recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sulo Arvo Aro** (4. toukokuuta 1904 Dresden – 23. toukokuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja konserttimestari.

Sulo Aron vanhemmat olivat muusikko Toivo Johannes (Jussi) Aro ja Johanna Huuhka. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1922–1936 oli Jenni Vasiljeff ja toinen 1939–1953 Liisa Linnea Järvinen. Aro kävi Leipzigin konservatorion 1921–1922 ja Viipurin musiikkiopiston 1929. Leipzigin Gewandhaus-orkesterissa hän soitti Arthur Nikischin johdolla, Viipurissa hänen opettajanaan oli Boris Sirpo. Aro oli Viipurin Musiikin Ystäväin seuran orkesterin 1. ja 2. konserttimestari 1923–1936, soittaen muun muassa Jean Sibeliuksen johdolla. Radio-orkesterin 1. viulun soittaja hän oli 1937–1945, Helsingin kaupunginorkesterin jäsen 1942–1953, Göteborgin sinfoniaorkesterin 2. konserttimestari 1946–1947 ja Radion sinfoniaorkesterin 1. konserttimestari 1953–1963. Ensikonserttinsa Aro piti Viipurissa jo 1915, Oskar Merikanto toimi konsertissa pianistina. Nürnbergin sinfoniaorkesterin 2. konserttimestarina hän soitti vielä 1963–1972.

Sulo Aron nuorempi veli oli viulisti ja Helsingin kaupunginorkesterin konserttimestari Usko Aro.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 48 (Viitattu 16.1.2019)
2. 1 2  Vesa Sirén: Konserttimestari Sulo Aro. Vuosisadan viulisti oli ehtymätön tietolähde. HS 14.6.1998. (Tilaajille)
3. ↑  Geni.com : Sävel Aarre Usko Aro

Aiheesta muualla
----------------

* Hannu-Ilari Lampela: *80-vuotias. Kaikki viululle*. Helsingin Sanomat, 4.5.1984, s. 20.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Kauko Alvar Salmenkallio**, vuoteen 1946 **Teräväinen** (1. syyskuuta 1925 Jaakkima – 31. joulukuuta 2012 Espoo) oli suomalainen tietokirjailija ja kouluneuvos.

Henkilöhistoria
---------------

Kauko Salmenkallion vanhemmat olivat merikapteeni Antti Teräväinen ja Helena Veijalainen. Hänen äitinsä kuoli 1920-luvun lopussa ja isä juuri ennen talvisotaa. Salmenkallion evakkomatkan aikaisen sijoitusperheen vanhemmat, vuorineuvos Ensio Salmenkallio ja Naemi Irene Uuskoski, adoptoivat hänet sodan jälkeen, jolloin hän otti heidän sukunimensä. Salmenkallion puoliso vuodesta 1953 oli opettaja Aino Sorja Inkeri Waris, professori Harry Wariksen tytär. Salmenkallio tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1946 ja valmistui teologian kandidaatiksi 1951. Valmistuttuaan hän toimi ylioppilaspastorina 1951–1956. Helsingin suomalaisen yksityislyseon ja sen iltalinjan rehtori Salmenkallio oli 1957–1974, jatkaen sittemmin Espoonlahden yhteiskoulun rehtorina 1974–1977 ja Espoonlahden lukion rehtorina vuodesta 1977. Helsingin normaalilyseon uskonnonopettajana hän toimi 1956–1957. Rovastin arvonimen Salmenkallio sai 1978 ja kouluneuvoksen 1990. Salmenkallio toimi kouluhallituksen tilapäisenä tarkastajana vuonna 1964 ja oli *Teiniviestin* päätoimittaja 1958–1965.

Salmenkallion Suomen kulttuurirahastolle vuonna 2001 tekemään lahjoitukseen perustuvasta nimikkorahastosta tuetaan luterilaisen teologian, ekumeniikan ja uskonnon pedagogiikan tutkimusta. Vuodesta 2041 alkaen rahasto tukee kaikkea kristillisen teologian tieteellistä tutkimusta.

Julkaisuja
----------

* *Erkki Kaila kristillisenä apologeettina vuosisatamme alun elämän- ja maailmankatsomuksellisena murroskautena maassamme*, 1957
* *Helsingin yksityislyseo 40 vuotta (1923–1963)*, 1964
* *60 vuotta kansallista sivistystyötä, 1923–1983: näkymiä koulutien varrelta Helsingin suomalaisesta yksityislyseosta Espoonlahden kouluun ja Espoonlahden lukioon*, 1983, Kauko Salmenkallio, Heljä Järvinen, Niina Ahtola (toim.)
* *Jaakkimalaisuus eilen, tänään, huomenna* ,1987
* *Ihanks myö tuas tavattii: Jaakkiman ja Lahdenpohjan kuvat kertovat*, 1988, Kauko Salmenkallio, Väinö Huolman (toim.)
* *Matkakuvia Laatokan Karjalasta: Tulkua muutkii katsomua ; Matkakuia Kiziltä, Sortavalasta, Jaakkimasta, Lahdenpohjasta ja Valamosta kesällä 1988*, 1989
* *Jumalan maja ihmisten keskellä*, 1989

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, ss. 848–849. (Viitattu 29.12.2019)
2. ↑  Geni: Kauko Alvar Salmenkallio (Viitattu 29.12.2019)
3. 1 2  SKR: Kauko Salmenkallion rahasto (Viitattu 29.12.2019)
**AGCO Corporation** on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö, joka on maailman suurimpia traktoreiden ja maatalouskoneiden valmistajia. Yhtiö perustettiin vuonna 1990 ja se on laajentunut voimakkaasti ostamalla vanhoja tunnettuja konevalmistajia. Yhtiön tuotemerkkejä ovat muun muassa AGCO, Challenger, Fendt, GSI, Massey Ferguson ja suomalainen Valtra.

Liiketoiminta
-------------

Valtran T4-sarjan traktori voitti Red Dot Design Award -muotoilupalkinnon (2016).
Suomessa AGCO omistaa Valtra-traktoreita Äänekosken Suolahdessa valmistavan Valtra Oy Ab:n ja Nokian Linnavuoressa sijaitsevan AGCO Power Oy:n.

Suolahden tehdas kuului alun perin Valmetille, joka aloitti traktoreiden valmistuksen jo 1950-luvun alussa. Valmet myi traktoreiden valmistuksen vuonna 1994 Sisulle, joka siirtyi Partekin omistukseen vuonna 1997. Kone osti Partekin vuonna 2002 ja myi Valtra-traktoreiden valmistuksen AGCOlle vuonna 2004.

Vuonna 1985 Deutz-Fahr osti Allis-Chalmersin ja Deutz-Fahr alkoi valmistaa oman tuotannon ohella oransseja Deutz-Allis -nimisiä traktoreita. Vuonna 1990 Deutz-Fahr myi Deutz-Allisin AGCOlle ja AGCO alkoi valmistaa traktoreita nimellä AGCO-Allis, joka nykyään on pelkästään AGCO. AGCO-Allis valmisti myös oransseja Massey Fergusoneja AGCO-Allis -nimellä ja 1990-luvun puolessa välissä traktoreita, joissa oli Deutz-Fahrin hytti ja alusta. Nykyään AGCOn traktoreita ovat Fendt, Massey Ferguson, Valtra ja Challenger. Deutz-Fahr ei kuulu AGCO-konserniin.

AGCO Power toimii Suomen ohella Kiinassa, Brasiliassa ja Argentiinassa. Suomalaisvalmisteiset moottorit asennettaan yli puoleen konsernin tuottamista traktoreista. Vuonna 2013 Agco Power investoi 20 miljoonaa euroa uuteen moottoritehtaaseen Nokialle. AGCO Power työllistää Suomessa noin 850 ihmistä.

AGCO-merkkinen traktori

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Annual Report 2018 (PDF) *investors.agcocorp.com*. AGCO Corporation. Viitattu 2.11.2019. (englanniksi)
2. ↑  AGCO Corp bloomberg.com. Viitattu 9.5.2022. (englanniksi)
3. ↑  AGCO Corp. AGCO (U.S.: NYSE) wsj.com. Viitattu 8.4.2016. (englanniksi)
4. ↑  AGCO’s Brands Win Red Dot Design Award 2016  6.4.2016. agcocorp.com. Viitattu 8.4.2016. (englanniksi)
5. ↑  Pekka Lähteenmäki: *Uhkana pääkonttoritalous*, Talouselämä 20/2104 s. 114.
6. ↑  Historia (2000-luku: Digitalisaatio tehostaa valmistusta ja 2010-luku: AGCO Powerin aika) agcopower.com. Viitattu 9.5.2022. (englanniksi)
7. ↑  *Suomen 500 suurinta yritystä* ja sen oheisjutut, Talouselämä 20/2014, s. 40–41, 84–86.

Kirjallisuutta
--------------

* Niskanen, Hannu: *The Proud History of Agco.* Agco 2008. ISBN 9780615229416.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **AGCO** Wikimedia Commonsissa

* AGCO Corporation (englanniksi)
* AGCO Suomi
* AGCO-varaosat ja huolto
* Pörssitieto: Sisu Diesel Oy (AGCO Power Oy)
**Saustila** on kylä ja kartano Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.

Historia
--------

Saustilan kartanon päärakennus vuonna 1911.
Saustilan omisti 1400-luvun alussa Rötker Olofsson Diekn, jonka tyttären naimisen kautta tila näyttää siirtyneen Skelge-suvulle. Vuonna 1490 Henrik Dieknin puoliso Lucia Skelge myi sen arkkipiispa Jakob Ulfssonille, piispa Maunu Särkilahdelle, valtionhoitaja Sten Sture vanhemmalle ja asemies Knut Posselle, jotka samana vuonna lahjoittivat sen monien muiden ostamiensa tilojen ohella Naantalin luostarille. Vuonna 1531 Saustila peruutettiin kruunulle ja oli sitten "kuninkaan perintöä ja omaa", kunnes se vuonna 1553 vaihdon kautta siirtyi Nils Mickelssonille, Liesniemen herralle, jonka jälkeläisillä (Blåfjeld-suvulla) se oli vuoteen 1693. Samana vuonna sen osti nimismies Johan Forsskåhl. jonka äiti oli Blåfjeld-sukua. 1500-luvun jälkimäisellä puoliskolla mainitaan Saustilan omistajana myös Olaf Svart, jonka puoliso oli omaa sukua Blåfjeld. Forsskåhlin kuoltua 1703 ovat Saustilan omistaneet muun muassa ratsumestari Lindbom (1703–1722), hovioikeuden asessori ja sittemmin maaherra Lars Johan Ehrenmalm (1722–1754), piispa Johan Browallius, kapteeni Georg Ehrenmalm (1758–1798), professori ja sittemmin valtioneuvos Gabriel Erik von Haartman (k. 1815), Fock-suku (n. vuoteen 1863), tilanomistaja K. H. Haartman ja agronomi Otto Rotkirch (1901–1909). Kartanon puinen päärakennus on vuodelta 1817 ja on mahdollisesti Carl Ludvig Engelin piirtämä.

Lähteet
-------

1. ↑  Saustila *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 14.09.2022.
**Sinilehtimittari** (*Scopula decorata*) on keskikokoinen, Suomessa luonnonsuojeluasetuksella rauhoitettu perhoslaji. Vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa se arvioitiin äärimmäisen uhanalaiseksi (CR). Vuoden 2019 arvioinnissa se luokiteltiin Suomesta hävinneeksi.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Siipien pohjaväri on valkoinen. Etusiivessä on kaksi ohutta, tummaa poikkiviirua, joista sisempi erottuu huonommin. Takasiivessä vain yksi poikkiviiru sekä tumma diskoidaalitäplä. Molempien siipiparien kärkiosassa on leveä, siniharmaista ja ruskeista täplistä muodostuva vyö jonka sisäreunassa on ohut musta viiru. Etusiiven ulkoreunan etuosassa on lisäksi neljä mustaa pilkkua. Siipiväli 22–25 mm.

Samankaltainen laji on valkolehtimittari (*Scopula ornata*).

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Sinilehtimittaria tavataan Länsi-Euroopasta Keski-Aasian poikki Mongoliaan. Suomesta laji hävisi 1970-luvun alussa, minkä jälkeen sitä on tavattu harhailijana. Levinneisyys rajoittuu etelärannikolle. Perhosia tavataan heinäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Sinilehtimittari elää kuivilla ja hiekkaisilla alueilla, etenkin rannikolla. Kasvillisuudeltaan paikan on oltava avoin tai korkeintaan harvakasvustoinen. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle. Toukka talvehtii ja koteloituu maahan, kasvillisuuden alle.

Suomessa sinilehtimittari on rauhoitettu. Yhden perhosyksilön ohjeellinen korvaushinta on 1682 euroa.

Ravintokasvi
------------

Toukka syö kangasajuruohoa (*Thymus serpyllum*).

Lähteet
-------

1. ↑  Lauri Kaila, Marko Mutanen: Sinilehtimittari – *Scopula decorata* *Suomen Lajitietokeskus*.  2019. Viitattu 23.3.2022.
2. ↑  Suomen lajien uhanalaisuus – Punainen kirja 2010, s. 466
3. ↑  Sinilehtimittari – *Scopula decorata* *Laji.fi*. Viitattu 4.4.2021.
4. 1 2  Peder Skou: The geometroid moths of North Europe (Lepidoptera, Drepanidae and Geometridae). Brill 1986 ISBN 978-9004078598 s. 47–48
5. 1 2
6. ↑
7. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1305151
* BioLib: 52382
* BOLD: 141368
* CoL: 4VVXV
* EoL: 279119
* EPPO: SCOUDE
* Fauna Europaea: 444315
* Fauna Europaea (new): b9502765-4057-4109-b1f5-1b1695b1db5d
* GBIF: 5144782
* iNaturalist: 483565
* IRMNG: 10285881
* LepIndex: 215625
* LoB: 4723
* MaBENA: ScopuDecor
* NBN: NHMSYS0000504124
* NCBI: 505407
* Observation.org: 9668
* Open Tree of Life: 540278
* Laji.fi: MX.61739

 |

 |
**Philippe Pinel** (20. huhtikuuta 1745 Tarn, Ranska – 26. lokakuuta 1826 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen lääkäri. Häntä pidetään mielisairashoidon uudistajana ja tieteellisen psykiatrian tienraivaajaana. Pinelin maine perustuu siihen, että hän oli ensimmäisten joukossa aloittamassa mielisairaiden inhimillistä hoitoa.

Elämä
-----

Ranskalainen psykiatri Philippe Pinel (1745-1826) vapauttaa kahlehdittuja mielisairaita Salpêtrièressa 1795. Tony Robert-Fleuryn (1838–1912) maalaus.
Pinel opiskeli Lavaurissa ja sen jälkeen Toulousen yliopistossa, jossa hän väitteli tohtoriksi vuonna 1773. Montpellieristä hän muutti vuonna 1778 Pariisiin ja keskittyi siellä pääasiassa ammattialaansa liittyvään kirjoittamiseen. Hänen ensimmäinen julkaisunsa oli William Cullenin *Nosologyn* ranskankielinen käännös (1785). Sitä seurasi Giorgio Baglivin teosten laitos (1788). Vuonna 1791 Pinel julkaisi teoksensa *Traite medico-philosophique de l'alienation mentale*. Vuonna 1792 hänestä tuli Bicêtren sairaalan ylilääkäri, ja kaksi vuotta myöhemmin hän sai vastaavan nimityksen Pitié-Salpêtrièren sairaalaan, jossa hän alkoi pitää lääketieteellisiä luentoja. Nämä luennot muodostivat perustan hänen teokselleen *Nosographie philosophique* (1798), jota hän kehitti edelleen teoksessa *La Medecine clinique* (1802). Pinelistä tehtiin Ranskan instituutin jäsen vuonna 1803, ja pian sen jälkeen hänet nimitettiin patologian professoriksi Pariisin yliopistoon.

Pinel kuoli Pariisissa 26. lokakuuta 1826.

Lähteet
-------

1. ↑  Pinel, Philippe *Pieni Tietosanakirja*. Viitattu 12.10.2021.
2. 1 2 3  Philippe Pinel *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 12.10.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Hyppy ikuisuuteen** (*The Gypsy Moths*) on John Frankenheimerin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1969. Lentonäytöksestä toiseen kiertävistä laskuvarjohyppääjistä kertovan elokuvan pääosissa näyttelevät Burt Lancaster, Deborah Kerr ja Gene Hackman. Lancaster ja Kerr olivat yleisölle tuttu romanttinen pari jo vuoden 1953 elokuvasta *Täältä ikuisuuteen*, mikä lie vaikuttanut elokuvan suomenkielisen nimen valintaan.

Elokuvan käsikirjoituksen teki James Droughtin romaanin pohjalta William Hanley.

Juoni
-----

Kiertävä laskuvarjohyppyseurue saapuu pieneen Kansasin kaupunkiin esiintymään Yhdysvaltain itsenäisyyspäivän viikonloppuna heinäkuun alussa. Seurueen nuorimman jäsenen kaupungissa asuva täti, onnettomassa avioliitossa elävä Elizabeth (Kerr) majoittaa seurueen. Ryhmän päällikön Rettigin (Lancaster) ja Elizabethin välillä syttyy romanssi, ja jännitys tiivistyy huipentuakseen laskuvarjonäytökseen.

Vastaanotto
-----------

Vuoden 1969 ensi-illan kriitikko, *The New York Timesin* Vincent Canby, olisi kevyen maan päällä tapahtuvan ihmissuhdetarinan sijasta kaivannut enemmän näyttäviä skydiving-kohtauksia. *Video-oppaassa* vuodelta 1994 Roope Lehtinen kehui näyttävää kuvausta, hyviä näyttelijöitä ja heidän välisiä jännitteitä mutta piti tarinaa Frankenheimerille epätyypillisen kevyenä. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "hyvä".

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Canby, Vincent: The Screen: Barnstorming Parachutists *The New York Times*.  29.8.1969. Viitattu 3.7.2016. (englanniksi)
2. ↑  *Hyppy ikuisuuteen* Elonet.
3. ↑  The Gypsy Moths (1969), Plot Summary. *Internet Movie Database – IMDb*.  Arkistoitu 13.9.2016. Viitattu 3.7.2016.
4. ↑  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.

Aiheesta muualla
----------------

* *Hyppy ikuisuuteen* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Hyppy ikuisuuteen* Elonet.
**Matkustaja 57** (*Passenger 57*) on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1992. Elokuvan on ohjannut Kevin Hooks ja sen ovat käsikirjoittaneet David Lougher ja Dan Gordon. Pääosia esittävät Wesley Snipes, Bruce Payne ja Tom Sizemore. Elokuvan nimi tulee siitä, että päähenkilö istuu lentokoneessa paikalla numero 57.

Elokuva julkaistiin ensimmäisen kerran Suomessa videolla videolain aikaan. Tuolloisesta videojulkaisusta oli leikattu 1 minuutti ja 34 sekuntia. Leikattu materiaali sisälsi matkustajien ampumista, kuvakulman verisestä terroristista ja väkivaltaisimpia otoksia John Cutterin ja Charles Ranen välisestä tappelusta. Videolain poistuttua voimasta vuonna 2001 elokuva julkaistiin leikkaamattomana K18-versiona sekä DVD-levynä että videona.

Juoni
-----

Elokuva kertoo lentoyhtiön turvallisuusekspertti John Cutterista, jonka vaimo on kuollut kaupparyöstön yhteydessä. Nyt John on matkalla Los Angelesissa pidettävään työkokoukseen ja hän matkustaa sinne lennolla 163. Samassa koneessa istuu myös mielisairas terroristi Charles Rane, jota ollaan siirtämässä Los Angelesin vankilaan. Lennon aikana Rane ottaa terroristiryhmänsä avulla koneessa vallan ja koneen matkustajat joutuvat panttivangeiksi. Cutter onnistaa pakenemaan kaappauksen aikana koneen alaosaan ja hän päättää aloittaa taistelun terroristeja vastaan.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Wesley Snipes  | … |  John Cutter
  |
|  Bruce Payne  | … |  Charles Rane
  |
|  Tom Sizemore  | … |  Sly Delvecchio
  |
|  Alex Datcher  | … |  Marti Slayton
  |
|  Bruce Greenwood  | … |  Stuart Ramsey
  |
|  Robert Hooks  | … |  Dwight Henderson
  |
|  Elizabeth Hurley  | … |  Sabina Ritchie
  |

Lähteet
-------

1. ↑  Passenger 57 *Boxofficemojo.com*. Viitattu 23.2.2016. (englanniksi)
2. ↑  Suomen katsotuimmat elokuvat vuonna 1993 *Elokuvauutiset.fi*. Viitattu 23.2.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* *Matkustaja 57* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Matkustaja 57* Elonet.
Pallomainen tähtijoukko M80.
**Taivaankappaleet** ovat yksittäisiä maailmankaikkeuden kappaleita, jotka ovat tähtitieteessä tutkittavia kohteita. Niitä ovat esimerkiksi tähdet, mukaan luettuna oma Aurinkomme, kuut, planeetat, kääpiöplaneetat, asteroidit, transneptuniset kohteet, komeetat, meteoroidit, meteorit ja maahan asti päätyvät meteoriitit. Taivaankappaleita ovat myös ns. kompaktit tähdet, valkoiset kääpiöt, neutronitähdet eli pulsarit ja mustat aukot. Periaatteessa taivaankappaleita ovat kaikki maailmankaikkeuden aineelliset kappaleet, lukuun ottamatta tähtienvälisessä avaruudessa harhailevia atomeja ja pölyhiukkasia, äärimmäisen harvaa ainetta.

Taivaankappaleista koostuvia avaruuden erillisiä ryhmiä ovat muun muassa galaksit, pallomaiset tähtijoukot, tähtijärjestelmät, kuten oma Aurinkokuntamme, sekä meteoriparvet. Galaksit ovat syntyneet aineen tiivistyessä maailmankaikkeudessa. Alkuräjähdyksen jälkeen ensimmäiset galaksit alkoivat muodostua painovoiman vaikutuksen myötä. Tähtijoukot eli tähdistöt ovat useiden tähtien muodostamia ryhmiä, jotka muodostavat tähtitaivaalla erilaisia kuvioita. Tähdet ovat syntyneet tähtien välissä olevasta aineesta, tähtisumusta sen sisältämän kaasun ja pölyn tiivistyessä. Tähtien eli aurinkokuntien syntymisen yhteydessä syntyvät myös niitä kiertävät planeetat. Planeettoja on kahta tyyppiä, joista toinen on pienemmät kiinteäkuoriset planeetat ja jättiläisplaneetat, jotka koostuvat kaasusta. Lisäksi aurinkokunnat sisältävät kivilohkarieta, jotka ovat asteroideja, komeettoja, jotka koostuvat enimmäkseen jäästä ja jotka ohittaessaan auringon jättävät jälkeenä pyrstön sekä meteoteja, jotka ovat kivisirpaleita, jotka ovat syntyneet komeettojen törmätessä toisiin taivaankappaleisiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Tietoa tähtitieteestä Tähtitieteekkinen yhdistys Ursa. Viitattu 24.2.2024.
2. ↑  Galaksit Tähtitieteellinen yhdistys Ursa. Viitattu 24.2.2024.
3. ↑  Tähdistö *Arcturus*. Helsingin yliopisto. Viitattu 24.2.2024.
4. ↑  Tähtien synty ja kehitys tähtitieteellinen yhdistys Ursa. Viitattu 24.2.2024.
5. ↑  Planeetat *Arcturus*. Helsingin yliopisto. Viitattu 24.2.2024.
6. ↑  Asteroidit kiitävät avaruudessa *Tieteen kuvalehti*. Viitattu 24.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Taivaankappale** Wikimedia Commonsissa

Valonlähteet

|  |  |
| --- | --- |
| **Luonnollinen** | Luminesenssi - Taivaankappaleet - Salama - Tuli |
| **Palaminen** | Kynttilä - Lyhty - Kalkkivalo - Kaasuvalaistus - Öljylamppu - Öljytuikku - Argand-lamppu - Bude-lamppu - Carcel-lamppu  |
| **Hehkuminen** | Hehkulamppu - Halogeenilamppu - Nernst-lamppu - PAR-lamppu - Tilley-lamppu - Voimavalolyhty |
| **Fluoresenssi** | Loistelamppu - Energiansäästölamppu - Induktiolamppu |
| **Valokaari** | Kaarilamppu - Jablotškovin kynttilä |
| **Kaasupurkauslamppu** | Suurpainenatriumlamppu - Pienpainenatriumlamppu - Monimetallilamppu - Elohopeahöyrylamppu - Ksenonlamppu - Hohtolamppu |
| **Muut** | hohtodiodi (LED) - Rikkiplasmalamppu - Plasmapallo |
**Washington Bar** oli Jope Ruonansuun ja Tommi Reposen tekemä 1990-luvulla radiossa esitetty viihdeohjelma. Ohjelma oli jatkoa saman kaksikon radio-ohjelmalle *Elvis-osasto*, jonka teossa oli myös mukana Yleisradion toimittaja Jari Vesa.

Ohjelman kehys sijoittui kuvitteellisen Washington Bar -nimisen baariin. Ohjelmassa esitettiin erilaisia sketsejä, jotka useimmiten perustuivat imitaatioihin ja välissä esitettiin musiikkia. Vuonna 1995 Ruonansuu julkaisi Reposen kanssa studioalbumin *Washington Bar*, jolle myönnettiin kultalevy seuraavana vuonna. Ruonansuun synnyinkaupungissa Kemissä toimi Washington Bar -niminen baari 1990-luvulla.

Radio-ohjelman lisäksi Ruonansuu ja Reponen tekivät 15-osaisen *Washington Bar* -nimisen sketsisarjan paikallistelevisiokanava TV Jyväskylään vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. ↑  Koskela, Alina: Jope Ruonansuun 90-luvun soittokaverit liikuttuivat poismenosta: "Soitin Tommille, joka kävi ostamassa yhden tähden Jaloviina-pullon" *Ilta-Sanomat*.  19.7.2020. Viitattu 21.7.2020.
2. ↑  Jope Ruonansuu *ifpi.fi*.  Arkistoitu 26.8.2019. Viitattu 26.8.2019.
3. ↑  Washington Bar Ky *Kauppalehti*. Viitattu 21.7.2020.
4. ↑  Washington Bar *Elonet*. Viitattu 21.7.2020.
Petrona Viera
Petrona Viera: "Niñas" (öljyvärimaalaus, tekoaika tuntematon), Uruguayn kansallinen taidemuseo
**Maria Petrona Viera Garino** (24. maaliskuuta 1895 Montevideo – 4. lokakuuta 1960) oli Uruguayn ensimmäinen naispuolinen ammattitaidemaalari, sekä yksi Pianismo-liikkeen jäsenistä. Hän käytti nimestään lyhyttä muotoa **Petrona Viera**.

Elämäkertaa
-----------

Petrona Vieran isä oli Uruguayn presidentti Feliciano Viera. Tuleva taiteilija sairastui lapsena aivokalvontulehdukseen ja komplikaation johdosta hän kuuroutui. Hänelle palkattiin ranskalainen kotiopettaja opettamaan viittomakieltä.

Täytettyään 20 vuotta Viera sai yksityisopetusta katalonialaiselta taidemaalari Vicente Puigilta. Kun Puig lähti maasta hänen uudeksi opettajakseen tuli Guillermo Laborde. Juuri Laborde sai hänet mukaan Planismo-liikkeeseen. Ensimmäiseen ryhmänäyttelyynsä Viera osallistui vuonna 1923 ja ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti 1926. 

Laborden kuoleman jälkeen Viera muutti työtapaansa. Hän keskittyi akvarelleihin, kaiverruksiin ja keramiikkaan. Maalauksissaan hän ryhtyi esittämään maisemia entisten lapsiaiheiden sijasta.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Petrona Viera** Wikimedia Commonsissa

* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uruguay

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Odessankoira** (*odesskaja domašnaja idealnaja sobaka*) on ukrainalainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta, mutta Ukrainan ja Valko-Venäjän kansalliset kennelliitot ovat hyväksyneet sen virallisesti.

Ulkonäkö
--------

Odessankoira on pitkäkarvainen, hieman polski owczarek nizinnyä tai schapendoesia muistuttava seurakoira, joskin paikalliset kasvattajat kuvaavat sen olevan kuin etelävenäjänkoira pienoiskoossa. Sallittu säkäkorkeus on uroksilla 28–32 cm (ihanne 30 cm) ja nartuilla 26–30 cm (ihanne 28 cm). Värivaihtoehdot ovat a) valkoinen minkä tahansa värisin (paitsi maksanruskein) merkein; b) harmaa; c) hiekka (*fawn*) eri sävyissään (oranssia lukuun ottamatta).

Alkuperä
--------

Rotu luotiin kääpiövillakoirasta, japanese chinistä, maltankoirasta ja kettuterrieristä 1970-luvun lopulla Odessassa. Tämä uusi rotu tunnettiin lyhenteellä *odis*, mikä tuli suoraan sen pidemmästä "odessalaista ihanteellista kotikoiraa" tarkoittavasta venäjänkielisestä nimestä. Rouvat T.F. Shargorodskaya ja I.V. Bakharyeva aloittivat yhteistyön muiden asiantuntijoiden kanssa rodun ominaisuuksien yhdenmukaistamiseksi. Vuonna 1999 syntyneen rouva Bakharyevan omistaman nartun nimeltä *Franshika Dio Present* ja vuonna 2001 syntyneen rouva Shargoroskayan omistaman nartun nimeltä *Lapuna Dio Present* katsotaan toimineen esikuvina nykyiselle rotumääritelmälle.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Breed Standard* (Arkistoitu – Internet Archive). ODIS. Viitattu 2. toukokuuta 2014.
Harjun Kiekon logo
**Harjun Kiekko** on Nummelan Palloseura-Hockey ry:n ja Lohjan Kisa-Veikot jääkiekko ry:n perustama seura, joka on vastannut kaudesta 2014–2015 alkaen seurojen kilpa- ja harrastekiekosta.

Yhdistys on perustettu keväällä 2000, jolloin sen toiminta jäi vain yhden kauden mittaiseksi. Talven 2013–2014 aikana käynnistyi uudelleen hanke seurojen toiminnan yhdistämiseksi ja harrastajamäärien kasvattamiseksi. Ensimmäisellä kaudella seuran tavoitteena oli saada noin tuhat harrastajaa. Kaudella 2017–2018 Harjun Kiekko oli suomen viidenneksi suurin seura pelipasseissa mitattuna. Pelipasseja Harjun Kiekolla oli yhteensä 915 kappaletta.

Seura pelaa ja harjoittelee Lohjalla, Kisakallion ja Nummelan jäähalleissa. Miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2020–2021 II-divisioonassa ja A-nuoret Suomi-Sarjan karsinnoissa. Lisäksi seuralla on joukkueet B-F2 -ikäluokissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4
2. ↑  Yritystiedot. YTJ. (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Finhockey: Leijonat - Finhockey - Jääkiekon pelipassimäärä kaudella 2017-18 oli 73 374 - Junior-Pelicans suurin seura, Juniori-KalPassa eniten nais- ja tyttökiekkoilijoita *finhockey.fi*. Viitattu 15.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Harjun Kiekon nettisivut
**Bulevardikehä** (ven. Бульварное кольцо, *Bulvarnoje koltso*) on Moskovan sisin, puolikaaren muotoinen kehätie, joka ympäröi kaupungin historiallista ydinkeskustaa lännestä, pohjoisesta ja idästä. Etelässä Bulevardikehä alkaa ja päättyy Moskovajokeen. 

Alun perin paikalla sijaitsi puolustusmuuri, jonka tarkoituksena oli suojata Belyi Gorodin aluetta. Muuri purettiin kuitenkin jo vuonna 1760, mutta määräyksistä huolimatta alueelle alkoi nousta luvattomia rakennuksia. Moskovan palo vuonna 1812 tuhosi suurimman osan rakennuksista, jonka jälkeen kehä rakennettiin nykyiseen pituuteen ja valmistuen lopullisesti 1820-luvulla. Kehä koostuu useammasta bulevardista, joista ensimmäinen, Tverskoi, valmistui 1796.

Lista bulevardeista
-------------------

* Gogolevskin bulevardiGogolevskin bulevardi
* Nikitskin bulevardiNikitskin bulevardi
* Tverskoin bulevardiTverskoin bulevardi
* Strastnoin bulevardiStrastnoin bulevardi
* Petrovskin bulevardiPetrovskin bulevardi
* Roždestvenskin bulevardiRoždestvenskin bulevardi
* Sretenskin bulevardiSretenskin bulevardi
* Tšistoprudnin bulevardiTšistoprudnin bulevardi
* Pokrovskin bulevardiPokrovskin bulevardi
* Jauzskin bulevardiJauzskin bulevardi

Katso myös
----------

* Puutarhakehä
* Kolmoskehä
* Moskovan kehätie
* Keskinen kehätie

Lähteet
-------

1. ↑  Facts about Moscow – City Factsheet *We heart Moscow*. Viitattu 7.2.2022. (englanniksi)
2. ↑  Oleg Yegorov: Why Moscow has so many rings – and what you should know about them *www.rbth.com*.  8.4.2019. Viitattu 7.2.2022. (englanniksi)
3. 1 2 3  Boulevard ring *Visit Russia*. VisitRussia.com Ltd. Viitattu 2.1.2022.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Boulevard Ring
Dogonimies radioineen vuonna 1985.
**Office de Radiodiffusion Télévision du Mali** (ORTM) on Malin valtiollinen yleisradioyhtiö.

Radiotoiminta silloisessa Ranskan Sudanissa alkoi vuonna 1957 yhden kilowatin keskiaaltolähettimellä, jonka kuuluvuusalue kattoi Bamakon ja sen lähiympäristön. Vuoteen 1960 saakka radioasema toimi nimellä *Radio Soudan*. Maan itsenäistyttyä vuonna 1960 perustettiin *Radio Nationale du Mali*. Vuonna 1962 se sai neljä lyhytaaltolähetintä, jotka mahdollistivat kuuluvuuden koko maassa. Televisiotoiminta alkoi Libyan tuella vuonna 1983, jolloin yhtiö sai nimen *Radiodiffusion Télévision du Mali*. Nykyinen nimi on peräisin vuodelta 1992.

Yhtiöllä on nykyään kansallinen radio-ohjelma, kahdeksan alueellista radioasemaa ja kakkosohjelma Bamakossa. Kansallisen televisiokanavan lisäksi Bamakossa toimii kakkoskanava TM2. Radiolähetykset tapahtuvat etupäässä ULA-alueella, mutta yhtiöllä on käytössään myös yksi sadan kilowatin lyhytaaltolähetin. Televisiolähetykset ovat analogisia, mutta digi-TV:hen siirtyminen on suunnitteilla.

Maan hallituksen aiemmin tiukasti valvoma radio tarjoaa uutisia ja ajankohtaissisältöä, opetusohjelmia, viihdettä, kulttuuria ja uskonnollisia ohjelmia. Ranskan ja bambaran ohella käytetään jonkin verran paikallisia kieliä. Etupäässä ranskankielinen televisio näkyy lähinnä vain kaupungeissa. Suosittujen musiikkiohjelmien ja kulttuurikatsausten ohella se näyttää ulkomaisia sarjoja. Vuoden 1992 jälkeen Office de Radiodiffusion Télévision du Malin rinnalle on perustettu lukuisia paikallisia radioasemia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Historique de l’ORTM *ortm.ml*.  Arkistoitu 10.7.2017. Viitattu 30.12.2018.
2. ↑  Africa on Mediumwave and Shortwave *British DX Club*.  2021. Viitattu 28.5.2021.
3. ↑  *World Radio TV Hanbook 2015*, s. 633. Oxford: WRTH Publications, 2014. ISBN 978-0-9555481-7-8.
4. ↑  Schulz, Dorothea E.: *Culture and Customs of Mali*, s. 58–62. Santa Barbara: Greenwood, 2012. ISBN 978-0-313-35912-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Office de Radiodiffusion Télévision du Malin sivusto (ranskaksi)
*Tämä artikkeli käsittelee kaupunginjohtajaa. Suksitehtailija (Toivo Peltonen (tehtailija)*
**Toivo Harald Peltonen** (4. huhtikuuta 1921 Lohja – 4. tammikuuta 2000 Lohja) toimi Lohjan kauppalan- ja kaupunginjohtajana kolmekymmentä vuotta.

Henkilöhistoria
---------------

Toivo Peltosen vanhemmat olivat työnjohtaja Frans Peltonen ja Lydia Johanna Lähteenmäki ja puoliso vuodesta 1946 Tuija Ester Ketola. Peltonen tuli ylioppilaaksi Lohjan yhteiskoulusta 1939 ja valmistui lainopin kandidaatiksi 1950. Hän oli Riihimäen kauppalansihteeri 1950–1952 ja Lohjan kauppalanjohtaja ja sittemmin kaupunginjohtaja vuodesta 1952 aina vuoteen 1982. Sotilasarvoltaan Peltonen oli reservin kapteeni (1967).

Julkaisuja
----------

* *Lohja*, 1967, Iiris Kähäri, alkuteksti Toivo Peltonen, valokuvat Matti Poutvaara

Lähteet
-------

1. 1 2  Pentti Huovinen, L. Arvi P. Poijärvi, Keijo Virtanen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1970*, s. 756. Helsinki: Otava, 1970.
2. 1 2  *Kaupunginjohtaja Toivo Peltonen. Kotikaupunkinsa johtaja koki kolme kasvun vuosikymmentä.* HS Muistot, 10.1.2000. (Tilaajille, Viitattu 23.9.2019)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Johan Wilhelm (John William) Lindqvist** (sukunimi myöh. *Eloheimo*; 9. joulukuuta 1847 Sahalahti – 8. joulukuuta 1913 Astoria, Oregon, Yhdysvallat) oli suomalainen pappi, toimittaja ja kristillinen kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä *Nino* ja "N-o". Lindqvist tuli paremmin tunnetuksi amerikansuomalaisten siirtolaisten pappina **J. W. Eloheimo** nimellä.

Lindqvistin vanhemmat olivat torppari Vilhelm Lindqvist ja Eva Fellman. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1872 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa suorittaen teologian erotutkinnon. Lindvist vihittiin papiksi 1874.

Lindvist oli vt. kirkkoherrana Orimattilassa 1880–1881, ylimääräisenä pappina Viipurissa 1886 ja vt. kappalaisena Porvoossa 1886–1887

Lindqvist muutti 1888 Yhdysvaltoihin ja toimi siellä pappina Calumetissa ja Ironwoodissa Michiganissa sekä Astoriassa Oregonissa. Hän perusti 1892 lyhytikäiseksi jääneen *Kirkkokunnan Lehti*-nimisen uskonnollisen viikkolehden Ironwoodiin. Vuonna 1894 samaan kaupunkiin perustettiin *Kaleva*-niminen viikkolehti ja Lindqvist (Eloheimo) oli sen toimituskunnassa. Hän toimi samoihin aikoihin myös perustamansa *Suomalais-amerikkalaisen kirkon* (*Fenno-American Evangelical Lutheran Church*) johtajana. Vuonna 1899 Eloheimo toimitti *Suometar*-nimistä lehteä Calumetissä.

Lähteet
-------

* J. V. Lindqvist SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
* Orimattilan pappisluettelo
* Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnan pappisluettelo
* Porvoon pappisluettelo
* John Ilmari Kolehmainen : Finnish Newspapers and Periodicals in Michigan. Published in the Michigan History Magazine, Vol. 24, 1940, p. 119-127. (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* "Pyhän liigan seitsemäs osasto" toimii. Salaperäisiä uhkauskirjeitä - mustapartaisia miehiä - revolverin laukauksia - häikäilemätön kiristysyritys. Eräs ainutlaatuinen sensaatio-juttu Helsingissä 45 vuotta sitten, Seura, 25.11.1936, nro 48, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Aleksandr Konovalov
**Aleksandr Ivanovitš Konovalov** (venäjäksi: Александр Иванович Коновалов) (17. syyskuuta 1875 Moskova – 28. tammikuuta 1948 Pariisi) oli venäläinen kadettipoliitikko ja liikemies. Konovalov omisti yhden suurimmista tekstiilitehtaista Venäjällä. Alkujaan hän liittyi liberaaleihin progressisteihin. Myöhemmin puolue yhdistyi kadettien kanssa.

Ensimmäisen maailmansodan aikana hän oli sotateollisuuskomitean varapuheenjohtaja. Komiteaa johti Aleksandr Gutškov.

Helmikuun vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Venäjän väliaikaishallituksen kauppa- ja teollisuusministeri. Kun lokakuun vallankumous alkoi, Konovalov muutti Ranskaan, jossa toimi vasemmistovenäläisten emigranttien johtajana. Toisen maailmansodan aikaan Konovalov muutti Yhdysvaltoihin Portugalin kautta. Vuonna 1947 hän palasi Pariisiin, missä hän pian kuoli. Hänet haudattiin Sainte-Geneviève-des-Bois'n hautausmaalle.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Oleksandr Ihorovytš Matsijevskyi** (ukr. Олександр Ігорович Мацієвський, 10. toukokuuta 1980 – 30. joulukuuta 2022) oli ukrainalainen sotilas, jonka venäläiset sotilaat teloittivat Bah'mutin taistelun yhteydessä joulukuussa 2022. Teloitusvideo levisi nopeasti netissä maaliskuussa 2023 ja aiheutti monenlaisia reaktioita Matsijevskyin uhmakkuuden vuoksi.

Elämäkerta
----------

Matsijevskyi syntyi vuonna 1980 Chișinăussa, jossa hän myös opiskeli ja työskenteli myöhemmin tehdastyöläisenä. Vuonna 2008 perhe muutti Ukrainaan, jossa Matsijevskyi alkoi työskennellä sähköasentajana.

Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Matsijevskyi pestautui Ukrainan alueellisiin puolustusjoukkoihin, muttei osallistunut aluksi sotatoimiin. Sen sijaan hän avusti asemien rakentamisessa, toimi vartiomiehenä ja valmisti Molotovin koktaileja.

Matsijevskyilla oli yksi poika, joka oli hänen kuollessaan 19-vuotias.

Teloitus ja reaktioita
----------------------

Video Matsijevskyin teloituksesta alkoi levitä internetissä 6. maaliskuuta 2023. Videolla aseeton ukrainalaissotilas seisoo matalan kuopan edustalla ja polttaa tupakkaa rauhallisesti. Hänen viimeisiksi sanoikseen jäivät "*Slava Ukrajini!*" Välittömästi tämän jälkeen videolla kuuluu useamman automaattiaseen laukauksia, ja Matsijevskyi lyyhistyy kuolleena maahan.

Teloitusvideon levittyä Ukrainan tiedustelupalvelu tunnisti videolla teloitetun ukrainalaissotilaan Matsijevskyiksi, joka palveli tarkka-ampujana. Hänen kuolinajakseen tunnistettiin 30. joulukuuta 2022.

Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi ilmoitti, että Ukraina aikoo löytää Matsijevskyin teloittajat ja saattaa nämä vastuuseen kansainvälisessä rikostuomioistuimessa. Venäjä ei ole kommentoinut teloitusta ja väittää edelleen, etteivät venäläiset sotilaat tee sotarikoksia Ukrainassa.

Matsijevskyi on haudattu kotikaupunkiinsa Nižyniin.

Kunnianosoituksia
-----------------

* Ukrainan sankari (Ukraina, 2023, postuumisti)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Очеретянко, С. І.: *Мацієвський Олександр Ігорович*. Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2023-03-16. ISBN 978-966-02-2074-4. Teoksen verkkoversio (viitattu 28.3.2023). (ukrainaksi)
2. 1 2 3  Ярослав: Олександр Мацієвський – «Герой України» посмертно *Інформаційний портал Чернiгiвщини*. Viitattu 28.3.2023. (ukrainaksi)
3. 1 2 3  Ukraine PoW hero to be commemorated … when officials determine who he is *The Guardian*.  10.3.2023. Viitattu 28.3.2023. (englanniksi)
4. ↑  Олександр Мацієвський удостоєний звання Героя України посмертно *Україна Молода*.  13.3.2023. Viitattu 28.3.2023. (ukrainaksi)
5. ↑  Ukraine launches investigation into unarmed soldier killing *BBC News*.  7.3.2023. Viitattu 28.3.2023. (englanniksi)
6. ↑  Zelenskiy awards Hero of Ukraine to PoW killed by Russian forces *The Guardian*.  12.3.2023. Viitattu 28.3.2023. (englanniksi)
**Oitin työväentalo Torppa** on Hausjärven kunnan Oitin kylässä sijaitseva työväentalo. Rakennuksella on historiallista ja maisemallista arvoa, mutta sitä ei ole suojeltu. Talon omistaa nykyään (2022) Hausjärven Demarit.

Historiaa
---------

Oitin työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Keväällä 1906 yhdistys ryhtyi suunnittelemaan talon rakentamista. Varojen hankkimiseksi järjestettiin arpajaiset. Talon vihkiäisiä vietettiin saman vuoden joulukuussa.

Sisällissodan jälkeen yhdistys lakkautettiin ja sen omaisuus takavarikoitiin, mutta se pääsi aloittamaan toimintansa uudelleen jo loppuvuodesta 1918. Yhdistys sai talon takaisin kesällä 1919. Vuonna 1931 yhdistyksen jäsenluku oli noin 50, ja sen kuvailtiin olevan "Hausjärven vanhin ja vaurain yhdistys".

Oitin työväentalo 2018.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Yhdistyksen jäsenet osallistuvat voimakkaasti vuoden 1905 suurlakkoon ja sen vaatimuksiin. Suurlakkoliikehdinnän yhteydessä perustettiin myös punakaarti. Vuonna 1906 yhdistyksen yhteyteen perustettiin tiilitehtaalaisten ja kirvesmiesten ammattiosastot. Talolle perustettiin kirjasto vuonna 1907, ja seuraavana vuonna yhdistys ryhtyi toimittamaan omaa sanomalehteä *Oitin Voima*. Myös voimistelu- ja urheiluseura Vesa perustettiin yhdistyksen alaisuuteen vuonna 1907. Se harjoitteli työväentalon salissa, minne hankittiin voimistelutelineitä. Seuran jäsenet esittivät iltamissa voimistelunäytöksiä. Vuonna 1909 perustettiin näytelmäseura ja vuonna 1912 nuoriso-osasto.

Jatkosodan aikaan työväentalolla toimi inkerinsuomalaisten pakolaisten vastaanottoleiri.

Rakennus
--------

Talon pinta-ala on 248 m². Rakennus on harjakattoinen, ja siinä on rungon sisäinen avokuisti kaarevilla aukoilla. Vuonna 2016 työväentalon näyttämön alkuperäiset, koivikkoa esittävät kulissit palautettiin kunnostettuna paikoilleen. Ne on maalattu 1930-luvulla. Kulissit oli siirretty aikanaan remonttien tieltä talon vintille, minne ne olivat unohtuneet pitkäksi aikaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kanta-Hämeen maakunnallisesti arvokkaat rakennetut kulttuuriympäristöt (PDF) Hämeen Liitto.  Arkistoitu 7.12.2022. Viitattu 7.12.2022.
2. 1 2  Oitin Työväentalo Seurantalot. Viitattu 7.12.2022.
3. 1 2 3  Keskitalo, Oiva: *Hausjärven historia*. Hausjärven kunta, Hausjärven seurakunta, 1964.
4. ↑  Kivisalo, Väinö: *Työväenliike Etelä-Hämeessä 1906–1931*. Hämeen eteläinen sos.dem. piiritoimikunta, 1931.
5. ↑  Postia Hollannista Oitin väestönsiirtoleirille *Akin keräilysivut*. Aki Ranta. Viitattu 7.12.2022.
6. ↑  Hämeen Sanomat *hameensanomat.fi*.  24.1.2016. Viitattu 7.12.2022.
Sveitsin armeijan linkkuveitsi avattuna.
Tässä mallissa on myös ristikantaruuveihin sopiva terä.
Neuvostoliittolainen linkkuveitsi.
Canivetes
**Linkkuveitsi** eli **kääntöveitsi** on taskuveitsi jonka terä niveltyy kädensijaa vasten, tavallisesti sen sisään.

Terä on yleensä korkeintaan 8-13 senttimetrin mittainen. Linkkuveitsen koko on tavallista veistä pienempi. Se mahtuukin yleensä helposti taskuun; siitä myös nimi *taskuveitsi -* joskin jälkimmäinen voi tarkoittaa myös pientä, kiinteäteräistä taskussa kannettavaa tuppipuukkoa tai -veistä.*lähde?*

Linkkuveitsiä on useita erityyppisiä. Yksi ero on siinä, että tietyssä veitsityypissä terää ei lukita paikalleen vaan sen saa aina taitettua takaisin sisään riittävällä voimalla. Toisentyyppisissä veitsissä terä lukittuu ja se on vapautettava ennen kuin se taittuu sisään.

Linkkuveitsen muunnelmia ovat niin kutsuttu perhosveitsi ja monitoimityökalut, joista tunnetuimpina merkkeinä Victorinox ja Leatherman. Perhosveitsessä kahva jakautuu kahteen osaan, ja terä voidaan kääntää suojaan näiden osien sisään. Leathermanin tyyppisissä työkaluissa terät ovat käännettävissä kahvan suojaan kääntöveitsien tapaan.

Maailman eniten valmistettu linkkuveitsi lienee ranskalainen Opinel. *lähde?* Sen terä lukkiutuu sekä käyttö- että kuljetusasentoonsa pyöräytettävällä etuhelalla, jonka viistopinnat tukeutuvat hamaran takakulmaan.

Niin kutsutuissa monitoimilinkkuveitsissä voi olla useita erilaisia teriä: sahoja, korkinavaajia, korkkiruuveja, kynsiviiloja. Kuuluisin*kenen mukaan?* tällainen veitsisarja ovat Sveitsin armeijan linkkuveitset, joita Eisener-yhtiö alkoi toimittaa Sveitsin asevoimille jo 1800-luvulla. Ideana oli tuolloin, että kaikki musketin*selvennä* huoltotyökalut kulkisivat samassa paketissa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  *Kielitoimiston sanakirja*. Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 132. Internet-versio MOT Kielitoimiston sanakirja 1.0. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus ja Kielikone Oy, 2004. ISBN 952-5446-11-5.

Kirjallisuutta
--------------

* Hyytinen, Timo: *Linkkuveitset*. Jyväskylä: Arma Fennica, 2002. ISBN ISBN 951-97543-5-0.
* Hyytinen, Timo: *Suuri puukkokirja*. Jyväskylä: Arma Fennica Oy, 1988. ISBN 952-90016-2-2.  Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto vuonna 1989.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Linkkuveitsi** Wikimedia Commonsissa
**San Vincenzo** on kunta Italiassa Toscanan alueella olevassa Livornon maakunnassa. Kunta sijaitsee Tyrrhenanmeren rannalla. Tätä Livornon etäpuolella olevaa rannikkoa kutsutaan Etruskirannikoksi (*Costa degli Etruschi*). San Vincenzo on suosittu rantalomakohde ja siellä on huvisatama.

Historiaa
---------

Osa Vasarin freskosta San VIncenzon taistelu
Vuonna 1567 Vasari maalasi freskon taistelusta San Vincenzossa, missä firenzeläiset joukot voittavat pisalaiset. Fresko sijaitsee Firenzessä Palazzo Vecchiossa olevassa Salone dei Cinquecenton salissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3   www.tuttitalia.it
2. 1 2   Tirreno–Adriatico 2014

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **San Vincenzo** Wikimedia Commonsissa

Livornon maakunta
Bibbona | Campiglia Marittima | Campo nell’Elba | Capoliveri | Capraia Isola | Castagneto Carducci | Cecina | Collesalvetti | Livorno | Marciana | Marciana Marina | Piombino | Porto Azzurro | Portoferraio | Rio Marina | Rio nell’Elba | Rosignano Marittimo | San Vincenzo | Sassetta | Suvereto
**SMK:n talo** on arkkitehti Jaakko Tähtisen suunnittelema, vuonna 1943 valmistunut liike- ja toimistorakennus, joka sijaitsee Tampereella osoitteessa Hämeenkatu 7. Sen rakennutti toimitalokseen Suomen Maanviljelijäin Kauppa eli SMK.

SMK:n talossa on seitsemän maanpäällistä kerrosta, joista ylin on vedetty sisään katulinjasta. Katutasossa ja toisessa kerroksessa on liiketiloja; toimistokerrokset sijoittuvat niiden päälle. Vuoden 2000 asemakaavamuutos teki mahdolliseksi sijoittaa rakennuksen ylimpiin kerroksiin myös asuntoja.

Arkkitehtuuri ja status
-----------------------

SMK:n talo edustaa tyyliltään funktionalismia, ja se muistuttaa arkkitehtuuriltaan läheistä Voiman taloa (1937). Rakennuksen julkisivu on pääosin sileäksi rapattua seinäpintaa. Yläkulmaa koristaa SMK:n liiketunnus, joka on toteutettu korkokuvana. Alimpien kerrosten ikkunanpielet on verhottu kiiltäväksi hiotulla graniitilla.

Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan SMK:n talo on rakennustaiteen, kulttuurihistorian ja kaupunkikuvan kannalta merkittävä kohde. Talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 2000.

Aikaisempi SMK:n talo
---------------------

Nykyisen rakennuksen paikalla sijainnut aikaisempi SMK:n talo paloi talvisodan pommituksissa. Tuhoutunut rakennus oli Lambert Pettersonin suunnittelema, 1890-luvun alussa valmistunut yksikerroksinen puutalo. Kauppias G. V. Osonen hankki sen omistukseensa vuonna 1911 ja sijoitti siihen perustamansa *Hämeen Maanviljelijäin Kaupan*. Kun liike myöhemmin laajeni valtakunnalliseksi, sen nimi vaihdettiin *Suomen Maanviljelijäin Kaupaksi*.

Lähteet
-------

1. ↑  Tampereen Hämeenkatu 7 Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo. Viitattu 20.3.2020.
2. 1 2  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 169. Tampere: Tampereen kaupungin kaavoitusyksikkö, 1998. ISBN 951-609-076-1.
3. ↑  Laakkonen, Iina: Alue- ja kohdeinventointi, Hämeenkatu 4–6: Keskinäinen vakuutusyhtiö Fennia (Stockmann) ja Kiinteistöosakeyhtiö Hämeenkivi (PDF)  s. 11–12. Tampere:  Tampereen kaupunki, 2008. Viitattu 19.3.2020.
4. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 153, 169.
5. ↑  Wacklin, Matti & Hirvikallio, Seija: *Hämeenkatu – Tampereen sydän*, s. 173. Tampere: Tampere-Seura, 2010. ISBN 978-952-5558-10-4.
6. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 13, 169.
7. ↑  Wacklin & Hirvikallio 2010, s. 192.
8. ↑  Wacklin, Matti: Hämeenkatu-raitti (PDF) Tampere:  Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut. Viitattu 19.3.2020.
9. ↑  Wacklin & Hirvikallio 2010, s. 190.