A:sta alkava aiolinen asteikko
A:sta alkava aiolinen asteikkoÄänitiedostojen kuunteluohjeet

**Aiolinen** on musikaalinen moodi ja kirkkosävellaji, tai termin nykyisen käytännön mukaisesti diatoninen asteikko, joka tunnetaan myös luonnollisena molli­asteikkona.

Historia
--------

Antiikin Kreikkalaisessa musiikin teoriassa aiolinen oli eräiden myöhäisten kirjoittajien kuten Kleonideen käyttämä vaihto­ehtoinen nimi sävel­lajille (*tonos*), jota Aristoksenos oli nimittänyt alemmaksi
lyydiseksi. Se oli yhdeksän puoliaskelta korkeammalla kuin alin säveltaso, jota sanottiin hypodooriseksi.

Termi sai 1500-luvun puolivälissä uuden merkityksen, kun Heinrich Glarean antoi sen nimeksi määrittele­mälleen yhdeksännelle moodille, joka luonnollisella diatonisella asteikolla ulottuu A:sta seuraavaan, oktaavia korkeampaan A:han ja joka vastaa nykyistä luonnollista molli­asteikkoa.

Ennen Glareania musiikin teoria oli tuntenut vain kahdeksan kirkkosävellajia, sävelistä D, E, F ja G alkavat autenttiset diatoniset asteikot sekä niiden plagaaliset vastineet. Muutamissa niistä saatettiin kuitenkin H:n sijasta toisinaan käyttää siitä puoli­askelen alentamalla saatua B-säveltä.

Vuonna 1547 Heinrich Glarean julkaisi teoksensa *Dodeachordon*. Siinä uutena keskeisenä ajatuksena oli, että diatonisia moodeja oli kaksi­toista, sen sijaan että niitä oli aiemmin oletettu olevan kahdeksan. Uudet moodit vastasivat asteikkoja, joiden päätös­sävelet olivat A ja C ja joista kummastakin oli myös autenttinen ja plagaalinen vastine. Asteikot, joissa nämä tai jopa H olivat päätös­sävelinä, oli tosin tunnistanut viimeistään jo Hucbald 900-luvulla, mutta niitä oli pidetty vain toiselle sävel­korkeudelle transponoituina asteikkoina, joiden päätös­sävel normaalisti oli kvinttiä alempana. Guido Arezzolainen nimitti 1000-luvulla teoksensa *Micrologus* 8. luvussa säveliä A, H ja C *affinaaleiksi* niiden esiintyessä päätös­sävelinä, ja myöhemmin samassa merkityksessä käytettiin termiä *konfinaali*. Vuonna 1515 Pietro Aaron oli ensimmäinen teoreetikko, joka selitti moodien polyfonisen käytön kahdeksan sävel­lajin järjestelmällä, johon nämä transpositiot sisältyivät. Vielä vuonna 1581 Illuminato Aiguino da Brescia julkaisi perusteellisen teorian, jossa puolustettiin kahdeksan sävel­lajin järjestelmää poly­fonisessa musiikissa Glareanin uutuuksia vastaan. Siinä hän piti perinteisiä ensimmäistä ja toista moodia, siis doorista ja hypo­doorista niiden esiintyessä affiinisessa asemassa (jolloin päätös­sävelenä oli D:n sijasta A) kahden moodin yhdistelmänä ja nimitti niitä "yhdistetyiksi moodeiksi".

Glarean sen sijaan antoi uudelle yhdeksännelle moodille nimen *aiolinen*. Se oli luonnollinen diatoninen asteikko, jonka perussävel oli A ja jossa oli puhdas kvintti dominanttina (*tenor*). Kymmenettä moodia, aiolisen plagaalista muotoa, Glarean nimitti *hypo­aioliseksi* ("aiolisen alapuolella olevaksi"). Siinä esiintyivät samat sävelet, mutta *tenor*-sävelenä oli pieni terssi, ja siinä sävel­ala ulottui kvartin verran perus­sävelen ala­puolella olevasta E:stä oktaavia korkeammalla eli kvintin verran perus­sävelen ylä­puolella olevaan E:hen.

Jo vuosisatoja on yleensä ajateltu, että duuri ja molli, joihin lähes koko myöhempi eurooppa­lainen klassinen musiikki perustuu, syntyivät joonisesta ja aiolisesta kirkko­sävel­lajista, kun soinnullisuus syrjäytti renessanssin aikaisen polyfonian. Tämä käsitys kuitenkin yksin­kertaistaa asiaa liiaksi. Onkin väitetty, että Glareanin uudet moodit olivat lähinnä vain teoreetikkojen alustava ja sellaisena lyhyt­aikaiseksi jäänyt yritys selittää aikansa ilmiöitä, jotka vähitellen johtivat kirkko­sävel­lajien korvautumiseen duurilla ja mollilla. Itse asiassa a-molli on selvästi sukua, paitsi Glareanin aioliselle, yhtä lailla myös vanhoille dooriselle ja hypodooriselle moodille siten transponoituina, että niiden *finalis* on A samoin kuin fryygisellekin moodille.

C:stä alkava aiolinen moodiÄänitiedostojen kuunteluohjeet

C:stä alkava aiolinen moodi.
Nykyisen nimistön mukaan aiolinen on kuudes moodi, joka voidaan esittää muodossa 1, 2, ♭3, 4, 5, ♭6, ♭7. C:stä alkavana siihen kuuluvat sävelet c, d, es, f, g, as ja b (kolme alennus­merkkiä); a:sta alkavana sävelet a, h, c, d, e, f ja g (ei ylennys- eikä alennus­merkkejä). Asteikko alkaa rinnakkaisen duurinsa kuudennesta sävelestä eli sub­mediantista. Niinpä esimerkiksi a-mollin perus­kolmi­sointu on rinnakkaisen duurin, C-duurin submediantti­sointu.

Katso myös
----------

* Molli
* Kirkkosävellaji

Lähteet
-------

1. ↑  Egert Pöhlman, Olympia Psychopedis-Frangou, Rudolf Maria Brandl: "Griechenland", *Die Musik in Geschichte und Gegenwart: allgemeine Enzyklopädie der Musik, osa 1:3*, s. 1652. Toinen, Ludwig Finscherin uudelleen toimittama painos. Kassel, New York, Stuttgart: Bärenreiter, Metzler, 1995. ISBN 3-7618-1101-2 (Bärenreiter); ISBN 978-3-476-41000-9 (Metzler); ISBN 3-476-41000-5 (Metzler).
2. ↑  *The New Grove Dictionary of Music and Musicians*. Lontoo: Macmillan, 2001. ISBN 0-333-60800-3; ISBN 1-56159-239-0; ISBN 978-0-333-60800-5; ISBN 978-1-56159-239-5; ISBN 0-19-517067-9 (set); ISBN 978-0-19-517067-2 (set).
3. 1 2  "Aeolian (i)", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 1 osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 0-333-60800-3; ISBN 1-56159-239-0; ISBN 978-0-333-60800-5; ISBN 978-1-56159-239-5; ISBN 0-19-517067-9 (set); ISBN 978-0-19-517067-2 (set).
4. ↑  ""Mode, §II. Medieval Modal Theory, 3: 11th-Century Syntheses, (i) Italian Theory of Modal Functions, (b) Ambitus."", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 1 osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 0-333-60800-3; ISBN 1-56159-239-0; ISBN 978-0-333-60800-5; ISBN 978-1-56159-239-5; ISBN 0-19-517067-9 (set); ISBN 978-0-19-517067-2 (set).
5. ↑  "Mode, §II. Medieval Modal Theory, 2. Carolingian Synthesis, 9th–10th Centuries, (i) The Boethian Double Octave and the Modes, (b) Tetrachordal Degrees and Modal Quality", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 1 osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 0-333-60800-3; ISBN 1-56159-239-0; ISBN 978-0-333-60800-5; ISBN 978-1-56159-239-5; ISBN 0-19-517067-9 (set); ISBN 978-0-19-517067-2 (set).
6. ↑  Is Mode Real? Pietri Aron, the Octenary System, and Polyphony.  *Basler Jahrbuch für historische Musikpraxis*, 1992, nro 16, s. 9–52.
7. ↑  "Mode, III: Modal Theories and Polyphonic Music, 3: Polyphonic Modal Theory and the Eightfold System, (ii) Composite Modes", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 1 osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 0-333-60800-3; ISBN 1-56159-239-0; ISBN 978-0-333-60800-5; ISBN 978-1-56159-239-5; ISBN 0-19-517067-9 (set); ISBN 978-0-19-517067-2 (set).
8. ↑  "Jooninen", *Otavan iso musiikkitietosanakirja, 3. osa (Herz-Laudes)*. Otava, 1978. ISBN 951-1-04553-9.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Aeolian mode