recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Johannes Sillanpää** (3. syyskuuta 1897 Veteli – 13. maaliskuuta 1970 Kokkola) oli suomalainen lääninrovasti, joka työskenteli pitkään myös sotilaspastorina. Talvisodan aikana hän oli käynnistämässä tapaa kaatuneiden kotiinkuljettamiseksi.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Sillanpää suoritti teologisen erotutkinnon vuonna 1922. Hän toimi sotilaspastorina vuodesta 1924 lähtien, kunnes hänet valittiin Kokkolan kirkkoherraksi 1940. Kokkolan rovastikunnan lääninrovastiksi hänet nimitettiin 1949. Sillanpää kuului myös Viipurin kaupunginvaltuustoon 1937–1940 ja oli kirkolliskokouksen jäsen 1947–1953.

Talvisodassa hän toimi II armeijakunnan esikunnan pastorina. Sillanpää määräsi alaisensa papit vastaamaan kaatuneiden huollosta. Hän perusti Viipurin lähelle sodan ensimmäisen kaatuneiden evakuoimiskeskuksen, joka toimitti armeijakunnan kaatuneet kotiin. Käytäntö levisi nopeasti myös muihin armeijakuntiin. Sillanpää oli näin avainasemassa kaatuneiden tuomisessa kotiseudulle, josta myöhemmin tuli tapa Suomen armeijassa. Ennen sotaa ja vielä talvisodan alkuvaiheessa esikunnasta oli tullut virallinen määräys haudata kaatuneet taistelukentälle kuten yleisesti maailmalla oli tapana.

Kokkolan kirkkoherrana toimiessaan Sillanpää teki 1960-luvulla aloitteen vuoden 1918 sisällissodan aikana paikkakunnalla teloitettujen punaisten vainajien uudelleenhautauksesta ja siunaamisesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Johannes Sillanpään kuolinilmoitus.  *Helsingin Sanomat*, 18.3.1970, s. 2. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 26.4.2018.
2. 1 2  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland 1954*, s. 799. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
3. ↑  Raevuori, Antero: Sittenkin kotimultiin  18.12.2012. Seura. Viitattu 26.4.2018.
4. ↑  Viekää minut kotiseudun multiin *Yle TV1*.  15.5.2012. Yleisradio. Viitattu 20.5.2012.
5. ↑  Punaisten kohtalo  23.2.2016. Kokkolan kaupunki.  Arkistoitu 7.3.2018. Viitattu 26.4.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Hilkka Maria Kauppi**, o.s. **Ahokanta** (11. toukokuuta 1921 Heinävesi – 3. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen kirjastoneuvos.

Henkilöhistoria
---------------

Hilkka Kaupin vanhemmat olivat opettaja Viljam Ahokanta ja Anni Malkki ja puoliso vuodesta 1956 varatuomari Veikko Matti Oskari Kauppi. Hilkka Kauppi tuli ylioppilaaksi Lappeenrannan yhteislyeosta 1940 ja valmistui sairaanhoitajaksi 1943, työskennellen sitten sairaaloissa. Kotimaista kirjallisuutta Kauppi kävi opiskelemaan Helsingin yliopistossa 1946. Hän suoritti Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa kirjastotutkinnon 1948, ennen kuin valmistui filosofian kandidaatiksi yliopistosta 1950. Kirjastotieteen Master of Arts -tutkinnon Kauppi suoritti Vanderbiltin yliopistossa Yhdysvalloissa 1953. Kauppi oli Helsingin yliopiston lääketieteellisen kirjaston hoitaja 1948–1960, samoin kuin *Karjala-lehden* kulttuuritoimittaja 1951–1952 ja Yhteiskunnallisen korkeakoulun kirjasto-opin opettaja 1954–1957. Suomen kirjastoseuran sihteeri hän oli vuodesta 1960 ja toiminnanjohtaja 1967–1984. Vuonna 1980 kirjastoneuvoksen arvon saanut Kauppi kutsuttiin seuran kunniajäseneksi 1984, jolloin seura myös perusti hänen nimeään kantavan rahaston. Kauppi oli itse pitkään Minna Canthin seuran aktiivi, muun muassa seuran sihteeri ja varapuheenjohtaja.

Julkaisuja
----------

* *Opas lääketieteelliseen kirjallisuuteen*, 1953, Hilkka Ahokanta
* *Syöpäkirjallisuuden yhteisluettelo = Union list of cancer literature in Helsinki and Turku*, 1956, Hilkka Ahokanta, Harald Teir
* *Suomen tieteellisten seurain historiikkeja*, 1956, Hilkka Ahokanta / Hilkka Kauppi
* *Suomen lääketieteellinen bibliografia 1901–1955 = Finnish medical bibliography 1901–1955*, 1960
* *Hakuteoksia ja tietokirjoja: kirjavalikoima yleisten kirjastojen käsikirjastoja varten*, 1962
* *Sairaanhoitohenkilökunnan toimipaikkakoulutus*, 1964, Mary Annice Miller, suom. Hilkka Kauppi
* *Libraries in Finland*, 1965
* *Helle Kannilan elämänpuut*, 1976
* *Eräs kirjallinen salonki: Minna Canthin seuran vaiheita 1946–1990*, 1990

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 369 (Viitattu 14.8.2019)
2. 1 2  Kuolleita. Kirjastoneuvos Hilkka Kauppi.  *Helsingin Sanomat*, 9.3.1996, s. 4. Näköislehti (maksullinen).


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Paolo Ruffini** (22. syyskuuta 1765 Valentano, Kirkkovaltio – 10. toukokuuta 1822 Modena, Modenan herttuakunta) oli italialainen matemaatikko ja lääkäri, jonka tutkimukset pohjustivat algebran ryhmäteorian kehitystä.

Elämä ja ura
------------

Ruffinista tuli lääketieteen tohtori vuonna 1788 ja samana vuonna matematiikan professori Modenassa. Hän menetti asemansa vuonna 1798 Modenan miehittäneiden ranskalaisten vastustamisen vuoksi, mutta sai sen takaisin vuonna 1799. Vuonna 1806 hänestä tuli Modenan sotilaskoulun matematiikan professori. Napoleonin kukistumisen jälkeen hänestä tuli peräkkäin käytännön lääketieteen, teoreettisen lääketieteen ja sovelletun matematiikan professori Modenan yliopistossa.

Lääketieteellisenä kirjoittajana ja lääkärinä Ruffini ei ollut kovin merkittävä ja uskomuslääkintään taipuvainen. Matemaatikkona Ruffini esitti ensimmäisenä permutaatioryhmän käsitteen algebrallisten yhtälöiden ratkaisemisen yhteydessä. Ruffini esitti ensimmäisen todistuksen viidennen asteen ja sitä korkeampien asteiden yhtälöiden ratkeamattomuudelle. Tämä todistus oli kuitenkin epätäydellinen, ja tarkan todistuksen antoi ensimmäisenä Niels Henrik Abel. Todistus tunnetaan Abelin–Ruffinin lauseena. Ruffini tutki myös todennäköisyyslaskentaa ja ympyrän neliöimistä.

Ruffinin kirjoituksiin kuuluvat *Teoria generale delle equazioni* (I, II, 1798), *Algebra* (1807–1808) ja *Riflessioni intorno alla soluzione dell' equazioni algebriche generali* (1813) sekä filosofinen teos *Della immaterialità dell' anima* (1806).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Paolo Ruffini *School of Mathematics and Statistics University of St Andrews, Scotland*.  1998. Viitattu 21.06.2022.
2. 1 2 3 4  Paolo Ruffini *Nordisk familjebok*.  1916. Viitattu 21.06.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paolo Ruffini** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* MathSciNet
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Seuran entinen logo.
**Vihdin Lentopallo -90** eli **ViLePa** on suomalainen lentopalloseura, jonka miesten edustusjoukkue on aikaisemmin pelannut 1-sarjassa, ja naisedustusjoukkue aikaisemmin 2-sarjassa. Seura on perustettu vuonna 1989. Miesten edustusjoukkue on ollut myös SM-liigassa pelaavan Salon Piivolleyn farmijoukkue.

Historia
--------

Vihdin Lentopallo 90 ry niminen lentopallon erikoisseura perustettiin 6.10.1989. Seura aloitti varsinaisen toimintansa 1.1.1990 käyttäen kauden 1989–1990 loppuun nimeä Vihdin Pallo, millä nimellä Vihdissä oli pelattu lentopalloa jo 60-luvun alkupuolelta lähtien.

Uuden erikoisseuran tavoitteena oli jatkaa hyvin hoidettua junioritoimintaa ja samalla tarjota seuran omille kasvateille mahdollisimman hyvät kehittymismahdollisuudet omassa seurassaan. Valmennustyöhön satsattiin voimavaroja ja valmentajia pyrittiin kouluttamaan. Tavoitteeksi asetettiin nousu kolmessa vuodessa II-sarjaan miehissä ja mitaleille pääsy juniorijoukkueiden SM-turnauksissa.

Seura nousi 90-luvun aikana kolmossarjatasolta maan korkeimmalle eli liigatasolle niin mies- kuin naisjoukkueenkin voimin. Junioreissa ViLePa saavutti saman vuosikymmenen aikana eri poikien ja tyttöjen sarjoissa Suomen mestaruuksia ja lukuisia muita mitaleita.

Lähteet
-------

* Vihdin lentopallon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Seuran kotisivut
**Olavi Johannes Lehti** (2. maaliskuuta 1914 Salo – 25. lokakuuta 1993 Turku) oli suomalainen upseeri ja kenraaliluutnantti.

Lehti kävi Kadettikoulun 1936–1938 ja sodan jälkeen Sotakorkeakoulun vuonna 1946 (ye-upseeri 1948). Kadettikoulun jälkeen Lehti palveli nuorempana upseerina Porin rykmentissä 1938–1939 ja toimi talvisotaan siirryttäessä 1. prikaatin adjutanttina ja tiedustelu-upseerina. 1940–1941 hän toimi komppanianpäällikkönä ja Kadettikoulussa kouluttajana. 1941 hän toimi myös Jalkaväkikoulutuskeskus 5:n pataljoonan komentajana. Jatkosodan sytyttyä Lehti toimi komppanianpäällikkönä JR 49:ssä, JR 7:ssä sekä JR 28:ssa 1941–1942. Senaikaisessa Maasotakoulussa harjoitusupseerina hän toimi 1942–1944. Pataljoonankomentajana Lehti toimi 3. Prikaatissa 1944.

Jatkosodan jälkeen hän työskenteli 2. divisioonan esikunnassa toimistoupseerina 1944–1946. Sotakorkeakoulussa hän opetti 1947–1952. Hänet sijoitettiin Panssarintorjuntapataljoonan komentajaksi 1952–1955. 2. divisioonan esikunnassa toimistopäällikkönä Lehti työskenteli 1955–1957. 1. Divisioonan esikunnan ye-osaston päällikkönä hän toimi 1957–1959. Taistelukoulun johtajan apulaisena hän toimi vuodet 1959–1962. 2. Divisioonan esikuntapäällikkönä Lehti palveli 1962–1965. Sotakorkeakoulun maanpuolustuskurssin johtajana hän toimi 1965–1968 yleten tässä tehtävässä kenraalikuntaan, minkä jälkeen hän johti Sotakorkeakoulua 1968–1971. Uransa päätteeksi Lehti toimi Lounais-Suomen sotilasläänin komentajana 1971–1974. Hän jäi eläkkeelle kenraalimajurina, mutta sai ylennyksen kenraaliluutnantiksi puolustusvoimien 75-vuotisjuhlien yhteydessä kesäkuussa 1993 muutamaa kuukautta ennen kuolemaansa.

Lehti oli Upseeriliiton puheenjohtaja vuosina 1970–1972 ja *Sotilasaikakauslehden* päätoimittaja vuosina 1969–1971.

Ylennykset: Vänrikki 1938, luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1947, everstiluutnantti 1957, eversti 1962, kenraalimajuri 1967, kenraaliluutnantti 1993.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuolleita: Kenraaliluutnantti Olavi Lehti (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 29.10.1993. Viitattu 30.5.2018.
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**James Napper Tandy** (n. 1737 Dublin, Irlanti – 24. elokuuta 1803 Bordeaux, Ranska) oli irlantilainen poliitikko ja vallankumouksellinen, yksi United Irishmen -järjestön perustajista. Hän osallistui huonolla menestyksellä Irlannin vuoden 1798 kapinaan.

Tandy oli alkujaan pikkukauppias Dublinissa. Hän tuli 1770-luvulla tunnetuksi oppositiomiehenä, joka vastusti Englannin hallituksen Irlannin-kauppapolitiikkaa. 1780-luvulla hän toimi tykistökomentajana Irlannin vapaaehtoisjoukoissa. Tandy tuki ensin poliitikko Henry Grattania, ja auttoi syksyllä 1791 Wolfe Tonea United Irishmen -järjestön perustamisessa. Tandysta tuli myös mainitun järjestön sihteeri. Ranskan vallankumouksen esimerkki johti hänen ajattelunsa radikalisoitumiseen, ja vuonna 1793 hän joutui pakenemaan maasta.

Oleskeltuaan välillä Yhdysvalloissa Tandy saapui 1798 Pariisiin. Vakuutettuaan Ranskan hallituksen vaikutusvallastaan Irlannissa hän sai komentoonsa korvetti *Anacreonin* ja mukaansa suuren lastin aseita ja ammuksia, jotka hänen oli tarkoitus viedä Irlantiin ja varustaa siellä armeija taistelemaan brittejä vastaan. Ranskassa samaan aikaan oleskellut Tone toimi Tandya vastaan, joten hän sai vain harvoja irlantilaisia mukaansa eikä hänestä muutenkaan ollut tehtäväänsä. Tandy nousi 16. syyskuuta 1798 maihin Rutlandin saarella Donegalin edustalla ja esitti mahtipontisen julistuksen, mutta kun paikalliset asukkaat eivät ryhtyneet hänen tukijoikseen, hän luopui jo samana päivänä yrityksestään ja pakeni korvetillaan Norjan rannikolle.

Kun Tandy oli paluumatkalla Ranskaan, hänet vangittiin marraskuussa 1798 Hampurin satamassa ja luovutettiin syyskuussa 1799 briteille. Hänelle järjestettiin Irlannissa maanpetosoikeudenkäynti, jonka päätteeksi hänet tuomittiin huhtikuussa 1801 kuolemaan. Napoleon Bonaparte esitti vaatimuksen, että hänet oli palautettava Ranskaan. Koska britit kävivät parhaillaan rauhanneuvotteluja Ranskan kanssa ja koska Tandyn Hampurissa tapahtuneen luovutuksen laillisuus oli kyseenalainen, britit suostuivat vaatimukseen. Tandy pääsi maaliskuussa 1802 siirtymään Ranskan Bordeaux’hon, jossa hän kuoli seuraavana vuonna.

Tandy muistetaan Irlannissa "Wearing of the Green" -nimisestä kansanballadista, jossa hänet mainitaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  James Napper Tandy (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 5.4.2014.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1919), s. 429 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 6.4.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kaarlo Ruuskanen** (28. elokuuta 1891 Lapinlahti – 26. elokuuta 1953) oli suomalainen diplomaatti, lähetystöneuvos ja liikemies. 

Ruuskasen vanhemmat olivat maanviljeljä Aaro Aaronpoika Ruuskanen (s. 1868) ja Maria Heikkinen (s. 1873). Ruuskanen pääsi ylioppilaaksi 1911 ja hän opiskeli Helsingin yliopistossa lääketieteellisessä tiedekunnassa sekä myöhemmin vuosina 1923–1924 ja 1926–1927 Lontoossa London School of Economicsissa. Ruuskanen oli mukana aktivistien toiminnassa sekä jääkäriliikkeessä vuodesta 1914 alkaen. Hän joutui tämän vuoksi venäläisten viranomaisten vangitsemaksi vuonna 1916 ja kuului kalterijääkäreihin.

Suomen itsenäistymisen jälkeen Ruuskanen oli ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1918 alkaen. Hän oli Suomen pääkonsulinviraston ja lähetystön palveluksessa Kööpenhaminassa 1918–1920, Tallinnan lähetystössä 1920–1921, Moskovassa 1921, Lontoossa 1923–1924 ja 1926–1927 sekä Pariisissa 1925–1926. Ruuskanen oli sitten konsulina Prahassa vuodesta 1927, lähetystcsihteerinä ja v. a. asiainhoitajana Prahassa vuodesta 1929 sekä ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä vuodesta 1932 alkaen.

Kaarlo Ruuskanen julkaisi Suomen yleisen metsästäjäliiton toimeksiannosta ensimmäisen suomalaisen hirvenmetsästyksen käsikirjan *Hirviopas* (Otava 1934). Kirja perustui hänen omiin metsästyskokemuksiinsa sekä ulkomaisiin vastaaviin teoksiin.

Ruuskanen oli Ylioppilaskunnan Laulajien puheenjohtajana 1916–1918.

Kaarlo Ruuskanen oli naimisissa vuodesta 1921 saksalaisen Elisabeth Fischerin (s. 1892) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
2. ↑  Kuka kukin on 1954 : Vuoden 1950 Kuka kukin on teokseen sisältyvistä henkilöistä ovat kuolleet (Projekt Runeberg)
3. 1 2 3  Matti Matinpoika Ruuskasen sukuhaara, taulu 2192 X
4. ↑  Otavan kirjamainos, Hakkapeliitta, 09.10.1934, nro 41, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Kaarlo Ruuskanen : Hakkapeliitat Prahaa valloittamassa. Mikä oli suomalaisten osuus 30-vuotisen sodan loppuselvittelyssä?, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1933, s. 48, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Hannu Kontturi** (s. 1979) on suomalainen käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hän on tehnyt niin draamaa, realityä kuin viihdettäkin. Hannu Kontturin luomia sarjoja ovat muun muassa Ilpo Larhasta kertova rikossarja *Piiritys* (Ruutu+, 2023), lasten komediasarja *Erityiset* (YLE Areena, 2021–) ja Iriadamant-elämäntapaintiaaneista kertova dokumenttisarja *Gaialand* (YLE Areena, 2022). 

Kontturin kehittämä *Suomen huutokauppakeisari* voitti vuonna 2015 Kultaisen Venlan yleisön suosikkiohjelmana.

Draama
------

*Erityiset 3 (*käsikirjoittaja, luoja)

*Piiritys* (pääkäsikirjoittaja, luoja)

*Erityiset 2* (pääkäsikirjoittaja, luoja)

*Erityiset 1* (käsikirjoittaja, luoja)

*Vihreät Valot – Väärät bileet* (pääkäsikirjoittaja, luoja)

*Teuvon huone* (käsikirjoittaja, ohjaaja)

Dokumentti / Reality
--------------------

Gaialand (käsikirjoittaja, ohjaaja, luoja)

Tankkaustarinat (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Myytinräjäyttäjät (käsikirjoittaja, ohjaaja, luoja)

Olet mitä syöt (käsikirjoittaja)

Suomen huutokauppakeisari (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Paimelan autoparoni (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Martina ja hengenpelastajat (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Poliisit kotihälytys (käsikirjoittaja, ohjaaja, luoja)

Neljän tähden talkoot (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Poliisikokelaat (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Laiva (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Taksi (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Viihde
------

Kaikki kotona live (käsikirjoittaja)

Rakkauden FAQ (käsikirjoittaja, ohjaaja, kehittäjä)

Aiheesta muualla
----------------

* Hannu Kontturi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Hannu Kontturi Elonetissä.
* Aikuiset-sarjan Arttua esittävä Elias Salonen teki muodonmuutoksen palkkamurhaaja Ilpo Larhaksi
* Nauru raikasi Erityiset-sarjan kuvauksissa
* Kirjakävelyllä Podcast\_Hannu Kontturi-Erityiset
* HS suosittelee: Gaialand.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Nigerian osavaltiota. Italialaisesta kunnasta, katso Borno.*

**Borno** on yksi Nigerian 36 osavaltiosta. Se sijaitsee maan koillisnurkassa, Nigerin, Tšadin ja Kamerunin rajalla. Bornon pinta-ala on 70 898 neliökilometriä. Vuonna 2006 Bornossa oli 4 151 193 asukasta. 
Bornon pääkaupunki on Maiduguri, joka on yli miljoonalla asukkaallaan yksi pohjoisen Nigerian suurimmista kaupungeista. Kanuri on alueen valtakieli. Monet asukkaat ovat sunnimuslimeita; myös kristitty vähemmistö on merkittävä.

Valitseva kasvillisuustyyppi on savanni; eteläosassa puusavannia akaasia- ja baobabpuineen, pohjoisosassa pensaikkovaltaista Sahellin savannia.

Kanem-Bornun historiallinen valtakunta sijaitsi osittain Bornun alueella, ja vaikka valtakunta lakkasi olemasta virallisesti 1893, sen hallitsijasuvun jälkeläisillä on edelleen sananvaltaa osavaltion asioissa.

Lähteet
-------

1. ↑  2006 Population Census Federal Republic of Nigeria.  Arkistoitu 4.7.2007. Viitattu 29.3.2008.
2. ↑  Borno State *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 10.1.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Borno State Online Nigeria

Nigerian lippuNigerian osavaltiot

Abia | Adamawa | Akwa Ibom | Anambra | Bauchi | Bayelsa | Benue | Borno | Cross River | Delta | Ebonyi | Ẹdo | Ekiti | Enụgụ | Gombe | Imo | Jigawa | Kaduna | Kano | Katsina | Kebbi | Kogi | Kwara | Lagos | Nasarawa | Niger | Ogun | Ondo | Ọsun | Oyo | Plateau | Rivers | Sokoto | Taraba | Yobe | Zamfara  

Pääkaupunkiterritorio
**Francisco de Paula Martínez de la Rosa** (10. maaliskuuta 1787 Granada – 7. helmikuuta 1862 Madrid) oli espanjalainen näytelmäkirjailija, runoilija ja poliitikko. Hän toimi Espanjan pääministerinä vuosina 1822 ja 1834–1835.

Martínez de la Rosa toimi Granadan yliopiston filosofian professorina vuodesta 1805. Hän siirtyi politiikkaan vuonna 1808 ja vaikutti näkyvästi Cádiziin perustetussa parlamentissa eli cortesissa (ns. Cádizin cortes). Itsevaltaisen kuningas Ferdinand VII:n palattua valtaan Martínez de la Rosa vangittiin ja hän oli kahdeksan vuotta karkotettuna Afrikkaan. Vuoden 1820 vallankumouksen myötä hänet vapautettiin ja valittiin cortesin puhemieheksi sekä 1822 hallituksen johtajaksi. Hän kuitenkin menetti poliittisella tasapainottelullaan sekä liberaalien että konservatiivien tuen. Kun Ferdinand VII:n itsevaltius palautettiin vuonna 1823, Martínez de la Rosa lähti maanpakoon Pariisiin, jossa hän asui seuraavat kahdeksan vuotta. Vuonna 1834 hänet nimitettiin uudelleen pääministeriksi ja hänen hallituksensa antoi nimellä *estatuto real* tunnetun uuden valtiosäännön. Hän joutui eroamaan jo seuraavana vuonna ja esiintyi sen jälkeen konservatiivisen Maltillisen puolueen (*moderados*) johtajana. Hän oli myöhemmin vielä uudelleen maanpaossa Pariisissa. Martínez de la Rosa oli myös Espanjan suurlähettiläänä Roomassa 1842–1843 ja Pariisissa 1847–1851 sekä Ramón María Narváezin hallituksen sisäministerinä 1844.

Martínez de la Rosa oli Espanjan kuninkaallisen akatemian jäsen. Viimeisinä vuosinaan hän oli sen johtaja.

Martínez de la Rosa julkaisi vuosien varrella useita runoelmia ja näytelmiä. Hän kirjoitti Pariisissa näytelmän *La conjuración de Venecia* ("Venetsian salaliitto"), jonka ensi-ilta Madridissa vuonna 1834 merkitsi romanttisen draaman läpimurtoa Espanjan teatterimaailmassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Francisco de Paula Martínez de la Rosa (Spanish writer and statesman) (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 22.10.2015.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1912), s. 1120–1121 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 22.10.2015.
3. ↑  Francisco Martínez de la Rosa, Real Academia Española, viitattu 3.11.2020 (espanjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
	+ 2
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Sikyonilaisten aarrekammio** (m.kreik. θησαυρὸς τῶν Σικυωνίων, *Thēsauros tōn Sikyōniōn*) oli antiikin aikainen aarrekammio Delfoissa Kreikassa. Se sijaitsi Pyhän tien varrella Sifnoslaisten aarrekammion lähellä.

Aarrekammio rakennettiin klassisella kaudella noin vuonna 413 eaa. Se oli yksi lukuisista Delfoin Pyhän tien varrella sijainneista aarrekammioista ja tarkoitettu Delfoin Apollonin temppelille annettujen votiivilahjojen säilyttämiseen. Se oli rakennettu ilmeisesti varhaisemman aarrekammion paikalle. Alkuperäisen oli rakennuttanut ilmeisesti Sikyonin tyranni Kleisthenes arkaaisella kaudella noin vuonna 570–550 eaa. ensimmäisen pyhän sodan jälkeen. Rakennusten välinen historiallinen suhde on kuitenkin epäselvä.

Alkuperäinen aarrekammio oli suorakulmionmuotoinen monopteros-rakennus. Paikalla oli myös jonkinlainen tholos. Myöhempi aarrekammio, jonka rauniot paikalla ovat nykyisin, edusti doorilaista tyyliä ja muistutti arkkitehtuuriltaan pientä kreikkalaista temppeliä. Rakennuksen cella avautui itään ja sen julkisivun puolella oli kaksi pylvästä. Se hyödynsi varhaisemman rakennuksen osia. Rakennuksesta on säilynyt perustukset sekä muun muassa metooppeja, joissa kuvataan erilaisia mytologisia aiheita, kuten Dioskuureja, Argo-laivaa sekä Kalydonin metsäkarjun metsästystä. Löydetyt koristeosat ovat Delfoin arkeologisessa museossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Delphi, Treasury of the Sikyonians (III) *Perseus*. Viitattu 26.11.2015.
2. 1 2  Delphi, Sikyonian Treasury (Monopteros) Metopes *Perseus*. Viitattu 26.11.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sikyonilaisten aarrekammio** Wikimedia Commonsissa
**Reino Olavi Vuorinen** (11. tammikuuta 1923 Turku – 1. joulukuuta 2007 Turku) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Vuorisen vanhemmat olivat suutarimestari Urho Albin Vuorinen ja Tyyne Elna Setälä ja puoliso vuodesta 1951 Kirsti Maria Toivonen. Vuorinen valmistui kemia pääaineenaan filosofian kandidaatiksi 1949 ja toimi vuoteen 1950 assistenttina Turun yliopistossa. Lääketehdas Leiraksen laboratoriopäällikkö hän oli 1950–1952, valmistuspäällikkö ja teknillinen johtaja 1952–1962 ja tehtaan johtaja 1962–1971. Huhtamäki-konsernissa, johon Leiras kuului, Vuorinen oli 1971–1979 konsernin lääkesektorin toimialajohtaja ja vuodesta 1980 Huhtamäen varatoimitusjohtaja. Konsernin johtokuntaan hän oli kuulunut vuodesta 1965. Vuorisella oli lukuisia alansa luottamustoimia, teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1980. Sotilasarvoltaan jatkosotaan Kannaksella osallistunut Vuorinen oli reservin yliluutnantti. Turun yliopisto kutsui Vuorisen vuonna 1987 lääketieteellisen tiedekuntansa kunniatohtoriksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Reino Vuorinen *Biografiasampo*. Viitattu 28.11.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Reino Vuorinen (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  2.1.2008. Viitattu 28.11.2021.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 1121. Viitattu 28.11.2021.
**Stig Olof Aksel Wikberg** (16. lokakuuta 1917 Helsinki – 28. tammikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja kontra-amiraali. Wikberg toimi upseerin eri tehtävissä Suomen merivoimissa, viimeksi merivoimien komentajana vuosina 1974–1977. Kontra-amiraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1973.

Sotilasura
----------

Wikberg valmistui upseeriksi Merisotakoulusta 1942 ja kävi Sotakorkeakoulun 1953 sekä valtakunnallisen maanpuolustuskurssin 1969. Sodan aikana hän toimi Moottoritorpedoveneosastossa torpedoveneen päällikkönä. Sodan jälkeen hän toimi raivaajaosastossa tykkivene Turunmaan ja Hämeenmaan päällikkönä ja osastoupseerina 1946–1949, 1. laivastolippueen laivueen komentajana ja lippueupseerina 1953–1955, toimistopäällikkönä merivoimien esikunnassa 1958–1962, saattajalaivueen komentajana ja Saattaja Uusimaan päällikkönä 1963–1964, Merivoimien esikunnan osastopäällikkönä ja esikuntapäällikkönä 1965–1969 sekä Puolustusministeriön sotilasasiainpäällikön osastopäällikkönä 1970–1974. Merivoimien komentajaksi Wikberg nimitettiin 1974 ja hän jäi eläkkeelle 1977.

Lähteet
-------

* 
* Kontra-amiraali Stig-Olof Wikberg – Mies joka johti merivoimia ruuvimeisseli kädessä (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 2.2.1992.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Suomen merivoimat | Edeltäjä:**Jouko Pirhonen** | **Suomen merivoimien komentaja**1974–1977 | Seuraaja:**Bo Klenberg** |
**Lauri Johannes Palojärvi**, vuoteen 1906 **Hildén** (11. elokuuta 1887 Vihti – 1. lokakuuta 1944 Vihti) oli suomalainen maanviljelijä ja osuustoimintamies, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Palojärven vanhemmat olivat tilanomistaja, valtiopäivämies Johan Viktor Hildén ja Anna Aleksandra Forsström ja puoliso vuodesta 1921 filosofian maisteri Aili Siviä Sykäri. Pankinjohtaja Martti Palojärvi ja jääkärikenraalimajuri Väinö Palojärvi olivat hänen veljiään. Lauri Palojärvi tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1906 ja suoritti Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon 1910 ja agronomin tutkinnon vuonna 1912. Jo ennen valmistumistaan Palojärvi toimi Pellervo-Seuran palveluksessa meijeritalouden konsulenttina.

Omistamaansa Pohjatalon tilaa Palojärvi viljeli vuodesta 1916. Tilalla harjoitettiin myös sahaliiketoimintaa ja sähkövoiman tuotantoa. Yhteiskunnallisesti aktiivinen Palojärvi oli Kokoomuspuolueen perustajia ja toimi Vihdin kunnanvaltuustossa. Hänellä oli myös useita valtakunnallisia ja erityisesti osuustoiminnan luottamustehtäviä, kuten MTK:n valtuuskunnan jäsenyys ja puheenjohtajuus. Palojärvi oli vuodesta 1935 MTK:n toinen puheenjohtaja. MTK:n piiristä Palojärvelle tuli myös merkittäviä metsäalan luottamustehtäviä, kuten Metsäliiton johtokunnan puheenjohtajuus. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1937. Myös hänen pojastaan Erkki Palojärvestä tuli maanviljelysneuvos.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lauri Palojärvi *Biografiasampo*. Viitattu 5.5.2022.
2. 1 2  Kuka kukin on 1934, s. 499. Viitattu 5.5.2022.
3. 1 2  Maanviljelysneuvos Lauri Palojärvi kuollut.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 3.10.1944, nro 109, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 5.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Otto Antero Vaarama** (17. kesäkuuta 1912 Kuopio – 1. lokakuuta 1975 Turku) oli suomalainen kasvitieteilijä ja Turun yliopiston kasvitieteen professori.

Vaarama toimi luonnontieteiden ja kasvinsuojelun opettajana Lepaan puutarhakoulussa 1939–1945 ja hän käynnisti siellä ollessaan sytologiaa, genetiikkaan ja kasvinjalostukseen liittyneet tutkimuksensa. Hän oli sitten työssä 1945–1955 Piikkiön puutarhatieteen tutkimuslaitoksessa ja aloitti siellä sammalten sytologiset tutkimukset. Vaarama oli Turun yliopiston kasvitieteen dosenttina 1946–1955 ja professorina 1955–1975. Hän oli myös jonkin aikaa tutkijana Yhdysvalloissa ja Kanadassa.

Vaarama julkaisi 114 pääasiassa sytogenetiikkaan ja risteytyskokeisiin liittynyttä tutkimusta joista sammalia käsitteli 28. Hän aloitti uranuurtajana Suomessa sammalten kromosomitutkimuksen. 

Vaaraman vanhemmat olivat kuopiolainen rehtori Edvard Vaarama ja Martta Katariina Virtamo. Sanomalehtimies Eero Erkko ja runoilija J. H Erkko olivat Vaaraman äidinäidin Hilda Virtamon (o.s. Erkko) veljiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 7.10.1975 (myös kuolinilmoitus saman lehden sivulla 4), HS Aikakone. Viitattu 14.3.2018.
2. 1 2 3  Luonnontieteellinen keskusmuseo : Suomalaiset sammaltutkijat
3. ↑  923 (Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland / 1954) *runeberg.org*. Viitattu 18.9.2020.
4. ↑  Hilda Emilia Virtamo *geni\_family\_tree*. Viitattu 18.9.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Riku Jalmari Illukka** (s. 21. syyskuuta 1999) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa Vantaan Salamia. Illukan ennätys 100 metrillä on 10,26, jonka hän juoksi alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2021 ja 200 metrillä 21,31, jonka hän juoksi Genevessä kesäkuussa 2018. Häntä ovat valmentaneet Sanna Ruotoistenmäki (2011–2014) ja Olli-Pekka Mykkänen (2014–).

Illukka saavutti Kalevan kisoissa 2019 hopeaa 100 metrillä ja 200 metrillä, ja jälkimmäisellä matkalla hän sivusi ennätystään 21,31. Turun Kalevan kisoissa 2020 hän sai pronssia 100 metrillä. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut 60 metrillä hopeaa vuonna 2024 ja pronssia vuosina 2020, 2021 ja 2023 sekä 200 metrillä hopeaa 2024.

Illukka sijoittui alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2017 seitsemänneksi 4 × 100 metrin viestissä ja karsiutui 100 metrin alkuerissä. Alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2018 hän eteni 100 metrillä välieriin ja karsiutui 200 metrillä alkuerissä. Alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2019 hän karsiutui pikaviestin alkuerissä. Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021 hän karsiutui 60 metrin alkuerissä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Riku Illukka Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Ruth Sofia Almén** (24. syyskuuta 1870 Kålltorp – 19. marraskuuta 1945 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti, runoilija ja lastenkirjailija.

Almén syntyi pappi Johan Aron Andersson Alménin ja Johanna Karolina Hellevin (o.s. Rydingsvärd) tyttäreksi. Hänen nuorempi veljensä oli kirjailija Sigge Almén. Almén julkaisi vuonna 1895 ensimmäisen kirjansa, runokokoelman *Vid synranden*. Hän käytti siinä pseudonyymiä Runar Alm, jolla hän työskenteli sekä kirjailijana että säveltäjänä vuoteen 1904 saakka. Almén sai Tukholmassa pianonsoiton opetusta Richard Anderssonilta. Sitten Knut Bäck opetti hänelle Göteborgissa sekä pianonsoittoa että harmoniaa. Vuoden 1900 paikkeilla Almén matkusti Berliiniin opiskelemaan pianonsoittoa Heinrich Barthin johdolla. Myöhemmin hän vietti vuoden Pariisissa Robert Lortat'n opissa. Almén suoritti laajempiakin musiikillisia opintoja: Tukholmassa hän sai harmonian opetusta Gustaf Häggiltä sekä Göteborgissa kontrapunktin ja fuugan opetusta Wilhelm Stenhammarilta. Teoreettisia aineita Alménille opettivat Kööpenhaminassa Knud Jeppesen ja Otto Malling, orkestrointia Berliinissä Karl Westermeyer.

Almén opetti pianonsoittoa ja musiikin teoriaa Göteborgissa. Ruotsalaiset, tanskalaiset ja saksalaiset kustantajat julkaisivat hänen musiikkiteoksiaan laajasti jo hänen elinaikanaan. Tuotantoon kuuluvat kaksi pianosonaattia, viulusonaatti, pianokappaleita, lauluja ja pianokonsertto. Runojen ohella Almén kirjoitti muun muassa lapsille suunnattuja satuja, joilla oli musiikkikasvatuksellinen tarkoitus. Hän kirjoitti *Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning* -lehteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ruth Almén (1870−1945) Swedish Musical Heritage, viitattu 17.2.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Pyhät metsät ja puut** tai **pyhät lehdot** ovat olennainen osa Länsi-Afrikassa olevaa Aja-Fonin kulttuurialuetta Etelä-Beninissä ja Togossa. Alue on tunnettu myös nimellä Dahomey Gap. Metsät ovat enimmäkseen vodun-kulttien pyhäkköjä, joita hallitsevat papit. Metsät ovat monimuotoisia sosiaalisia instituutioita, jotka liittyvät rituaaleihin, kuninkaiden nimittämiseen, hautajaisiin ja yhteisön identiteetin ylläpitämiseen. Eurooppalaisten saapuminen alueelle muutti näitä paikkoja, ja ne ovat nykyään yhtesikunnallisten ja kulttuuristen muutosten edessä.

Historiallisesti pyhät metsät ovat olleet kiinteä osa alueen maisemaa. Ne olivat tärkeitä uskonnollisia ja yhteisöllisiä keskuksia, ja niitä kunnioitettiin ja suojeltiin. Siirtomaa-aika ja sen jälkeinen yhteiskunnallinen muutos vaikuttivat näiden metsien kohtaloon. Siirtomaavalta ja taloudelliset muutokset lisäsivät metsäkadon uhkaa. Vasta 1980-luvulla alettiin ymmärtää näiden metsien biologisen monimuotoisuuden suojelun merkitys.

Kristinuskon leviäminen ja siirtomaahallinnon politiikka vaikuttivat merkittävästi pyhien metsien kohtaloon. Myöhemmin pyhien paikkojen arvoa ja merkitystä alettiin ymmärtää sekä paikallisesti että kansainvälisesti. Matkailu ja kulttuurin arvostus ovat lisänneet pyhien paikkojen suojelua ja säilyttämistä, mutta samalla on tapahtunut myös kulttuurista muutosta ja sopeutumista uusiin olosuhteisiin.

Pyhillä metsillä on sekä uskonnollista, että ekologista merkitystä. Niiden säilyttäminen edellyttää kokonaisvaltaista lähestymistapaa, joka ottaa huomioon sekä paikalliset perinteet että globaalit ympäristökysymykset.

Katso myös
----------

* Pyhä metsä (Ouidah)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Juhé-Beaulaton, Dominique: *Sacred forests and the global challenge of biodiversity conservation: the case of Benin and Togo*, s. 351-372.. Journal for the Study of Religion, Nature, and Culture, vol. 2, n°3, 2008.
**Knut Bäck** (22. huhtikuuta 1868 Tukholma – 27. lokakuuta 1953 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti, pianopedagogi ja musiikkikriitikko.

Bäck opiskeli Beskowska skolanissa vuosina 1876–1886. Vuoteen 1891 saakka hän sai pianonsoiton opetusta Richard Anderssonilta. Lisäksi hän opiskeli vuosina 1886–1888 harmoniaa ja sävellystä Emil Sjögrenin johdolla, 1888–1890 kontrapunktia Johan Lindegrenin johdolla ja 1890–1891 orkestraatiota Andreas Hallénin johdolla. Vuonna 1892 Bäck matkusti Knut Anderssonin ja Wilhelm Stenhammarin kanssa Berliiniin opiskelemaan Heinrich Barthin johdolla. Tämän lisäksi Bäck sai Berliinissä sävellysopetusta Max Bruchilta vuoteen 1894 saakka. Palattuaan Berliinistä hän aloitti pianonsoiton ja musiikin teorian opettamisen Richard Anderssonin musiikkikoulussa. Hän oli jo aiemmin opettanut siellä harmoniaa. Bäck piti myös yksityistunteja pianonsoitossa ja musiikin teoriassa.

Bäck muutti vuonna 1896 Göteborgiin. Hän meni vuonna 1897 naimisiin pianopedagogi Dagmar Charlotta Augusta Malmin kanssa. Bäck perusti Göteborgiin oman musiikkikoulunsa. Siellä saivat opetusta muiden muassa Elisif Lundén-Bergfelt, Wollmar Sandell, Knut Håkanson, Åke Hermanson, Herbert Stéen-Östling, Margo Sandström ja Sten Frykberg. Pianistina Bäck keskittyi varsinkin kamarimusiikkiin. Hän soitti pianotrioissa sekä viulistien ja laulajien säestäjänä. Vuonna 1908 hän esitti Stenhammarin johtaman Göteborgin sinfoniaorkesterin solistina Ludwig van Beethovenin Kuorofantasian (op. 80). Bäck toimi musiikkikriitikkona *Göteborgs Handels- och Sjöfartstidningissä* ja *Göteborgs-Postenissa*. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1912.

Bäck teki suurimman osan julkaistuista sävellyksistään ennen 1910-lukua. Viimeisinä kymmenenä elinvuotenaan hän revisoi aiempia sävellyksiään ja laati kaksi uutta teosta kuorolle ja orkesterille. Bäckin tuotantoon vaikuttivat saksalainen romanttinen tyyli ja ruotsalainen kansanmusiikki. Hänen varhaisin tiedossa oleva sävellyksensä on *Teema ja muunnelmia* pianolle (op. 2), jonka hän esitti vuonna 1891. Bäckin muuta pianotuotantoa edustaa kokoelma *Lyriska melodier och studier* (op. 7). Tor Aulinin kvartetti ja Emil Sundqvist esittivät Bäckin jousikvinteton (g-molli, 1896–1897), joka on kuitenkin kadonnut. Bäckin menestyneimmäksi teokseksi on nimetty balladi *Tomten* baritonille ja orkesterille. Sen sanoituksena on käytetty Viktor Rydbergin runoa. Teos julkaistiin pianolle ja laulajalle laadittuina nuotteina vuonna 1901. Orkesteriversio esitettiin vuonna 1903 John Forsellin laulaessa solistina ja Tor Aulinin johtaessa. Bäck teki teoksesta revisoidun version, joka kantaesitettiin radiolähetyksessä vuonna 1951.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Knut Bäck (1868−1953) Swedish Musical Heritage, viitattu 17.2.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Johanna Navarralainen** (1273–1305) oli Navarran kuningatar ja Filip IV:n puolisona myös koko Ranskan kuningatar. Hänen kolmesta pojastaan tuli Ranskan kuninkaita: Ludvig X, Filip V ja Kaarle IV.

Johanna oli Navarran kuninkaan Henrik I:n ja Artoisin Blanchen ainoa tytär ja perillinen, sillä hänen veljensä Thibaut kuoli nuorena. Henrik I kuoli Johannan ollessa puolitoistavuotias. Navarran kruununperimysjärjestys salli naisten nousta valtaistuimelle, ja Johannasta tuli Navarran ensimmäinen naishallitsija. Sijaishallitsijana oli aluksi hänen äitinsä, mutta äiti ja tytär pakenivat pian maasta turvallisuussyistä. Johanna kihlattiin ensin Englannin prinssille, mutta tämän kuoltua sovittiin avioliitosta hänen serkkunsa, Ranskan kuninkaan jomman kumman pojan kanssa. Ludvigin kuoltua sulhaseksi tuli Filip. Heidät vihittiin 1284, kun Johanna oli vasta 11-vuotias.

Johanna oli perinyt isältään Navarran lisäksi Brien ja Champagnen kreivikunnan. Vaikka maat liitettiin Ranskaan avioliiton myötä, hänellä säilyi niihin jonkinlainen oma päätösvalta, ja hän puolusti Champagnea oman pienen armeijansa johdossa.

Johanna oli älykäs ja oppinut nainen, joka perusti *Collège de Navarren* osaksi Pariisin yliopistoa.

Johanna kuoli lapsivuoteeseen vuonna 1305.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Joan I *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 10.3.2019.
2. ↑  Queens Regnant: Joan I of Navarre – The infant Queen *History of Royal Women*. Viitattu 10.3.2019.
3. ↑  Joan I of Navarre (1273–1305) *Women in World History: A Biographical Encyclopedia*. Viitattu 10.3.2019.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Karl-Erik Welin** (31. toukokuuta 1934 Genarp – 30. toukokuuta 1992 Mallorca) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti ja urkuri.

Welin opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa urkujensoittoa Alf Linderin sekä sävellystä Gunnar Buchtin ja Ingvar Lidholmin johdolla. Hän sai lisäksi Darmstadtissa opetusta avantgardepianisti David Tudorilta. Welinistä tuli maineikas avantgardemusiikin tulkitsija 1960-luvulla. Vuonna 1964 hän esitti Knut Wiggenin ("Théodore E. Libèr") teoksen *Rendez-vous 1963*, jonka aikana tuhotaan piano. Welin loukkasi itseään esityksen yhteydessä ja joutui sairaalaan. Vuosi myöhemmin hän esitti oman satiirisen teoksensa *Essai du Pianiste*, jossa flyygelille järjestetään juhlalliset hautajaiset. Kamarimusiikkiteoksessaan *Esservecchia* (1963) Welin vaati esittäjältä useita voimakkaita nyrkiniskuja pianon koskettimiin ja kieliin.

Pitämissään urkukonserteissa Welin tulkitsi usein barokkimusiikkia, etenkin Johann Sebastian Bachin musiikkia. Hän kantaesitti muiden muassa György Ligetin ja Sylvano Bussottin teoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Karl-Erik Welin, 58, Composer and Pianist The New York Times 3.6.1992, viitattu 18.2.2024 (englanniksi)
2. 1 2  Karl-Erik Welin: Artist & Composer Womex, viitattu 18.2.2024 (englanniksi)
Paatelan sulku ja viereinen keskusvalvomo.
Paatelan sulun alaportit.
Paatelan sulun tyhjennys alaporttien kautta.
**Paatelan kanava** on sulkukanava joka sijaitsee Äänekoskella Jyväskylä-Suolahti-reitillä. Kanava yhdistää Kuhnamon ja Keiteleen ja on osa Keiteleen kanavaa yhdessä Vaajakosken, Kuhankosken, Kuusan ja Kapeenkosken sulkujen kanssa. Kanavan rakensivat neuvostoliittolaiset 1990–1993 osana Neuvostoliiton ja Suomen välisen bilateraalikaupan tasapainottamista, koska Suomen vienti Neuvostoliittoon oli suurempaa kuin Suomen tuonti Neuvostoliitosta. Kanava on noin 500 metriä pitkä. Kuhnamon ja Keiteleen korkeusero on 7,40–7,85 m.

Kanavassa on yksi sulku jossa suurimmat aluksen sallitut mitat ovat 110,0 × 11,8 × 2,4 metriä (pituus x leveys x syväys). Kanavan yläpuolella sijaitsevan kiinteän sillan alikulkukorkeus on 8,0 metriä, mutta reilun kilometrin päässä ylävirrassa sijaitseva Paatelanlahden kiinteä rautatiesilta rajaa mastonkorkeuden vain 4,8 metriin. Muulla reitillä mastonkorkeus on 5,5 metriä.

Kanavan sulkuportit ovat sähkömekaanisilla koneistoilla varustetut sektoriportit.

Kanava on palvelusulku jonka käyttö ja valvonta suoritetaan viereisestä keskusvalvomosta, josta on mahdollisuus myös Vaajakosken, Kuhankosken, Kuusan ja Kapeenkosken sulkujen etävalvontaan ja kaukokäyttöön. Keiteleen kanavan käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Mismo Oy.

Kanavan aukioloajat (2024):

* Toukokuu: klo 9-21
* Kesäkuu: klo 9-24
* Heinäkuu: klo 9-24
* Elokuu: klo 9-24
* Syyskuu: klo 9-18
* Lokakuu: keskiviikosta sunnuntaihin tilauksesta klo 9-17

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen kanavat: Päijänne-Keitele kanavareitti *kanaler.arnholm.nu*.  Arkistoitu 22.11.2021. Viitattu 18.4.2022.
2. ↑  Väylävirasto: Keiteleen kanava: Paatelan kanava *vayla.fi*.
3. ↑  Mismo Oy: Sisävesikanavat *mismo.fi*.
4. ↑  Paatelan kanava  2024. Väylävirasto. Viitattu 14.2.2024.
**Alfred von Waldersee** (8. huhtikuuta 1832 Potsdam – 5. maaliskuuta 1904 Hannover) oli saksalainen kreivi ja kenraalisotamarsalkka, joka toimi vuosina 1888–1891 Saksan pääesikunnan päällikkönä ja komensi 1900–1901 Kiinan boksarikapinan kukistamiseen lähetettyjä kansainvälisen liittokunnan joukkoja.

Alfred von Waldersee oli kenraali Franz von Walderseen poika. Waldersee aloitti upseerinuransa vuonna 1850 Preussin tykistössä. Hän oli vuoden 1866 sodan aikana tykistön komentajan adjutanttina ja sai Königgrätzin taistelun jälkeen ylennyksen majuriksi sekä siirron pääesikuntaan. Ranskan–Saksan sodan alla vuonna 1870 hän toimi sotilasattašeana Pariisissa ja lähetti hallitukselleen hyödyllisiksi osoittautuneita raportteja Ranskan armeijasta. Sodan puhjettua Waldersee toimi everstiluutnanttina ensin päämajassa ja sitten prinssi Fredrik Kaarlen esikunnassa. Vuonna 1871 hän toimi ensin Mecklenburgin herttua Fredrik Frans II:n esikuntapäällikkönä ja syyskuusta alkaen Saksan asiainhoitajana Ranskan hallituksen luona. Sittemmin hän toimi rykmentinkomentajana ja vuodesta 1873 10. armeijakunnan esikuntapäällikkönä. Hänet ylennettiin 1876 kenraalimajuriksi ja 1882 kenraaliluutnantiksi.

Vuonna 1881 Walderseesta tuli Saksan päämajoitusmestari ja Helmuth von Moltken sijainen pääesikunnan päällikkönä. Moltken kuoltua vuonna 1888 Walderseesta tuli hänen seuraajansa ja hän sai ratsuväenkenraalin arvon. Hän siirtyi kuitenkin jo helmikuussa 1891 armeijakunnan komentajaksi Schleswig-Holsteiniin. Kenraalisotamarsalkaksi hänet ylennettiin 1895 ja kolme vuotta myöhemmin seurasi nimitys kolmannen sotilaspiirin tarkastajaksi. Syyskuussa 1900 Waldersee nimitettiin komentamaan kansainvälisen liittokunnan joukkoja, jotka lähetettiin Kiinaan kukistamaan boksarikapinaa. Kapinan kukistamisen jälkeen hän palasi Saksaan aiempaan tehtäväänsä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok* (1921), s. 402–403 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 16.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alfred von Waldersee** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Spartalaisen sotilaan veistos, joka on liitetty Leonidaaseen.
**Aristodemos** (m.kreik. Ἀριστόδημος, *Aristodēmos*, lat. *Aristodemus*; k. 479 eaa.) oli spartalainen sotilas persialaissotien aikaan. Hän oli yksi Leonidaan kolmestasadasta, jotka puolustivat Thermopylain taistelussa vuonna 480 eaa. Thermopylain solaa Kserkseen johtamia persialaisia vastaan. Vain 298 spartalaista kuoli; kaksi, Eurytos ja Aristodemos oli määrätty toipumaan silmätulehduksesta. Eurytos kuitenkin käski helootin taluttamaan hänet taisteluun. Aristodemos palasi Spartaan. Toinen selvinnyt oli Thessaliaan määrätty viestinviejä, joka hirttäytyi myöhemmin.

"Vapisija"
----------

"Vapisija" oli kaikista häpeällisin sana spartalaisten kielenkäytössä. Aristodemoksen elämästä tuli silkkaa kurjuutta. Viittaan ommellut tilkut kielivät koko kaupungille pelkuruudesta. Kohtelu oli tylyä ja välinpitämätöntä. Juhlissa hänen tuli nousta ja antaa tietä kenen tahansa vaatiessa, nuorimmasta lähtien. Jos Vapisijalla oli tyttäriä, nämä eivät löytäneet miestä. Pelkuruus ei saanut periytyä jälkipolville. 

Aristodemoksella oli Thermopylain jälkeen erityisen katkeraa, sillä Leonidaan sankarikuolemaa ei päässyt pakoon. Spartalaisten tapa valittaa aina eforeista helootteihin vaikutti muista kreikkalaisista lähes barbaariselta. Esimerkiksi Ateenassa sureminen oli naisten vastuulla. Lisäksi Leonidasta ei voitu edes haudata, hänen ruumiinsa kun oli jäänyt Thermopylaihin. Jäänteet tuotiin Spartaan uudelleen haudattaviksi vasta vuonna 440 eaa.

Kuolema
-------

Aristodemos kuoli vuonna 479 eaa. Plataiain taistelussa, missä hän jätti paikkansa rivissä ja hyökkäsi yksin persialaisten kimppuun. Spartassa ei pidetty sopivana taistella oman kunnian puolesta, mutta siitä huolimatta hänen urheutensa tunnustettiin.

Katso myös
----------

* Epameinondas
* Ksanthippos Spartalainen
* Sofonisbe

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Tom Holland: *Persian tuli*. Karisto, 2005. ISBN 978-951-23-4905-0. *lähde tarkemmin?*