recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
X ja Zero Mega Man X4 -pelin kansikuvassa.
Zero Mega Man Zero -pelin kansikuvassa.
**Zero** (ゼロ, ***Zero***) on videopelihahmo Capcomin *Mega Man* -pelisarjassa. Hänen ensiesiintymisensä oli *Mega Man X* -sarjan ensimmäisessä pelissä. Zero on androidi ja korkealuokkainen Maverickien metsästäjä Maverick Hunters -organisaatiossa, jonka tehtävänä on suojella ihmiskuntaa erakoituneilta reploideilta, jotka tunnetaan englanniksi nimellä "Mavericks". Zero toimii myös oppaana ja pitkäaikaisena ystävänä X:lle, Mega Man X -sarjan päähenkilölle. Hän jatkaa rooliaan *Mega Man Zero* -sarjan päähenkilönä neljän pelin ajan ja sivuhahmona *Mega Man ZX* -sarjassa. Hän on lisäksi tehnyt esiintymisiä crossover-peleissä vierailevana hahmona.

Zeron kehitti Keiji Inafune, kun hän yritti luoda uutta päähenkilöä *X*-sarjalle, mutta Zero päätyi toissijaiseksi päähenkilöksi peliin, koska hän erosi ulkonäöllisesti liikaa alkuperäisestä Mega Manista. *Zero*-sarjassa (kehittänyt Inti Creates) Zero toimi päähenkilönä, ja hänen ulkonäköänsä muutettiin niin, että hän näyttäisi enemmän ihmiseltä. Zero on sittemmin ollut myös pienessä sivuroolissa *ZX*-sarjassa Model Z -muodossa.

Tarina
------

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Pelisarjan tarinassa tohtori Wily loi Zeron viimeisenä luomuksenaan ennen kuolemaansa, tarkoituksenaan luoda kehittynyt robotti, joka pystyisi tuhoamaan Mega Manin. Zeron ohjelmoinnissa oli virheitä, joka teki hänestä väkivaltaisen ja haluttoman noudattamaan käskyjä, jonka vuoksi Wily sulki hänet kapseliin. Zero herätettiin vuosikymmeniä myöhemmin Maverick hunters -ryhmän puolesta, mutta kontrolloimaton Zero tuhosi löytäjänsä. Taistellessaan myöhemmin Maverick Hunters -organisaation komentajaa Sigmaa vastaan, Zeron kypärän jalokivi hajosi ja hän menetti tajuntansa. Herättyään hän ei enää osoittanut merkkejä väkivaltaisuudesta ja hänestä tuli *Maverick Hunter*.

Lähteet
-------

1. ↑  TGS '07: Mega Man celebrates 20th anniversary *GameSpot*. Viitattu 28.4.2022. (englanniksi)
2. ↑  There Were Originally 24 Maverick Hunter Units, and Other Mega Man X Tidbits (Updated) // The Mega Man Network *The Mega Man Network*. Viitattu 28.4.2022. (englanniksi)
3. ↑  Does the Rockman Zero Collection Storyline Explain Everything? // The Mega Man Network *The Mega Man Network*. Viitattu 28.4.2022. (englanniksi)
4. ↑  Capcom, *Mega Man X4*, 1997.
**Pääjohtaja** on eräiden yritysten ja laitosten johtajasta käytetty nimitys.

Pääjohtaja-nimitystä on käytetty suuryritysten toimitusjohtajasta. Perinteisesti nimitystä pääjohtaja on käytetty joissakin suurissa yhtiöissä henkilöstä, joka hoitaa sekä hallituksen puheenjohtajan että toimitusjohtajan tehtäviä, tai henkilöstä, jonka alaisena toimii yksi tai useampi varsinainen toimitusjohtaja.*lähde?*

Eräissä laitoksissa on pääjohtaja. Tällaisia laitoksia ovat mm. Tulli, Metsähallitus ja Kansallisooppera, aiemmin myös Yle.

Johtokunnan puheenjohtajasta käytetään toisinaan nimitystä pääjohtaja. Näin on esimerkiksi Suomen Pankissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Taloustiedon taloussanasto, Taloustieto r.y. 1987
2. ↑  Tullin pääjohtaja sai huomautuksen
3. ↑  Metsähallituksen pääjohtaja Pentti Hyttinen: Valtion maissa vielä paljon potentiaalia (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Oopperan ja Baletin johto (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Yleisradion toimitus- ja pääjohtajat vuodesta 1926
6. ↑  Suomen Pankki: Johtokunta
**Johan Gustaf Sohlman** (28. toukokuuta 1837 Parikkala – 22. lokakuuta 1908 Mikkeli) oli suomalainen laki- ja virkamies ja senaattori.

Sohlmanin vanhemmat olivat komissiomaanmittari Adolf Sohlman ja Anna Johanna Poppius ja puolisot vuodesta 1869 Aleksandra Sofia Wallenius (k. 1871) ja vuodesta 1875 Aina Lydia Lovisa Savander (k. 1925). Sohlman tuli ylioppilaaksi 1857 ja suoritti tuomarintutkinnon 1862. Hän työskenteli uransa alussa virkamiehenä Mikkelin lääninhallituksen palveluksessa ja sitten Kuopion ja Uudenmaan läänihallituksissa. Sohlman oli Helsingin oikeuspormestari vuodesta 1882, senaatin oikeusosaston jäsen 1886–1887, 1891–1893 ja 1901–1905 sekä sen varapuheenjohtaja 1903–1905. Senaatin talousosastossa hän oli 1887–1888 siviilitoimituskunnan apulaispäällikkönä, 1888–1891 kansliatoimituskunnan päällikkönä, 1893–1899 salkuttomana senaattorina ja 1899–1901 kirkollistoimikunnan päällikkönä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1883–1885. Sohlman joutui eroamaan senaatin oikeustoimituskunnan varapuheenjohtajan tehtävästä vuoden 1905 suurlakon seurauksena.

Sohlman toimi talonpoikaissäädyn sihteerinä valtiopäivillä 1882 ja 1885. Hän laati vuonna 1889 senaatin kansliatoimituskunnan päällikkönä niin sanotun Sohlmanin listan niistä Suomen juutalaisista, jotka saivat luvan jäädä maahan muiden joutuessa karkotetuiksi. Useimmat Suomen tunnetuista juutalaissuvuista perityvät Sohlmanin listalla mainituista noin 150 henkilöstä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Blomstedt, Kaarlo, ym. (toim.): *Kansallinen elämäkerrasto, V osa: Saari–Ö*, s. 172–173. Porvoo: WSOY, 1934.
2. 1 2  Biografia-sampo: Johan Gustaf Sohlman Viitattu 7.2.2021.
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 7 p. 1605
4. ↑  Anneli Mäkelä-Alitalo: / Sohlman, Johan Gustaf (1837 - 1908) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  23.3.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
5. ↑  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 319–320. Helsinki: Otava, 1926.
6. ↑  Teppo Sillantaus: "Luvattu maa", *Helsingin Sanomien* Kuukausiliite 11/2020, s. 57.


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Venäjä Senaatin oikeusosaston varapuheenjohtajat (1822–1918) |
| --- |
|  |
| Varapuheenjohtajat | 
* Gyldenstolpe (1822–1831)
* Mellin (1831–1854)
* Sackleen (1854–1865)
* af Schultén (1865–1874)
* Örn (1874–1877)
* Palmén (1877–1896)
* Montgomery (1896–1898)
* Cederholm (1898–1900)
* af Nyborg (1900–1902)
* Sohlman (1902–1905)
* Wrede (1905–1909)
* Åkerman (1910–1913)
* Saarikoski (1913–1917)
* Nybergh (1917–1918)

 | Kenraalikuvernöörin vaakuna vuodesta 1809. |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Otto Nybergin kunniaksi vuonna 1955 julkaistu postimerkki.
**Otto Gustaf Nyberg** (25. kesäkuuta 1825 Rautalampi – 3. syyskuuta 1879 Oulu) oli suomalainen everstiluutnantti ja maaherra.

Nyberg syntyi vuonna tulevan suurperheen esikoisena, hänen vanhempansa olivat Ottiliana Anna von Fieandt ja kamarineuvos Claes Henrik Nyberg. Nyberg kävi Haminan kadettikoulun ja palveli upseerina useissa venäläisissä joukko-osastoissa. Palattuaan Suomeen vuonna 1855 hän eteni merkittäviin asemiin Suomen suuriruhtinaskunnan hallinnossa. Nybergistä tuli Suomen Suomen Lennätinlaitoksen ensimmäinen päällikkö. Tässä virassaan hän muun muassa pyrki edistämään suomen ja ruotsin kielen asemaa lennätinliikenteessä sekä naisten pääsyä lennätinvirkailijoiksi.

Vuonna 1873 Nyberg nimitettiin Oulun läänin kuvernööriksi, jona hän ehti toimia kuuden vuoden ajan, kuolemaansa saakka. Kuvernöörinä Nyberg kiinnitti huomionsa Oulun vanhan linnan jäännösten rapistumiseen, ja hänen onnistuikin hankkia valtion varoja linnan raunioiden kunnostustöitä varten. Niiden ansiosta Linnansaari alkoi saada nykyistä puistomaista luonnettaan. Edeltäjänsä maaherra George von Alfthanin (1862–1873) tavoin Nyberg ihaili myös Oulun Hupisaarten kauneutta. Hupisaaret olivat olleet 1860-luvulle saakka melkein luonnontilassa, mutta Alfthan ja Nyberg ryhtyivät kunnostamaan niitä englantilaistyyliseksi puistoalueeksi, jossa vältettiin tiukkoja muotoja ja kankeata pensas- tai nurmisommittelua. Nykyisinkin Oulun Hupisaaret muodostavat yhden Suomen hienoimmista puistoalueista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Petteri Takkula: / Nyberg, Otto (1825–1879) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  Sursill-sukua
3. ↑  Oulun linna ja kaupunki perustetaan (Pohjois-Pohjanmaan museo)
4. ↑  Suomen kotiseutuliitto (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Oulun läänin maaherrat ja kuvernöörit (1775–2009) |
| --- |
|  |
| Ruotsi (1775–1809) | 
* C. M. Jägerhorn (1775–1782)
* Tandefelt (1782–1785)
* Carpelan (1785–1800)
* af Forselles (1800–1802)
* *Antell* (vt. 1802–1804)
* Lange (1805–1808)

 | Oulun läänin vaakuna |
|  |
| Venäjän keisarikunta (1809–1917) | 
* Ehrenstolpe (1809–1820)
* von Born (1820–1826)
* Stjernschantz (1826–1834)
* Lagerborg (1834–1849)
* Lavonius (1849–1862)
* von Alfthan (1862–1873)
* Nyberg (1873–1879)
* C. J. Jägerhorn (1878–1883)
* Tamelander (1883–1884)
* Masalin (1884–1886)
* Gripenberg (1886–1889)
* Malmgren (1889–1897)
* Fellman (1897–1901)
* Furuhjelm (1901–1903)
* Savander (1903–1905)
* Gadolin (1905–1911)
* Langinkoski (1911–1915)
* af Enehjelm (1915–1917)

 |
|  |
| Suomi (1917–1997) | 
* von Nandelstadh (1917–1925)
* Pehkonen (1925–1948)
* Määttä (1949–1967)
* Ryhtä (1967–1973)
* Haukipuro (1973–1986)
* Pekkala (1986–1991)
* Siuruainen (1991–2009)

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Kangaskosken paperitehdas** oli nykyisen  Rautjärven Simpeleellä  Hiitolanjoen varrella sijainnut paperitehdas. Kangaskoski sijaitsee noin kilometrin päässä nykyisestä Venäjän rajasta. Kangaskoski Oy perustettiin vuonna 1901. Kangaskosken tehtaan toiminta oli tappiollista ja yritys ajautui konkurssiin vuonna 1903. Tuotanto jatkui uusien yrittäjien voimin 1920-luvulle asti. Tehtaan tuotanto oli 2500 tonnia ruskeaa käärepaperia vuodessa.

Tehtaan paperikone
------------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Kone** | **Valmistaja** | **Toiminnassa vuosina** | **Viiraosa** | **Viiraleveys** | **Puristinosa** | **Nopeus** | **Kapasiteetti** | **Muuta** |
| Paperikone PKI | Viipurin konepaja | 1906–1920 |  ? | 2 100 mm |  ? |  ? | 2 500 t/a, Luonnonruskea käärepaperi | Poistettu |

Paperitehtaan tilalle valmistui vuonna 1925 vesivoimalaitos. Kangaskoskella otettiin ensimmäisenä käyttöön Suomessa valmistettu Kaplan-turbiini. Putouskorkeus 6 m ja pienvesivoimalan vuosituotanto noin 3 300 MWh. Voimalan omistaa Hiitolanjoen Voima Oy.

Kangaskosken tehtaan mobiilipolku
---------------------------------

Kangaskosken käytöstä poistuneen voimalaitoksen alapuoliseen saarekkeeseen on kesän 2023 aikana avautunut Kangaskosken paperitehtaasta ja puuhiomosta sekä sen vaiheista kertova Kangaskosken tehtaan mobiilipolku (The Kangaskoski Factory Mobile Path) osana Kangaskosken museoaluetta.

Kangaskosken tehtaan mobiilipolku ja siihen kiinteästi liittyvä mobiilisovellus esittelevät vuosina 1901–1924 vaihettain toimineen Kangaskosken puuhiomon sekä pahvi- ja paperitehtaan rakennuksia, vaiheita, konekantaa ja tuotantoprosessia mm. mobiilisovelluksen lisätyn todellisuuden avulla.

Kuitenkin myös polun rastipisteiden suppeampien perustietojen kautta voi tutustua Kangaskosken tehtaaseen opastaulujen avulla ilman tätä sovellusta.

Katso myös
----------

* Suomen paperiteollisuus
* Simpele (yritys)

Lähteet
-------

* Autio, Matti & Nordberg, Toivo. (1972) Vuosisata paperiteollisuutta I Valkeakosken, Simpeleen, Myllykosken ja Jämsänkosken paperiteollisuuden vaiheet Yhtyneet Paperitehtaat Osakeyhtiön perustamiseen saakka. Valkeakoski. Yhtyneet Paperitehtaat Oy.
* Tuuri, Antti. (1999) UPM-Kymmene, Metsän jättiläisen synty. Otava. Helsinki. 493 s.
* Nykänen, Panu & Paulapuro, Hannu (2005) Telan ympäri - Vuosisata suomalaista paperikone- ja paperinvalmistustekniikkaa. Tekniikan Historian Seura THS ry. Helsinki.

### Viitteet

1. ↑  Ulla Ylönen: Simpeleen ensimmäinen paperitehdas toimi Kangaskoskella – virkistysaluesäätiö suunnittelee voimalaitokseen museota *yle.fi*.  17.12.2020. Yle Lappeenranta. Viitattu 18.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Pörssitieto: Kangaskoski Aktiebolag
**Pyhän Nikolaoksen kirkko** (kreik. Ναός Αγίου Νικολάου, *Naós Agíou Nikoláou*) on jälkibysanttilainen kirkko Mystraksessa Spártin kunnassa Kreikassa. Se on osa Mystraksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Pyhän Nikolaoksen kirkon kupoli.
Kirkon seinämaalauksia.
Kirkko rakennettiin osmanivallan aikana 1600-luvulla. Se on ainoa tuohon aikaan rakennettu suurempi kirkko Mystraksessa, ja kertoo, että kaupungin kreikkalaisilla oli suhteellisen suuret toimintavapaudet. Kirkko on omistettu Pyhälle Nikolaokselle.

Kirkko on ristinmuotoinen ja varustettu kupolilla ja nartheksilla. Sisältä kirkko oli koristeltu seinämaalauksilla, joista pieni osa on säilynyt. Ne esittävät muun muassa Pyhää Nikolaosta, arkkienkeli Gabrielin ilmestymistä Neitsyt Marialle sekä Kristuksen toista tulemista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Άγιος Νικόλαος Μυστρά Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού.  Arkistoitu 24.10.2015. Viitattu 28.11.2016.
2. ↑  Archaeological site of Mistras: Description Ministry of Culture and Sports.  Arkistoitu 17.8.2016. Viitattu 28.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Nikolaoksen kirkko** Wikimedia Commonsissa
Maksan etäpesäkkeisiin liittyvä Budd–Chiarin oireyhtymä
**Budd–Chiarin oireyhtymä** on oireyhtymä, joka johtuu tukoksesta maksan laskimoverenkierrossa. Tukos syntyy vauriosta maksalaskimoissa tai alaonttolaskimon terminaaliosassa. Tukos aiheuttaa maksan liiallisen verekkyyden ja iskeemisen kuolion.

Budd–Chiarin oireyhtymä voi olla myös sekundaarinen, jolloin tila johtuu kasvaimen tunkeutumisesta laskimo-onteloon tai ulkopuolisesta laskimokompressiosta. Oireita ovat askites ja siitä johtuva munuaisten vajaatoiminta, maha-suolikanavan vuodot ja maksan vajaatoiminta, joka aiheuttaa muun muassa maksaperäistä aivosairautta eli hepaattista enkefalopatiaa. Myös oireettomia tautimuotoja on kuitenkin kuvattu. Budd–Chiarin oireyhtymä todetaan kuvantamistutkimuksilla. Sen vaikeus riippuu oireiden alkamisen nopeudesta ja tukoksen laajuudesta. Hoitamattomana Budd–Chiarin oireyhtymää sairastavista yli 90 prosenttia kuolee kolmen vuoden sisällä oireyhtymän puhkeamisesta. Diagnosoinnin ja hoitojen aloittamisen nopeuden myötä viisivuotiseloonjäämisennuste on kuitenkin noussut 90 prosenttiin.

Budd–Chiarin oireyhtymä on harvinainen. Ruotsissa tehty tutkimus vuosina 1986–2003 Budd–Chiarin oireyhtymää sairastaneista potilaista osoitti keskimääräisen ikästandardoidun ilmaantuvuuden olevan 0,8 miljoonaa kohden vuosittain ja esiintyvyyden 1,4 miljoonaa asukasta kohden. Aineiston potilaiden keskuudessa myeloproliferatiivinen häiriö oli yleinen tekijä oireyhtymän taustalla. Noin puolella potilaista oireyhtymän etiologia oli monitekijäinen. Selviytymisennuste todettiin huonoksi ilman maksansiirtoa.

George Budd julkaisi vuonna 1845 lyhyen raportin kolmesta potilaasta, jotka kärsivät maksan verisuonten tukoksesta. Näillä potilailla tila yhdistettiin verenmyrkytykseen ja alkoholismiin. Vuonna 1898 Hans von Chiari oletti kupan aiheuttavan maksan verisuonten tukkeutumista. Antikoagulanttien laajamittainen käyttöönotto 1980-luvulla paransi potilaiden selviytymismahdollisuuksia. Vuonna 1976 oireyhtymän hoidossa aloitetut maksansiirrot vaikuttivat merkittävästi potilaiden mahdollisuuksiin. Muihin hoitovaihtoehtoihin lukeutuvat tukkeutuneiden suonten rekanalisointi ja maksansisäisen suntin asentaminen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Budd-Chiarin syndrooma (Orphanet) Terveyskirjasto 8.11.2019, viitattu 16.1.2023
2. ↑  Rupesh Rajani ym. Budd-Chiari syndrome in Sweden: epidemiology, clinical characteristics and survival – an 18-year experience Liver International 2009, viitattu 16.1.2023
3. ↑  Milestones in the discovery of Budd-Chiari syndrome Liver International 2019, viitattu 16.1.2023
Möldersin hauta
**Werner Mölders** (18. maaliskuuta 1913 – 22. marraskuuta 1941) oli saksalainen lentäjä ja toisen maailmansodan aikainen hävittäjä-ässä. Möldersin ilmavoittojen määrä oli 115 ja hänen pudotussuhteensa oli 2.61

Elämäkerta
----------

Mölders syntyi Gelsenkirchenissä Westfalenissa. Hänen isänsä kaatui ensimmäisessä maailmansodassa Ranskassa luutnanttina.

Mölders pestautui armeijaan 1. maaliskuuta 1931 ja palveli ensin jalkaväessä. Vuonna 1934 hän liittyi Luftwaffeen ja yleni kapteeniksi. Hän otti osaa Espanjan sisällissotaan Adolf Gallandin komentaman Jagdgruppe 88:n lentueenpäällikkönä. Mölders saavutti Espanjassa 14 ilmavoittoa, eniten Legion Condorin lentäjistä. Toisessa maailmansodassa hän otti osaa taisteluun Ranskasta, jossa ansaitsi rautaristin ritariristin. Mölders ammuttiin alas ja hän vietti lyhyen aikaa ranskalaisten sotavankeudessa.

Mölders osallistui myös taisteluun Britanniasta. Hän haavoittui lievästi ja oli Britannian taistelujen loppuun mennessä saanut 55 ilmavoittoa. Mölders siirrettiin itärintamalle operaatio Barbarossan alettua. Hän pudotti 27 neuvostokonetta 28 päivässä. Hänen ilmavoittojensa kokonaismäärä kohosi itärintamalla 101:een 15. heinäkuuta 1941. Mölders ylennettiin tämän jälkeen everstiksi ja hävittäjien tarkastajaksi. Lisäksi hänet määrättiin lentokieltoon asemansa takia. Möldersin sanotaan kuitenkin lentäneen epävirallisesti ja ampuneen näillä lennoilla alas noin 30 neuvostokonetta.

Perhe ja kuolema
----------------

Mölders avioitui Luise Baldaufin kanssa 13. syyskuuta 1941 ja sai tämän kanssa tyttären, Verenan, jota ei kuitenkaan ehtinyt nähdä. 22. marraskuuta Mölders kuoli lento-onnettomuudessa lähellä Breslauta ollessaan matkalla ystävänsä Ernst Udetin hautajaisiin. Mölders ei itse lentänyt onnettomuuskonetta vaan oli koneessa matkustajana. Koneen hätälaskussa kaksi koneessa olleista säilyi hengissä, kolme kuoli. Onnettomuustutkinnan mukaan Mölders ei ollut käyttänyt turvavyötä koneessa matkustaessaan, vaikka se olisi saattanut pelastaa hänen henkensä hätälaskussa. (Braatz 2009, s. 350–351.*lähde tarkemmin?*)

Lähteet
-------

* Musciano, Walter A.: *Messerschmitt Aces*. New York: TAB/Aero Books, 1989. ISBN 0-8306-8379-8.  (englanniksi)
* Spick Mike: *Luftwaffen hävittäjä-ässät*. Koala-kustannus, 1999. ISBN 952-5186-07-5.  (suomeksi)

### Viitteet

1. ↑  Spick Mike: *Luftwaffen hävittäjä-ässät*. Koala-kustannus, 1999. ISBN 952-5186-07-5.  (suomeksi) sivut 21,23,35-36,41,43-45,51-52,64,66-67,73,74,82,85-86,103,109,177
2. ↑   Spick 1999 s. 229
3. 1 2 3  Musciano 1989 s. 86
4. ↑  Musciano 1989 s. 87
5. 1 2  Musciano 1989 s. 89


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Äijänpäivänjärvi** on kapea ja saareton metsäjärvi Lieksan pohjoisosassa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on 53 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 114 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Äijänpäivänjärven pituus etelästä pohjoiseen on 2,5 kilometriä. Järven eteläinen osa on selvästi keskiosaa kapeampi, järven pohjoinen osa kaartuu kaventuen kohti koillista. Noin neljäsosa Äijänpäivänjärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta, 21 metriä, sijaitsee järven keskiosassa.

Äijänpäivänjärven itärannalla kohoaa Äijänpäivänvaara, jonka huippu on yli 220 metriä merenpinnan yläpuolella. Järven kaakkoisella rannalla kohoaa Pieni Äijänpäivänvaara, jonka huippu on yli 200 metriä merenpinnan yläpuolella. Järven itäpuolella on suomaata (Korkeansärkänsuo, Suurisuo). Järven pohjoinen ranta rajautuu Tolkeenvaaran luonnonsuojelualueeseen.

Äijänpäivänjärvi laskee järven etelärannalta alkavaa Äijänpäivänpuroa lounaaseen Issakkajärveen.

Äijänpäivänjärven vesitilavuus on 3 259 000 kuutiometriä.

Äijänpäivänjärvi (04.484.1.013) kuuluu Pyörysen alueeseen (04.484), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Äijänpäivänjärvi, vakavesi, Lieksa
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 1.9.2022.
3. 1 2  Äijänpäivänjärvi. Järviwiki. Viitattu 1.9.2022.
**Augustin "Gustav" Bubník** (21. marraskuuta 1928 Praha – 18. huhtikuuta 2017 Praha, Tšekki) oli tšekkoslovakialainen jääkiekon olympiamitalisti ja maailmanmestari, joka toimi myöhemmin jääkiekkovalmentajana. Hän valmensi Suomen miesten maajoukkuetta vuosina 1966–1969. Bubník valittiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 146.

Pelaajaura
----------

Pelaajaurallaan Bubník edusti Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkuetta 25 ottelussa. Hän oli mukana muun muassa voittamassa olympiahopeaa Sankt Moritzissa 1948 ja maailmanmestaruuden vuonna 1949. Vuonna 1950 Bubník pidätettiin maanpetoksesta epäiltynä ja tuomittiin 14 vuodeksi vankeuteen. Bubník vapautettiin vankilasta alkuvuodesta 1955, minkä jälkeen hän jatkoi pelaajauraansa vuoteen 1962 asti.

Valmennusura
------------

Gustav Bubnik jakaa ohjeita pelaajille Grenoblen talviolympialaisissa 1968.
Bubníkista tuli vuonna 1966 Suomen jääkiekkomaajoukkueen kolmas ulkomaalaisvalmentaja. Hän toi suomalaiseen kiekkoiluun uuden ajattelutavan painottaessaan yksilönratkaisuja. Bubnik oli määrätietoinen ja luova valmentaja. Hänen aikakautenaan Suomi voitti ensimmäisen kerran suuren jääkiekkomaan, kun Bubníkin oma kotimaa Tšekkoslovakia kaatui vuoden 1967 MM-kisoissa. Kolmen kautensa aikana Bubník valmensi Suomea 69 ottelussa. Kaudella 1989–1990 hän valmensi II-divisioonan pohjoislohkossa Kuusamon Pallo-Karhuja.

Lähteet
-------

* Mennander, Ari; Mennander, Pasi: *Leijonien tarina*. Gummerus, 2003. ISBN 951-20-6455-3.
* Bubník Jääkiekkomuseon sivulla
* Gustav Bubník *Olympedia*.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Kanerva, Juha: Leijonat ensimmäiseen suurvoittoon valmentanut Gustav Bubnik on kuollut *Ilta-Sanomat*.  18.4.2017. Viitattu 18.4.2017.  (englanniksi)
2. ↑  Olympedia

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto: Luova luotsi Gustav Bubnik
* Gustav Bubník Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Joe Wirkkunen** | **Suomen jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja**1966–1969 | Seuraaja:**Seppo Liitsola** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Tšekki

 |

 |
**Vapaamuurarimuseo** on Helsingissä toimiva museo, joka kertoo vapaamuurariuden historiasta alkuajoista nykypäivään asti. Painopiste on vuonna 1922 käynnistyneessä suomalaisessa vapaamuurariudessa. Erityishuomiota on omistettu eräille suomalaisen veljeskunnan merkkihenkilöille.

Vapaamuurarien suomalaisia merkkimiehiä
---------------------------------------

Jean Sibelius oli suomalaisen vapaamuurariuden perustajajäsen ja sävelsi veljeskuntaa varten ainutlaatuisen, oman rituaalimusiikin, joka on käytössä Suomessa, Virossa ja Suomen suurloosin ruotsalaisissa looseissa. Sibeliuksella on oma vitriininsä, ja museosta löytyy myös hänen jäsenanomuksensa.

Risto Ryti on ainoa vapaamuurareihin kuulunut Suomen presidentti. Myös hänellä on oma vitriininsä, jonka erityisharvinaisuus on hänen henkilölehtensä sotasyyllisyysvankeudesta Helsingin keskusvankilasta. Muita museon erikoisuuksia ovat vapaamuurari Hannes Kolehmaisen palkinnot, Sibeliuksen puoltama Eliel Saarisen jäsenanomus ja jalkaväenkenraali Paavo Talvelan vapaamuurarisalkku.

Muuta kokoelmassa
-----------------

Viron vapaamuurarius on saanut oman vitriininsä, koska Viron itsenäistyttyä uudelleen vapaamuurarius tuli sinne suomalaisessa muodossaan, suomalaisten vapaamuurarien avustuksella.

Vapaamuurarimuseolla on myös kattava kokoelma kaikkien Suomessa toimivien tunnustettujen vapaamuurarijärjestöjen varusteista. Esineistöä täydentävät mm. ulkomaiset varusteet eri maista sekä Suomen suurloosin saamat lahjaesineet.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Suurloosi *www.vapaamuurarit.fi*. Viitattu 14.5.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Vapaamuurarimuseo (Q53456356)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Helsinki |
|  |
| katuosoite | Kasarmikatu 16 D, 00130 Helsinki |
|  |
| koordinaatit | 60°09′42″N 24°56′53″E﻿ / ﻿60.16174°N 24.94814°E﻿ / 60.16174; 24.94814 |
|  |
|  |

 |
**Páfoksen kansainvälinen lentoasema** (kreik. Διεθνές Αεροδρόμιο Πάφου, *Diethnés Aerodrómio Páfou*, IATA: **PFO**, ICAO: **LCPH**) on kansainvälinen lentoasema Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Se sijaitsee saaren lounaisrannikolla noin kuusi kilometriä Páfoksen kaupungista kaakkoon.

Páfoksen kansainvälinen lentoasema on Kyproksen tasavallan toiseksi suurin lentoasema Lárnakan kansainvälisen lentoaseman jälkeen ja sen ohella ainoa kansainvälinen lentoasema. Lisäksi Pohjois-Kyproksen puolella on kolmas suurempi lentoasema, Ercanin kansainvälinen lentoasema.

Lentoasema on rakennettu noin 12 metrin korkeudelle merenpinnasta. Lentoasemalla on yksi kiitotie, jonka pituus on 2 700 metriä ja leveys 45 metriä. Lentoaseman liikenne kattaa pääasiassa läntisen Kyproksen lomamatkailun. Kentälle lennetään sekä reitti- että tilauslentoja.

Lähteet
-------

1. 1 2  World Aero Data: PAFOS INTL World Aero Data.  Arkistoitu 15.2.2009. Viitattu 16.4.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Páfoksen kansainvälinen lentoasema** Wikimedia Commonsissa

* Paphos International Airport. (englanniksi)
**Gustaf Esaias Fellman** (20. toukokuuta 1843 Lappajärvi – 25. marraskuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen juristi, kuvernööri, valtioneuvos ja senaattori.

Fellmanin vanhemmat olivat rovasti Jakob Fellman ja Helena Augustina Tawaststjerna. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lukiosta 1865 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Fellman suoritti kameraalitutkinnon 1869, tuomarintutkinnon 1872 ja sai varatuomarin arvon 1873.

Fellman toimi ylitullijohtokunnan asessorina 1885–1886 ja Suomen senaatin kamaritoimituskunnan esittelijäsihteerinä 1886–1897. Hän oli Oulun läänin kuvernöörinä 1897–1900 ja toimi senaattorina ja kamaritoimituskunnan päällikkönä 1900–1905. Fellman oli myös valtiopäivämiehenä.

Fellman sai valtioneuvoksen arvon 1894 ja hänet aateloitiin 1904. Hän valitsi aatelissukunsa tunnuslauseeksi *Koti Kuusta Kuuleminen*. Hänen jälkeläisensä muodostavat aatelissuvun numero 279. G. E. Fellmannin veli, senaattori Nils Isak Fellman oli aateloitu hieman aiemmin.

Fellman oli naimisissa 1870–1913 Tuttu Charlotta Olivia Erika Stjernvallin (k. 1913) kanssa.

Lähteet
-------

* FELLMAN Gustaf Esaias. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.

### Viitteet

1. ↑  Fellman A 279. Suvut ja vaakunat, Suomen Ritarihuone.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Oulun läänin maaherrat ja kuvernöörit (1775–2009) |
| --- |
|  |
| Ruotsi (1775–1809) | 
* C. M. Jägerhorn (1775–1782)
* Tandefelt (1782–1785)
* Carpelan (1785–1800)
* af Forselles (1800–1802)
* *Antell* (vt. 1802–1804)
* Lange (1805–1808)

 | Oulun läänin vaakuna |
|  |
| Venäjän keisarikunta (1809–1917) | 
* Ehrenstolpe (1809–1820)
* von Born (1820–1826)
* Stjernschantz (1826–1834)
* Lagerborg (1834–1849)
* Lavonius (1849–1862)
* von Alfthan (1862–1873)
* Nyberg (1873–1879)
* C. J. Jägerhorn (1878–1883)
* Tamelander (1883–1884)
* Masalin (1884–1886)
* Gripenberg (1886–1889)
* Malmgren (1889–1897)
* Fellman (1897–1901)
* Furuhjelm (1901–1903)
* Savander (1903–1905)
* Gadolin (1905–1911)
* Langinkoski (1911–1915)
* af Enehjelm (1915–1917)

 |
|  |
| Suomi (1917–1997) | 
* von Nandelstadh (1917–1925)
* Pehkonen (1925–1948)
* Määttä (1949–1967)
* Ryhtä (1967–1973)
* Haukipuro (1973–1986)
* Pekkala (1986–1991)
* Siuruainen (1991–2009)

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Pullo, valmistaja Mariedalin lasitehdas 1779–1824
**Mariedalin lasitehdas** toimi Sipoossa lähellä Hakunilan kartanoa vuosina 1779–1824. Tehtaan perusti helsinkiläinen kauppias Johan Sederholm (1722–1805). 

Tehdas valmisti värillistä ja väritöntä talouslasia, pulloja ja ikkunalasia. Tuotteisiin kuului myös läpinäkymätön valkoinen ns. luulasi. Lasitehtaan toiminta päättyi vuonna 1824, kun lähiseudulta ei enää löytynyt riittävästi polttopuuta tehtaan uunien lämmittämiseen.

Tehtaan paikka löydettiin Myyraksen kartanon mailta 1980-luvun alkupuolella. Kesällä 1986 paikalla tehtiin arkeologisia kaivauksia, joiden perusteella tehdas oli lautarakenteinen ja noin 30 metriä pitkä.

Lähteet
-------

* Suomen lasitehtaat (Arkistoitu – Internet Archive)
* Vantaan elinkeinohistoriaa (Arkistoitu – Internet Archive)
* Eeva Järvenpää: Puotipojasta Helsingin mahtavimmaksi porvariksi, Helsingin Sanomat 13.8.2005 (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Sanasto *Suomen Lasimuseo*. Viitattu 4.5.2022.
2. 1 2  Mariedalin lasia kaivetaan Myyraksen kartanon mailta.  *Helsingin Sanomat*, 7.6.1986, s. 15. Näköislehden aukeama (tilaajille).

Kirjallisuutta
--------------

* Annala, Vilho: *Suomen lasiteollisuus 1681–1931. I osa. Ruotsin vallan aika 1681–1809*, s. 55-63. Helsinki: Otava, 1931.
**Aineen taidemuseo** on Tornion länsirannalla sijaitseva taidemuseo ja Tornionlaakson visuaalisen kulttuurin keskus, jota pitää yllä 1974 perustettu Aineen Kuvataidesäätiö. Museon taustalla on torniolaisten Eila (1920-2013) ja Veli Aineen (1919–2008) vuosikymmenien mittainen taiteen keräily. Torniolaisarkkitehdin Matti Porkan suunnitteleman museorakennuksen, jossa on myös kaupunginkirjasto, rakennutti Tornion kaupunki. Rakennus itsessään valmistui jo vuonna 1095, mutta se vihittiin ja avatiin vasta 7. maaliskuuta 1986 Tellervo Koiviston toimesta.

Museon kokoelma sisältää suomalaista taidetta 1800-luvulta nykypäivään, esimerkiksi Tyko Sallisen *Kinkerit* ja Elin Danielson-Gambogin *Omakuvan* vuodelta 1899. 

Aineen taidemuseon kokoelmaan pyritään hankkimaan muun muassa pohjoissuomalaista nykytaidetta. Vuosittain siellä on 4–6 vaihtuvaa näyttelyä.

Lähteet
-------

1. ↑  Manninen, Hannes: "Aineen taidemuseon synnystä", *Aineen kuvataidesäätiön taidekokoelma*, s. 35-36. Oulu: Kirjapaino Osakeyhtiö Kaleva, 1996. ISBN 951-8949-03-4.
2. 1 2  Aineen taidemuseo *Tornio*. Viitattu 19.8.2023.

Veli Aine, kauppaneuvos, taidekeräilijä

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Aineen taidemuseo (Q11850139)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | taidemuseo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Tornio |
|  |
| katuosoite | Torikatu 2, 95400 Tornio |
|  |
| koordinaatit | 65°50′45″N 24°08′26″E﻿ / ﻿65.8458°N 24.1406°E﻿ / 65.8458; 24.1406 |
|  |
|  |

 |
**Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymä** (LEMS) on hermo-lihasliitoksen autoimmuunisairaus tai paraneoplastinen oireyhtymä, joka johtuu jänniteriippuvaiseen kalsiumkanavaan kohdistuvista vasta-aineista. 50–60 prosentissa tapauksista taustalla on kasvain. Tällöin kyse on 90 prosentissa tapauksista pienisoluisesta keuhkosyövästä.

Lambert–Eatonin myasteenisen oireyhtymän ensimmäinen oire on yleensä alaraajojen heikentyneen tyvilihaksiston aiheuttama kävelyvaikeus. Oireita kehittyy myös lantioon ja yläraajoihin. Tyypillisiä piirteitä ovat jänneheijasteiden puuttuminen ja autonomisen hermoston häiriöt, jotka voivat aiheuttaa muun muassa suun kuivuutta, ummetusta ja pystyasennossa liian alhaista verenpainetta. Kasvoissa, nielussa ja silmissä oireita esiintyy noin 70 prosentissa tapauksista. Lambert–Eatonin myasteeniseen oireyhtymään liittyy joskus pikkuaivoataksia, jolloin taustalla on melkein aina keuhkosyöpä. Lähes aina Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymä ilmenee ennen mahdollisen keuhkosyövän toteamista. Kalsiumkanavan vasta-aineet estävät sairastuneilla asetyylikoliinin vapautumista, mikä aiheuttaa lihasheikkouden. Oireyhtymän diagnostiikka perustuu oirekuvan lisäksi vasta-aineiden toteamiseen ja/tai toistostimulaatiotestiin.

Lambert–Eatonin myasteeniseen oireyhtymään sairastuneet ovat useimmiten yli 40-vuotiaita. Esiintyvyys on arviolta 1/250 000 – 1/333 300. Hoidossa käytetään amifampridiinia (3,4-DAP), johon voidaan yhdistää pyridostigmiini. Joskus käytetään immunosuppressiivisina lääkkeinä prednisonia ja sen rinnalla mahdollisesti atsatiopriinia. Oireita voidaan tilapäisesti helpottaa plasmafereesillä ja suuriannoksisella suonensisäisellä immunoglobuliinilla. Jos Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymä johtuu kasvaimesta, voi kasvaimen hoito helpottaa myös sen oireita. Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymä ei parane, mutta sen oireenmukainen hoito tuottaa yleensä hyvän vasteen. Jos taustalla ei ole kasvainta, oireyhtymä ei vaikuta elinajanodotteeseen. Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymästä kärsivistä keuhkosyöpäpotilaista noin joka viides saavuttaa pitkäaikaisremission tai parantumisen. Ennuste on suhteellisen hyvä, sillä ilman Lambert–Eatonin myasteenista oireyhtymää pienisoluista keuhkosyöpää sairastavista vain alle kaksi prosenttia saavuttaa pitkäaikaisen remission tai paranee.

Lähteet
-------

1. ↑  Paraneoplastic Syndromes Cleveland Clinic, viitattu 2.8.2023
2. 1 2 3 4  Lambert-Eatonin myasteeninen oireyhtymä Lihastautiliitto, viitattu 2.8.2023
3. 1 2 3  Lambert-Eatonin myasteeninen syndrooma (Orphanet) Terveyskirjasto 28.10.2014, viitattu 2.8.2023
4. 1 2  Mikä on LEMS? Suomen MG-yhdistys, viitattu 2.8.2023
**Familiaalinen dysautonomia** on geneettinen sairaus, joka vahingoittaa autonomisen hermoston solujen toimintaa. Se on primaarin dysautonomian perinnöllinen muoto. Sairautta esiintyy lähinnä aškenasijuutalaisilla, joista sitä sairastaa noin yksi henkilö 3 700:sta. Muissa väestöissä sairaus on äärimmäisen harvinainen.

Familiaalisen dysautonomian oireet alkavat varhaislapsuudessa. Oireina voivat olla hypotonia, ruokkimisvaikeudet, heikko kasvu, kyyneleettömyys, toistuvat hengitystieinfektiot ja ruumiinlämmön säätelyn vaikeudet. Useimmilla sairastuneilla kävelyn ja puheen oppiminen on viivästynyttä, mutta kaikilla kehitysviiveitä ei todeta. Noin joka kolmas sairastunut lapsi kärsii oppimisvaikeuksista. Kouluikäisillä lapsilla voi esiintyä yökastelua, oksentelua, alentunutta kivuntuntoa, alentunutta kykyä aistia lämpötilanvaihteluita, tasapainovaikeuksia ja skolioosia. Heillä on myös kasvanut luunmurtumien riski. Familiaaliseen dysautonomiaan liittyy sydänongelmia ja munuaisten toimintahäiriöitä. Sairastuneilla on huonosti toimiva verenpaineen säätely. Tämä voi aiheuttaa ortostaattisen hypotension, jolloin seisomaan noustessa verenpaine laskee voimakkaasti. Tämän seurauksena esiintyy huimausta, näköhäiriöitä ja pyörtymistä.

Familiaalista dysautonomiaa sairastavilla henkilöillä on usein aikuistuttuaan pahenevia tasapainovaikeuksia ja ongelmia avustamattomassa kävelyssä. Nuoruusiällä tai nuoressa aikuisuudessa voi myös esiintyä toistuvista infektioista johtuvia keuhkovaurioita ja näköhermojen atrofiasta johtuvaa näköaistin heikkenemistä. Familiaalisella dysautonomialla on autosomaalinen, peittyvä periytymistapa. Sitä aiheuttavat *ELP1*-geenin mutaatiot.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Familial dysautonomia MedlinePlus Genetics, viitattu 4.8.2023
2. ↑  Dysautonomia Cleveland Clinic, viitattu 4.8.2023
Osebergin laiva
Osebergin kumpu
Osebergin laivan kaivaukset vuosina 1904–1905.
Yksityiskohta laivan keulasta.
Laivasta löytyneet vaunut.
**Osebergin laiva** on viikinkiaikainen laiva, joka löydettiin vuonna 1903 suuresta norjalaisesta hautakummusta Osebergin tilalta Vestfoldin läänissä, suoraan Tønsbergista pohjoiseen Oslovuonon länsirannalla. Löytö kaivettiin esille vuosina 1904–1905 Gabriel Gustafsonin ja Haakon Sheteligin johdolla ja vietiin Osloon konservoitavaksi.

Hautakumpu
----------

Hautakummun halkaisija on 40 metriä ja korkeus 6,5 metriä. Vuonna 2002 huomattiin, että vain perä ja hautakammio ovat olleet peitettyinä alusta alkaen ja että hauta on ollut jonkin aikaa puoliksi auki ennen kuin se peitettiin kokonaan. Syy laivan säilymiseen niin hyvässä kunnossa on savipitoinen maa, joka on luonut happiköyhät olosuhteet. Tämän lisäksi laivaa on peittänyt 100 kuutiometriä kiviä, jotka on peitetty ruohoturpeella. Vuosirengasajoituksella hautakummusta löydetty puumateriaali osoittaa laivan rakennetun vuonna 820 ja haudan suljetun vuonna 834.

On esitetty että haudassa olisi ollut miehen ruumis, mutta että se olisi ryöstetty jossain vaiheessa. Viikingeillä oli uskomus, että vallanpitäjän luilla voi saada itselleen voimaa. Vendelin venehaudoista on ryöstetty samalla tavalla juuri luut.

Laiva
-----

Laiva on 21,5 metriä pitkä ja 5,1 metriä leveä. Koostaan huolimatta laiva on keskikohdaltaan vain 1,6 metriä korkea, joten sitä ei ole voitu käyttää avomerellä. Runsas koristelu viittaa siihen, että laivalla on ollut jokin erikoiskäyttö.*lähde?*

Katso myös
----------

* Muita venehautoja Øst- ja Vestfoldista: Tunen venehauta ja Gokstadin laiva.

Kirjallisuutta
--------------

* Arwill-Nordbladh, E. Genuskonstruktioner i nordisk vikingatid förr och nu. Göteborg 1998.
* Christensen, A.E. & Ingstad, A.S. & Myhre, B.: Osebergdronningens grav. Vår arkeologiske nasjonalskatt i nytt lys. Oslo 1992.
* Gansum, Terje: Fra jord til handling. Plats och praxis – studier i nordisk förkristen ritual. Falun 2002.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nationalencyklopedin*, multimedia plus 2000
2. ↑  Fornvännen (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Fornvännen: vuosi 2005 sivu 115
* SPOR: 1989 nro 2
* Stylegar, Frans-Arne H.: Fra Avaldsnes til Oseberg, Viking, 2009
* Ester Ståhlberg : Kuka oli haudattuna Oseberg-laivaan?, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 26.02.1928, nro 9, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Osebergin laiva**.
**Spurila** on kartano Paimiossa. Se on tunnettu keskiajalta lähtien.

Nimi
----

Spurila on nimenä syntynyt tilan keskiaikaisen omistajan sukunimestä. Paimiossa asui laivanrakentajasukuja, jotka rakensivat kevyitä laivoja viikinkien tapaan. Laivanrakentamisessa pora tai napakaira oli keskeinen työkalu. Paimiossa esiintyy 1300- ja 1400-luvulla Pora/Poranpoika, Nikkarinpoika ja Kairanpoika (Odygd) nimisiä rälssimiehiä. Paimiolaisen Erik Poran (1381–1405) sinetissä on kaksi napakairaa. Hän ja hänen jälkeläisensä omistivat Paimiossa kartanon, jota alettiin myöhemmin kutsua Spurilaksi. Pora-nimi on muutamassa sukupolvessa ruotsalaistunut ja muuttunut Puraksi, Pureksi, Sporeksi, Spureksi. Kartano tunnetaan asiakirjoissa Spoorila, Sporilla, Spårilla nimisenä 1500-luvulla. Metsästystorvea vaakunassaan kantavan paimiolainen rälssisuku sai kartanon haltuunsa avioliiton kautta 1526. Kartanon nimi esiintyy ensimmäisen kerran Spurila-muodossa vuonna 1530. Viimeksi mainittu aatelissuku otti käyttöön nimen Jägerhorn af Spurila vuonna 1634.

Omistajat
---------

* Erik Pora, maintaan 1381–1405, omisti kartanon.
* Mats Spore, edellisen poika, omisti kartanon vielä 1488.
* Jöns Matsson Spore, edellisen sisarenpoika.
* Jöns Jönsson Spore, edellisen poika.
* Margareta Jönsdotter Spore, edellisen tytär, hallitsi kartanoa 1560-luvulle.
* Christer Pedersson (Jägerhorn af Spurila), edellisen aviomies, hallitsi kartanoa yhdessä vaimonsa kanssa 1530-luvulta.
* Clas Christersson (Jägerhorn af Spurila), edellisten poika.
* Anna Johansson (Stålarm), edellisen vaimo, hallitsi miehensä kuoleman jälkeen kartanoa vuoteen 1596
* Christer Classon (Jägerhorn af Spurila), edellisten poika, kuoli 1633.
* Johan Henriksson Jägerhorn af Spurila, edellisen veljenpoika, kuoli 1645.
* Hebla Gyllenhierta, edellisen vaimo, hallitsi kartanoa vuoteen 1689.
* Johan Jägerhorn af Spurila, omisti kartanon vuoteen 1703.
* Johan Flachsenius, omisti kartanon vuodesta 1703.

Rakennukset
-----------

Spurila oli ainakin 1500-luvulla asuinkartano. Asiakirjatietojen mukaan kartano paloi 1602. Nykyinen päärakennus on alkujaan 1700- ja 1800-luvulta, vaikkakin hirret ovat osaksi 1600-luvulta. Kartano on uusittu täydellisesti 1930-luvulla. 

Punatiilinen uusgoottilainen viljamakasiini on vuodelta 1870, ja kartanomiljöö on puistomainen.

Muinaisjäännöksiä
-----------------

Spurila on rautakautinen muinaisjäännösalue, jonka vanhimmat hautalöydöt ajoittuvat vanhempaan roomalaiseen rautakauteen (0-200 jaa.) ja nuorimmat ristiretkiaikaan (1050–1150 jaa.). Alueelta on myös kivi- ja pronssikautisia asuinpaikkalöytöjä. Kalmisto on polttokenttäkalmisto, josta maan päälle on näkyvissä vain muutamia yksittäisiä hautarakenteita, kuten kivistä ladottu suorakaide ja kaksi pitkänomaista haudan merkkikiveä. Spurilan haudoista on löydetty Suomen vanhin värjätty tekstiilifragmentti ja joitakin oloissamme ainutlaatuisia esineitä, kuten Itämeren alueelta peräisin olevia kaularenkaita.

Lähteet
-------

* Toini Erkola, Erik von Hertzen, Kerttu Innamaa: *Paimion historia*. Paimio: Paimion kunta, Paimion seurakunta, 1973. ISBN 951-95108-0-X.
* Museovirasto*lähde tarkemmin?*
**Rauman linja-autoasema** oli Raumalla vuosina 1963–2019 toiminut linja-autoasema.

Historia
--------

Rauman linja-autoasema oli aiemmin sijainnut Savilan aukiolla, josta se siirrettiin 1950-luvun alussa silloisen Rantakadun huoltoaseman yhteyteen. Uusikin paikka kävi ahtaaksi ja kaupunki alkoi valmistella uutta asemaa vuonna 1956. Se päätettiin rakentaa Tehtaankadun, Tarvonsaarenpuiston ja Koillisväylän väliselle pallokentälle. Rakennuksen omistajaksi tuli Rauman Linja-autoasemakiinteistö Oy, jolle Rauman kaupunginvaltuusto vuonna 1962 vuokrasi alueen 50 vuodeksi. Linja-autoaseman osoitteeksi tuli Tehtaankatu 5.

Linja-autoaseman suunnitelmat tilattiin arkkitehti Yrjö Mykkäseltä. Hän oli suunnitellut vuosikymmenen vaihteessa myös Forssan ja Kokkolan linja-autoasemat. Rauman linja-autoasema valmistui syksyllä 1963. Rakennuksen runko oli betonia ja sen katto oli tasakatto. Se edusti 1960-luvun modernismia. Sen tiilet oli muurattu kahitiilestä ja siinä oli sekä suuria lasisia ikkunapintoja että umpinaisia seinäpintoja, joita oli jäsennelty paikoitellen nauhaikkunoilla. Rakennuksen sisätiloissa oli odotusaula, jonka ympärillä oli ravintolatiloja, liiketiloja ja Matkahuolto. Rakennuksen kellarissa oli huolto-, väestönsuojelu- ja teknisiä tiloja. Rakennuksen toisessa kerroksessa oli kaksi asuntoa, joista pienempi yhdistettiin 1980-luvulla toimistohuoneen kanssa ateljeeksi.

Satakunnan Museon vuonna 2011 tekemässä rakennusinventoinnissa rakennusta kuvattiin, että se "edustaa monessa suhteessa aikansa laadukkainta asema-arkkitehtuuria" ja että se on säilyttänyt joitain pieniä muutoksia lukuun ottamatta alkuperäisasunsa, mutta että "arvokkain sisätila, keskeinen odotusaula, on kuitenkin säilyttänyt erittäin hyvin alkuperäispiirteensä".

Linja-autoasema purettiin vuonna 2019 ja sen toiminta siirtyi tilapäisesti Harmaidenveljesten pysäköintialueelle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Yrjölä, Jyrki: Rauman linja-autoaseman rakennusinventointi (PDF)  4.11.2011. Satakunnan Museo. Viitattu 14.4.2022.
2. ↑  Niskanen, Riitta: Linja-autoasemien historiaa *Kulttuuriymparistomme.fi*.  9.8.2007 (päivitetty 16.11.2017). Ympäristöministeriö.  Arkistoitu 24.10.2021. Viitattu 14.4.2022.
3. ↑  Pukkila, Tapio: Rauman linja-autoasema siirtyy Harmaidenveljesten pysäköintialueelle  12.4.2019. Yleisradio. Viitattu 14.4.2022.
**Dysautonomia** on autonomisen hermoston toimintahäiriö. Se voi olla synnynnäinen tai puhjeta missä tahansa iässä vähitellen tai äkillisesti. Dysautonomia vaihtelee vaikeusasteeltaan lievästä vakavaan ja voi harvinaisissa tapauksissa johtaa kuolemaan. Vakavissa tapauksissa komplikaationa voi ilmetä esimerkiksi hengitysvajaus tai keuhkokuume.

Itsenäisenä ilman taustalla olevaa sairautta voi kehittyä primaarinen dysautonomia. Tällainen dysautonomia voi olla useiden sairauksien ja häiriöiden taustalla. Yleisimmin primaari dysautonomia ilmenee neurokardiogeenisen synkopeen muodossa. Muita primaarisia dysautonomiasairauksia ovat posturaalinen ortostaattinen takykardiaoireyhtymä, familiaalinen dysautonomia, monisysteemiatrofia ja puhdas dysautonomia. Toisaalta dysautonomia voi olla sekundaarista, jolloin se johtuu jostain muusta perussairaudesta. Tällaisiin sairauksiin kuuluvat diabetes, Parkinsonin tauti, nivelreuma, systeeminen lupus erythematosus, Sjögrenin oireyhtymä, sarkoidoosi, Crohnin tauti, haavainen paksusuolentulehdus, keliakia, Charcot–Marie–Toothin tauti, Arnold–Chiarin epämuodostuma, amyloidoosi, Guillain–Barrén oireyhtymä, Ehlers–Danlosin oireyhtymä, Lambert–Eatonin myasteeninen oireyhtymä, B12-vitamiinin puutos, E-vitamiinin puutos, HIV/AIDS ja Lymen tauti.

Oireet
------

Dysautonomian oireet ovat moninaisia ja vaihtelevia. Ne voivat esiintyä ajoittaisina. Yleinen merkki dysautonomiasta on se, että seisominen pitkään aiheuttaa huimausta ja heikotusta. Mahdollisia dysautonomian oireita on paljon. Niihin kuuluvat tasapainovaikeudet, ääni- ja valoherkkyys, hengenahdistus, rintakipu, huimaus, ruumiinlämmön vaihtelu, väsymys, näköhäiriöt, dysfagia, pahoinvointi, oksentelu, ummetus, bradykardia, takykardia, sydämentykytykset, aivosumu, verenpaineen suuret vaihtelut, mielialanvaihtelut, pyörtyminen, tajuttomuus, hypohidroosi, univaikeudet, migreeni, dehydraatio, virtsa- ja ulosteinkontinenssi, kasvanut virtsaamistarve, erektiohäiriö, matala verensokeri ja heikentynyt fyysisen rasituksen sieto.

Dysautonomian oireita voivat laukaista myös alkoholi, dehydraatio, stressi ja kuumuus. Oireiden lievittämiseen voidaan pyrkiä monin keinoin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Dysautonomia Cleveland Clinic, viitattu 4.8.2023
**Raisa Raekallio** (s. 1978 Kittilä) on taidemaalari. Raekallio asuu ja työskentelee Kittilän Sirkassa. 

Raekallio on valmistunut Lahden taideinstituutista pääaineenaan kuvataide vuonna 2002. 

Raekallio maalaa yhdessä taiteilijapuolisonsa Misha del Valin kanssa. Taiteilijaparin teoksia on ollut esillä esimerkiksi Tm-Galleriassa, Korundissa, Kemin taidemuseossa, Särestöniemi-museossa, Pohjois-Suomen aluetaidenäyttelyssä Oulun taidemuseossa; ulkomailla heidän yhteisä töitä on ollut esillä muun muassa Bilbaossa, Espanjassa sekä Berliinissä, Saksassa. Pari on tavannut 2010-luvun alussa Kreikassa. Taiteellisen yhteistyönsä he aloittivat vuonna 2013. 

Kittilän kunta on tilannut Raekalliolta ja del Valilta kaksi teosta Kittilän 150-vuotisjuhlan kunniaksi. Suomen Kulttuurirahaston Lapin rahasto puolestaan lahjoitti Savukosken kunnalle Raekallion ja del Valin tilaustyönä tekemät kaksi maalausta. Tilausteokset on sijoitettu Savukosken koulukeskukseen.

Taiteen tekemisen ohella Raekallio opettaa kuvataidetta muun muassa Revontuli-opistossa ja Sirkan koulussa. Raekallion perheeseen kuuluu puolison lisäksi lapsi sekä samojedinkoira *Kolja*.

Lähteet
-------

1. ↑  Raisa Raekallio *Lapin taiteilijaseura*. Viitattu 27.4.2022.
2. 1 2  cv *Raisa Raekallio & Misha del Val*. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
3. 1 2  Raisa Raekallio ja Misha Del Val *Kittilä*. Viitattu 27.4.2022.
4. ↑  Raisa Raekallio *Kaltio*. Viitattu 27.4.2022.
5. ↑  Raisa Raekallio ja Misha del Val Särestöniemessä *lappilainen.fi*.  27.8.2019. Viitattu 27.4.2022.
6. 1 2  Taiteilijapari maalasi uuden normaalin – Raisa Raekallion ja Misha del Valin teokset ilmentävät uutta normaalia, jonka soisi toteutuvan laajemminkin *Lapin Kansa*. Viitattu 27.4.2022.
7. ↑  ​Raisa Raekallio & Misha del Val – Kemin taidelainaamo *kemintaidelainaamo.fi*. Viitattu 27.4.2022.
8. 1 2  Juhlavuoden teoksissa näkyvät harvemmin kuvatut vuodenajat *www.kittilalehti.fi*. Viitattu 27.4.2022. [vanhentunut linkki]
9. ↑  Lapin rahastolta taidelahjoitus Savukoskelle *skr.fi*. Suomen Kulttuurirahasto. Viitattu 27.4.2022.
10. ↑  Historiallinen taidehankinta teki Savukoskesta piirun verran tasa-arvoisemman muun Suomen kanssa *Lapin Kansa*. Viitattu 27.4.2022.