recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Taif** (arab. الطائف‎,  *aṭ-Ṭāʾif*) on kaupunki Mekan provinssissa, Saudi-Arabiassa. Se sijaitsee vuorilla 1 879 metriä merenpinnan yläpuolella, linnuntietä noin 65 kilometriä Mekasta itäkaakkoon. Se on merkittävä kesälomakaupunki.

Kaupungin väkiluku on kehittynyt Saudi-Arabian väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 416 121 (1992), 521 273 (2004) ja 579 970 (2010).

Moskeija Taifissa.
Valtatie vuoriston läpi Taifiin.
Taifin kaupunki oli muinoin pakanajumala Allatin kotikaupunki, jossa ennen islaminuskon saapumista asui thaqifien heimo. Nykyisin profeetta Mohammadin serkun ʿAbd Allāh ibn ʿAbbāsin ja kahden Mohammadin menehtyneen pikkulapsen hauta. Vuonna 1934 kaupungissa solmittiin Taifin sopimus, jolla sovittiin Saudi-Arabian ja Jemenin rajasta. Kaupunki tunnetaan hedelmätuotannostaan ja kudotuista takeistaan. Siellä on sotilassairaala. Akraman pato kasteluvettä varten (1956). Kaupungista johtaa valtatie Mekkaan ja Jeddaan.

Kaupungissa vallitsee aavikkoilmasto. Vuorokauden ylin lämpötila vaihtelee vuoden mittaan 23–36 °C:n välillä ja alin lämpötila 8–24 °C:n välillä. Viileintä on tammikuussa ja lämpimintä elokuussa. Vuosittainen sadanta on noin 170 millimetriä ja sateita saadaan melko tasaisesti ympäri vuoden. Sateisimmat kuukaudet ovat huhtikuu ja toukokuu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Thomas Brinkhoff: Saudi-Arabi. Cities (Aineistolähteeksi ilmoitetaan Saudi-Arabian tilastokeskus) citypopulation.de. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Number of Population in Cities with More than 5,000 People (.xlsx) General Authority for statistics. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Al-Ṭāʾif. Saudi Arabia *Encyclopædia Britannica*. britannica.com. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
4. ↑  Taif World Meteorological Organization. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Taif** Wikimedia Commonsissa

* Alislam.org
Kaksi jänistä kärjessä Berliinin maratonilla 2008.
**Jänis** on juoksu-urheilussa juoksijajoukon vetäjä, jonka tehtävänä on auttaa muita juoksijoita hyvään loppuaikaan.

Merkittävä varhainen jänisjuoksu oli vuonna 1954 englantilaisen Roger Bannisterin juoksema haamumaili, jossa häntä veti maailmanennätykseen kaksi jänisjuoksijaa aina viimeiselle kierrokselle saakka. Sen jälkeen jäniksiä on käytetty useissa maailmanennätysyrityksissä ja muissa kilpailuissa keskimatkoilta maratonille. Jotkut ovat kutsuneet jänisten käyttämistä huonoksi asiaksi urheilulle, mutta säännöt eivät kiellä sitä.

*Valojänis* on radan sisäpuolella rataa kiertävä valoaalto, joka asetetaan kulkemaan haluttua vauhtia. 2010-luvun lopulta alkaen virallisissa yleisurheilukilpailuissa on sallittu valojäniksen käyttö, ja vuodesta 2020 alkaen valojäniksen avulla tehdyt tulokset voidaan myös hyväksyä maailmanennätyksiksi.

Koirien juoksukilpailuissa jäniksellä tarkoitetaan liikkuvaa houkutinta, jonka perässä koirat juoksevat rataa ympäri.

Juoksutapahtumissa jäniksiä voi olla kilpailun kärjen lisäksi auttamassa myös muita juoksijoita tasaisen matkavauhdin ylläpitämisessä.

Kolmen ja puolen tunnin jänis Finlandia-maratonilla 2023.

Lähteet
-------

1. 1 2  *jänis.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. ↑  John Mehaffey: Do pacemakers have a place in athletics? *Reuters*.  28.4.2009.  Arkistoitu 16.10.2011. Viitattu 13.6.2020.
3. ↑  Valojänis on siivittänyt juoksijat maailmanennätyksiin – kiistellystä teknologiasta pitkälti vain henkistä apua: "Kyllä se aika tulee juoksijan suorituskyvystä" *Yle uutiset*.  8.10.2020. Viitattu 31.1.2021.
**Sovetsk** (ven. Сове́тск, mariksi Кукарка, *Kukarka*) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Pižma-joen rannalla lähellä paikkaa, jossa se laskee Vjatkaan, 227 kilometriä Kirovista etelään. Kaupunki on Sovetskin piirin keskus. Asukkaita on 17 200 henkeä (vuonna 2005).

Kaupunki on saanut alkunsa marien asuttamalle seudulle vuonna 1594 perustetusta *Kukarkan* linnakkeesta. 1700–1800-luvuilla Kukarkan kylä oli huomattava kaupan ja käsityöammattien keskus. Vuonna 1918 kylästä tuli Sovetskin taajama ja vuonna 1937 kaupunki.

Nykyään Sovetskissa on elintarvike-, huopa- ja puunjalostusteollisuutta sekä viljavarasto. Lähistöllä kaivetaan soraa. Kotiseutumuseo esittelee seudun rikasta käsityöperinnettä. Kaupunki on kuuluisa pitseistään. Nähtävyyksiä on vuoden 1700 tienoilla rakennettu Pokrovan kirkko.

Vjatšeslav Molotov on syntynyt Kukarkassa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 428–429. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
**Poddorje** (ven. По́ддорье) on maalaiskunta, sen keskuskylä ja Poddorjen piirin hallinnollinen keskus Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Lovatin sivujoen Redjan varrella 162 kilometriä Novgorodista etelään. Kylässä on 1 900 ja kunnassa 3 200 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
-------------------

Poddorjen kunnan pinta-ala on 1124,5 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Staraja Russan piirin Ivanovskojen ja Novoselskin kuntiin, idässä Poddorjen piirin Selejevon kuntaan, etelässä Holmin piirin Krasnyi Borin kuntaan sekä Pihkovan alueeseen ja lännessä Poddorjen piirin Belebjolkan kuntaan. Pinta-alasta 87,1 % on metsää ja 7,4 % maatalousmaata.

Suurimmat joet ovat Redja sekä Polistin sivujoki Porusja. Seudulla sijaitsee Rdeiskoje- ja Polistojärviä ympäröivä suoalue, joka muodostaa yhteensä 369,22 neliökilometrin laajuisen Rdeiskin luonnonpuiston. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 46 kylää: Andronovo, Borisogleb, Burakovo, Dobrantsevo, Dubovaja, Filistovo, Gorodok, Goruška, Grinevo, Grivy, Gusevo, Jablonovo, Jamno, Jelno, Jeremkino, Jurjevo, Kremno, Kulakovo, Lisitškino, Lopastino, Luskarevo, Maslovskoje, Mihailovo, Mintsevo, Mostištše, Nivki, Odintsovo, Ozerki, Peski, Petuhino, Poltoranovo, Pustoška, Rutšji, Rjabkovo, Sokolje, Sosnovo, Trofimovo, Trupehino, Tugino, Usadba, Ustje, Vekšino, Veštšanka, Vitševitsy, Vlasovo, Zapolje, Zelenkovo ja Žemtšugovo. Poddorjen ohella toinen suurempi asutuskeskus on yli 400 asukkaan Maslovskoje. Yhdeksässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Poddorjen kautta kulkee Šimskin, Staraja Russan, Holmin, Loknjan, Velikije Lukin ja Nevelin välinen maantie R51. Kylästä on linja-autoyhteydet Holmiin, Staraja Russaan, Novgorodiin ja Pietariin. Myös kunnan sisällä on linja-autoliikennettä.

Työvoimasta 28 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat tukku- ja vähittäiskauppa (17,1 %) sekä valtionhallinto (15,7 %). Kunnan alueella toimii kaksi maitotilaa, meijeri sekä metsäteollisuuslaitoksia.

Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, piirin kulttuuritalo, keskuskirjasto, piirisairaala, yleinen sauna, apteekki, posti, säästöpankki, poliisiasema ja palokunta.

Nähtävyydet
-----------

Kunnan alueella on useita muinaisia hautapaikkoja sekä toisen maailmansodan muistomerkkejä. Poddorjen kylässä toimii kotiseutumuseo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Generalnyi plan Poddorskogo selskogo poselenija: Materialy po obosnovaniju projekta Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 2.2.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Poddorjen kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Poddorjen piirin sivusto (venäjäksi)
Petrean tiloja toukokuussa 2008.
**Kuntoutuskeskus Petrea** on Petrea Säätiön hallinnoima kuntoutuskeskus Turussa. Noin 4000 asiakasta vuosittain vastaanottava Petrea tarjoaa työikäisille sekä ammatillisen kuntoutuksen että lääkinnällisen kuntoutuksen palveluita.

Petrea oli aikaisemmin Kansaneläkelaitoksen (Kela) kuntoutustutkimuskeskus, josta muodostettiin Kelan sisäinen yhtiö Petrea. Vuoden 2007 alussa tuli voimaan laki, jolla sisäisen yhtiön irtain omaisuus, immateriaaliset oikeudet ja toiminta siirrettiin perustettavalle Petrea Säätiölle, jonka pääomaksi Kela lahjoitti 2 miljoonaa euroa. Petrean kiinteistö on kuitenkin Kelan omistuksessa.

Petrea-nimi tulee kunnallisneuvos Gustav Albert Petreliukselta, joka oli tunnettu turkulainen hyväntekijä. Hänen mukaansa on nimetty myös Petreliuksen alue.

Petrean toimitusjohtaja on Päivi Dahl.

Lähteet
-------

1. ↑  Laki Kansaneläkelaitoksen sisäinen kuntoutusyhtiö Petrean muuttamisesta säätiöksi (Laki 898/2006)  19.10.2006. Oikeusministeriö & Edita Publishing Oy. Viitattu 30.7.2013.
2. ↑  Vismanen, Pirjo: Petreliuskin petrasi ihmisten vointia.  *Turun Sanomat*, 12.2.2004.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.7.2013.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Petrean sivusto[vanhentunut linkki]
**Ajan sävel** oli ensimmäinen suomalainen nuorisolehti, jonka pääasiallinen sisältö koostui kevyestä musiikista. Lehti alkoi ilmestyä joka toinen viikko vuonna 1955, ja se lopetettiin 1963. Sitä julkaisi helsinkiläinen Tähti-lehdet, ja toimittajana oli koko ilmestymisajan Ruth Wathén.

Sisältö
-------

Kevyen musiikin ja elokuvatähtien ohella keskeinen osa *Ajan säveltä* oli nuorille suunnattu romanttisviihteellinen lukemisto sarjakuvina ja lukukertomuksina. Tarinat olivat usein jatkokertomuksia. Lehden keskiaukeamalla oli väriliite, joka ei kuitenkaan vastannut kooltaan myöhempien aikojen julisteita, joita julkaisi ennen kaikkea *Suosikki*-lehti. Keskiaukeamaa ja kansia lukuun ottamatta *Ajan sävelen* kuvat olivat mustavalkoisia. Lehden toiseksi viimeisellä sivulla julkaistiin laulujen sanoituksia.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Aho, Mirja (toim.): *Aamuruskosta Ällikkään. Lasten- ja nuortenlehdet Suomessa 1854–1977*, s. 125. Tampere: Suomen nuorisokirjallisuuden instituutti, 1984. ISBN 951-99589-2-4.
3. ↑
Kristoffer Hari
**Kristoffer Hari** (s. 23. joulukuuta 1997) on tanskalainen yleisurheilija, joka kilpailee pikajuoksussa. Hän edustaa Hvidovre AM -seuraa. 

22. kesäkuuta 2013 Schweinfurtissa Hari juoksi 100 metriä aikaan 10,37 sekuntia ja samana päivänä 200 metriä aikaan 21,16 sekuntia. Hänen aikansa 100 metrillä oli tuolloin 15-vuotiaiden epävirallinen Euroopan-ennätys. Maailmanennätys oli vain sadasosan hänen aikaansa parempi. 200 metrin aika oli niin ikään hänen ikäluokkansa Euroopan-ennätys. Aiemmin kesäkuussa 2013 hän juoksi 200 metriä aikaan 20,96, mutta tuolloin myötätuulta oli liikaa.

20. huhtikuuta 2019 Hari juoksi 100 metrillä Tanskan ennätyksen 10,26, rikkoen Morten Jensenin aikaisemman ennätyksen kolmella sadasosasekunnilla. Hän oli alittanut maansa ennätyksen kahdesti aikaisemminkin, mutta molemmilla kerroilla myötätuulta oli ollut liikaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Tanskalainen teini kellotti kovat ajat iltasanomat.fi.  Arkistoitu 24.6.2013. Viitattu 23.6.2013.
2. ↑  Kristoffer Hari Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. ↑  15-vuotias tanskalaisjuniori paineli satasen 10,37 Yle Urheilu. Viitattu 23.6.2013.
4. ↑  Tanskalainen teinisprintteri rikkoi ennätyksiä mtv3.fi. Viitattu 23.6.2013.
5. ↑  Kristoffer Hari sætter dansk rekord: 10,26 s *dansk-atletik.dk*.  21.4.2019.  Arkistoitu 12.5.2019. Viitattu 12.5.2019. (tanskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Statletik.dk – Kristoffer Hari

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Usuki** (jap. 臼杵市, *Usuki-shi*) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Ōitan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Bungon kanaalin rannikolla Usukinlahteen virtaavan Usukijoen suulla. Kaupungin eteläosat ovat vuoristoisia. Usukissa on 37 407 asukasta (vuonna 2018) ja sen pinta-ala on 291,08 neliökilometriä.

Usuki alkoi kehittyä linnanaluskaupunkina vuoden 1562 jälkeen, kun Ōtomo Sōrin rakennutti sinne Usukin linnan. Vuosisadan loppupuolella, Nanban-kaupan kaudella, paikkakunnalle virtasi vaikutteita ulkomailta. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla aluetta hallitsi Inaba-klaani. Usuki sai kaupunkioikeudet kuntaliitoksen myötä vuonna 1950. Se kasvoi huomattavasti vuonna 1954, kun siihen liitettiin viisi ympäristön kyläkuntaa, ja vuonna 2005, kun siihen liitettiin Notsun maaseutukaupunki. Perinteisiä elinkeinoja ovat muun muassa mison, soijakastikkeen, alkoholijuomien ja tupakan valmistus sekä laivanrakennus. Tunnettu nähtävyys ovat Usukin kivibuddhat, jotka on valittu Japanin kansallisaarteeksi. Ne lienee veistetty Heian-kauden loppu- tai Muromachi-kauden alkupuolella.

Kaupunkia palvelee JR Kyūshūn Nippō-päälinja.

Kuvia
-----

* Usukin kivibuddhiaUsukin kivibuddhia
* Usukin satamaaUsukin satamaa
* Zentoku-jin temppeliZentoku-jin temppeli

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  市の概要 Usuki City. Viitattu 22.9.2019.
2. 1 2  臼杵市のすがた（平成31年1月更新） Usuki City. Viitattu 22.9.2019.
3. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 臼杵市 Kotobank. Viitattu 22.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Usuki** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ōitan prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Beppu
* Bungo-Ōno
* Bungo-Takada
* Hita
* Kitsuki
* Kunisaki
* Nakatsu
* Ōita (pääkaupunki)
* Saiki
* Taketa
* Tsukumi
* Usa
* Usuki
* Yufu

 |  |
|  |
| Kunnat piirikunnittain | **Hayamin piirikunta** (Hiji) · **Higashi-Kunisakin piirikunta** (Himeshima) · **Kusun piirikunta** (Kokonoe · Kusu) |

 |
**Nirasaki** (jap. 韮崎市, *Nirasaki-shi*) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Kōshin’etsun alueella Yamanashin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteisosassa Kōfun altaan luoteisreunalla. Kaupungin läpi virtaa Kamanashijoki. Lännessä kaupungin alue nousee korkealle Akaishivuoriin kuuluvalle Hōōvuorelle. Nirasakissa on 29 009 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 143,69 neliökilometriä.

Sengoku-kaudella Nirasakissa oli Shinpun linna. Myöhemmin Edo-kaudella paikkakunta kehittyi liikenteen solmukohtana ja markkinapaikkana Kōshū-kaidō-tien, muiden tiereittien ja Fujijoen vesiliikenteen yhtymäkohdassa. Asemansa jokisatamana Nirasaki menetti 1900-luvun alussa rautatien valmistumisen myötä. Silkinviljely oli perinteinen elinkeino. Alavat alueet ovat hedelmällistä riisinviljelyseutua, kukkuloilla tuotetaan vihanneksia ja hedelmiä. Nirasakiin on sijoittunut myös korkeateknologista teollisuutta. Kaupunkioikeudet Nirasaki sai vuonna 1954, kun Nirasakin maaseutukaupunkiin liitettiin kymmenen kyläkuntaa.

Nirasakin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Takeda Hachiman-gūn šintolainen pyhäkkö ja Ganjō-jin buddhalainen temppeli, jotka kytkeytyvät kiinteästi Takeda-klaanin historiaan. Takeda Hachiman-gūn päähalli on valittu tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Matkailijoita alueelle houkuttelevat ympäröivät vuoristoseudut kiipeilymahdollisuuksineen. Nirasaki tunnetaan myös jalkapallokaupunkina. Nirasakia palvelee JR Higashi-Nihonin Chūō-päälinja.

Kuvia
-----

* Talo Nirasakin kansatieteellisessä museossaTalo Nirasakin kansatieteellisessä museossa
* JizōvuoriJizōvuori
* Nirasaki vuoden 1976 ilmakuvassaNirasaki vuoden 1976 ilmakuvassa
* Nirasakin rautatieasemaNirasakin rautatieasema

Lähteet
-------

1. 1 2  位置と地勢(交通アクセス) Nirasaki City. Viitattu 06.07.2020.
2. 1 2  韮崎市の概要 Nirasaki City. Viitattu 06.07.2020.
3. 1 2 3  市章・市の木・市の花・市の鳥 Nirasaki City. Viitattu 06.07.2020.
4. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 韮崎市 Kotobank. Viitattu 06.07.2020.
5. 1 2 3  日本大百科全書: 韮崎（市） Kotobank. Viitattu 06.07.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nirasaki** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Yamanashin prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Chūō
* Fuefuki
* Fujiyoshida
* Hokuto
* Kai
* Kōfu (pääkaupunki)
* Kōshū
* Minami-Alps
* Nirasaki
* Ōtsuki
* Tsuru
* Uenohara
* Yamanashi

 |  |
|  |
| Kunnatpiirikunnittain | **Kita-Tsurun piirikunta** (Kosuge · Tabayama) · **Minami-Koman piirikunta** (Hayakawa · Fujikawa · Minobu · Nanbu) · **Minami-Tsurun piirikunta** (Dōshi · Fuji-Kawaguchiko · Narusawa · Nishi-Katsura · Oshino · Yamanakako) · **Naka-Koman piirikunta** (Shōwa) · **Nishi-Yatsushiron piirikunta** (Ichikawa-Misato) |

 |
Matt Fiddesin promokuva.
**Matt Fiddes** (s. 18. toukokuuta 1979) on englantilainen kamppailulajien taitaja ja Matt Fiddes Martial Arts kamppailulajikoulun perustaja.

Hän pääsi Yhdistyneen kuningaskunnan Martial Arts Hall of Fameen 18. toukokuuta 2014.

Varhaiselämä
------------

Fiddes kasvoi Barnstaplessa, Englannissa, jossa hän aloitti kamppailulajien harjoittelemisen 7-vuotiaana jouduttuaan koulukiusatuksi. Fiddesin isoisä Sean Norris edusti Irlantia painonnostossa kesäolympialaisissa 1960. Hän oli myös kahdeksankertainen Irlannin painnoston mestari ja oli mukana harjoittamassa lihaskuntoa pojanpojalleen. 12-vuotiaana Fiddes saavutti mustan vyön taekwondossa ja sittemmin 16-vuotiaana hän jätti koulut kesken keskittyäkseen täysipäiväisesti kamppailulajien opettamiseen. Hän saavutti vielä 2. danin mustan vyön taekwondossa, jonka jälkeen Fiddes perusti oman seuran.

MF Martial Arts
---------------

Fiddes perusti 17-vuotiaana oman kamppailulajiseuran vuokrattuaan Barnstaplessa kirkon tilat harjoittelua varten ja kuuden kuukauden jälkeen hänellä oli 600 jäsentä. Sittemmin hän laajensi toimintaansa ja Fiddesillä on kouluja 600 eri kaupungissa ympäri maailmaa, kuten Etelä-Afrikassa ja Australiassa. Fiddes oli samalla myös 1998 Michael Jacksonin henkivartija ja saavutti myöhemmin 7. danin mustan vyön taekwondossa. Hänellä on myös musta vyö potkunyrkkeilyssä ja kungfussa.

Yksityislämä
------------

Hän on naimisissa eteläafrikkalaisen Monique Foxxin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Interview with Matt Fiddes *musclefood.com* Viitattu 14.6.2018 (englanniksi)
2. 1 2 3 4  TAE KWON WHO Who is Matt Fiddes? Martial arts expert and Michael Jackson’s ex-bodyguard who was bullied at school *thesun.co.uk* Viitattu 14.6.2018 (englanniksi)
3. ↑  How Matt Fiddes fought his way to the top (Arkistoitu – Internet Archive) *moneyweek.com* Viitattu 14.6.2018 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kotisivut (englanniksi)
**Seitsemäs pianosonaatti** (D-duuri, op. 10 nr. 3) on Ludwig van Beethovenin neliosainen pianosonaatti, joka valmistui heinäkuussa 1798. Teoksen nuotit julkaistiin Wienissä syyskuussa 1798. Seitsemäs pianosonaatti on viimeinen niistä kolmesta pianosonaatista, jotka Beethoven omisti kreivitär Anna Margarete von Brownelle. Browne oli Beethovenin taiteen tärkeimpiin kuuluneen varhaisen suojelijan, Johann Georg von Brownen puoliso.

Osat
----

1. Presto
2. Largo e mesto
3. Menuetto. Allegro
4. Rondo. Allegro

Ensimmäisessä osassa säveltäjä laajentaa perinteistä sonaattimuotoa. Hidas osa on d-mollissa. Siinä koskettimiston käyttö on laajaa. Osa on emotionaalinen ja purkautuu kolmannen sinfonian "hautajaismarssista" muistuttavalla tavalla. Kolmas osa on menuetti, jossa palataan D-duuriin. Jokseenkin yleisimmästä tyylistään poiketen säveltäjä esittelee menuetissa voimakkaasti ensimmäisestä teemasta poikkeavan toisen teeman. Tämä muodostaa osaan Joseph Haydnin menuetille tyypillisen kontrastin. Energinen rondo-osa on esimerkki Beethovenin muunnelmatekniikan käytöstä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Piano Sonata No. 7 in D major, Op. 10/3 AllMusic, viitattu 22.9.2023
2. ↑  Piano Sonata No. 7 in D, Op. 10, No. 3 LA Phil, viitattu 22.9.2023

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ludwig van Beethovenin pianosonaatit |
| --- |
|  |
| 
* N:o 1, op. 2/1
* N:o 2, op. 2/2
* N:o 3, op. 2/3
* N:o 4, op. 7
* N:o 5, op. 10/1
* N:o 6, op. 10/2
* N:o 7, op. 10/3
* N:o 8, op. 13 (*Pateettinen sonaatti*)
* N:o 9, op. 14/1
* N:o 10, op. 14/2
* N:o 11, op. 22
* N:o 12, op. 26
* N:o 13, op. 27/1 (*Quasi una fantasia*)
* N:o 14, op. 27/2 (*Kuutamosonaatti*)
* N:o 15, op. 28 (*Pastoraalisonaatti*)
* N:o 16, op. 31/1
* N:o 17, op. 31/2 (*Myrsky*)
* N:o 18, op. 31/3 (*Die Jagd*)
* N:o 19, op. 49/1
* N:o 20, op. 49/2
* N:o 21, op. 53 (*Waldstein*)
* N:o 22, op. 54
* N:o 23, op. 57 (*Appassionata*)
* N:o 24, op. 78
* N:o 25, op. 79
* N:o 26, op. 81a (*Jäähyväissonaatti*)
* N:o 27, op. 90
* N:o 28, op. 101
* N:o 29, op. 106 (*Hammerklavier*)
* N:o 30, op. 109
* N:o 31, op. 110
* N:o 32, op. 111

 |  |

 |
**Mežgorje** (ven. Межгорье) on suljettu kaupunki Baškortostanin tasavallassa Uralvuoriston eteläosassa Venäjällä.
 Asukkaita kaupungissa oli väestönlaskennan mukaan 17 352 (2010).

Kaupunki sijaitsee noin 140 km tasavallan pääkaupungista Ufasta kaakkoon ja 40 km Beloretskin länsipuolella. Se on jakautunut kahteen osaan ja sijaitsee Etelä-Uralin luonnonpuiston alueella lähellä Jamantau-vuorta. Kaupunkia ei löydä omalla nimellään aina uusiltakaan maantiekartoilta. Kartoille on sen sijaan merkitty kaupungin kaksi toisistaan maanteitse noin 28 kilometrin etäisyydellä sijaitsevaa kaupunginosaa: eteläisempi **Tatly** (ven. Татлы, 54.060°N, 57.828°E) ja pohjoisempi **Solnetšnyi** (Солнечный, ent. Kuzjelga / Кузъелга; koordinaatit kaupungin tietolaatikossa). Esimerkiksi kaupunginjohdon toimitilat ja kulttuuritalo sijaitsevat näistä jälkimmäisessä.

Paikkakunta perustettiin 1979. Neuvostoliiton aikana se tunnettiin alkuun peitenimillä **Ufa-105** ja **Belorezk-16**. Kaupungin (Solnetšyi) arveltiin liittyvän vuoren sisään rakennettuihin jättimäisiin puolustusjärjestelmiin. Mežgorje-nimen ja kaupungin statuksen se sai 1995.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2  *Atlas avtomobilnyh dorog. Rossija, sopredelnyje gosudarstva, Zapadnaja Jevropa, Azija.* Pääosin 1:500 000, 1:1 500 000 ja 1:3 000 000. Moskova: PKO "Kartografija" & OOO "Sovremennaja škola", 2014.  ISBN 978-985-549-710-4.  (venäjäksi)
2. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 29.7.2014. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mežgorje** Wikimedia Commonsissa

* Kaupunginhallinnon sivut (venäjäksi)
* Mežgorje *mojgorod.ru* (venäjäksi)
* Yamantau globalsecurity.org (englanniksi)

Baškortostanin lippuBaškortostanin tasavallan kaupungit
**Pääkaupunki: Ufa**  

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly


Baškortostanin piirit ja *kaupunkipiirit*
Abzelilovo • 
*Agidel* • 
Alšejevsk • 
Arhangel • 
Askino • 
Aurgazy • 
Baimak • 
Bakaly • 
Baltatševo • 
Belebei • 
Belokatai • 
Beloretsk • 
Birsk • 
Bižbuljak • 
Blagovar • 
Blagoveštšensk • 
Burajevo • 
Burzjansk • 
Buzdjak • 
Davlekanovo • 
Djurtjul • 
Duvan • 
Fjodorovka • 
Gafur • 
Haibullino • 
Iglino • 
Iliševo • 
Išimbai • 
Janaul • 
Kaltasy • 
Karaidel • 
Karmaskaly • 
Kig • 
Krasnokamsk • 
Kugartš • 
Kujurgasy • 
*Kumertau* • 
Kušnarenkovo • 
Jermekejevo • 
Meleuz • 
Metšetlino • 
*Mežgorje* • 
Mijak • 
Miškino • 
*Neftekamsk* • 
Nurimanov • 
*Oktjabrski* • 
*Salavat* • 
Salavat • 
Šaran • 
*Sibai* • 
Sterlibaševo • 
*Sterlitamak* • 
Sterlitamak • 
Tatyšly • 
Tšekmaruš • 
Tšišmy • 
Tuimazy • 
*Ufa* • 
Ufa • 
Utšaly • 
Zialiar • 
Ziantšur
**S.T.A.L.K.E.R. : Shadow of Chernobyl** on GSC Game Worldin kehittämä ensimmäisen persoonan ammunta- ja selviytymiskauhupeli. Peli julkaistiin Microsoft Windowsille vuonna 2007.

Pelille on myös julkaistu esiosa *Stalker: Clear Sky* vuonna 2008 ja jatko-osa *Stalker: Call of Pripyat* vuonna 2009.

Pelaaminen
----------

Peli käyttää X-Ray-grafiikkamoottoria, joka mahdollistaa sen, että näytöllä näkyy parhaimmillaan miljoona polygonia samaan aikaan. Fysiikkamallinnuksesta huolehtii ODE ja sääefektit on myös otettu huomioon aurinkoineen ja myrskyineen. Pelialue on 30 neliökilometriä laaja Tšernobylin ydinvoimalaa ympäröivä vyöhyke (engl. *The Zone*) sisältäen muun muassa aavekaupunki Prypjatin ja itse Tšernobylin tuhoalueen. Edellä mainitut ovat hyvin alkuperäisen näköisiä. Pelin sisällä Prypjatissa esiintyy jopa "ikuisiksi ajoiksi pysähtynyt maailmanpyörä". Peliin suunniteltiin ajettavia ajoneuvoja, jotka kuitenkin jätettiin pois lopullisesta versiosta, mutta ne ovat ladattavissa eri modisivustoilta.

S.T.A.L.K.E.R.-lyhenne tulee sanoista Scavengers, Trespassers, Adventurers, Loners, Killers, Explorers ja Robbers.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Juoni perustuu löyhästi Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan *Stalker: Huviretki tienpientarelle* (1972).

Peli sijoittuu vaihtoehtoiseen historiaan vuoteen 2012. Vuonna 2006 Tšernobylissä tapahtui toinen räjähdys, jonka seurauksena alueelle syntyi n. 60 km laaja, säteilyn saastuttama vyöhyke. Pian alueelta alkoi kuulua huhuja myös mutatoituneista elämänmuodoista, oudoista ilmiöistä sekä paikoista joissa tavalliset luonnonlait ovat vääristyneet. Alueelta (jota alettiin kutsua nimellä "The Zone") alkoi löytyä myös *artefakteja*, erilaisia esineitä joista osalla on hyödyllisiä, jopa yliluonnollisia ominaisuuksia. Tutkijoiden, yksityisten keräilijöiden sekä rikollisjärjestöjen kiinnostuttua artefakteista alueelle alkoi virrata laittomasti *stalkereiksi* kutsuttuja aarteenmetsästäjiä uhmaten Ukrainan armeijaa, mutantteja sekä alueen muita vaaroja. Pelissä pelaaja ohjaa muistinsa menettänyttä stalkeria, Marked Onea, joka oli ainoa selviytyjä The Zonen läpi ajaneen rekan tuhouduttua salamaniskussa. Ainoat vihjeet hänen menneisyydestään on hänen kämmentietokoneellaan oleva muistiinpano joka käskee häntä etsimään ja tappamaan stalkerin nimeltään Strelok, sekä hänen käsivarressaan oleva tatuointi. Pelillä on seitsemän vaihtoehtoista loppua, jonka lopulta määrää täysin pelaajan oma pelityyli.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Vastaanotto
-----------

GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8,5/10 arvostelussaan.

IGN antoi pelille arvosanaksi 8,2/10 arvostelussaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Jason Ocampo: S.T.A.L.K.E.R.: Shadow of Chernobyl Review  19.3.2007. GameSpot. Viitattu 11.7.2018.
2. ↑  S.T.A.L.K.E.R.: Shadow of Chernobyl Review  19.3.2007. IGN. Viitattu 11.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Stalker: Shadow of Chernobyl**.
* *S.T.A.L.K.E.R.: Shadow of Chernobyl* MobyGamesissa (englanniksi)
* Pelin viralliset kotisivut (englanniksi)
Aristide Briand puhumassa sopimuksen allekirjoitustilaisuudessa.
Kellogg–Briand-sopimus
**Kellogg–Briand-sopimuksella** kiellettiin sodankäynti politiikan välineenä. Sopimuksen allekirjoitti yhteensä 65 valtiota 27. elokuuta 1928. Sopimus nimettiin Yhdysvaltain ja Ranskan silloisten ulkoasiainministerien Frank Kelloggin ja Aristide Briandin mukaan.

Briandin alkuperäinen suunnitelma oli solmia Yhdysvaltain ja Ranskan välinen kahdenkeskinen sopimus, mutta Kelloggin ehdotuksesta asiakirjasta tehtiinkin kattavampi. Sopimuksen rauhanomaisia tarkoitusperiä kuitenkin heikensi huomattavasti se, ettei siinä määritelty mitään rangaistusta sopimuksen rikkomisesta. Esimerkiksi Japani hyökkäsi Kiinaan kolme vuotta sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen.
Sopimus ei pystynyt pysäyttämään sotia. Lisäksi sen sivuvaikutuksena valtiot eivät enää julistaneet sotia, vaan hyökkäsivät ilman sodanjulistusta. Näin tapahtui Japanin hyökkäys Mantšuriaan 1931, Italian Abessinian valloitus, Espanjan sisällissota, Neuvostoliiton hyökkäys Suomeen 1939 ja Saksan hyökkäys Puolaan 1939.

Sopimuksella oli tärkeä oikeudellinen merkitys Nürnbergin ja Tokion oikeudenkäynneissä, joissa molemmissa tuomittiin rikoksista rauhaa vastaan.

Sopimuksen vaikutuksia on tutkittu Yalen yliopistossa. Havaintojen mukaan vuosina 1816–1928 käytiin valloitussotia keskimäärin 10 kuukauden välein ja niissä valloitettiin 114 088 neliömailia aluetta. Sopimuksen jälkeen tämä muuttui ja lähes kaikki valloitukset peruttiin ja palautettiin omistajilleen. Näin Mantšuria palasi Kiinalle, Etiopia vapautui Italian vallasta ja Saksan valloitukset mitätöitiin.
Toisen maailmansodan jälkeen valloitukset ovat lähestulkoon loppuneet. Valloitussotia on käyty keskimäärin neljän vuoden välein ja niissä on vaihtanut omistajaa keskimäärin 5 772 neliömailia aluetta vuodessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Lowe, N: "Mastering Modern World History", 3. painos, s. 59. Palgrave, 1997.
2. ↑  War Crimes Against Women: Prosecution in International War Crimes Tribunals, Kelly Dawn Askin, pg 46 [
]
3. ↑  Outlawing War? It Actually Worked NY Times.
**Mähnälä** (myös *Määhnälä*, ven. Мя́глово, *Mjaglovo*) on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Rosmittalan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kelton ylängöllä viisi kilometriä Rosmittalasta etelään. Kylässä on 298 asukasta (vuonna 2011).

Kylä mainitaan vuoden 1727 kartassa. Sen asukkaat olivat etupäässä Kelton luterilaiseen seurakuntaan kuuluneita inkerinsuomalaisia. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Mähnälässä asui 148 savakkoa ja 41 suomalaista. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. 1800–1900-lukujen vaihteessa se kuului Pähkinälinnan kihlakunnan Kelton volostiin.

Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Mähnälässä asui 373 inkerinsuomalaista, 20 suomensuomalaista ja 13 venäläistä. Mähnälän kyläneuvostoon kuuluivat myös Pitkämäen, Pappilanaution, Rosmittalan, Riisikkalan ja Hännikäisen kylät. Vuonna 1931 Mähnälä liitettiin Pappilanaution suomalaiseen kyläneuvostoon. Kansallinen kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1939 ja suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon toisen maailmansodan aikana vuonna 1942. Mähnälässä vuonna 1920 syntynyt ja Neuvostoliitossa syksyyn 1942 asti asunut Matti Putkinen kirjoitti muistelmansa 1950-luvulla. Ne julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen vuonna 2015.

Mähnälän pohjoispuolitse kulkee Pietarista Murmanskiin johtava M18-valtatie, josta haarautuu Sverdloville nimetyn taajaman ja Seuloskoin välinen maantie. Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Siellä toimii pieni sahalaitos.

Sannikon ja Paulovan välisellä rautatiellä oleva Mähnälän asema sijaitsee viisi kilometriä Mähnälän kylästä länteen. Rautatien varrella kylän eteläpuolella on 1930-luvulla syntynyt Mähnälän louhoksen (ven. *Karjer-Maglovo*) asutus.

Lähteet
-------

* Projekt generalnogo plana munitsipalnogo obrazovanija Razmetelevskoje selskoje poselenije Vsevoložskogo munitsipalnogo raiona Leningradskoi oblasti. Tom II: Materialy po obosnovaniju projekta generalnogo plana. Kniga 1: Pojasnitelnaja zapiska  2011. Razmetelevo:  Matvejev i K. Viitattu 9.5.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 147. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.5.2013).
2. ↑  Projekt, s. 26.
3. ↑  Putkinen, Matti; Porvali, Mikko (toim.): *Vanki, vakooja, sissi*, s. 9-13. Atena Kustannus Oy, 2015.
4. 1 2  Projekt, s. 22.
5. ↑  Projekt, s. 25.
**Jyvälahti** (myös *Jyvöälahti*, ven. Ювалакша, *Juvalakša*) on autioitunut kylä Karjalan tasavallan Kalevalan piirin Luusalmen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ylä-Kuittijärven Kotilahden rannalla 15 kilometriä Uhtualta lounaaseen.

Jyvälahden kylä mainitaan Repolan pogostan valvontakirjassa vuonna 1679, jolloin siellä oli neljä taloa. Vuonna 1905 se kuului Uhtuan volostin eli kunnan Jyvälahden kyläkuntaan. Kuudenkymmenen kahden talon ja 231 asukkaan Jyvälahti oli Uhtuan kunnan toiseksi suurin kylä, jossa oli kirkko, koulu ja kyytiasema.

1920-luvulla perustettiin Uhtuan piirin Jyvälahden kyläneuvosto, johon vuonna 1933 kuuluivat myös Alajärven ja Enonsuun kylät. Kyläneuvoston alueella oli 484 asukasta, joista 443 oli karjalaisia, 22 suomalaisia ja 18 venäläisiä. Jyvälahden kylässä oli 228 asukasta. Sen kylänosia olivat Lampela, Lunta, Mantšo, Portahat, Suuriniemi, Tiilikkälä, Tuopää, Vaara ja Venaho. Toisen maailmansodan jälkeen Jyvälahti liitettiin Uhtuan kyläneuvostoon. Nykyään siellä on vain kesäasutusta.

Jyvälahdessa kävivät muun muassa A. J. Sjögren ja Elias Lönnrot, mutta runokylänä se ei ollut merkittävä. Se on jäänyt kulttuurihistoriaan ennen kaikkea I. K. Inhan vuonna 1894 ottamien valokuvien ansiosta. Nykyään Jyvälahti on yksi rakennuskannaltaan ja maisemiltaan parhaiten säilyneistä Vienan Karjalan kylistä. Virallisesti sillä on historiallisen asutuksen status. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvun puolivälissä pystytetty tsasouna, kaksi vanhaa asuintaloa ja aitta. Kylän lähellä on kivikautisia asuinpaikkoja.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 16.3.2013.
2. ↑  Pöllä, Matti: *Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla*, s. 90. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-893-X.
3. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 192–193. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
4. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 5. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
5. ↑  *Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 11. Petroskoi: KASNT:n tilastohallinto, 1928.
6. ↑  *Karelskaja ASSR. Administrativno-territorialnoje delenije*, s. 11. Petrozavodsk: Gosudarstvennoje izdatelstvo Karelskoi ASSR, 1960.
7. 1 2  Vienan runokylät: Jyvöalahti *juminkeko.fi*. Viitattu 16.3.2013.
8. ↑  Generalnyi plan Luusalmskogo selskogo poselenija Kalevalskogo natsionalnogo raiona Respubliki Karelija: Materialy po obosnovaniju v tekstovoi forme *gradeco.ru*. Viitattu 16.3.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Kirjallisuutta
--------------

* Pertti Virtaranta: *Vienan kyliä kiertämässä. Karjalaiskylien elämää Venehjärvestä Kostamukseen*, s. 130–184. Helsinki: Kirjayhtymä, 1978. ISBN 951-26-1543-6.
**Suisaari** (ven. Су́йсарь, *Suisar*) on kyläryhmä Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Järventakuisen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen Kontupohjanlahden länsirannalla samannimisen saaren mantereesta erottavan salmen molemmilla puolilla. Mantereen kylässä on 54 asukasta (vuonna 2012). Saarikylässä ei ole vakituista asutusta.

Kylän nimitys perustuu vepsän tai karjalan sanoihin *suvi* ja *saŕ, suar* eli "eteläinen saari". 1400-luvulla Suisaareen kuului useita Novgorodn pajarien omistamia pieniä kyliä. 1500-luvulta 1700-luvun puoliväliin se kuului Kižin ja Suojun pogostoihin ja myöhemmin Suunun ja Jallahden volosteihin. 1800-luvulla Suisaari käsitti saarikylän, pohjoiskylän sekä mantereen kylän, jota myöhemmin kutsuttiin Keski-Suisaareksi. Paikallinen tsasouna muutettiin vuonna 1864 kirkoksi.

Nykyään Suisaareen johtaa maantie Petroskoin Solomannista. Sieltä on linja-autoyhteys Järventakuiseen ja Petroskoihin. Kylässä on myös laivalaituri. Suisaaressa toimii kalanviljelylaitos ja Venäjän tiedeakatemian tutkimusasema. Palveluihin kuuluu kauppa. Lähistöllä on kaksi lomakylää.

Suisaaren kylillä on historiallisen asutuksen status. Niissä on säilynyt vanhoja puisia asuin- ja talousrakennuksia, joista monet ovat suojelukohteita. Suisaaren historiasta, kansanperinteestä ja kulttuurista kertoo petroskoilaisten tutkijoiden vuonna 1997 julkaisema monografia *Selo Suisar: istorija, byt, kultura*. Seudun luonnon ja kulttuuriperinnekohteiden säilyttämiseksi suunnitellaan historiallis-kansatieteellistä luonnonpuistoa.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Zaozerskogo selskogo poselenija Prionežskogo munitsipalnogo raiona Respubliki Karelija: Materialy po obosnovaniju v tekstovoi forme *gradeco.ru*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 4.3.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 226. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3 4  *Karelija: entsiklopedija, tom 3*, s. 184. Petrozavodsk: Petropress, 2011. ISBN 978-5-8430-0127-8.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 21.
4. ↑  *Selo Suisar: istorija, byt, kultura*, s. 11. Petrozavodsk: Izdatelstvo Petrozavodskogo gosudarstvennogo universiteta, 1997. ISBN 5-230-08993-8.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 20.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 28
7. ↑  Generalnyi plan, s. 22.
8. ↑  Generalnyi plan, s. 19.
9. ↑  Generalnyi plan, s. 18.
10. ↑  Generalnyi plan, s. 47.
**Tambacoundan alue** (ransk. *région de Tambacounda*) on hallintoalue Senegalin itäosassa. Sen hallinnollinen keskus on Tambacoundan kaupunki. Alueen pinta-ala on 42 706 neliökilometriä. Asukkaita on 681 310 henkeä (vuonna 2013, väestönlaskenta).

Tambacounda on pinta-alaltaan Senegalin suurin alue. Se rajoittuu luoteessa Kaffrinen, pohjoisessa Matamin, kaakossa Kédougoun ja lounaassa Koldan alueisiin, koillisessa Mauritaniaan, idässä Maliin, etelässä Guineaan ja lännessä Gambiaan.

Alue on pinnanmuodostukseltaan lähinnä tasankoa. Jokia ovat Senegal, Falémé ja Gambia. Seutu sijaitsee Sahelin, Sudanin ja Guinean ilmastovyöhykkeiden rajalla. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 450 ja 800 millimetrin välillä.

Nykymuodossaan vuonna 2008 perustettu alue jakautuu neljään departementtiin, jotka ovat Bakel, Goudiry, Koumpentoum ja Tambacounda. Arrondissementteja on 12, kuntia 46 ja kyliä 1434.

Alueella asuu 5 % Senegalin väestöstä. Kaupunkiväestön osuus on 24 %. Suurimmat etniset ryhmät ovat vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan fulbet (46,4 %), mandinkat (17,4 %), soninket (11,2 %), wolofit (8,8 %), bambarat (3,2 %) ja sererit (3 %). Pieniä ryhmiä ovat bassarit, konjagit, tendat, djalonket, diolat, mankanjat ja mandjakot.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maissi, durra ja riisi. Myytäväksi kasvatetaan maapähkinää ja puuvillaa. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Tambacounda 2013: Situation économique et sociale régionale *ansd.sn*.  2015.  Arkistoitu 20.10.2019. Viitattu 25.5.2017.
2. 1 2  Tambacounda 2012: Situation économique et sociale régionale *ansd.sn*.  2015.  Arkistoitu 17.11.2015. Viitattu 25.5.2017.

Senegalin alueet

* Dakar
* Diourbel
* Fatick
* Kaffrine
* Kaolack
* Kédougou
* Kolda
* Louga
* Matam
* Saint-Louis
* Sédhiou
* Tambacounda
* Thiès
* Ziguinchor
Evert Katila.
**Evert Katila** (16. marraskuuta 1872 Punkalaidun – 23. maaliskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen musiikkialan kriitikko, säveltäjä, toimittaja ja toimitussihteeri.

Henkilöhistoria
---------------

Katilan vanhemmat olivat virkatalon vuokraaja Josef Katila ja Kaisa Katila. Hän tuli ylioppilaaksi vuonna 1894 ja opiskeli paitsi geologiaa Helsingin yliopistossa myös viulunsoittoa ja musiikin teoriaa. Hänen opettajinaan olivat muiden muassa Richard Faltin ja Jean Sibelius. Vuodesta 1899 alkaen hän toimi *Uuden Suomen* musiikkiarvostelijana ja vuodesta 1906 vuoteen 1918 lehden toimitussihteerinä. Vuonna 1919 hän siirtyi toimitussihteeriksi *Helsingin Sanomiin*. Hän perusti *Sävelettären* ja oli sen ensimmäinen toimittaja 1905–1906. Katilaa pidettiin taitavana musiikkikriitikkona, hän toimi valtion musiikkilautakunnassa jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1905–1945, Kordelinin säätiön hallituksen jäsenenä ja säätiön taiteen jaoston puheenjohtajana sekä Suomalaisen oopperan johtokunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1920-1945. Hän kirjoitti artikkeleita ja esseitä musiikkijulkaisuihin.

Taiteellinen tuotanto
---------------------

Katila sävelsi mieskuorolauluja, tunnetuimpina *Pellavankitkijä*, *Kuningas Erik*, *Tuutulaulu* ja *Vielä ne huojuu honkapuut*.

Lähteet
-------

* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*, s. 377. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
* Haapanen, Toivo ym. (toim.): *Musiikin tietokirja*, s. 230. Helsinki: Otava, 1948.

### Viitteet

1. 1 2  Virtanen, Aimo Pentti: "E. Katila", *Suomen säveltäjiä*, s. 328–336. Toimittanut Sulho Ranta. Porvoo: WSOY, 1945.

Aiheesta muualla
----------------

* E. Katila : Veronan juhlaoopperanäytännöt, Helsingin Sanomat, 17.09.1933, nro 249, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Korotsko** (ven. Короцко) on kylä, maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Valdain piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee Korotskoje-järven länsirannalla neljä kilometriä Valdaista etelään. Taajamassa on 446, kylässä 20 ja kunnassa 536 asukasta (vuonna 2009).

Maantiede ja asutus
-------------------

Korotskon kunnan pinta-ala on 161,9 neliökilometriä. Se rajoittuu Ivantejevon, Jaželbitsyn ja Jedrovon maalaiskuntiin sekä Valdain kaupunkiin. Pinta-alasta 68,1 % on Valdain kansallispuistoa ja 18,6 % maatalousmaata.

Seutu kuuluu Valdain ylänköön. Järviä ovat Korotskoje, Boroje, Berezovo, Beloje, Seredeiskoje ja Jeltšinskoje.

Korotskon kylän ja taajaman lisäksi kuntaan kuuluu seitsemän kylää: Bor, Gagrino, Glebovo, Jeltšino, Mironuška, Polosy ja Seredeja.

Historia
--------

Korotskon pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Derevan viidenneksen verokirjassa vuonna 1495. 1600-luvulla siellä toimi pieni luostari. Vuonna 1724 kylässä syntyi Venäjän ortodoksisen kirkon piispa ja hengellinen kirjailija Tihon Zadonski. Vuonna 1864 perustettiin naisluostari, jonka rakennukset muutettiin neuvostoaikana mielisairaalaksi.

Seudulla on ollut 1600-luvulla syntynyttä karjalaisasutusta. Karjalan kieltä puhuttiin Borin, Gagrinon, Jeltšinon ja Seredejan kylissä vielä 1900-luvun alussa.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Kunnan ohi kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie sekä Bologojen ja Dnon välinen rautatie, jolla on Jeltšinon pysähdyspaikka. Korotskosta on linja-autoyhteys Valdaihin.

Korotskossa toimii Valdain mielisairaala. Maataloutta edustavat asukkaiden palstaviljelmät. Teollisuutta ei ole.

Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, kaksi kauppaa ja posti.

Nähtävyydet ja matkailu
-----------------------

Seudulla on useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Korotskon naisluostarin päärakennus ja kaksi kirkkoa.

Tšornoje-järven rannalla toimii matkailukeskus Goluboi fakel ja Polosyssa lasten kesäleiri Raduga.

Lähteet
-------

* Dokument territorialnogo planirovanija (generalnyi plan) Korotskogo selskogo poselenija Valdaiskogo raiona Novgorodskoi oblasti. Tom 1: Materialy po obosnovaniju  2012. Veliki Novgorod:  GrafInfo. Viitattu 5.9.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. 1 2  Dokument, s. 16, 31.
2. 1 2  Dokument, s. 18.
3. ↑  Dokument, s. 16–17.
4. ↑  Dokument, s. 93, 101.
5. ↑  Dokument s. 19.
6. ↑  Dokument, s. 13–15.
7. ↑  Härkönen, Iivo (toim.): *Karjalan kirja*, s. 531. Porvoo–Helsinki: Werner Söderström osakeyhtiö, 1932.
8. ↑  Dokument, s. 61–62.
9. ↑  Dokument, s. 46–47, 52, 91.
10. ↑  Dokument, s. 122–124.
11. ↑  Dokument, s. 52.

Aiheesta muualla
----------------

* Korotskon kunnan sivusto (venäjäksi)
* Korotskosta kertova sivusto (venäjäksi)
**Ollastra** (sardiksi *Ollàsta*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 219 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 21,47 neliökilometriä. Se sijaitsee 23 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ollastra** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Renault Clio Rally3** on Renault'n Rally3-luokkaan kehitetty ralliauto. Auto on Renault'n ensimmäinen nelivetoinen ralliauto. Aiemmin Renaultilla on ollut etuvetoisia Rally4- ja Rally5-luokkien autoja. Auton homologaatio valmistui huhtikuussa 2023 ja sillä voidaan kilpailla muun muassa rallin EM-sarjassa ERC3-kategoriassa. Auto on toinen Rally3-luokan auto Ford Fiesta Rally3:n jälkeen ja Renault tavoittelee kilpailua WRC3-luokassa.

Auto on kehitetty Viry-Châtillonissa ja sen valmistaja on piensarjoja valmistava Alpine-tehdas Manufacture Alpine Dieppe Jean Rédélé. Autossa on nelisylinterinen 1,3-litrainen moottori, jossa on turboahdin ja suoraruiskutus. Moottori tuottaa 260 hevosvoimaa tehoa ja 415 Nm vääntöä. Autossa on viisivaihteinen Sadevin vaihteisto. Auton ensiesiintyminen oli nolla-autona Ranskan sorarallisarjan avauskilpailussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Clio Rally3 to launch in 2023 *fiaerc.com*.  28.11.2022. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
2. ↑  Luke Barry: Renault Clio Rally3 passes FIA homologation *dirtfish.com*.  25.4.2023. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
3. ↑  Alasdair Lindsay: Renault reveals Rally3 launch timeline *dirtfish.com*.  9.2.2022. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
4. ↑  Clio Rally3 ready to conquer the world *media.renault.com*.  25.4.2023. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
5. ↑  Manufacture Alpine Dieppe Jean Rédélé *renaultgroup.com*. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
6. ↑  A successful maiden public outing for Clio Rally3 *media.renault.com*.  15.1.2023. Viitattu 4.8.2023. (englanniksi)
**Jarmo Perälä** (s. 25. huhtikuuta 1963) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Mikkelin Teatterissa ja Kokkolan kaupunginteatterissa sekä elokuva- ja televisiotuotannoissa, kuten *Korpelan kujanjuoksu* ja *Lapua 1976*.

Ura
---

Jarmo Perälä aloitti uransa 1984, minkä jälkeen hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1986–1990. Perälä on näytellyt useissa kaupunginteattereissa (Mikkeli, Kokkola, Kuopio) ja kesäteattereissa (Naisvuori, Pyynikki).

Perälän roolitehtäviä ovat muun muassa Olavi (*Pesärikko*, 1998 ja 2011), George (*Kuka pelkää Virginia Woolfia?*, 2001), Mooses Pessi (*Havukka-ahon ajattelija*, 2005), Eddie Carbone (*Näköala sillalta*, 2006), Tolari (*Tukkijoella*, 2007), Junni (*Taivaan tulet*, 2016) ja tuomari Luste (*Levätkää rauhassa, komisario Palmu*, 2021). Perälä on näytellyt myös komedioissa *Juurakon Hulda* ja *Piukat paikat*.

Elokuvissa ja televisiossa Perälä on sivuosien näyttelijä. Hänellä oli sivurooli Matti Kassilan draamassa *Ihmiselon ihanuus ja kurjuus* vuonna 1988. Sittemmin hän on näytellyt elokuvissa *Paha maa* (2005), *Matti* (2006), *Vares – Sheriffi* (2015) ja *Lapua 1976* (2023). Perälä on näytellyt niin ikään erinäisissä televisiosarjoissa, kuten *Kaunis mies*, *Kylmäverisesti sinun*, *Korpelan kujanjuoksu* ja *Koskinen*.

Lähteet
-------

* Ilona / Tekijähaku / Perälä Jarmo *ILONA-tietokanta*. Teatterin tiedotuskeskus (TINFO) ja Teatterimuseo. Viitattu 11.9.2023.

### Viitteet

1. 1 2  Jarmo Perälä Elonetissä.
2. 1 2 3  Jarmo Perälä *Tampereenfreet.net*. Viitattu 11.9.2023.
3. ↑  Ilona-tietokanta

Aiheesta muualla
----------------

* Näyttelijäliitto: Jarmo Perälä
* Yle.fi: "Näyttelijän työ on etuoikeutettu ammatti" – Jarmo Perälä leikkii lavalla roistoa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |