Nortonin teoreeman mukaisesti kuormavastuksen {\displaystyle \scriptstyle R\_{L}} kannalta mikä tahansa tehonlähteitä ja vastuksia sisältävä piiri voidaan korvata rinnan kytketyllä Nortonin virtalähteellä {\displaystyle \scriptstyle I\_{N}} ja vastuksella {\displaystyle \scriptstyle R\_{N}}.
**Nortonin menetelmää** käytetään tasa- tai vaihtosähkössä virtapiirin yksittäisen vastuksen tai impedanssin virran selvittämiseen. Menetelmä on kolmivaiheinen ja muistuttaa Theveninin laskentamenetelmää.

Nortonin teoreema
-----------------

Nortonin teoreeman mukaan mikä tahansa kaksinapainen resistansseista ja jännite- ja virtalähteistä koostuva piirielementti on sähköisesti ekvivalentti ideaaliselle virtalähteelle, jonka rinnalle on kytketty vastus. Teoreema pätee myös yksitaajuisille lineaarisille vaihtovirtajärjestelmille. Nortonin sijaiskytkentä on prototyyppipiiri, jota käytetään esittämään virtageneraattoria tai paristoa. Piiri koostuu ideaalisesta virtageneraattorista, jonka rinnalle on kytketty ideaalinen vastus.

Bell Labs:in insinööri Edward Lawry Norton (1898–1983) julkaisi teoreeman vuonna 1926.

Laskuesimerkki
--------------

Määritetään kuvan virtapiirin impedanssin {\displaystyle {\bar {Z}}\_{3}} virta Nortonin laskentamenetelmällä.

* Vaihe 1. Oikosuljetaan {\displaystyle {\bar {Z}}\_{3}} ja lasketaan ko. virtapiirin kohtaan syntyvä oikosulkuvirta. {\displaystyle {\bar {I}}\_{0}}

Oikosulkuvirta {\displaystyle {\bar {I}}\_{0}} voidaan laskea usealla eri laskentamenetelmällä, mutta seuraavassa esimerkissä käytetään silmukkamenetelmää.

{\displaystyle {\bar {E}}\_{1}={\bar {I}}\_{A}\cdot ({\bar {Z}}\_{1}+{\bar {Z}}\_{2})-{\bar {I}}\_{B}\cdot {\bar {Z}}\_{2}}

{\displaystyle -{\bar {E}}\_{3}=-{\bar {I}}\_{A}\cdot {\bar {Z}}\_{2}+{\bar {I}}\_{B}\cdot {\bar {Z}}\_{2}}

{\displaystyle {\bar {I}}\_{B}\Rightarrow {\bar {I}}\_{0}}

* Vaihe 2. Ratkaistaan virtapiirin kokonaisimpedanssi {\displaystyle {\bar {Z}}\_{0}}, impedanssi {\displaystyle {\bar {Z}}\_{3}}:n poistamisen jälkeen.

* Vaihe 3. Muodostetaan Nortonin virtalähde {\displaystyle {\bar {Z}}\_{3}}:n virran laskemiseksi.

Tasavirralla laskettaessa pätee.

{\displaystyle {I}\_{3}={{1 \over {R}\_{0}} \over {1 \over {R}\_{0}}+{1 \over {R}\_{3}}}\cdot {I}\_{0}}

Vaihtovirralla laskettaessa pätee.

{\displaystyle {\bar {I}}\_{3}={{\bar {Z}}\_{0} \over {\bar {Z}}\_{0}+{\bar {Z}}\_{3}}\cdot {\bar {I}}\_{0}}

Muita virtapiirien laskentamenetelmiä
-------------------------------------

* Tähtipistepotentiaalimenetelmä
* Theveninin menetelmä
* Kirchhoffin laskentamenetelmä
* Silmukkamenetelmä
* Solmumenetelmä

### Lähteet

1. ↑  Timo Lehmusvuori & Nori El Mahboul: *Teoreettinen sähkötekniikka*, s. 73–76. Voltti 1. Edita, 2007. ISBN 978-951-37-4910-1.
2. 1 2 3 4  Martti Valtonen & Anu Lehtovuori: *Piirianalyysi osa 1: tasa- ja vaihtovirtapiirien analyysi*, s. 58–69. Helsinki: Unigrafia Oy, 2011. ISBN 978-952-92-8720-8.
3. ↑  Vesa Linja-aho: *Sähkötekniikan ja elektroniikan harjoituskirja korkeakouluille*, s. 26–29. Avoimet oppimateriaalit ry, 2014. ISBN 978-952-7010-04-4.
4. ↑  Nigel P. Cook: *Introductory DC/AC Circuits*, s. 292–295. Sixth Edition. Pearson Prentice Hall, 2005. ISBN 0-13-114006-X (englanniksi).

Kirjallisuutta
--------------

* Voipio, Erkki: *Virtapiirit ja verkot*. Helsinki: Otatieto, 2001 (1976). ISBN 951-672-082-X.