recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee taikasanaa. Sanan muita merkityksiä on lueteltu täsmennyssivulla.*
**Hokkus pokkus**, myös *hokkuspokkus* tai *hokuspokus*, monilla kielillä *Hocus Pocus*, on taikurien ja saduissa usein myös noitien käyttämä taika- ja loitsusana. Sanonta esiintyy myös pidennetyssä muodossa "Hokus pokus filiokus" tai suomessa tavallisimmin "Hokkus pokkus filiokkus".

Sana on ollut käytössä hieman vaihtelevissa muodoissa monissa Euroopan kielissä ainakin 1600-luvulta saakka. Sen varhaisin tunnettu esiintymä kirjallisuudessa on Englannissa vuonna 1634 ilmestyneen, silmänkääntötemppuja käsitelleen teoksen nimessä *Hocus Pocus Junior - The Anatomy of Legerdemain*. Kirjan tekijän nimeä ei tunneta, mutta teoksensa mukaan hän on myöhemmin tullut tunnetuksi nimellä Hocus Pocus.

Sanan alkuperästä on useita selityksiä. Sen on arveltu olevan alkujaan täysin merkityksetön loru, joka on vain tarkoitettu kuulostamaan latinaa muistuttavalta. Usein sen on kuitenkin selitetty olevan kansanomainen väännös latinankielisissä ehtoollisen asetus­sanoissa esiintyvästä lauseesta *Hoc est corpus (meum)*, "Tämä on (minun) ruumiini". Koska sanat katolisen kirkon messussa lausutaan latinaksi, suuri osa läsnä olleista seura­kunta­laisista ei niiden merkitystä tuntenut, mutta tiesi, että kirkon opin mukaan papin lausuessa nuo sanat tapahtui jotakin merkillistä. Tämän usein myös kyseen­alaistetun selityksen sanan alkuperästä esitti ainakin jo Canterburyn arkkipiispa John Tillotson vuonna 1694.

Kuvaannollisesti hokkuspokkus voi merkitä myös hölyn­pölyä tai käsittämätöntä puhetta. Sen lyhentymänä on syntynyt myös englannin kielen huijausta tarkoittava sana hoax.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nykysuomen sanakirja, 1. osa (A-K), 11. painos*, s. 496, hakusana hokuspokus. Suomalaisen kirjallisuuden seura, WSOY, 1989. ISBN 951-0-09105-7.
2. 1 2  Erkki Itkonen, Ulla-Maija Kulonen: *Suomen sanojen alkuperä, Etymologinen sanakirja 1 (A-K), 2. painos*, s. 170, hakusana hokkuspokkus. Suomalaisen kirjallisuuden seura, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2001. ISBN 951-717-692-9.
3. 1 2 3 4  The Phrase Finder: The meaning and origin of the expression: Hocus-pocus *phrases.org.uk*. Viitattu 17.9.2013.
4. ↑  *Hocus Pocus Junior - The Anatomy of Legerdemain''*. Lontoo: I. D. 1634. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  Jess Etein, Laurence Urdang: *The Random House Dictionary of the English Language, the Unabridged Version*, s. 675, hakusana hocuspocus. New York: Random House, 1981.
**Kulmaritariyökkönen** (*Catocala nupta*) on kookas ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä ja alkusyksystä.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Varsin kookas yökkönen, jonka etusiivet ovat hivenen ruskeanharmaat ja kirjavat. Etusiivessä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset, tummanharmaat ja erottuvat hyvin, mutta kuvioinnin terävyys vaihtelee. Etenkin ulompi poikkiviiru mutkittelee terävästi. Poikkiviirujen välisellä alueella on tummanharmaa munuaistäplä ja sen vierellä siiven keskiosan puolella on hyvin erottuva vaalea, tummareunainen täplä. Täplien vieressä siiven tyven puolella on sumea laikku vaaleaa väriä. Takasiivet ovat kirkkaan punaiset ja niissä on etenkin etuosastaan leveä, mustanruskea reunus. Siiven keskellä on kapeampi tumma vyö, jonka etuosassa on selvä sisäänpäin suuntautunut mutka. Siipiväli 65–80 mm.

Lajin voi sekoittaa idänritariyökköseen (*Catocala adultera*), jolla etusiipien sävy on sinertävämpi ja kuviointi on terävämpää. Lisäksi idänritariyökkösellä takasiiven tumma reunus on kapeampi.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Laji tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian puolella Pakistaniin, Keski-Aasiaan ja Japaniin saakka. Suomessa se on jokseenkin harvinainen ja vahvasti etelään painottunut. Laji on 2000-luvun aikana levinnyt pohjoisemmaksi ja havaintoja on aina Kuusamoa myöten. Perhoset lentävät heinäkuun keskivaiheilta syyskuun alkupuoliskolle. Lennon huippu on elokuun puolivälissä.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Kulmaritariyökkönen suosii reheviä ja avoimia lehtimetsiä. Sukulaistensa tapaan se viihtyy myös kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät innokkaasti syötille, mutta joissakin määrin myös valolle.

Toukka koteloituu yhteensitomiensa lehtien väliin tai kuoressa olevaan rakoon. Muna on talvehtiva elämänvaihe.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää erilaisilla pajulajeilla (*Salix*) tai joskus haavalla (*Populus tremula*).

Lähteet
-------

1. ↑  Lauri Kaila, Marko Mutanen: Kulmaritariyökkönen – *Catocala nupta* *Suomen Lajitietokeskus*.  2019. Viitattu 23.3.2022.
2. ↑  Svenska fjärilar
3. ↑  UK Moths (englanniksi)
4. 1 2 3 4 5 6  Mikkola K, Jalas I. Suomen perhoset. Yökköset 2. Suomen Perhostutkijain Seura. Otava 1979. ISBN 951-1-04297-1 s. 221–222
5. ↑  Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Perhoswiki[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Perhoset: Kulmaritariyökkönen
* Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
* Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q581524
* Wikispecies: Catocala nupta
* BioLib: 53201
* BOLD: 86943
* CoL: 5XFKQ
* EoL: 548247
* EPPO: CATLNU
* EUNIS: 311067
* Fauna Europaea: 446669
* Fauna Europaea (new): c24dbac7-cddf-454e-8418-93493699edef
* GBIF: 1797258
* iNaturalist: 116385
* IRMNG: 10622560
* LepIndex: 277526
* LoB: 5738
* NBN: NHMSYS0000501671
* NCBI: 423320

 |

 |
D.O. Málagan viljelyalueet.
**D.O. Málaga** on viinialue ja laatumerkintä Andalusiassa, Espanjassa. Alueen viinejä kutsutaan málaga-viineiksi tai málagoiksi, ja ne poikkeavat valmistusmetodeiltaan ja luonteeltaan miedoista puna-, valko- ja roseeviineistä. Alueen tärkeimmät rypälelajikkeet ovat Pedro Ximénez ja Moscatel.

Alue
----

D.O. Málagan alueeseen kuuluu 66 kuntaa viidellä alueella: Axarquía, Montes, Norte, Costa Occidental ja Serranía de Ronda. Alue on sama kuin toisen D.O. -laatumerkinnän, D.O. Sierras de Málaga, jonka alla tuotetaan mietoja viinejä.

Valmistusmenetelmät
-------------------

Málaga-viineihin kuuluu enimmäkseen väkevöityjä viinejä. Viinitislettä lisätään viiniin joko käymisen pysäyttämiseksi tai jo sokerinsa loppuun käyttäneen viinin väkevöimiseksi. Makeutta voidaan lisätä kokoonkeitetyllä rypälemehulla. Viinin kypsyttämisessä tyypillinen metodi on Solera. Rypäleterttujen paahtamista auringossa (sokeripitoisuuden lisäämiseksi) käytetään sekä Pedro Ximénez- että Moscatel-rypäleille.

Lähteet
-------

1. ↑  Vino Malaga, D.O. Málagan Consejo Reguladorin kotisivu

Aiheesta muualla
----------------

* Málagan viinimuseo (englanniksi)
**Posse** on saksalainen farssimaisen komedian alalaji. Se perustuu karkeuksiin, satiirimaiseen hyökkäävyyteen, pintapuolisuuteen ja improvisaatioon. Posse-esitys sisältää usein myös musiikkia ja tanssia.

Nykymuotoinen posse kehittyi karnevaalinäytelmistä ja commedia dell'artesta 1500-luvulta alkaen. Erityisen suosittua posse oli Wienissä 1600- ja 1700-luvuilla. Posseen kuuluva improvisaatio oli myös tapa välttää sensuuria, jonka kohteena näytelmien käsikirjoitukset olivat. Musiikki tuli posseihin 1800-luvulla. Laulut olivat usein kaksimielisiä, poliittisia tai satiirisia kupletteja ja niiden kertosäkeet mieleenpainuvia. Kuoroineen ja tansseineen posset alkoivat muistuttaa musiikkiteatteria. Myös nukketeatterin Kasper-hahmo on sukua posselle.

Possen alalajit ovat sadunomainen Zauberposse ja esityspaikkakunnan erityispiirteille ilveilevä Lokalposse.

Merkittäviä possen edustajia olivat Ludwig Tiek, Karl Meisl, Johann Nestroy ja Zygmunt Krasiński. Tunnettuja possenäytelmiä on muun muassa Nestroyn *Der böse Geist Lumpacivagabundus* (1833).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Posse *Tieteen termipankki*. Viitattu 25.4.2020.
2. 1 2  Posse *Wortwuchs*. Viitattu 25.4.2020.



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Saksa

 |

 |
Joseph M Schenck
**Joseph Michael Schenck** (25. joulukuuta 1878 – 22. lokakuuta 1961) oli venäläissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.

Schenck syntyi juutalaisperheeseen Rybinskissä, Venäjän keisarikunnassa, ja muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1893. Hän avioitui mykkäelokuvanäyttelijä Norma Talmadgen kanssa lokakuussa 1916 ja toimi uransa alkuvaiheessa vaimonsa ja Roscoe Arbucklen managerina. Schenck ja Talmadge erosivat vuonna 1934, eikä Schenck mennyt uudelleen naimisiin.

Schenck perusti vuonna 1933 tuotantoyhtiö Twentieth Century Picturesin yhdessä Darryl Zanuckin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin yhtiö fuusioitui Fox Film Corporationin kanssa muodostaen 20th Century Foxin, jonka johtokunnan puheenjohtaja Schenckistä tuli.

Vuonna 1941 Schenck joutui oikeuteen veronkierrosta. Hänen puolestaan todistivat oikeudessa muun muassa näyttelijä Charles Chaplin, Kalifornian korkeimman oikeuden puheenjohtaja Phil S. Gibson ja säveltäjä Irving Berlin. Valamiehistö totesi Schenckin syylliseksi kahteen neljästä asetetusta syytteestä ja hänet tuomittiin vankeuteen yhdeksi vuodeksi ja yhdeksi päiväksi. Presidentti Harry S. Truman kuitenkin armahti Schenckin syyskuussa 1942 neljän kuukauden vankeuden jälkeen. Oikeusministeriön lausunnon mukaan armahdus tapahtui "merkittävien henkilöiden" suosituksesta. Schenck joutui luopumaan johtokunnan puheenjohtajan tehtävästä, mutta sai paikan 20th Century Foxilta vastaavana tuottajana.

Vuonna 1952 Joseph Schenck palkittiin Oscar-kunniapalkinnolla.

Joseph Schenck kuoli 22. lokakuuta 1961 Beverly Hillsissä. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.

Lähteet
-------

* Bergreen, Laurence: *As Thousands Cheer: The Life of Irving Berlin*. Hodder and Stoughton, 1990. ISBN 0-340-53486-9. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  The Studios Recognize the Guild - Frank Capra's Fight *www.dga.org*. Viitattu 19.8.2019. (englanniksi)
2. 1 2  "Schenck, Joseph M.", *Marquis Who Was Who in America 1607–1984*. Marquis Who’s Who LLC, 2008. (englanniksi)
3. 1 2 3  Joseph Schenck – Hollywood Star Walk.  *Los Angeles Times*, 23. lokakuuta 1961. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 3.4.2013.  (englanniksi)
4. 1 2  Brennan, Sandra: Joseph M. Schenck *AllMovie*. Viitattu 3.4.2013. (englanniksi)
5. 1 2  Bergreen 1990, s. 387–388.
6. 1 2  Joseph Schenck Won Presidential Pardon.  *The Milwaukee Journal*, 4. tammikuuta 1947, s. 12.  (englanniksi)
7. ↑  Bergreen 1990, s. 473.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jean Baptiste Christophore Fusée Aublet** (1720 – 1778) oli ranskalainen apteekkari ja kasvitieteilijä. Hänet tunnetaan yhtenä ensimmäisistä Etelä-Amerikan kasviston tutkijoista, joka oli kiinnostunut etnobotaniikasta ja kasvien lääkekäytöstä. Aublet matkusti Ranskan siirtomaissa ja päätyi 1760-luvulla Ranskan Guyanaan. Hänen tieteellinen pääteoksensa oli 1775 julkaistu neliosainen Ranskan Guyanan kasveja käsittelevä teos *Histoire des plantes de la Guiane françoise*, jossa on kuvattu monia satoja aiemmin tuntemattomia kasvilajeja. Aubletin kuvaamat taksonit tunnetaan auktorilyhenteestä **Aubl.**

Lähteet
-------

1. ↑  Jstor Global Plants. (englanniksi)
2. ↑  The International Plant Names Index (IPNI): Aublet, Jean Baptiste Christophore Fusée (1720–1778) (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Trifenyylitinakloridi** (C18H15SnCl) on tinan organometalliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa muita organometalliyhdisteitä ja fungisidina sekä fungisidien valmistukseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa trifenyylitina on valkoisia tai värittömiä kiteistä. Yhdiste on stabiili ilman vaikutuksille, mutta hydrolysoituu veden vaikutuksesta trifenyylitinahydroksidiksi erityisesti emäksisissä olosuhteissa. Trifenyylitinakloridi liukenee hieman dietyylieetteriin ja hyvin muun muassa tetrahydrofuraaniin ja dikloorimetaaniin.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Trifenyylitinakloridia voidaan valmistaa tina(IV)kloridin ja fenyylimagnesiumbromidin välisellä reaktiolla. Toinen tapa on tina(IV)kloridin ja tetrafenyylitinan välinen niin kutsuttu Kocheshkov-reaktio.

Orgaanisissa synteeseissä trifenyylitinakloridia käytetään alkyyli-, aryyli- ja allenyylitrifenyylitinayhdisteiden valmistukseen. Näitä käytetään muun muassa selektiivisissä aldolikondensaatioreaktioissa ja muissa hiilten välisiä sidoksia muodostavissa reaktioissa. Trifenyylitinakloridia voidaan myös käyttää fungisidina sekä fungisideina käytettävien trifenyylitinahydroksidin ja -asetaatin valmistamiseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Triphenyltin chloride – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 12.1.2017.
2. 1 2 3 4 5  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 806–807. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  M. N. Gitlitz & M. K. Moran: *Tin Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 12.1.2017
4. 1 2  Yoshinori Yamamoto: *Chlorotriphenylstannane, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Teoksen verkkoversio Viitattu 12.1.2017
5. ↑  Richard P. Pohanish: *Sittig's Handbook of Pesticides and Agricultural Chemicals*, s. 894. William Andrew, 2014. ISBN 978-1455731480. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.1.2017). (englanniksi)
Jere Vilkkinen esiintymässä vuonna 2014.
Jere Vilkkinen esiintymässä Munkers-kitaransa kanssa.
**Jere Petteri Vilkkinen** (s. 1. marraskuuta 1974 Turku) on FBI-beat-yhtyeen jäsen, laulusolisti sekä soittaja instrumentteina kitara ja pasuuna. Hän on myös näytellyt Timo Koivusalon elokuvassa *Kulkuri ja joutsen* sekä Timo Puustisen elokuvassa *Aika tappaa.*

Vilkkinen osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoiden vuoden 2014 Tangolaulukilpailuun. Hän ylsi kahdeksan parhaan laulajan joukkoon, mutta ei kuitenkaan finaaliin asti, johon tuomaristo valitsee kuusi kilpailijaa. Vilkkinen osallistui myös vuoden 2015 kilpailuun yltäen jälleen kahdeksan parhaan kilpailijan joukkoon, mutta jääden toistamiseen ilman kuuden parhaan finaalipaikkaa. Vuoden 2015 kilpailun jälkimainingeissa perustettiin Lauluyhtye Adio, johon kuuluvat finalistit Kalle Jussila, Markku Ketola, Rami Rafael ja Benjamin Enroth. Vilkkinen kiinnitettiin tähän kokoonpanoon viidenneksi jäseneksi laulamaan bassoa. Vilkkinen liittyi syksyllä 2016 myös The Youngers -rautalankayhtyeeseen, joka on saanut paljon tunnustusta kotimaisen rautalankamusiikin alueella.

Vilkkinen julkaisi esikoissinglensä "Kunpa lauantai jo olla vois" vuonna 2018, kappale edusti Indie-Countrya. Hän on sittemmin toiminut vain orkesterimuusikkona, ja työskennellyt LVI-alan toimihenkilötehtävissä suoritettuaan LVI-tekniikan Insinöörin (AMK) tutkinnon. 


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee skotlantilaista jalkapallomaalivahtia. Singaporelaisesta poliitikko David Marshallista on eri artikkeli.*

**David James Marshall** (s. 5. maaliskuuta 1985 Glasgow) on skotlantilainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Derby Countya.

Marshall on skotlantilaisseura Celticin lisäksi edustanut Englannin sarjoissa Norwich Cityä, Cardiff Cityä, Hull Cityä ja Wigan Athleticia sekä elokuusta 2020 alkaen Derby Countya.

Marshall oli kaudella 2013–2014 yksi Valioliigan parhaista maalivahdeista, mutta hänen hyvistä esityksistään huolimatta Cardiff putosi yhden pääsarjakauden jälkeen takaisin toiselle sarjatasolle.

Skotlannin maajoukkueessa Marshall teki debyyttinsä vuonna 2004. Seuraavat kolme maaotteluaan hän pelasi vuonna 2009, ja vuodesta 2013 eteenpäin hän on pelannut maajoukkueessa enemmän.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  David Marshall Transfermarkt-sivustolla (englanniksi) Viitattu 15.9.2014.

  

Skotlannin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 Marshall |
2 O’Donnell |
3 Robertson |
4 McTominay |
5 Hanley |
6 Tierney |
7 McGinn |
8 McGregor |
9 Dykes |
10 Adams |
11 Christie |
12 Gordon |
13 Taylor |
14 Fleck |
15 Gallagher |
16 Cooper |
17 Armstrong |
18 Turnbull |
19 Nisbet |
20 Fraser |
21 McLaughlin |
22 Patterson |
23 Gilmour |
24 Hendry |
25 Forrest |
26 McKenna |
Valmentaja Clarke
Kuisma Niemelä Suomi-areena-tapahtumassa heinäkuussa 2011.
**Kuisma Veli-Pekka Kalervo Niemelä** (s. 26. joulukuuta 1958 Rovaniemi) on suomalainen yritysjohtaja. Hän toimi S-ryhmää johtavan Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) pääjohtajana 2010–2013.

Elämä ja ura
------------

Niemelä aloitti S-ryhmän palveluksessa vuonna 1983. Hän on toiminut tavaratalopäällikkönä pohjoissuomalaisten Osuuskauppa Arinan ja Koillismaan Osuuskaupan Sokoksissa Kittilässä ja Kemijärvellä, toimitusjohtajana Arinaan sulautuneessa Pohjois-Suomen Osuuskaupassa, toimialajohtajana pohjoissavolaisessa Osuuskauppa PeeÄssässä ja ketjunjohtajana Helsingin Osuuskaupassa. Vuodesta 1999 hän toimi keskisuomalaisen osuuskauppa Keskimaan toimitusjohtajana, kunnes tuli valituksi SOK:n pääjohtajaksi vuonna 2010.

Niemelän luottamustehtäviin ovat lukeutuneet muun muassa Jyväskylän Kongressikeskus Oy:n hallituksen, Keski-Suomen kauppakamarin, Jyväskylän Ydin Oy:n hallituksen ja Jyväskylän yliopistosäätiön puheenjohtajuudet. SOK:n hallituksen jäsen hän on ollut vuosina 2002–2007. Syyskuussa 2013 hän ilmoitti eroavansa pääjohtajan tehtävästä. Eron syyksi hän kertoi tarpeen vaihtaa vetäjää kaupparyhmän uuden strategian toteuttamiseksi.

Niemelä valmistui Oulun yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineinaan kansantalous ja yrityksen taloustiede. Sotilasarvoltaan hän on alikersantti. Niemelällä on aviopuolisonsa Riitan kanssa tytär.

Lähteet
-------

1. ↑  Oulun opeilla SOK:n johtoon *Forum24.fi*.  21.9.2010.  Arkistoitu 25.2.2012. Viitattu 25.2.2012.
2. 1 2  Toimitusjohtaja Kuisma Niemelästä SOK:n pääjohtaja *S-kanava*.  26.3.2010. S-ryhmä.  Arkistoitu 16.7.2011. Viitattu 16.7.2011.
3. 1 2  Doagu, Shahin: Kuisma Niemelä on SOK:n uusi pääjohtaja *Keskisuomalainen*.  26.3.2010.  Arkistoitu 16.7.2011. Viitattu 16.7.2011.
4. 1 2 3  Särkkä, Kirsi: Ihan ässä johtaja.  *Yhteishyvä*, 7.10.2010, s. 70–71. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.7.2011.
5. ↑  Seuraavaksi digitaalisuus muuttaa vähittäiskaupan *Helsingin Sanomat (maksullinen)*.  20.9.2013.  Arkistoitu 10.11.2013. Viitattu 10.11.2013.
6. ↑  Pakkanen, Santeri: Kuisma Niemelä rakentaa Keskimaata ympäristöön *Rakennuslehti*.  22.4.2004. Suomen Rakennuslehti Oy.  Arkistoitu 16.7.2011. Viitattu 27.3.2010.
**Kriteerin ongelma** on tietoteoriassa tiedon lähtökohtaa koskeva ongelma. Kriteerin ongelman mukaan tietämisen haasteena on tosien väitteiden erottaminen epätosista. Ongelma on erillinen ja perustavanlaatuisempi kuin regressioargumentti, joka liittyy tiedon oikeuttamiseen.

Roderick Chisholm on kuvannut ongelman kahdella kysymyksellä teoksessaan *Theory of Knowledge* (1966):

1. Mitä tiedämme? tai: Mikä on tietomme laajuus?
2. Kuinka tiedämme? tai: Mikä on tietämisen kriteeri?

Vastaus jompaan kumpaan kysymykseen mahdollistaa vastauksen laatimisen myös toiseen kysymyksistä. Partikularismi pyrkii vastaamaan kysymykseen 1 ensin. Sen mukaan on olemassa tapauksia, joissa tiedämme jotakin kiistatta, ja se pyrkii järjestämään näitä jo tiedettyjä asioita ja muotoilemaan niistä yleisen kriteerin tietämiselle. Metodismi toimii päinvastoin, pyrkien vastaamaan ensimmäisenä kysymykseen 2. Sen mukaan voidaan antaa yleinen kriteeri, jonka perusteella yksittäistapauksia voidaan arvioida suhteessa tietämiseen. Empirismi on eräs esimerkki tietoteoreettisesta metodismista.

Kolmas vaihtoehto on filosofinen skeptismi. Skeptikon mukaan kumpaankaan kysymykseen ei voida vastata, koska vastaaminen vaatisi aina ensin vastaamista toiseen kysymyksistä. Seurauksena emme voi oikeuttaa mitään uskomuksistamme. Monet tietoteoreetikot pitävät kantaa kestämättömänä, koska se ei selitä mitään riittävässä määrin.

Aihetta tutkinut Krister Talvinen esittää väitöskirjassaan seuraavaa: Jotta epätodet väitteet voitaisiin erotella tosista, tarvitaan tosien väitteiden kriteeri. Mutta jotta tiedettäisiin, onko kriteeri juuri oikea, tarvitaan kriteeri jonka avulla huonot kriteerit voi erottaa hyvistä. Tämä johtaa kuitenkin kriteerien päättymättömään ketjuun. Kukaan ei voi esittää ääretöntä määrää kriteerejä, joten näyttää siltä, että tosia väitteitä ei voi hyväksyttävästi erottaa epätosista. Talvinen tekee tästä johtopäätöksen, että kriteerin ongelmaa ei ole onnistuttu ratkaisemaan ja siksi skeptismi on vääjäämätöntä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Talvinen, Krister: The Inevitability of Skepticism. A Study on the Problem of the Criterion (Skeptisismin vääjäämättömyys. Tutkimus kriteerin ongelmasta) (Väitöskirja) *domino.utu.fi*.  13. kesäkuuta 2009. Turun yliopisto. Viitattu 7.6.2009. [vanhentunut linkki]
2. 1 2  Stavrinides, Zenon: Roderick Chisholm and the Problem of the Criterion *The Philosopher*.  Volume LXXXVIII No. 2. Viitattu 5.5.2009.
**Trifluoriperetikkahappo** (C2HF3O3) on perkarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja trifluorietikkahapon ja peretikkahapon johdannainen. Yhdistettä käytetään tutkimuskäytössä orgaanisissa synteeseissä vahvana epoksidoivana reagenssina.

Ominaisuudet
------------

Trifluoriperetikkahappo on huoneenlämpötilassa väritön neste. Aine liukenee dikloorimetaaniin, dietyylieetteriin, asetonitriiliin ja sulfolaaniin. Trifluoriperetikkahappo on erittäin vahva hapetin johtuen pelkistyessä muodostuvasta trifluoriasetaattiryhmästä, joka on hyvä lähtevä ryhmä. Myös elektroneja puoleensavetävä trifluorimetyyliryhmä nopeuttaa reaktiota. Laimeana liuoksena se on kylmässä säilytettynä stabiili, mutta voi kuumennettaessa reagoida räjähdysmäisen kiivaasti.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Trifluoriperetikkahappoa valmistetaan hapettamalla trifluorietikkahappoanhydridiä vetyperoksidin tai vetyperoksidin ja urean seoksen avulla.

Trifluoriperetikkahappo reagoi helposti alkeenien kanssa muodostaen epoksideja. Erityisen hyvin se soveltuu muuten hankalasti epoksidoitavien tyydyttymättömien esterien epoksidointiin. Trifluoriperetikkahappoa käytetään myös amiinioksidien synteeseihin sekä aromaattisista että alifaattisista amiineista sekä esterien muodostamiseen ketoneista Baeyer–Villiger-reaktiolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Trifluoroethaneperoxoic acid – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 5.7.2014.
2. 1 2  Guenter Sienel, Robert Rieth & Kenneth T. Rowbottom: *Epoxides, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000 Viitattu 5.7.2014
3. ↑  Jonathan Clayden, Nick Greeves, Stuart Warren: *Organic Chemistry*, s. 430. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-927029-3. (englanniksi)
4. 1 2 3  Kenneth C. Caster, A. Somasekar Rao, H. Rama Mohan, Nicholas A. McGrath & Matthew Brichacek: *Trifluoroperacetic Acid, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2012. Teoksen verkkoversio Viitattu 5.7.2014
5. ↑  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 114. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 5.7.2014). (englanniksi)
Sharon den Adel esiintymässä Within Temptationin kanssa vuonna 2008
**My Indigo** on hollantilaisen laulaja ja lauluntekijä Sharon den Adelin sooloprojekti. Projektista ilmoitettiin ensimmäisen kerran loppuvuodesta 2017. My Indigo ei liity den Adelin sinfoniseen metallibändiin Within Temptationiin, ja eroaa musiikillisestikin radikaalisti tästä. My Indigon musiikki on tyyliltään indie poppia, poppia ja ambientia ja den Adel kertoi saaneensa paljon vaikutteita myös 80-luvun pop-musiikista.

Tausta
------

Vuoden 2017 lopulla Sharon den Adelin ja Within Temptationin sosiaalisissa medioissa ilmoitettiin uuden ilmoituksen tulevan piakkoin den Adelilta. 10. päivä marraskuuta den Adel julkaisi videon, jossa kertoo omasta sooloprojektistaan. Adel kertoi olleen vaikeuksissa kappaleiden kirjoittamisen kanssa bändin viimeisimmän maailmankiertueen jälkeen. Hän päätti kirjoittaa kappaleita itselleen, eikä bändille pystyäkseen paremmin käsittelemään tunteita ja saadakseen uutta inspiraatiota. Den Adel kamppaili henkilökohtaisten ongelmien kanssa, jotka koskivat hänen isäänsä. Myöhemmin den Adel kertoi isänsä menehtyneen sairauteen ja My Indigo albumi omistettiin hänen muistolleen.

Projektin albumi *My Indigo* julkaistiin 20 päivä huhtikuuta 2018. Albumi keräsi positiivisia arvosteluja kriitikoilta kuvaillen albumia "herkäksi" ja "havainnoivaksi", vastakohtana hänen bändinsä kanssa julkaistuun materiaaliin. Den Adel kertoi erityisesti seuraavien artistin innoittaneen albumin syntyyn: Kate Bush, Sting ja Florence and the Machine. Albumin syntyessä den Adel kertoi saaneen uusia ideoita ja inspiraatiota myös Within Temptationille. Tämän inspiraation johdosta julkaistiinkin bändin uusi albumi Resist vuonna 2019.

Lähteet
-------

* 
* 
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jure Francetić** (3. heinäkuuta 1912 Otočak – 27./28. joulukuuta 1942 Močile) oli kroatialainen, fasistisen ja äärikansallismielisen Ustaša-järjestön jäsen ja sotilas. Sotilasarvoltaan hän oli eversti.

Nuoruudessaan Francetić opiskeli oikeustiedettä Zagrebin yliopistossa. Siellä hänestä tuli kansallismielinen ja vuonna 1931 hän liittyi Ustašan jäseneksi. Hänet pidätettiin vuonna 1933 ja hän sai syytteen vihamielisen propagandan levittämisestä. Francetićin onnistui kuitenkin paeta Jugoslaviasta Unkariin, missä Ustaša oli perustanut koulutusleirin Janka Pusztaan.

Francetić komentamassa Mustan legioonan tykistöä.
Kun Jugoslavian kuningas Aleksanteri oli murhattu Francetić pidätettiin, mutta hänet vapautettiin pian. Vuonna 1939 hän sai luvan palata takaisin kotimaahansa, minkä myös teki.

Itsenäinen Kroatian valtio perustettiin 10. huhtikuuta vuonna 1941. Francetić nimitettiin valtion johtajan, *poglavnik* Ante Pavelićin henkivartioston johtajaksi. Hän kaipasi kuitenkin toiminnallisempaa virkaa ja perusti syyskuussa vuonna 1941 taisteluosasto Francetićin, joka tunnettiin paremmin nimellä Musta legioona. Musta legioona taisteli lähinnä Titon partisaaneja mutta myös četnikkejä vastaan. Se niitti nopeasti mainetta armottomuudellaan ja raakuudellaan. Francetić alkoi nopeasti kohota arvoasteikossa ja kesäkuussa 1942 hänet ylennettiin everstiksi.

Elokuussa 1942 Francetić oli kaikkien Ustašan taisteluosastojen päällikkö. Joulukuussa vuonna 1942 hän osallistui taisteluun partisaaneja vastaan ja haavoittui päähän. Partisaanit ottivat hänet sotavangiksi ja hän kuoli vammoihinsa partisaanien tukikohdassa. Francetićin kuoleman johdosta Itsenäiseen Kroatian valtioon julistettiin maansuru ja hänet ylennettiin postuumisti kenraaliksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ramet, S.P.: The Independent State of Croatia 1941–1945, 2007, s.96


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
Kuismalan kunta Seuloskoin piirin kartalla.
**Kuismala** (ven. Кузьмо́лово, *Kuzmolovo*) on kylä ja kunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin koillispuolella Käkisalmeen johtavan maantien ja rautatien varrella. Radalla on samanniminen asema. Kylässä on asukkaita vajaat 300 ja kunnassa 9 500 henkeä (vuonna 2007). Kunnan hallinnollinen keskus ja suurin asutuskeskus on Kuismalan kylän eteläpuolella sijaitseva Kuzmolovskin (ven. Кузьмо́ловский) kaupunkimainen taajama (9 000 asukasta vuonna 2007). Myös taajamasta käytetään epävirallisesti venäjänkielistä nimeä Kuzmolovo.

Kylän nimi juontuu ortodoksisesta ristimänimestä Kuisma (ven. Кузьма, *Kuzma*). Toiseen maailmansotaan saakka sitä asuttivat Toksovan seurakuntaan kuuluneet inkerinsuomalaiset. Kuzmolovskin taajama syntyi 1950-luvulla rakennetun kemian tutkimusinstituutin yhteyteen. Kaupunkimaisen taajaman statuksen se sai vuonna 1961. Nykyään siellä on tanskalaisen Aller Petfood -yhtiön tehdas, joka valmistaa lemmikkieläinten ruokasäilykkeitä. Suurin osa asukkaista käy töissä Pietarissa. 

Kuismalan kylän ja taajaman lisäksi kuntaan kuuluu Kujalan (ven. Куялово, *Kujalovo*) kylä. Taajamasta on paikallisjuna- ja reittitaksiyhteys Pietariin.

Kunnan päämies on Vladimir Slastjon, kunnanhallinnon päämies Svetlana Prohorenko.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 122. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2015).
2. ↑  Seuloskoin piirin väestö *vsevinfo.ru*. Viitattu 28.8.2008. (venäjäksi)
3. ↑  Mustonen, Juuso (toim.): *Inkerin suomalaiset seurakunnat*, s. 32. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1931.
4. ↑  Leningradin alueen paikallishallinto 1.1.2008 *lenobl.ru*. Viitattu 28.8.2008. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuismalan kunnan sivusto (venäjäksi)
* Kuismalan kunta Seuloskoin piirin sivustolla (venäjäksi)
* Kuzmolovskin taajama Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Antrea
* Boksitogorsk
* Enso
* Hatsina
* Ivangorod
* Jaama
* Kiriši
* Koivisto
* Kommunar
* Korotka
* Koskenala
* Käkisalmi
* Laukaa
* Lotinapelto
* Lomkka
* Lupana
* Olhava
* Pella
* Pikaljovo
* Pähkinälinna
* Seuloskoi
* Sierattala
* Sjasstroi
* Slantsy
* Sosnovyi Bor
* Tihvinä
* Tusina
* Uuras
* Uusi-Laatokka
* Viipuri
* Volossova

 | Leningradin alueen vaakuna |
|  |
| Kaupunkityyppiset taajamat | 
* Budogoštš
* Haisevaisi
* Imeni Morozova
* Imeni Sverdlova
* Jefimovski
* Johannes
* Jääski
* Kaarlahti
* Kuismala
* Lepäsi
* Naasia
* Namkku
* Nikolski
* Orinansavotta
* Paulova
* Priladožski
* Punaporu
* Rahja
* Raivola
* Rjabovo
* Siiverska
* Svirstroi
* Taaitsa
* Toksova
* Tolmatšovo
* Tuprova
* Uljana
* Vaaseni
* Vahriselkä
* Viiritsa
* Vornasuo
* Voznesenje

 |

 |
Jurga Ivanauskaitė
**Jurga Ivanauskaitě** (14. marraskuuta 1961 Vilna – 17. helmikuuta 2007 Vilna) oli liettualainen runoilija ja kuvataiteilija.

Aluksi Ivanauskaitě opiskeli kuvataiteita ja valmistui graafikoksi Vilnan taideakatemiasta vuonna 1985. Samana vuonna ilmestyi myös hänen ensimmäinen kirjansa, novellikokoelma.

Ivanauskaitěn ensimmäinen novellikokoelma herätti ilmestyessään huomiota. Siitä piti erityisesti nuoriso, sillä se oli jotain aivan erilaista kuin mitä tuolloin vielä voimissaan ollut neuvostokirjallisuus. Novellien henkilöt kuuntelevat Beatlesia, pukeutuvat nahkatakkeihin, intoilevat surrealismista, tuntevat itsensä väärinymmärretyiksi ja ovat pettyneitä elämäänsä.

Vuonna 1993 ilmestyi hänen toinen romaaninsa joka aiheutti skandaalin. Se kertoo kolmen naisen, keskiaikaisen noidan, Maria Magdalenan ja nykyaikaisen boheemin ulkopuolisen, rakkaustarinoista. Kirjaa pidettiin yleisesti pornona ja siitä keskusteltiin kiukkuisesti maan yleisradiossa. Kirjakaupat eivät ottaneet sitä myyntiin ja sen saattoi ostaa ainoastaan erotiikkaliikkeistä. Kohu auttoi myyntiä ja kirjan koko 20 000 kappaletta käsittänyt painos myytiin loppuun parissa viikossa. Se käännettiin saksaksi ja kroatiaksi.

Tiibet kiehtoi Ivanauskaitěa ja vuonna 1996 ilmestyi ensimmäinen osa hänen maata käsittäneestä trilogiastaan. Seuraavat osat ilmestyivät vuonna 1997 ja 1999. Hän ryhtyi myös puolustamaan Tiibetin irtautumista Kiinasta. Myös hänen seuraava, vuonna 2000 ilmestynyt teoksensa käsittelee Tiibetiä, mutta mukana on myös itseironiaa ja hän kritisoi eurooppalaista ihmistä, joka pitää Aasiaa henkisenä supermarkettina.

Uransa varrella Ivanauskaitě kirjoitti myös esseitä ja lastenkirjoja. Hän menehtyi pehmytkudossarkoomaan.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo myymäläketjusta. Sinooperi on myös mineraali.*
**Sinooperi** on suomalainen askartelutarvikkeita myyvä franchising-ketju. Vuonna 1980 perustetulla Sinooperilla on myymälä Turussa, Raisiossa, Tampereella, Joensuussa, Jyväskylässä, Lahdessa, Mikkelissä, Oulussa, Porissa, Seinäjoella ja Vaasassa. Franchising-toimintaa on vuodesta 2014 johtanut S. Hobby Oy, joka asetettiin konkurssiin 25. kesäkuuta 2018. Sen toimitusjohtajana on toiminut Jarkko Kaalikoski. Sen edeltäjä Sinooperi Oy asetettiin konkurssiin vuonna 2014. Sitä ennen se oli yrityssaneerauksessa vuodesta 2005.

Sinooperin asiakkaista valtaosa on naisia. Myymäläketju palvelee muun muassa skräppääjiä, posliininmaalajia ja hääsomistusten tekijöitä. Vilkkain sesonki on joulunalusaika kortti- ja koristeperinteineen. Sinooperi-ketjun myymälät järjestävät myös askartelukursseja.

Historiaa
---------

Sinooperi-ketju sai alkunsa pienestä paperitarvikkeiden tukkukaupasta Museokadulla Helsingin Töölössä vuonna 1980. Suomen 1990-luvun alun laman jälkeen Sinooperi Oy vaihtoi strategiaansa kohti askartelualan vähittäismyyntiä ja franchising-yrittäjyyden tarjoamista eri puolille Suomea. Sinooperi Oy:n tytäryhtiö Oy Homemade Ab Sinooperi Publishing kustansi alan opaskirjoja ja julkaisi lehtiä, kuten 1990-luvun jälkipuoliskon *Askartelu ja käsityö* ja *Sinä osaat*.

Vuonna 2002 Sinooperi valittiin vuoden franchising-ketjuksi.

Vuonna 2005 Sinooperi Oy hakeutui yrityssaneeraukseen noin neljän miljoonan euron velkoineen lähinnä Handelsbankenille ja Finnveralle. Tuolloin yrityksestä omisti neljänneksen kauppaneuvos ja nykyinen kansanedustaja Eero Lehti.

2010-luvun alussa Sinooperin kokonaisliikevaihto oli noin kolme miljoonaa euroa, ja ketju työllisti nelisenkymmentä ihmistä. Keskusvarasto ja myymälöiden tukitoiminnot oli keskitetty Lempäälään.

Lähteet
-------

1. 1 2  Keränen, Minna: Askarteluharrastus kasvussa *Suur-Jyväskylän lehti*.  22.10.2011.  Arkistoitu 26.6.2018. Viitattu 25.6.2018.
2. ↑  Askarteluliikeketju Sinooperi konkurssiin – ilmoittaa loppuunmyynnin alkavan *Turkulainen*.  25.6.2018. Viitattu 25.6.2018.
3. ↑  Askarteluketju Sinooperi kaatui konkurssiin *Talouselämä*.  25.6.2018. Viitattu 25.6.2018.
4. 1 2  Askarteluketju Sinooperilla miljoonavelat *Taloussanomat*.  27.9.2005. Viitattu 26.6.2018.
5. 1 2 3  Marttila, Anne & Peräinen-Honkanen, Katri: "7.3 Sinooperi Oy", *Piensisustustavarakaupan nykytilanne ja tulevaisuuden näkymät*. Opinnäytetyö. Lahden ammattikorkeakoulu, Liiketalouden koulutusohjelma, 2011. Opinnäytetyö Theseus-tietokannassa (PDF) (viitattu 25.6.2018).
6. ↑  Niemelä, Katja: Askartelijat ja käsitöitä harrastavat saivat uuden lehden.  *Helsingin Sanomat*, 3.2.1997, s. 38. Näköislehden aukeama (tilaajille).
7. ↑  Fennica-julkaisutietokanta, hakusana Sinooperi. Viitattu 25.6.2018.
8. ↑  Vuoden Franchisingyrittäjä ja Franchisingketju valittu  8.4.2011. Suomen Franchising-Yhdistys ry. Viitattu 25.6.2018.
**Eino Albin Raunio** (18. tammikuuta 1909 Sääksmäki – 18. maaliskuuta 1979 Forssa) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja ministeri.

Raunion vanhemmat olivat suutari Kaarlo Raunio ja Johanna Elviira Haapala. Hän kävi kansakoulun ja 1932 Työväen akatemian. Raunio teki maa- ja rakennustöitä sekä toimi suutarin ammatissa Sääksmäellä ja Hattulassa vuoteen 1934 saakka. Vuosina 1934–1935 Raunio oli sosialidemokraattisen nuorisoliiton järjestäjä ja Etelä-Hämeen sosialidemokraattisen piirin luennoitsija. Raunio työskenteli *Hämeen Kansa* -lehden Forssan toimiston hoitajana 1936–1939.

Raunio oli SDP:n pitkäaikaisena kansanedustajana 1939–1970. Hän toimi valtiovarainministerinä Rafael Paasion I hallituksessa 1968 ja sitä seuranneessa Mauno Koiviston I hallituksessa 1968–1970.

Raunio toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940, 1943, 1950, 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän toimi kunnanvaltuuston puheenjohtajana Hattulassa sekä kauppalan- ja kaupunginvaltuuston puheenjohtajana Forssassa.

Eino Raunion muistokivi Forssan työväentalon edustalla.Eino Raunion muistokivi Forssan työväentalon edustalla.
Raunio sai kaupunkineuvoksen arvonimen 1970. Häntä on Forssassa kunnioitettu nimeämällä Forssan työväentalon edustan aukio hänen mukaansa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx Eino Raunio *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

Kirjallisuutta
--------------

* Keravuori, Kirsi: "Raunio, Eino (1909–1979)", *Suomen kansallisbiografia, osa 8*, s. 140–141. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 951-746-449-5. / Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Eino Raunio *Suomen ministerit*. Valtioneuvosto.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Mauno Koivisto** | **Suomen valtiovarainministeri**1968−1970 | Seuraaja:**Päiviö Hetemäki** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Eduskunta
* Valtioneuvosto
* Biografiasampo

 |

 |
**Eino Juhani Raitio** (2. heinäkuuta 1882 Sortavala – 7. huhtikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen viulisti, viulunsoiton opettaja ja orkesterinjohtaja. Hänen veljensä oli säveltäjä Väinö Raitio.

Raitio opiskeli Helsingin musiikkiopistossa 1901–1906 Viktor Nováčekin oppilaana ja sen jälkeen Münchenissä 1906–1907, Pietarissa 1908–1910 Leopold Auerin johdolla sekä Berliinissä 1919–1923. Hän oli opettajana Helsingin musiikkiopistossa 1911–1936. Raitio johti 1930–1934 perustamaansa Helsingin teatteriorkesteria, ja hän perusti myös Helsingin työväenorkesterin ja johti sitä. Äänielokuvan tulo Suomeen vuonna 1929 aiheutti sen että elokuvateattereissa ei enää tarvittu mykkäelokuvien esitystä säestäneitä orkestereita ja suuri joukko elokuvateatterimuusikkoja joutui työttömiksi. Eino Raitio kokosi syksyllä 1930 työttömistä muusikoista 24 miehisen Helsingin teatteriorkesterin, jolle järjestyi työtä Helsingin kolmessa suurimmassa teatterissa.

Eino Raitio oli mukana IKL:n toiminnassa ja johti liikkeen omistaman Musta Karhu -ravintolan orkesteria Helsingissä. Eino Raition veli Väinö Raitio sävelsi 1933 liikkeelle omistetun *Mustapaitojen marssin*, jonka sanoitti Heikki Asunta.

Urkuri Janne Raitio oli Eino Raition poika.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 4*, s. 664. Helsinki 1978. ISBN 951-1-04763-9
2. 1 2  Hillila, Ruth-Esther – Hong, Barbara Blanchard: *Historical Dictionary of the Music and Musicians of Finland.* Greenwood Press, Westport, Conn. 1997 (Google-kirjat.)
3. ↑  Muusikerialalla tilanne vaikeampi kuin koskaan aikaisemmin. Elokuvamuusikerien suuri ammattikunta käytännöllisesti katsoen lakannut olemasta, Helsingin Sanomat, 24.04.1931, nro 110, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Väinö Raitio: Teosten yhtenäistettyjen nimekkeiden ohjeluettelo. Suomen musiikkikirjastoyhdistyksen julkaisusarja 163. Helsinki 2013. (Mustapaitojen marssi, s. 15.)  
Jalkanen, Pekka: 1930-luku – katse taaksepäin. Pomus.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Sinners’ Holiday** (myös *Women in Love*) on vuonna 1930 ensi-iltansa saanut John G. Adolfin ohjaama yhdysvaltalainen rikosdraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Grant Withers, Evalyn Knapp, James Cagney, Lucille La Verne ja Joan Blondell. Warner Bros. oli elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiönä. *Sinners’ Holiday* on James Cagneyn ensimmäinen elokuva.

*Sinners’ Holiday* perustuu Marie Baumerin kirjoittamaan Broadway-näytelmään *Penny Arcade* (1930), jonka pohjalta Harvey F. Thew ja George Rosener laativat elokuvan käsikirjoituksen. Al Jolson osti 20 000 dollarilla ainoastaan kolme viikkoa kestäneen näytelmän elokuvaoikeudet, jotka hän myi eteenpäin Warner Bros. -elokuvayhtiölle. Jolson oli vaatinut Warner Brothersia palkkaamaan elokuvaversioon Cagneyn ja Blondellin, jotka olivat esiintyneet alkuperäisessä näytelmässä. Cagney ja Blondell uusivat samat roolinsa elokuvaversiossa, joka oli ensimmäinen seitsemästä Cagneyn ja Blondellin yhteisestä elokuvasta.

*Sinners’ Holiday* kuvattiin WB:n studioilla Kalifornian Burbankissa. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 11. lokakuuta 1930, ja *Sinners’ Holiday* sai ilmestyessään menestystä. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa, ja Yhdysvalloissa Warner Archive on julkaissut elokuvan DVD:nä.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Ma Delano (Lucille La Verne) pyörittää Coney Islandilla pelihallia lastensa Jennien (Evalyn Knapp), Joen (Ray Gallagher) ja Harryn (James Cagney) kanssa. Juoneen sisältyy viinan salakuljetusta, murha ja salajuonittelua.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Grant Withers  | … |  Angel Harrigan
  |
|  Evalyn Knapp  | … |  Jennie Delano
  |
|  James Cagney  | … |  Harry Delano
  |
|  Lucille La Verne  | … |  Ma Delano
  |
|  Joan Blondell  | … |  Myrtle
  |
|  Noel Madison  | … |  Buck Rogers
  |
|  Otto Hoffman  | … |  George
  |
|  Warren Hymer  | … |  Mitch McKane
  |
|  Ray Gallagher  | … |  Joe Delano
  |
|  Hank Mann  | … |  Happy
  |
|  Purnell Pratt  | … |  etsivä Sikes
  |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  SINNER'S HOLIDAY (1930) *tcm.com*. TCM.com. Viitattu 5.11.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Sinner's Holiday (1930) *allmovie.com*. Allmovie.com. Viitattu 5.11.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *Sinners’ Holiday* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Sinners’ Holiday* AllMoviessa. (englanniksi)
* *Sinners’ Holiday* TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Eino Rautavaara poikansa Eino Juhanin kanssa 1930-luvulla.
**Eino Alfred Rautavaara** (vuoteen 1901 **Jernberg**; 14. maaliskuuta 1876 Ilmajoki – 7. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (baritoni). 

Käytyään aluksi kauppakoulun ja toimittuaan muutamia vuosia liikealalla hän siirtyi musiikin pariin vuonna 1900 Rautavaara opiskeli laulua ulkomailla useaan otteeseen: Roomassa vuosina 1903–1906 ja 1910, Berliinissä vuonna 1906, Pariisissa vuonna 1909 sekä Milanossa vuosina 1911 ja 1914. Hän toimi Helsingin Kallion kirkon kanttorina vuodesta 1912 ja laulunopettajana Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1907–1909 ja Helsingin Kirkkomusiikkiopistossa vuodesta 1922. Rautavaara kuului suomalaisen oopperan perustajiin, ja hän oli myös ensimmäisiä suomalaisia levyttäneitä laulutaiteilijoita. Rautavaaran levytykset ovat vuosilta 1905–1909. 

Eino Rautavaaran puoliso vuodesta 1927 oli lääketieteen lisensiaatti Elsa Katariina Teräskeli (1898–1944). Heidän poikansa oli säveltäjä Einojuhani Rautavaara.

Eino Rautavaaran veli oli laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara (1872–1950), joka toimi kanttorina ja laulunopettajana Vaasassa vuoteen 1919 sekä Helsingin tuomiokirkon (Helsingin pohjoisen suomalaisen, sittemmin Keski-Helsingin seurakunnan) kanttorina vuosina 1925−1948 sekä useiden kuorojen ja soittokuntien johtajana ja laulukilpailujen tuomarina. Wäinö Rautawaaran lapsia olivat oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja sellisti Pentti Rautawaara. Eino Rautavaaran toinen veli oli kansliapäällikkö ja oikeusministeri A. E. Rautavaara.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kansallinen äänigalleria
* Eino Rautavaaran laulamaa musiikkia Internet Archivessa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Sinologia** on Kiinan kielten ja kulttuurin tutkimusta. Henkilö, joka harjoittaa sinologiaa on **sinologi**. Ulkomaalaisille tämä vaatii yleensä kiinan kielen oppimista. Kiinassa sinologeja kutsutaan joskus "Kiinan asiantuntijoiksi" (中國通).

Sinologia alkoi kun lähetyssaarnaajat, jotka menivät Kiinaan alkoivat tutkia sen kulttuuria, kieltä ja tapoja. He käänsivät klassista kiinalaista kirjallisuutta länsimaisille kielille ja Raamatun kiinaksi. Myöhemmin sinologia laajeni oppiaineeksi monissa länsimaisissa yliopistoissa.

Helsingin yliopistossa sinologiaa voi opiskella pääaineena Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitoksella.

Tunnettuja sinologeja
---------------------

* Rafe de Crespigny
* Herbert Giles
* Robert van Gulik
* Huang Xianfan
* Reginald Johnston
* Stanislas Julien
* Pjotr Ivanovitš Kafarov
* Bernhard Karlgren
* Naito Konan
* James Legge
* Simon Leys
* Paul Linebarger
* Joseph Needham
* Paul Pelliot
* Jean-Pierre-Abel Rémusat
* Christian Schwarz-Schilling
* Jonathan Spence
* Thomas Francis Wade
* Arthur Waley
* Ferdinand Verbiest
* Richard Wilhelm
* Karl A. Wittfogel
Jānis Čoke (kesk.) Tampereen raastuvanoikeudessa.
**Jānis Čoke** (tunnettu Suomessa nimillä **Jan Tšokke**, **Tshokke** tai **Tschokke**; 24. syyskuuta 1878 Idus, Liivinmaan kuvernementti – 9. kesäkuuta 1910 Turku) oli latvialainen bolševikki, joka on Suomessa tunnettu vuonna 1906 tehdystä Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstöstä.

Teollisuustyöläisenä Riiassa työskennellyt Čoke liittyi vuonna 1902 Latvian sosialidemokraattiseen työväenpuolueeseen, jonka militanttiin siipeen hän kuului. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen aikana hän perusti vallankumouksellisen *Brašie*-järjestön yhdessä kolmen veljensä kanssa. Vuosien 1905–1906 aikana ryhmä oli Riiassa osallisena muun muassa vankilakapinoissa ja iskuissa poliisia vastaan.

Helmikuussa 1906 latvialainen vallankumouksellinen Jānis Luters kokosi 15 vallankumouksellisen ryhmän ja lähetti sen Čoken johdolla Suomeen, tarkoituksena ryöstää Venäjän valtionpankin konttori Helsingissä. 26. helmikuuta tapahtuneen ryöstön ja sitä seuranneen pakomatkan aikana kuoli yhteensä viisi henkeä, joista Čoke surmasi kolme. Hän pakeni itse Tampereelle, jossa luovutti osa ryöstösaaliista venäläiselle vallankumoukselliselle Nikolai Bureninille. Čoke pidätettiin paikallisesta matkustajakodista, mutta poliisiasemalla hän onnistui vielä surmaamaan kaksi poliisia ja miehen, joka osallistui asemalle linnoittautuneen Čoken pidättämiseen.

Heinäkuussa 1906 Tampereen raastuvanoikeus tuomitsi Čoken murhista kolmeen elinkautiseen. Hän kuoli epäselvissä olosuhteissa Kakolan vankilassa vuonna 1910. Kuolinsyyksi ilmoitettiin keuhkotauti.

Lähteet
-------

1. ↑  *Latvijas padomju enciklopēdija 2*. Riika: Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1987.
2. 1 2 3  Topoliansky, Viktor: Фартовое дело  2009. Žurnalnyj zal. Viitattu 4.2.2017.
3. ↑  Kokko, Heikki: Murhenäytelmä Tampereella Koskesta voimaa. Viitattu 31.3.2020.
4. ↑  Domstolarna. Utslag i målet mot Jan Tschokke.  *Nya Pressen*, 19.7.1906, nro 192, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 4.2.2017.
5. ↑  Pikku uutisia. Jan Tshokke kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 16.6.1910, nro 135, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 4.2.2017.