistua opittavan kielen puhujiin, se on otollista myös oppimisen kannalta. Tähän vaikuttavat usein etniset tai muut sosiaaliset tekijät.

Lähteet
-------

* Kalaja, Paula: Kieli ja asenteet.  *Kari Sajavaara & Arja Piirainen-Marsh: Kielenoppimisen kysymyksiä*, 1999, s. 45–72. Jyväskylä:  Soveltavan kielentutkimuksen keskus, Jyväskylän yliopisto. ISBN 951-39-0621-3.
* Sajavaara, Kari: Toisen kielen oppiminen.  *Kari Sajavaara & Arja Piirainen-Marsh: Kielenoppimisen kysymyksiä*, 1999, s. 73–102. Jyväskylä:  Soveltavan kielentutkimuksen keskus, Jyväskylän yliopisto. ISBN 951-39-0621-3.
* Sajavaara, Paula: Kielenohjailu.  *Kari Sajavaara & Arja Piirainen-Marsh: Kieli, diskurssi ja yhteisö*, 2000, s. 67–106. Jyväskylä:  Soveltavan kielentutkimuksen keskus, Jyväskylän yliopisto. ISBN 951-39-0664-7.

### Viitteet

1. ↑  Kalaja s. 46.
2. ↑  Paula Sajavaara s. 90.
3. ↑  Kalaja s. 46-47.
4. ↑  Kari Sajavaara s. 92-93.
Nuorukainen ja hevonen. Yksityiskohta Six-tekniikalla maalatusta lekyytistä, n. 525–475 eaa. Cabinet des Médailles, Pariisi (De Ridder 493).
**Six-tekniikka** on eräs antiikin kreikkalaisessa mustakuviokeramiikassa käytetty maalaustekniikka. Siinä tumman rautaoksidipitoisen savilietteen, jota käytettiin maalauskoristelun mustien hahmojen tekoon, päälle maalattiin valkoisella tai punaisella. Tämän jälkeen yksityiskohdat uurrettiin maalauspintaan niin, että tumma tausta tuli näiltä osin jälleen näkyviin.

Historia
--------

Six-tekniikkaa käytettiin 500- ja 400-luvuilla eaa. Sen kehitti mahdollisesti Nikosthenes 500-luvun eaa. loppupuolella. Sitä käytettiin attikalaisessa keramiikassa kyseisen vuosisadan lopulla ja 400-luvun eaa. alussa, ja etruskilaisessa keramiikassa vielä myöhemminkin 400-luvulla eaa. Tekniikan nykyinen nimi on peräisin Jan Sixistä, joka tutki sitä ensimmäisenä 1800-luvun lopulla.

### Maalareita

* Diosfos-maalari
* Nikosthenes-maalari
* Psiaks

Esimerkkejä
-----------

* Lekyytti, n. 500–490 eaa.Lekyytti, n. 500–490 eaa.
* Kaineus ja kentauri. Yksityiskohta edellisestä.Kaineus ja kentauri. Yksityiskohta edellisestä.
* Lekyytti, n. 500–490 eaa.Lekyytti, n. 500–490 eaa.
* Iris. Yksityiskohta edellisestä.Iris. Yksityiskohta edellisestä.
* Lekyytti.Lekyytti.

Lähteet
-------

1. 1 2  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Six-tekniikka", *Antiikin käsikirja*, s. 528. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Six-tekniikka** Wikimedia Commonsissa
**Toire no Hanako-san** (jap. トイレの花子さん, ’vessan Hanako’) on japanilaisessa urbaanilegendassa tytön henki, joka majailee useimmiten koulun tyttöjen vessassa ja pelottelee siellä käyviä. Tarina on suosittu koululaisten keskuudessa ja siitä on useita versioita.

Muunnelmia
----------

Hanako on esimerkiksi kolmannen kerroksen WC:n kolmannessa kopissa. Häntä voi yrittää kutsua koputtamalla oveen kolmasti ja kysymällä "Oletko täällä, Hanako-san?". Silloin Hanakon pitäisi vastata "Olen täällä". Yksi muunnos on leikki, jolla oppilaat kokeilevat toistensa rohkeutta kutsumalla Hanakoa. Jos oppilas uskaltautuu avaamaan vessakopin, hän voi nähdä pienen poikahiuksisen tytön pukeutuneena punaiseen paitaan. Hän voi olla joko hyväntahtoinen, ilkikurinen tai pahantahtoinen. 

Hanakon hahmosta on myös useita versioita. Iwaten Kurosawajirissa sanotaan, että Hanakon nimeä kutsuttaessa ovesta ilmestyy valkoinen suuri käsi. Jokohaman kaupungissa poikien vessasta on sanottu ilmestyvän verinen käsi, kun kävelee kolmasti vanhanaikaisen WC:n lattia-aukon ympäri toistaen Hanakon nimeä.

Rumiko Takahashin *Rinne*-mangasarjan osissa "100 000 jeniä" ja "Voiman hinta" Hanako sotkee vessat kostaakseen eräälle tarinan hahmoista tämän nykyisessä koulussa.

Alkuperä
--------

Tarinan alkuperästä on useita oletuksia. On mahdollista, että ensimmäiset versiot ovat lähtöisin 1950-luvulta. Hanakon on sanottu olleen toisen maailmansodan pommituksissa kuolleen tytön henki. Tyttö olisi kuollut leikkiessään kuurupiiloa. Toisissa versioissa tytön vanhemmat olisivat olleet väkivaltaisia tai mieleltään järkkyneitä surmaten hänet kun hän yritti piilotella pesuhuoneessa. Varsinaiseksi ilmiöksi tarina kasvoi 1980-luvulla.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2  pinktentacle
3. ↑  Rumiko Takahashi - Rinne pokkari 3 ISBN 978-952-233-430-5 s. 63
*Tämä artikkeli käsittelee Jaroslavlin alueen Borisoglebskin taajamaa. Myös Murmanskin alueen Kolttakönkään taajaman venäläinen nimi on Borisoglebski*
Herran temppeliin tuomisen porttikirkko Borisin ja Glebin luostarissa vuodelta 1692.
**Borisoglebski** (ven. Борисогле́бский) on kaupunkimainen taajama Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vesistöön kuuluvan Ustje-joen rannalla 77 kilometriä Jaroslavlista lounaaseen ja 19 kilometriä Rostovista luoteeseen. Taajama on Borisoglebskin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2008).

Taajama on saanut alkunsa novgorodilaisten munkkien vuonna 1363 perustamasta Borisin ja Glebin luostarista, joka 1500–1600-luvuilla oli yksi Rostovin metropoliittakunnan suurimmista. Rakennustaiteellisesti merkittävään luostarikokonaisuuteen kuuluu vuosina 1522–1524 rakennettu Borisin ja Glebin katedraali, ruokasali kirkkoineen (1524–1526), 1500-luvun asuinrakennukset, kellotorni (1680), 14 tornilla varustetut muurit sekä kaksi 1600-luvun porttikirkkoa. Vuonna 1924 lakkautettu luostari perustettiin uudelleen vuonna 1994.

Borisoglebski sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1962. Nykyään siellä on mm. elintarviketeollisuutta. Vuonna 2005 taajamaan pystytettiin kuvanveistäjä Zurab Tseretelin tekemä Kulikovon taistelun sankarin Aleksandr Peresvetin muistomerkki.

Aiheesta muualla
----------------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Borisoglebski**.
* Borisoglebskin piirin sivusto (venäjäksi)