recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Armas Otto Rafael Yöntilä** (ent. *Lindstedt*; 26. huhtikuuta 1892 Helsinki – 1. heinäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti.

Yöntilä suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1919 ja opiskeli muun muassa Jenassa 1914, Besaconissa 1922 ja Haagissa 1923. Hän toimi ulkoasiainhallinnon palveluksessa attaseana Pariisissa 1919–1921, ulkoministeriön toisena sihteerinä 1921–1922, ensimmäisenä sihteerinä 1922–1923, jaostosihteerinä 1923–1927 ja jaostopäällikkönä 1927–1928. Hän oli lähetystösihteerinä ja -neuvoksena Berliinissä 1929–1934 ja asiainhoitajana ja pääkonsulina Prahassa 1934–1937. Sen jälkeen hän oli ulkoministeriön Kansainliiton osaston osastopäällikkönä vuodet 1938–1940 ja jälleen diplomaattina: ensin pääkonsulina Brysselissä 1940, sitten Hampurissa 1940–1942. Hän siirtyi asiainhoitajaksi Zagrebiin vuosiksi 1942–1944. Ulkoministeriössä hän jaostopäällikkö 1946–1947, apulaisosastopäällikkö 1947–1952, sen jälkeen asiainhoitaja ja pääkonsuli Pretoriassa 1952–1957 ja suurlähettiläs Kööpenhaminassa 1957–1959. Yöntilä toimi muun muassa Parlamenttien välisen liiton Suomen ryhmän sihteerinä vuosina 1921–1927 sekä vaalilautakunnan puheenjohtajana Saarin kansanäänestyksessä 1935.

Yöntilän tytär oli lehtitoimittaja Leila Kalliala.

Teokset
-------

* *Parlamenttien välinen liitto* – *ja maailmansodan jälkeen pidetyt eduskuntien väliset konferenssit.* Porvoo: WSOY, 1924.
* *La Législation finlandaise sur les minorités nationales et confessionelles*. 1924

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kuka kukin on 1964*, s. 1131–1132. Otava, 1963.
2. ↑  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 5.7.1979, HS Aikakone. Viitattu 17.3.2018.
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 10, palsta 486
4. 1 2 3  *Uusi tietosanakirja, 24. osa*, s. 223. Tietosanakirja Oy, 1966.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuka kukin on 1954
**Vuoden 1617 valtiopäiväjärjestys** (ruots. *ordningen för ständernas sammanträden 1617*) oli ensimmäinen säädös, jossa Ruotsin valtiopäivien muoto määriteltiin. Valtiopäiväjärjestyksellä pyrittiin luomaan täsmälliset muodot valtiopäivien työskentelylle ja se säädettiin Örebron valtiopäivillä 24. tammikuuta 1617 kuningas Kustaa II Aadolfin hallitessa. Valtiopäiväjärjestys oli perustuslainomainen laki.

Vajaan parinkymmenen vuoden päästä säädetty vuoden 1634 hallitusmuoto muodostui maan varsinaiseksi perustuslaiksi ja vuonna 1723 säädettiin uusi valtiopäiväjärjestys. Kustaa III:n vallankaappaus vuonna 1772 palautti vuoden 1617 valtiopäiväjärjestyksen voimaan. Se korvattiin Ruotsissa lopullisesti vuoden 1810 valtiopäiväjärjestyksellä. Se säilyi vielä sen jälkeenkin käytössä Suomen suuriruhtinaskunnassa, jossa se korvattiin lopulta vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksellä.

Valtiopäiväjärjestyksen mukaan valtiopäivillä oli neljä säätyä, aateli, papisto, porvaristo ja talonpojat. Aateissääty oli jakautunut kolmeen luokkaan: (1) kreiveihin ja vapaaherroihin, (2) valtaneuvosten jälkeläisiin ja (3) muihin aatelisiin. Valtiopäivien työskentelyn pääpaino oli kuninkaan johtamissa säätyjen yhteisistunnoissa. Kullakin säädyllä oli äänestettäessä yksi ääni, joten tarvittiin myös kunkin säädyn erillisiä kokoontumisia mielipiteen määrittelemiseksi. Mikäli säädyt eivät olleet äänestyksessä yksimielisiä, oli kuninkaalla oikeus valita yksi säätyjen ehdotuksista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisu-Maija Nenonen & Ilkka Teerijoki: *Historian suursanakirja*, s. 591–592. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22044-2.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1916), s. 353–354 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.10.2015.
**Gottfrid von Falkenberg** (1590–1634) oli saksalaissyntyinen eversti, joka palveli muun muassa Ruotsin armeijassa ja omisti läänityksiä Suomessa.

Falkenberg palveli luutnanttina kreivi Ernst von Mansfeldin komentamassa rykmentissä vuodesta 1621 lähtien sekä everstiluutnanttina Turun läänin jalkaväkirykmentissä. Hän sai kuningas Kustaa II Aadolfilta palkkioksi useita läänityksiä Liivinmaalta ja Suomesta. Hän omisti Eurajoella sijaitsevan Vuojoen kartanon ja sai vuonna 1630 läänityksekseen Laitilassa sijainneen Palttilan kartanon. Falkenberg on haudattu Laitilan kirkkoon, jossa on myös hänen hautavaakunansa. Sen yhteydessä ollut miekka on nykyään Kansallismuseon kokoelmissa.

Falkenbergin puoliso oli Michel Jordanin tytär Kristina von Jordan (1610–1653). Heidän poikansa oli majuri Johan Gottfrid von Falkenberg.

Lähteet
-------

1. ↑  Falkenberg af Bålby nr 105  3.3.2014. Adelsvapen.
2. 1 2  Ramsay, Jully: *Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden : Första häftet*, s. 105. Helsingfors: Söderström, 1909. Projekt Runberg.
3. ↑  Koivisto, Olavi: "Historiallinen aika", *Laitilan historia I*, s. 465–466. Laitila: Laitilan kunnan ja seurakunnan historiatoimikunta, 1969. DIGI – Yleisten kirjastojen digitoimaa aineistoa (PDF).
**Jean-Baptiste Dumas** (14. heinäkuuta 1800 Alès, Ranska – 10. huhtikuuta 1884 Cannes, Ranska) oli ranskalainen kemisti ja poliitikko.

Varhainen elämä
---------------

Koska hän epäonnistui pyrkiessään laivastoon, hänestä tuli kotikaupunkinsa apteekkarin oppipoika, mutta koska hänellä ei ollut juurikaan etenemismahdollisuuksia tässä ammatissa, hän muutti Geneveen vuonna 1816. Siellä hän kuunteli luennoitsijoita kuin Marc-Auguste Pictet fysiikassa, Charles-Gaspard de la Rive kemiassa ja Augustin Pyramus de Candolle kasvitieteessä. Ennen kuin Dumas oli saavuttanut täysi-ikäisyyden, hän työskenteli Pierre Prevostin kanssa biokemian ongelmien parissa.

Vuonna 1823 hän lähti Alexander von Humboldtin neuvosta Genevestä Pariisiin, jossa hän asui loppuelämänsä ajan. Siellä hän tutustui moniin aikansa merkittävimpiin tieteentekijöihin ja loi nopeasti itselleen mainetta sekä opettajana että tutkijana Sorbonnen yliopistossa. Kymmenen vuoden kuluessa Dumas nousi Ranskan tiedeakatemian jäseneksi.

Tieteelliset saavutukset
------------------------

Dumas on yksi 1800-luvun puolivälin kemian historian merkittävimmistä henkilöistä. Hän oli yksi ensimmäisistä, joka kritisoi Jöns Jacob Berzeliuksen sähkökemiallisia oppeja, jotka tuolloin olivat laajalti hyväksytty oikeaksi teoriaksi yhdisteiden rakenteesta, ja vastusti Berzeliuksen sähkökemiallisen dualismin käsitystä. 

Dumasin tutkimuksilla ja mielipiteillä substituutiosta orgaanisessa kemiassa on ollut suuri merkitys, koska osaksi niiden kautta silloinen käsitys kemiallisten aineitten koostumuksesta muuttui. Paitsi useita orgaanisen kemian alaa käsitteleviä tutkimuksia, on mainittava Dumasin menetelmä kaasun tiheyden ja orgaanisten aineiden typenpitoisuuden määräämiseksi.

Politiikka
----------

Lähestyessään viittäkymmentä ikävuottaan Dumas siirtyi poliittiseen elämään, ja hänestä tuli Ranskan lakiasäätävän kansalliskokouksen jäsen. Hän toimi maatalous- ja kauppaministerinä muutaman kuukauden ajan vuosina 1850-1851, minkä jälkeen hänestä tuli senaattori, Pariisin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja Ranskan rahapajan päällikkö. Dumasin virkaura päättyi kuitenkin äkillisesti Ranskan toisen keisarikunnan kaatumisen myötä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Dumas, Jean Baptiste André *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 29.04.2021.
2. ↑  Dumas, Jean Baptiste *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 29.04.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Sycomore
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Konstantin Fehrenbach** (11. tammikuuta 1852 Wellendingen, Baden – 26. maaliskuuta 1926 Freiburg im Breisgau) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan valtakunnankanslerina 1920–1921.

Fehrenbach toimi vuodesta 1882 asianajajana Freiburgissa. Hänet valittiin vuonna 1882 katolisen Keskustapuolueen edustajana Badenin maapäivien alahuoneeseen, mutta ajauduttuaan erimielisyyksiin puoluejohdon kanssa hän luopui paikastaan jo 1887. Hän oli uudelleen edustajana 1901–1913 ja siitä vuodet 1907–1909 myös maapäivien puhemiehenä. Vuonna 1903 Fehrenbach valittiin ensi kertaa Saksan valtiopäiville, jossa hänet opittiin tuntemaan lahjakkaana puhujana. Keskustapuolueen muiden johtajien tultua ensimmäisen maailmansodan aikana kutsutuiksi Saksan hallitukseen Fehrenbachista tuli puolueen suuren valtiopäiväryhmän johtaja. Hän edusti puolueen vasempaa siipeä. Elokuussa 1917 hänestä tuli valtiopäivien päävaliokunnan puheenjohtaja ja tammikuussa 1918 keisarikunnan aikaisten valtiopäivien viimeinen puhemies. Valtiopäivät lakkasivat toimimasta marraskuun 1918 vallankumouksen myötä, mutta Fehrenbach valittiin helmikuussa 1919 myös Weimarin kansalliskokouksen puhemieheksi.

Fehrenbach nimitettiin kesäkuussa 1920 Weimarin tasavallan ensimmäiseksi porvarilliseksi valtakunnankansleriksi. Vaikka hänen hallituksensa muodostui kokonaan porvaripuolueista, se nojasi valtiopäivillä sosiaalidemokraattien tukeen. Fehrenbach vakuutti siksi jatkavansa edellisten hallitusten aloittamaa kansallistamispolitiikkaa. Hän myös johti Saksan valtuuskuntaa Span konferenssissa heinäkuussa 1920. Fehrenbachin hallitus joutui eroamaan toukokuussa 1921, koska se epäonnistui pyrkimyksessään saada Yhdysvallat tukemaan Saksan toivetta sotakorvaussumman alentamisesta. Fehrenbach valittiin vuonna 1923 Keskustapuolueen puheenjohtajaksi, mutta hän kuoli jo kolme vuotta myöhemmin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Konstantin Fehrenbach (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 15.9.2015.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1923), s. 761–762 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 16.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Konstantin Fehrenbach** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Charles Townshend, Godfrey Knellerin maalaama muotokuva.
**Charles Townshend, Townshendin ja Raynhamin toinen varakreivi** (18. huhtikuuta 1674 Raynham Hall, Norfolk – 21. kesäkuuta 1738 Raynham) oli brittiläinen valtiomies, joka johti Ison-Britannian ulkopolitiikkaa vuosina 1721–1730.

Charles Townshend peri varakreivin arvon isänltään Horatio Townshendiltä vuonna 1687. Hän oli alkuun isänsä tavoin tory, mutta kääntyi myöhemmin whigien kannattajaksi. Townshend nimitettiin 1707 valtakunnanneuvoston ja kuningattaren henkikaartin jäseneksi. Vuosina 1709–1711 hän toimi Ison-Britannian lähettiläänä Haagissa, mutta joutui jättämään paikkansa toryjen palattua kotimaassa valtaan. Noustuaan valtaistuimelle vuonna 1714 hannoverilainen kuningas Yrjö I nimitti hänet valtiosihteeriksi eli hallituksen jäseneksi. Townshend saavutti pian vaikutusvaltaisen aseman hallituksessa. Hän kannatti rauhanomaista ulkopolitiikkaa ja halusi lopettaa puolustusliiton keisarin ja Ranskan kanssa. Tämän seurauksena hän joutui vastakkain Ranskaan suuntautunutta ulkopolitiikkaa kannattaneen James Stanhopen kanssa. Lordi Sunderlandin uskoteltua kuninkaalle Townshendin juonittelevan Walesin prinssin kanssa tätä vastaan Townshend erotettiin hallituksesta joulukuussa 1716. Hänet nimitettiin tammikuussa 1717 Irlannin lordiluutnantiksi, mutta hän jätti tehtävän jo kolmen kuukauden kuluttua. Tämän jälkeen hän muodosti lankonsa Robert Walpolen kanssa whig-puolueen sisäisen opposition.

Whigien sisäiset kiistat saatiin solmittua vuonna 1720, jolloin Townshendistä tuli valtakunnanneuvoston lordipresidentti ja helmikuussa 1721 uudelleen valtiosihteeri. Vuoteen 1724 mennessä hän ja Walpole olivat hallituksen johtavat hahmot. Townshendin merkittävin saavutus oli vuonna 1725 luotu Hannoverin liitto eli Englannin, Ranskan ja Preussin liittoutuminen Itävaltaa ja Espanjaa vastaan. Kun hallituksen vahvaksi mieheksi kohonnut Walpole ei hyväksynyt hänen kannattamaansa sotaa Itävaltaa vastaan, hän erosi hallituksesta toukokuussa 1730.

Viimeisinä vuosinaan Townshend omistautui maanviljelylle. Hän sai lempinimen "Turnipsi-Townshend", koska hän pyrki edistämään turnipsien käyttöä vuoroviljelyssä.

Charles Townshendin pojanpoikia olivat kenraali George Townshend ja valtiovarainministeri Charles Townshend.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Charles Townshend, 2nd Viscount Townshend (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 18.1.2014.
2. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok* (1919), s. 523 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 12.1.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Vaaliruhtinas Vilhelm II, Conrad Bodensteinin toteuttama muotokuva vuodelta 1827.
**Vilhelm II** (28. heinäkuuta 1777 – 20. marraskuuta 1847) oli Hessenin vaaliruhtinaskunnan hallitsija vuodesta 1821.

Vilhelm II oli vaaliruhtinas Vilhelm I:n poika. Hän osallistui Preussin armeijassa Napoleonin sotiin, muun muassa vuoden 1813 Leipzigin taisteluun. Hän komensi vuonna 1814 hyökkäyksiä Metzin, Thionvillen, Luxemburgin ja Saarlouisin linnoituksia vastaan. Isänsä kuoltua hän tuli vaaliruhtinaaksi vuonna 1821. Vilhelm II kieltäytyi aluksi isänsä tavoin antamasta valtakunnalleen perustuslakia, mutta syyskuussa 1830 puhjennut kansannousu pakotti hänet taipumaan ja antamaan tammikuussa 1831 vapaamielisen perustuslain. Vielä samana vuonna hän siirtyi maanpakoon Hanauhun ja määräsi syyskuussa 1831 sijaishallitsijakseen poikansa Fredrik Vilhelmin. Tästä tuli virallisesti vaaliruhtinas Vilhelm II:n kuoltua vuonna 1847.

Vilhelm II:n ensimmäinen puoliso oli Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm II:n tytär prinsessa Augusta. Vilhelm eli avoimesti yhdessä rakastajattarensa Emilie Ortlöppin kanssa ja antoi tälle Reichenbach-Lessonitzin kreivittären arvon, mikä sai Augustan lähtemään pois hovista. Augustan kuoltua vuonna 1841 Vilhelm solmi morganaattisen avioliiton Emilien kanssa. Tämän kuoltua vain kaksi vuotta myöhemmin Vilhelm nai morganaattisesti Karoline Berlepschin, joka sai von Bergenin paronittaren arvon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1921), s. 480 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 19.10.2019.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1909), s. 613 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 19.10.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vilhelm II (Hessenin vaaliruhtinas)** Wikimedia Commonsissa

* Herman von Petersdorff: Wilhelm II. (saksaksi) *Allgemeine Deutsche Biographie* (1898), Deutsche Biographie.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
Otto I, 1600-luvun piirros.
**Otto I** (n. 1120 Kelheim – 11. heinäkuuta 1183 Pfullendorf) oli Baijerin pfalzkreivi vuosina 1156–1180 (nimellä **Otto VI**) ja ensimmäinen Wittelsbach-sukuinen Baijerin herttua vuosina 1180–1183. Hän peri pfalzkreivin arvon isältään Otto V:ltä vuonna 1156. Otto VI oli yksi keisari Fredrik Barbarossan luotetuimmista sotapäälliköistä, varsinkin tämän sotaretkillä Italiassa 1150-luvulla, joten keisari antoi hänelle vuonna 1180 Henrik Leijonalta riistämänsä Baijerin herttuakunnan. Pfalzkreivin arvo periytyi tämän jälkeen Otto I:n veljen jälkeläisille. Oton omat jälkeläiset hallitsivat Baijeria yhtäjaksoisesti 1900-luvun alkuun saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Otto I. von Wittelsbach (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1999), Deutsche Biographie. Viitattu 20.9.2017.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1914), s. 1098 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 20.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Otto I (Baijerin herttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Kaarlo Väinö Lemmitty Jalkanen** (3. maaliskuuta 1906 Jyväskylä – 4. marraskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen kirkkoherra ja teologian tohtori. Hän oli Helsingin yliopiston teologian esikäsitteiden apulaisprofessori vuodesta 1949. 

Jalkasen vanhemmat olivat filosofian tohtori, historiantutkija Kaarlo Jonatan Jalkanen ja Anni Helmi
Maria Blomstedt. Jalkanen pääsi ylioppilaaksi 1925 ja hän suoritti sacri ministerii -tutkinnon 1930. Hän valmistui sitten teologian kandidaatiksi 1946 ja teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1948. 

Jalkanen toimi Hämeenlinnassa kaupunki- ja maaseurakunnan papiston apulaisena 1930–1933, keskus- ja lääninvankilan pastorina 1934–1939, lääninsairaalan pastorina 1934–1939 sekä Mellilän kirkkoherrana vuodesta 1939 alkaen. Hänestä tuli Helsingin yliopiston teologian esikäsitteiden apulaisprofessori 1949.

Jalkanen on suomentanut kreikkalaista draamarunoutta.

Väinö Jalkanen oli naimisissa vuodesta 1935 Martta Mirjam Tepon kanssa.

Teoksia
-------

Nimellä *K. V. L. Jalkanen*:

* *Luomisjärjestykset ja niiden rajat Raamatun valossa*. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 30. Hämeenlinna 1930
* *Johanneksen ja Paavalin suhde yleiseen ilmoitukseen*. Helsinki 1937
* *Hoosean avioliitto*. Helsinki 1939
* *Karl Barth'in käsitys teologian tehtävästä 1, 1909-1924*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 47. Turku 1947

Suomennoksia
------------

* Euripides : *Medeia ; Ifigeneia Auliissa* ; suom. Otto Manninen, K. V. L. Jalkanen ; johdannon kirj. Päivö Oksala. Antiikin klassikot. wSOY 1966, 2. painos 1998

Lähteet
-------

1. ↑  Professori Väinö Jalkanen kuollut (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 11.5.1956, HS Aikakone. Viitattu 24.3.2018.
2. ↑  Teologian tohtorit. Helsingin yliopisto viitattu 27.8.2012
3. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja osa 3 p. 1405
4. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesmatrikkeli 1918 - 2000 : Teologinen tiedekunta
5. 1 2 3  Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Urpo Jurva Levo** (15. elokuuta 1921 Viipurin mlk. – 18. marraskuuta 1998 Turku) oli suomalainen kenraaliluutnantti ja presidentti Kekkosen pitkäaikainen adjutantti.

Levo valmistui Kadettikoulusta 1943 sekä Sotakorkeakoulusta 1954. Uransa alussa hän toimi Pääesikunnan ulkomaanosastolla toimistoupseerina 1944–1952. 3. prikaatin esikunnassa hän oli vuonna 1955. Tasavallan presidentin 2. adjutanttina hän työskenteli 1955–1962. Savon prikaatissa hän toimi pataljoonan komentajana 1962–1964. Tasavallan presidentin 1. adjutanttina Levo toimi 1965–1974 ja mm. osallistui useille valtiovierailuille. Lounais-Suomen sotilasläänin komentajana hän toimi 1974–1981. 

Ylennykset: vänrikki 1941, luutnantti 1943, kapteeni 1948, majuri 1956, everstiluutnantti 1961, eversti 1965, kenraalimajuri 1969, kenraaliluutnantti 1974.

Lähteet
-------

* *Kuka kukin on 1978*, s. 523.
* Uola, Mikko: / Levo, Urpo (1921–1998). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Charles Hardinge vuonna 1911.
**Charles Hardinge, paroni Hardinge of Penshurst** (20. kesäkuuta 1858 Lontoo – 2. elokuuta 1944 Penshurst, Kent) oli brittiläinen diplomaatti ja virkamies, joka toimi Intian varakuninkaana vuosina 1910–1916.

Charles Hardinge oli vuosina 1844–1848 Intian kenraalikuvernöörinä toimineen Henry Hardingen pojanpoika. Hardinge aloitti diplomaattiuransa 1880 ja toimi 1903–1904 ulkoministeriön apulaisalivaltiosihteerinä, 1904–1906 suurlähettiläänä Pietarissa ja 1906–1910 ulkoministeriön vakinaisena alivaltiosihteerinä. Hänen katsottiin vaikuttaneen Englannin ja Venäjän ententesopimuksen syntyyn vuonna 1907. Vuonna 1910 hänet korotettiin Hardinge of Penshurstin paroniksi ja nimitettiin Intian varakuninkaaksi. Varakuninkaana Hardinge peruutti George Curzonin kaudella suoritetun epäsuositun Bengalin jakamisen ja ilmoitti joulukuussa 1911 kuningas Yrjö V:n vierailun yhteydessä pääkaupungin siirtämisestä Kalkutasta Delhiin. Hänen hallintokautensa alkuvuosia leimasi poliittinen levottomuus ja väkivaltaisuus. Saapuessaan 22. joulukuuta 1912 virallisesti Delhiin hän joutui pommiattentaatin kohteeksi ja haavoittui vakavasti.

Myöhemmin Hardingen suhteet intialaisnationalisteihin paranivat merkittävästi. Syinä tähän olivat hallintoa intialaisille raottanut vuoden 1909 Indian Councils Act (niin sanottu Morleyn–Minton reformi), Hardingen arvostelu Etelä-Afrikan intialaisvastaista maahanmuuttolakia kohtaan sekä hänen ilmaisemansa myötätunto Mahatma Gandhin johtamalle väkivallattoman vastarinnan liikkeelle. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Hardinge kiiruhti tukemaan emämaan sodankäyntiä lähettämällä Britannian armeijaan lähes kaikki Intiasta liienneet brittijoukot sekä suuret määrät intialaisia sotilaita. Palattuaan kotimaahan Hardinge toimi 1916–1918 uudelleen ulkoministeriön alivaltiosihteerinä ja johti Irlannin pääsiäiskapinan syitä tutkinutta komissiota. Hänen toimintaansa Mesopotamian ennalta ehkäisevän hyökkäyksen valmisteluissa arvosteltiin, minkä johdosta hän tarjoutui eroamaan, mutta eronpyyntö evättiin. Hardinge toimi vielä suurlähettiläänä Pariisissa 1920–1922.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  James Charles Hardinge, 1st Baron Hardinge (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.9.2013.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1909), s. 1456 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.9.2013.
3. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1924), s. 28321 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.9.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Charles Hardinge** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Firme** oli Espanjan laivaston vuonna 1754 vesille laskettu Firme-luokan kaksikantinen 68-tykkinen linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Firme-luokka*
Alus tilattiin La Carracasta Cádizista, missä köli laskettiin 16. toukokuuta 1752. Alus laskettiin vesille 22. kesäkuuta 1754.

Palvelus
--------

Alus aloitti 7. marraskuuta 1754 *Aquilónin* kanssa partioinnin Atlantilla päällikkönään Juan Antonio de la Colina. Se saapui 7. toukokuuta 1755 Cádiziin Kanariansaarilta mukanaan 100 000 pesoa. Alus lähti 29. elokuuta 1759 Cádizista Napoliin osallistuakseen Carlos III saattamiseen Espanjaan. Se taisteli algerialaisia merirosvoja vastaan, kunnes palasi Cartagenaan huollettavaksi joulukuussa 1760.

Lokakuussa 1761 alus lähti Cádizista Cartagena de Indiasiin. Se palasi 20. joulukuuta 1764 Cádiziin saattaen kahta kauppalaivaa, jotka kuljettivat yhteensä 1,9 miljoonaa pesoa. Alus saapui 2. heinäkuuta 1767 Cádiziin kahden kauppalaivan kanssa kuljettaen 134 362 pesoa. Se lähti Cádizista Ferroliin, jolloin se kohtasi kuusi algerialaista šebekkiä. Kesäkuussa 1779 alus lähti Oportosta saartaakseen brittiläisiä kauppalaivoja. Se osallistui 1780 Gibraltarin saartoon sekä 2. Englannin kanaalin sotaretkeen Córdovan laivastossa kesäkuussa 1781.

Kesäkuussa 1782 alus lähti 3. Englannin kanaalin sotaretkelle. Se osallistui syyskuussa 1782 hyökkäykseen Gibraltarille. Kesäkuussa 1790 alus liitettiin Marqués of Socorron laivastoon Nootkan kriisissä. Se liitettiin 1793 Lángaran laivastoon Toulonin saartoon. Alus liitettiin 12. tammikuuta 1797 Córdovan laivastoon. Alus osallistui 14. helmikuuta 1797 Cabo de São Vicenten taisteluun, jolloin aluksen miehistöstä sai surmansa kaksi ja haavoittui yksi. Alus joutui 1798 ja 1799 Britannian kuninkaallisen laivaston amiraalin Jervisin laivaston saartamaksi Cádizissa. Se siirrettiin reserviin 1801 Cádizissa.

Huhtikuussa 1805 alus lähti *Terriblen*, *Españan* ja fregatti *Magdalenan* kanssa Martiniquelle liittyäkseen Ranskan laivaston amiraali Villeneuven laivastoon. Britannian kuninkaallisen laivasto valtasi 22. heinäkuuta 1805 Cape Finisterren edustalla aluksen Calderin kahakassa. Alus oli 31. heinäkuuta 1805 lahoavana hylkynä Plymouthissa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Winfield et al 2023 s. 133-135

*Firme*-luokan linjalaivat

|  |
| --- |
| *Firme* - *Aquiles* |
| Edeltäjä: *África* – Seuraaja: Eolo-luokka |
**Valtiollinen protokolla** on valtion politiikassa käyttämä arvojärjestys. Useimmiten protokollan mukaan ylimpänä on valtionpäämies (tasavallassa usein presidentti, monarkiassa kuningas tai keisari). Valtiollinen protokolla ei aina vastaa valtajärjestystä. Esimerkiksi useissa monarkioissa virallinen valtionpäämies on kuningas tai keisari, vaikka yleensä todellinen poliittinen valta on hallituksella ja pääministerillä.

Suomen valtiollinen protokolla
------------------------------

### Suomen suuriruhtinaskunta

Vuosina 1860, 1880 ja 1897 Venäjän keisari, Suomen suuriruhtinas vahvisti Suomen suuriruhtinaskunnan arvojärjestyksen. Siinä ensimmäiseen eli korkeimpaan luokkaan ei kuulunut ketään, toisessa luokassa olivat kenraali, amiraali ja todellinen salaneuvos. Kolmanteen luokkaan kuuluivat esimerkiksi ministerivaltiosihteeri ja Aleksanterin yliopiston kansleri. Senaattori kuului neljänteen luokkaan. Luokkia oli 14. Venäjän vallan aikana voimassa ollut arvojärjestys kumottiin Suomessa vuonna 1927.

### Suomen tasavalta

Suomella ei ole virallista arvojärjestystä. Valtion virallisissa tilaisuuksissa käytännön arvojärjestyksessä korkeimmalla ovat kuitenkin seuraavat tahot:

1. tasavallan presidentti
2. tasavallan presidentteinä toimineet, eläkkeellä olevat henkilöt (toimeenastumisjärjestyksen mukaan)
3. eduskunnan puhemies
4. pääministeri
5. ministerit (ensin pääministerin sijainen, jonka jälkeen muut ministerit toimivuosien mukaan)
6. korkeimman oikeuden presidentti
7. korkeimman hallinto-oikeuden presidentti
8. puolustusvoimain komentaja
9. oikeuskansleri
10. Turun ja Suomen arkkipiispa
11. Vapaudenristin ritarikunnan kansleri
12. Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien yhteisen hallituksen kansleri
13. Helsingin yliopiston kansleri

Lähteet
-------

1. ↑  *Maassa maan tavalla - tunne säännöt ja onnistu. Ulkoasiainministeriön protokollapalvelut*, s. 32. Ulkoasiainministeriö, 2008. ISSN 0358-1489.
2. ↑  Ulkoasiainministeriö: Maassa maan tavalla - tunne säännöt ja onnistu! Ulkoasiainministeriön protokollapalvelut s.32Arkistoitu kopio *ISBN 978-952-281-173-8*.  2013.  Arkistoitu 1.6.2015. Viitattu 1.6.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen tasavallan arvojärjestys (täsmennyssivu Wikiaineistossa)
**Lohjan seurakuntakeskus** (ruots. *Lojo församlingscentrum*) on Lohjan seurakunnan omistama, vuonna 1951 valmistunut seurakuntakeskus. Seurakuntakeskuksen on suunnitellut arkkitehti Aarne Ervi. Rakennus edustaa tyyliltään 1940-luvun romantiikkaa ja on yksi tyylisuunnan merkittävimpiä edustajia Suomessa.

Arkkitehtuuri ja historia
-------------------------

Lohjan seurakuntakeskuksessa sijaitsee seurakuntasali, kappelikirkko Pikku-Lauri, päiväkerhotilat, diakoniatoimisto, keittiö ja vuokra-asuntoja. Rakennuksessa on ennen toiminut Lohjan kirkkoherranvirasto. Rakennuksen yksiä huomattavimpia piirteitä on seiniin upotetut liuskekivilaatat. Seurakuntakeskuksta laajennettiin vuosina 1997-1999 arkkitehti Vuokko Jouhikaisen piirustusten mukaan. Tällöin lisättiin muun muassa siipi laitoskeittiötä varten. Seurakuntakeskuksen asuntosiivessä sijaitsee kolme kaksiota ja kaksi viiden huoneen asuntoa.

* Kappeli Pikku-Lauri sivulta.Kappeli Pikku-Lauri sivulta.
* Lohjan seurakuntakeskus syksyllä 2023Lohjan seurakuntakeskus syksyllä 2023

Lähteet
-------

1. 1 2  Lohjan seurakuntakeskus *Lohjan seurakunta*. Viitattu 21.1.2022.
2. 1 2  Katarina Ockenström: Lohjan rakennettu kulttuuriympäristö  2007. Lohjan kaupunkisuunnittelukeskus ja Lohjan Museo. Viitattu 21.1.2022.
**A. Arvi Ahlqvistin konepaja** oli suomalainen pääasiassa Tampereella vuosina 1861–1965 toiminut keskisuuri metallialan yritys. 

Konepajan perusti Ikaalisiin vuonna 1861 vaskiseppämestari Ananias Ahlqvist, myöhemmin Riihimäki (s. 1835). Tampereelle konepaja siirtyi 1876. Ahlqvistin poika vaskiseppä, tehtailija Ananias Arvid Ahlqvist (1863-1914) harjoitti yritystoimintaa yhtiökumppaniensa D. A. Waskisen ja O. E. Walleniuksen kanssa vuodesta 1898 toiminimellä *Ahlqvist, Waskinen ja kumpp*. Walleniuksen luovuttua osakkuudestaan toiminimi jatkoi nimellä *Ahlqvist, Waskinen & Co* vuoteen 1909 saakka. Vuonna 1911 Ahlqvist osti Hallituskatu 11:ssä sijainneen kiinteistön kauppias Alfred Seliniltä ja konepaja toimi sitten täällä vuoteen 1965 saakka.

Ahlqvistin kuoltua 1914 konepajan toimintaa jatkoi hänen perikuntansa. Konepajaa johti Ahlqvistin vanhin poika insinööri Toivo Arvid Riihimäki (s. 1895) josta tuli konepajan toimitusjohtaja 1920.

1950-luvulla konepaja valmisti höyry- ja sähkökeittimiä, astianpesukoneita, pesulakoneistoja kuten keskipakoiskuivaajia ja höyrymankeleita sekä autoklaaveja ja puhaltajia. Laitteita käytettiin muun muassa laitoskeittiöissä, laivoissa ja pesuloissa. Konepajan palveluksessa oli tuolloin noin 70 henkilöä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Elinkeinoelämän Keskusarkisto: A. Arvi Ahlqvistin konepaja 1861–1965 (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Jarmo Peltola: Metalliteollisuus 1918–1940, Koskesta voimaa -sivusto
**Margarita Victoria "Mavi" García Cañellas** (s. 2. tammikuuta 1984 Marrachí, Mallorca) on espanjalainen maantiepyöräilijä ja aiempi duathlonisti. 

García saavutti duathlonin MM-kilpailuissa sekaviestissä kultaa ja henkilökohtaisessa kilpailussa pronssia vuonna 2016 sekä henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa 2017. EM-kilpailuissa hän sai henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa 2017 ja oli neljäs 2015. Hän voitti duathlonin pitkän matkan Espanjan-mestaruuden 2015.

García aloitti maantiepyöräilyn ammattilaisuransa Bizkaia-Durango-tallissa vuosina 2015–2017, edusti Movistar Teamia 2018–2019, Alé BTC Ljubljanaa 2020–2021, UAE Team ADQ:ta 2022, Liv Racing TeqFind -joukkuetta 2023 ja on vuodesta 2024 kilpaillut Liv AlUla Jayco -tallissa.

García voitti UCI Women's World Tour -sarjaan kuuluneen GP de Plouay -kilpailun 2022. Hän voitti Giro dell'Emilia -ajon 2021. Hän on voittanut viisi kertaa Espanjan maantie- ja neljä kertaa aika-ajomestaruuden.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2016
Maantieajon Espanjan-mestaruus
2018
AIka-ajon Espanjan-mestaruus
Tour Cycliste Féminin International de l'Ardèche, kokonaiskilpailussa toinen
2019
Tour de Yorkshire, kokonaiskilpailussa toinen, mäkikirikilpailun voitto
Emakumeen Bira, kokonaiskilpailussa viides
Grand Prix de Plumelec-Morbihan, toinen
Tour Cycliste Féminin International de l'Ardèche, mäkikirikilpailun voitto
2020
Emakumeen Nafarroako Klasikoa, toinen
Strade Bianche, toinen
Maantieajon ja aika-ajon Espanjan-mestaruus
Tour Cycliste Féminin International de l'Ardèche, kokonaiskilpailussa toinen, 1. ja 2. etapin voitto
Giro Rosa, kokonaiskilpailussa yhdeksäs
2021
Trofeo Alfredo Binda, kuudes
Amstel Gold Race, kuudes
La Flèche Wallonne, viides
Setmana Ciclista Valenciana, kokonaiskilpailussa toinen
Maantieajon ja aika-ajon Espanjan-mestaruus
Giro Donne, kokonaiskilpailussa viides
Olympialaiset, maantieajossa 12:s
Tour Cycliste Féminin International de l'Ardèche, kokonaiskilpailussa toinen
Giro dell'Emilia, voitto
2022
Amstel Gold Race, kuudes
La Flèche Wallonne, viides
Vuelta a Andalucía, kokonaiskilpailussa toinen, mäkikirikilpailun voitto
Vuelta a Burgos, 3. etapin voitto
Maantieajon ja aika-ajon Espanjan-mestaruus
Giro Donne, kokonaiskilpailussa kolmas, 4. etapilla toinen, 7. etapilla kolmas
GP de Plouay, voitto
2023
La Flèche Wallonne, neljäs
La Vuelta Femenina, kokonaiskilpailussa yhdeksäs
Maantieajon Espanjan-mestaruus
Giro Donne, kokonaiskilpailussa seitsemäs
MM-kilpailut, maantieajossa kymmenes

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mavi García *procyclingstats.com*. Viitattu 9.1.2024. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Margarita Victoria García Cañellas *cyclingarchives.com*. Viitattu 9.1.2023. (englanniksi)
3. 1 2  Margarita Garcia Cañellas *triathlon.org*. Viitattu 9.1.2023. (englanniksi)
**Gaia Realini** (s. 19. kesäkuuta 2001 Pescara) on italialainen maantiepyöräilijä, joka on menestynyt etenkin etappikilpailuissa ja mäkisessä maastossa ajettaessa. Hän aloitti ammattilaisuransa Isolmant–Premac–Vittoria-joukkueessa vuosina 2021–2022 ja on edustanut Trek-Segafredo / Lidl-Trek-tallia vuodesta 2023 lähtien. Hän on kilpaillut myös cyclocrossissa.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

### Cyclocross

2019
Saccolongo, voitto
2021
Alle 21-v. EM-kilpailut, kuudes
International Cyclocross Increa Brugherio, voitto
2022
Alle 23-v. Italian-mestaruus
### Maantiepyöräily

2021
Giro Donne, nuorten kilpailussa toinen
Giro della Toscana Int. Femminile – Memorial Michela Fanini, mäkikirikilpailun voitto
EM-kilpailut, alle 23-v. aika-ajossa viides
2022
Giro Donne, nuorten kilpailussa kolmas
Giro della Toscana Int. Femminile – Memorial Michela Fanini, mäkikirikilpailun voitto
2023
UAE Tour, kokonaiskilpailussa toinen, nuorten kilpailun voitto
Trofeo Oro in Euro, voitto
La Flèche Wallonne, kolmas
La Vuelta Femenina, kokonaiskilpailussa kolmas, mäkikirikilpailun voitto, 6. etapin voitto, 7. etapilla toinen
Giro Donne, kokonaiskilpailussa kolmas, nuorten kilpailun voitto, mäkikirikilpailussa toinen, 7. etapilla kolmas
Tour de l'Avenir, 4. etapin voitto
Gravelin MM-kilpailut, yhdeksäs

Lähteet
-------

1. 1 2  Gaia Realini *procyclingstats.com*. Viitattu 17.1.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Gaia Realini *cx.procyclingstats.com*. Viitattu 17.1.2024. (englanniksi)
3. 1 2  Gaia Realini *cyclingarchives.com*. Viitattu 17.1.2024. (englanniksi)
**Emilia Korhonen** (s. 1995 Espoo) on suomalainen ammattilaissquash-pelaaja. Huhtikuussa 2023 hän oli maailmanlistan sijalla 113.

Opiskelu ja yksityiselämä
-------------------------

Korhonen on kotoisin Espoosta, jossa hän opiskeli Haukilahden lukiossa kirjoittaen ylioppilaaksi vuonna 2015. Ylioppilastutkinnon jälkeen Korhonen muutti Englantiin. Hän suoritti Birminghamin yliopistossa liiketalouden tutkinnon, jonka jälkeen siirtyi jatko-opiskelemaan Bristoliin University of the West England -oppilaitokseen, ja suoritti maisterin tutkinnon pääaineenaan markkinointi.

Opiskellessaan Englannissa Korhonen alkoi tapailla irlantilaista squash-pelaajaa, Sean Conroyta. Korhonen ja Conroy asuvat ja harjoittelevat yhdessä.

Lähteet
-------

1. ↑  PSA World Tour Rankings - The Professional Squash Association *psaworldtour.com*.
2. ↑  Squash Info | Emilia Korhonen | Squash *www.squashinfo.com*. Viitattu 18.4.2023.
3. 1 2  SQUASHPRO EMILIA KORHONEN: "Tennis on hauskaa, mutta squash vie" - ePressi *www.epressi.com*.  5.1.2021. Viitattu 18.4.2023.
**Virtuaalimetodi** tai **virtuaalifunktio** (engl. *virtual method*, engl. *virtual function*) on olio-ohjelmointikielien ominaisuus, jolla perintää käyttävä olio voi korvata yliluokassa olevan metodin toteutuksen toisella. Virtuaalimetodeja tukevia kieliä ovat esimerkiksi C++ ja Object Pascal. Oletuksena ohjelmointikielen kääntäjä käyttää varhaista sidontaa käännösaikana, mutta kääntäjälle voi myös kertoa käyttämään myöhäistä sidontaa ajonaikana määrittämällä se virtuaaliseksi.

**Virtuaaliosoitin** (engl. *virtual pointer*) on funktio-osoittimen tapaus, jolla virtuaalimetodeihin viitataan.
Virtuaaliosoittimet sijoitetaan ajonaikaisesti virtuaalimetoditaulukkoon (engl. *virtual method table*, engl. *virtual call table*).
Mikäli perityssä luokassa ei ole toteutusta virtuaalimetodille kutsut tehdään kantaluokan toteutukseen virtuaalimetoditaulukon kautta.
Abstrakti **pure virtual** metodi, jolla ei ole toteutusta kantaluokassa on pakko toteuttaa perityssä luokassa. Luokka, jolla on *pure virtual* -metodi on *abstrakti luokka*. Ylikirjoittavasta metodista tulee automaattisesti virtuaalinen: sen voi myös määrittää ylikirjoittavaksi `override`-määrityksellä. Virtuaalimetoditaulukkoa on ensiksi käytetty Simula-kielessä. Taulukon perusajatus on hakea funktion osoite indeksoidusta taulukosta.

Esimerkit
---------

Esimerkki C++-kielellä:

```
class Geometria
{
 virtual float pinta\_ala() = 0; // pure virtual
 virtual int verteksilukum() { return 0; } // oletustoteutus
};

class Kolmio : public Geometria
{
 virtual float pinta\_ala(); // määrittely
};

float Kolmio::pinta\_ala() // toteutus
{
 return 42.0;
}

// kutsut virtuaalikutsujen kautta
Geometria \*p = new Kolmio(); // käytetään kantaluokan osoitinta, ei tarvitse tietää varsinaista tyyppiä
float a = p->pinta\_ala(); // perityn luokan toteutus
int l = p->verteksilukum(); // kantaluokan toteutus

```

C#-kielessä metodi määritellään virtuaaliseksi `virtual`-määrityksellä ja ylikirjoitetaan `override`-määrityksellä:

```
public virtual int alue() {
 return 0;
}
...
public override int alue () {
 return (leveys \* korkeus);
}

```

Katso myös
----------

* Osoitin (ohjelmointi)

Lähteet
-------

* Stroustrup, Bjarne: *The C++ Programming Language, 4th ed.*. Addison-Wesley, 2015. ISBN 0-321-56384-0.

### Viitteet

1. ↑  Virtual methods *freepascal.org*. Viitattu 26.3.2018.
2. ↑  Virtual functions (C++ only) *ibm.com*. Viitattu 22.1.2024. (englanniksi)
3. ↑  Stroustrup, Bjarne: *The C++ Programming Language, 4th ed.*, s. 65, 586-588, 597-598. Addison-Wesley, 2015. ISBN 0-321-56384-0. (englanniksi)
4. ↑  Joydip Kanjilal: Exploring virtual and abstract methods in C# *infoworld.com*.  11.3.2015. Viitattu 22.1.2024. (englanniksi)
5. ↑  Karel Driesen & Urs Hölzle: The direct cost of virtual function calls in C++ (PDF) *dl.acm.org*.  lokakuu 1996. doi:10.1145/236337.236369.  Viitattu 6.2.2024. (englanniksi)
**Side** (kreik. Σίδη, *Sidē*) on kaupunki Turkissa Antalyan maakunnassa. Se joka sijaitsee historiallisen Pamfylian alueen rannikolla lähellä Manavgatin kaupunkia, 78 kilometrin päässä Antalyan kaupungista.

Historia
--------

Siden Apollonin temppelin rauniot.
### Antiikki

*Pääartikkeli: Antiikin Side*
Side on ottanut nimensä samalla paikalle sijainneelta antiikin ajan Siden kaupungilta, joka oli muinaisten kreikkalaisten kaupunki. Side asutettiin ensimmäisen kerran luultavammin 600-luvulla eaa. Aleksanteri Suuri valloitti kaupungin taisteluitta vuonna 333 eaa. Nykyisin antiikin aikaisen kaupungin rauniot ovat suosittu turistikohde.

### Myöhempi historia

Side taantui lopullisesti 600-luvulta alkaen arabien hyökkäysten vuoksi. Se oli lähes autiona 900-luvulla, ja 1100-luvulla jäljellä olleet asukkaat siirtyivät Antalyaan. Siden paikka oli asumattomana läpi seldžukki- ja osmanivallan ajan, ja siihen alettiin viitata vain nimellä *Eski Antalya*, "Vanha Antalya".

Paikalla oleva nykyinen asutus syntyi vuonna 1895, kun sinne muutti Kreetalta tulleita turkkilaisia evakkoja. Kylä tunnettiin alun perin nimellä *Selimiye*. Se on nimetty uudelleen antiikin aikaisen kaupungin mukaan 1950-luvulla alkaneen turismin kasvun myötä.

Lähteet
-------

1. ↑  Time Zone in Gaziantep, Turkey (Antep) *Time and Date*.
2. 1 2 3 4  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "SIDE (Selimiye, formerly Eski Antalya) Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
3. 1 2 3  Smith, William: "Side", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
4. ↑  The Ancient Library *ancientlibrary.com*.  Arkistoitu. Viitattu 19.11.2006.
5. ↑  Side *Turkish Archaeological News*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
6. ↑  Side, Turkey Ephesus Tour Guide. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Side** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Side, Turkey
**Apollonin temppeli** oli antiikin aikainen Apollonille omistettu kreikkalainen temppeli Siden kaupungissa Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.

Siden Athenen temppelin (ylempi) ja Apollonin temppelin (alempi) pohjakaavat. Apollonin temppelin säilyneet pylväät merkitty tummemmalla.
Apollonille omistettu temppeli ajoitetaan roomalaiselle kaudelle 100-luvun loppupuolelle. Apollon oli yksi Siden pääjumaluuksia. Temppelirakennus sijaitsi kaupungin niemen eteläosassa lähellä merenrantaa ja satamaa. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti korinttilaista tyyliä. Siinä oli lyhyillä sivuilla 6 pylvästä ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Temppelin stylobaatin koko oli noin 16 × 30 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä (*distylos in antis*), ja cella, mutta ei opisthodomosta.

Temppelistä on pystyssä viisi pylvästä ja niiden päällä olevaa arkkitraavia ja friisiä, jotka pystytettiin uudelleen kunnostustöissä 1980-luvulla. Friisin koristelussa esiintyy Medusan päitä. Muutoin temppelistä on säilynyt lähinnä sen perustukset sekä yksittäisiä rakenneosia. Heti Apollonin temppelin eteläpuolella sijaitsi Athenen temppeli, joka oli arkkitehtonisesti hyvin samanlainen vaikkakin suurempi. Varhaisella kristillisellä kaudella temppelit olivat raunioina, sillä niiden paikalle rakennettiin 400- tai 500-luvulla Eteläisenä basilikana tunnetun kirkon atriumpiha.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "SIDE (Selimiye, formerly Eski Antalya) Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2 3  Ancient temples and Byzantine basilica in Side *Turkish Archaeological News*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
3. ↑  Ancient temples in Turkey, Side: Apollo *On the traces of ancient cultures*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Apollonin temppeli** Wikimedia Commonsissa
**Athenen temppeli** oli antiikin aikainen Athenelle omistettu kreikkalainen temppeli Siden kaupungissa Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.

Siden Athenen temppelin (ylempi) ja Apollonin temppelin (alempi) pohjakaavat.
Athenelle omistettu temppeli ajoitetaan roomalaiselle kaudelle 100-luvun loppupuolelle. Athene oli yksi Siden pääjumaluuksia. Temppelirakennus sijaitsi kaupungin niemen eteläosassa lähellä merenrantaa ja satamaa. Se oli peripteraalitemppeli ja edusti korinttilaista tyyliä. Siinä oli lyhyillä sivuilla 6 pylvästä ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Temppelin stylobaatin koko oli noin 18 × 35 metriä. Sisällä temppelissä oli pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä (*distylos in antis*), ja cella, mutta ei opisthodomosta.

Temppelistä on säilynyt lähinnä sen perustukset sekä yksittäisiä rakenneosia. Heti Athenen temppelin eteläpuolella sijaitsi paremmin säilynyt Apollonin temppeli, joka oli arkkitehtonisesti hyvin samanlainen vaikkakin pienempi. Varhaisella kristillisellä kaudella temppelit olivat raunioina, sillä niiden paikalle rakennettiin 400- tai 500-luvulla Eteläisenä basilikan tunnetun kirkon atriumpiha.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "SIDE (Selimiye, formerly Eski Antalya) Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2  Ancient temples and Byzantine basilica in Side *Turkish Archaeological News*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
3. ↑  Ancient temples in Turkey, Side: Athena *On the traces of ancient cultures*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
**Dionysoksen temppeli** oli antiikin aikainen Dionysokselle omistettu kreikkalainen temppeli Siden kaupungissa Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Temppelin tunnistus ei ole täysin varma, ja perustuu lähinnä siihen, että se sijaitsee aivan Siden teatterin vieressä, heti sen luoteispuolella.

Dionysoksen temppeliksi tulkittu pyhäkkö rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Tarkemmin se ajoitetaan keisari Augustuksen ajalle vuosisadan alkuun. Temppeli oli pseudoperipteraali, ja sellaisena harvinaisuus Vähässä-Aasiassa. Sen julkisivussa oli neljä pylvästä ja cellan kummallakin pitkällä sivulla viisi cellan seinässä kiinni ollutta puolipylvästä. Cellan lyhyellä takasivulla ei ollut pylväitä.

Julkisivun neljä pylvästä oli tehty punaisesta graniitista ja edustivat korinttilaista tyyliä, ja muodostivat 2,5 metriä syvän pronaos-portiikin. Se avautui pohjoiseen päin. Temppeli oli rakennettu korkealle podiumille. Ylös pronaokselle johti kuusi porrasta. Temppelin stylobaatin koko oli 5,83 × 11,75 metriä.

Kun teatteria laajennettiin 100-luvulla, osa temppelistä jäi teatterin tukirakenteiden alle. Temppelin rauniot ovat säilyneet nykyaikaan vain huonosti.

Lähteet
-------

1. ↑  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "SIDE (Selimiye, formerly Eski Antalya) Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Ancient temples and Byzantine basilica in Side *Turkish Archaeological News*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
3. 1 2 3  Ancient temples in Turkey, Side: Dionysos *On the traces of ancient cultures*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
**Etelästoa** oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Korintin kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat antiikin Korintin arkeologisella alueella nykyisessä Archaía Kórinthoksen kylässä Kórinthoksen kunnassa.

Etelästoa sijaitsi Korintin agoran eli torin etelälaidalla. Se rakennettiin alun perin hellenistisellä kaudella 200-luvun eaa. alkupuolella. Rakennus tuhoutui roomalaisten vallattua ja hävitettyä Korintin vuonna 146 eaa. Myöhemmin roomalaiset rakensivat sen uudelleen erilaisena ja suurempana vaiheittain noin vuosien 50–150 jaa. välisenä aikana.

Laajimmillaan stoan koko oli noin 164,4 × 25,2 metriä. Se oli kaksikerroksinen ja siinä oli julkisivun puolella 71 doorilaista pylvästä ja sisäpuolella kattoa tukemassa 34 joonialaista pylvästä. Pylväikön takana oli 33 kauppa- ja työpajahuonetta. Rakennus oli valmistuessaan koko Kreikan suurin julkinen rakennus.

Rakennuksen eteläpuolelle rakennettiin myöhemmin niin kutsuttu Eteläinen basilika. Sen sisäänkäynti kytkettiin stoaan. Lisäksi rakennuskokonaisuuteen kuuluivat muun muassa buleuterion eli neuvoston kokoontumistila, duovirien ja ediilien toimitilat, Isthmian kisoja järjestäneiden virkamiesten (*agōnothetēs*) toimitilat sekä mahdollisesti muita julkisia toimintoja. Kokonaisuuteen liitettiin myös kylpylä, latriini eli käymälä sekä lähdekaivorakennus. Stoan edustalla sijaitsi *bēma* eli puhujankoroke.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  South Stoa *The Corinth Computer Project*. Viitattu 3.2.2016.