recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**André-Dieudonné Kolingba** (12. elokuuta 1936 – 7. helmikuuta 2010, Pariisi) oli keskiafrikkalainen kenraali ja Keski-Afrikan tasavallan presidentti vuosina 1981–1993.

Kolingba nousi valtaan 1981 syrjäyttämällä David Dackon verettömällä vallankaappauksella.
Kolingba kuvasi itsensä rauhan miehenä, mutta vallankaappauksen jälkeen hän poltatti kyliä maan pohjoisosissa ja toi oman heimonsa valtion johtoon.

Kolingba joutui taipumaan painostuksen vuoksi viimein monipuoluejärjestelmään, mikä huipentui vuoden 1993 demokraattisiin presidentinvaaleihin, joissa Ange-Félix Patassé voitti Kolingban.

Kolingba oli myös vuoden 2001 toukokuun 28. vallankaappausyrityksen takana. Sen jälkeen tuhansien yacomahien piti paeta vainoa. Kolingba itse haki turvapaikkaa Ugandasta.
Kolingba tuomittiin poissaolevana kuolemaan ja häneltä riistettiin hänen sotilasarvonsa.
François Bozizén noustua valtaan vuonna 2003 järjestettiin kansallisen dialogin tribunaali ja Kolingballe myönnettiin armahdus.

Kolingba kuoli Pariisissa sairastamaansa syöpään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Keski-Afrikan tasavalta Keski-Afrikan tasavallan presidentit |
| --- |
|  |
| Keski-Afrikan tasavalta (1960–1976) | 
* David Dacko (1960)
* Jean-Bédel Bokassa (1966–1976)

 | Keski-Afrikan tasavallan vaakuna |
|  |
| Keski-Afrikan keisarikunta (1976–1979) | 
* Bokassa I (1976–1979)

 |
|  |
| Keski-Afrikan tasavalta (1979–) | 
* David Dacko (1979–1981)
* André Kolingba (1981–1993)
* Ange-Félix Patassé (1993–2003)
* François Bozizé (2003–2013)
* Michel Djotodia (2013–2014)
* Alexandre-Ferdinand Nguendet (2014)
* Catherine Samba-Panza (2014–2016)
* Faustin-Archange Touadéra (2016–)

 |

 |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Invest in Finland** on kansainvälistymis- ja rahoituspalveluita tarjoavan liike-elämän toimijan Business Finlandin yksikkö, joka tukee suorien investointien saamista Suomeen. Suomeen kohdistuvien investointien edistämisen lisäksi Invest in Finland kerää tietoa ulkomaalaisten yritysten investoinneista Suomeen sekä kehittää ja koordinoi kansallista investointien hankintatyötä verkottuen aktiivisesti alueellisten ja kansainvälisten toimijoiden kanssa.

Invest in Finlandin toimintaa rahoittaa yhtenä Suomen valtion kansainvälistymispalveluna työ- ja elinkeinoministeriö. Yksikön johtajana toimii Antti Aumo (2015- ). Aikaisemmin toiminnan rahoitti kauppa- ja teollisuusministeriö.
Invest in Finlandin toimitusjohtajana toimi Tuomo Airaksinen 2005-2012. KTM Sirkka Aura oli toimitusjohtajana vuosina 1999–2005 ja häntä ennen Nils-Cristian Berg 1993–1998, joka erosi vastalauseena riittämättömälle rahoitukselle.

Invest in Finlandin toiminta itsenäisenä organisaationa lakkautettiin ja se siirrettiin osaksi Finpron toimintaa. Invest in Finland 'säätiö lakkautettiin virallisesti kesäkuun lopussa 2012. Finpron yksikköinä toimivat myös Visit Finland (ent. Matkailun edistämiskeskus) ja Export Finland. Vuonna 2018 Finpro ja Tekes yhdistyivät Business Finlandiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Finpro on nyt Export, Invest in ja Visit Finland, Finpro-etusivun vaihtuva otsikko. Viitattu 20.1.2016.
2. 1 2  Invest in Finlandin toiminta osaksi Finproa, Finpro 13.12.2011. Viitattu 20.1.2016.
3. ↑  Julkisen sektorin ylimmät naisjohtajat, Talouselämä 8.4.2003. Viitattu 20.1.2016.
4. ↑  Invest in Finlandin toimitusjohtaja eroaa tehtävästään, Taloussanomat 6.10.1998. Viitattu 20.1.2016.
5. ↑  Miia Linnusmaa: Finpro ja Tekes yhdistyvät Business Finlandiksi vuoden alussa *www.businessfinland.fi*. Viitattu 26.4.2022.
**Pohjanvalokala** (*Benthosema glaciale*) on valokalojen (Myctophidae) heimoon kuuluva syvissä merivesissä elävä kalalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Pohjanvalokala voi maksimissaan kasvaa 10,3 senttimetrin mittaiseksi. Sen ruumis on pitkänomainen ja sivusuunnassa hyvin litteä. Sen pää ja silmät ovat suuret suhteessa ruumiiseen. Sen kyljet ovat hopean väriset ja selkä ruskea. Evät ovat värittömiä ja niiden kaikkien ruodot rasvaevää lukuun ottamatta ovat pehmeitä. Suomut ovat suuria. Koiraan pyrstön yläpuolella on pieniä valoelimiä, jotka naaraalla ovat pyrstön alapuolella.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Pohjanvalokalaa tavataan Atlantin valtameressä ja Välimeressä. Eteläisellä Atlantin valtamerellä sen levinneisyys rajoittuu etelässä Guineaan ja Pohjois-Carolinaan, pohjoisessa Karanmeren Novaja Zemljan itäpuolelle ja lännessä Baffininlahteen ja Grönlantiin. Laji elää yleensä 150–500 metrin syvyydessä vedenpinnasta, mutta sitä on löydetty jopa 1 400 metrin syvyydessä asti. Nuoret yksilöt elävät aikuisia matalammalla. Pääasiassa pohjanvalokalaa tavataan aavalla merellä, mutta sitä on kuitenkin havaittu toisinaan rannikoiden lähellä.

Ravinto ja elintavat
--------------------

Pohjanvalokalan ravintoa on yksinomaan vapaassa vedessä elävä eläinplankton. Ne syövät aktiivisimmin illalla. Sukukypsäksi laji tulee 4–5 senttimetrin mittaisena, milloin se on 2–3 vuoden ikäinen. Kutu tapahtuu Norjan lähistöllä kesä-heinäkuussa, vaikkakin etelämpänä se voi lisääntyä ympäri vuoden. Yksittäinen naaras tuottaa 200–1 000 mätimunaa, ja ne ovat halkaisijaltaan 0,8 millimetrin mittaisia. Lajin valoelinten välähdysten tarkoitus on kiinnittää petojen huomio kalan pyrstöön, jolloin valokalan on helpompaa paeta. Suurin lajilla tavattu elinikä on kahdeksan vuotta. Pohjoisissa vesissä, kuten Norjassa elävät yksilöt elävät keskimäärin vanhimmaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  *Benthosema glaciale* *IUCN Red List of Threatened Species*. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org.  (englanniksi)
2. 1 2 3  *Benthosema glaciale* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 14.3.2020. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Varjo, Markku & Lehtonen, Hannu: *Suomen ja pohjolan kalat*, s. 400–401. Readme, 2017. ISBN 9789523213722. (suomeksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1319298
* ADW: Benthosema\_glaciale
* BOLD: 59421
* CoL: LHZL
* EUNIS: 124005
* FishBase: 21
* Fossilworks: 301266
* GBIF: 2406057
* iNaturalist: 215151
* IRMNG: 10568730
* ITIS: 162680
* IUCN: 198611
* NatureServe: 2.104807
* NBN: NHMSYS0000328833
* NCBI: 125796
* Plazi: 40FD4164-E202-0C9C-FA85-466FB6249B30
* WoRMS: 126580

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee musiikkitermiä. Inventio tarkoittaa myös keksintöä.*
**Inventio** (ital. *inventione, invenzione*, saks. *Invention*) on musiikkitermi, jota on käytetty hieman eri tavoin eri aikoina.

Inventio osana teoksen nimeä kertoi 1500- ja 1600-luvuilla, että sävellyksessä oli käytetty jotakin erikoista keksintöä tai uutuutta. Tähän liittyvät myös 1600-luvun italialaiset ilmaisut *nova inventione*, *moderne inventioni* tai *inventioni curiosi*.

Saksalaisessa barokkimusiikissa termi tarkoittaa teoksen sävelaihetta tai -oivallusta ennen teoksen työstämistä tai sävellyksiin liittyvää kekseliäisyyttä, taitoa luoda sävellys erilaisilla tekniikoilla perusaiheesta. Esimerkkejä ovat muun muassa Johann Sebastian Bachin kuuluisat viisitoista inventiota tai hänen viisitoista kolmiäänistä Sinfoniaansa.

Varsinaisen musiikkilajin aseman inventio saavutti uusbarokki-ilmiönä 1900-luvun alun Saksassa. Tällöin inventioihin tyypillisesti liittyi kaksiääninen kevyt polyfoninen tekstuuri. Alban Berg loi edelleen uutta sisältöä termille *Wozzeck*-oopperansa 3. näytöksen kuudella inventiollaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Suuri Musiikkitietosanakirja 3 He-Kuud*, s. 89-90. Helsinki: Weilin + Göös ja Otava, 1990. ISBN 951-35-4727-2.
**Erkki Juho Warpenius** (1818 Orimattila - 25. joulukuuta 1871 Orimattila) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.

Maanviljelijä, kunnallis- ja kirkollismies Warpenius oli Iitin tuomiokunnan edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1863-1864 ja 1867. Vuonna 1867 hänet valittiin puhemiesneuvoston varajäseneksi, valitsijamieheksi sekä pankkivaliokunnan, toimitusvaliokunnan ja säädyn yksityisen valitusvaliokunnan jäseneksi. Valtiopäivätoiminaan hän anoi ryysyveroksi kutsutun lumppuveron poistamista, joka meni säädyn yksityisen valitusvaliokunnan tarkastettavaksi. Se hyväksyi esityksen ja siirsi sen eteenpäin senaatille. Myöhemmin lumppuvero poistettiinkin. Toinen Warpeniuksen anomus koski apteekkiliikkeen harjoittamista maalla. Warpenius kannatti lisäksi myös rautateiden rakentamista.

Lähteet
-------

1. ↑  Kotomaalta.  *Sanomia Turusta*, 12.1.1872, nro 2, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 24.2.2021.
2. 1 2  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 301–302. Helsinki: Otava, 1926.
3. ↑  Talonpoikaissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809-1906, I osa, Viljo Hytönen, Tietosanakirja-Osakeyhtiö, Tietosanakirja-Osakeyhtiön kirjapaino, Helsinki, 1923.
**Bostonin verilöyly** (yhdysvaltalaisten käyttämä nimitys, engl. *Boston Massacre*) tai **King Streetin välikohtaus** (brittien käyttämä nimitys, engl. *Incident on King Street*) oli Bostonissa 5. maaliskuuta 1770 sattunut välikohtaus Britannian armeijan ja bostonilaisen väestön välillä. Välikohtaus sai alkunsa bostonilaisten uhkailtua brittisotilaita sanallisesti ja heiteltyä näitä kohti lumipalloja ja muita esineitä. Lopulta brittisotilaat ampuivat ilman esimiestensä käskyä kohti väkijoukkoa tappaen viisi ja haavoittaen kuutta ihmistä.

Väkijoukkoa kohti ampuneet sotilaat joutuivat myöhemmin oikeuden eteen, jossa heitä puolusti Yhdysvaltain tuleva presidentti John Adams yhdessä kahden avustajan kanssa. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä brittisotilaita komentanut Thomas Preston vapautettiin kokonaan syytteistä, toisessa taas kahdeksasta syytetystä sotilaasta vain kaksi tuomittiin taposta vähäisiin rangaistuksiin.

Bostonin verilöylyä on myöhemmin pidetty yhtenä ratkaisevista tapahtumista, jotka käänsivät yhdysvaltalaiset emämaa Isoa-Britanniaa vastaan.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bostonin verilöyly**.
1. 1 2  David McCullough: *John Adams*. New York: Simon & Schuster, 2001. ISBN 0-7432-1829-9. (englanniksi)
2. 1 2  John Adams *History.com*. Viitattu 22.11.2010. (englanniksi)
Kuvassa Gabriel -merimaaliohjuksen laukaisu.
**Gabriel** on Israelissa kehitetty meritorjuntaohjusten perhe. Ohjusten valmistaja on Israel Aerospace Industries.

Ohjus lentää ilmassa arviolta 2,5 metrin korkeudessa. Asetyyppinä Gabriel tuli käyttöön vuonna 1962, joten se on käynyt läpi useita eri kehitysversioita. Omamassa on kohonnut 480 kg:sta 960 kg:aan. Taistelukärjen omamassa kohosi 100 kg:sta 240 kg:aan. Kantama oli alun perin vain 20 km, mutta Mark IV -versiossa se on jo 200 km.

Käyttö Suomessa
---------------

Suomen puolustusvoimat hyväksyi viimeisimmän Gabriel Mark V -version käyttöönsä kesällä 2018 ja päätti tehdä tilaussopimuksen, jonka arvo on 162 miljoonaa euroa. Toimitukset tapahtuvat vuosina 2019–2025. Ohjuskauppaan sisältyy myös tilausoptio, jonka arvo on 193 M€. Merivoimille toimitettavan merimaaliohjuksen tyypitystunnus on **PTO 2020**.

Muita valintaprosessissa mukana olleita olivat norjalainen Kongsbergin NSM, eurooppalais-ranskalainen MBDA:n Exocet, ruotsalainen Saabin RBS15 sekä yhdysvaltalainen Boeing Harpoon. 

Gabriel 1 -tyypin ohjus näytteillä, Haifan merimuseossa Israelissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Merivoimille valittiin uusi 162 miljoonan euron pin­ta­tor­jun­taoh­jus­jär­jes­tel­mä Israelista *Kaleva.fi*.  6.7.2018. Viitattu 24.7.2018.
2. ↑  Merivoimille hankitaan uusia ohjuksia Israelista *Verkkouutiset.fi*.  6.7.2018. Viitattu 24.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Vähämäki, Tero: Merivoimille uusi 162 miljoonan euron ohjusjärjestelmä – "Kehittynyt kaikilla suorituskykyalueilla" *Helsingin Uutiset*.  6.7.2018. Viitattu 25.07.2018.
* Yllätysvalinta pääaseeksi: israelilainen Gabriel merivoimien uudeksi pintatorjuntaohjukseksi *Lentoposti.fi*.  6.7.2018. Viitattu 25.7.2018.
* Gabriel *Missile Threat*. Viitattu 25.7.2018.
* Finland picks Israel’s Gabriel as its new anti-ship missile *Naval Today*.  6.7.2018. Viitattu 25.7.2018.
* The Market for Anti-Ship Missiles (pdf) *Forecast International*.  elokuu 2010. Viitattu 25.7.2018.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Gabriel (missile)
**Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta** oli lyhytikäinen neuvostotasavalta Itä-Galitsian Podoliassa Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan aikana. Neuvostotasavalta hallitsi bolševikkien sodan aikana valtaamia alueita Ternopilista käsin alkaen 8. heinäkuuta 1920 lakkauttamiseensa saakka 21. syyskuuta 1920. Neuvostotasavallan vallankumousneuvostoa johti Volodymyr Zatonskyi. Neuvostotasavalta esimerkiksi kansallisti maata ja pankkeja, painatti omaa rahaansa ja nostatti oman puna-armeijansa. Lopulta sen valtasivat takaisin puolalaiset ja sen alueet liitettiin Puolaan Riian rauhassa 1921.

Historia
--------

Ukrainan kansantasavalta oli joulukuun alussa 1919 menettänyt Kiovan hallinnan bolševikeille ja suurinta osaa Ukrainasta hallitsi neuvosto-Ukraina. Ukrainan kansantasavalta solmi Puolaan paenneen Symon Petljuran johdolla sotilasliiton Puolan kanssa Varsovan sopimuksella 20. joulukuuta. Sotilaallisesti vahvempi Puola sai sopimuksen nojalla Itä-Galitsian ja sen joukot aloittivat ukrainalaisten tukemina hyökkäyksen bolševikkeja vastaan huhtikuussa 1920. Hyökkääjien onnistui toukokuussa vallata Kiova, mutta pian bolševikkien vastahyökkäys alkoi ajaa heitä taaksepäin.

Neuvosto-Venäjän 14. armeija ja 1. ratsuväkiarmeija etenivät Varsovan sopimuksen nojalla Puolan hallitsemaan Itä-Galitsian Podoliaan. Puna-armeijan hallitsemalle alueelle julistettiin perustetuksi Galitsian sosialistinen neuvostotasavalta 8. heinäkuuta 1920. Aluetta hallitsi muodollisesti Ternopilissä muodostettu Galitsian vallankumousneuvosto Volodymyr Zatonskyin johdolla. Suurimmillaan neuvostotasavallan alue käsitti 14 kokonaista piirikuntaa ja osia useammasta muusta piirikunnasta Lvivin länsipuolella. Kokoa alueella oli noin 18 000 km² ja asukkaita noin 1,8 miljoonaa. Vallankumousneuvosto lakkautti maan yksityisomistuksen ja kansallisti alueen pankit. Se myös painoi omaa rahaansa ja nostatti oman Galitsian puna-armeijansa. Järjestystä piti yllä Tšeka.

Galitsian neuvostotasavallan ei kuitenkaan koskaan onnistunut saada haltuunsa Itä-Galitsian vauraampia alueita Lvivin ympärillä. Lisäksi bolševikit kärsivät tappion puolalaisille Varsovan taistelussa elokuussa 1920 ja he joutuivat aloittamaan perääntymisen. Puolalaiset alkoivat edeteä neuvostotasavallan alueelle ja se lakkasi olemasta 21. syyskuuta 1920. Puola ja Neuvosto-Venäjä tekivät lokakuussa 1920 välirauhan ja sopivat lopullisen rauhan Riiassa huhtikuussa 1921. Galitsian neuvostotasavallan aikanaan hallitsemasta alueesta tuli osa Puolaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Johannes Remy: "7", *Ukrainan historia*. Gaudeamus, 2015. ISBN 978-952-495-855-4.
2. 1 2 3 4 5  Jonathan D. Smele: "Galician Soviet Socialist Republic", *Historical Dictionary of the Russian Civil Wars, 1916–1926*. Rowman & Littlefield, 2015. ISBN 978-1-4422-5281-3. (englanniksi)
3. 1 2  Vasyl Veryha: Galician Socialist Soviet Republic *Internet Encyclopedia of Ukraine*. Viitattu 27.5.2022. (englanniksi)
**Luokattomuus** tarkoittaa koulua, jossa oppilas itse saa päättää, missä ajassa suorittaa opintonsa. Sen vuoksi on pyritty hylkäämään oppilaan sitominen pysyviin luokkiin, joiden takia kaikille luokkaan kuuluville opetetaan sama sisältö, samassa määrin, samassa ajassa. Suomessa 1990-luvulla toteutui lukiouudistus, jonka keskeisin tekijä oli luokattomuus. 

Historiallisesti opiskelu lienee alun pitäen ollut lähempänä luokatonta kuin luokallista jo opiskelijoiden vähälukuisuudenkin takia. Esimerkiksi kirkon katedraalikouluissa luokkiin sitomista tuskin on ollut. Vasta kun opiskelijamäärät lisääntyivät teollistumisen myötä, syntyi tarve ja pakkokin organisoida koulu luokalliseksi eli pysyvinä luokkayhteisöinä toimivaksi. Monien opetuksen ja opiskelun epäkohtien nähtiin johtuvan luokallisen koulusysteemin jäykkyydestä. Niinpä ensimmäiset luokattomuuskokeilut syntyivätkin heti 1900-luvun alussa. Laajaa mielenkiintoa herätti esimerkiksi yhdysvaltalaisen Helen Parkhurstin perustama *The Dalton Plan*. Se levisi moniin maihin, ja myös Suomessa siitä tiedettiin viimeistään 1920-luvun jälkipuoliskolla. Kurssimuotoinen opetussuunnitelma on välttämättömyys luokattomassa järjestelmässä. *lähde?*

Katso myös
----------

* Luokka (koulutus)

Lähteet
-------

1. ↑  Luokattomuus[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Luokattomuuden määrittely ja historia. Anssi Kuusela.
**Kauko Viktor Nissinen** (20. helmikuuta 1911 Helsinki – 1. maaliskuuta 1993) oli suomalainen insinööri ja pesäpalloilija.

Kauko Nissinen pelasi Helsingin Pallonlyöjien edustusjoukkueessa 1932-37 ja 1939 yleensä varavahtina ja saavutti Suomen mestaruuden v. 1934. Urallaan Nissinen osallistui neljään Itä-Länsi-otteluun ja oli HPL:n johtokunnan jäsen 1937-40.

Nissinen tuli ylioppilaaksi Helsingin toisesta suomalaisesta lyseosta vuonna 1930 ja valmistui diplomi-insinööriksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta 1943 pääaineenaan kemia. Nissinen teki opintomatkoja Ruotsiin ja Tanskaan vuosina 1949–1951. Hän toimi Helsingin laivastoaseman laboratorioapulaisena vuosina 1937–1939, Valtion lentokonetehtaan tutkimusinsinöörinä ja työpajainsinöörinä 1941–1948, Oy Gust. Raninin teknisenä johtajana vuodet 1948–1958 ja Oy Pyynikin tehtaalla apulaispanimomestarina 1959–1961. Hän oli myös Kuopion kaupungin vesilaitoksen kemisti 1949–1950 ja toimi matematiikan, kemian ja fysiikan opettajana eri oppilaitoksissa vuodesta 1961. Sotilasarvoltaan Nissinen oli insinööriluutnantti.

Nissisen vanhemmat olivat maanviljelijä Eero Nissinen ja Hilda (o.s. Markkanen). Puoliso oli voimistelun lehtori Salme Tuulikki Nissinen (o.s. Koskinen) vuodesta 1944.

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 1 SM-kulta: 1934
* 4 SM-pronssia: 1933, 1935, 1936, 1937
* 4 Itä-Länsi-ottelua: 1933, 1934, 1936, 1937

Lähteet
-------

* Helsingin Pallonlyöjät 1919-1973 (pdf)

### Viitteet

1. ↑  Nissinen Kauko Viktor, hautakuva albumissa: Pirkkalan Vanhan kirkon hautausmaa, lohkot F ja B (vaatii kirjautumisen) *suomenkirkkojajahautausmaita.fi*. Viitattu 4.3.2023.
2. ↑   Urheilumme Kasvot Osa 3, Nissinen, Kauko, sivu 1208, vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1978
3. 1 2 3  Nissinen, Kauko Viktor, Diplomi-Insinöörit ja arkkitehdit 1973, sivu 449, toimittanut Matti Kaario, Suomen teknillinen seura, Helsinki 1973
4. 1 2  Pesäpallon SM-mitalistit Pesäpalloliitto.  Arkistoitu 2.7.2018. Viitattu 14.4.2018.
5. ↑  Itä-Länsi-pelaajat joukkueittain, miehet Rasilainen, Matti. Viitattu 23.4.2018.
**Boston Promenade** (ent. Boston Promenade Big Band/Jazz Band) on Helsingissä toimiva big band -orkesteri. 
Boston Promenade perustettiin alun perin Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan yhteyteen vuonna 1964, ja se on vuosien saatossa kasvanut puhallinseitsikosta täysmittaiseksi big bandiksi.

Kokoonpano ja toiminta
----------------------

Orkesteriin kuuluu kapellimestari, 5 saksofonistia, 4 pasunistia, 4 trumpetistia, komppiryhmä (yht. 18 soittajaa), 4-6 laulusolistia sekä kaksi ääniteknikkoa. Nykyisin Boston Promenade esiintyy itse järjestetyissä konserteissa sekä erilaisissa yksityistilaisuuksissa. Viiden vuoden välein järjestetään juhlakonsertti. Yhtyeen musiikkirepertuaari koostuu nykyisin niin vanhoista jazz-standardeista kuin soul-, funk-, pop- ja rock-klassikoista sisältäen myös kotimaista tuotantoa. Yhteistyötä on tehty monien suomalaisten artistien kuten myös Boston Promenaden entisten jäsenten kanssa. Boston Promenade osallistuu hyväntekeväisyystoimintaan ja on yksi Lastenklinikoiden Kummeista.

Diskografia
-----------

* Janitsaarijatsin nousu ja uho (1975)
* Reaching for a Rainbow (1986)
* On the Rocks (1990)
* Walking the big Duck (1997)
* History (1999)
* Joulu (2002)
* Going Up? (2005)
* Valkokankaan Helmet (2006) (ei omakustanne)
* From The Red Book (2010)
* Lähtisitkö (2014)

Aiheesta muualla
----------------

* Kotisivut:
* Facebook-sivut:
**Kauko Kalevi Kuismanen** (10. syyskuuta 1921 Terijoki – 11. helmikuuta 2015 Oulu) oli suomalainen eversti, joka toimi muun muassa Karjalan prikaatin ja Lapin jääkäripataljoonan komentajana.

Kuismasen vanhemmat olivat liikemies Heikki Kuismanen ja Hilja Härmä. Kuismanen asui Terijoella talvisodan alkuun saakka. Hiihto, kilpajuoksu ja nyrkkeily olivat nuoruuden urheiluharrastuksia, ja kaikenlainen liikunta säilyi päivittäisenä elämäntapana loppuun saakka. Hänen puolisonsa vuodesta 1948 oli sairaanhoitaja Signe Saastamoinen.

Suojeluskuntaan kuulunut 18-vuotias lukiolainen osallistui talvisotaan vartiointitehtävissä ja Lähteen lohkolla Summassa, kunnes helmikuussa 1940 siirrettiin sotasairaalaan ja toipumislomalle.

Kuismanen kirjoitti ylioppilaaksi Terijoen yhteislyseosta 1940 ja suoritti Kadettikoulun 27. kurssin vuonna 1944. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1953 ja Maanpuolustuskurssin 1975. Jatkosodassa Kuismanen toimi ensin nuorempana upseerina Jalkaväkirykmentti 5:ssä Ihantala-Tali-Säiniön asema taisteluissa, Jalkaväkirykmentti 56:ssa Karhumäen valtausessa ja asemasodan vaiheessa. Komppanianpäällikkönä hän toimi JR 56:ssa ja Jalkaväkirykmentti 49:ssä Äyräpää-Vuosalmi suurtaistelussa. Hän haavoittui Säiniöllä elokuussa 1941, Hiisjärvellä 1943 ja lievästi Äyräpäässä. 

Sodan jälkeen Kuismanen toimi kouluttajana ja komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 7:ssä vuosina 1944–1949, mihin sisältyi myös Mannerheimin vartiokomppanian johtaminen Mikkelissä, Lapin raivaustyöt kesällä 1945, sekä turvallisuustehtäviä Helsingissä "vaaran vuosina". Toimistoupseerina Mikkelin sotilaspiirin esikunnassa hän työskenteli vuosina 1953–1954, opettajana ja kapteenikurssin johtajana Taistelukoulussa vuosina 1954–1958, pataljoonaupseerina Uudenmaan jääkäripataljoonassa 1958–1960 sekä toimisto- ja kurssipäällikön tehtävissä Kadettikoulussa 1960–1965. Toimittuaan jalkaväkiprikaatissa pataljoonankomentajana 1965–1966 Kuismanen siirtyi Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntaan koulutustoimiston päälliköksi 1966. Vuonna 1967 hänestä tuli Lapin jääkäripataljoonan komentaja ja Karjalan prikaatia hän komensi vuosina 1971–1975. Kuismanen oli vielä Savo-Karjalan sotilasläänin esikuntapäällikkö 1975–1976 ja Kuopion sotilaspiirin päällikkö 1976–1979, ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta vuonna 1979.

Eläkkeelle pariskunta muutti Ouluun, missä Kuismanen osallistui kertausharjoituksiin ja sotaveteraanien työhön. Ansioistaan hänet nimettiin Pohjois-Pohjanmaan Sotaveteraanipiirin kunniapuheenjohtajaksi.

Kuismanen ylennettiin vänrikiksi vuonna 1941, luutnantiksi 1942, kapteeniksi 1947, majuriksi 1958, everstiluutnantiksi 1965 ja everstiksi 1971.

Lähteet
-------

1. ↑  Kimmo Kuismanen ja Robert Brantberg, Muistot: Kauko Kuismanen  6.5.2015. Helsingin Sanomat. Viitattu 13.3.2017.
2. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 329. Kuismanen, Kauko Kalevi. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
**Komitádes** (kreik. Κομιτάδες) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saaren lounaisosassa. Se kuuluu hallinnollisesti Sfakián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylä on osa Chóra Sfakíonin kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 53 (vuonna 2011).

Perinteistä kreetalaista tanssia Komitádeksen Panagía Thymianín kirkolla.
Komitádes sijaitsee Ímproksen rotkon eteläpäässä noin 68 kilometriä eteläkaakkoon Chaniásta, noin 4,5 kilometriä itään Chóra Sfakíonista ja noin 1,5 kilometriä pohjoiseen saaren etelärannikosta. Se on rakennettu noin 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kylän nimi viittaa sitä aiemmin asuttaneisiin varakkaisiin kauppiaisiin (*komites*), jotka rakennuttivat sinne hienoja, nykyisin paljolti raunioituneita taloja. Komitádeksen kirkko on omistettu Pyhälle Yrjölle (*Ágios Geórgios*). Se on rakennettu bysanttilaisella ajalla vuonna 1314. Lisäksi kylässä on Neitsyt Marialle (*Panagía Thymianí*) omistettu luostari, joka on perustettu noin vuonna 1500, kirkkoineen. Kylä on yleinen päätepiste Ímproksen rotkovaelluksilla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Komitades *Crete Home*. Viitattu 5.9.2016.
3. ↑  Komitades village *Tourist Guides of Crete*.  Arkistoitu 17.9.2016. Viitattu 5.9.2016.
4. ↑  Komitades *InterKriti*. Viitattu 5.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Komitádes** Wikimedia Commonsissa
**Pasa ja Atpo** ovat suomalaisia kirjailijoita, jotka ovat julkaisseet lukuisia vitutusteemaisia teoksia. Heidän uransa alkoi Eniten vituttaa kaikki -blogista, jota he kirjoittivat aktiivisesti kesästä 2007 kesään 2008. Esikoisteos *Eniten vituttaa kaikki* julkaistiin alkuvuonna 2008 ja sen menestyksen johdosta kirjalle tehtiin jatko-osat *Toiseksi eniten vituttaa kaikki* (2009) ja *Kolmanneksi eniten vituttaa kaikki* (2010). *Eniten vituttaa kaikki* -kirjasta on tehty juhlapainos (2013) ja juhlapainoksen juhlapainos (2020). 

Näissä teoksissa Pasa ja Atpo tekevät terävän satiirisia havaintoja arkielämästä, ihmisistä ja ihmisten tavoista. Kirjoissa yhdistyvät tarkat arkielämän huomiot ja alatyylinen, paikoin jopa yli vedetty kieliasu, jossa suomen voimasanastoa viljellään reilusti.

Vitutustrilogiaksi kutsuttujen alkuteosten jälkeen Pasa ja Atpo kohdistivat huomionsa tarkemmin rajattuihin kokonaisuuksiin, minkä seurauksena he kirjoittivat kirjat *Eniten vituttaa työ* (2012), *Eniten vituttaa parisuhde* (2013), *Suuri suomalainen ihmiskirja* (2014) ja *Eniten vituttaa elämä* (2015). Suomen täyttäessä sata vuotta, Pasa ja Atpo osallistuivat juhlallisuuksiin kirjallaan *Eniten vituttaa Suomi* (2017).

Pasan ja Atpon viimeisimmät teokset ovat self help -genrestä voimansa ammentavat *Vitutuspäiväkirja* (2019) ja *Vituiksi meni - täytettävä omaelämäkerta* (2020).

Kirjojen ohella Pasa ja Atpo ovat julkaisseet vitutuskalenterin vuodesta 2010 alkaen. Kyseessä on repäisykalenteri, jossa on jokaiselle päivälle oma vitutus. Kalentereiden aihevalinta on ensimmäisten kirjojen tapaan erittäin laaja-alainen. Kuten kirjojen kohdalla, myös kalentereissa kieli on siistiytynyt, jolloin terävän satiirinen ote on noussut enemmän keskiöön.

Uransa alkuvaiheessa Pasa ja Atpo toimivat City-lehden kolumnisteina vuosina 2008-2012. He ovat esiintyneet kirjojen julkaisujen yhteydessä radio-ohjelmissa ja Helsingin kirjamessuilla.

Teokset
-------

* *Eniten vituttaa kaikki*. Helsinki: Gummerus, 2008. ISBN 978-951-20-7681-9.
* *Toiseksi eniten vituttaa kaikki*. Helsinki: Gummerus, 2009. ISBN 978-951-20-7962-9.
* *Kolmanneksi eniten vituttaa kaikki*. Helsinki: Gummerus, 2010. ISBN 978-951-20-8143-1.
* *Suuri suomalainen vitutuskirja*. Helsinki: Gummerus, 2011. ISBN 978-951-20-8431-9.
* *Eniten vituttaa työ*. Helsinki: Gummerus, 2012. ISBN 978-951-20-9149-2.
* *Eniten vituttaa parisuhde*. Helsinki: Gummerus, 2013. ISBN 978-951-20-8814-0.
* *Eniten vituttaa kaikki (juhlapainos)*. Helsinki: Gummerus, 2013. ISBN 978-951-20-9148-5.
* *Suuri suomalainen ihmiskirja*. Helsinki: Gummerus, 2014. ISBN 978-951-20-9482-0.
* *Eniten vituttaa elämä*. Helsinki: Gummerus, 2015. ISBN 978-951-20-9883-5.
* *Eniten vituttaa Suomi*. Gummerus, 2017. ISBN 978-951-24-0760-6.
* *Vitutuspäiväkirja*. Gummerus, 2019. ISBN 978-951-24-1526-7.
* *Eniten vituttaa kaikki - juhlapainoksen juhlapainos*. Gummerus, 2020. ISBN 978-951-24-1707-0.
* *Vituiksi meni - täytettävä omaelämäkerta*. Gummerus, 2020. ISBN 978-951-24-1991-3.
* *Eniten vituttaa lapset*. Gummerus, 2022. ISBN 978-951-24-2871-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Eniten vituttaa kaikki. Blogspot-blogi.
**Kauko Ensio Parviainen** (s. 26. huhtikuuta 1949 Juankoski) on suomalainen eläköitynyt metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka on saanut metsäneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Parviaisen vanhemmat olivat metsäteknikko Tauno Parviainen ja emäntä Maire Elisabet Juvonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1975 on hammaslääkäri Anita Marja-Riitta Vanhatalo. Parviainen tuli ylioppilaaksi Juankosken lukiosta 1969 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1974. Hän oli Metsäntutkimuslaitoksen metsänhoitaja 1974, Veitsiluoto Oy:n:n metsäosaston metsänhoitaja Kemissä 1974–1976, Kemin hankinta-alueen suunnittelupäällikkö 1976–1982, metsäosaston kehittämispäällikkö 1982–1987, ylimetsänhoitaja ja hankintapäällikkö 1987–1991, metsäpäällikkö 1991–1995 ja hallituksen jäsen 1993–1994 ja sitten Enso-Gutzeit -osakeyhtiön, vuodesta 1996 Enso Oy ja vuodesta 1998 Stora Enso Oyj, metsäosaston tuontijohtaja Imatralla 1995–1998, varametsäpäällikkö 1997–1998, kansainvälisen ja Venäjän puunhankinnan johtaja 1998–2002 sekä metsäpäällikkö ja Venäjän puunhankinnan johtaja 2003–2009. Parviaisella oli työuransa aikana myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 2009.

Julkaisuja
----------

* *Erilaisen puutavaran maastokuljetuskaluston suokelpoisuus*, 1985, Matti Siren, Tore Högnäs ja Kauko Parviainen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Talka, Anu: Metsäneuvos Kauko Parviainen (1949–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 8.5.2023.
**Pasasjärvi** on vaarojen reunustama järvi Inarissa Lapin maakunnan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 6,7 neliökilometriä. Etäisyys Ivalosta on kymmenen kilometriä länsilounaaseen ja Rovaniemeltä 244 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Pasasjärven pituus kaakosta luoteeseen on 7,2 kilometriä. Pasasjärveen laskee Pasaslompolo luoteesta ja muutamia laskuojia eri ilmansuunnista. Pasasjärven luusua sijaitsee altaan kaakkoisrannalla, josta lähtee Pasasjoki itään kohti Ivalojokea. Pasasjärven länsipuolinen Pasaspäät-vaara kohoaa noin 380 metriä merenpinnan yläpuolelle, idässä Iso Karhuvaaran ja Luusuanvaaran huiput ovat yli 300 metriä merenpinnan yläpuolella.

Pasasjärven ainoa saari on muutaman aarin laajuinen Hanhisaari järven pohjoisrannan läheisyydessä.

Pasasjärven kaakkoispuolella sijaitsee Ivalon lentoasema, jonka kaakkoispuolella sijaitsee Alajärvi. Pasasjärven jää on toiminut rengasvalmistajien testiratana.

Pasasjärvi (71.416.1.001) kuuluu Pasasjoen valuma-alueeseen (71.416), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Paatsjoen vesistössä (71). Toinen jakovaihe on Ivalojoen alaosan alue (71.41) ja ensimmäinen jakovaihe Ala-Ivalojoen alue (71.4). Pasasjärvi on laajin Pasasjoen valuma-alueen yhdeksästä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Pasaslompolo ja kolmanneksi laajin Pakkasjärvi. Alueen pienimmät järvet ovat vailla virallista nimeä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pasasjärvi, vakavesi, Inari
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 28.10.2021.
3. ↑  Pasasjärvi. Järviwiki. Viitattu 28.10.2021.
4. ↑  Pakkanen vetää rengastestaajat Ivalon hangille *Hameensanomat.fi*.  4.2.2017. Viitattu 28.10.2021.
5. ↑  Alajoen alaosan alue (71.441). Järviwiki. Viitattu 28.10.2021.
**Fujijoki** (jap. 富士川, *Fujikawa* tai *Fujigawa*) on joki Honshūn saarella Japanissa. Se virtaa pohjoisesta etelään Yamanashin ja Shizuokan prefektuurien alueilla ja laskee Tyynenmeren Suruganlahteen. Alkunsa joki saa Kōfun altaan lounaisosassa, kun Kamanashi- ja Fuefukijoet yhtyvät toisiinsa. Kamanashi saa alkunsa Akaishivuorilta, Fuefuki Kantōvuorilta. Fujijoki on 128 kilometriä pitkä, ja sen koko valuma-alueen pinta-ala on 3 990 neliökilometriä.

Fujijoki tunnetaan yhtenä Japanin kolmesta nopeimmin virtaavasta joesta. Edo-kaudella se oli merkittävä liikennereitti, jota pitkin kuljetettiin riisiä, suolaa ja mereneläviä. Nykyisin siinä on useita vesivoimaloita. Kōfun altaan eteläpuolella Fuji virtaa syvässä Tenshu- ja Komavuorten välisessä laaksossa, jossa siihen yhtyy Hayajoki.

Kuvia
-----

* Fujijoki lähtee etelään Kōfun allaslaaksostaFujijoki lähtee etelään Kōfun allaslaaksosta
* Fujijoen suistoFujijoen suisto
* Fujijoki 1800-luvun lopullaFujijoki 1800-luvun lopulla
* Fujikawa I -vesivoimalaFujikawa I -vesivoimala

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典 / 百科事典マイペディア / 世界大百科事典 第２版: 富士川 Kotobank. Viitattu 10.07.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fujijoki** Wikimedia Commonsissa
**Kauko Rastas** (4. marraskuuta 1925 Rautu – 7. maaliskuuta 2007 Tammisaari) oli suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos.

Menetetystä Karjalasta kotoisin ollut Rastas valmistui rakennusinsinööriksi. Hän sai 1952 kutsun Yrjö Karjalaisen perustamaan insinööritoimistoon, josta tuli vuonna 1964 Polar-rakennusosakeyhtiö. Rastas oli mukana myös nykyisen Ramirentin perustamisessa, sillä vuonna 1955 hän perusti yhdessä Lauri Jämsän ja Reijo Lepäsmaan kanssa yhtiön nimeltä Rakennusmies.

Rastas liikkui vallan huipun tuntumassa. Hän kuului presidentti Urho Kekkosen sisäpiiriin ja oli tämän henkilökohtainen ystävä. Sillä oli vaikutusta, että suomalaiset saivat merkittäviä rakennushankkeita Neuvostoliitosta. Hän jäi eläkkeelle 1983, mutta oli vielä Polarin hallitusten puheenjohtaja vuoteen 1986. 

Neuvostoliittoon tapahtuva rakennusprojektivienti laajeni 1970-luvun alussa. Sitä varten syntyi 1970-luvun idän rakennusprojekteja varten työyhteenliittymä Finn-Stroi, joka oli Kauko Rastaan luomus. Hän toimi sen hallituksen puheenjohtajana 1972–1987. Lopulta mukana olivat Suomen kaikki suurimmat rakennusyhtiöt. Keskeisiä Neuvostoliiton rakennuskohteita olivat Enso ja Kostamus. 

Hän sai vuorineuvoksen arvon (1974) ja Suomen Leijonan Ritarikunnan 1. luokan komentajamerkin. Hänet vihittiin kunniatohtoriksi.

Vuoden 1982 presidentinvaalien alla Rastas oli yksi näkyvimmistä Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuuden tukijoista.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Facta 2001 osa 13, palsta 76
2. ↑  Historia  21.10.2013. Ramirent. Viitattu 4.11.2013.
3. ↑  Helsingin Sanomat 25.3.2007 s. C9 Muistokirjoitus
4. ↑  Yle.fi käsikirjoitus luettu 4.4.2007
5. ↑  Blåfield, Antti − Vuoristo, Pekka: *Kun valta vaihtui. Mitä todella tapahtui presidentinvaalissa 1982*, s. 145 ja 183. Kirjayhtymä 1982, Helsinki.

Kirjallisuutta
--------------

* Kauko Rastas, Juha Salmi, Jorma Hinkka & Timo Kivi: *Rastaan Kaukon puhetta: yrittäjyydestä, asumisesta, rakentamisen viennistä, rakentamisesta ja sen tulevaisuudesta.* Polarin 35-vuotisjuhlajulkaisu. Polar-rakennusyhtiöt 1987. ISBN 9789519950617.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
Turun VPK:n talo, *Brankku*. Pääsisäänkäynnin edessä Erik Julinin rintakuva (1948, 2012), Walter Runeberg.
**Turun VPK** on Turussa toimiva Suomen vanhin vapaaehtoinen palokunta ja Pohjoismaiden vanhin yhä toiminnassa oleva vapaaehtoinen palokunta. Sen perustamiskokous pidettiin 28. elokuuta 1838 Kupittaanpuiston kaivosalissa, ja palokunta suoritti ensimmäisen sammutustehtävänsä 29. toukokuuta 1840.

Nykyisin Turun VPK toimii Varsinais-Suomen pelastuslaitoksen sopimuspalokuntana. Vuoden 1998 lopussa vapaapalokunnan jäsenmäärä oli 216 henkeä.

Toimitalo, Turun VPK:n talo, sijaitsee Turun keskustassa Eerikinkadun ja Eskelinkadun kulmassa.

Kalusto
-------

* RVS161 pelastusyksikkö
* RVS1612 sammutusauto
* RVS163 säiliöauto
* RVS167 miehistöauto

Entiset ajoneuvot
-----------------

Turun VPK hankki ensimmäisen paloautonsa vuonna 1924 ja vuonna 1925 Turun VPK hankki kolme Ford-merkkistä autoa sekä hinattavan moottoriruiskun. Vuonna 1933 se hankki Packard-merkkisen avomallisen henkilöauton, joka muutettiin 1938 umpikoriseksi. Vuonna 1936 hankittiin Chevrolet-merkkinen kuorma-auto. Sotavuosina VPK sai Chevrolet-kuorma-auton läänin palokuntaliitolta, joka oli saanut sen lahjoituksena Ruotsista. Vuonna 1954 VPK hankki ensimmäisen varsinaisen sammutusauton Vanajan, ja vuonna 1958 Dodge Power Wagonin. 1968 ja 1970 käyttöön hankittiin kaksi Internationalin sammutusautoa, joista luovuttiin vuonna 2000. Vuodesta 2004 vuoteen 2012 VPK:lla oli käytössä Varsinais-Suomen Aluepelastuslaitoksen Volvo F6 -sammutusauto, tunnukseltaan T62.

Aiheesta muualla
----------------

* Turun VPK:n kotisivu
**Kauko Laurikainen** (20. maaliskuuta 1924 Helsinki – 20. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja.

Laurikainen opiskeli Suomen Teatterikoulussa 1945–1947, Pariisin EJD-studiossa ja Alliance Françaisessa sekä Leningradin teatterikorkeakoulussa. Hän toimi pitkään Radioteatterin näyttelijä-ohjaajana. Hän johti Riihimäen Teatteria vuodet 1957–1958. Lisäksi Laurikainen ohjasi muun muassa Teatterikorkeakoulun näytelmiä. Uransa alussa 1940-luvun lopulta alkaen hän oli kiinnitettynä Suomen Työväenteatterissa, Tampereen Teatterissa sekä Kotkan ja Kemin kaupunginteattereissa ja sitten Intimiteatterissa 1951–1957. Lisäksi hän vieraili Teatteri Jurkassa ja Punaisessa Myllyssä.

Laurikainen näytteli kaikkiaan 33 elokuvassa vuosien 1947–1993 aikana, lähinnä roistojen rooleissa. Hänen elokuvauransa katkesi vuonna 1963 pitkäksi aikaa näyttelijälakon takia, mutta 1980-luvulla hän vakiinnutti asemansa muutamassa Mika Kaurismäen ja Anssi Mänttärin elokuvassa.

Laurikaisen ensimmäinen elokuva oli Matti Kassilan *Varsovan laulu* (1953) ja viimeinen oli Kari Paljakan *Äidin tyttö* (1993).

Lähteet
-------

1. 1 2  Kauko Laurikainen Elonetissä.
2. ↑  Uusitalo, Kari & Huhtamo, Erkki: "Riveistä vuonna 1993 poistuneet", *Elävän kuvan vuosikirja 1994*, s. 104. Suomen elokuvasäätiö. ISBN 951-37-1245-1.
3. ↑  Istala, Päivi: Kaksi teatterilaista, Pekka Lounela ja Kauko Laurikainen (Arkistoitu – Internet Archive), Yle Vintti 12.2.2010. Viitattu 19.11.2016.
4. ↑  Verneri Veistäjä (toim.): *Teatterin maailma 1965, Suomen teatterilaitos ja teatteriväki*, s. 130. Helsinki: Tammi, 1965.

Aiheesta muualla
----------------

* Kauko Laurikainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Jesse Welling** (s. 20. huhtikuuta 1977 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekon SM-liigajoukkue Pelicansin apuvalmentaja. Hän on toiminut aiemmin JYPin apuvalmentajana ja joukkueenjohtajana, Rauman Lukon apuvalmentajana kausina 2012–2019 ja Kiekko-Vantaan päävalmentajana kaudella 2019–2020. Welling on kotoisin Espoon Tapiolasta. 

Jääkiekkouransa Welling aloitti Helsingin Jokereissa, mutta pelasi kasvattajaseurassaan SM-liigassa vain yhden runkosarjaottelun. Welling pelasi aktiiviurallaan SM-liigassa myös Espoon Bluesissa, Tampereen Ilveksessä, Lappeenrannan SaiPassa, Jyväskylän JYPissä sekä Lahden Pelicansissa.

Niin ikään SM-liigassa pelannut Semir Ben-Amor on Wellingin velipuoli.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jesse Wellingin valmentajaprofiili Eliteprospects.com -sivustolla
2. ↑  Pelicansin valmennusryhmä kaudella 2020-21 Pelicans. Viitattu 25.10.2020.
3. ↑  Tanhuanpää, Asko: Ben-Amor ei peitellyt tunteitaan: "Helvetin hyvä fiilis" *Iltalehti.fi*.  3.11.2012. Viitattu 23.3.2013.

Pelicans – SM-liiga
3 Utunen (**A**) |
8 Junkkari |
12 Hämäläinen (**A**) |
18 Roine (**C**) |
19 Killinen |
20 Hirvonen |
41 Nikkilä |
55 Riihinen |
60 Käyhkö |
62 Enlund |
65 Salminen |
67 Haatanen |
70 Patrikainen |
71 Tukiainen |
74 Kiiskinen |
78 Persson |
91 Vilén |
97 Jämsen |
-- Horký |
-- Jordán |
-- Král |
-- Kiljunen |
-- Niemelä |
-- Puutio  

Valmentajat Niemelä – Yli-Junnila – Silander – Pasuri – Nakari – Kärki
*Turun Wiikko-Sanomat* 8. tammikuuta 1820.
**Turun Wiikko-Sanomat** oli Turussa vuosina 1820–1827 ja 1829–1831 ilmestynyt sanomalehti.

Reinhold von Becker perusti *Turun Wiikko-Sanomat* hyvän kielenkäytön malliksi *Mnemosynessä* käydyn polemiikin innoittamana. Lehti oli alkuaikoinaan hyvin toimitettu ja sen levikki oli poikkeuksellisen suuri, ensimmäisenä vuonna jopa yli 1 600 kappaletta. Kreikan vapaustaistelun kannattaminen johti helmikuussa 1822 uutisten julkaisukieltoon, ja Becker lopetti lehden toimittamisen. Vuoden 1824 alussa hän myi sen kirjapainonomistaja Christian Ludvig Hjeltille, minkä jälkeen *Turun Wiikko-Sanomien* taso laski ja lehdestä tuli lähes yksinomaan uskonnollinen lukemisto. Turun palon aiheuttaman keskeytyksen jälkeen ulkomaanuutiset palasivat lehden palstoille, mutta sisällöltään köyhänä se kuihtui kannatuksen puutteeseen.

Kerran viikossa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät Beckerin jälkeen Karl Niklas Keckman (1822–1823), Karl Erik Hällfors (1823–1824) ja Engelbrekt Boijer (1825–1827 ja 1829–1831). Levikki painui alle 300 kappaleen vuonna 1826 ja oli viimeisenä vuonna enää alle sata.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 145–146. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-241-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Turun Wiikko-Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
* Agricola: Turun Viikko-Sanomat 1820 ja 1823
*Tämä artikkeli kuvaa Britannian kuninkaallisen laivaston toisen luokan linjalaivaa. Sanan muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**HMS Queen** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1769 vesillelaskettu 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

William Batelyn suunnittelema alus tilattiin 19. lokakuuta 1761 Woolwichin telakalta, jossa sen vastaavana mestarina oli Joseph Harris heinäkuuhun 1767 ja sen jälkeen William Gray. Amiraliteetti vahvisti aluksen nimen 5. marraskuuta. Köli laskettiin 1. huhtikuuta 1762. Alus laskettiin vesille 18. syyskuuta 1769 ja valmistui 20. heinäkuuta 1770, jolloin sen valmistuskustannukset olivat 45 660 puntaa 15 šillinkiä ja 5 pennyä. Lisäksi varustaminen Plymouthiin siirtoa varten maksoi 963 puntaa.

Aluksen aseistuksena oli alimmalla tykkikannella 28 kappaletta 32 naulan tykkejä. Keskimmäisellä ja ylemmällä tykkikannella oli kummallakin 30 kappaletta tykkejä siten, että keskimmäisellä 18 naulan ja ylemmällä 12 naulan tykkejä. Puolikannelle asennettiin kahdeksan 12 naulan tykkiä vasta vuoden 1790 tienoilla. Etukannella oli kaksi 9 naulan tykkiä, jotka vaihdettiin puolikannen tykkien asentamisen aikana 12 naulan tykeiksi.

Palvelus
--------

Alus otettiin palvelukseen marraskuussa 1776 Kanaalin laivastoon päällikkönään John Robinson. Huhtikuussa 1778 alus oli vara-amiraali Sir Robert Harlandin lippulaivana päällikkönään Isaac Prescott.
Alus osallistui 27. heinäkuuta 1778 ensimmäiseen Ushantin taisteluun. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 1779 Alexander Innes, jonka alaisuudessa liitettiin läntiseen laivueeseen. Alus oli helmikuussa 1780 kuparoitavana Plymouthissa, mikä maksoi 6 052 puntaa 4 shillinkiä ja 6 pennyä. Vuonna 1781 aluksen päällikkönä oli Frederick Maitland, jonka johdolla alus osallistui Gibraltarin saarron murtamiseen ja 12. joulukuuta toiseen Ushantin taisteluun.

Vuonna 1794 alus osallistui vielä kolmanteen Ushantin taisteluun, jossa se oli kontra-amiraali Alan Gardnerin lippulaivana. Taistelussa alus kärsi pahoja vaurioita sekä päällikkönä ollut John Hutt sai surmansa.

Trafalgarin taistelun jälkeen alus oli valvomassa Cadizin saartoa. Vuonna 1811 Amiraliteetti päätti aluksen sahaamisesta kaksikantiseksi 74-tykkiseksi kolmannen luokan linjalaivaksi.

Alus romutettiin vuonna 1821.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1714–1792 – Design, Construction and Fates*. Minnesota: Seaforth Publishing, 2007. ISBN 978-1-84415-700-6. (englanniksi)
* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1793–1817 – Design, Construction and Fates*. Minnesota: Seaforth Publishing, 2005. ISBN 978-1-84415-717-4. (englanniksi)
* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1817–1863 – Design, Construction, Careers and Fates*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2014. ISBN 978-1-84832-169-4. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Winfield, Rif s. 17


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**London-luokka** | **Royal Navyn toisen luokan linjalaivat** | Seuraaja:**Barfleur-luokka** |
**Yūta Nakayama** (jap. 中山 雄太, *Nakayama Yūta*; s. 16. helmikuuta 1997 Ryūgasaki, Ibaraki) on japanilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.

Seurajoukkueura
---------------

Nakayama siirtyi kotimaansa Kashiwa Reysol -seurasta Eurooppaan tammikuussa 2019. Hän edusti 3,5 kautta Alankomaiden Eredivisiessa pelaavaa PEC Zwollea. Kesällä 2022 hän siirtyi Englannin mestaruussarjassa pelaavaan Huddersfield Towniin.

Maajoukkueura
-------------

Nakayama debytoi Japanin maajoukkueessa kesäkuussa 2019. Hän kuului Japanin joukkueeseen Copa Américassa 2019. Hän pelasi Japanin neljänneksi sijoittuneessa olympiajoukkueessa Tokion olympialaisissa 2021. Hänet valittiin Japanin joukkueeseen vuoden 2022 MM-kilpailuihin mutta hän joutui akillesjännevamman vuoksi jäämään kisoista pois.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yūta Nakayama Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  National Football Teams
3. ↑  Yuta Nakayama *Olympics.com*. International Olympic Committee. Viitattu 7.11.2022.
4. ↑  Rayner, Stuart: Huddersfield Town's Yuta Nakayama to miss Qatar World Cup and the whole of Terriers' Championship relegation battle *Yorkshire Post*.  3.11.2022. Viitattu 7.11.2022.

Japanin joukkue – Copa América 2019
1 Kawashima |
2 Sugioka |
3 Nakayama |
4 Itakura |
5 N. Ueda |
6 Watanabe |
7 Shibasaki |
8 Itō |
9 Maeda |
10 Nakajima |
11 Miyoshi |
12 Kojima |
13 A. Ueda |
14 Hara |
15 Suga |
16 Tomiyasu |
17 Matsumoto |
18 Okazaki |
19 Iwata |
20 Abe |
21 Kubo |
22 Tatsuta |
23 Ōsako |
Valmentaja Moriyasu

Japanin joukkue – Kesäolympialaiset 2020
1 Ōsako |
2 Sakai |
3 Nakayama |
4 Itakura |
5 Yoshida |
6 Endō |
7 Kubo |
8 Miyoshi |
9 Maeda |
10 Dōan |
11 Mitoma |
12 Tani |
13 Hatate |
14 Tomiyasu |
15 Hashioka |
16 Sōma |
17 Tanaka |
18 Ueda |
19 Hayashi |
20 Machida |
21 Seko |
22 Suzuki |
Valmentaja Moriyasu
**Fuhrmannin oireyhtymä** on geneettinen oireyhtymä, joka aiheuttaa erilaisia epämuodostumia.

Fuhrmannin oireyhtymään liittyy raajojen epämuodostumia. Poikkeavuuksille tyypillistä on korostuminen reisi- ja pohjeluissa sekä sormissa ja varpaissa. Pohjeluu voi puuttua kokonaan tai olla poikkeuksellisen pieni. Varpaita ja sormia voi puuttua tai olla ylimääräisiä. Ne ovat myös saattaneet kasvaa yhteen. Suurimmalla osalla Fuhrmannin oireyhtymästä kärsivistä on vajaakehittynyt lantio. Oireyhtymän muita piirteitä voivat olla muiden muassa jalkapöydän luiden puuttuminen tai yhteen kiinnittyminen, reisiluiden taipuneisuus ja huuli-suulakihalkio. Kliininen kuva on huomattavan vaihteleva yksilöllisesti ja perheittäin. Kehitysvammaisuutta ei kuitenkaan tavallisesti liity Fuhrmannin oireyhtymään.

Fuhrmannin oireyhtymä johtuu WNT7A-geenin mutaatiosta, mutta geenituotteen normaali tuotanto on vain osittain estynyt. Tässä Fuhrmannin oireyhtymä eroaa yleisesti ottaen vaikeammin oireilevasta Al-Awadi–Raas-Rothschildin oireyhtymästä, jossa geenituotteen tuotanto on estynyt täysin. Fuhrmannin oireyhtymä näyttää periytyvän peittyvästi autosomissa. Sen tarkka esiintyvyys on tuntematon, mutta sitä pidetään hyvin harvinaisena. Hoito on oireenmukaista. Geneetikko Walter Fuhrmann kuvasi mukaansa nimetyn oireyhtymän vuonna 1980.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Johanna Rintahaka, Fuhrmannin oireyhtymä Tukiliitto 5.1.2022, viitattu 29.6.2023