recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Soluhoito** on Suomen Punaisen Ristin Veripalvelun kehittämä hoitomuoto, jossa hoidettavalle annetaan lääkesoluja. Lääkesoluja kasvatetaan vapaaehtoisilta luovuttajilta saadun luuytimen kantasoluista. Niitä annetaan potilaalle annoksena kuusi kertaa, ja kullakin kerralla potilaan verenkiertoon siirtyy kaksi miljoonaa lääkesolua. Soluvalmisteessa on mesenkymaalisia stroomasoluja.

Hoitoa käytetään potilaille, joille ei ole muuta hoitoa. Heille on yleensä tehty kantasolusiirto leukemian hoitamiseksi, mutta hyljintäreaktion hoitoon käytetyt lääkkeet eivät aina tehoa, vaan heille voi muodostua käänteishyljintä ja seurauksena voi olla jopa kuolema.

Hoito on toistaiseksi kokeellista, mutta 70 prosenttia hoidetuista on saanut hyötyä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Päivi Repo: Lääkesolut saapuvat apuun, kun muu ei auta.  *Helsingin Sanomat*, 21.3.2015, s. A8. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Päivi Repo, Lääkesolut kasvavat nyt myös Suomessa, (Arkistoitu – Internet Archive) Hs.fi 24.3.2013
**Vepsänjoki**, jota usein myös kutsutaan **Horsmanjoeksi**, on valjastamaton, kapea ja mutkitteleva Kiiminkijoen sivujoki, joka alkaa Vepsänjärvestä Oulun Vepsän kaupunginosasta entisen Ylikiimingin kunnan alueelta. Siihen liittyvät muun muassa Vähä-Vuotunkijärvestä laskevat Heinäjoki ja Vuotonoja. Joen pituus on hieman yli 15 kilometriä ja se kuuluu Kiiminkijoen vesistöalueeseen.

Joki virtaa Jokelan ja Karahkan kyliä sivuten idästä länteen ja kääntyy pohjoiseen Horsman ampumaradan luona Ison Seluskanjärven pohjoispuolella, missä siihen liittyy Seluskanjärvestä laskeva kapea laskujoki.

Joki laskee Kiiminkijokeen Vesalan kaupunginosassa länsipuolella. Loppuosaltaan se muuttuu vuolaaksi ja mutkittelevaksi Siltakoskeksi.

Jokeen laskee useita pienempiä puroja ja ojia. Vesi on pääasiallisesti tummaa ja suoperäistä ja sen laatu on luokiteltu välttäväksi. Ison Seluskanjärven kunnostustoimien yhteydessä on myös todettu, ettei Vepsänjoki kestä enää lisäkuormitusta. Nykyisin veden sameus ja partikkelipitoisuus aiheuttaa haittoja, sillä joesta ei voi ottaa sauna-, kastelu- eikä käyttövettä, ja runsas irtoaineksen määrä pilaa pyydykset.

Leveimmillään joki on Horsman ja Siltakosken välisellä alueella, jossa se muodostaa syviä ja pitkiä, jopa 50 metrin levyisiä suvantojaksoja. Joen keskimääräinen leveys on kuitenkin vain 4–5 metriä.

Joen loppuosuus on suosittu melontakohde, sillä se tarjoaa sekä koski- että suvanto-osuuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kansalaisen karttapaikka *kansalaisen.karttapaikka.fi*. Viitattu 12.7.2014.

Oulun luonto

|  |  |
| --- | --- |
| Järvet | 
* Ahmasjärvi
* Heikkilänjärvi
* Huutilampi
* Iso Seluskanjärvi
* Iso Uumajärvi
* Iso-Vuotunki
* Jolosjärvi
* Juopulinjärvi
* Jäälinjärvi
* Kalimeenlampi
* Karahkanjärvi
* Kivijärvi
* Kuivasjärvi
* Lavajärvi
* Lylyjärvi
* Lämsänjärvi
* Mannisenjärvi
* Mikanlampi
* Niilesjärvi
* Papinjärvi
* Pyykösjärvi
* Tervalampi
* Vaaralampi
* Karahkan Valkiainen
* Jokikokon Valkiainen
* Valkiaisjärvi
* Vepsänjärvi
* Vähä-Vuotunki

 |
| Luonto | 
* Isokankaan luonnonsuojelualue
* Hirvisuon soidensuojelualue
* Letonniemi
* Pilpasuo
* Tuiranpuisto
* Heinätorin puisto
* Isokankaan luonnonsuojelualue
* Hirvisuon soidensuojelualue
* Hollihaan puisto
* Hupisaaret
* Kaupunginojan puistovyöhyke
* Letonniemi
* Pilpasuo
* Tuiranpuisto
* Äimäraution siirtolapuutarha

 |
| Saaret | 
* Elba
* Hermannit
* Hietasaari
* Kahvankari
* Kellon Kraaseli
* Kirkkosaari
* Korkiakari
* Kääriänsaari
* Laitakari
* Pulkkisenmatala
* Riitankari
* Runniletto
* Saapaskari
* Selkäkari eli Piispanletto
* Varjakansaari
* Vihreäsaari

 |
| Virtavedet | 
* Aittokoski
* Iijoki
* Jolosjoki
* Juopulinkoski
* Kalimeenoja
* Kiiminkijoki
* Koitelinkoski
* Kuivasoja
* Martimojoki
* Nuorittajoki
* Oulujoki
* Siuruanjoki
* Vepsänjoki
* Sanginjoki

 |
**Samuel Forseen** (1686–1744) toimi Turun ja Porin läänin lääninsihteerinä vuodesta 1721. Hänen merkittävin ansionsa oli, että hän suomensi vuoteen 1738 mennessä vuoden 1734 lain. Lainsuomennoksen *Ruotzin waldacunnan laki* julkaisu myöhästyi palkkiokiistojen vuoksi ja se julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen hänen vävynsä Erik af Palénin tarkastamana. Se oli voimassa 1800-luvun puoliväliin.

Forseen opiskeli Turun Akatemiassa ja nimitettiin lääninsihteerin virkaan isonvihan aikana. Hän otti tehtävän vastaan rauhan palattua vuonna 1721.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisu-Maija Nenonen & Ilkka Teerijoki: *Historian suursanakirja*, s. 109. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22044-2.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 6, palsta 863 art. "Erik af Palén"
3. ↑  Samuel Forseen Biografiakeskus. Viitattu 17.6.2009.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia

 |

 |
**Venäläinen yhteiskunta** on nykyisen Venäjän federaation alueella vallitseva ihmisten välinen normijärjestelmä. Venäjällä on yhteisökeskeinen arvopohja, jonka juuret ovat syvällä idässä, mutta jossa on mukana myös länsimaisia vaikutteita.

Venäläistä yhteiskuntaa verrataan yleensä länsimaiseen yhteiskuntaan, koska niillä katsotaan olevan yhteinen kristillinen alkukoti Välimeren alueella. Etelä-Venäjällä ja rajan eteläpuolella entisissä neuvostotasavalloissa on klaaniyhteiskuntia, jotka nojautuvat uskonnolliseen järjestykseen. Länsimaihin on kehittynyt yksilökeskeinen yhteiskunta, kun taas Venäjä on jäänyt vanhaan yhteisökeskeisyyteen. Venäläisen ja länsimaisen yhteiskunnan eroavuudet johtuvat erilaisesta, eri suuntiin kehittyneestä perimästä. Idässä ja myös Venäjällä perimästä johtuen ihmiset käsittävät *oikean ja väärän* eri tavalla kuin lännessä. Venäjällä asiat useimmiten käsitetään mystisen yhteisöllisyyden kautta. Lännessä mystiikka ja rationaalisuus on selvästi erotettu toisistaan, jonka katsotaan vaikuttaneen läntisen oikeuskäsityksen syntymiseen.

1900-luvulla Venäjällä ovat olleet esillä myös ihmisoikeudet, demokratia, oikeusvaltio ja kansalaisyhteiskunta, mutta ne ovat alisteisia valtakunnallisen johtajan edustamalle totuudelle. Yhteisölliset näkemykset eivät voi olla suoraan ristiriidassa tämän valtavirtauksen kanssa. Venäläinen yhteiskunta pyrkii myös fundamentalismiin.

Kehityksen vaiheet
------------------

Venäläisen yhteiskuntajärjestyksen omaleimaistuminen alkoi jo keskiajalla ennen 1100-lukua, jolloin Kiovan Rusin ruhtinas Vladimir (980-1015) valitsi kristillisen uskonnon Bysantista. Venäjän hidas länsimaistuminen pysähtyi kokonaan 1700-luvulla Pietari Suuren kaudella ja kääntyi ylhäältä johdetuksi johtajakeskeisyydeksi.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Venäjälle syntyi sosialistinen yhteiskunta, jossa riisuttiin lähes kokonaan perinteinen venäläinen arvopohja, jolloin syntyi neuvostoihminen. Kuitenkin 1930-luvulla valtakunnan henkisen ja moraalisen kestokyvyn vahvistamiseksi aloitettiin kasvatus neuvostopatrionismiin, siinä yhteydessä palautettiin monia vanhoja venäläisiä kulttuuriarvoja. Suuren isänmaallisen sodan aikana näitä arvoja edelleen vahvistettiin.

Kanssakäyminen
--------------

Venäläisten ihmisten kanssakäymisessä tärkeitä asioita ovat ystävät, lahjat ja suuret kukkakimput. Ihmisten arvoa mitataan sen mukaan kuinka paljon hänellä on ystäviä. Vierailujen yhteydessä tulee olla aina lahjoja. Perhejuhlissa suuri merkitys on kukkasilla. Ennen matkalle lähtöä tulee aina istua minuutti, mikäli näin ei toimita, se tietää huonoa onnea. Politiikka on suuri tabu.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2  Jukka Korpela: Länsimaisen yhteiskunnan juurilla *Savon Sanomat*.  22.2.2016. Viitattu 6.3.2016.
2. ↑  Heikki Talvitie: Arvopohjan erilaisuus ja sen seuraukset *venajaseura.com*.  16.2.2016. Viitattu 3.3.2016.
3. 1 2  Heikki Kirkinen: *Venäjän historia*, s. 43, 454. 4. p.. Helsinki: Otava, 2006. ISBN 951-1-15799-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Venäläinen yhteiskunta** Wikimedia Commonsissa
Kantasolu voi erilaistua tiettyä tehtävää varten sopivaksi soluksi.
**Solujen erilaistuminen** tarkoittaa kantasolun muuttumista eri tyyppiseksi soluksi, joka sopii elimistössä erityisen hyvin tiettyyn elimistön monesta tehtävästä. Esimerkiksi lihassolu ja rasvasolu ovat erilaistuneita soluja, ja ne sopivat elimistössä eri tehtäviin. Ihmisen elimistössä on yli 200 erilaista solua. Kun solu erilaistuu tiettyyn tehtävään, sen kyky toimia muissa tehtävissä heikkenee tai katoaa. Monisoluisten eliöiden solut erilaistuvat koko eliön elämän ajan, joskin eniten erilaistumista tapahtuu eliön alkionkehityksen aikana. Solujen erilaistumisesta on monisoluisille eliöille etua siksi, koska erilaistumisen ansiosta eliö pystyy sopeutumaan ja muokkaamaan elinympäristöänsä helpommin.

Solun erilaistuminen alkaa, kun kantasolu jakautuu ja elimistö tarvitsee lisää erilaistuneita soluja. Kaikissa erilaistuneissa soluissa on sama geeniperimä. Se vain ilmenee eri tavoin solun tyypistä riippuen siten, että solun erilaistuessa signaalimolekyylit ja reseptoriproteiinit tukahduttavat solun sisällä joidenkin geenien transkriptiota hoitavat tekijät. Toimintaansa solussa jatkavat ne geenit, joista on hyötyä erilaistuneen solun työtehtävässä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Robb, Amanda & Friedl, Elizabeth: The Process of Cell Differentiation *study.com*.  25.1.2022. Viitattu 30.10.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Niemi, Mikko & Virtanen, Ismo & Vuorio, Eero: *Solu- ja molekyylibiologia*, s. 255 - 256. Porvoo: Weilin+Göös & WSOY, 1995. ISBN 951-35-5685-9.
**Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry** oli valtakunnallinen urheilu- ja liikuntajärjestö, jonka tehtävänä oli suunnitella, toteuttaa ja kehittää liikunta-, näkö- ja kehitysvammaisten henkilöiden sekä elinsiirtoväen liikunnan harrastamisen ja kilpailemisen mahdollisuuksia ja olosuhteita. VAUn toimisto sijaitsi Länsi-Pasilassa, Helsingissä.  VAUn menoista yli puolet katettiin valtionavustuksella.

Yhdistyminen
------------

Elokuussa 2007 alkanut suomalaisten vammaisurheilujärjestöjen yhdistymisprosessi saatiin päätökseen syyskuussa 2009. Tuolloin Elinsiirtoväen Liikuntaliitto ELLI ry, Näkövammaisten Keskusliiton (NKL) liikuntatoimi, Suomen Invalidien Urheiluliitto ry (SIU) sekä Suomen Kehitysvammaisten Liikunta ja Urheilu ry (SKLU) yhdistyivät uudeksi järjestöksi, Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry:ksi. VAU ja Suomen Paralympiakomitea ilmoittivat vuonna 2018 aikomuksestaan yhdistää toimintansa vuoden 2020 alussa. Yhdistyminen toteutui vuonna 2020 siten, että VAU otti uudeksi nimekseen Suomen Paralympiakomitean.

Jäsenistö
---------

VAU:n varsinaisia jäseniä olivat vammaisten henkilöiden liikuntaa järjestävät rekisteröidyt yhdistykset ja seurat. VAUlla ei ollut henkilöjäseniä.

Toimialat
---------

VAUn toimialoja olivat nuorisotoiminta, harrasteliikunta, kilpa- ja huippu-urheilu sekä järjestötoiminta. Kehitysvammaisten henkilöiden urheilutoimintaa organisoiva Special Olympics Finland oli osa VAUn toimintaa.

Kilpailutoiminta
----------------

VAU suunnitteli, järjesti, kehitti ja koordinoi lähes 40 lajin harraste- ja kilpailutoimintaa. Osa vammaisurheilulajeista on niin sanottuja integraatiolajeja, jotka toimivat kansallisen lajiliiton alaisuudessa.

VAU toimi yhteistyössä Suomen Paralympiakomitean kanssa. Suomen Paralympiakomitea on Kansainvälisen paralympiakomitean (IPC) jäsenjärjestö Suomessa ja valitsee ja lähettää urheilijat paralympialaisiin.

Katso myös
----------

* Vammaisurheilu
* Erityisliikunta
* Kuurojen urheilu

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry *vammaisurheilu.fi*. Viitattu 27.1.2012.
2. 1 2 3  Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry *vammaisurheilu.fi*. Viitattu 27.1.2012.
3. ↑  Juntunen, Riikka: Kuka saa ja kenelle maksetaan *Vammaisurheilu 3/2017*.
4. ↑  Paralympiakomitean ja VAU:n yhdistymisestä aiesopimus *Suomen Paralympiakomitea*.  28.11.2018.  Arkistoitu 12.4.2019. Viitattu 2.1.2019.
5. ↑  Liittokokous päätti VAU:n sääntömuutoksesta – tulevan järjestön nimeksi Suomen Paralympiakomitea *www.vammaisurheilu.fi*. Viitattu 19.5.2019.
6. ↑  Yleisesti Paralympiakomiteasta Suomen paralympiakomitea ry. Viitattu 2.3.2022.
7. ↑  Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry *vammaisurheilu.fi*. Viitattu 27.1.2012.
8. ↑  Suomen Paralympiakomitea *paralympia.fi*. Viitattu 27.1.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Vammaisurheilu ja -liikunta VAU ry
* Suomen Paralympiakomitea
Maalauksessa kuvataan serbien maastamuuttoa vuonna 1690.
**Serbien suuret maastamuutot** liittyivät aikakauteen, jolloin kymmenet tuhannet serbit muuttivat pois Kosovosta turkkilaisten kostotoimia pakoon. Serbejä muutti Kosovosta erityisen paljon vuonna 1690 suuren Turkin sodan aikana ja vuosina 1737–1739, kun Venäjän-Turkin sota oli käynnissä.

Turkkilaisten eteneminen oli onnistuttu pysäyttämään Euroopassa ja itävaltalaiset saivat valloitettua Osmanien valtakunnalta alueita Balkanilta. Pyhä liiga, Itävalta, Puola ja Venetsia yllyttivät serbialaisia nousemaan kapinaan turkkilaisia valloittajia vastaan. Itävaltalaiset saivat häädettyä turkkilaiset Kosovosta hetkellisesti, mutta itävaltalaiset kärsivät tappion Kosovon Kaçanikissa. Turkkilaisten kostotoimien pelossa kymmenet tuhannet serbit pakenivat pohjoiseen habsburgien hallitsemille alueille Serbian patriarkan Arsenije III Čarnojevićin johdolla.

Serbit yrittivät nousta kapinaan turkkilaisia vastaan uudelleen Venäjän-Turkin sodan aikana luottaen Itävallan apuun. Suunnitelma kuitenkin epäonnistui ja jälleen useat serbit lähtivät pakoon turkkilaisten kostotoimia. Turkkilaisten kostotoimet olivat ankaria. Kirkkoja ja luostareita poltettiin ja muutettiin moskeijoiksi tai hevostalleiksi. Useat serbit joutuivat orjiksi ja useita pakkokäännytettiin islamiin. Alueelle muutti tuohon aikaan myös paljon albaaneja.

Näkemyksiä suurista maastamuutoista
-----------------------------------

Serbien suuria maastamuuttoja on pidetty suurelta osin legendana. Brittihistorioitsija Noel Malcolm pitää vuosien 1690 ja 1737–1739 suuria maastamuuttoja serbien kansallisena myyttinä. Serbit pitävät suuria maastamuuttoja yhtenä tärkeimmistä historiallisista tapahtumista Kosovo Poljen taistelun ohella.

Lähteet
-------

1. ↑  Mitchell, Laurence: "OTTOMAN RULE", "History", *Serbia (Bradt Travel Guide Serbia)*, s. 15-16. Bradt Travel Guides, 2010. ISBN 978-1841623269. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Popovic, Radomir: Serbian Church in History *atlantaserbs.com*. Viitattu 5.12.2015.
3. ↑  Judah, Tim: "FROM DARDANIA TO YUGOSLAVIA", *Kosovo - What Everyone Needs to Know*, s. 34. Oxford University Press, 2008. ISBN 978-0195373455. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Serbien maastamuutot** Wikimedia Commonsissa
**Enshin kaikan** (jap. 円心会館) on japanilaisen Jōkō Ninomiyan vuonna 1988 Yhdysvalloissa perustama karaten tyylisuunta.

Alkuperä
--------

Ninomiya aloitti kamppailulajien harrastamisen 12-vuotiaana judolla ja sittemmin siirtyi Kyokushin karaten pariin vuonna 1969 tavattuaan Hideyuki Ashiharan. Ninomiya harjoitteli aina vuoteen 1980 saakka ja saavutti menestystä myös kilpatasolla voitettuaan Japanin mestaruuden 1978. Jätettyään Kyokushinin Ashiharan perustettua oman tyylisuuntansa. Ashihara levitti karateaan Yhdysvaltoihin saakka ja Ninomiya sai tehtäväkseen olla pääopettajana Yhdysvalloissa Denveristä käsin. Hän opetti Ashiharan karatea kahdeksan vuotta, kunnes päätti toukokuussa 1988 jättää lajin perustaakseen oman tyylisuunnan. Ninomiyalla oli vuosien saatossa tullut uusia ideoita, joita hän olisi halunnut toteuttaa jo harjoitellessaan Kyokushinia.

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset kotisivut (englanniksi)

Lähteet
-------

1. ↑  Flavours of Kyokushin *australiankyokushin.com* Viitattu 12.1.2016 (englanniksi)
**Etelä-Afrikan avaruusjärjestö** (SANSA, South African National Space Agency) on Etelä-Afrikan avaruustoimintaa kehittävä ja hallinnoiva elin. Sen päämaja on Pretoriassa, ja sen toiminta jakautuu avaruusoperaatioihin, avaruustieteeseen, Maan tarkkailuun ja avaruustekniikkaan.

Etelä-Afrikan avaruustoiminta alkoi jo Kapkaupungin yliopistossa vuonna 1841. NASA 1960-luvulla Hartebeesthoekin radiotähtitieteen observatorion,*selvennä* joka oli osa avaruusalusten seuraamisen ja datan vastaanottamista varten luotua verkostoa. Nasa vetäytyi vuonna 1975 observatoriosta poliittisen tilanteen takia, ja seuraavana vuonna Etelä-Afrikan tutkimusneuvosto perusti sinne kaukokartoituskeskuksen. Etelä-Afrikka suunnitteli 1980-luvulla sotilastiedustelusatelliitin lähettämistä, mutta projekti keskeytyi vuonna 1994. Etelä-Afrikka laukaisi vuonna 1999 SunSat-satelliitin Yhdysvalloissa ja vuonna 2009 Sumbandilasatin Venäjältä.

Etelä-Afrikka laati avaruusalan strategian, joka hyväksyttiin maan hallituksen tasolla joulukuussa 2008. Strategia nojautuu Tiede- ja teknologiaministeriön tekemään innovaatioalan 10-vuotissuunnitelmaan. Avaruustoiminta on viiden kärkihankkeen joukossa. Etelä-Afrikan avaruusjärjestön perustaminen alkoi vuonna 2008, jolloin presidentti Kgalema Motlanthe hyväksyi asiaa koskevan lain. Se aloitti toimintansa vuonna 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gregersen, Erik: South African National Space Agency  24.11.2016. Encyclopedia Britannica. Viitattu 10.9.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3  History Sansa. Viitattu 10.9.2020. (englanniksi)
3. ↑  South Africa To Establish Space Agency Space TravelNews 21.1.2009. Space-travel.com (englanniksi)
4. ↑  South Africa unveils space agency Space TravelNews 9.12.2010. Space-travel.com (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Etelä-Afrikan avaruusjärjestö** Wikimedia Commonsissa

* Etelä-Afrikan avaruussivusto
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Karjalan Aamulehti** oli Viipurissa vuosina 1915–1924 ilmestynyt sanomalehti.

Nuorsuomalaisten ja vanhasuomalaisten vasemmisto perusti *Karjalan Aamulehden* vuonna 1914 lakkautetun *Karjalan Lehden* kuusipäiväisen painoksen korvaajaksi. Vuonna 1917 se tuki kansanpuoluetta ja Suomen itsenäistyttyä lehti edusti edistyspuolueen vasemmistoa. *Karjalan Aamulehti* kärsi tappion kilpailussa kokoomuksen *Karjala*-lehden kanssa ja lopetettiin kannattamattomana. Loppuvaiheessa sen julkaisemista yritettiin jatkaa houkuttelemalla mukaan kokoomuksen oppositiota.

Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 7 000–9 000 kappaletta. Sen maaseutupainoksena ilmestyi aluksi kolmipäiväinen *Karjalan Lehti*. Vuosina 1921–1923 *Karjalan Aamulehden* rinnalla julkaistiin kaksipäiväistä ja vuonna 1924 kolmipäiväistä painosta sekä vuosina 1916–1919 sunnuntaipainosta. Lehden päätoimittajana työskenteli Arvo Inkilä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 290–291, 294. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.

Aiheesta muualla
----------------

* *Karjalan Aamulehti* digitoituna kansalliskirjastossa
**Serbianvinttikoira** (*Starosrpski Hrt*) on sukupuuttoon kuollut serbialainen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Serbianvinttikoira oli jugoslavianvinttikoiraa huomattavasti suurempi ja vankkarakenteisempi. Se muistutti jonkin verran irlanninsusikoiraa, joskin sillä oli tätä syvempi rintakehä, raskaammat olkapäät ja pidemmät raajat. Se oli kookas, massiivinen ja voimakas. Korvat voivat olla pystyt tai riippuvat. Joillain alueilla häntä typistettiin, jotta se ei loukkaantuisi vaikeakulkuisessa metsästysmaastossa. Säkäkorkeus oli noin 84 cm. Karvamuunnoksia tunnettiin kaksi: sileä- ja karkeakarvainen. Värityksiä oli useita, mm. valkoinen, fawn, keltainen, punainen, harmaa, ruskea, brindle, black&tan, valkokirjava (tummin merkein) ja harmaavalkoinen.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu oli luonteeltaan karkea ja aggressiivinen. Sitä käytettiin paitsi sekä suurriistan (villisian, kauriin, suden, karhun) että pienriistan (jäniksen, ketun) metsästykseen, myös raivoisana vahtikoirana, sotakoirana ja ratakilpakoirana. Se kykeni huomattavaan nopeuteen, muttei ollut kuitenkaan yhtä nopea kuin jugoslavianvinttikoira tai nykyajan vinttikoirat.

Alkuperä
--------

Jotkin lähteet pitivät serbianvinttikoiraa jugoslavianvinttikoiran kookkaampana muunnoksena, mutta toisten mukaan se olisi ollut alkuperältään paljon tätä vanhempi. Sen juuret saattoivatkin ulottua jopa Intian ja Kreikan myyttisiin vinttikoiriin asti, sekä myös serbialaisiin susikoiriin ja vuoristokoiriin: se oli mahdollisesti tulos sarplaninacin, sylvanin (serbialainen vuoristokoira) ja zhuyanin (serbialainen mastiffi) risteytyksistä venäjänvinttikoiran, kreikkalaisen jäniskoiran ja turkkilaisen tazin (anatolianvinttikoira) kanssa. Rodun uskotaan olleen irlanninsusikoiran esi-isä, jonka kelttiläisheimot toivat mukanaan Balkanilta Britteinsaarille.

Karkeakarvainen muunnos oli yleisempi, koska serbialaiset sotilaat suosivat sitä taisteluissa turkkilaisia valloittajia vastaan sen erityisen aggressiivisuuden vuoksi.

1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa serbianvinttikoiraan risteytettiin englanninvinttikoiraa ja venäjänvinttikoiraa. Toisen maailmansodan lopulla sen populaatiokoko oli pienentynyt huomattavasti, ja pian se katosi kokonaan. Joidenkin yksilöiden väitetään selviytyneen tietyillä Serbian, Bosnian ja Pohjois-Makedonian alueilla, mutta ne ovat hyvin todennäköisesti taustaltaan sekarotuisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Canton, Mario. *Levrieri e segugi primitivi*, s. 180-182. Antonio Crepaldi Editore, 2012: Porto Viro, Italia.
**Soltau** on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Heidekreisin piirikunnassa Saksassa. Siellä on arviolta 21 414 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 203,25 neliökilometriä.

Ensimmäiset kirjalliset maininnat Soltausta ovat vuodelta 937. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1388. Vuoteen 1977 asti se oli Soltaun piirikunnan keskus, jonka jälkeen se yhdistettiin Fallingbostelin piirikuntaan. Yhdessä ne muodostavat nykyään Heidekreisin piirikunnan. Kaupungin vaakunan aiheena on Welfen hallitsijasuvun tunnus leijona, taustanaan punainen kaupungin portti. Leijona esiintyi jo vanhimmassa kaupungin vaakunassa 1400-luvulta jolloin kaupunki kuului Lüneburgin herttualle, Welfen hallitsijasuvusta.

Ystävyyskaupungit
-----------------

* Coldwater, Michigan, USA (vuodesta 1971)
* Laon, Ranska (vuodesta 1972)
* Myślibórz, Puola (1997)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Germany: Lower Saxony Citypopulation.de. Viitattu 11.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Soltau** Wikimedia Commonsissa
**Suomen rautateiden santarmipoliisihallitus** eli **Suomenmaalainen rautatiesantarmipoliisihallinto** (ven. Жандармское полицейское управление Финляндских железных дорог, *Žandarmskoje politseiskoje upravlenije Finljandskih železnyh dorog*) oli Suomen suuriruhtinaskunnassa vuosina 1870–1917 toiminut venäläinen virasto ja Venäjän santarmikunnan osa. Se toimi Venäjän rautateiden santarmipoliisihallinnon osana. Santarmien oli tarkoitus tarkkailla mahdollista kumouksellista ja muuta epäilyttävää toimintaa rautateillä.

Venäjän rautateiden santarmipoliisihallinto perustettiin keisarillisella määräyksellä vuonna 1867. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Adlerberg ei pitänyt tarpeellisena sen ulottamista Suomeen, mutta valtakunnan santarmipäällikkö Pjotr Šuvalov ei sallinut poikkeusta Suomen kohdalla. Suomenmaalainen rautatiesantarmipoliisihallinto aloitti toimintansa 4. tammikuuta 1871 (J: 23. joulukuuta 1870). Se oli jaettu kahteen osastoon, joista Viipurissa toiminut 1. osasto vastasi Pietari–Viipuri-radasta aina Taavettiin saakka ja Helsingissä toiminut 2. osasto Suomen muista ratayhteyksistä. Näistä 1. osasto oli henkilökunnaltaan suurempi, sillä toiminnan pääpaino oli Karjalankannaksella. Suomen rautateiden santarmipoliisihallitus oli suoraan Venäjän santarmilaitoksen ylipäällikön alainen ja siten erillään sekä Suomen santarmihallituksesta että Suomen rautateiden hallinnosta. Suomalaiset suhtautuivat siihen kielteisesti, ja prokuraattori Johan Philip Palménin antamassa lausunnossa sen todettiin olevan täysin Suomen perustuslakien vastainen laitos.

Vuosina 1893–1902 Suomen rautateiden santarmipoliisihallituksen johto toimi Pietarissa, minkä jälkeen se siirrettiin takaisin Helsinkiin. Esikunta toimi Helsingissä eri osoitteissa, vuodesta 1914 Helsingin päärautatieaseman rakennuksessa. Ensimmäisen maailmansodan aikana rautatiesantarmiston vahvuutta lisättiin ja aiemmat kaksi osastoa korvattiin elokuussa 1914 kahdeksalla osastolla. Osastoja uudelleennimettiin vuonna 1915, mutta lukumäärä pysyi kahdeksassa. Suomen rautateiden santarmipoliisihallitus lakkasi toimimasta vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen, kun koko Venäjän santarmilaitos lakkautettiin. Toiminnan loppuaikoina viraston palveluksessa oli 15 upseeria, noin 200 alipuseeria ja 8 kielenkääntäjää.

Päälliköt
---------

Helsingissä sijainneen 2. osaston päälliköt:

* V. I. Renvald 1870–1871
* Johan Brummer 1871–1879
* Frans Edvard Tunzelman von Adlerflug 1880–1885
* Kartamyšev 1885–1890
* Mihail Stahovitš 1894–1895
* Alexander von Pritwitz 1895–1896
* Mihail Tumanov 1896–1902
* Aleksandr Lampe 1901–1913
* Julius Freyberg 1913–1917

Lähteet
-------

1. ↑  Жандармское полицейское управление Финляндских железных дорог. Гельсингфорс. 1870–1917. (venäjäksi) Путеводители по российским архивам (Internet Archive). Viitattu 3.8.2023.
2. 1 2 3 4  Harry Halén: *Santarmisto Suomessa: Suomenmaalainen santarmikunta 1817–1917*, s. 17–21. Unholan aitta 41. Helsinki 2013.
Solomon Mikhoels, 1936
**Solomon Mihailovitš Mihoels** (ven. Соломо́н Миха́йлович Михо́элс, oikea sukunimi *Vovsi*, Во́вси; 16. maaliskuuta 1890 Väinänlinna – 13. tammikuuta 1948 Minsk) oli latvialaissyntyinen Neuvostoliiton juutalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja yhteiskuntavaikuttaja.

Solomon Mihoels syntyi ortodoksijuutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli Riiassa, Kiovassa ja vuodesta 1915 lähtien Pietarin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Vuonna 1918 hän liittyi Aleksei Granovskin teatteristudioon. Vuonna 1920 Mihoels muutti studion mukana Moskovaan, jossa hän toimi jiddišinkielisen Moskovan juutalaisen kamariteatterin ja sen tilalle perustetun Moskovan juutalaisen teatterin (GOSET) päänäyttelijänä. Vuonna 1929 hänet nimitettiin Moskovan juutalainen teatterin taiteelliseksi johtajaksi

1930-luvulla Mihoels ohjasi näytelmiä yhdessä Sergei Radlovin kanssa ja toimi juutalaisen teatterin yhteyteen perustetun näyttelijäopiston opettajana. Hänen parhaita roolejaan oli Shakespearen kuningas Lear (1935). Vuonna 1939 hänelle myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi. Mihoelsin ohjaama näytelmä *Freilehs* (1945) sai Stalin-palkinnon vuonna 1946.

Toisen maailmansodan aikana Mihoels valittiin Juutalaisen antifasistisen komitean puheenjohtajaksi. Vuonna 1943 hän kiersi Itsik Feferin kanssa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa ja Britanniassa keräämässä rahaa Neuvostoliiton sotaponnistuksiin. Sodan jälkeen Mihoels toimi maansa juutalaisten epävirallisena puhemiehenä. Hänet murhattiin Stalinin määräyksestä Minskin-vierailun aikana. Auto-onnettomuudeksi lavastettu murha toimi lähtölaukauksena Neuvostoliiton juutalaisvainoille. Vuonna 1952 niin sanotun "lääkärien jutun" aikana Mihoels julistettiin kansainvälisen juutalaisjärjestön agentiksi. Hänen maineensa palautettiin Stalinin kuoleman jälkeen suojasään aikana.

Lähteet
-------

1. ↑  Jeffrey Veidlinger, Mikhoels, Solomon yivoencyclopedia.org
2. 1 2 3 4 5  Entsiklopedija Krugosvet Krugosvet.ru. Viitattu 15.10.2011. (venäjäksi)
3. ↑  Elektronnaja jevreiskaja entsiklopedija Eleven.co.il. Viitattu 15.10.2011. (venäjäksi)
4. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 16*, s. 351. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1974. (venäjäksi)
5. ↑  *Encyclopaedia Judaica, second edition, volume 14*, s. 22. Farmington Hills: Thomson Gale, 2007. ISBN 0-02-865942-2. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Teos kokokuvassa.
Matti Hauptin reliefi sijaitsee vuonna 1955 valmistuneen silloisen Suomen Höyrylaiva Oy:n pääkonttorin seinässä.
**Päin merta myrskyävää** on Matti Hauptin tekemä reliefi entisen Suomen Höyrylaiva Oy:n pääkonttorin eli nykyisen Kirkon talon seinässä Helsingin Helsingin Eteläranta 8:ssa. 

Pronssireliefi valmistui arkkitehtien Ola ja Ethel Hanssonin suunnittelemaan, vuonna 1955 valmistuneeseen rakennukseen. Reliefi on noin 2,5 metriä leveä ja 3 metriä korkea.

Reliefin kuva-aihetta on vaikea havaita. Siinä on merta uhmaava merenneito, joka istuu hevosen selässä. Kamppailun alusta riehuvan meren kanssa kertoo torvi, jota merenneito puhaltaa. Teoksen aihe kuvaa siviilimerenkulun kamppailua merta vastaan. Sen ilmaisukieli ja symboliikka ovat harkitun klassisia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Päin merta myrskyävää *HAM*. Helsingin taidemuseo.  Arkistoitu 10.3.2023. Viitattu 10.3.2023.
2. ↑  van der Krogt, René & Peter: Päin merta myrskyävää (kirjoittajien julkaisu) *Statues - Hither & Thither, Finland*. Viitattu 25.6.2017.
**Marko Bryan Humphrey-Lahti** (s. syyskuu 1957) on englantilainen kuvanveistäjä. Hän asuu ja työskentelee Hertfordshiressä Englannissa puolisonsa, kuvataiteilija Eva Humphrey-Lahden kanssa.

Ura
---

Humphrey-Lahden veistokset liikkuvat abstraktin ja esittävän taiteen välimaastossa. Humphrey-Lahti tutustui kuvanveistoon alun perin Välimeren saarella Gozossa, Maltalla. Hän opiskeli lisää kuvanveistoa Hertfordshiren yliopistossa.

Humphrey-Lahden veistoksia on ollut useaan otteeseen esillä muun muassa Royal Society of British Artistsissa ja National Societyssä Lontoossa. Hänen teoksiaan on näytteillä lisäksi Saksassa, Gibraltarilla, Guernseyssä ja New Yorkissa.

Vuonna 2008 hänen veistoksensa olivat ehdolla Royal Academyn näyttelyyn ja seuraavana vuonna hänet valittiin jäseneksi Royal British Society of Sculptorsiin. Vuonna 2014 hän sai pronssiluokan Threadneedle-taidepalkinnon. Hänen Hugging Pair -veistoksensa ovat voittaneet kunniamainintoja Saatchi Artissa Yhdysvalloissa Los Angelesissa. Vuonna 2016 Royal British Society of Sculpturers valitsi Markon taiteilijaresidenssiin Pietrasantaan Italiaan.

Marko Humphrey-Lahden veistoksia on nähtävillä julkisissa sekä yksityisissä kokoelmissa ja puutarhoissa Britanniassa, Euroopassa, Australiassa, Kiinassa ja Yhdysvalloissa.

Lähteet
-------

* Royal British Society of Sculptors (englanniksi)
* Herts Visual Arts (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Marko Bryan Humphrey-Lahti *find-and-update.company-information.service.gov.uk*. Viitattu 3.8.2023. (englanniksi)
Columbusin kaupungintalo, arkkitehti Edward Charles Bassett, SOM, 1981.
**Columbus** [kə'lʌmbəs] on noin 44 000 asukkaan kaupunki Yhdysvaltojen Indianan osavaltion eteläosassa, noin 65 kilometriä etelään pääkaupungista Indianapolisista. Se on Bartholomew’n piirikunnan keskuskaupunki. 

Columbus on tunnettu monista modernistisen arkkitehtuurin merkkiteoksista, joihin kuuluvat Eliel Saarisen suunnittelema First Christian Church (1942) sekä hänen poikansa Eero Saarisen piirtämät North Christian Church (1964), liikerakennus Irwin Union Bank (1954) ja yksityistalo Miller House (1957). Kotikaupunkinsa rakennuskulttuurin kehittäjänä toimi Cummins-dieselmoottoriyhtiön suuromistaja ja pääjohtaja Joseph Irwin Miller, ja alueen rakennusten muita tunnettuja suunnittelijoita ovat I. M. Pei, Kevin Roche, Richard Meier, Harry Weese, César Pelli, Robert Venturi sekä arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill (SOM). Kaupungin julkisten taideteosten tekijöitä ovat muun muassa Robert Indiana, Henry Moore, Loja Saarinen ja Jean Tinguely. Vanhempaa arkkitehtuuria kaupungissa edustaa sen laaja ja hyvin säilynyt historiallinen keskusta, joka on rakentunut vuosina 1850–1930.

Columbusiin sijoittuu amerikankorealaisen Kogonadan ensimmäinen pitkä fiktioelokuva *Columbus* (2017), jossa kuuluisan korealaisarkkitehdin aikuinen poika juuttuu kaupunkiin tultuaan huolehtimaan koomaan vajonneen isänsä asioista.

Kaupungissa on syntynyt republikaanipoliitikko ja Donald Trumpin varapresidentti Mike Pence.

Kuvagalleria
------------

* First Baptist Church, Harry Weese.First Baptist Church, Harry Weese.
* Irwin Union Bank, Eero Saarinen, nykyisin Cummins-yhtiön kokoustiloinaIrwin Union Bank, Eero Saarinen, nykyisin Cummins-yhtiön kokoustiloina
* First Christian Church, Eliel SaarinenFirst Christian Church, Eliel Saarinen
* North Christian Church, Eero SaarinenNorth Christian Church, Eero Saarinen
* Bartholomew County Courthouse, Isaac HodgsonBartholomew County Courthouse, Isaac Hodgson
* Robert N. Stewart BridgeRobert N. Stewart Bridge
* Paloasema, Robert VenturiPaloasema, Robert Venturi

Lähteet
-------

1. ↑  Vuoden 2010 väestönlaskussa
2. 1 2  Peltonen, Timo: Columbus-elokuva hyödyntää arkkitehtuuria oivalla, lämpimällä tavalla *Helsingin Sanomat*.  16.5.2020. Viitattu 18.11.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Columbus (Indiana)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Columbus, Indiana
Carl Johan Fahlcrantz
**Carl Johan Fahlcrantz** (1774–1861) oli ruotsalainen taidemaalari ja Ruotsin ensimmäisiä maisemamaalareita. Hänen romanttiset maisemansa kuvasivat vuoristo- ja metsämaisemia, joiden taustalla oli usein kaupunki tai linna, joka peittyi usvaan.

Fahlcrantz opiskeli maalausta Tukholmassa muun muassa teatterin lavastemaalareiden johdolla. Hän sai vaikutteita Elias Martinin maisemamaalauksista. Fahlcrantz ei juuri matkustanut Ruotsin ulkopuolelle, ainoastaan Norjaan 1827 ja Tanskaan 1829. Hänestä tuli Ruotsin taideakatemian professori 1815.*lähde?*

Fahlcrantzin maalauksia on Göteborgin taidemuseon ja Ruotsin kansallismuseon kokoelmissa.*lähde?*

Fahlcrantzin veli oli runoilija, teologi Kristian Erik Fahlcrantzin

Lähteet
-------

1. ↑  "Fahlcrantz, Carl Johan", *CD-Facta*. Helsinki: WSOY, 1998. ISBN 951-0-23152-5.
2. ↑  Fahlcranz, Kristian Erik Tietosanakirja. Osa 2, palsta 974. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1910

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carl Johan Fahlcranz** Wikimedia Commonsissa

Fahlcrantz on kirjoittanut kuvan alle *"Ritad efter naturen vid Säby i Östergötland"*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Ruotsi
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Samuel Joseph Dolin** (22. elokuuta 1917 Montreal – 13. tammikuuta 2002 Midland) oli kanadalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.

Dolinin opettajien joukossa olivat Stanley Gardner, Weldon Kilburn, Ernst Krenek ja Reginald Godden. Hän oli koulutukseltaan musiikin tohtori (Toronton yliopisto, 1958). Hänen omien oppilaidensa joukossa ovat Stuart Broomer, Brian Cherney, Steven Gellman, Herbie Helbig, James Hiscott, Paul Hoffert, Lorraine Johnson, Moe Koffman, Gary Kulesha, Larysa Kuzmenko, Michel Longtin, John Mills-Cockell, Allan Rae, Eric Robertson, Clark Ross, Ann Southam, Ben Steinberg, Timothy Sullivan, Roman Toi, Ben Trowell, Ruth Watson Henderson, Wes Wraggett ja Jack Zaza.

Dolinin omat teokset kattavat useita eri tyylejä kromaattisesta ja perinteisestä *Serenadista jousilla* (kantaesitetty vuoden 1952 kesäolympialaisissa) multimediateokseen *Drakkar*, joka kuvaa viikinkien ensimmäisiä näkyjä Uudesta maailmasta. Dolin käytti sittemmin jälkimmäisen teoksen nimeä omaa kustannusyhtiötään nimetessään. Dolinin myöhemmissä teoksissa suositaan pienempiä kokoonpanoja. Näiden teosten joukossa on *Two Vocalises for Two Celli* Kaksoiskonsertto oboelle, sellolle ja orkesterille muodostaa poikkeuksen tähän pääsääntöön. Tämän suurimuotoisen teoksen tilasi Ontario Arts Council, ja sen kantaesitti säveltäjän tytär Elizabeth Dolin oboisti Patricia Moreheadin kanssa.

Dolin opetti vuoteen 2001 saakka The Royal Conservatory of Musicissa (Toronto).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The Canadian Encyclopedia: Samuel Dolin


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Frankkien torni** (kreik. Φραγκικός Πύργος, *Fragkikós Pýrgos*) oli keskiaikainen torni Ateenan Akropolis-kukkulalla Kreikassa. Se rakennettiin 1300-luvun loppupuolella tai 1400-luvun alussa ja purettiin vuonna 1874.

Frankkien torni.
Tornin rakennutti todennäköisesti Ateenassa valtaa pitänyt firenzeläinen Acciaiolin suku, joka johti Ateenan herttuakuntaa vuosina 1388–1458. Torni oli Akropoliin korkein rakennus ja osa kukkulan laajempia keskiaikaisia linnoitteita. Se purettiin vuonna 1874 muiden keskiaikaisten rakennusten ohella osana Akropoliin arkeologisia kaivauksia ja linnavuoren palauttamista rakennuskannan osalta antiikin aikaiseen asuunsa.

Torni sijaitsi Akropoliin porttirakennuksen Propylaian eteläpäässä lähellä Athene Niken temppeliä. Sen korkeus oli noin 26 metriä, perustan koko noin 7,8 x 8,7 metriä ja muurin paksuus noin 1,8 metriä. Tornin rakentamisessa oli käytetty uudelleen Ateenan antiikin aikaisista rakennuksista otettua kivimateriaalia. Tornia käytettiin tähystykseen sekä optisena lennättimenä, jonka tuli näkyi muun muassa Akrokorintin linnoitukselle saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Miller, William: *The Latins in the Levant, a History of Frankish Greece (1204–1566)*. New York: E. P. Dutton and Company, 1908. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  The Acropolis: Medieval Period *Ancient Athens 3D*. Viitattu 11.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Frankkien torni** Wikimedia Commonsissa
Samuel Francis Smith vuonna 1880.
**Samuel Francis Smith** (21. lokakuuta 1808 Boston – 16. marraskuuta 1895 Boston) oli yhdysvaltalainen pappi, toimittaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten sanoituksesta isänmaalliseen lauluun "My Country, ’Tis of Thee".

Smith valmistui Harvardin yliopistosta vuonna 1829 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Andoverin pappisseminaarissa. Vuosina 1834–1842 hän toimi pappina Watervillen ja Newtonin baptistiseurakunnissa. Smith oli päätoimittajana bostonilaisessa baptistisanomalehdessä *The Christian Review’ssä* ja myöhemmin muissa baptistiseurakunnan julkaisuissa. Pappisuransa jälkeen hän opetti kieliä Waterville Collegessa.

Vuonna 1832 Smith kirjoitti sanoitukseen isänmaalliseen kappaleeseen "My Country, ’Tis of Thee", jonka sävel tuli Ison-Britannian kansallislaulusta "God Save the King". Smith sanoitti lukuisia hymnejä ja kirjoitti runoja. Hänen kuolinvuotenaan 1895 ilmestyi runokokoelma *Poems of Home and Country*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Samuel Francis Smith *Songwriters Hall of Fame*. Viitattu 23.5.2013. (englanniksi)
2. 1 2  "Smith, Samuel Francis", *Marquis Who Was Who in America 1607–1984*. Marquis Who’s Who LLC, 2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Samuel Francis Smith** Wikimedia Commonsissa

* Lisää luettavaa aiheesta **Samuel Francis Smith** on Wikiaineistossa (englanniksi)
* Sitaatteja aiheesta **Samuel Francis Smith** Wikisitaateissa (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC

 |

 |
Frankofoninen maailma, OIF:n jäsenet.
**Frankofonialla** tarkoitetaan niin ranskankielistä maailmaa yleensä kuin ranskan kieltä ja kulttuuria edistävää toimintaa.

**Ranskankieliseen** eli **frankofoniseen** maailmaan kuuluu, pääasiassa Ranskan siirtomaa-ajan seurauksena, maita ja alueita lähes jokaisessa maanosassa. Joissakin maissa ranska on osan väestöä äidinkieli (Kanada, Sveitsi, Belgia), joissakin virallinen kieli tai ainakin yksi niistä (Gabon, Senegal, Togo), joissakin sillä on muuten vahva asema (Egypti, Romania, Vietnam). Ranskaa puhuvia ihmisiä arvioidaan olevan noin 300 miljoonaa.

Frankofonia-termiä alettiin käyttää 1800-luvun lopulla. Varsinaisesti frankofonia-aatteen leviäminen alkoi kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeen, kun ranskankielinen maailma alkoi kokea englanninkielisen populaarikulttuurin leviämisen uhkana. Frankofoniaa ajatuksena levitti esimerkiksi Senegalin entinen presidentti Léopold Sédar Senghor. Hänen mukaansa frankofoniassa kyse on ennen kaikkea siitä, että ranskaa puhuvat tiedostavat, että heillä on yhteinen kieli ja myös paljon yhteistä kulttuuria.

Ranskassa frankofonia-asiat ovat nykyään ulkoministeriön alaisuudessa. Frankofoniaa ajavat muun muassa Ranskan ympäri maailmaa perustamat ranskalaiset kulttuurikeskukset ja kaapelin kautta näkyvä ranskankielinen TV5Monde-televisiokanava.

Ranskankielistä maailmaa yhdistämään on perustettu monenlaisia järjestöjä, joista tunnetuin on Organisation Internationale de la Francophonie. Kansainvälistä frankofonia-päivää vietetään 20. maaliskuuta. Suomessa sitä juhlii näkyvästi Helsingin Ranskan kulttuurikeskus.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Frankofonia**.
* Ranskan ulkoministeriön frankofonia-sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Organisation internationale de la Francophonie (Arkistoitu – Internet Archive)
* Le français dans le monde -lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
* TV5Monde
* Helsingin Ranskan Kulttuurikeskus (Arkistoitu – Internet Archive)
**Valkoinen poika** (ital. *Orzowei, il figlio della savana*, saks. *Orzowei – Weißer Sohn des kleinen Königs*) on Yves Allégret’n ohjaama italialais-länsisaksalainen televisiosarja vuodelta 1976. 13-osainen sarja perustuu Alberto Manzin romaaniin, ja se esitettiin Suomen ykköskanavalla Mainos-TV:n ohjelmistossa 2. heinäkuuta 1976 alkaen.

Seikkailusarja valkoisesta pojasta Afrikassa alkaa vuodesta 1858, kun Etelä-Afrikan swazeihin kuuluvat ihmiset löytävät hylätyistä vankkureista pienen valkoihoisen poikavauvan. Huolimatta vihamielisestä asenteestaan valkoisia kohtaan heimon jäsenet adoptoivat lapsen ja antavat hänelle nimen Orzowei, "löytölapsi". Poika varttuu syrjittynä ja kiusattuna heimon jäsenenä, ja 15-vuotiaana hänen on selviydyttävä heimon miehuuskokeesta. Samoihi aikoihin swaziheimo tutustuu valkoisten uudisasukkaiden kautta tuliaseisiin ja yrittää saada niitä itselleen Orzowein avulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Orzowei, il figlio della savana *FilmTV-sivusto*. Viitattu 21.10.2017.
2. ↑  Tv-ohjelma 1.  *Helsingin Sanomat*, 2.7.1976, s. 35. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.10.2017.  (Vain tilaajille.)
3. ↑  Orzowei Valkoinen poika  25.02.2009. Yle Vintti. Viitattu 21.10.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* *"Orzowei, il figlio della savana" (1977)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
William M. Bulger**William Michael ("Billy") Bulger** (s. 2. helmikuuta 1934) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. 

Bulger syntyi Massachusettsissa irlantilaisille vanhemmille. Hän oli kolmas näiden kuudesta lapsesta; yksi sisaruksista on FBI:n pitkään etsimä rikollinen James J. Bulger. Hän itse on valmistunut Boston College High Schoolista, Boston Collegesta ja Boston College Law Schoolista.

Bulgerin poliittinen ura oli huomattavan pitkäaikainen: hänet valittiin Massachusettsin edustajainhuoneeseen ensimmäistä kertaa vuonna 1961. Istuttuaan siellä neljä kautta hän pääsi Massachusettsin senaattiin vuonna 1970 ja nousi lopulta senaatin puheenjohtajaksi vuonna 1978. Hänet valittiin puheenjohtajaksi uudelleen kahden vuoden välein aina vuoteen 1996 saakka.

Bulger nimitettiin Massachusettsin yliopiston johtoon vuonna 1996. Hän vetäytyi kyseisestä virasta 1. syyskuuta 2003. Hänen puolisonsa on ollut vuodesta 1960 Mary, jonka kanssa hänellä on yhdeksän lasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Zezima, Katie: No Charges for Missing Mobster’s Kin, Paper Says *The New York Times*.  5.4.2007. Viitattu 15.7.2010. (englanniksi)
2. 1 2  William M. Bulger, 1996–2003 University of Massachusetts.  Arkistoitu 20.7.2010. Viitattu 15.7.2010. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Victor Teronen** (myös **Viktor**, 1923 Suojärvi – 1974 Savonlinna) oli suomalainen taidemaalari, alun perin vaatturi, jonka tuotantoa on erityisesti Savonlinnan alueella. Hän oli Savonlinnan kulttuurielämän keskeisiä hahmoja 1940-luvulta 1960-luvulle.

Raja-Karjalan Suojärvellä, Moisseinvaaran kylässä syntynyt Teronen sairasti lapsena luutuberkuloosia, minkä seurauksena hänen jalkansa kasvoivat erimittaisiksi. Hän muutti Savonlinnaan sotien jälkeen ja toimi aluksi vaatturina, sitten kuvataiteilijana. Hän opiskeli Helsingin Vapaassa taidekoulussa ja Taideteollisessa koulussa. Savonlinnassa kaupunginjohtaja Vilho Virtanen antoi Teroselle tilaustöitä, kuten Savonlinnan ammattikoulun ruokalan seinämaalaus *Työn aamu* (1960) ja Nätkin koulun aulaan tehty maalaus *Urheilijat*, joka on nykyisin Talvisalon koulun portaikossa.

Uransa alussa Teronen teki realistisia maisemia vesi- ja öljyväreillä. Pariisissa käytyään hän muutti tyyliään värikkään abstraktiin suuntaan. Teronen opetti Savonlinnan vapaaopistossa ja kuului muiden savonlinnalaisten taidemaalarien kanssa (Jaakko Karvanen, Vilho Niemi, Olli Palomäki ja Jalmari Vaahtoluoto) vuonna 1961 perustamaansa Dekora-taiteilijaryhmään.

Teronen kuoli keuhkosyöpään noin 50 vuoden iässä 1974.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lempinen-Vesa, Riitta-Leena: Taiteilija, jonka töihin törmää eri puolilla Savonlinnaa: Viktor Teronen *Itä-Savo*.  14.1.2018.
2. 1 2  Kekäle, Iida: "Savonlinnan pahan pojan" maalauksia etsimässä *Itä-Savo*.  19.8.2015. Viitattu 6.11.2018.
3. ↑  Uusi kansakoulu vihittiin juhlivassa Savonlinnassa.  *Helsingin Sanomat*, 22.8.1964. Näköislehden aukeama (tilaajille).
4. ↑  Taidenäyttely Savonlinnassa.  *Helsingin Sanomat*, 5.4.1961. Näköislehden aukeama (tilaajille).

Kirjallisuutta
--------------

* Makkonen, Heikki ja Makkonen, Asta (toim.): *Taistelua erakkomajassa. Victor Terosen elämää ja taidetta*. Suojärven Moisseinvaaralaiset ry. 2017. ISBN 978-952-93-8568-3.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Victorin gramofonin mainos vuoden 1909 lehdessä.
**Victor Talking Machine Company** (1901−1929) oli yhdysvaltalainen yhtiö, joka oli elinaikanaan Yhdysvaltojen johtava gramofonien ja gramofonilevyjen tuottaja ja eräs alan merkittävimmistä yhtiöistä maailmassa. Sen päämaja oli New Jerseyn Camdenissa. Yhtiön perusti Eldridge R. Johnson. 

Victor Talking Machine Companyn levymerkki **Victor Records** tuotti lukuisia levytyksiä vuodesta 1901 alkaen. Vuodesta 1902 lähtien His Master’s Voice -levymerkin levyetikeissä oli Nipper-terrieri. Victor omisti tavaramerkin oikeudet Yhdysvalloissa ja Latinalaisessa Amerikassa.

Johnson myi vuonna 1926 osakkeensa yrityksestä pankkiiriliike Seligman & Spyerille, joka myi osakkeet edelleen vuonna 1929 Radio Corporation of Americalle. Tästä muodostui Radio-Victor Division of the Radio Corporation of America ja levymerkki RCA Victor.

Lähteet
-------

1. ↑  Evolution of the Victor Label (1900-1905 Mainspring Press.  Arkistoitu 6.7.2008. Viitattu 10.6.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Victor Talking Machine Company** Wikimedia Commonsissa