recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dux** (latinaa, ’johtaja’; monikossa *duces*) oli roomalaisten nimitys henkilölle, joka oli kaikkien oman alueensa varuskuntien virallinen komentaja, toisin sanottuna varuskuntien (tai maakunnassa olevien legioonien) komentajien esimies. Dux-sanan merkitys oli lähinnä sotilaallinen, joskin provinssin kuvernööri oli maakunnassa oleilevien legaattien esimies ja näin ollen paikallisten legioonien ylin sotapäällikkö.

Dux tarkoitti alkujaan upseeria, joka palveli väliaikaisesti korkeammassa asemassa kuin hänen todellinen arvonsa salli. Dux saattoi komentaa väliaikaista joukkoa, joka oli siirtymässä paikasta toiseen, tai väliaikaisesti kokonaista yksikköä. 200-luvulla duxista tuli tavallinen upseeri.

Duxit olivat suoraan magister militumien alaisia, vaikka heillä oli myös oikeus ottaa yhteyttä suoraan keisariin. Duxien tehtäviin kuului myös linnoitusten rakentaminen, sotilaiden värvääminen ja muonituksen järjestäminen.

Valentinianus I:n hallituskauteen asti duxit kuuluivat yleensä ritarisäätyyn, mutta tämän jälkeen keisari korotti heidät yleensä senaattorisäätyyn.

Sana on periytynyt myöhemmin useisiin kieliin aatelisarvoksi, joka on yleensä suomennettu herttuaksi. Italian kielen aiemmin johtajaa tarkoittanut, mutta nykyisin lähes yksinomaan Benito Mussoliniin viittaava sana *duce* on samaa juurta.

Lähteet
-------

* Dixon, Karen R.; Southern, Pat: *The Late Roman Army*. Routledge, 1996. ISBN 978-0-7134-7047-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Southern s. 59.
**M4 Vacamatic** oli Chrysler Corporationin vuosina 1941 – 1942 valmistama puoliautomaattinen vaihteisto. Rakenteellisesti kyseessä on moottoriin nestekytkimen välityksellä kytketty, ylivaihteella varustettu manuaalivaihteisto. Vaikka itse vaihteistossa ei ollut kuin kaksi vaihdetta eteenpäin, ylivaihdeyksikkö tuplasi ajovaihteiden määrän neljään.

Kuljettajan oli käytettävä kytkinpoljinta aina kun vaihteenvalitsinta siirrettiin asennosta *(Low-High-Reverse)* toiseen. Kun auto oli liikkeessä eteenpäin, saatiin alipaineella ohjattu ylivaihde kytketymään päälle kaasupoljinta keventämällä. Fluid Drive-nestekytkimen ansiosta auto voitiin pysäyttää ja pitää paikallaan jarrun avulla, ilman kytkinpolkimen painamista.

Chrysler käytti vaihteistosta nimeä *Vacamatic* ja DeSoto *Simplimatic*. Dodgeen tai Plymouthiin tätä vaihteistoa ei ollut tarjolla.

Vaihteiston käyttö
------------------

Vacamaticin vaihdekaavio oli sama kuin manuaalivaihteiston, lukuun ottamatta puuttuvaa 1-vaihteen lovea.
Lähtiessään liikkeelle kuljettaja painoi kytkinpolkimen pohjaan ja valitsi joko peruutusvaihteen tai jommankumman eteenpäinajoalueista (Low tai High). Tämän jälkeen kytkinpoljin voitiin vapauttaa ja auto joko lähti liikkeelle tai se oli pidettävissä paikallaan jarrun avulla. Eteenpäin ajettaessa ylivaihde saatiin kytketymään kun riittävä ajonopeus oli saavuettu ja kuljettaja kevensi kaasupoljinta. Tällöin sähköhydraulisesti ohjattu yksikkö kytki ylivaihteen päälle. Ajovaihteita eteenpäin oli tarvittaessa neljä: *Low - Low OD - High - High OD*.

Nestekytkimen ansiosta liikkeellelähtö voitiin suorittaa "High"-alueella, tosin kiihtyvyys oli tällöin jopa oman aikansa mittareiden mukaan melko verkkaista. Kun auto oli saavuttanut nopeuden 15 - 20 mailia tunnissa (25–30 km/h), kuljettaja nosti jalkansa hetkeksi kaasupolkimelta, jolloin ylivaihdeyksikkö kytki "matkavaihteen" päälle. Ylivaihdeyksikkö kytkeytyi automaattisesti päältä pois aina kun auton nopeus laski alle 11 mailia tunnissa (17 km/h) tai se pysäytettiin. Parempi kiihtyvyys saatiin aikaan, jos liikkeelle lähtö tapahtui pikkualueella. Pikkualueen ylivaihde saatiin kytketymään 8:n mailin tuntinopeudessa (13 km/h) ja tällä vaihteella kiihdytettiin 25:n mailin tuntinopeuteen, jolloin valitsin siirrettiin isolle alueelle.

Rakenne oli melkoisen tilaavievä ja raskas, koska nestekytkimen lisäksi järjestelmä vaati toimiakseen myös mekaanisen kytkimen. Tämän johdosta tällä vaihteistolla varustettujen autojen tulipelti ja lattiapellitys sekä kytkinpolkimen vivusto poikkeavat manuaalivaihteistolla varustettujen autojen rakenteista.

Aiheesta muualla
----------------

* Amerikkalaisia, vuoden 1941 Chrysler-lehtimainoksia
* Amerikkalaisia, vuoden 1941 DeSoto-lehtimainoksia
* Amerikkalaisia, vuoden 1942 DeSoto-lehtimainoksia

Lähteet
-------

1. 1 2  Allpar.com - The M6 four-speed electro-hydraulic semi-automatic transmission (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Oldcarbrochures.com - 1941 Chrysler Brochure (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Oldcarbrochures.com - 1941 DeSoto Brochure[vanhentunut linkki]
**Iso-Kairi** on Vihdin koillisosassa läntisellä Uudellamaalla sijaitseva 43 hehtaarin laajuinen järvi. Se on matala ja sameavetinen. Etäisyys Nummelasta on 27 kilometriä koilliseen ja Helsingin keskustasta 44 kilometriä pohjoisluoteeseen.

Maantiede
---------

Iso-Kairin pituus on noin kilometri, järven rannat polveilevat ja se kapenee voimakkaasti keskikohdastaan. Pohjois- ja eteläosa ovat leveämpiä. Etelärannan tuntumassa sijaitsevaa luotoa lukuun ottamatta Iso-Kairi on saareton. Rannat ovat metsäisiä, rantavedessä ja lahdissa kasvaa ulpukoita. Iso-Kairiin virtaan Pikku-Kairin oja Pikku-Kairista, joka sijaitsee Iso-Kairin luoteispuolella. Iso-Kairista virtaa Kalakoskenoja Vihtijärveen, joka sijaitsee 500 metriä Iso-Kairista etelään. Vihtijärven korkeustaso on noin kolmetoista metriä Iso-Kairia alempana.

Iso-Kairin vedenlaatu on hyvä.

Iso-Kairi (23.093.1.006) kuuluu Vihtijärven valuma-alueeseen (23.093), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Vihtijoen valuma-alue (23.09). Iso-Kairi on Vihtijärven valuma-alueen toiseksi laajin vakavesi ja Karjaanjoen vesistön koillisia vakavesiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Iso-Kairi, vakavesi, Vihti
2. 1 2 3 4 5  Iso-Kairi. Järviwiki. Viitattu 15.3.2021.
3. ↑  Karjaanjoki (23). Järviwiki. Viitattu 15.3.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Vesientila.fi: ISO-KAIRIN VEDEN LAATU
**Lucius Julius Aurelius Septimius Vaballathus Athenodorus** (arab. وهب اللات‎, *Wahb-Allat*, k. noin 273) oli Palmyran valtakunnan kuningas vuosina 267–272. Hän oli Septimius Odaenathuksen ja kuningatar Zenobian poika. Kun Odaenathus murhattiin vuonna 267, nousi Vaballathus Palmyran kuninkaaksi ja otti vastaan arvonimet *rex regum* (suom. *kuninkaiden kuningas*), *corrector totius Orientis* (suom. *idän hallitsija*) ja *dux Romanorum* suom. *roomalainen johtaja*). Todellisuudessa valta oli kuitenkin hänen äidillään, Zenobialla. Vaballathuksen ikää tällöin ei tiedetä varmasti, mutta todennäköisesti hän ei ollut kovinkaan vanha.

Rooman keisarit, Gallienus tai Claudius Gothicus eivät tunnustaneet uutta kuningasta, mutta mihinkään toimenpiteisiin palmyralaisia vastaan ei ryhdytty. Roomalaiset olivat tällöin jo muutenkin kiireisiä torjuessaan germaanihyökkäyksiä. Rooman keisariksi syyskuussa 270 noussut Aurelianus ilmeisesti tunnusti Vaballathuksen Odaenathuksen seuraajana. Aleksandriassa joulukuussa 270 lyödyt kolikot kuvaavat Aurelianusta ja Vaballathusta yhdessä. Niissä kuvataan Aurelianusta Augustukseksi ja Vaballathusta *Autokratoriksi* (Imperaattori), konsuliksi ja roomalaiseksi kenraaliksi. Vaballathus ei kuitenkaan vielä ollut virallisesti keisari, vaikka kolikot kutsuvatkin häntä kuninkaaksi.

Kun Persian kuningas Sapor I kuoli vuonna 272, Zenobia päätti kuitenkin ottaa lopullisen askeleen kohti keisariutta. Hän julisti itsensä Augustaksi ja Vaballathuksen *Augustukseksi*. Palmyralainen merkkipaalu Arabiasta kuvaa Vaballathusta keisarina (*Imperator Caesar Lucius Julius Aurelius Septimius Vaballathus Athenodorus pius felix invictus Augustus*), eikä mainitse ollenkaan Aurelianusta. Tämä saattoi olla viimeinen syy Aurelianuksen Palmyran sotaretkelle vuonna 272, joka päättyi lopulta Palmyran kukistumiseen. Zenobia ja Vaballathus otettiin vangiksi, ja vietiin Roomaan. Vaballathus kuoli myöhemmin vankeudessa.

Lähteet
-------

* Jona Lendering: Vaballathus Livius.org.  Arkistoitu 7.8.2008. Viitattu 6.2.2009. (englanniksi)
* Alaric Watson: *Aurelian and the third century*, s. 57–69. Routledge, 1999. ISBN 0-415-07248-4. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vaballathus**.
Pietarin synagoga.
**Pietarin synagoga** (ven. Санкт-Петербу́ргская хора́льная синаго́га, *Sankt-Peterburgskaja horalnaja sinagoga*) on vuosina 1883–1893 rakennettu juutalainen synagoga Pietarissa Venäjällä. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Ivan Šapošnikov ja Lev Bahman. Kupolin koristama rakennus edustaa eklektismin aikakaudelle ominaista uusmaurilaista tyyliä. Ympäröivä aita on pystytetty vuonna 1913.

Synagoga suljettiin vuonna 1930, mutta avattiin pian uudelleen. Sittemmin se oli avoinna koko neuvostoajan loppuun saakka. Nykyään sen yhteydessä toimii juutalaisia oppi- ja hyväntekeväisyyslaitoksia, myymälä ja košer-ravintola. Pietarin keskustan länsilaidalla sijaitsevan synagogan osoite on Lermontovin prospekti 2.

Lähteet
-------

1. 1 2  Entsiklopedija Sankt-Peterburga *encspb.ru*. Viitattu 27.11.2011. (venäjäksi)
2. ↑  Informatsionnyi portal Jevreiskoi religioznoi obštšiny Sankt-Peterburga: Istorija Sankt-Peterburgskoi bolšoi horalnoi sinagogi *jewishpetersburg.ru*. Viitattu 27.11.2011. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pietarin synagoga**.
* Pietarin juutalaisen seurakunnan sivusto (venäjäksi), (englanniksi)
Pietarin miilun pääosien esittäjät Kari Sorvali ja Eija Ahvo**Pietarin miilu** on sarjassaan toinen kansanooppera, jonka Erkki Pohjanheimo ja Seppo Seppälä tekivät Yleisradiolle vuonna 1979. Ensimmäinen oli nimeltään Karannut Hevonen. Pietarin miilun perustana ovat Suomen Kansan Vanhat Runot ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Kansanrunousarkiston kokoelmat. Niistä ja osin omaa luovaa runoilijankykyään käyttäen käsikirjoittaja Ilpo Tiihonen kokosi yhtenäisen juonellisen tarinan, missä Karjalankannaksella asuskeleva Matti lähtee ensi kertaa viemään hiiliä Pietariin. Pietarin hiilenkulutus oli valtavaa tarinan tapahtuma-aikoihin 1800-luvun lopulla, ja myös salakuljetus kukoisti. Matin matkasta kehkeytyy nuorelle, kokemattomalle Matille todellinen seikkailu.

Pohjanheimo ja Seppälä kutsuivat säveltäjäksi Toni Edelmannin. Tärkeänä asiantuntijana ja yhteistyökumppanina oli Kansanrunousarkiston johtaja Pekka Laaksonen. Kansanoopperan visualisoinnissa tärkeinä tekijöinä olivat lavastaja Anu Maja ja kuvaaja Antero Takala.

Pietarin miilu kuvattiin värillisenä monikameratuotantona Ylen Pasilan Studio 2:ssa ja lähetettiin TV1:ssä 8.11.1979. Se on Yleisradion TV1:n Viihdetoimituksen tuotantoa. Ohjelman kesto on 53’06".

Tekijät
-------

* Tuottajat, toimittajat ja ohjaajat Erkki Pohjanheimo ja Seppo Seppälä
* Käsikirjoitus Ilpo Tiihonen
* Sävellys Toni Edelmann
* Koreografia Arja Virtanen
* Lavastus Anu Maja
* Pukusuunnittelu Satu-Marja Nygren
* Kuvaus Antero Takala
* Musiikin äänitys Reino Aaltonen
* Äänitys Harri Pakkala

Näyttelijät, laulajat
---------------------

* Matti - Kari Sorvali
* Tyttö, joka oli ollut Virossa orjana - Eija Ahvo
* Hiilikauppias - Tapio Aarre-Ahtio
* Hiilikauppiaan vaimo - Anneli Haahdenmaa
* Matin äiti - Marja-Leena Kouki
* Vanha miilumies - Martti Kuningas
* Salakuljettajia - Matti Pellonpää, Heikki Pursiainen, Markku Huhtamo
* Munansyöjä - Ari Piispa
* Kuoro ja sivuosat Koiton Laulu
* Muissa tehtävissä - Mariitta Sorvali, Vesa Repo, Matti Ruohola, Erja Manto, Marja Myllylä, Seija Pitkänen

Pietarin miilusta kirjoitettua
------------------------------

* "Päämääränäni oli mahdollisimman rohkea ote, rämäpäinenkin, koska teksti oli voimakas." Lavastaja Anu Maja, Katso 45/1979
* "Eräät studioon rakennetut suota ja muut ihmeet ällistyttävät ja ihastuttavatkin. Ajatuksellisesti Pietarin miilu on sen sijaan vaatimatonta tv-teatteria. Katsojankin rima on noussut." Jukka Kajava, Helsingin Sanomat 08.11.1979
* "Tarina on taianomaista satua salaperäisine käänteineen. Mutta – kuten Erkki Pohjanheimon ja Seppo Seppälän töistä yleensäkin – myös tästä löydämme siteen ympäröivään yhteiskuntaan, sen ilmiöihin ja ihmiskohtaloihin." Eeva-Kaarina Holopainen, Ilta-Sanomat 08.11.1979.

Oheisohjelma
------------

**Pietarin miilu ja miten sitä tehtiin**

Kansanoopperan tekovaiheita valokuvin ja äänitehostein. Ohjaajat Erkki Pohjanheimo ja Seppo Seppälä. Ensiesitys YLE TV1 07.11.1979

Lähteet
-------

1. ↑  Katso: "Viihdeohjelman tie kuvaruutuun" 45/1979
2. ↑  Katso 45/1979
3. ↑  Ilta-Sanomat: "Näin syntyi kansanooppera Pietarin miilu" 07.11.1979
**Kirjoantilooppi** (*Tragelaphus scriptus*) on arka sorkkaeläin, joka elää Afrikassa. Se kuuluu nautaeläinten alaheimoon.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Kirjoantiloopin säkäkorkeus on noin 70–90 cm, ruumis 105–150 cm pitkä ja paino 40–80 kg. Kirjoantiloopilla on pöyheä häntä. Sen sarvet ovat noin 35 cm pitkiä. Naaraat ovat koiraita pienempiä. Kirjoantiloopin turkissa on kirjavia valkoisia laikkuja. Muuten se on harmaa, tosin jotkin yksilöt ovat tummia.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Kirjoantilooppeja elää lähes kaikkialla Saharan eteläpuolisessa Afrikassa kaikkein kuivimpia alueita kuten Kalaharia ja Namibia lukuun ottamatta. Se elää niin sademetsissä kuin savanneilla, kunhan maasto on peitteinen. Laji elää myös vuoristometsissä.

Elintavat
---------

Kirjoantilooppi liikkuu sekä päivällä että yöllä, mieluiten kuitenkin öisin. Se ei liiku kovassa helteessä. Antiloopit elävät hyvin piilottelevasti. Kirjoantilooppi ei ole seurallinen, mutta sietää lajitovereita ja joskus niitä voi elää yli 20 neliökilometrillä. Lajin elinalue on 0,25–20 hehtaaria. Kirjoantilooppi ääntelee vain vähän. Naaras synnyttää kerralla yhden vasikan kuuden kuukauden kantoajan jälkeen. Se voi saada kaksi vasikkaa vuodessa. Vasa seuraa emoaan avoimeen ympäristöön nelikuisena. Vasikka aikuistuu vuoden vanhana. Kirjoantiloopin ravinto koostuu lehdistä, ruohoista ja hedelmistä. Öiseen aikaan se usein tulee syömään avoimelle savannille. Kirjoantiloopin vihollisia ovat isot petoeläimet, kuten leopardit, kotkat ja hyeenat. Kirjoantiloopin vasoja jää myös paviaanien ja simpanssien saaliiksi. Kirjoantiloopin elinikä on noin 12 vuotta. Laji ei ole uhanalainen.

Lähteet
-------

* Lahti, Seppi et al (toim.) 1979. Zoo Suuri eläinkirja 2: Nisäkkäät. Porvoo: WSOY. ISBN 951-0-08247-3 ja Suuri Savanni. Kirj. Olli marttila. Auris

### Viitteet

1. ↑  IUCN SSC Antelope Specialist Group: *Tragelaphus scriptus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2008. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 28.7.2014. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Tragelaphus scriptus | 
* Wikidata: Q328803
* Wikispecies: Tragelaphus scriptus
* ADW: Tragelaphus\_scriptus
* ARKive: tragelaphus-scriptus
* BioLib: 33830
* BOLD: 462475
* CoL: 57VQS
* EoL: 1038790
* Fossilworks: 149707
* GBIF: 5220182
* iNaturalist: 42341
* IRMNG: 10705142
* ITIS: 625132
* IUCN: 22051
* MSW: 14200731
* NCBI: 66440

 |
|  |
| Antilope scripta | 
* Wikidata: Q109646779
* GBIF: 9628054

 |

 |
**Leiden-asteikko** (yksikön tunnus **°L** tai **ÐL**) on historiallinen lämpötila-asteikko, jota käytettiin 1900-luvun alkupuolella matalien, alle −183 °C, lämpötilojen mittaamiseen Hollannissa. Se on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat luonnollisen vedyn kiehumispiste (noin 20,4 K) ja hapen kiehumispiste (noin 90 K). Näille pisteille annettiin lämpötilat 0 °L ja noin 70 °L. Asteikkovälinä käytettiin kelvineitä, joten absoluuttinen nollapiste oli noin −20,4 °L. Koska lämpötilat mitataan vedyn kiehumispisteen suhteen, kutsutaan sitä *suhteelliseksi asteikoksi*. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla.

Heike Kamerlingh Onnes (1853–1926) perusti kylmälaboratorion vuoden 1894 tienoilla Leideniin Alankomaihin. Mittareiden nesteenä käytettiin nesteytettyä happea, jonka kiehumispiste on −183 °C. Muut mittaustekniikat kehittyivät 1900-luvulla niin, että happimittareista voitiin luopua. Koska asteikko on 1 °C = 1 K = 1 °L, saadaan helpot muunnoskaavat

{\displaystyle {\frac {t}{^{\circ }C}}={\frac {t}{^{\circ }L}}-253}
ja

{\displaystyle {\frac {t}{^{\circ }L}}={\frac {t}{^{\circ }C}}+253}

Lähteet
-------

* Rantala, T.: Lämpöopin luentomoniste (18. Lämpötila, lämpölaajeneminen ja ideaalikaasu) (Arkistoitu – Internet Archive), 1997, Oulun yliopisto
* Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi (Arkistoitu – Internet Archive), 2013

### Viitteet

1. ↑  en.Vionto: Leiden scale:all facts at a glance
2. ↑  Lämpöopin luentomoniste, s. 4–5, 1997
3. ↑  Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi, s. 27–32, 2013
4. ↑  Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi, s. 59–60, 2013
5. ↑  Hyhkö, Heikki: Tilastotieteen johdantokurssi, s. 73, 2013

Aiheesta muualla
----------------

* Science & Society - Picture Library: Backing board for thermometer, c 1758.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Leiden scale
*Tämä artikkeli käsittelee Porissa ilmestynyttä sanomalehteä. Sanan muista merkityksistä, katso Kansalainen (täsmennyssivu).*
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Kansalainen** oli Porissa vuosina 1896–1912 ilmestynyt sanomalehti.

Kirjanpainaja Otto Andersinin perustama *Kansalainen* oli aluksi nuorsuomalainen ja varovaisen perustuslaillinen, mutta myöhemmin se ilmoittautui puolueettomaksi. Epäpoliittinen lehti ei pärjännyt kilpailussa vanhasuomalaisten *Satakunnan* ja nuorsuomalaisten uuden *Satakunnan Sanomien* kanssa ja se lakkasi lopulta kannattamattomana.

Kolmesti ja vuonna 1898 neljästi viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 3600 kappaletta vuonna 1900 Sen päätoimittajina työskentelivät Wilhelm Nikodemus Saimen (1897–1898), Mikko Latva (1898–1900), Aksel F. Ilmoni (1900–1901), William Frithiof Ilmoni (1901–1905), Toimi Juuti (1905–1906) ja Otto Andersin (1906–1912).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 260. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.

Aiheesta muualla
----------------

* *Kansalainen* digitoituna kansalliskirjastossa
Vuonna 1929 valmistunut koulutalo on nyt yksityisasuntona.
**Ahon koulu** oli entisen Jalasjärven kunnan Jokipiissä vuosina 1924–1993 toiminut alakoulu.

Historiaa
---------

Jokipiin ensimmäinen kansakoulu oli vuonna 1904 aloitettu Harrin koulu, jota kävivät myös Ahonkylän lapset. Omaa koulua Ahoon ryhdyttiin puuhaamaan vuonna 1924, ja koulunpito aloitettiin Ilmari Iso-Ahon talon tuvassa. Opettajan käytössä oli kaksi peräkamaria. Koulua kutsuttiin ensin Lapiolahden yläkansakouluksi, mutta nimi muutettiin vuonna 1927 Ahon kouluksi. Oma koulutalo vihittiin käyttöön huhtikuussa 1929, ja kouluruokaa alettiin tarjota uuden keittolan myötä syksystä 1936.

Ensimmäiseksi opettajaksi valittiin Hanna Hakkari, joka työskenteli Ahon koululla 40 vuotta, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1964. Hänen äitinsä Saimi toimi koulun vahtimestarina. He asuivat koululla ja osallistuivat kylän elämään aktiivisesti. Hanna Hakkari tunnettiin koulun puutarhan taitavasta hoitamisesta ja kylän sekakuorotoiminnasta.

Ahon koulun opettajaksi vuonna 1960 valittu Juho eli Jussi Autio ehti olla Hakkarin työtoverina muutaman vuoden ajan. Opettajapariskunta Marja-Leena (Maisa) ja Juho Autio asuivat ja opettivat Ahon koululla eläkevuosiinsa saakka. Kun koulunpito loppui vuonna 1993, heidän poikansa osti koulutalon Jalasjärven kunnalta ja remontoi sen perheensä kodiksi ja musiikkialan yrityksensä studiotiloiksi.

Lähteet
-------

* Terhi Rintalan teksti*lähde tarkemmin?*
* Rajala, Toivo: "Ahon koulu", s. 50–55 teoksessa Vierikko, Virve ym.: *Jokipii: kirja kotikylästämme*. Jalasjärvi: Jokipiin kylän kirjatoimikunta, 1996. ISBN 952-90-8024-7.
* Autio, Marja-Leena & Autio, Jussi: "Ahon koulun ja kylän tapahtumia vuoden 1964 jälkeen", s. 55–59 teoksessa Vierikko, Virve ym.: *Jokipii: kirja kotikylästämme*. Jalasjärvi: Jokipiin kylän kirjatoimikunta, 1996. ISBN 952-90-8024-7. .
Linjastokartta
**Mulhousen raitioliikenne** on yksi Mulhousen julkisen liikenteen muodoista.

Historia
--------

Kaupungissa toimi alun perin vuosina 1882–1956 kattava raitiovaunuverkosto.

Mulhousen uusi raitiotie avattiin vuonna 2006, jolloin linjasto koostui kahdesta poikittaisesta linjasta. Kahdella linjalla oli yhteismittaa kaksitoista kilometriä. 2010-luvun alussa avattiin kolmas linja sekä neljäs linja, joista jälkimmäisellä kulki duoraitiovaunuyhteys.

Raitiovaunulinjojen laajennuksia on harkittu, mutta niistä on myös osittain luovuttu kustannusten takia.

Lähteet
-------

1. ↑  Le Tramway histoire-lutterbach.com.  Arkistoitu 27.5.2016. Viitattu 28.12.2016. (ranskaksi)
2. ↑  Présentation leportailferroviaire.free.fr. Viitattu 28.12.2016. (ranskaksi)
3. ↑  Mulhouse: abandon des extensions du tramway  24.6.2010. dna.fr. Viitattu 28.12.2016. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mulhousen raitiotieliikenne**.
* Virallinen kotisivu (ranskaksi)
Bro Parkin keskeneräinen katsomorakennus kesällä 2015.
**Bro Park** on vuonna 2016 valmistunut laukkarata, joka sijaitsee Tukholman läänissä Upplands-Bron kunnassa. Se rakennettiin vuonna 1960 avatun Täbyn laukkaradan korvaajaksi. Bro Parkissa on vuosittain noin 40 kilpailupäivää. Merkittävimmät vuosittaiset suurkilpailut ovat *Stockholms Stora Pris* ja *Stockholm Cup*.

Bro Parkin rakennuskustannukset olivat noin 50 miljoonaa euroa. Päätös radan rakentamisesta syntyi vuonna 2011, kun Ruotsin laukkaurheilun keskusjärjestä Svensk Galopp myi noin 10 kilometriä Tukholman pohjoispuolella sijaitsevan Täbyn laukkaradan alueen JM Bygg ja Skanska -rakennusyhtiöille 200 miljoonalla eurolla. Paikalle rakennetaan 4 000 asukkaan Täby Parkin kaupunginosa.

Lähteet
-------

1. ↑  Bro Park  11.1.2017. Svensk Galopp.  Arkistoitu 28.4.2018. Viitattu 27.4.2018. (ruotsiksi)
2. ↑  Pettersson, Erik: Planen: Köra trav – på Bro Park-banan  14.6.2017. Aftonbladet. Viitattu 27.4.2018. (ruotsiksi)
3. ↑  Johansson, Robin: Beslutet: Täby säljs  23.5.2011. Aftonbladet. Viitattu 27.4.2018. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bro Parkin kotisivut

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bro Park** Wikimedia Commonsissa
Mulberryn liike Brompton Roadilla Lontoossa.
**Mulberry** on vuonna 1971 perustettu brittiläinen luksusvaatevalmistaja, joka tunnetaan erityisesti nahkatuotteistaan. Parikymmenvuotiaan Roger Saulin yhdessä äitinsä Joanin kanssa perustama yritys aloitti 1970-luvun alussa vöistä ja laajeni pian laukkuihin, nahkapusakoihin ja jalkineisiin. Nykyisin Mulberry on Lontoon pörssissä noteerattu yhtiö. Se tunnetaan etenkin Britanniassa "nahkatavaroiden Rolls-Roycena".

1970-luvun lopulla Mulberry esitteli ensimmäisen naisten vaatemallistonsa ja 1980-luvun alussa ensimmäisen miesten kenkämalliston. 1980-luvulla merkki laajeni myös hajusteisiin ja 1990-luvun alussa kodinsisustukseen.

Vuonna 2000 lievästi tappiolliseksi vajonneen Mulberryn omistajaksi tulivat Saulin perheen ohella singaporelainen Ongin perhe, joka alkoi kirkastaa tuotemerkin strategiaa. Mulberryllä oli tuolloin myymälöitä jo 21 maailman maassa, myös kaikissa Pohjoismaissa, muun muassa Helsingin Fabianinkadulla. Tuotteet valmistettiin yrityksen omissa tehtaissa. 2000-vuosikymmenen keskivaiheilla yhtiö kasvoi jopa 44 prosentin vuosivauhdilla. Tuolloin noin kaksi kolmannesta myynnistä oli nahkalaukkuja.

Vuonna 2015 Mick Jaggerin tytär Georgia May Jagger suunnitteli Mulberrylle moottoripyöräilyhenkisen nahkamalliston.

Lähteet
-------

1. ↑  Investor Relations Mulberry Group plc. Viitattu 18.9.2018. (englanniksi)
2. ↑  Wiikeri, Anna-Liisa: Mies pitää pukunsa.  *Helsingin Sanomat*, 12.3.1978, s. 16. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  The Mulberry Story Mulberry Group plc. Viitattu 18.9.2018. (englanniksi)
4. 1 2  Saukkola, Mirva: Ruutubrändin nuorennusleikkaus *Taloussanomat*.  13.11.2000. Viitattu 18.9.2018.
5. 1 2  Ehrlich, Doreen & Rhodes, Nelly: Mulberry Company *Fashion Designer Encyclopedia*. Viitattu 18.9.2018. (englanniksi)
6. ↑  Taponen, Sirkku: Mulberry avaa uusia liikkeitä *Taloussanomat*.  5.10.2006.
7. ↑  Karttunen, Mari: Mick Jaggerin tytär ryhtyi muotisuunnittelijaksi – tältä näyttää Georgia Mayn prätkätyyli *Ilta-Sanomat*.  12.9.2015. Viitattu 18.9.2018.
**Mula** on matala ja lyhytviipymäinen lintujärvi Varkauden keskustan eteläpuolella Pohjois-Savon maakunnan eteläosassa. Sen pinta-ala on 1,9 neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 66 kilometriä etelään. Mula ja sen luoteispuolella sijaitseva Ruokojärvi kuuluvat lintuvesiensuojeluohjelmaan. Mulan eteläosa sijaitsee Joroisten alueella.

Maantiede
---------

Mulan pituus kaakosta luoteeseen on 3,1 kilometriä. Järven eteläosa on huomattavasti pohjoisosaa leveämpi. Niemimaista laajin on pohjoisrannan Pietikänniemi. Noin neljätoista hehtaaria Mulasta on vähintään kolme metriä syvä. Syvin piste, kuusi metriä, sijaitsee länsirannan Humalinniemen koillispuolella. Sen lounaispuoleinen järvenosa on lähes kauttaaltaan enintään metrin syvä.

Mulan saariluku on kaksi. Järven rantaviiva on suurelta osin epämääräinen. Itärannalla sijaitsee pieniä omakotitalojen rykelmiä.

Mulaan laskee Ruokojärvi (78,3 metriä mpy) luoteesta. Mulan kaakkoiselta rannalta alkaa Kuvansinjoki, joka laskee itään Haukiveden Siitinselkään. Mulan ja Haukiveden välinen kannas on noin 700 metriä leveä. Mulan lounaispuolella Joroisten alueella sijaitsee Pieni-Mula (79,2 metriä mpy).

Mulan vesitilavuus on 2 156 000 kuutiometriä. Noin 97 prosenttia tilavuudesta on enintään kolmen metrin syvyydessä. Haja-asutusalueen ravinnekuormitus on rehevöittänyt Mulaa.

Mula (04.261.1.002) kuuluu Osmajoen alueeseen (04.261), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Sorsaveden valuma-alue (04.26) ja ensimmäinen on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Mula on laajin Osmajoen alueen 18:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Ruokojärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5   Mula, vakavesi, Varkaus
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Ympäristö- ja paikkatietopalvelu Syke (edellyttää rekisteröitymisen) Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 9.12.2022.
3. ↑  Mula (04.261.1.002) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 9.12.2022.
4. 1 2  Ruokojärvi ja Mula Pohjois-Savon ELY-keskus. Viitattu 9.12.2022.
5. ↑  Osmajoen alue (04.261) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 9.12.2022.
**Obock** on kaupunki ja Obockin alueen hallinnollinen keskus Djiboutissa. Se sijaitsee Tadjouranlahden pohjoisrannalla 50 kilometriä Djiboutin kaupungista meritse pohjoiseen. Kaupungissa on 11 700 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).

Eurooppalaiset suurvallat kiinnostuivat nykyisen Djiboutin alueesta Suezin kanavan rakentamisen yhteydessä 1800-luvun puolivälissä. Ranskalaiset hankkivat vuonna 1862 ankkuripaikan Obockista, jota alettiin hyödyntää vuosina 1881–1882. Vuonna 1885 perustetun protektoraatin keskus siirrettiin vuonna 1892 nykyiseen Djiboutin kaupunkiin. Aikaisemmin Obockina tunnettu siirtomaa nimettiin Ranskan Somalirannikoksi vuonna 1896.

Obock on hiljainen pikkukaupunki, jonka tärkein elinkeino on kalastus. Sen nähtävyyksiä ovat ranskalaisen kuvernöörin residenssi, merimiesten hautausmaa ja Ras Birin majakka kuuden kilometrin päässä kaupungissa. Matkailijoita houkuttelevat seudun hiekkarannat ja koralliriutat. Obockin majoituspalvelut ovat vaatimattomia. Kaupunkiin on maantie- ja lauttayhteydet Djiboutista.

Lähteet
-------

1. ↑  Annuaire statistique de Djibouti 2012 *Portail du ministère d l’économie*. Viitattu 25.9.2021.
2. ↑  *Afrika: entsiklopeditšeski slovar, tom 1*, s. 472. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1986.
3. ↑  *Lonely Planet Ethiopia & Djibouti*, s. 322–323. Lonely Planet Publications, 2017. ISBN 978-1-78657-040-6.
Hipparkhoksen murha. Edmund Ollier, 1882.
**Hipparkhos** (m.kreik. Ἳππαρχος, lat. *Hipparchus*; k. 514 eaa.) oli Peisistratoksen poika ja veljensä Hippiaan (kuoli vuoden 490 eaa. jälkeen) kera Ateenan tyranni vuodesta 527 eaa. Hipparkhos murhattiin vuonna 514 eaa. ja Hippias karkotettiin 510 eaa.

Herodotoksen ja Thukydideen mukaan Hipparkhoksen murhaajat Harmodios ja Aristogeiton toimivat henkilökohtaisista motiiveista. Hipparkhos oli rakastunut Harmodiokseen, joka kuitenkin torjui hänet. Hipparkhos kosti Harmodioksen sisarelle, ja Harmodios ja hänen rakastajansa Aristogeiton puolestaan kostoksi murhasivat Hipparkhoksen.

Katso myös
----------

* Ateenan tyrannia

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hipparkhos** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Gakudō Takada Joensuun torilavalla kesällä 2011.
**Gakudō Takada** (jap. 髙田 學道, *Takada Gakudō*, s. 19. kesäkuuta 1939 Jokohama, Japani) on Nihon Iaidō-kyōkain (erään Japanin iaidō-yhdistyksen) puheenjohtaja, Musō Shinden-ryūn *Gotō*-tyylisuunnan 20. pääopettaja ja Jokohamassa sijaitsevan Yūshigijuku-dōjōn johtaja.

Takada aloitti kendōn 13-vuotiaana ja liittyi iaidō-opettajansa (Hiroshi) Matsuo Kenpūn (1903–1985) dōjōhon 15-vuotiaana. Vuodesta 1986 eli siitä lähtien kun hän sai 8. danin hän on käynyt Suomessa ja muissa Pohjoismaissa, Baltian maissa tai Bulgariassa opettamassa pari kertaa vuodessa. Hän on ollut hanshi iaidōssa vuodesta 1996 lähtien Dai-Nippon iaidō-renmeiltä ja 10. danin hän sai vuonna 2004. Lisäksi hänellä on kendōssa kyōshi 7. dan ja muissakin budō-lajeissa dan-arvoja.

Muita Takadan opettajan Matsuo Kenpūn korkea-arvoisia oppilaita olivat Masao Kaminodan, Kiyoshi Watanabe (10. dan) ja Hideo Taki. Matsuo Kenpū oli itse Hakudō Nakayaman oppilas ja opetti Musō Shinden-ryūn lisäksi Takadalle myös useita muita taistelutaitoja, joita olivat muun muassa Ono-ha Hoki-ryū, Mugai-ryū ja Araki-ryūn iaijutsu ja nagamakijutsu.

Gakudō Takada on naimisissa Rumin (iaidō hanshi 9. dan) kanssa ja heidän poikansa on Tokudō (徳道, renshi 8. dan).

Lähteet
-------

1. ↑   – haettu 2010-03-12
2. 1 2 3  Hellsten, Pasi: Takada-sensei, hanshi 8. dan. (haastattelu) *Iaido*, 1997, nro 6, s. 6–15.  Suomen Iaido-liitto ry.

Aiheesta muualla
----------------

* Gakudō Takada Nihon iaidō-kyōkain sivuilla
* Yūshingijukun virallinen blogi (englanniksi)
Elizabeth Montgomery ja Patrick Horgan tv-sarjassa *Vaimoni on noita* 1971.
**Vaimoni on noita** (*Bewitched*) on vuosina 1964–1972 tehty yhdysvaltalainen television komediasarja. Sen päähahmoja olivat nuori aviopari, mainosmies Darrin ja kotirouva Samantha Stephens (Elizabeth Montgomery), joka on oman äitinsä tavoin noita.

Henkilöt
--------

Sarjan vakiovieraana esiintyi Samanthan äiti Endora (Agnes Moorehead), joka paheksuu tyttärensä avioliittoa "kuolevaisen" kanssa. Vierailulla kävi usein myös muita Samanthan sukulaisnoitia ja velhoja, mm. ovennuppeja keräilevä täti Clara ja käytännön piloja harrastava setä Arthur. Stephensit saavat toisella tuotantokaudella tyttären, Tabathan, joka on perinyt äitinsä noitavoimat. Myöhemmin he saivat myös pojan, Adamin joka vaikuttaa isänsä tapaan olevan kuolevainen.

Stephensien riesana oli utelias naapurin rouva Kravitz. Vakihahmona esiintyi myös Darrinin esimies Larry Tate vaimoineen.

### Näyttelijät

* Samantha Stephens - Elizabeth Montgomery
* Darrin Stephens - Dick York 1964–1969, Dick Sargent 1969–1972
* Endora - Agnes Moorehead
* Tabatha Stephens - Erin & Diane Murphy
* Adam Stephens - Greg & David Lawrence
* Abner Kravitz - George Tobias
* Gladys Kravitz - Alice Pearce 1964-1966, Sandra Gould 1966-1971
* Larry Tate - David White
* Louise Tate - Irene Vernon 1964-1966, Kasey Rogers 1966-1972
* Clara-täti - Marion Lorne
* Serena-serkku - Elizabeth Montgomery

Suomessa
--------

Sarjaa esitettiin Suomessa alun perin jo 1960-luvun lopulla; myöhemmin sarjaa esitti vuodesta 2005 lähtien Nelonen.

Elokuva
-------

Aiheesta tehtiin vuonna 2005 elokuva, jonka aiheena oli tv-sarjan henkiinherättäminen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Price, Victoria: Bewitched (Arkistoitu – Internet Archive), *St. James Encyclopedia of Popular Culture*, The Gale Group Inc. 2000. Vaatii HighBeam-tilauksen.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vaimoni on noita**.
* *Vaimoni on noita* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Taiteilijan näkemys GRACE-satelliiteista
GRACEn mittausten perusteella laadittu painovoimaerokartta.
**Gravity Recovery And Climate Experiment** (**GRACE**) oli Saksan DLR:n ja NASAn Jet Propulsion Laboratoryn yhteinen miehittämätön avaruuslento, joka tutki maan painovoimakenttää.

Kaksi GRACE-satelliittia mittasi viiden vuoden ajan painovoimaa ja sen muutoksia. Satelliitit laukaistiin avaruuteen Plesetskistä Rockot-raketilla 17. maaliskuuta 2002. Satelliitit toteutti saksalainen Astrium. Vuonna 2006 ryhmä tiedemiehiä löysi GRACEn mittaustietojen perusteella jäänalaisen Wilkesinmaan kraatterin Etelämantereelta. GRACEn toiminta päättyi 27. lokakuuta 2017.

Katso myös
----------

* GOCE, ESAn gravitaatiomissio
* GRAIL

Lähteet
-------

1. ↑  Big Bang in Antarctica -- Killer Crater Found Under Ice  June 1, 2006. Research News.  Arkistoitu maaliskuu 6, 2016. Viitattu maaliskuu 17, 2009. Luettu 17.3.2009.
2. ↑  GRACE - Gravity Recovery and Climate Experiment *www2.csr.utexas.edu*. Viitattu 21.3.2018.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **GRACE**.
* Teksasis yliopiston GRACE mission sivu
* Saksalainen GRACE mission sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* NASAn GRACE nission kuvaus (Arkistoitu – Internet Archive)
* *Science@NASA* artikkeli GRACEsta (Arkistoitu – Internet Archive)
* *Weighing Earth's Water from Space*
* BBC:n artikkeli
* GPS World Discussion of instrumentation (Arkistoitu – Internet Archive)
**Torohovka** (ven. Тороховка) on Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella Putovan piirissä virtaava 18 kilometriä pitkä joki, joka laskee Peipsijärveen.

Joen kulku
----------

Joen pituus on ilmoitettu olevan 18 kilometriä, mutta sille on ilmoitettu pituudeksi myös 22,6 kilometriä. Joki saa alkunsa entisestä kylästä Mišina Gorasta (ven. Мишина Гора), jonka pusikoituneiden peltojen keskellä on sen latvaoja. Oja poistuu kylästä kilometrin verran luoteeseen päin, sitten saman verran länteen päin ja vielä neljä kilometriä lounaaseen päin. Joen puolivälistä alkaen se virtaa kohti länttä ja siellä olevia peltomaita. Ensimmäinen kylä on pieni Strogino (ven. Строгино), jossa pääuomaan yhtyy etelästä tuleva puro Muhinskaja (ven. Мухинская). Joki alittaa Gdovista tulevan maantien 58K-096 Rubtsovštšinan (ven. Рубцовщина) kylässä. Peipsijärveen on sieltä enää kaksi kilometriä matkaa ja rannan läheisyydessä sijaitsevat vielä Novinkan (ven. Новинка) ja Zamogiljen (ven. Замогилье) kylät. Joen loppukilometri on kosteikkomaista tulvauomaa, jonne vesi nousee aina, kun myös Peipsijärven vedenpinta kohoaa.

Luontoarvoja
------------

Joki sijaitsee ojittamattomalla metsäseudulla, joka on autioitunut. Torohovkan sivu-uomiin ei johda ilmakuvien perusteella merkittävästä ojia, joten se voi selittää keväiset ja syksyiset tulvat. Kesäisin on joessa vain vähän vettä. Joki jäätyy tavallisesti marras-joulukuussa ja jäät sulaavat ilman jäidenlähtöä uomaansa huhtikuussa. Vedenlaatu on hyvä ja sen mineraalipitoisuus tekee vedestä pehmeän ja neutraalin.

Valuma-alue ja sivujoet
-----------------------

Torohovka sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Peipsijärven alueella. Joki laskee Peipsijärven pohjoisosan itärantaan, mistä järven pohjoispäästä alkava Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen. Torohovkan suurimpia sivujokia ei ole toistaiseksi nimetty karttapalveluiden karttoihin. Poikkeuksen tekee Muhinskaja, joka tulee etelästä ja yhtyy pääuomaan sen alajuoksun alkuosassa. Sivujoki alkaa etelässä sijaitsevasta suuresta suoalueesta (ven. Бол. Мох). Yläjuoksulla on toinen sivuhaara, joka tulee siihen pohjoisesta. Se alkaa erään hiljenneen kylän eteläosasta.

Hallintoalue
------------

Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin (ven. Балтийский бассейновый округ). Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen. Joen vesistörekisterin numero on 01030000312102000027404 .

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Тороховка, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
2. 1 2 3  Tieto on peräisin internetin Yandex- tai Kosmosnimki- karttapalvelusta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Torohovka (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 4.11.2020. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Neuvostoajan kartta: Лист O-35-Б, Луга (Luga), 1:200 000 (venäjäksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Тороховка
**Koževnikovon piiri** (ven. Коже́вниковский райо́н, *Koževnikovski raion*) on kunnallishallintoalue Tomskin alueella Venäjällä. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 3 907,5 neliökilometriä. Asukkaita on 20 500 henkeä (vuonna 2015).

Koževnikovon piiri sijaitsee Tomskin alueen eteläisimmässä osassa. Se rajoittuu pohjoisessa Šegarkan ja koillisessa Tomskin piireihin ja muualla Novosibirskin alueeseen. Seutu on pohjoista metsäaroa, jossa niittyjen lisäksi on haapa-, koivu-, sembramänty- ja kuusimetsiä. Piirin itäosan läpi virtaa Objoki, johon laskevat Šegarka ja Baksa. Hyötykaivannaisiin kuuluvat savi ja turve.

Hallinnollinen keskus on Koževnikovon kylä. Piiriin kuuluu kahdeksan maalaiskuntaa: Koževnikovo, Malinovka, Novopokrovka, Pesotšnodubrovka, Staraja Juvala, Tšilino, Urtam ja Voronovo. Asukkaista 89,1 % on venäläisiä, 4,0 % saksalaisia ja 3,0 % tšuvasseja (vuonna 2002).

Ennen venäläisten tuloa seudulla asui tataaripaimentolaisia ja karagasseja. Ensimmäinen venäläinen linnoitus rakennettiin vuonna 1684 Urtamiin. Erityisen paljon uudisasukkaita saapui 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa.

Seudun pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa muun muassa viljaa, maitoa ja lihaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Entsiklopedija Tomskoi oblasti, tom 1*, s. 305–306. Izdatelstvo Tomskogo universiteta, 2008. ISBN 978-5-7511-1895-2. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po munitsipalnym obrazovanijam na 1 janvarja 2015 goda *gks.ru*.  Arkistoitu 5.11.2021. Viitattu 19.12.2015.
3. ↑  Koževnikovski raion: Priroda *kog.tomskinvest.ru*.  Arkistoitu 9.3.2016. Viitattu 19.12.2015.
4. ↑  Koževnikovski raion: O raione *kog.tomskinvest.ru*.  Arkistoitu 21.1.2012. Viitattu 19.12.2015.
5. ↑  Koževnikovski raion: Istorija *kog.tomskinvest.ru*.  Arkistoitu 10.3.2016. Viitattu 19.12.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Koževnikovon piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Domiatijuustoa lautasella.
Domiatijuustoa tarjolla aterian yhteydessä.
**Domiati** (myös **Gebnah bēḍa** tai **Gebnah tariyah**) on pääasiassa Egyptissä valmistettava tuorejuusto.

Domiati on saanut nimensä egyptiläisen Damiettan kaupungin mukaan. Ensimmäiset maininnat sen valmistuksesta ovat vuodelta 332 eaa. Tavallisin juuston valmistuksessa käytetty maito on peräisin vesipuhvelista, mutta siihen voidaan käyttää myös lehmän-, vuohen-, lampaan- tai kamelinmaitoa. Monien muiden juustojen valmistuksesta poiketen domiatia valmistettaessa maitoon lisätään suolaa jo ennen sen juoksuttamista. Suola lisätään hetken 60–80 °C lämpökäsiteltyyn maitoon. Suolattu maito lisätään suolaamattomaan maitoon suhteessa 1/3, jonka jälkeen seokseen lisätään juoksute. Juustomassan muodostumiseen kuluu pari tuntia, minkä jälkeen massa kaavitaan muotteihin. Muottien koko vaihtelee riippuen juuston valmistajasta. Muotin ympärille kiedotaan kangas ja juusto puristetaan muottia vasten 12–24 tunnin ajan 38 °C lämpötilassa. Puristuksen jälkeen juusto leikellään tavallisesti neliskulmioiden muotoon, jonka jälkeen juusto purkitetaan ja sitä säilötään kolmesta neljään kuukautta. Noin 75 % kaikesta Egyptissä kulutetusta juustosta on domiatia.

Valmis juusto muistuttaa fetajuustoa. Juusto on kosteaa ja sen maku on suolainen. Suolainen maku korostuu valmistuksen aikana käytetyn suolan määrästä riippuen. Juuston rakennetta on kuvailtu sitkeäksi. Egyptissä juustoa syödään etenkin välipalana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Catherine Donnelly: *The Oxford companion to cheese*, s. 232-233. Oxford University Press, 2016. ISBN 9780199330881. (englanniksi)
2. ↑  Gaber El-Baradei, Agnès Delacroix-Buchet ja Jean-Claude Ogier: Biodiversity of Bacterial Ecosystems in Traditional Egyptian Domiati Cheese Applied and Environmental Microbiology. Viitattu 1.12.2017. (englanniksi)
**Matteos I** (k. 1865) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1858–1865. Ennen valintaansa hänet tunnettiin älykkäänä ja vapaamielisenä sekä loisteliaana kirjoittajana, mutta hänen tultuaan valituksi heinäkuussa 1858 hänen käytöksensä muuttui kummalliseksi. Hän olisi halunnut ensin vihkimisen suoritettavaksi lokakuussa, jolloin olisi ollut viileämpää, mutta muuttikin äkkiä mieltään, ja vihkimys suoritettiin eräänä lauantaina pienimuotoisesti, ilman ehtoollisjumalanpalvelusta ja vähällä väellä.

Aluksi Matteoksen kausi näytti sujuvan hyvin, sillä hän tiedusteli piispanistuimen sijaintipaikan luostarin munkkien tarpeita ja näiden pyydettyä vaatteita, kynttilöitä, ruokaa ja hiiliä hän heti järjesti niitä. Armenian ilmasto kuitenkin oli hänelle ilmeisesti vastenmielinen, sillä hän tuskaili maan hellettä ja olisi halunnut matkustaa entiseen kotikaupunkiinsa Konstantinopoliin raittiimpaan ilmaan. Venäjän tsaari ei kuitenkaan antanut matkustuslupaa, jolloin Matteos alkoi oikutella ja sulkeutui välillä pitkiksi ajoiksi huoneeseensa, mikä pilasi kirkon sisäisen ilmapiirin. Niinpä, kun Matteos I kuoli syksyllä 1865, häntä ei haudattu muiden katolikosten joukkoon, vaan hänet haudattiin Pyhän Gaianen luostarin pihalle "kuin ruttotautinen". Häntä seurasi katolikoksena Kevork IV Konstantinopolilainen.

Lähteet
-------

* Munkki Serafim, Araratista itään, Kirjapaja 2007
Ricci perinteisessä kiinalaisessa asussa.
 **Italialaiset tutkimusmatkailijat** 

Pohjois-Amerikka 

* Giovanni da Verrazzano

Väli-Amerikka ja Karibia 

* Amerigo Vespucci

Afrikan länsipuoleiset saaret 

* Alvise Cadamosto
* Lancelotto Malocello

Aasia 

* Matteo Ricci
* John Carpini
* Niccolò Da Conti

**Matteo Ricci** (6. lokakuuta 1552 – 11. toukokuuta 1610) oli italialainen jesuiitta ja lähetyssaarnaaja Kaukoidässä. 

Ricci syntyi 1552 Maceratan kaupungissa. Hän opiskeli nuoruusvuotensa jesuiittakoulussa. Myöhemmin hän osoitti halua liittyä mukaan veljeskunnan lähetystyöhön Aasiassa. Vuonna 1578 hän saapui Intian Goaan ja parin vuoden kuluttua tästä matkusti Kiinaan. 

Kiinassa Ricci noudatti jesuiittojen omaksumaa paikalliseen kulttuuriin sopeutumisen periaatetta. Ricci meni toimissaan niin pitkälle, että alkoi elää kiinalaisen elämäntyylin mukaisesti, pukeutui kiinalaisittain ja kasvatti itselleen tavan mukaan pitkät kynnet. Hän pyrki myös löytämään yhtäläisyyksiä kiinalaisesta filosofiasta ja kristinuskosta. Tämän työn seurauksena hän esitti kristilliset tulkinnat kungfutselaisuuden käsitteille *tie* ("taivas") ja *chang-ti* ("ylhäinen herra" taikka "herra ylhäällä"). Riccin työn tulokset eivät kuitenkaan olleet täysin aukottomia ja kiinalaiseen filosofiaan istuvia: esimerkiksi *chang-ti'*n rinnastaminen persoonalliseen jumaluuteen ei istunut kiinalaiseen ajatteluun, joka näki käsitteen persoonattomana voimana ja "kosmisena alkusyynä".

Kiinassa Ricci eli elämänsä loppuun asti: hän menehtyi Pekingissä vuonna 1610.

Lähteet
-------

* *Kristinuskon historia 2000: Uskonpuhdistuksesta nykyaikaan*. Weilin+Göös, 1999. ISBN 951-35-6515-7.

### Viitteet

1. 1 2 3  *Kristinuskon historia 2000 : Uskonpuhdistuksesta nykyaikaan* s. 108

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Matteo Ricci** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
	+ 2
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* MathSciNet
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Matteo Gamba** (s. 19. lokakuuta 1979 Bergamo) on italialainen ralliautoilija. Hän kilpailee rallin MM-sarjassa Fordin autolla. Siviiliammatiltaan Gamba on liikemies.

Nuorena myös kartingissa kilpaillut ja ensimmäisen rallikilpailunsa vuonna 1998 ajanut Gamba debytoi rallin MM-sarjassa vuoden 2014 Monte Carlo -rallissa Peugeotilla. Hän sijoittui kilpailussa yhdeksänneksi saavuttaen heti ensimmäiset MM-pisteensä. Kaudella 2014 Gamba ajoi Peugeotilla myös Ranskan rallissa, keskeyttäen sen. Kaudella 2015 Gamban ensimmäinen kilpailu oli Monte Carlo -ralli, jossa hän ajoi Fordilla keskeyttäen kilpailun. Gamban kartanlukijana toimii Nicola Arena.

Rallin MM-sarjan tulokset
-------------------------

(Tulosselitteet)

| Kausi | Talli | Auto | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Matteo Gamba | Peugeot 207 S2000 | MON9 | SWE  | MEX  | POR  | ARG  | ITA  | POL  | FIN  | GER  | AUS  | FRAKesk. | ESP  | GBR  | 2 | 24. |
| 2015 | Matteo Gamba | Ford Fiesta R5 | MONKesk. | SWE  | MEX  | ARG  | POR  | ITA  | POL  | FIN  | GER  | AUS  | FRA  | ESP  | GBR  | 0 | NC |

Lähteet
-------

1. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Ojankylä** (ven. Ручьи́, *Rutšji*) on kylä Venäjällä Leningradin alueen Sosnovyi Borin kaupunkipiirikunnassa. Se sijaitsee lähellä Suomenlahden rantaa Sosnovyi Borin luoteispuolella.

Ojankylän rukoushuone vuonna 1911.
Ojankylä mainitaan ensimmäisen kerran vuosina 1618–1623 laaditussa ruotsalaisessa verokirjassa. Tuolloin siellä asui kolme Äyräpäästä muuttanutta isäntää. 1800-luvun lopussa kylässä oli 47 taloa ja 278 asukasta. Siellä toimi suomenkielinen koulu ja Kaprion luterilaisen seurakunnan rukoushuone. Vuonna 1929 perustettiin kalastusta ja maanviljelyä harjoittanut kolhoosi. Vuonna 1942 kylän inkerinsuomalaiset asukkaat karkotettiin Siperiaan. Osa heistä pääsi palaamaan 1970-luvulla. Sodan jälkeen kylään perustettiin kalatehdas, joka nykyään toimii Sosnovyi Borin kaupungissa. Nykyään Ojankylässä on huvila-asutusta.

Lähteet
-------

1. ↑  Randefelt, Roland: *Inkeri: tiekartta 1:200 000*. Vantaa: Ingriainfo Oy, 1992. ISBN 951-96326-0-3.
2. 1 2  Pamjat rodnoi zemli: Istorija kraja: Derevni *ethnos.sbor.ru*.  Arkistoitu 7.3.2019. Viitattu 2.5.2011. (venäjäksi)
3. ↑  *Jordeböcker öfver Ingermanland – Pistsovyja knigi Ižorskoi zemli, tom 1*, s. 18. Sankt-Peterburg: , 1859.