recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Villa Sant'Antonio** (sardiksi *Sant'Antòni*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 352 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 19,05 neliökilometriä. Se sijaitsee 249 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Villa Sant'Antonio** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Villa Solkulla** on rakennushistoriallisesti arvokas huvila Karhusuon kaakkoisosassa Keski-Espoossa. Sen suunnitteli arkkitehti Uno Ullberg.

Huber Oy:n toimitusjohtaja Knut Törnroos rakennutti Villa Solkullan historiallisen myllypaikan lähelle Bembölen länsipuolelle. Törnroos oli tutustunut arkkitehti Ullbergiin työskennellessään Huberin Viipurin haarakonttorissa. Nykyinen 1930-luvulla rakennettu Villa Solkulla on kolmas saman niminen huvila samalla paikalla. Sitä edelsi puinen, kaksikerroksinen huvila, joka oli rakennettu viimeistään 1925 ja purettu jo 1936.

Villa Solkullassa on sekä klassistisia että funktionalistisia piirteitä. Pohjoissivulla funktionalismi ilmenee selkeämmin kuin eteläsivulla. Tavanomainen funktionalismin elementti on pohjoisen julkisivun porraskäytävän kaareva uloke. Tyypillinen 1930-luvun ratkaisu on räystäätön satulakatto. Ensimmäinen kerros suunniteltiin lähinnä edustuskäyttöön ja toinen kerros yksityiskäyttöön. Sisätilat ovat julkisivua koristeellisemmat kipsireliefeineen ja koristelistoineen.

Paul Olsson suunnitteli Villa Solkullan puutarhan 1931.

Lähteet
-------

* Härö, Erkki: *Espoon rakennuskulttuuri ja kulttuurimaisemat : Byggnadskulturen och kulturlandskapet i Esbo*. Toinen, tarkistettu painos. Helsinki: Espoon kaupunginmuseo/Esbo stadsmuseum, 1991. ISBN 951-857-182-1.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Härö, s. 308


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Villa Solkulla (Q101011487)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | rakentaminen, huvila |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Espoo |
|  |
| koordinaatit | 60°13′30″N 24°39′36″E﻿ / ﻿60.225°N 24.66°E﻿ / 60.225; 24.66 |
|  |
|  |

 |
**Mighty Man & Yukk** on yhdysvaltalainen animaatiosarja, jonka tuotti Ruby-Spears. Sarjasta tuotettiin yhteensä 32 jaksoa, jotka esitettiin Yhdysvalloissa vuosien 1979–1980 aikana osana The Plastic Man Comedy/Adventure Show ohjelmaa ABC:llä. Sarja oli myös myöhemmin Optimus Primen ääniroolista tunnettun Peter Cullenin ensimmäinen animaatio johon hän teki äänirooleja.

Juoni
-----

Sarja kertoi Mighty Man (*Peter Cullen*) supersankarista, joka on noin 15 senttimetriä pitkä, kun taas hänen alter egonsa miljonääri Brandon Brewster on noin 183 senttimetriä pitkä. Hän muuntautuu playboy persoonastaan supersankariksi Yukkin ampuessa häntä keltaisella laseraseella, jonka jälkeen Brewster huutaa "Mighty, Mighty, Mightyman!!", jonka myötä hän muuntautuu todella pieneksi sankariksi, jolla on supervoimia. Mighty Manin parina on todella ruma koira nimeltä Yukk (*Frank Welker*). Toisin kuin Mighty Man Yukkilla on aina ollut supervoimia. Mighty Man puolestaan omaa Teräsmiehen stereotyyppiset voimat. Hän kykenee liikkumaan nopeasti, lentämään, lähes haavoittumaton ja omaa supervahvuuden. Siitä huolimatta Mighty Man joutui aina turvautumaan koiransa Yukkin apuun, joka useimmiten toimi "päivän sankarina".

Äänirooleissa
-------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Peter Cullen  | … |  Mighty Man/Brandon Brewster
  |
|  Frank Welker  | … |  Yukk
  |
|  John Stephenson  | … |  pormestari, Magnet Man, poliisi
  |
|  Daws Butler  | … |  sivuäänet
  |
|  Henry Corden  | … |  sivuäänet
  |
|  Danny Dark  | … |  sivuäänet
  |
|  Michael Rye  | … |  sivuäänet
  |
|  Ron Feinberg  | … |  sivuäänet
  |
|  Hettie Lynne Hurtes  | … |  sivuäänet
  |
|  Joan Gerber  | … |  sivuäänet
  |
|  Alan Oppenheimer  | … |  sivuäänet
  |

Aiheesta muualla
----------------

* Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive)
* HB Shows.com - The Hanna-Barbera Super Center (Arkistoitu – Internet Archive)
**Parikkalan kotiseutumuseo** on Parikkalassa sijaitseva kotiseutumuseo.

Hauta Ollin mökki
-----------------

Hauta-Olli oli haudankaivaja ja arkuntekijä, Olli Kosonen, joka asui mökissä perheineen 1800-luvun lopulla. Mökki on ollut kotiseutumuseona vuodesta 1988.

Perusnäyttely uusittiin kesäkuussa 1999. Nyt nähtävänä olevan näyttelyn on tarkoitus valottaa parikkalalaista elämää aina 1800-luvun loppupuolelta toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan asti.

Eteisessä ja eteisestä erotetussa pikkuhuoneessa on esillä talonpoikaisia työkaluja ja esineitä, joita tarvittiin monissa maaseudun ulkotöissä. 
Tuvassa on pyritty tavoittelemaan 1930 – luvun henkeä; miltä maaseudun asunnon ja elämisen keskus, tupa, olisi voinut näyttää. 

Kamarin näyttely on hieman erityyppinen. Aikajanan mukana voi kurkistaa esineiden, valokuvien ja muutamien dokumenttien kautta menneeseen aikaan Parikkalassa. Joillekin näyttely tuo mieleen muistoja, ja toiset taas voivat lähteä löytöretkelle aikaan, jota eivät ole itse kokeneet.

Lähteet
-------

* Museot (vistitparikkala.fi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Parikkalan kotiseutumuseo (Q106713272)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kotiseutumuseo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Parikkala |
|  |
| katuosoite | Kirkkokatu 6, 59100 Parikkala |
|  |
| koordinaatit | 61°32′37″N 29°29′31″E﻿ / ﻿61.54355°N 29.49207°E﻿ / 61.54355; 29.49207 |
|  |
|  |

 |
**Parkanon keskustaajama** on entinen Parkanon kirkonkylä ja nykyinen ensimmäinen kaupunginosa. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa ja Luoteis-Pirkanmaan seutukunnassa. Kauempana asutus on hajanaisempaa; jo melko lähellä keskustaa on suurehkoja metsäalueita. Parkanon keskustaajaman asutus on keskittynyt alavien savi- ja hiesumaiden välissä kohoavalle moreeniharjanteelle sijoittuen Kirkkojärven ja Viinikanjoen ympäristöön.

Kaupungin keskeiset julkiset palvelut ovat keskittyneet pitkälti Parkanontien, Satakunnankadun ja Keskuskadun lähettyville ydinkeskustaan. Alueella sijaitsevat muun muassa kaupungintalo, terveyskeskus, apteekki, palolaitos, kirjasto, kirkko, keskustan koulu ja lukio.

Vuoden 2017 lopussa Parkanossa oli 6 562 asukasta, joista 4 369 asui taajamassa, 2 128 haja-asutusalueilla ja 65:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Parkanon taajama-aste on 67,2 %.

Lähteet
-------

1. ↑  Jari Heiskanen: Parkanon rakennetun ympäristön selvitys, sivu 30 *10.10.2010*. Parkano. Viitattu 5.5.2019.
2. ↑  Kalle Luoto: Parkanon keskustan OYK, sivu 1 *Arkeologinen selvitys*.  20.7.2010. Parkano. Viitattu 5.5.2019.
3. ↑  MKi: Keskustan osayleiskaava, sivu 1  2.12.2010. Parkano. Viitattu 5.5.2019.
4. ↑  Taajama-aste alueittain, Parkano 2017 Tilastokeskus.
**Isonokkosperhonen** (*Nymphalis xanthomelas*) on täpläperhosten (*Nymphalidae*) heimoon kuuluva kookas päiväperhonen.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Isonokkosperhonen on kookas oranssinpunainen perhonen, jonka siipien tumma kuviointi muistuttaa monia läheistä sukua olevia lajeja. Siiven etureunan tummien täplien välit ovat aivan etureunan keltaista väriä lukuun ottamatta punaiset. Tummia täpliä on myös etusiiven keskiosassa. Takasiipi on reunusta ja etureunan tummaa täplää lukuun ottamatta oranssinpunainen. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunat ovat mustat, mutta takasiiven reunuksessa on myös sinisiä täpliä. Keskeisenä tuntomerkkinä perhosen jalkojen karvoitus on kellertävänvalkoista. Siipiväli 57–71 mm.

Erityisen samannäköinen laji on kirsikkaperhonen (*Nymphalis polychloros*) sekä huomattavasti pienempi ja sävyltään punaisempi nokkosperhonen (*Nymphalis urticae*).

Siiven tumma takapinta

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Isonokkosperhosen levinneisyys on eurooppalaisittain itäinen. Levinneisyysalue ulottuu Kaakkois-Euroopasta Aasian keskiosien kautta Kiinaan, Japaniin ja Kamtšatkalle. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan vain satunnaisena vaeltajana.

Suomessa laji on hyvin harvinainen vaeltaja, jota on tavattu pitkin etelärannikkoa, pääasiassa kaakkoisosissa. Kesällä 2012 perhosta tavattiin kuitenkin erittäin runsaasti Etelä- ja Keski-Suomessa, etenkin etelärannikon tuntumassa. Erillisiä havaintoja rekistöröitiin Luonnontieteellisen keskusmuseon tietokantaan tuolloin yli 300 ja ne koskivat yli 800 perhosyksilöä.

Laji lentää yhtenä sukupolvena heinäkuusta syyskuuhun sekä uudestaan talvehtimisen jälkeen keväällä. Suomen havainnot on tehty enimmäkseen loppukesästä.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Isonokkosperhonen elää valoisassa metsämaastossa, puutarhoissa sekä pihapiireissä, joissa kasvaa pajuja. Laji talvehtii aikuisena.

Ravintokasvi
------------

Isonokkosperhosen toukan ravintokasveja ovat pajut (*Salix*), joskus myös muut lehtipuut.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2 3  Lionel G. Higgins, Norman D. Riley, suom. Olavi Sotavalta: *Euroopan päiväperhoset*. Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1973. ISBN 951-30-2311-7.
4. 1 2  Perhoswiki[vanhentunut linkki]
5. ↑  Olli Marttila, Tari Haahtela, Hannu Aarnio, Pekka Ojalainen: *Suomen päiväperhoset*. Tekijät ja Kijayhtymä Oy, 1990. ISBN 951-26-3471-6.
6. ↑  Hyönteisfoorumi: keskustelu "xanthomelas vielä"

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Perhoset: Isonokkosperhonen

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q171811
* Wikispecies: Nymphalis xanthomelas
* BioLib: 51595
* BOLD: 12371
* CoL: 486HQ
* EoL: 159041
* EUNIS: 90981
* Fauna Europaea: 441668
* Fauna Europaea (new): 7a66bcce-8128-4ca1-a8bb-53c5a5415c37
* GBIF: 5130587
* iNaturalist: 321054
* IRMNG: 11204522
* LepIndex: 157561
* LoB: 4270
* NBN: NHMSYS0021143570
* NCBI: 76219

 |

 |
**Meijerimuseo** on Parikkalassa sijaitseva museo. Museon perusti Itä-Suomen Meijerimuseoyhdistys 1980 –luvun alussa hyvin pitkälle talousneuvos Aaro Littusen ajamana hankkeena Museo sijaitsi alun perin Särkisalmen Meijerisaaressa, jossa museorakennus tunnettii sauna- eli pikkumeijerinä. Yhdistys lahjoitti museon Parikkalan kunnalle vuonna 2003 kiinteistöineen ja esineistöineen. 

Museoon kuului vielä 2000-luvun alussa lisäksi 1930–luvulla valmistunut konevoimainen Särkisalmen Osuusmeijerin rakennus. Meijerisaari kaavoitettiin kuitenkin omakotitonteiksi ja koneellinen meijerirakennus purettiin vuonna 2005. Pikkumeijeri siirrettiin rekka-auton lavalla Parikkalan kirkolle kotiseutumuseon ja käsityökeskuksen pihapiiriin kesällä 2004. Museo avattiin uudestaan yleisölle kesäkuussa 2006. Vuonna 2008 Etelä-Karjalan maakuntayhdistys nimesi Parikkalan meijerimuseon Etelä-Karjalan vuoden 2008 paikallismuseoksi.

Pikkumeijeri – rakennus on muuttanut aiemminkin monta kertaa. Alun perin rakennus toimi Simpeleellä Pitkäjärven Osuusmeijerin meijerirakennuksena. Meijerin lakkauttamisen jälkeen se siirrettiin Simpeleen keskustaan, jossa se toimi mm. kaupparakennuksena. Parikkalaan tuotaessa rakennus oli huonossa kunnossa ja siihen tarvittiin muualta tuotuja vanhoja hirsiä. Rakennuksen piirsi ja rakennussuunnitelman teki silloinen Parikkalan kunnaninsinööri arkkitehti Veijo Toppinen. Rakennus saatiin valmiiksi suurimmaksi osaksi talkootyönä ja lahjoitusvaroin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Museot *visitparikkala.fi*. Viitattu 4.7.2021.
2. ↑  Parikkalan Meijerimuseo *visitparikkala.fi*. Viitattu 4.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Parikkalan kotiseutumuseo Hauta-Ollin mökki ja meijerimuseo (museot.fi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Parikkalan meijerimuseo (Q107167713)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Parikkala |
|  |
| katuosoite | Kirkkokatu 6, 59100 Parikkala |
|  |
| koordinaatit | 61°32′37″N 29°29′31″E﻿ / ﻿61.54367°N 29.49183°E﻿ / 61.54367; 29.49183 |
|  |
|  |

 |
**Martin Turnovský** (29. syyskuuta 1928 Praha – 19. toukokuuta 2021 Wien) oli tšekkiläinen kapellimestari.

Turnovský oli natsien keskitysleirivankina toisen maailmansodan aikana. 1940–1950-lukujen vaihteessa hän opiskeli orkesterinjohtoa Prahan esittävien taiteiden akatemiassa ensisijaisesti Karel Ančerlin johdolla. Turnovský voitti vuonna 1958 Besançonin kansainvälisen nuorten kapellimestarien kilpailun. 1960-luvulla hän toimi Plzeňin radio-orkesterin ja sitten Staatskapelle Dresdenin pääkapellimestarina. Vuonna 1965 Turnovský teki Yhdysvaltain-kiertueen Tšekin filharmonisen orkesterin kanssa.

Prahan kevään muutokset tukahdutettiin neuvostojoukoin elokuussa 1968. Turnovský päätti tällöin muuttaa Itävaltaan. Tämän jälkeen hän työskenteli Norjan kansallisoopperassa ja Bonnin oopperassa. Monet hänen levytyksistään kuitenkin tuhottiin Tšekkoslovakiassa poliittisista syistä. Vuoden 1989 jälkeen Turnovský palasi säännöllisesti esiintymään kotimaahansa, mutta hän myös opetti Grazin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa. Vuosina 1992–1995 hän toimi Prahan sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Martin Turnovský (1928-2021) KlasikaPlus.cz
2. ↑  About orchestra FOK Prague Symphony Orchestra


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Sarjassa ilmestyneitä kirjoja. Vasemmalla *Meidän Mirri*, keskellä *Luiseva puiseva leijona* ja oikealla *Pikku Viu Viu*.
"**Tammen kultaiset kirjat**" on Kustannusosakeyhtiö Tammen julkaisema suomalainen lasten kuvakirjasarja, jonka teokset ovat käännöksiä vastaavan yhdysvaltalaisen "Little Golden Books" -sarjan kirjoista.

"Little Golden Books" -sarja syntyi Yhdysvalloissa vuonna 1942. Sarjan loi ranskalaissyntyinen Georges Duplaix, joka oli Picasson entinen oppilas. Kirjojen kustantajana on vuodesta 2001 lähtien toiminut Random House -yhtiö. Sarjan tarkoituksena oli tuottaa edullisia, kestäviä ja värikkäitä kuvakirjoja kaikkien lasten ulottuville, iskulauseen *Books for masses, not for the classes* mukaisesti. Suomessa sarjan julkaiseminen aloitettiin vuonna 1952, jolloin ilmestyivät ensimmäiset kuusi kirjaa:

1. *Meidän Mirri*
2. *Pörri, pieni ankanpoika*
3. *Pikku Viu-Viu*
4. *Atte Ankka ja hänen ystävänsä*
5. *Kisu Killisilmä*
6. *Kalle Kani*

Alkuperäisessä "Tammen kultaiset kirjat" -sarjassa julkaistiin myös lyhyitä Disney-tarinoita, kuten *Aku Ankka ja joulupukki*, mutta tekijänoikeussyistä näistä yli kolmestakymmenestä kirjasta ei ole otettu uusintapainoksia vuoden 1985 jälkeen. Ne myös puuttuvat kokonaan sarjan uusien kirjojen sekä myöhempien uusintapainosten takakansien kirjalistasta, jossa on lueteltu numerojärjestyksessä sarjan muut kirjat. Suomessa eniten myytyjä sarjan kirjoja ovat olleet Richard Scarryn *Mattilan isännän karjatarha* sekä Gustaf Tenggrenin *Viisi pientä koiranpentua*. Teoksia ovat kuvittaneet myös useat muut tunnetut lastenkirjapiirtäjät, kuten Tibor Gergely, Alice ja Martin Provensen, Margaret Wise Brown, Eloise Wilkin ja Garth Williams. Myös kirjojen suomentajat ovat olleet nimekkäitä, heihin kuuluvat muun muassa Marjatta Kurenniemi, Helena Anhava ja Kirsi Kunnas.

Kirjojen edullinen hinta oli alun perin myyntivaltti myös Suomessa. Kirjojen esittelytekstit korostivat sen lisäksi kirjojen laatua ja kasvatuksellisuutta. Alun perin kirjat maksoivat 110 markkaa kappale, mikä vastaa vuoden 2007 rahassa noin kolmea euroa. Nykyään uusien kirjojen hinta on viidestä kymmeneen euroa. Vuoteen 2006 mennessä kultaisia kirjoja oli ilmestynyt kaikkiaan 181 erilaista. Tähän mennessä "Little Golden Books" -kirjoja on julkaistu ainakin 50 maassa ja miljardin painetun kirjan raja ylittyi jo vuonna 1986.

Kirjallisuutta
--------------

* *Tammen kultainen juhlakirja*. Helsinki: Tammi, 2012. ISBN 978-951-31-6670-0.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tammen kultaisten kirjojen historiaa Kustannusosakeyhtiö Tammi.  Arkistoitu 18.11.2007. Viitattu 16.8.2007.
2. 1 2 3 4 5  Satutammi – Näyttely Tammen kultaisista kirjoista Leikkilinnassa WeeGee-talossa 13.10.2006–1.10.2007 Kustannusosakeyhtiö Tammi. Viitattu 14.8.2007. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Ari Seppi: Suomalaiset Disney-julkaisut – Tammen kultaiset kirjat *uta.fi*.  17.10.2001. Viitattu 16.8.2007.
4. ↑  Byron ja Kathryn Jackson (teksti), Alice ja Martin Provensen (kuvat): *Meidän Mirri*. Tammen kultaiset kirjat 1. Hämeenlinna: Tammi, 2006. ISBN 951-30-0010-9.
5. ↑  Meidän Mirri Suomalainen Kirjakauppa. Viitattu 14.8.2007. [vanhentunut linkki]
Yksi työstetty kivisäle.
**Säletekniikka** oli kivikautinen työkalujen valmistustapa, jossa työkaluja tehtiin keskuskivestä eli ytimestä isketyistä litteistä säleistä. Tämä oli nykyihmisen luoma tapa, ja ilmestyi myöhäispaleoliittisella kaudella.

Säletekniikan vastakohta on ydintekniikka, jossa kivityökalu tehtiin ydinkiveä työstämällä. Afrikassa ja Lähi-idässä löydöissä on nähtävissä asteittaista siirtymistä säletekniikan käyttöön. Eurooppaan se tuli äkkiä nykyihmisen mukana noin 40 000 vuotta sitten. Säletekniikka lienee kehittynyt asteittain itäisessä ja eteläisessä Afrikassa ehkä jo 100 000–90 000 vuotta sitten, josta se levisi pohjoiseen. Varhaisia alkeellisia säletyökaluja on löydetty Klasiesin luolasta 100 000 vuoden takaa, ja kehittyneempiä tehtiin jo 90 000 vuotta sitten. Säletekniikka kehittyi myöhemmin mikroliittiperinteeksi.

Libyassa Kyrenaikan niemimaalla oli noin 60 000 vuotta sitten säletekniikkaan perustunutta Aurignacin kulttuurin edeltäjää. Libyaan palasi vanha Levalloisin tekniikka muualta tulleiden mukana. Myöhempi mikroliittiperinne levisi sinne 40 000–35 000 vuotta sitten..

Katso myös
----------

* Levalloisin kulttuuri
* Aurignacin kulttuuri

Lähteet
-------

1. ↑  Arvi Hurskainen ja Ari Siiriäinen: *Afrikan kulttuurien juuret*, s. 32–34. Tietolipas 134. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-822-0, ISSN 0562-6129.
**Thesmoforeion** eli **Demeterin ja Persefonen pyhäkkö** oli antiikin aikainen pyhäkkö Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Thesmoforeion oli Demeterin ja Persefonen eli Koren kultin käytössä ja se on liittynyt muun muassa Deloksen Thesmoforia-juhlaan. Thesmoforeioniksi usein kutsuttu rakennus oli tehty klassisen kauden alussa noin vuonna 480 eaa. Se sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen luoteiskulmassa myöhemmin rakennetun Ekklesiasterionin länsipuolella. Toisaalta rakennuksen tulkinta on kyseenalainen ja todellinen Thesmoforeion on saattanut sijaita muualla, jopa kaukana pyhäkköalueen ulkopuolella.

Thesmoforeioniksi kutsuttu pyhäkköalueen rakennus oli suorakulmainen ja sen pituus oli noin 37,7 metriä ja leveys noin 14,8 metriä. Rakennus jakaantui kolmeen osaan. Sen keskellä oli avoin peristyyli- eli pylväspiha, jossa oli 4 x 4 doorilaista pylvästä. Sekä sen pohjois- että eteläpuolella oli cella-huoneet, joiden kummankin keskellä kattoa tuki neljä neliön muotoon asetettua joonialaista pylvästä. Rakennuksen ovi oli länsisivulla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Delos, Thesmophorium *Perseus*. Viitattu 24.10.2016.
2. 1 2  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "Delos, Greece", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Dillon, Matthew: *Girls and Women in Classical Greek Religion*, s. 116. Routledge, 2003. ISBN 1134365098. Teoksen verkkoversio.
4. ↑  Tréheux, Jacques: Localisation du Thesmophorion à Délos.  *Bulletin de correspondance hellénique*, 1987, 111. vsk, nro 2, s. 495–499.
**Thersites** (m.kreik. Θερσίτης) oli kreikkalaisessa mytologiassa Agrioksen poika ja rivisotilas kreikkalaisten armeijassa Troijan sodan aikana.

Thersites esiintyy lyhyesti Homeroksen Iliaassa. Hänet kuvataan vääräsääriseksi ja rammaksi sekä hartioiltaan sisäänpäin lysähtäneeksi, jonka päässä oli vain tukko harmaita hiuksia. Hän oli hidasälyinen ja kieleltään karkea ja rivo. Agamemnonin kootessa joukkonsa yhteen Thersites käytti puheenvuoron sotilaiden edessä, jossa hän arvosteli sekä Agamemnonia että Akhilleusta. Odysseus kuitenkin vaiensi hänet iskemällä häntä valtikalla selkään.

Thersites sai surmansa Akhilleuksen kädestä pilkattuaan tätä Penthesileiaan syttyneestä rakkaudesta sen jälkeen kun Akhilleus oli ensin surmannut tämän.

Lähteet
-------

1. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.8.6 (engl. käännös)
2. ↑  Homeros: *Ilias* 2.211–264 (engl. käännös)
3. ↑  Ovidius: *Muodonmuutoksia* xiii.216–237 (engl. käännös)
4. ↑  Hesiodos: *Homeeriset hymnit* Aithiopis frag. 1 engl. käännös (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') Epitomi.5.1 (engl. käännös)
Ojajärven junaonnettomuus 1. syyskuuta 1928.
**Ojajärven junaonnettomuus** tapahtui 1. syyskuuta 1928 kello 10.50 Karjalan radalla Viipurin ja Hiitolan välillä lähellä Ojajärven rautatieasemaa kun Viipurista lähtenyt postijuna syöksyi järveen ratapenkereen petettyä. Onnettomuudessa loukkaantui kymmenkunta henkilöä, heistä suurin osa lievästi. Aineelliset vahingot olivat useita miljoonia markkoja.

Postijuna n:o 711 jossa oli toistakymmentä vaunua lähti Viipurista kello 8.27 aamulla. Onnettomuus tapahtui pari kilometriä Ojajärven asemalta Hiitolaan päin kun juna oli Ojajärven ja lähellä Kentän vartiotupaa sijainneen kalliorinteen välisellä ratapenkereellä. Veturi ja vaunut alkoivat keikkua ja veturi suistui sitten radan vasemmalle puolelle ja veturin tenderi ja junan ensimmäiset vaunut toiselle puolelle rataa viereiseen Ojajärveen ja ratapenkereelle. Tenderi ja sen perässä ollut 3. luokan makuuvaunu vierivät järven pohjaan noin 20 metrin päähän rannasta. Makuuvaunu vajosi 10 metrin syvyyteen mutta siellä olleet matkustajat pääsivät pelastautumaan ja uimaan rantaan. Makuuvaunun perässä olleet yhdistetty 1. ja 2. luokan boggievaunu ja yhdistetty 2. ja 3. luokan päivävaunu vajosivat osittain veteen. Kaikkiaan raiteelta suistui 5 vaunua, loput junan vaunut pysyivät raiteilla. Konduktöörinvaunu rikkoutui onnettomuudessa pahoin ja rata kärsi vaurioita niin että sen korjaaminen kesti useampia päiviä. Onnettomuuden syynä oli se että sateisen kesän aikana vesi oli päässyt syövyttämään ratapenkerettä aiheuttaen sitten sen sortumisen junan alla.

Lähteet
-------

1. ↑  kuvaaja Häkkinen Kaarlo: Ojajärven junaonnettomuus *www.finna.fi*. Viitattu 23.2.2020.
2. 1 2  Hirveä onnettomuus Ojajärvellä. Viipurin postijuna suistui järveen, Karjala 02.09.1928, nro 237, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Uhkaava rautatieonnettomuus tapahtunut Karjalan radalla : osa junaa syöksynyt järveen, Helsingin Sanomat 02.09.1928, nro 238, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Vakava juna-onnettomuus, Suomen Kuvalehti 08.09.1928, nro 37, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Thescelosaurus** ("ihastuttava lisko") oli aiemmin Hypsilophodontidae-heimoon lueteltu dinosaurus. Se eli liitukauden lopulla 77–65 miljoonaa vuotta sitten, mutta varmat *Thescelosaurus*-jäännökset tunnetaan vain myöhäisen Maastrichtian-ajan kerrostumista. Kasveja ravintonaan käyttänyt *Thescelosaurus* kasvoi jopa 4 metriä pitkäksi ja 300 kg painavaksi, joten se oli yksi heimonsa suurimmista jäsenistä. Sen fossiileja on löydetty Yhdysvaltojen Wyomingista, Montanasta, Coloradosta ja Etelä-Dakotasta sekä Kanadan Albertasta ja Saskatchewanista.

Ensimmäisen *Thescelosauruksen* fossiilin löysivät paleontologit John Bell Hatcher ja William H. Utterback vuonna 1891 Yhdysvaltojen Wyomingista. Suurin osa luurangosta oli säilynyt päätä ja kaulaa lukuun ottamatta, jotka olivat hävinneet eroosion myötä. Charles Gilmore nimesi sen 22 vuotta myöhemmin vuonna 1913.

*Thescelosauruksen* lähimpiä sukulaisia olivat *Parksosaurus* ja *Bugenasaura*, jotka aluksi luokiteltiin uusiksi *Thescelosaurus*-lajeiksi.

Ruumiinrakenne
--------------

Raskasrakenteinen *Thescelosaurus* oli kaksijalkainen, mutta saattoi liikkua myös neljällä raajalla. Pää oli pitkä ja matala, toisin kuin monilla sukulaisistaan. Sillä oli lyhyet viisisormiset eturaajat, nelivarpaiset takaraajat ja jänteiden tukema pitkä häntä. Koska reisiluu oli pidempi kuin sääriluu, toisin kuin esimerkiksi *Hypsilophodonilla*, *Thescelosaurus* oli luultavasti hitaampi kuin muut hypsilophodontit. *Thescelosauruksella* kuitenkin oli kevyt panssarointi, joka suojasi sitä jonkin verran saalistavilta teropodeilta.

Samoista kerrostumista kuin *Thescelosaurus* on löydetty muita samaan heimoon kuuluneita dinosauruksia. Sen levinneisyysalueilla tavattiin myös sorsa-, kilpi-, paksupää-, ja sarvikuonoliskoja sekä niitä saalistaneita teropodeja.

*Thescelosaurus* verrattuna aikuiseen ihmiseen.

Fossiloitunut sydän
-------------------

Vuonna 1993 löydettiin Etelä-Dakotasta ainutlaatuinen 66 miljoonaa vuotta vanha *Thescelosauruksen* fossiili, jossa oli säilynyt kivettynyt sydän. Fossiili on nykyään näytteillä Pohjois-Carolinan luonnontieteellisessä museossa. "Willoksi" kutsuttu dinosauruksen fossiili kuvattiin tietokonetomografiassa vuonna 2000, jolloin paljastui, että sydän oli nelikammioinen ja sisälsi yhden aortan. Rakenteeltaan sydän muistutti enemmän nisäkkään tai linnun kuin matelijan sydäntä, joten se tukee teoriaa dinosaurusten tasalämpöisyydestä. Joidenkin tutkijoiden mielestä tämä "sydän" on vain kivettyneitä mineraaleja. Se, kumpaa sukupuolta Willo on, ei tiedetä.

"Willon" mahdollinen sydän (keskellä).

Aiheesta muualla
----------------

* Willo, the Dinosaur with a Heart (Arkistoitu – Internet Archive) Pohjois-Carolinan luonnontieteellisen museon Willosta kertova sivu (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q131150
* Wikispecies: Thescelosaurus
* Fossilworks: 38742
* GBIF: 4572457
* IRMNG: 1024605

 |

 |
**Ojakurjenpolvi** (*Geranium palustre*) on monivuotinen kukkiva kurjenpolvilaji. Se on noin puolen metrin pituiseksi kasvava rentovartinen kasvi, joka viihtyy kosteilla paikoilla, kuten niityillä ja ojien reunoilla. Ojakurjenpolvi kasvaa lähes koko Euroopassa, varsinkin jokien alavilla rannoilla, ja on Saksassa jopa joen rantojen suurruohostojen erään kasvillisuustyypin nimikkolaji. Suomessa ojakurjenpolvi esiintyy melko harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomessa.

Ulkonäkö
--------

Ojakurjen varsi on särmikäs ja harittavahaarainen. Varret ja lehtiruodit ovat karvaisia, ja karvat suuntautuvat viistosti varren tyveen päin. Lehdet ovat viisikulmaiset ja sormijakoiset, kuten useimmilla muillakin kurjenpolvilla. Lehtien liuskat ovat kuitenkin tylppähampaisemmat kuin Suomen yleisimmällä kurjenpolvella, metsäkurjenpolvella. Kiipeilevän kasvutavan ja huomiota herättämättömän ulkonäön vuoksi ojakurjenpolvea on vaikea havaita kasvupaikkojen yleensä rehevän kasvillisuuden joukosta, ellei kukkia ole näkyvissä.

Kukat ovat harvassa ja parittain. Kukkaperät ovat muutaman senttimetrin pituiset ja taipuvat alas kukinnan jälkeen. Kukkien läpimitta on 25–30 mm, ja niissä on viisi soikeahkoa terälehteä. Kukat ja hedelmykset ovat rakenteeltaan samanlaiset kuin muillakin kurjenpolvilla. Teriö on punertavan sinipunainen (punaisempi kuin metsäkurjenpolvella).

Levinneisyys
------------

Ojakurjenpolvi on Euroopan lauhkean vyöhykkeen ja havumetsävyöhykkeen eteläosan kasvi. Idässä sen alue ulottuu Uralille ja Kaukasiaan. Sitä ei kuitenkaan tavata Länsi-Euroopan mereisimmillä alueilla (Islannista, Norjasta, Britteinsaarilta ja Pohjanmeren rannikoilta) eikä Etelä-Euroopassa Pyreneiden niemimaalta, Välimeren saarilta, Kreikasta, Turkista ja Krimiltä.

Suomessa ojakurjenpolvea esiintyy ilmeisesti luontaisena etelässä ja kaakossa, Pohjois-Karjalasta Etelä-Savon ja Etelä-Hämeen kautta Varsinais-Suomeen ulottuvan linjan eteläpuolella. Runsainta esiintyminen on tämän alueen suurten järvien tuntumassa ja toisaalta Suomenlahden rannikolla. Lännempänä ja pohjoisempana olevat yksittäiset esiintymät lienevät ihmistoiminnan tulosta.

Ojakurjenpolvi oli aiemmin Suomessa rauhoitettu laji.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jaakko Jalas (toim.): *Suuri kasvikirja, III osa*, s. 24. Helsinki: Otava, 1980. ISBN 951-1-05293-4.
2. 1 2 3 4  Leena Hämet-Ahti, ym.: *Retkeilykasvio*, s. 269. 3. painos. Helsinki: Suomen Luonnonsuojelun Tuki Oy, 1986. ISBN 951-9381-14-7.
3. ↑  Luonnonsuojeluasetuksessa rauhoitetut lajit *www.ympäristö.fi*.  4.4.2008. Valtion Ympäristöhallinto. Viitattu 11.7.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Kasviatlas 2018: Ojakurjenpolven (*Geranium palustre*) levinneisyys Suomessa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q158664
* Wikispecies: Geranium palustre
* BioLib: 3563
* CoL: 6KDL7
* EoL: 346145
* EPPO: GERPA
* EUNIS: 172587
* GBIF: 2890536
* GRIN: 424646
* iNaturalist: 57644
* IPNI: 373430-1
* NCBI: 661179
* Open Tree of Life: 957482
* PFI: 2819
* Plant List: kew-2823751
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:373430-1
* Tropicos: 13900736
* WFO: wfo-0000701007

 |

 |
**Hans August Schlüter** (29. heinäkuuta 1894 Minden, Saksa – 5. maaliskuuta 1970 Helsinki) oli saksalaissyntyinen sotilas ja suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Schlüterin vanhemmat olivat panimonomistaja Friedrich Schlüter ja Christine Theilen ja puoliso vuodesta 1926 Hjördis Winell. Schlüter tuli ylioppilaaksi Saksassa 1912 ja kävi siellä kadettikoulun 1912–1914. Luutnantti Schlüter oli Saksan Keisarillisessa armeijassa 1914–1918 ja toimi pioneerikomppanian päällikkönä Saksan Itämeren divisioonassa 1918. Hän oli Suomen sisällissodan jälkeen Suomeen jäätyään Lohjan suojeluskunnan valistusupseeri 1918–1922, Autoliike Hans Kochin myyntiedustaja 1919–1920, Piehl & Fehlingin kauppamatkustaja 1922–1924, harjoittelija Deutsche Edelstahlwerk AG:ssa Krefeldissä Saksassa 1923–1924, Firma Hans Schlüterin toimitusjohtaja 1924–1930 ja Oy Teräskonttorin toimitusjohtaja 1930–1951 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1951. Schlüter oli myös Oy Hammaspyörätehdas Ab:n, vuodesta 1931 Työkalu- ja Hammaspyörätehdas Oy, perustaja, toimitusjohtaja, ja hallituksen puheenjohtaja 1926–1956 sekä vuodesta 1943 Terästyö-, Tekoli- ja Intro-yhtiöiden perustaja, toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja. Suomen kansalainen Schlüter oli vuodesta 1926. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1954.

Schlüterin perustaman ja johtaman Teräskonttorin toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana toimi hänen jälkeensä vävy Christian Sundman, joka sai myöskin kauppaneuvoksen arvonimen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Haikari, Janne: Kauppaneuvos Hans Schlüter (1894–1970). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 14.12.2022.
2. 1 2  Hans Schlüter *Biografiasampo*. Viitattu 14.12.2022.
3. ↑  Haikari, Janne: Kauppaneuvos Christian Sundman (1933–1994). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 14.12.2022.
Teatteri Takomo osoitteessa Fredrikinkatu 18.
**Teatteri Takomo** on suomalainen teatteri, jonka toimitilat ovat Helsingissä Fredrikintorin kulmauksessa. Teatterin taiteellinen johtaja 2013-2021 on Akse Pettersson. Ohjaaja-dramaturgi Anna-Mari Karvonen aloittaa uutena taiteellisena johtajana vuoden 2022 alusta.

Teatteri Takomo perustettiin Helsingissä syksyllä 1996. Sen perustajajäseniä olivat Kristian Smeds, Rauno Ahonen, Tarja Heinula, Nina Jääskeläinen, Susanna Mikkonen, Turo Pajala, Tommi Raitolehto, Jorma Tapio, Terike Haapoja ja Jetta Kuitunen. Ensimmäinen ensi-ilta oli sovitus Henrik Ibsenin näytelmästä *Brand* vuodelta 1866.

Teatteri Takomo tekee esityksiä nykytodellisuuden ajankohtaisista kysymyksistä ja osallistuu teatterin keinoin nykypäivän yhteiskunnalliseen keskusteluun. Teatteri Takomon tekemän teatterin on tarkoitus syventää ihmisten tietoisuutta ja ymmärrystä nykyajasta sekä ihmisen olemassaolosta tämän päivän Suomessa ja maailmassa.

Istumapaikkoja teatterissa on 70. Teatteri Takomo saa rahoitusta Taiteen edistämiskeskukselta sekä Helsingin kaupungilta.

Jäsenet
-------

* Noora Dadu
* Joanna Haartti
* Joonas Heikkinen
* Niina Hosiasluoma
* Katja Küttner
* Ella Lahdenmäki
* Samuli Niittymäki
* Jaakko Pietiläinen
* Tuomas Rinta-Panttila
* Akse Pettersson
* Sara Nyberg (tuottaja)

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Info Teatteri Takomo. Viitattu 16.10.2016.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Ensemble Teatteri Takomo. Viitattu 16.10.2016.
3. ↑  Teatteri | Anna-Mari Karvonen valittiin Teatteri Takomon uudeksi taiteelliseksi johtajaksi *Helsingin Sanomat*.  3.6.2021. Viitattu 3.6.2021.
4. ↑  Harju, Hannu & Pullinen, Kari: Hurmoksellisen vakaumuksensa vanki: Teatteri Takomon tinkimättömässä Brandissa pilkistää armon valo.  *Helsingin Sanomat*, 12.1.1997. Maksullinen verkkoversio.
5. ↑  Teatteri Takomo Eniro.  Arkistoitu 1.7.2010. Viitattu 21.11.2008.
6. ↑  Teatteri Takomo Kultus. Viitattu 21.11.2008. [vanhentunut linkki]
7. ↑  Tilat Teatteri Takomo.  Arkistoitu 14.10.2008. Viitattu 21.11.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Teatteri Takomon verkkosivut
* Teatteri Takomo Twitterissä
Wrocławin voivodikunnan sijainti Puolan kartalla.
**Wrocławin voivodikunta** (puol. *województwo wrocławskie*) oli vuosina 1975–1998 yksi Puolan 49 voivodikunnasta. Sen hallintokeskus oli Wrocław. Wrocławin voivodikunnan alueesta tuli vuoden 1999 hallintouudistuksen tuloksena osa nykyistä Ala-Sleesian voivodikuntaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Wrocławskie województwo *Encyklopedia Internautica*. Viitattu 24.10.2020. (puolaksi)
2. ↑  Dz.U. z 1975 r. nr 16, poz. 91.
3. ↑  Wykaz Nowych Deskryptorów Geograficznych (151) (1-13.04.2017)

Puolan voivodikunnat 1975–1998
Biała Podlaska • Białystok • Bielsko-Biała • Bydgoszcz • Chełm • Ciechanów • Częstochowa • Elbląg • Gdańsk • Gorzów • Jelenia Góra • Kalisz • Katowice • Kielce • Konin • Koszalin • Krakova • Krosno • Legnica • Leszno • Lublin • Łomża • Łódź • Nowy Sącz • Olsztyn • Opole • Ostrołęka • Piła • Piotrków • Płock • Poznań • Przemyśl • Radom • Rzeszów • Siedlce • Sieradz • Skierniewice • Słupsk • Suwałki • Szczecin • Tarnobrzeg • Tarnów • Toruń • Wałbrzych • Varsova • Włocławek • Wrocław • Zamość • Zielona Góra
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan kevyestä risteilijästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Weymouth** oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weymouth-luokan kevyt risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Town-luokka (risteilijä, 1910)*
Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta, missä köli laskettiin 19. tammikuuta 1910. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta ja otettiin palvelukseen lokakuussa 1911.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin koeajojen ja koulutuksen ajaksi Atlantin laivaston 3. taistelulaivaviirikköön, mistä se siirrettiin kesäkuussa 1913 Välimeren laivaston 2. risteilijäviirikköön. Alus lähetettiin elokuussa 1914 Intian valtamerelle etsimään Saksan keisarikunnan laivaston risteilijää *SMS Emdeniä*. Se lähetettiin helmikuussa 1915 edelleen Itä-Afrikan rannikolle etsimään risteilijä *SMS Königsbergiä* Rufiji-joen suistosta, missä alus oli heinäkuuhun 1915.

Joulukuusta alkaen alus oli Adrianmerellä, mistä se siirrettiin 1916 Suuren laivaston 6. risteilijäviirikköön. Aluksen sijoituspaikaksi määrättiin joulukuussa Bermuda. Vuonna 1917 alus siirrettiin Brindisiin 8. risteilijäviirikköön. Siihen osui 2. lokakuuta 1918 Durazzon edustalla Itävalta-Unkarin laivaston sukellusveneen *SM U-28* laukaisema torpedo. Alus siirrettiin vaurioiden korjaamiseksi telakalle.

Kesäkuussa 1919 alus poistettiin Maltalla palveluksesta ja siirrettiin telakalle korjattavaksi. Alus liitettiin palvelukseen maaliskuussa 1920 palatessaan Etelä-Amerikkaan 7. risteilijäviirikköön, jossa se oli tammikuuhun 1921.

Alus palasi heinäkuussa Britteinsaarille, jossa se poistettiin palveluksesta ja sijoitettiin Noren reserviin. Alus palasi palvelukseen joulukuussa 1925 Noren reservin vara-amiraalin lippulaivana, kunnes se poistettiin syyskuussa 1927 uudelleen palveluksesta Portsmouthissa telakalle siirtoa varten.

*Weymouth* sijoitettiin 1928 poistolistalle ja myytiin lokakuussa samana vuonna.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Wragg, David: *Royal Navy Handbook 1914–1918*. Gloucestershire, Englanti: Sutton Publishing, 2006. ISBN 0-7509-4203-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Conway's s. 52

*Town*-luokan risteilijät

|  |
| --- |
| **Bristol-luokka** *HMS Bristol* - *HMS Glasgow* - *HMS Gloucester* - *HMS Liverpool* - *HMS Newcastle* |
| **Weymouth-luokka** *HMS Weymouth* - *HMS Yarmouth* - *HMS Dartmouth* - *HMS Falmouth* |
| **Chatham-luokka** *HMS Chatham* - *HMS Dublin* - *HMS Southampton* - *HMAS Brisbane* - *HMAS Melbourne* - *HMAS Sydney* |
| **Birmingham-luokka** *HMS Birmingham* - *HMS Lowestoft* - *HMS Nottingham* - *HMAS Adelaide* |
| **Birkenhead-luokka** *HMS Birkenhead* - *HMS Chester* |
| Edeltäjä: Active-luokan tiedusteluristeilijät – Seuraaja: *Arethusa*-luokka |
**Inga-Lill Susanna Härkälä** (o.s. **Nyqvist**, 25. heinäkuuta 1931 Urjala – 5. helmikuuta 2022 Hämeenlinna) oli suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija. 

Nyqvist voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1951 ja 1954–1955 sekä 400 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1957. Hän voitti lisäksi 800 metrillä hopeaa vuosina 1952 ja 1953 sekä pronssia 1959.

Nyqvist juoksi 400 metrillä Suomen ennätyksen 60,7 Tampereella vuonna 1957 ja 800 metrin Suomen ennätyksen 2.15,3 Tampereella SM-kisoissa 15. elokuuta 1954.

Nyqvist edusti Suomea EM-kilpailuissa Bernissä 1954. Hän juoksi 800 metrin alkuerissä ajan 2.17,2. Nyqvist oli ensimmäinen suomalainen nainen, joka kilpaili arvokisoissa naisten 800 metrillä.

Seuratasolla Nyqvist edusti urallaan Kalvolan Keihästä ja Hämeenlinnan Tarmoa. Hänellä oli myös maaotteluedustuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Sata tekee töitä, että 900 saa juosta *Hämeen Sanomat*.  12.7.2013. Viitattu 7.7.2022.
2. ↑  Kirkolliset. (kirkollisissa ilmoituksissa (Lammi) kuolleissa "*Inga-Lill Susanna Härkälä 90 v*") *Etelä-Suomen Sanomat*, 3.4.2022, s. A18.
3. 1 2 3  Inga-Lill Nyqvist Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
**Puhdistusvala** on 1734–1948 Suomessa käytössä ollut oikeuden edessä annettu juhlallinen vakuutus, jonka avulla vastaaja tai syytetty saattoi kumota kantajan tai syyttäjän kanteen. Jos vastaaja kieltäytyi puhdistusvalasta tai ei saapunut oikeuden istuntoon, katsoi oikeus kantajan tai syyttäjän vaatimuksen toteennäytetyksi. Jos vastaaja teki valan, oikeus hylkäsi kanteen tai syytteen.[1] Puhdistusvalan sijalle tuli totuusvakuutus. Ruotsissakin puhdistusvala poistettiin 1948.[2]

Puhdistusvalasta säädettiin oikeudenkäymiskaaressa (17:30–31). Sen mukaan vastaajan tai syytetyn määräsi puhdistusvalalle tuomari, mutta vain hätätilassa ja silloin kun totuutta ei muutoin saatu selville. Puhdistusvalalle ei saanut tuomita rikoksesta, joka koski ihmishenkeä. Puhdistusvalalle tuomittu sai miettiä valan tekoa tai tekemättä jättämistä maaseudulla seuraavaan oikeuden istuntoon ja kaupungissa enintään kuukauden. Jos hän pystyi osoittamaan laillisen esteen, antoi oikeus hänelle uuden määräajan.

Lähteet
-------

1. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965
2. ↑  *Bonniers lexikon,* Albert Bonniers förlag 1967
**Tehdastila** oli entisajan Suomessa kruununtila, jonka metsät ja maakirjaverot oli varattu teollisuuslaitoksen ylläpitoon. Teollisuudenharjoittaja saattoi ostaa tehdastilan perimysmaakseen. Tilan asukas sai kuitenkin pitää sitä hallinnassaan sukupolvesta toiseen kunhan suoritti veronsa tehtaalle. Tilan asukas ei saanut käyttää tilan metsää muuhun kuin kotitarvepuun ottoon eikä raivata metsään uutta peltoa ilman tehtaanomistajan lupaa, paitsi maaherran suostumuksella. Tilan metsiä käytettiin tehtaan tarpeisiin ja asukkaan suostumuksella tilan maakirjaverot tuli suorittaa puuhiilinä ja hevosajoina.

Edellä on kuvattu tehdastilaa sanan ahtaammassa merkityksessä. Laveammin ymmärrettynä tehdastila tarkoitti maakirjaan tai maarekisteriin merkittyä tilaa, jota käytettiin tehdasliikkeen harjoittamiseen. Tällaisen tilan koko saattoi vaihdella pienestä palstasta kokonaiseen maatilaan. Ahtaammin ymmärretty tehdastila muodostettiin tehdastilaksi lain määräysten mukaan tai luovutettiin tehtaan käyttöön erikoissäännöksiin perustuen. Vielä 1800-luvun puolivälissä oli useita tehdastilalajeja. Tehdastiloja olivat saaneet erityisellä katselmuksella kaivokset, sulatot, kankirautalaitokset ja muut vasaristot, rautateostehtaat, sahat, tullijauhomyllyt, survin- ja vanutuslaitokset sekä vesivoimalat. Lisäksi valtionmetsistä luovutettiin laitoksille rekognitiometsiä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Uusi tietosanakirja*. Osa 20, palsta 730, hakusana tehdastila. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1965.
2. 1 2  *Iso tietosanakirja*. Osa 13, palstat 775–777, hakusana tehdastila. Helsinki: Otava, 1937.
*Tämä artikkeli kuvaa Britannian kuninkaallisen laivaston Windsor Castle -luokan toisen luokan linjalaivaa. Muita samoin nimettyjä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Windsor Castle** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1858 vesillelaskettu Windsor Castle -luokan 116-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Windsor Castle -luokka*
Alus tilattiin 3. lokakuuta 1833 *HMS Victoriana* Queen-luokan 110-tykkisenä ensimmäisen luokan linjalaivana Pembroken telakalta. Se päätettiin 11. joulukuuta 1834 muuttaa 74-tykkiseksi kaksi kantiseksi alukseksi, mutta kuitenkin säilyttää Symondsin suunnitteleman runkorakenteen ja 110-tykkisen aluksen mittasuhteet. Suunnitelman mukaan alukselle asennettaisiin alemmalle tykkikannelle 28 kappaletta kahdeksan tuuman/68 naulan 65 cwt:n tykkiä ja ylemmälle kannelle saman verran 32 naulan 56 cwt:n tykkejä. Lisäksi alusten puolikannelle ja etukannelle oli tarkoitus asentaa kuusitoista 32 naulan 48 cwt:n ja kaksi 32 naulan 56 cwt:n tykkiä.

Köli laskettiin toukokuussa 1844. Sen tilaus uudistettiin 29. kesäkuuta 1848 parannellun suunnitelman mukaisena. Suunnitelman mukaan aluksesta tulisi 116-tykkinen. Se nimettiin 6. tammikuuta 1855 *HMS Windsor Castleksi*. Tilaus uudistettiin 28. helmikuuta 1857 potkuritaistelulaivana, jonka muutostyöt aloitettiin 3. lokakuuta 1857. Alus laskettiin vesille 26. elokuuta 1858 ja valmistui 2. helmikuuta 1859 Devonportissa, josta se siirrettiin reserviin. Muutostöiden aikana alukselle asennettiin kaksisylinterinen John Penn and Sonin 500 nhp:n höyrykone, joka tuotti 2 052 ihp. Alus saavutti koeajoissa 11 solmua.

Palvelus
--------

Alus nimettiin 1869 *HMS Cambridgeksi*, kun se sijoitettiin tykistökoululaivaksi Devonportiin. Alus otettiin tammikuussa 1869 palvelukseen päällikkönään Fitzgerald Algernon Charles Foley. Thomas Le Hunte Ward vastaanotti aluksen päällikkyyden 12. elokuuta 1877 ja luovutti sen edelleen 15. elokuuta 1883 George Stanley Bosanquetille. Lokakuussa 1889 aluksen päällikkyyden vastaanotti Henry John Carr ja elokuussa 1900 Charles Ramsay Arbuthnot. Alus myytiin 24. kesäkuuta 1908 romutettavaksi Coxille Falmouthiin.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1817-1863 - Design, Construction, Careers and Fates*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2014. ISBN 978-1-84832-169-4. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Winfield, Rif s. 16
2. ↑  Winfield, Rif s. 17
3. ↑  Winfield, Rif s. 19
4. 1 2  Winfield, Rif s. 21

*Queen*-luokan linjalaivat

|  |  |
| --- | --- |
| Queen-luokka | *HMS Queen* - *HMS Royal Frederick* - *HMS Algiers* - *HMS Victoria* |
| paranneltu Queen-luokka | *HMS Royal Frederick* - *HMS Victoria* - *HMS Prince of Wales* - *HMS Royal Sovereign* - *HMS Windsor Castle* - *HMS Marlborough* |
| Duke of Wellington -luokka | *HMS Duke of Wellington* - *HMS Royal Sovereign* |
| Windsor Castle -luokka | *HMS Windsor Castle* - *HMS Royal Frederick* |

|  |
| --- |
| Edeltäjä: Princess Charlotte -luokka – Seuraaja: *HMS Royal Albert* |
**Tarja Ervasti** (s.1957) on suomalainen valotaiteilija ja esittävän taiteen valosuunnittelija. Hän on opiskellut valosuunnittelua Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa valmistuen teatteritaiteen maisteriksi ja Yale School of Drama -yliopistossa (nykyään nimeltään David Geffen School of Drama at Yale University) Yhdysvalloissa. 

Ervastin tuotantoon kuuluu valoa pääasiallisena materiaalinaan hyödyntäviä installaatioita, ympäristötaideteoksia ja rakennettuun ympäristöön luotuja pysyviä teoksia.
Ervasti on työskennellyt vapaana taiteilijana 1980-luvulta alkaen, yhdistäen urat valosuunnittelijana teatteri-, tanssi- ja oopperatuotannoissa sekä valotaideteosten tekijänä. Hän on toiminut alansa opetustehtävissä Teatterikorkeakoulussa sekä vierailevana luennoitsijana Kuvataideakatemiassa, Taideteollisessa korkeakoulussa ja ammattikorkeakouluissa. Ervasti on toiminut ympäristö- ja valotaidetapahtumien suunnittelijana, kuraattorina sekä valotaidekilpailujen juryissä. Hän toimi näyttelyvalaistuksen suunnittelijana ja toteuttajana Kansallisgalleriassa vuosina 2018–2022. 
Arabianrannassa on hänen teoksensa *Tuulen kuvia*.

Lähteet
-------

1. ↑  Arabianrannan taide. Pdf.

Aiheesta muualla
----------------

* Tarja Ervastin verkkosivut

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |