recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dionin roomalainen kylpylä** (*Suuret termit*) oli antiikin aikainen roomalainen kylpylä (*thermai*) Dionin kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Dionin arkeologisella alueella nykyisen Díon kylän lähellä Dío-Ólympoksen kunnassa.

Kylpylän hypokausteja.
Kylpylä rakennettiin roomalaisella kaudella 100-luvun jaa. lopulla. Se sijaitsi kaupungin eteläosassa forumin laidalla, juuri kaupunginmuurien sisäpuolella. Kylpylä oli rakennettu eteläisen kaupunginportin viereen Dionin pohjois-eteläsuuntaisen pääkadun (*Cardo Maximus*) länsipuolelle. Rakennus tuhoutui maanjäristyksessä 200-luvun jaa. lopulla.

Kylpylän keskiössä oli suuri atrium-piha. Sen ympärillä oli pukeutumistiloja, lämpimien ja kuumien kylpyjen huoneita, suuri marmorinen kylmän veden allas sekä hierontahuoneita. Rakennuskokonaisuudessa oli myös liiketiloja, työpajoja, pieni katettu odeion eli musiikkiteatteri musiikki-, pantomiimi- ja lausuntaesityksille, sekä suuret latriinit eli yleiset käymälät. Kylpylän alla oli hypokaustit kuuman ilman kuljettamiseksi sekä laaja vesijohto- ja viemäriverkosto. Koko rakennuksen pinta-ala on noin 4 000 neliömetriä.

Kylpylän pohjoissiipi oli omistettu parantajajumala Asklepioksen kultille, jolla oli terapeuttinen tarkoitus kylpyjen ohella. Kylpylästä on löydetty paitsi Asklepioksen ja tämän perheenjäsenten myös monien muiden jumalten, kuten Apollonin ja Dionysoksen, sekä nymfien patsaita. Lattiat oli koristeltu mosaiikeilla. Kylpylästä löydetyt patsaat ovat Díon arkeologisessa museossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Great thermae of Dion Ministry of Culture and Sports. Viitattu 13.3.2017.
2. 1 2 3  Dionin esittely (Flash) (Dionin arkeologisen puiston verkkosivut) *Δίον Αρχαιολογικό Πάρκο*. Viitattu 13.3.2017.
3. ↑  Dion: Description Ministry of Culture and Sports. Viitattu 13.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dionin roomalainen kylpylä** Wikimedia Commonsissa
**Jorma Olavi Kilpeläinen** (28. toukokuuta 1953 Lauritsala – 6. lokakuuta 2015 Jämsä) oli suomalainen virkamies, joka toimi kunnan- ja kaupunginjohtajana.

Jorma Kilpeläinen syntyi Olavi Kilpeläisen ja Elsa Variksen perheeseen. Hänen toinen puolisonsa vuodesta 1993 oli Leena Aulikki Turkka. Kilpeläinen valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistosta 1979. Hän toimi Keski-Suomen lääninhallituksen tutkimussihteerinä 1979–1989 ja Keski-Suomen konservatorion hallintopäällikkönä 1984–1986. Kilpeläinen oli myös alkoholitarkastaja Muuramessa 1979–1986. Vilppulan kunnanjohtaja Kilpeläinen oli 1986–1991, Jämsänkosken kaupunginjohtajaksi hän tuli 1991. Jämsänkosken yhdistyttyä Jämsään Kilpeläinen toimi vuodesta 2009 Jämsän apulaiskaupunginjohtajana, eläkkeelle hän jäi keväällä 2014.

Lähteet
-------

1. 1 2  Irja Hämäläinen, Risto Rantala, Hannakatri Hollmén (toim.): *Kuka kukin on 1994*, s. 376. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
2. 1 2  Jämsän apulaiskaupunginjohtaja Jorma Kilpeläinen on kuollut. Keskisuomalainen, 8.10.2015. (Viitattu 30.4.2018)
Anne-Marie Snellman kotonaan toukokuussa 1954.
**Anne-Marie Snellman** (o.s. **Frostell**; 23. huhtikuuta 1897 Helsinki – 17. marraskuuta 1976 Karjaa) oli suomalainen toimittaja ja kirjeenvaihtaja, joka tuli tunnetuksi 1950-luvulla seurustelustaan pääministeri ja myöhemmin presidentti Urho Kekkosen kanssa.

Snellman oli valmistunut ekonomiksi Svenska Handelshögskolanin diplomikirjeenvaihtajalinjalta vuonna 1917 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1930-luvun puolivälissä. Hän oli ensin naimisissa Björn Damsténin kanssa ja heille syntyi yksi lapsi, mutta tämä liitto päättyi eroon. Oleskeltuaan parin vuoden ajan Italiassa hän meni naimisiin Suomen Rooman lähetystön sotilasasiamiehenä 1930-luvulla toimineen eversti Gustaf Snellmanin kanssa, joka kuoli syyskuussa 1944 Kannaksen taisteluissa saamiinsa haavoihin. Ann-Marie Snellman avusti 1930-luvulla Italian Helsingin-lähetystöä lehdistökatsauksilla ja toimitti sodan aikana vuoteen 1943 jatkuneita Italiaan suunnattuja radion uutislähetyksiä. Hän toimi 1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla amerikkalaisen uutistoimiston Associated Pressin (AP) kirjeenvaihtajana Helsingissä.

Kekkonen ja Snellman tutustuivat vuonna 1948. Heidän suhteensa tuli julkisuuteen, kun Helsingin Sanomat kertoi 29. joulukuuta 1950 Snellmanin kuuluneen kahdeksi viikoksi Italiaan matkustaneen pääministeri Kekkosen matkaseurueeseen. Snellman puhui suomen ja ruotsin lisäksi italiaa, venäjää, englantia ja ranskaa, ja hän toimi lehden mukaan Kekkosen tulkkina. Kekkosen suhdetta alettiin nyt käsitellä muidenkin lehtien juorupalstoilla, ja tapaus johti myös Helsingin Sanomien omistajan Eljas Erkon ja Kekkosen välien rikkoontumiseen, sillä Kekkonen uskoi Erkon olleen itse laatimassa tätä uutista.

Kekkosen ja Snellmanin seurustelu jatkui aina 1960-luvun alkuun, siihen saakka kunnes Kekkonen 1963 Jugoslavian-matkansa aikana tutustui Suomen silloisen Moskovan-suurlähettilään Jaakko Hallaman puolisoon Anita Hallamaan.

Presidentti Kekkonen myönsi Snellmanille Suomen Leijonan komentajamerkin vuonna 1974.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Saarenheimo, Eero: "Kekkonen Italian ja rouva Snellmanin lumoissa." *Suomen Kuvalehti* 19/2012, s. 54.
2. 1 2 3 4  Kertomuksia Helsingin kortteleista, osa 31: Hevonen. Neiti Snellmanilla ja Kekkosella oli salainen suhde. (Arkistoitu – Internet Archive) *Helsingin Sanomat* 4.3.2006.
3. ↑  Genealogy Data.
**Jorma Juhani Koivulehto** (12. lokakuuta 1934 Tampere – 23. elokuuta 2014) oli Helsingin yliopiston germaanisen filologian professori ja suomen kielen lainasanojen tutkija. Hän kuuluu tunnetuimpiin suomalaisiin etymologeihin.

Jorma Koivulehto tutki suomen kielen ja muiden suomalais-ugrilaisten kielten sekä eri indoeurooppalaisten kielten kontakteja. Koivulehto väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1971 germaanisen sanastomaantieteen alalta mutta suuntautui pian suomen lainasanaston tutkimiseen. Hän julkaisi toista sataa artikkelia suomen ja suomen sukukielten sanastosta, selvittäen niissä useiden satojen suomen sanojen alkuperää.

Koivulehdon tutkimukset ovat muokanneet käsitystä suomen kielen sanastokerrostumista. Hän osoitti germaanisen lainasanaston olevan huomattavasti vanhempaa kuin aikaisemmin on ajateltu sekä todisti, että suomalais-ugrilaisissa kielissä on iranilainen lainasanakerros. Koivulehto tutki myös balttilaisia, arjalaisia sekä indoeurooppalaisesta kantakielestä saatuja lainoja. Hänen tutkimuksensa ovat vaikuttaneet käsityksiin suomalaisten alkuperästä ja esihistoriasta. Kansainvälistä tunnettuutta Koivulehto sai esitettyään, että indoeurooppalaisen kantakielen laryngaaliäänteet olisivat säilyneet eräissä suomalais-ugrilaisten kielten lainasanoissa. 

Jorma Koivulehto on kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia kielitieteilijöitä. Hän toimi myös akatemiaprofessorina. Koivulehto oli Suomalaisen Tiedeakatemian sekä kahden ulkomaisen akatemian (Akademie der Wissenschaften in Göttingen ja Österreichische Akademie der Wissenschaften) jäsen.

Teoksia
-------

* *»Jäten« in deutschen Mundarten: Wortgeographisch-etymologische Untersuchungen.* Diss. Helsinki, Suomalainen Tiedeakatemia 1971. Suomalaisen tiedeakatemian toimituksia, B 170. (saksaksi)
* *Uralische Evidenz für die Laryngaltheorie.* Veröffentlichungen der Kommission für Linguistik und Kommunikationforschung. Nr. 24. Wien 1991. (saksaksi)
* *Verba mutuata: Quae vestigia antiquissimi cum Germanis aliisque Indo-Europaeis contactus in linguis Fennicis reliquerint.* Toimittanut Klaas Ruppel. Suomalais-Ugrilaisen Seuran toimituksia, 237. Helsinki 1999. ISBN 952-5150-36-4 (saksaksi)

Lähteet
-------

* Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 309–310. Professoriliitto, Helsinki 2008. ISBN 978-952-99281-1-8

### Viitteet

1. ↑  Saarikivi, Janne: Professori tutki Suomen sanojen alkuperää.  *Helsingin Sanomat*, 2014, 126. vsk, nro 270, s. B13. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. ISSN 0355-2047. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.10.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**The Secret World** (lyhenne **TSW**) on Funcomin kehittämä tarinapainotteinen massiivinen monen pelaajan verkkoroolipeli, joka julkaistiin Microsoft Windowsille 3. heinäkuuta 2012.

Kesällä 2017 Funcom muutti *The Secret Worldin* ilmaispeliksi, jonka myötä se julkaistiin uudelleen nimellä **Secret World Legends**.

Pelaaminen
----------

Pelissä on erikoista se, ettei pelihahmolla ole hahmoluokkaa tai tasoja, vaan hahmon kokemus määritellään esineistä. Pelaajat voivat itse luoda hierarkkisen järjestyksen liittonsa sisälle, ja päättää yhdessä, miten pahuutta vastaan taistellaan.

Tarina
------

The Secret World tapahtuu nykyaikana, mutta vuonna 1923 kaikki urbaanit legendat ja myytit muuttuivat todeksi. Pelin sankareita ovat normaalit ihmiset kaikkien salaliittojen keskellä ja ihmiset siis taistelevat pahuuden voimia vastaan. Jokainen pelaaja valitsee yhden salaliiton kolmesta mahdollisesta: illuminateista, lohikäärmeistä ja temppeliherroista. Pelissä on kolme erilaista sukupuuttoa lähestyvien ihmisten perustamaa salaliittoa. Jokainen salaliitto taistelee toisiaan ja pimeän olentoja vastaan omilla tavoillaan.

Lähteet
-------

1. ↑  GameSpot @ GDC 09: The Secret World First Look Interview *youtube.com*.  7.4.2009. Viitattu 26.7.2017. (englanniksi)
2. ↑  The Secret World relaunching F2P as Secret World Legends *Rock, Paper, Shotgun*.  29.3.2017. Viitattu 26.7.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *The Secret World* MobyGamesissa (englanniksi)
* Virallinen kotisivu (englanniksi)
**Dionysoksen talo** on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Pafoksen kaupungissa Kyproksen saarella. Sen rauniot ovat osa (Nea) Pafoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde ja sijaitsee niemellä nykyisen Páfoksen kaupungin lounaisosassa.

Dionysos, Akme ja Ikarios. Yksityiskohta yhdestä talon lattiamosaiikeista.
Poseidon ja Amymone.
Dionysoksen talo on ajoitettu roomalaiselle kaudelle 200-luvulle jaa. jolloin Pafos toimi saaren hallintokeskuksena. Sen oletetaan kuuluneen jollekin kaupungin hallitsevan roomalaisen yläluokan edustajalle tai muulle varakkaalle asukkaalle. Talon rauniot sijaitsevat Pafoksen arkeologisen alueen keskiosassa. Suurikokoisen talon pinta-ala on ollut noin 2 000 neliömetriä. Tästä noin 500 neliömetriä on ollut päällystetty hienoin lattiamosaiikein. Talon keskellä oli atrium-piha, jonka keskiössä oli impluvium. Pääsisäänkäynti oli lounaasta talon eteläpuolelta kulkeneelta kadulta.

Mosaiikkeja oli atriumpihaa kiertäneessä pylväskäytävässä sekä sen ympärillä olleissa huoneissa. Itäsivulla olivat makuu- ja kylpyhuoneet sekä vivarium, ja länsisivulla keittiö ja työpajatilat. Mosaiikit ovat taidokkaita ja monivärisiä, ja esittävät pääasiassa mytologisia aiheita ja metsästyskohtauksia. Useissa mosaiikeissa esiintyvät Dionysos ja viiniin liittyvät aiheet, mistä talo on saanut nimensä. Eräässä Dionysos juo viiniä Akmen ja Ikarioksen seurassa. Muissa mosaiikeissa esiintyvät muun muassa Pyramos ja Thisbe, Poseidon ja Amymone, Apollon ja Dafne, Hippolytos ja Faidra, Ganymedes ja kotka, Narkissos, Dioskuurit sekä neljän vuodenajan allegoriat. Osa mosaiikeista on geometrista kuviointia.

Myös talon seinät on ollut koristeltu geometrisin ja kukkakuvioinnein.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "PAPHOS or Nea Paphos (Kato Paphos) Cyprus", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Paphos UNESCO World Heritage Centre. Viitattu 16.4.2018.
3. 1 2  House of Dionysos *Visit Pafos*.  Arkistoitu 14.4.2018. Viitattu 16.4.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dionysoksen talo** Wikimedia Commonsissa
**Jorma Aksel Kortelainen** (17. joulukuuta 1932 Pyhäselkä – 27. joulukuuta 2012 Jyväskylä) oli suomalainen hiihtäjä, soutaja ja olympiamitalisti. Kortelainen voitti olympiahopeaa Cortina d'Ampezzon kisoissa 1956 hiihdon 4 × 10 km viestissä. Kortelainen edusti Suomea sekä talvi- että kesäolympialaisissa, sillä Roomassa 1960 hän osallistui soutuun.

Seuratasolla "Jora" Kortelainen edusti Joensuun Katajaa, Lahden Hiihtoseuraa ja Jämsänkosken Ilvestä. Soudussa hän edusti Jämsänjoen Soutuveikkoja ja Joensuun Kauhojia. Ammatiltaan hän oli liikuntateknikko.

Kilpauransa jälkeen Kortelainen valmensi Sveitsin hiihtomaajoukkuetta 1982–1983. Hän sai opetusministeriön Pro Urheilu -tunnustuksen 2008. Hän kuoli äkilliseen verenmyrkytykseen Jyväskylässä Keski-Suomen keskussairaalassa 80-vuotiaana.

Saavutuksia
-----------

### Maastohiihto

* Olympiahopeaa Cortina d'Ampezzo 1956 (4 × 10 km viesti)
* SM-kultaa 1963 (15 km) ja hopeaa 1955 (15 km), viestissä kultaa 1956 (Joensuun Kataja), 1960, 1963 ja 1966 (Jämsänkosken Ilves) sekä pronssia 1962 ja 1968

### Soutu

* Seitsemäs Rooman kesäolympialaisissa 1960
* Yksikön Suomen mestaruus 1960–1963, 1965, 1967, 1968 ja pariairokaksikon 1961–1963, 1971, 1973, hopeaa yksikössä 1966 ja 1970, pariairokaksikossa 1966 sekä kahdeksikossa 1965
* Pohjoismaiden mestaruus yksikössä 1961 ja 1963, pariairokaksikossa 1959, lisäksi pariairokaksikossa pronssia 1961 ja 1963
* MM-kisoissa kahdeksas 1962 ja EM-kisoissa kymmenes 1963

Lähteet
-------

* Jorma Kortelainen *Olympedia*.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kortelainen Jämsänkosken sivuilla Internet Archive
* Kortelaisen haastattelu Internet Archive
**Anne-Elina Palonen** (s. 29. joulukuuta 1962 Alavus) on suomalainen pikajuoksija. Hän edusti aktiiviurallaan Vehmaisten Urheilijoita, Ylöjärven Ryhtiä, Tampereen Pyrintöä ja Tampereen Urheilijat -38 -seuraa. Häntä valmensi Antti Katajamäki.

Palonen voitti sisäratojen Suomen-mestaruuden 200 metrin juoksussa 1982 ajalla 25,51, 1983 ajalla 24,96 ja 1984 ajalla 24,99. 60 metrillä hän saavutti sisäratojen SM-hopeaa 1984. Viestinjuoksun SM-kilpailuissa hän sai 4 × 100 metrin viestissä pronssia Tampereen Pyrinnön joukkueessa 1982 sekä Tampereen Urheilijat -38:n väreissä 1989 ja 1990. Kalevan kisoissa hän sijoittui parhaimmillaan 200 metrillä neljänneksi 1982 ja 1983.

Palonen sijoittui 200 metrillä kuudenneksi ainoassa henkilökohtaisessa maaotteluedustuksessaan Lappeenrannassa kesäkuussa 1983. Hän oli voittamassa maaottelun 4 × 100 metrin viestin Helsingissä ja Santiago de Compostelassa 1984.

Palonen juoksi 200 metrin sisäratojen Suomen ennätyksen 24,64 Otaniemessä 18. tammikuuta 1984. Ulkona hän juoksi saman matkan parhaimmillaan aikaan 24,57 Hämeenlinnassa 1983. 100 metrillä hänen ennätyksensä on 12,09 ja 400 metrillä 57,2.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Anne-Elina Palonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
**Hans Friedrich Gadow** (8. maaliskuuta 1855 Stary Kraków, Pommeri – 16. toukokuuta 1928 Cambridge, Englanti) oli saksalainen lintutieteilijä.

Hans Friedrich Gadowin isä M. L. Gadow oli preussilainen metsänhoitaja. Gadow kävi koulua Frankfurt an der Oderissa ja opiskeli Berliinin, Jenan ja Heidelbergin yliopistoissa. Jenassa hän opiskeli Ernst Haeckelin johdolla, ja tämä myös ohjasi Heidelbergissä Gadowin väitöksen *Über unsere gegenwärtige Kenntniss vom Ursprung des Menschen*, missä Gadow tarkasteli ihmisen kehitystä.

Valmistuttuaan Gadow sai 1880 kutsun Lontoon Natural History Museumiin järjestämään ja koostamaan museon lintujen lajiluetteloita. Hän työskenteli kaksi vuotta ja toimitti luettelot numero VIII (tiaiset, lepinkäiset ja nakkelit) ja IX (medestäjät ja mesikot). Osbert Salvinin luovuttua Strickland-kokoelmien kuraattorin virasta Cambridgessä Gadow nimitettiin hänen tilalleen 1884, ja samalla selkärankaisten morfologian lehtoriksi.

Gadow liittyi British Ornithologists’ Unioniin vuonna 1881 ja hänet valittiin Lontoon Royal Societyn jäseneksi 1892. Hän avioitui Clara Maud Pagetin kanssa, jonka isä Sir George E. Paget oli Cambridgen lääketieteen professori.

Gadow työskenteli pääasiassa selkärankaisten anatomian, morfologian ja luokittelun alalla. Hän julkaisi useita tutkimuksia, eräitä yhdessä Haeckelin kanssa, muun muassa *Classification of the Vertebra* (1898), englanninnos Haeckelin teoksesta *The Last Link* (1898) ja anatomiaa käsittelevät artikkelit Alfred Newtonin teoksessa *A Dictionary of Birds* (1893–1896).

Lähteet
-------

* Muistokirjoitus (Arkistoitu – Internet Archive) (The Auk 1928) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Anne-Marie Adiaffi** (21. maaliskuuta 1951 Abengourou – 1994 Abidjan) oli norsunluurannikkolainen kirjailija.

Adiaffi kävi koulunsa Norsunluurannikolla ja Marseillessa ja suoritti sihteerin tutkinnon Dakarissa. Palattuaan kotimaahansa hän työskenteli pankissa ja siirtyi vuonna 1983 Nouvelles éditions africaines -kirjakustantamoon.

Adiaffi julkaisi kaksi romaania. *Une vie hypotéqué* (1983) on satiiri nuoresta tytöstä, joka pakenee iäkkään "hyväntekijänsä" luota. *La ligne brisée* (1989) kertoo miehestä, joka on karkotettu kotikylästään huonon onnensa takia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gikandi, Simon (ed.): *Encyclopedia of African Literature*, s. 14. London: Routledge, 2003. ISBN 0-415-23019-5.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee suomalaista pormestaria. Muita samannimisiä henkilöitä on erillisellä täsmennyssivulla.*
**Hans Hansson** (myös **Hannu Hannunpoika**, k. 1667) oli suomalainen maanmittari ja kartografi. Hansson nimitettiin 1640- ja 1650-lukujen vaihteessa Turun ja Porin läänin vakinaiseksi maanmittariksi. Hän aloitti tehtävässä mahdollisesti jo vuonna 1645, ensimmäisen Suomessa toimineen maanmittarin Olof Gangiuksen palattua Ruotsiin kahta vuotta aiemmin. Hanssonin tehtäviin kuului muun muassa koko läänin alueen kartoittaminen kihlakunnittain.

Hansson oli yksi ensimmäisiä Suomessa toimineita kartografeja. Hän oli erittäin tuottelias kartoittaja, Hanssonin laatimia karttoja tunnetaan lähes 200. Niistä suurin osa on Turun ja Porin läänin sekä Ahvenanmaan alueelta, mutta hän piirsi karttoja aina Pohjanmaata myöten. Hansson laati maakirjakarttojen lisäksi myös kaupunkikarttoja ja useiden suomalaisten paikkakuntien vanhimmat säilyneet kartat ovat juuri hänen tekemiään. Hansson on laatinut muun muassa Helsingin (1645), Rauman (1650) sekä Porin (1663) ensimmäiset kaupunkikartat. Ne olivat kuitenkin luonnosmaisia, eivätkä perustuneet tarkkoihin mittauksiin. Vuonna 1649 Hansson teki kaupunkimittuksen, jonka pohjalta suunniteltiin Uudenkaupungin ensimmäinen ruutukaava ja 1652 hän oli mukana laatimassa Pietari Brahen toimeksiannosta Turun uutta asemakaavaa. Hanssonin suunnitelmien mukaan Turkuun valmistui muun muassa niin sanottu Uusitori eli nykyinen Kauppatori.

Hansson toimi myös raatimiehenä Helsingissä.

Lähteet
-------

* Heikki Rantatuvan Historialliset kartat

### Viitteet

1. ↑  Kotivuori, Yrjö: Johan Wisenius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
2. ↑  Historialliset kartat/Läänin- ja kihlakunnankartat
3. ↑  Museovirasto – Rauman kaupunkiarkeologinen inventointi (s. 10)
4. ↑  Museovirasto – Porin kaupunkiarkeologinen inventointi (s. 6)
5. ↑  Miten Uusikaupunki on rakennettu[vanhentunut linkki]
6. ↑  Kaupunki-imago kulttuuritapahtumissa – Vertaileva tutkimus Turusta ja Krakovasta (s. 14)[vanhentunut linkki]
**Uimapolyypit** (Siphonophorae tai Siphonophora) on polyyppieläimiin kuuluva lahko. Lahkon lajeja tavataan kaikista valtameristä.

Taksonomia ja anatomia
----------------------

Uimapolyypit jaetaan kolmeen alalahkoon, jotka ovat Calycophorae, Cystonectae ja Physonectae. Molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella tämä jako ei välttämättä ole monofyleettinen. Lahkossa tunnetaan 16 heimoa ja 175 lajia ja näiden lisäsi on noin kymmenkunta lajia, joiden statuksesta ei ole varmuutta.

Uimapolyypit on morfologialtaan monimuotoinen lahko. Tyypillistä on, että polyyppirunkokunnat ovat vapaasti uivia, eikä pohjaan ankkuroitunutta vaihetta elinkaaressa ole. Polyypit muodostavat eri tehtäviin erikoistuneita tsooideja. Alalahkoista kahdella, Cystonectae ja Physonectae, on kaasun täyttämä ontelo eli pneumatofori, joka auttaa runkokuntaa kellumaan. Pneumatoforin lisäksi niillä voi olla nektofori eli uimakello, joka auttaa niitä liikkumaan. Alalahkon Calycophorae lajeilla ei pneumatoforia ole, mutta nektoforeja on kaksi. Muut tsooidit muodostavat jopa usean metrin pituisia rihmamaisia ja haarautuneita lonkeroita ravinnonhankintaa ja lisääntymistä varten.

Elintavat
---------

Uimapolyyppejä tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä veden pinnasta aina 1 000 metrin syvyyteen. Ne pyydystävät pyyntilonkeroillaan ravinnokseen erityisesti äyriäisiä, mutta myös kalojen poikasia. Uimapolyyppien munista kehittyy ensin planulatoukkavaihe ja edelleen esirunkokunta ja sitten sukukypsä runkokunta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Siphonophorae *World Register of Marine Species*. Viitattu 16.7.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3  Gillian M. Mapstone: Global Diversity and Review of Siphonophorae (Cnidaria: Hydrozoa).  *PLOS One*, 2014, 9. vsk, nro 2. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.7.2022.  (englanniksi)
3. 1 2  Darryl L. Felder, David K. Camp: *Gulf of Mexico*, s. 395. Texas A&M University Press, 2009. ISBN 1-60344-094-1. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 16.7.2021). (englanniksi)
4. 1 2  Claudia Castellani, Martin Edwards: *Marine Plankton*, s. 232-236. Oxford University Press, 2017. ISBN 978-0-19-923326-7. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 16.7.2021). (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1134438
* Wikispecies: Siphonophorae
* ADW: Siphonophora
* BOLD: 263623
* CoL: 8ZXJ6
* EoL: 1836
* EPPO: 1SPPHO
* GBIF: 6180736
* iNaturalist: 152823
* IRMNG: 11493
* ITIS: 718928
* NBN: NHMSYS0021053933
* NCBI: 42759
* Open Tree of Life: 711116
* uBio: 5626610
* WoRMS: 1371

 |

 |
Matematiikassa **Egorovin lause** antaa ehdon mitallisten funktioiden jonon tasaiselle suppenemiselle.

Olkoon (*f**n*) jono reaaliarvoisia mitallisia funktioita mitta-avaruudessa (*X*,Σ,μ) siten, että *f**n* suppenee μ-melkein kaikkialla äärellismittaisessa joukossa *A* kohti rajafunktiota *f*. Tällöin kaikilla ε > 0 on olemassa *A*:n osajoukko *B* jolle μ(*B*) < ε ja (*f**n*) suppenee tasaisesti kohti *f*:ää joukossa *A*−*B*. Tässä μ(*B*) tarkoittaa *B*:n (μ-)mittaa.

Toisin sanoin pisteittäinen suppeneminen *A*:n melkein jokaisessa pisteessä antaa funktiolle *f* *A*:ssa paljon vahvemman tasaisen suppenemisen jossain *A*:ta mielivaltaisen vähän pienemmässä *A*:n osajoukossa. Lause voidaan todistaa suoraan käyttämällä tasaisen suppenemisen määritelmää ja μ:n subadditiivisuutta. Lauseen antamaa suppenemista kutsutaan *melkein tasaiseksi suppenemiseksi*. Huomaa, että oletus μ(*A*) < ∞ on välttämätön Egorovin lauseessa. Tarkastellaan Lebesguen mitan suhteen indikaattorifunktiota

f\_{n}(x)=1\_{{[n,n+1]}}(x),
joka on määritelty kaikilla reaaliluvuilla **R**. Tämä jono suppenee pisteittäin kohti nollafunktiota kaikkialla, mutta ei suppene tasaisesti missään joukossa **R**−*B*, missä *B* on mikä tahansa äärellismittainen joukko.

Egorovin lausetta voidaan soveltaa kompaktikantajaiseen jatkuvaan funktioon, jolloin saadaan todistettua Lusinin lause.

Lause on nimetty Dmitri Egorovin, venäläisen fyysikon ja geometrikon, mukaan.

Aiheesta muualla
----------------

* Beals, Richard (2004). *Analysis: An Introduction*. New York: Cambridge University Press. ISBN 0-521-60047-2.
* Weisstein, Eric W. et al. (2005). Egorov's Theorem. Retrieved April 19, 2005.
**Silence Sound Center** tuoli on Antti Evävaaran vuonna 2002 suunnittelema tuoli. Tuolissa voi työskennellä rauhassa, ja se sulkee hyvin ulkopuoliset hälyäänet.

Evävaaran suunnittelu päivittyi uudelle tasolle vuonna 2002 Silence-tuolin myötä. Silence-tuotteet ovat hiljaisten, henkilökohtaisten tilojen luomiseen tarkoitettuja tuotteita. Silence Sound Center -tuolin myötä Evävaaraa on pidetty yhtenä funktionaalisten huonekalujen edelläkävijöistä maailmassa.*lähde?* Silence Sound Center -tuolia on kutsuttu maailman pienimmäksi konserttisaliksi, tuoleja toimitettu mm. Frankfurtin lentokentälle, Centre Pompidouhun, Bordeaux'n Cité du Viniin, museoihin, kirjastoihin ja useisiin kansainvälisiin toimistoihin mm. Siemensille ja Boschille. Tuolin saa myös ilman äänijärjestelmää. Tuolia myy ja markkinoi EvavaaraDesign.

Silence-tuolin jälkeen 2013 tuli Silence Phone Box - puhelinkoppi, hiljainen työpiste. Silence Phone Box muuttuu myös yhden hengen videoneuvottelutilaksi Visioo Boxiksi.

Ensimmäisen kerran Silence-tuoli esiteltiin vuonna 2002 Hannoverissa Contract World -arkkitehtitapahtumassa ja vuonna 2004 Kölnin Orgatec-huonekalumessuilla Interstuhlin osastolla. Kölnissä Silence Sound Center tuoli sai suuren huomion mediassa ensimmäisenä tämän tyyppisenä tuoliratkaisuna.

Aiheesta muualla
----------------

Kirjat: Veistokselliset Huonekalut 2016, Antti Evävaara
**Apollon ja Marsyas** on Walter Runebergin (1838–1920) tekemä marmoriveistos. Kooltaan 200 cm korkea veistos lahjoitettiin heti sen valmistuttua Suomen taideyhdistyksen kokoelmiin vuonna 1874.

Veistos
-------

Veistoksen aiheena on soittotaitokilpailu valon jumala Apollon ja maallisen Marsyaan välillä. Apollon voittaa kilpakumppaninsa, mitä pidetään samalla henkisen voittona aineellisesta. Näiden vastakkaisuutta veistoksessa kuvataan siten, että lyyraa pitelevä Apollon on veistetty uusklassismin ihannoiman hellenistisen kuvanveiston tavoin ja Marsyas puolestaan barokkityyliin.

Historiaa
---------

Apollon ja Marsyas oli tilaustyö, jonka Helsingin säätyläisnaiset tilasivat tarkoituksenaan lahjoittaa se uuden ylioppilastalon koristukseksi. Teoksen valmistuttua se päätyikin Suomen taideyhdistyksen kokoelmiin, minkä arvellaan johtuvan siitä että teoksen tilaajat pitivät sitä teoksen henkilöiden alastomuuden vuoksi sitä kenties liian uskaliaana ylioppilaille.

Lähteet
-------

* Huusko, Timo: Walter Runeberg: Apollon ja Marsyas. Teoksessa *Ateneum-opas*. Toim. Timo Huusko, 2007, s. 24.

### Viitteet

1. ↑  Kansallisgalleria - Teos: Apollon ja Marsyas *www.kansallisgalleria.fi*. Viitattu 6.7.2022.
**Super Biton de Ségou** on malilainen musiikkiyhtye, jonka kulta-aika oli 1970- ja 1980-luvuilla. Modernia bambaramusiikkia esittävän kokoonpanon kotipaikka on Ségoun kaupunki.

Yhtye perustettiin nimellä *Orchestre Régional de Ségou* vuonna 1960. Sen edeltäjiä olivat trumpetisti Amadou Bân johtamat siirtomaa-ajan orkesterit Alliance Jazz, Ségou Jazz ja Renaissance Jazz, joiden musiikki oli saanut vaikutteita kongolaisesta rumbasta ja amerikkalaisesta jazzista. Nimitys *Super Biton* viittaa Segun bambaravaltion hallitsijaan Biton Mamari Kulibaliin.

Super Biton voitti Malin taide- ja kulttuuribiennaalen ensimmäisen kerran vuonna 1970. Vuonna 1972 yhtyeeseen liittyi kitaristi Mama Sissoko, josta pian tuli sen tärkein solisti. Laulajina toimivat muun muassa Mamadou Percé Doumbia, Toussaint Siané ja Papa Gaoussou Diarra. Yhtyeen kolmannen tukijalan muodosti Amadou Bân johtama torvisektio, jossa soittivat muun muassa saksofonistit Brema Diabaté, Amadou Tall ja Sadio Traoré.

Rytmikästä ja energistä bambaramusiikkia esittävä yhtye voitti vuosien 1972, 1974 ja 1976 kulttuuribiennaalet ja teki vuonna 1977 kaksi albumia, jotka äänitettiin Malin radion studiossa Boubacar Traorén johdolla. Vuonna 1977 yhtye edusti Malia Les Ambassadeursin kanssa Afrikan taide- ja kulttuurifestivaalilla Lagosissa. Super Bitonia pidettiin maan parhaana "kansallisorkesterina", mutta se ei onnistunut saamaan laajempaa yleisöä ulkomailla.

Super Bitonin johtaja Amadou Bâ jätti yhtyeen vuonna 1987, minkä jälkeen se käytännössä hajosi. Super Biton koottiin uudelleen vuonna 2008, minkä jälkeen se on esiintynyt vuosittain Ségoun Festival sur le Niger -tapahtumassa.

Diskografia
-----------

* *Orchestre Régional de Ségou* (Bärenreiter-Musicaphon, 1970)
* *Le Super Biton National De Ségou* (Mali Kunkan, 1977)
* *Le Super Biton National De Ségou* (Mali Kunkan, 1977)
* *Balandzan* (Tangent, 1983)
* *Afro Jazz Du Mali* (Bolibana, 1986)
* *Belle Epoque* (Sonodisc, 2000; kokoelma)
* *Anthology* (Kindred Spirits, 2013; kokoelma)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Super Biton de Segou (Mali) *Frank Bessem’s Musiques d’Afrique*.  Arkistoitu 12.6.2018. Viitattu 7.6.2018.
2. 1 2 3  Super Biton National de Ségou: *Anthology*. Kindred Spirits 2012. (CD-levyn kansivihko)
**Uimaopettaja** on vähintään 18 vuotta täyttänyt, asianmukaisen koulutuksen saanut, pätevä, ammatti- ja vesipelastustaitoinen henkilö, joka on koulutettu opettamaan eri ikäisille ihmisille uimataitoa ja sitä kautta uimaan.

Koulutus
--------

Suomessa Suomen Uimaopetus- ja Hengenpelastusliitto ry eli SUH vastaa pätevien uimaopettajien kouluttamisesta, uinnin oppisisällön kehittämisestä, oppimateriaalin luomisesta ja tuottamisesta. Liiton tehtävänä on myös uimaopetustoiminnan kaikinpuolinen kehittäminen ja edistäminen valtakunnallisella tasolla.

Uimaopettajan jatkokurssi
-------------------------

```
(koulutusuudistuksen myötä poistunut SUH:n kurssivalikoimasta 2007)
```

Uimaopettajan jatkokurssilla kouluttaudutaan uimaopettajan ammattiin. Kurssi on tarkoitettu uimaopettajan peruskurssin käyneille. Kurssilla syvennetään peruskurssilla saatuja tietoja ja taitoja mm. uintitekniikoiden opettamisessa ja hengenpelastuksessa. Kurssilla tutustutaan myös aikuisten uinninopetukseen ja uimahallin henkilökunnan työtehtäviin sekä uimahallin turvajärjestelyihin.

SUH edellyttää uinninvalvojilta ja uimakoulujen vastaavilta opettajilta tätä kurssia peruskoulutuksena.

Kurssin aikana suoritetaan uinninvalvojan testiuinti, joka on yksi edellytyksistä kurssin hyväksyttyyn suorittamiseen.

Uinninvalvojan testiuinti
-------------------------

```
(Ei sisälly nykymuotoiseen uimaopettajakurssin sisältöön)
```

Pelastushyppy + 25 m pelastusuinti ja 10 m pituussukellus uinnista + 15 m vapaavalintainen uintityyli. Päätyseinään kosketuksen jälkeen kolme peräkkäistä syvyyssukellusta 4 metristä, joista kahdella ensimmäisellä nostetaan esine pohjasta ja kolmannella sukelluksella Helly -nukke ylös (4 m allas) / 6 peräkkäistä sukellusta kahdesta metristä, kuudentena Helly-nukke. Seuraavana 50 m samankokoisen pelastettavan kuljetusuinti/Helly-nuken kuljetus. 

Aikaa testin hyväksyttyyn suoritukseen on 3 minuuttia ja 40 sekuntia, aika on sama olipa testin suorittaja mies tai nainen. Uimalasien käyttö testissä on kielletty.

Käytännön toteutus
------------------

Uimaopetustoiminnan käytännön toteuttajina ovat Suomessa kunnat, jotka järjestävät opetuksen kannalta tarkoituksenmukaiset olosuhteet kuntoon - liikuntalaki velvoittaa kunnat siihen - ja palkkaavat vain koulutettuja uimaopettajia hoitamaan tätä tehtävää SUH:n suositusten mukaisesti.

Koululaitos on Suomessa ratkaisevassa asemassa koululaisten uimataidon kehittämisessä. Oleellisen tärkeää koko toiminnan kannalta on ollut se, että 1970 -luvulla vähitellen kehittyi kokonaan uusi ammattikunta - päätoimiset koulujen uimaopettajat. Nämä uimaopettajat ovat yleensä joko kunnan liikunta- tai koulutoimen palkkaamia vakituisia työntekijöitä.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Uimaopetus- ja Hengenpelastusliitto ry
**Melvin Horace Purvis** (24. lokakuuta 1903 Timmonsville, Etelä-Carolina – 29. helmikuuta 1960 Florence, Etelä-Carolina) oli yhdysvaltalainen FBI-agentti, joka tunnetaan useiden tunnettujen rikollisten kuten John Dillingerin ja Pretty Boy Floydin kiinnisaamisesta.

Purvis liittyi FBI:hin vuonna 1927. Hän menestyi kenttäagenttina ja nousi arvoissa nopeasti. Purviksen ura oli menestyksekäs, sillä hän oli ahkera pahamaineisten rikollisten kiinnijäljittämisessä.

Purvis erosi FBI:sta vuonna 1935 ja palasi harjoittamaan lakia, jota hän oli opiskellut Etelä-Carolinan yliopistossa.

Purvis kuoli 29. helmikuuta 1960. FBI:n mukaan Purvis teki itsemurhan, mutta myöhemmin on arvioitu, että kyseessä saattoi olla aseen käsittelyssä sattunut vahinko.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Melvin Purvis *Biography*.  Arkistoitu 22.8.2018. Viitattu 22.8.2018. (englanniksi)
2. ↑  Melvin Purvis (1903-1960) *Pbs.org*. Viitattu 19.11.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
Paavi **Gelasius II** (k. 29. tammikuuta 1119) oli paavina 24. tammikuuta 1118 – 28. tammikuuta 1119. Hän syntyi Gaetassa merkittävään perheeseen ja sai nimekseen **Givoanni Coniulo**.

Giovannista tuli munkki Monte Cassinoon, josta paavi Urbanus II vei hänet Roomaan ja teki hänestä kanslerin ja kardinaalin. Pian kun hänet oli yksimielisesti valittu paaviksi, keisari Henrik V:n kannattaja Cencius Frangipanè vangitsi hänet, mutta Gelasius pääsi vapaaksi, kun roomalaiset ryhtyivät kapinaan hänen puolestaan. Keisari ajoi Gelasiuksen Roomasta maaliskuussa 1118 ja julisti tämän valinnan mitättömäksi sekä asetti Burdinuksen, Bragan arkkipiispan vastapaaviksi, jonka paavinimi oli Gregorius VIII.

Gelasius pakeni Gaetaan, jossa hänestä tehtiin pappi ja piispa, minkä jälkeen hän julisti Henrikin ja vastapaavin pannaan. Normannien suojeluksessa hän palasi Roomaan heinäkuussa, josta hänen piti lähteä pakoon keisarin kannattajien, erityisesti frangipanien, häirinnän takia. Gelasius lähti Ranskaan, siunasi matkalla Pisan katedraalin, ja saapui Marseillehin lokakuussa. Hänet otettiin vastaan innostuneesti Avignonissa, Montpellier’ssa ja muissa kaupungeissa. Gelasius piti kirkolliskokouksen Viennessä tammikuussa 1119 ja suunnitteli kirkolliskokouksen pitämistä investituurariidan ratkaisemiseksi, mutta kuoli Clunyssä ennen kuin ehti toteuttaa suunnitelmansa.

Lähteet
-------

* Jussi Hanska: *Kristuksen sijaiset maan päällä?*. Paaviuden historiaa apostoli Paavalista Johannes Paavali toiseen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Vammala 2005. ISBN 951-746-719-2.

### Viitteet

1. ↑  Hanska 2005: 320.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gelasius II** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Paschalis II** | **Paavi** | Seuraaja:**Calixtus II** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
	+ 2
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vaikkojärvi** on metsäjärvi Juuan luoteisosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 7,3 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 83 kilometriä pohjoisluoteeseen.

Maantiede
---------

Vaikkojärven pituus kaakosta luoteeseen on noin 5,4 kilometriä. Pääaltaasta kaakkoon työntyy noin 1,5 kilometriä pitkä Kaitaanlahti. Pääaltaan itäpuolella sijaitsee Tervaselkä. Vaikkojärvessä sijaitsee 39 saarta, joista 4 on yli hehtaarin laajuisia ja 21 alle aarin laajuisia. Saarista laajin on vajaan puolen neliökilometrin kokoinen Vaikonsaari, joka erottaa Tervaselän pääaltaasta. Vaikonsaaren kaakkoispuolella sijaitsee luoteeseen suuntaava Vaikonniemi. Vaikkojärven keskiosassa on 15–19 metriä syvä alue, Kaitaanlahden syvin kohta on 16 metriä. Vaikkojärven pohjoisosa ja Tervaselkä ovat runsassaarisia ja matalia. Järven vesitilavuus on 32 050 000 kuutiometriä.

Vaikkojärven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta lähtee laskuoja lounaaseen Vaikkolampeen (186,2 metriä mpy). Vedet virtaavat mutkaista Vaikkojokea etelään.

Vaikkojärven rannat ovat metsämaata ja suota, Vaikkoniemellä on pientaloja.

Vaikkojärvi (04.752.1.001) kuuluu Vaikkojärven valuma-alueeseen (04.752), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Vaikkojärven valuma-alue (04.75) ja ensimmäinen jakovaihe Juojärven reitin valuma-alue (04.7). Vaikkojärvi on Vaikkojärven valuma-alueen laajin vakavesi; alueeseen kuuluu 20 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Pohjalampi on toiseksi laajin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Vaikkojärvi, vakavesi, Juuka
2. 1 2 3 4 5 6 7  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 9.8.2021.
3. ↑  Vaikkojärvi. Järviwiki. Viitattu 9.8.2021.
4. ↑  Vaikkojärven valuma-alue (04.752). Järviwiki. Viitattu 9.8.2021.
**Arpominen** oli tulevien tai salattujen asioiden ennustamista, jonka suoritti arpoja, noita tai tietäjä arpakannuksen, noitarummun tai jonkin muun taikaesineen avulla. Roomalainen historioitsija Tacitus kertoo germaanien leikanneen hedelmäpuiden oksista palasia, jotka varustettiin tietyin merkein. Palaset viskattiin sattumanvaraisesti valkoiselle liinalle, josta perheenisä rukouksia lausuen valitsi kolme palasta, ja ennusti niissä olevien merkkien perusteella.

Arkkipiispa Makari (1482–1563) antoi 1533 tsaari Vasili Iivananpojalle kertomuksen, jonka mukaan Inkerinmaan tšuudit ja inkerikot pitivät yhteisöissään arpojaksi kutsumaansa henkilöä. Arpoja oli arpomiseen perehtynyt tavallinen henkilö, joka muun muassa antoi lapsille nimet.

Arpominen Suomessa
------------------

Suomessa, Itä-Karjalassa ja Liettuassa arvottiin usein seulalla. Arvottaessa lausuttiin arpasanat eli tietty arpomiseen liittyvä loitsu. Saamelaiset käyttivät arpanaan messinkistä eläimenkuvaa, neliömäistä luulevyä tai renkaita. Arpa asetettiin noitarummulle ja rumpua lyötiin päristimellä. Rummun kalvolla liikkunut arpa pysähtyi jonkin kuvion kohdalle, jolloin kuviosta voitiin päätellä ennustuksen sisältö.

Toinen Suomessa käytetty tapa oli pärepuikoista ennustaminen. Siinä valmistettiin aluksi kourallinen puupuikkoja, joihin jokaiseen tehtiin oma merkki. Arpasanoja lausuen joukosta valittiin yksi puikko, jonka merkistä pääteltiin tapahtumien kulku. Muita arpomistapoja oli terälehtien irti nykäisy päivänkakkarasta. Terälehdille oli etukäteen annettu eri merkitys. Sulatettua tinaa saatettiin valaa veteen ja ennustaa valun muodoista. Myös viinan helmeilystä ja kahvinporoista voitiin ennustaa.

Kalevalassa Pohjolan emäntä neuvoi Pohjan piikaa arpomisessa. Kyläilemään tulevien vieraiden asia voitiin ennustaa panemalla pihlajaisia puita tuleen. Jos puista vuoti vettä, niin Pohjolassa saatiin elää rauhassa. Jos puista vuoti verta, niin sota oli tulossa. Jos puut vuotivat mettä, niin saapuvat vieraat olivat kosijoita.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Uusi tietosanakirja. 1, A–Arb*. Helsinki: Tietosanakirja, 1960.
2. 1 2 3  *Iso tietosanakirja. 1 osa, A–Berwick*. Helsinki: Otava, 1931.
3. ↑  *Kalevala* 18:561–584.
**Apollon** oli Ranskan laivaston vuonna 1788 vesillelaskettu 74-tykkinen Téméraire-luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Téméraire-luokka*
Alus tilattiin Rochefortin telakalta, missä köli laskettiin huhtikuussa 1787. Se laskettiin vesille 21. toukokuuta 1788 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.

Palvelus
--------

Vuodesta 1791 alus oli Saint Dominiquella, mistä se palasi 1793. Toulonin saarron aikana aluksen päällikkö Imbert sopi kaupungin antautumisesta *HMS Victoryllä* amiraali Hoodin kanssa. Alus nimettiin helmikuussa 1794 *Gaspariniksi*. Piirityksen jälkeen alus kuljetti 1 500 vallankumousvastaista vankia Rochefortiin, missä pääosa vangeista teloitettiin.

Alus osallistui toiseen Ushantin taisteluun sekä Biskajanlahdella toteutettuun operaatioon. Aluksen nimi palautettiin 16. toukokuuta 1795 *Apolloniksi*, kunnes se jälleen nimettiin uudelleen 6. kesäkuuta 1798 *Marceauksi*. Alus romutettiin kesäkuussa 1798.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif & Roberts, Stephen S.: *French Warships in the Age of Sail 1786–1861 – Design, Construction, Careers and Fates*. Minnesota, Yhdysvallat: Seaforth Publishing, 2015. ISBN 978-1-84832-204-2. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Winfield, Rif s. 89
*Tämä artikkeli käsittelee Turkin kaupunkia. Muista merkityksistä, katso Edessa.*

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Şanlıurfa**, aiemmin **Urfa** tai **Edessa**, arkikielessä tavallisesti Urfa, on kaupunki Turkin kaakkoisosassa, lähellä Syyrian rajaa. Kaupunki on 1,85 miljoonan asukkaan Şanlıurfan maakunnan hallintokeskus ja sen alue jakautuu kolmen piirikuntatason yksikön alueelle (Eyyübiye, Haliliye ja Karaköprü). Vuonna 2014 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 561 465 asukasta, joista valtaosa kurdeja. Kaupunki sijaitsee Anatolian kaakkoisosassa, 80 km Eufrat-joesta.

Historia
--------

Paikan läheltä on löydetty varhaisen kivikautisen Göbekli Tepen temppeli. Kaupunki tunnettiin aikoinaan Mitannin valtakunnassa hurrien antamalla nimellä Urfa. Kun Seleukos I Nikator perusti kaupungin uudelleen sotilassiirtokuntana vuonna 303 eaa. nimeksi tuli Edessa kreikkalaisen Edessan kaupungin mukaan.

Raamattu käännettiin ensimmäisen kerran kreikasta (Jeesuksen omalle) aramean kielelle vasta Edessassa. Tästä alkoi kristinuskon leviäminen itään aina Kiinaan (ks. idän assyrialainen kirkko, jota myös joskus sanotaan nestoriolaisuudeksi). Edessan nestoriolaiset julistettiin harhaoppisiksi ja vuonna 489 heidät ajettiin pois kaupungista Persiaan.

Edessa oli 1100-luvulla ristiretkeläisten perustaman Edessan kreivikunnan keskus.

Turkkilaisella kaudella kaupungin nimeksi palautettiin taas Urfa. Vuonna 1914 kaupungin 75 000 asukkaasta 25 000 oli armenialaisia. Armenialaisten kansanmurhan jälkeen heitä ei enää asu kaupungissa merkittävästi.

Vuonna 1984 kaupungin nimeen lisättiin alkuliite 'Şanlı', joka tarkoittaa loistavaa. Tämä arvonimi kaupungille myönnettiin menestyksekkäästä vastarinnasta Turkin itsenäisyyssodassa.

Myyttejä
--------

Kaupunkia pidetään Abrahamin ja Jobin syntymäkaupunkina.

Nähtävyyksiä
------------

* Pyhiä karppeja Sanliurfassa. Legendan mukaan Abraham syntyi tämän moskeijan paikallaPyhiä karppeja Sanliurfassa. Legendan mukaan Abraham syntyi tämän moskeijan paikalla
* KaupunkinäkymääKaupunkinäkymää
* BasaarikatuaBasaarikatua

* Profeetta Abrahamin syntymäpaikka
* Urfan linna
* Pyhien karppien altaat; pyhiinvaeltajat tulevat näiden altaiden ääreen keskelle kaunista puistoa heittämään ruokaa kaloille.
* Kaupungin basaarit osmanien ajoilta

Liikenneyhteydet
----------------

Şanlıurfa on yhdistetty Turkin bussien reittiverkostoon. Gaziantepiin ja Diyarbakıriin lähtee useita linja-autoja päivässä. Kaupunkia palvelee Şanlıurfan lentoasema (IATA: **SFQ**, ICAO: **LTCH**), josta lentoyhtiö Turkish Airlines liikennöi Istanbuliin.

Lähteet
-------

1. ↑  Thomas Brinkhoff: Turkey - Şanlıurfa (Lähteeksi ilmoitetaan Turkin tilastokeskus) citypopulation.de. Viitattu 13.10.2015. (englanniksi)
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Şanlıurfa** Wikimedia Commonsissa

* İl ve İlçe Merkezlerinde 5 Günlük Tahmin: ŞANLIURFA (säätila ja 5 vrk sääennuste Turkin ilmatieteellisen laitoksen mukaan) (turkiksi) (mgm.gov.tr)
**Gerderlandinhevonen** on alankomaalainen keskiraskas lämminverinen hevosrotu. Se kehitettiin 1800-luvulla monipuoliseksi maatilahevoseksi ja polveutuu monipuolisesta rotuvalikoimasta. Rotua käytetään nykyisin erityisesti valjakkoajoon ja hollanninpuoliverisen jalostamiseen.

Ominaisuudet
------------

Gelderlandinhevosella on pitkä ja suora pää. Kaula on lihaksikas ja hieman kaartuva, säkä leveä. Selkä on suorahko ja pitkä, häntä kiinnittyy ylös. Rinta on syvä ja leveä, lavat lihaksikkaat ja joskus pystyt. Jalat ovat lihaksikkaat ja lyhyehköt. Liikkeet ovat sulavat ja ravi näyttävän korkeaa. Väritys on yleensä rautias, joskus ruunikko, musta tai kimo. Säkäkorkeus on 157–168 cm.

Historia
--------

Gelderlandinhevonen kehitettiin 1800-luvulla Alankomaiden Gelderlandin maakunnassa monikäyttöiseksi maatilan hevoseksi, joka soveluisi myös ratsastuskäyttöön. Jalostuksessa risteytettiin paikalliseen hevoskantaan andalusian- ja norfolkin-, napolin- ja normaninhevosta, ja myöhemmin myös arabian-, orlovin- ja holsteininhevosta sekä angloarabia ja furiosoa. 1800-luvun lopulla rotuun lisättiin englannintäysiveristä, hackneyhevosta ja oldenburginhevosta. Vaikutteiden moninaisuudesta huolimatta tyyppi vakiintui.

Käyttö
------

Gelderlandinhevonen soveltuu kestävänä ja rauhallisena erinomaisesti valjakkoajoon, jossa se kilpailee kansainvälisellä tasolla. Se on myös hyvä, joskin hitaanpuoleinen hyppääjä. Rotua käytetään myös runsaasti hollanninpuoliverisen jalostamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pickeral, Tamsin: *The Encyclopedia of Horses & Ponies*, s. 308. Dempsey Parr, 1999. ISBN 1-84084-506-6. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gelderlandinhevonen** Wikimedia Commonsissa
*Şehzade Abdürrahim Efendi*, Fausto Zonaron maalaus 1800-luvun lopulta.
**Şehzade** (turk. *Şehzade*; [ʃehzaːˈde]) oli Osmanien valtakunnassa käytössä ollut prinssiä, eli sulttaanin poikaa, tarkoittava arvonimi. Osmanien tavan mukaan taustaa, arvoa tai asemaa nimet olivat kiinteästi osa kantajansa omaa nimeä varsinkin virallisissa yhteyksissä. *Şehzade*a käytettiin varsinaisen nimen edessä (esimerkiksi Şehzade Halil).

Şehzade juontui persiankielisestä termistä *šāhzādeh*, joka on yhdistelmä hallitsijaa tarkoittavasta sanasta šaahi ja jälkeläistä tarkoittavasta jälkiliitteestä -zade. Myös Persiassa *šāhzādeh* tarkoitti prinssiä.

Osmanien valtakunnan alkuaikoina prinssistä käytettiin nimitystä *çelebi*. Esimerkiksi sulttaani Bayezid I:n pojat Mehmed Çelebi, Süleyman Çelebi, Musa Çelebi, İsa Çelebi ja Mustafa Çelebi taistelivat keskenään vallasta 1400-luvun alussa vallinneen Osmanien interregnumin aikana. Mehmed voitti yli kymmenen vuotta kestäneen valtataistelun ja kruunautti itsensä sulttaaniksi. Hän myös otti käyttöön *şehzade*n *çelebi*n tilalle. 

Şehzade oli osmaniprinssien arvonimenä 1700-luvun loppuun, jolloin sulttaani Abd-ul-Hamid I:n hallinnon aikana prinssin ensisijaiseksi arvonimeksi tuli varsinaisen nimen jälkeen käytetty *efendi* (esimerkiksi Abdülmecid Efendi). Şehzadea saatettiin silti käyttää ohella, jolloin prinssiyttä kuvaavat arvonimet kirjoitettiin varsinaisen nimen molemmin puolin (*Şehzade X Efendi*).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Gibb, Lewis, Kramers: *The Encyclopaedia of Islam (vol. 9 San-Sze)*, s. 414. Brill, 1997. ISBN 90-04-10422-4.
2. ↑  Ga ́bor A ́goston,Bruce Alan Masters: *Encyclopedia of the Ottoman Empire*, s. 363-364. Infobase Publishing, 2009. ISBN 1438110251.