recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Aigina.
**Aigina** (m.kreik. Αἴγινα) oli kreikkalaisessa mytologiassa najadi, jokijumala Asopoksen ja nymfi Metopen tytär. Hänen kerrotaan saaneen Aktorin kanssa pojan, Menoitioksen.[1]

Zeus sieppasi Aiginan isänsä luota ja vei tämän Oinonen saarelle, joka on sittemmin nimetty Aiginaksi tämän mukaan. Hänen isänsä lähti etsimään tytärtään, ja lopulta Sisyfos kertoi Zeuksen vieneen tämän. Kun Asopus yritti pelastaa tytärtään, karkotti Zeus tämän takaisin omille vesilleen salamillaan. Loppujen lopuksi Aigina synnytti saarella Zeukselle Aiakoksen.[2]

Hera suuttui puolisonsa uskottomuudesta tämän vieteltyä Aiginan niin, että lähetti käärmeen myrkyttämään saaren vedet. Kun vettä juoneet ihmiset alkoivat kuolla myrkytyksen seurauksena, Aiakos rukoili Zeusta muuttamaan muurahaiset ihmisiksi. Näin tapahtui, ja siitä sai alkunsa myrmidonien heimo.[3]

Lähteet
-------

1. ↑  Pindaros: *Olympia* 9 (engl. käännös).
2. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 3.12.6 (engl. käännös).
3. ↑  Hyginus: *Fabulae* lii (engl. käännös).
Vittorio Cottafavi vuonna 1996.
Frank Latimore ja Lianella Carell kohtauksessa Cottafavin elokuvasta *Una donna ha ucciso* (1952).
**Vittorio Cottafavi** (30. tammikuuta 1914 Modena – 14. joulukuuta 1998 Anzio) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Elämäkerta
----------

Vittorio Cottafavi syntyi upseerin ja maanomistajan perheeseen. Hän opiskeli yliopistossa lakia, filosofiaa ja kirjallisuutta ja valmistui Rooman Kokeellisesta elokuvakeskuksesta vuonna 1938.

Cottafavin elokuvaura alkoi käsikirjoittajana Goffredo Alessandrinin filmissä *Abuna Messias* vuonna 1939. Myöhemmin hän työskenteli muun muassa ohjaaja Vittorio de Sican assistenttina elokuvassa *Lapset katsovat meihin* (*I bambini ci guardano*, 1943). Cottafavin ohjausdebyytti oli hienostunut komedia *I nostri sogni* ("Meidän unemme", 1943).

Toisen maailmansodan jälkeen Cottafavi teki useita naisia käsitteleviä yhteiskunnallisia melodraamoja kuten todellisiin tapahtumiin perustuva *Una donna ha ucciso* ("Nainen on tappanut", 1952), *In amore si pecca in due* ("Rakkauden syntiin tarvitaan kaksi", 1954) ja *Una donna libera* ("Vapaa nainen", 1956). Niitä suositumpia olivat historialliset seikkailuelokuvat kuten Alexandre Dumas’n romaaneihin perustuvat *Anna ja pyöveli* (*Il boia di Lilla*, 1952) ja *Il cavaliere di Maison Rouge* ("Maison Rougen ritari", 1953). 1950-luvun lopulla Cottafavi erikoistui peplumgenreen. Hän on ohjannut kaksi lajityypin klassikkoteosta: *Herkuleen kosto* (1960) ja *Herkules – Atlantiksen valloittaja* (1961).

Ohjaajan parhaana pidetty teos on kaupallista menestystä vaille jäänyt seikkailuelokuva *I cento cavalieri* ("Sata ratsastajaa", 1965). Sen jälkeen Cottafavi siirtyi televisioon, jossa hän teki taidokkaita kirjallisuus- ja näytelmäsovituksia.

Elokuvia
--------

* *Niilin legioonat*, 1959
* *Messalina*, 1960
* *Herkuleen kosto*, 1960
* *Herkules – Atlantiksen valloittaja*, 1961

Lähteet
-------

* Moliterno, Gino: *Historical Dictionary of Italian Cinema*. Lanham, Toronto, Plymouth: The Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-6073-5.

### Viitteet

1. ↑  DBCult Film Institute *dbcult.com*.  Arkistoitu 21.12.2014. Viitattu 21.12.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Moliterno, s. 94.
3. ↑  Moliterno, s. 94–95.

Aiheesta muualla
----------------

* Vittorio Cottafavi Elonetissä.
* Vittorio Cottafavi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Anton Kaindl** (14. heinäkuuta 1902, München - 31. elokuuta 1948, Workuta) oli saksalainen keskitysleirikomendantti toisen maailmansodan aikana. Hän oli arvoltaan SS-Obersturmbannführer ja myöhemmin SS-Standartenführer. Hän johti toimistoa SS-WVHA:ssa 31. elokuuta 1942 alkaen. Toimisto vastasi vankien vaatettamisesta keskitysleireillä. Hän oli Sachsenhausenin keskitysleirin seitsemäs ja viimeinen komendantti ja johti sen evakuointia huhtikuussa 1945. Sodan jälkeen Kaindl joutui liittoutuneiden vangiksi. Hän joutui oikeuteen 23. elokuuta 1947 Berliinin Pankowissa ns. Sachsenhausen-oikeudenkäyntiin yhdessä 15 muun syytetyn kanssa. Oikeudenkäynnin järjesti neuvostoliittolainen sotilastuomioistuin. Kaindl väitti vain noudattaneensa käskyjä. 1. marraskuuta 1947 Kaindl ja 8 muuta syytettyä tuomittiin elinkautisiin vankeusrangaistuksiin. Kaindl joutui pakkotyöhön arktisiin olosuhteisiin Vorkutan gulagiin, jossa kuoli kesällä 1948.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Vitträsket** on karu ja kirkasvetinen metsäjärvi Inkoon lounaisosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 12,1 hehtaaria.

Maantiede
---------

Vitträsketin kaakkois–luoteissuuntainen pituus on 600 metriä. Saaria ei ole ja rannat ovat melko suoria. Järveä ympäröi metsä ja suo. Vitträsketin pohjoispuolella sijaitsee Bruksträsket, lounaassa sijaitsee Kockelträsket, jota ympäröivä luonnonsuojelualue ulottuu Vitträsketin etelärannalle. Kockelträsketistä virtaa laskuoja Vitträsketiin, Vitträsketistä puolestaan virtaa laskuoja Bruksträsketiin. Vitträsketin itäpuolitse kulkee museotie.

Vitträsket (81.070.1.002) kuuluu Bruksträsketin valuma-alueeseen (81.070), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueen päävesistössä (81). Bruksträsketin alueeseen kuuluu yhdeksän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Vitträsket on neljänneksi laajin. Se on yksi useista Bruksträsketin kupeessa sijaitsevista pienistä järvistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vitträsket, vakavesi, Inkoo
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 19.5.2021.
3. 1 2 3  Vitträsket *Vesientila.fi*. Länsi-Uudenmaan vesi ja ympäristö ry. Viitattu 19.5.2021.
4. ↑  Vitträsket. Järviwiki. Viitattu 19.5.2021.
5. ↑  Bruksträsketin valuma-alue (81.070). Järviwiki. Viitattu 19.5.2021.
Hiro Matsushita

Tehtävät| Swift Xi (d) |
| --- |
| 13. huhtikuuta 2018 –  |
|  |
| Swift Engineering (en) |
| 1991 –  |
|  |
| Matsushita International Corp (d) |
| 1990 –  |
|  |

Elämä| Syntynyt | 
14. maaliskuuta 1961 (ikä 62)Nishinomiya, Hyōgon prefektuuri, Japani |
| Syntymänimet | 
Hiroyuki Matsushita松下 弘幸View and modify data on Wikidata  |
| Asuinpaikka | 
San Clemente |
| Ammatti | 
kilpa-ajaja View and modify data on Wikidata  |

Muita tietoja| Omistaa | 
Swift Engineering View and modify data on Wikidata  |

allekirjoitus Hiro Matsushitaallekirjoitus

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Hiroyuki "Hiro" Matsushita** (jap. 松下 ヒロ, *Matsushita Hiro*, oik. 松下 弘幸, *Matsushita Hiroyuki*, s. 14. maaliskuuta 1961) on entinen Champ Car ja Formula Atlantic -sarjojen kuljettaja, joka voitti Toyotan Atlantic Championship -kilpailun vuonna 1989 ensimmäisenä ja ainoana japanilaisena kuljettajana. Hän on myös ensimmäinen japanilainen kuljettaja, joka kilpaili Indianapolis 500 -turnauksessa. Hän on Panasonicin perustajan Kōnosuke Matsushitan pojanpoika.

Matsushita omistaa Swift Engineeringin, yhdysvaltalaisen insinööritoimiston, joka tunnettiin erilaisiin avopyöräsarjoihin valmistamistaan kilpa-autoista, kuten Formula Ford, Formula Atlantic, Champ Car World Series ja Formula Nippon. Matsushita asuu San Clementessä.

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
3. ↑  The story of King Hiro Racer.Com. Viitattu 2.08.2021.
4. ↑  Hiro Matsushita Driver Database. Viitattu 2.08.2021.
5. ↑  HIRO AT LARGE Los Angeles Times. Viitattu 2.08.2021.
6. ↑  安全性も性能も　一歩先行く兵庫県と神戸市の「ドローン導入」 Forbes Japan. Viitattu 2.08.2021. ja
7. ↑   OCs-Wealthiest

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hiro Matsushita** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Japani

 |

 |
**Vittuone** on kunta Lombardian alueella Milanon metropolikaupungissa Italiassa. Se sijaitsee noin 15 kilometriä länteen Milanon kaupungista. Vuonna 2014 kunnan väkiluku oli 9 038, ja sen pinta-ala oli 5,9 neliökilometriä. Vittuonen naapurinkuntia ovat Arluno, Sedriano, Corbetta ja Cisliano.

Väkiluvun kehitys
-----------------

Lähteet
-------

1. ↑  Vittuone (Milano) *citypopulation.de*. citypopulation.de. Viitattu 18.9.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* www.comune.vittuone.mi.it

Milanon metropolikaupunki
Abbiategrasso | Albairate | Arconate | Arese | Arluno | Assago | Baranzate | Bareggio | Basiano | Basiglio | Bellinzago Lombardo | Bernate Ticino | Besate | Binasco | Boffalora sopra Ticino | Bollate | Bresso | Bubbiano | Buccinasco | Buscate | Bussero | Busto Garolfo | Calvignasco | Cambiago | Canegrate | Carpiano | Carugate | Casarile | Casorezzo | Cassano d’Adda | Cassina de’ Pecchi | Cassinetta di Lugagnano | Castano Primo | Cernusco sul Naviglio | Cerro Maggiore | Cerro al Lambro | Cesano Boscone | Cesate | Cinisello Balsamo | Cisliano | Cologno Monzese | Colturano | Corbetta | Cormano | Cornaredo | Corsico | Cuggiono | Cusago | Cusano Milanino | Dairago | Dresano | Gaggiano | Garbagnate Milanese | Gessate | Gorgonzola | Grezzago | Gudo Visconti | Inveruno | Inzago | Lacchiarella | Lainate | Legnano | Liscate | Locate di Triulzi | Magenta | Magnago | Marcallo con Casone | Masate | Mediglia | Melegnano | Melzo | Mesero | Milano | Morimondo | Motta Visconti | Nerviano | Nosate | Novate Milanese | Noviglio | Opera | Ossona | Ozzero | Paderno Dugnano | Pantigliate | Parabiago | Paullo | Pero | Peschiera Borromeo | Pessano con Bornago | Pieve Emanuele | Pioltello | Pogliano Milanese | Pozzo d’Adda | Pozzuolo Martesana | Pregnana Milanese | Rescaldina | Rho | Robecchetto con Induno | Robecco sul Naviglio | Rodano | Rosate | Rozzano | San Colombano al Lambro | San Donato Milanese | San Giorgio su Legnano | San Giuliano Milanese | San Vittore Olona | San Zenone al Lambro | Santo Stefano Ticino | Sedriano | Segrate | Senago | Sesto San Giovanni | Settala | Settimo Milanese | Solaro | Trezzano Rosa | Trezzano sul Naviglio | Trezzo sull’Adda | Tribiano | Truccazzano | Turbigo | Vanzaghello | Vanzago | Vaprio d’Adda | Vermezzo | Vernate | Vignate | Villa Cortese | Vimodrone | Vittuone | Vizzolo Predabissi | Zelo Surrigone | Zibido San Giacomo
**Larry Wallis** (19. toukokuuta 1949 – 19. syyskuuta 2019) oli englantilainen kitaristi, joka parhaiten muistetaan Pink Fairiesin kitaristi-laulajana sekä Motörheadin alkuperäisenä kitaristina.

Alkuajat
--------

Wallis aloitti uransa 1960-luvulla ja hänen ensimmäinen tunnetumpi yhtyeensä oli underground-hahmojen Steve Peregrin Tookin ja Mick Farrenin Shagrat. Tämän jälkeen hän vaikutti lyhyen aikaa Blodwyn Pigissä kunnes liittyi UFO-yhtyeeseen vuonna 1972. UFO-pesti jäi kuitenkin lyhyeksi Wallisin riitaannuttua laulaja Phil Moggin kanssa.

Pink Fairies
------------

Vuonna 1973 Larry Wallis liittyi Pink Fairiesiin kitaristi-laulajaksi. Hän oli työskennellyt jo aiemmin Fairies-jäsenten kanssa eri projekteissa. Yhtye julkaisi hyvin vastaanotetun albumin *Kings of Oblivion*. Bändi ei ollut kuitenkaan pitkäikäinen Wallisin ja muiden jäsenten erimielisyyksien takia. Fairies on kuitenkin aktivoitunut vuosien mittaan muutaman kerran ja tehnyt levytyksiäkin.

Motörhead
---------

Vuonna 1975 Lemmy Kilmisterin saatua potkut Hawkwindista, hän päätti perustaa oman yhtyeen, Motörheadin. Kitaristiksi hän kutsui Larry Wallisin ja rumpaliksi tuli Lucas Fox, jonka korvasi pian kuitenkin Phil Taylor. Tämä versio levytti albumillisen musiikkia, jonka levy-yhtiö kuitenkin hylkäsi. Pian Kilmister otti mukaan toiseksi kitaristiksi Eddie Clarken, jonka jälkeen Wallis erosi yhtyeestä. Hänen ja Kilmisterin välit olivat tiettävästi kireät ja levy-yhtiön huono kohtelu vaikutti myös Wallisin päätökseen. Wallisin kanssa tehty albumi, *On Parole*, julkaistiin vuonna 1979.

Muut projektit
--------------

Motörheadin jälkeen Wallis meni Stiff Records -yhtiöön tuottajaksi ja muusikoksi. Hän soitti myös Mick Farrenin projekteissa sekä myös Steve Peregrin Tookin kanssa. 1980-luvulla hänellä oli omia yhtyeitä sekä projekteja Pink Fairiesin kanssa. Jonkin aikaa hän soitti myös MC5-yhtyeestä tutun Wayne Kramerin yhtyeessä. 1990-luvulla hänellä oli yhtye Dr. Feelgoodin jäsenten kanssa.

Viime vuodet
------------

Vuonna 2002 Wallis julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa *Death in the Guitarfternoon*. Myös Pink Fairiesin uudesta tulemisesta on liikkunut huhuja. Helmikuussa 2007 Pink Fairiesin oli tarkoitus esiintyä Lontoon Roundhousessa, mutta keikka peruuntui Wallisin sairastuttua.

Lähteet
-------

1. ↑  Larry Wallis, formerly of Motorhead, dies at age 70(englanniksi)
2. ↑  Larry Wallisin kotisivut - Bio/Bandography - UFO
3. ↑  Larry Wallisin kotisivut - Bio/Bandography - Pink Fairies
4. ↑  Larry Wallisin kotisivut - Bio/Bandography - Motorhead
5. ↑  Larry Wallisin kotisivut - What's New

Aiheesta muualla
----------------

* Larry Wallisin kotisivut

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Hiro Sagan ja Pujien hääkuva vuodelta 1937.
**Hiro Saga** (16. huhtikuuta 1914 Tokio, Japani – 20. kesäkuuta 1987 Peking, Kiina) oli japanilainen aatelisnainen ja Kiinan viimeisen keisarin Pu Yin veljen vaimo. Hän oli sukua Japanin keisari Hirohitolle. Sagan suku kuuluu Fujiwara-klaaniin ja on aiemmin käyttänyt nimeä Ogimachi Sanjo.

Hiro Sagan ja Pujien avioliiton alkuaika oli Hiron muistelmien mukaan onnellinen. He saivat kaksi tytärtä, joiden nimet olivat Huisheng (jap. Eisei, 1938–1957) ja Husheng (jap. Kosei, s. 1940).

Toisen maailmansodan lopulla Hiro oli Mantšuriassa, kun Neuvostoliitto hyökkäsi sinne. Hän joutui eroon miehestään ja yritti paeta Koreaan Pu Yin vaimon Wanrongin kanssa, mutta heidät pidätettiin. Wanrong kuoli vankeudessa, mutta Hiro Saga pääsi lopulta Japaniin. Hänen miehensä vapautui vankeudesta vuonna 1960, jonka jälkeen he elivät Pekingissä Hiro Sagan kuolemaan saakka vuoteen 1987. Heidän tuhkansa on haudattu sukuhautaan Japanissa.

Hiro Sagan vuonna 1959 julkaistut muistelmat olivat bestseller Japanissa. Niiden pohjalta tehtiin Kinuyo Tanakan ohjaama elokuva *Vaeltava prinsessa* sekä televisiodraama.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hiro Saga Aisin-Gioro *findagrave.com*. Viitattu 21.12.2019. (englanniksi)
2. ↑  Rare Japanese manuscript discovered *Monash University Library Blog*.  12.6.2018. Viitattu 21.12.2019. (englanniksi)
3. ↑  Pujie Aisin-Gioro *findagrave.com*. Viitattu 21.12.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Uutisfilmi Hiro Sagan ja Pujien häistä vuodelta 1937 *Getty Images*.
* Hiro Sagasta kertovan televisiodraaman esittelysivu

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani

 |

 |
**Vitali K. Bojarov** (s. 1928 Neuvostoliitto) oli PGU:n (eli KGB:n ulkomaantiedustelun) vastavakoiluhallinnon päällikkö ja KGB:n värvääjä. Hän on syntyään isän puolelta mordvalainen ja äidin puolelta ukrainalainen.

Uransa alkuvaiheet Bojarov vietti Ukrainassa radiotiedustelun ja vastavakoilun tehtävissä. Vuonna 1956 hän toimi Unkarissa ja 1961 Moskovassa. Hän koetti palvella ulkomailla vuosina 1963–1965 KGB:n vastavakoilun KR-linjalla diplomaattipeitteellä Britanniassa. Hänet kuitenkin karkotettiin Britanniasta eikä hän päässyt yrittämään toista kertaa, vaan palveli Moskovassa KGB:n ulkomaantiedustelun (PGU:n) ulkoisen vastavakoilun päällikkönä. Hänen saatuaan värvättyä Suomessa Suojelupoliisin (Supo) päällikön Arvo Pentin KGB:hen, hänet ylennettiin KGB:n toisen päähallinnon VGU:n (eli ulkomaiden lähetystöjen, tiedustelijoiden ja muidenkin ulkomaalaisten valvonta Neuvostoliitossa) päällikön sijaiseksi.
VGU:n päällikön sijaisena hänen sotilasarvokseen tuli kenraaliluutnantti vuonna 1981. Vuonna 1985 hän siirtyi päällikön sijaiseksi ja myöhemmin päälliköksi Neuvostoliiton tulliin. Eläkkeelle hän jäi vuonna 1991, juuri ennen Janajevin juntan kaappausyritystä ja Neuvostoliiton loppua.

Suojelupoliisin kylmän sodan ajan historian kirjoittaneen Kimmo Rentolan mukaan peitenimi "Maurin" eli Supon päällikön Arvo Pentin vuonna 1973 KGB:hen värvännyt Bojarov teki juuri vuonna 1973 KGB:ssa urallaan ratkaisevan hyppäyksen ylöspäin, kyseisen tapauksen siivittämänä. Vitali Bojarov kirjasi raporttiinsa, että "Mauri" eli Arvo Pentti "suostui erittäin luottamukselliseen yhteistyöhön KGB:n kanssa Nato-maiden (etenkin USA:n ja Englannin) tiedustelupalvelujen toiminnan paljastamiseksi, kun ne toimivat Suomessa tai Suomesta käsin tarkoituksena vahingoittaa Neuvostoliiton ja Suomen suhteita tai Neuvostoliittoa, sen edustajia ja laitoksia".

Lähteet
-------

1. ↑  Tikka, Juha-Pekka: Supon päällikkö virkamatkusti Moskovaan 1972, supossa kuultiin asiasta rajavalvonnasta *Verkkouutiset*.  20.11.2014.
2. ↑  Supon päällikkö oli yhteistyössä KGB:n kanssa 1970-luvulla.  *Helsingin Sanomat*, 20.11.2014, s. B4. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Rentola, Kimmo: Oliko Suojelupoliisin päällikkö KGB:n agentti? Tiedustelututkimuksen metodologiaa.  *Tieteessä tapahtuu*, 2014, 32. vsk, nro 6, s. 3–10. Artikkelin verkkoversio.
**Ágras** (kreik. Άγρας eli (Τεχνητή) Λίμνη Άγρα, *(Technití) Límni Ágra*, *Ágraksen tekojärvi*) on tekojärvi Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Sen pinta-ala on vuodenajasta ja lähteestä riippuen noin 7–10 neliökilometriä ja suurin syvyys noin 6 metriä.

Ágras-järveä.
Ágras-järvi sijaitsee Édessan kunnassa Péllan alueyksikössä noin 470 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna. Järvi luotiin vuonna 1953 sähköntuotannon tarpeisiin. Ajan myötä se on kehittynyt paikallisesti merkittäväksi kosteikkoekosysteemiksi. Järvi on osa kahta Natura 2000 -aluetta, joista toinen on luontodirektiivin mukainen ja kooltaan 1 196 hehtaaria, ja toinen lintudirektiivin mukainen ja kooltaan 1 389 hehtaaria.

Lähteet
-------

1. ↑  Lake Agras *Escape Greece*.  Arkistoitu 27.8.2018. Viitattu 10.9.2018.
2. 1 2  Λίμνη Άγρας-Βρυττών-Νησίου *Natura Graeca*. Viitattu 10.9.2018.
3. 1 2  Agra, Lake, Pella *Greek Travel Pages*. Viitattu 10.9.2018.
4. ↑  GR1240004 Limni Agra *Natura 2000*. Viitattu 10.9.2018.
5. ↑  GR1240006 Limni kai Fragma Agra *Natura 2000*. Viitattu 10.9.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ágras** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee Fidel Castron kapinallisten käyttämää moottorivenettä. Muista merkityksistä katso Granma (täsmennyssivu).*
*Granman* reitti
**Granma** oli Fidel Castron kapinallisten (*expedicionarios del yate Granma*) käyttämä huvijahti, jolla nämä siirtyivät Meksikosta Kuubaan marraskuussa 1956. Aluksen nimi viittaa mitä todennäköisimmin aikaisemman amerikkalaisomistajan isoäitiin (*grandma*).

Vaikka vene oli mitoitettu 12 matkustajalle, kyydissä oli 82 sissiä, joukossa ainoana ei-kuubalaisena Che Guevara, sekä aseita, ammuksia, muonaa ja polttoainetta. Lähtö tapahtui 25. marraskuuta 1956 kello yhdeltä yöllä niin kiireisesti, että osa halukkaista jäi rannalle. Laiva joutui ylikuormattuna merenkäynnissä vaikeuksiin ja pääsi Kuuban rannikolle vasta 2. joulukuuta päiväkausia aikataulusta jäljessä.

Kuuban rannikolla aiotussa laskupaikassa Nigueron kaupungin lähistöllä odottanut satamiehinen tukijoukko kuorma-autoineen oli turhaan odotettuaan lähtenyt jo edellisyönä. Lisäksi Fulgencio Batistan armeijan ilmavoimat olivat havainneet lähestyvän aluksen, jonka oli pakko tehdä hätäinen maihinnousu kaukana sovitusta paikasta soiselle rannikolle. Suurin osa muonasta ja aseista jäi alukseen sissien hylätessä vuotavan jahdin.

Kapinalliset kokoontuivat uudelleen maissa ja aloittivat vaivalloisen etenemisen ilman ruokaa kohti Sierra Maestran vuoristoa. Paikallisoppaan pettäminä Castron kapinalliset joutuivat Batistan armeijan väijytykseen Alegría de Píossa. Monet saivat heti surmansa, kun taas toiset pakenivat päätä pahkaa, ja loput antautuivat hallituksen joukoille vain joutuakseen teloitetuiksi.

Alkuperäisestä 82:sta sissistä vain 12 selvisi vuoristoon, joukossa Castron veljekset Fidel ja Raúl, Che Guevara (haavoittuneena), Camilo Cienfuegos, Juan Almeida, Efigenio Amejeiras, Ciro Redondo, Julio Díaz, Calixto García, Luis Crespo, Jose Ponce ja Universo Sanchez.

Sosialistinen Kuuba on myöhemmin kunnioittanut tätä vallankumouksen välinettä monin tavoin: maan suurin päivälehti *El Granma*, yliopisto Universidad de Granma, radioasema sekä provinssi ja kansallispuisto on kaikki nimetty sen mukaan.

Laiva on nykyään esillä Havannassa vallankumousmuseon (Museo de la Revolución) vieressä sijaitsevassa Memorial Granmassa.

Katso myös
----------

* Kuuban vallankumous

Lähteet
-------

1. ↑  Jon Lee Anderson: *Che – vallankumouksellinen elämä*, s. 178–181.
2. ↑
**Weljet** oli suomalainen Oulussa rakennettu priki, joka haaksirikkoutui 26. syyskuuta 1852 ensimatkallaan myrskyssä Pohjanlahdella Uumajan edustalla, Gaddan- eli Gaddsnytan-nimisen saaren kohdalla. Laivan miehistö selviytyi onnettomuudesta.

Priki lähti heinäkuussa 1852 Oulusta ensimmäiselle matkalleen kohti englantilaista Hullin kaupunkia lastinaan noin 83 lästiä tervaa. Paluumatkalla myrsky yllätti laivan Merenkurkussa, ja se haaksirikkoutui. Laivalla oli ollut ennen onnettomuustilannetta kapinahenki päällä. Miehistön käyttäytyminen onnettomuustilanteessa aiheutti Oulun Merimieshuoneen asiamiehen onnettomuustutkinnassa muistutuksia miehistön merimiespasseihin. Osa miehistä asetettiin syytteeseen uppiniskaisuudesta ja tottelemattomuudesta. Onnettomuushetkellä laivan kapteenina oli Carl E. Junnelius ja perämiehenä Adolf Ingman.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  P. W. Snellman: *Oulun laivoja ja laivureita 1816-1875*, s. 93-94. Toim. Aarne Kopisto. Kirjapaino Osakeyhtiö Kaleva, 1974. ISBN 951-9306-02-1.
2. ↑  Sjöfart och handel.  *Finlands Allmänna Tidning,*, 13.10.1852, nro 238, s. 3. Artikkelin verkkoversio.  (ruotsiksi) (Kansalliskirjaston tietokannassa)
**Petter August (P. A.) Leskinen** (20. helmikuuta 1876 Karttula – 7. elokuuta 1952 Kotka) oli suomalainen kirvesmies ja sosialidemokraattien kansanedustaja.

Leskisen vanhemmat olivat mäkitupalainen David Leskinen ja Maria Henrika Airaksinen. Hän oli tukinuitossa ja metsätöissä eri puolilla Suomea vuoteen 1903 saakka ja sen jälkeen hän oli tukkitöissä ja lautatarhatyöläisenä Haminassa ja Kotkassa vuosina 1903–1938. Vuodesta 1938 alkaen Leskinen oli kirvesmiehenä Haminassa. 

Leskinen oli kansanedustajana 1919–1922 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Leskinen oli Vehkalahden kunnanvaltuuston jäsenenä ja hän oli myös Haminan kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajana ja Haminan kaupunginhallituksen jäsenenä. 

Leskinen oli naimisissa vuodesta 1906 Maria Niskasen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx August Leskinen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Grandma Moses vuonna 1953.

Taiteen reunoilla 

---

Suuntaukset 

Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide

Tekijöitä Suomesta 

Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa

Tekijöitä ulkomailta 

William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

**Grandma Moses** eli **Anna Mary Moses** (7. syyskuuta 1860 – 13. joulukuuta 1961) oli yhdysvaltalainen naivistisia maalauksia tehnyt taidemaalari.

Moses oli maalannut 76-vuotiaasta alkaen. Itseoppineen Moseksen tuotanto tuli julkisuuteen, kun taiteen keräilijä Louis Calder näki niitä 1938. Moseksen teoksista pidettiin New Yorkissa vuonna 1940 näyttely, joka oli menestys. Värikkäät ja kirkasväriset maalaukset kuvaavat lapsuutta, maalaisnäkymiä joissa on teitä ja taloja, puutarhoja sekä ihmisiä.

Maisemat nähdään usein lintuperspektiivistä ja niissä on paljon yksityiskohtia hieman Pieter Brueghelin tapaan. Maalausten lapsenomaisen ongelmatonta henkeä on kuvattu ikuisen jouluaaton tunnelmaksi. Yli satavuotiaaksi elänyt Moses kirjoitti muistelmansa 92-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  "Moses, Grandma Moses", *CD-Facta*. Helsinki: WSOY, 1998. ISBN 951-0-23152-5.
2. 1 2  Naivismi *Taidehistorian aikajana – Tietoikkuna*. Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, Taiteiden ja kulttuurin tutkimuksen laitos.  Arkistoitu 8.9.2003. Viitattu 15.6.2010.
3. ↑  "Osa 12 Musikaali -Oppiminen", *Otavan suuri ensyklopedia*, s. 4561. 2. painos. Helsinki: Otava, 1979. ISBN 951-1-05063-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Grandma Moseksen maalauksia

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* NARA
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**August Bernhard Lindeman** (26. elokuuta 1869 Ruovesi – 14. syyskuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen eversti, joka toimi Suomen sisällissodassa valkoisten Sysmän-rintaman komentajana.

Lindeman valmistui Haminan kadettikoulusta vuonna 1892 ja aloitti samana vuonna palveluksen Suomen rakuunarykmentissä kornettina. Hän erosi armeijasta aliratsumestarina suomalaisten joukko-osastojen hajottamisen jälkeen vuonna 1906 ja toimi sen jälkeen maanviljelijänä sekä liikealalla. Hän piti maatilaa Siuntiossa. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Lindeman ilmoittautui vapaaehtoisena Venäjän armeijaan ja kävi upseerien ratsuväkikoulun Pietarissa. Hän palveli rintamalla muun muassa Gustaf Mannerheimin alaisuudessa ja yleni vuoteen 1916 mennessä everstiluutnantiksi. Vallankumouksen jälkeen Lindeman jätti Venäjän armeijan ja palasi Suomeen.

Lindeman toimi Suomen sisällissodan alkupuolella Lahden–Sysmän sotilaspiirin päällikkönä ja samalla käytännössä Sysmän–Heinolan rintaman komentajana. Hänen joukkonsa osallistuivat helmikuun 1918 lopussa Heinolan taisteluun osana eversti Harald Hjalmarsonin komentamaa epäonnistunutta hyökkäystä. Omat sotilaat suhtautuivat Venäjän armeijassa palvelleeseen Lindemaniin epäluuloisesti ja syyttivät häntä epäpäteväksi, koska hän antoi helmikuun jälkipuoliskolla punaisten edetä Sysmän kirkolle saakka ennen näiden pysäyttämistä. Häntä väitettiin myös juopoksi, mikä saattoi olla perätön väite. Epäluottamus kasvoi niin suureksi, että maaliskuun alussa Sysmän esikunta otti yhteyttä valkoisten päämajaan ja vaati Lindemanin erottamista. Valkoisten ylipäällikkö Mannerheim erottikin maaliskuun puolivälissä Lindemanin, vaikka he olivat hyviä ystäviä. Lindeman siirrettiin päämajan Remonttihallituksen eli hevoshuoltolaitoksen johtajaksi ja hänen seuraajakseen tuli alikapteeni Aarne Uimonen.

Lindeman erosi armeijan palveluksesta pian sen jälkeen, kun Mannerheim oli luopunut ylipäällikkyydestä toukokuussa 1918. Lindeman ylennettiin reservissä everstiksi joulukuussa 1919. Hän kuoli seuraavana vuonna 51-vuotiaana pitkäaikaiseen sairauteen.

Lähteet
-------

1. ↑  August Bernhard Lindemanin kuolinilmoitus (ruotsiksi) Hufvudstadsbladet 16.9.1920, s. 2. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 17.11.2022.
2. 1 2 3 4  Kuolleita. Uusi Suomi 16.9.1920, s. 5. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 17.11.2022.
3. 1 2 3 4 5  Mirko Harjula: *"Ryssänupseerit": Ensimmäisen maailmansodan Venäjän asevoimien suomalaistaustaiset upseerit 1914–1956*, s. 82, 281, 285, 289, 326, 459. Books on Demand (omakustanne), Helsinki 2013.
4. 1 2 3  Dödsfall. (ruotsiksi) Hufvudstadsbladet 16.9.1920, s. 5. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 17.11.2022.
5. 1 2 3  Tuomas Hoppu: *Historian unohtamat: Suomalaiset vapaaehtoiset Venäjän armeijassa 1. maailmansodassa 1914–1918*, s. 144, 181, 277–281. Bibliotheca Historica 100. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2005.
6. ↑  Sotalaitos. Ylennyksiä. Uusi Suomi 24.12.1919, s. 5. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 17.11.2022.
Karhumäen kaksi veljestä Karhu 2 -koneensa kanssa vuonna 1927.
**Veljekset Karhumäki** olivat **Niilo** (1902–1978), **Valto** (1905–1985) ja **Uuno** (1914–1991), syntyisin Multialta. Heidän setiään olivat muun muassa lastenkirjailija Waldemar Karhumäki ja olympiavoittaja (XI olympiadin kisat 1936 Berliini), kirjailija Urho Karhumäki.

Lentäjäveljekset rakensivat Jyväskylän maalaiskunnan Keljossa 1920-luvulla neljä lentokonetta: Karhu 1, Karhu 2, Karhu 3 ja Tiira. Harrastus laajeni pian ilmailualan yritykseksi, jonka toimintaan kuuluivat 1930-luvulla lentokoulutus, yleisölennätykset, lentokoneiden korjaus ja ilmavalokuvaus sekä tilauslennot. Ilmavoimien kanssa tehdyn sopimuksen pohjalta he rakensivat Kuorevedelle lentokonetehtaan 1940.

Veljekset perustivat vuonna 1947 osakeyhtiön *Veljekset Karhumäki*, jonka toiminta päättyi Finnairin tytäryhtiönä nimellä *Karair* vuonna 1996.

Karhumäki populaarikulttuurissa
-------------------------------

Veljeksistä vanhin Niilo Karhumäki oli aikanaan merkittävä lentäjäsankari ja julkisuuden henkilö, joka kirjoitti lentotoimintaa eloisasti kuvaavat teokset *Karhunahas* (1959) ja *Lentopoikia* (1960). Hän vilahtaa kirjailija Pauli Hirvosen nuortenkirjan *Mikko Nuoli suihkulentäjänä* loppusivuilla tarjoamassa lentoperämiehen paikkaa päähenkilölle.

Eväjärven rannalla Hallissa, Jämsässä on Karhumäen veljesten elämäntyölle omistettu *Lentäjäveljestenaukio*.

Katso myös
----------

* Viri

Lähteet
-------

* Tervonen, Ismo: *Veljekset Karhumäki Suomen ilmailun pioneereina 1924–1956*. Tampere: Apali, 2002. ISBN 952-5026-25-6.
* Tervonen, Ismo: *Kar-Air tilauslentoliikenteen edelläkävijänä 1957–1980*. Tampere: Apali, 2004. ISBN 952-5026-40-X.
* Tervonen, Ismo: *Karair matkustajalentoliikenteen perinteiden vaalijana 1980–1996*. Tampere: Apali, 2007. ISBN 978-952-5026-64-1.

### Viitteet

1. ↑  *Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1980*, s. 93. Helsinki: Otava, 1979. ISBN 951-1-05460-0.
2. ↑  *Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1986*, s. 107. Helsinki: Otava, 1985. ISBN 951-1-08527-1.
3. ↑  *Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993*, s. 99. Helsinki: Otava, 1992. ISBN 951-1-12269-X.
4. ↑  *Erkin lähisukulaiset*
5. ↑  Geni.com: *Arttu Taavetinpoika Karhumäki*

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Veljekset Karhumäki** Wikimedia Commonsissa

* Keljossakin lennetään, Suomen Kuvalehti, 21.05.1927, nro 21, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Keljon lentävät veljekset, Hakkapeliitta, 07.08.1934, nro 32, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Karhumäen veljesten lentotoiminta kantaa hedelmää, Hakkapeliitta, 01.03.1938, nro 9, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**August Mauritz Öhman** (12. heinäkuuta 1819 Helsinki – 22. tammikuuta 1849 Pietari) oli suomalainen kirjakauppias, lehdenkustantaja ja opettaja.

Öhmanin vanhemmat olivat helsinkiläinen kultaseppämestari Johan Öhman (k. 1820) ja Katarina Schogster. Hän kävi Helsingin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella 1838. Öhman meni 1842 asepalvelukseen ja yleni aliupseeriksi. Hän opiskeli vuosina 1845–1847 stipendin turvin venäjän kieltä Moskovassa.

Öhman oli Porvoon yläalkeiskoulun kieltenopettajana vuodesta 1844 ja Porvoon lukion venäjänopettajana vuodesta 1847. Hän perusti yhdessä Paavo Tikkasen kanssa vuonna 1848 haaraosaston Helsinkiin veljensä Alexander Constantin Öhmanin Porvooseen perustamalle kirjakaupalle. Hän kustansi Suometar-lehteä ja käänsi venäjäksi Kalevalan runoja, jotka ilmestyivät 1847. Hänen toinen veljensä oli toimittaja Johan Edvard Öhman.

Öhman oli naimisissa vuodesta 1848 Sigrid Virginia Hoffrénin kanssa. Hän kuoli tammikuussa 1849 koleraan ollessaan matkalla Pietarissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 10, palsta 611
2. ↑  Kotivuori, Yrjö: August Mauritz Öhman. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 18.7.2015.
**Veljesharju** rakennettiin vuosina 1947–48 Sotainvalidien Veljesliiton tuberkuloosiparantolaksi Liperin Käsämään. Myöhemmin se toimi invalidien ammattikouluna ja Hengitysliitto Helin kuntoutuskeskuksena nimillä Kaprakka ja Verve. Nyt siellä toimii Ammattiopisto Luovi. 

Päärakennukset piirsi arkkitehti Viljo Revell. Rakennushistoriallisesti arvokas kokonaisuus on suojeltu osayleiskaavassa. Veljesharjuun kuuluu muun muassa hallintorakennus, ravintola, tuotantotiloja, koulutilat ja asuinrakenennuksia. Norjantalo-niminen rakennus valmistui asuinkerrostaloksi vuonna 1956. "Valkoiseksi rapatut rakennukset on sommiteltu taiten valoisalle harjun laelle ja rinteisiin, maaston muotoja mukaillen, ja muodostaat keskenään rupattelevan kokonaisuuden jota männikkö kuuntelee", kuvataan Veljesharjua kirjassa Pohjois-Karjalan arkkitehtuuriopas.

Historiaa
---------

Veljesharjun nimi oli alun perin Sotainvalidien Veljesliiton Liperin ammattioppilaitos. Se aloitti toimintansa vuonna 1947, ja se oli aluksi tarkoitettu ensisijaisesti alle 40-vuotiaille ja sodassa tuberkuloosiin sairastuneille. Koulun nimeksi tuli vuonna 1959 Liperin ammattioppilaitos ja 1962 Liperin ammattikoulu. Koulusta on valmistunut muun muassa sähköasentajia, puuseppiä ja metallimiehiä. Enimmillään oppilaita on ollut noin 180.

Liikunta
--------

Veljesharjun alueella on valaistuja lenkkipolkuja ja patikointireittejä. Huttulammen rannalla on rantasauna. Vuonna 2004 valmistunut uimahalli Liprakka oli suljettu yleisöltä vuodesta 2015, mutta avattiin uudelleen syyskuussa 2019.

Lähteet
-------

1. ↑  Samu Aarnio, Suonna Kononen, Pekka Piiparinen: *Pohjois-Karjalan arkkitehtuuriopas*, s. 313. , 2018.
2. ↑  
Veljesharju - koulu ja koteja *Geocaching*. Viitattu 8.12.2018.
3. ↑  
Uimahalli Liprakka saatetaan avata uudelleen - helpotusta seudun hallipulaa *Karjalainen*.  24.8.2018. Viitattu 8.12.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Liperin uimahalli Liprakka avataan syyskuun ensimmäinen päivä – altaan täyttö alkaa reilun viikon päästä (2.8.2019, maksumuuri) (karjalainen.fi)
* Liperin uimahalli Liprakka (Silmutie 11) (liperi.fi)
* Entiselle Kaprakan alueelle halutaan tyhjiin tiloihin uutta toimintaa (11.12.2015 ) (yle.fi)
**Hermes** oli suomalainen raumalaisten laivanvarustajien omistama kolmimastoinen parkki, joka tuhoutui 14 hengen miehistöineen ankarassa myrskyssä Merenkurkussa 2. – 3. lokakuuta 1912 välisenä aikana.

Hermes lähti puutavaralastissa Torniosta 29. syyskuuta 1912 kohti Lontoota. 2. – 3. lokakuuta 1912 Merenkurkun alueella raivonneen myrskyn jälkeen löydettiin Rönnskärin luota katkennut laivan masto raakapuineen, laivanhylyn osaan sidottu merimiehen ruumis ja erilaisia laivan kappaleita. Lisäksi löydettiin laivavene jossa oli nimi "Hermes, Raumo". Myöhemmin löytyi vielä kahden merimiehen ruumiit, laivan kappaleita ja laivan puutavaralastia. Laivan hylky löytyi sittemmin Strömmingsbådanin ja Rönnskärin saarten väliltä. Laivan päällikkö oli ollut merikapteeni Evert Konstantin Wiglund (s. 1869). Hän oli ollut vuonna 1906 St. Lawrence-joen suulla Kanadassa haaksirikkoutuneen raumalaisen teräsfregatti Sovinnon päällikkönä. Tässä haaksirikossa menehtyi 14 miehistön jäsentä mutta Wiglund onnistui sillä kertaa pelastumaan.

Puisen 936 rekisteritonnin tasasaumaisen ja tasaperäisen parkkilaiva Hermeksen oli rakentanut J. A. Harvie Newportissa Nova Scotiassa Kanadassa vuonna 1879. Laivan pohja oli peitetty metallilevyillä ja sen kantavuus oli 1 500 tonnia. Laivan pituus oli 54,86 metriä, leveys 11,14 metriä ja syväys 6,60 metriä. Laiva oli aluksi amerikkalais-, sittemmin vuodesta 1897 norjalaisomistuksessa nimellä *Leif*. Laivan omisti vuodesta 1909 alkaen raumalainen laivayhtiö, jonka suurin osakas oli Rauman merikoulun johtaja, merikapteeni Fredrik Groundstroem (1844–1915). Yhtiö osti hylyksi tuomitun aluksen ja kunnosti sen Raumalla laivanrakennusmestari Emmanuel Urnbergin (1837–1917) johdolla. Laiva sai tällöin nimekseen *Hermes*. Hermes joutui 30. syyskuuta 1911 myrskyn runneltavaksi Pohjanmerellä ollessaan puutavaralastissa matkalla Pietarista Lontooseen. Laiva menetti lähes kaikki purjeensa ja kansilastinsa ja se jouduttiin hinaamaan Gravesendiin Lontoon lähelle.

Toinen *Hermes*-niminen suomalainen purjelaiva oli 1875 rakennettu rautafregatti, myöhemmin parkki Hermes. Tämä laiva oli suomalaisomistuksessa 1895–1915. Ensimmäisen maailmansodan aikana 4. huhtikuuta 1915 saksalainen sukellusvene U 33 upotti räjäyttämällä laivan Englannin kanaalissa Wightin saaren lähellä. Laivan miehistö pääsi turvaan pelastusveneellä, jota sukellusvene hinasi jonkin aikaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Rauman alusrekisteri : Hermes 1879
2. 1 2 3  Hermes ex Leif ex Anglesea, Jukka Mikkolan Suurten purjelaivojen bibliografia (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Emmanuel Urnbergin hautakivi Rauman vanhalla hautausmaalla, Suomen Sukutukimusseura, Hautakirjoituksia ja hautakuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Hermes ex Hurunui, Jukka Mikkolan Suurten purjelaivojen bibliografia (Arkistoitu – Internet Archive)
**August "Ago" Neo** (12. helmikuuta 1908 Vihterpalu – 19. elokuuta 1982 Århus, Tanska) oli virolainen painija, joka saavutti menestystä sekä kreikkalais-roomalaisessa että vapaapainissa.

Neon ensimmäiset arvokilpailut olivat kreikkalais-roomalaisen painin Prahan EM-kisat 1931, missä hän sijoittui neljänneksi. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, hopeisen, hän saavutti vuoden 1934 EM-kisoissa Roomassa 79 kilogramman painoluokassa. Seuraavana vuonna 87 kilogramman painoluokkaan noussut Neo saavutti pronssia sekä kreikkalais-roomalaisen painin EM-kilpailuista Kööpenhaminassa että vapaapainin EM-kilpailuista Brysselistä. Berliinin olympialaisissa 1936 Neo sijoittui vapaapainissa hopealle kultamitalin mentyä ruotsalaiselle Knut Fridellille, sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa pronssille. EM-kisoista Neo saavutti vielä kreikkalais-roomalaisessa painissa hopeaa vuonna 1937 ja pronssia vuonna 1939.

Viron mestaruuden Neo voitti urallaan vapaapainissa viisi kertaa ja kreikkalais-roomalaisessa painissa viidesti. Hän kilpaili Viron maajoukkueessa kaikkiaan 28 kertaa. Seuratasolla hän edusti Tallinnan Sportia.

Lähteet
-------

1. ↑  Diem, Carl (toim.): XIth Olympic Games, Berlin 1936 Official Report (Sivu 724 & 734) *ORGANISATIONSKOMITEE FÜR DIE XI. OLYMPIADE BERLIN*.  1937. Berliini:  Wilhelm Limpert. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* August Neo – Sports Reference LLC. (englanniksi)
* August Neo FILA:n tietokannassa
Kesäkuussa 1936 Blohm + Vossin telakalla otettu valokuva.
**August Friedrich Landmesser** (24. toukokuuta 1910 Moorrege, Saksa – 17. lokakuuta 1944 Ston, Kroatia) oli saksalainen telakkatyöläinen ja Wehrmachtin rangaistuspataljoonassa taistellut sotilas. Hänet tunnetaan kuuluisasta valokuvasta, jossa Landemesser ainoana henkilönä ei osallistu natsitervehdykseen. Se otettiin Hampurissa Blohm + Vossin telakalla SSS Horst Vessel -koululaivan vesillelaskun yhteydessä 13. kesäkuuta 1936. Valokuva julkaistiin ensimmäisen kerran saksalaisessa Die Zeit -lehdessä maaliskuussa 1991.

Elämä
-----

Hampurin lähellä sijaitsevassa Moorregen kaupungissa syntynyt Landmesser liittyi natsipuolueeseen vuonna 1931 toivoen sen auttavan häntä työpaikan löytämisessä. Landmesser erotettiin puolueesta 1935 hänen kihlauduttuaan juutalaistaustaisen Irma Ecklerin kanssa. He yrittivät myös avioitua, mutta samana syksynä voimaanastuneet Nürnbergin lait estivät avioliiton solmimisen. Vuonna 1937 Landmesser ja Eckler yrittivät paeta Tanskaan, mutta pariskunta joutui pidätetyksi.

Heinäkuussa 1938 Landmesser tuomittiin 2,5 vuoden vankeusrangaistukseen rotulakien rikkomisesta ja hänet vangittiin Börgemoorin keskitysleirille. Irma Eckler puolestaan joutui Hampurin Fuhlsbüttelissa sijainneelle keskitysleirille, jossa hän synnytti pariskunnan toisen tyttären. Myöhemmin Eckler oli vangittuna Oranienburgin, Lichtenburgin ja Ravensbrückin keskitysleireillä, josta hänet siirrettiin Bernburgin eutanasiakeskukseen helmikuussa 1942. Eckler surmattiin Bernbergissä ilmeisesti parin kuukauden kuluttua huhtikuun lopussa.

August Landmesser vapautettiin keskitysleiriltä tammikuussa 1941 ja hän sai työpaikan kuljetusliikkeen esimiehenä Warnemündessä. Helmikuussa 1944 Landmesser määrättiin Wehrmachtin Strafbattalion-rangaistuspataljooniin kuuluneeseen 999. jalkaväkipataljoonaan, joka oli alun perin toiminut Pohjois-Afrikassa. Hän taisteli pataljoonan riveissä Balkanin niemimaalla ja kaatui Kroatiassa lokakuussa 1944.

Kuoleman jälkeen
----------------

August Landmesser ja Irma Eckler julistettiin kuolleiksi vuonna 1949. Viranomaiset vahvistivat heidän avioliittonsa postuumisti kesällä 1951. Vuonna 1996 pariskunnan nuorempi tytär Irene Eckler julkaisi perheensä tarinan kirjana, joka sisältää muun muassa hänen äitinsä kirjeitä sekä lukuisia viranomaisten dokumentteja.

Lähde
-----

* "A Family Torn Apart by *Rassenschande* – Political Persecution in the Third Reich" Irene Eclerin teoksen verkkoversio.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
Emil Rautala maalaamassa kauppakorkeakoulun rehtori Wäinö Bonsdorffin muotokuvaa 18.11.1942.
**Emil Konstantin Rautala** (2. lokakuuta 1883 Sääksmäki – 7. lokakuuta 1948) oli suomalainen taidemaalari. 

Rautalan vanhemmat olivat pakettimestari August Rautala (aik. Rautalin) ja Wilhelmina Ottelin. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1898–1900, Helsingin yliopiston piirustussalissa 1904–1905 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1905–1906. Rautala teki opintomatkat Saksaan 1907–1908, Italiaan 1908 sekä Pariisiin 1912. Hän asui vuodesta 1927 Helsingissä.

Turussa opiskellessaan Rautala kuului *Punainen huone* -nimiseen taiteilijaryhmään joka kokoontui säännöllisesti ravintola Pinellan punaisessa huoneessa. Ryhmän muita jäseniä olivat Ragnar Ungern, Santeri Salokivi, Edwin Lydén ja Ilmari Kaijala.

Rautala maalasi muotokuvia (P. E. Svinhufvud, C. G. E. Mannerheim, K. J. Ståhlberg, maaherra Eero Yrjö Pehkonen, professori Juhani Rinne, kansleri Gustaf Komppa, professori V. A. Koskenniemi, pääministeri T. M. Kivimäki) sekä lisäksi maisemia ja laatukuvia.

Emil Rautala oli naimisissa vuodesta 1911 Olga Augusta Hildenin kanssa. Heidän tyttärensä Margit Rautala-Kaipainen (1911–1978) oli arkkitehti ja taidemaalari.

Teoksia
-------

* *Ilmari Kaijalan muotokuva*, 1911
* *Taiteilijan Olga-vaimon muotokuva*, 1913
* Oripään kirkon alttaritaulu 1928
* *Marsalkka Mannerheimin muotokuva*, 1930
* Pornaisten kirkon alttaritaulu 1936

Palkinnot
---------

* II ja IV palkinto Turun uuden siunauskappelin seinämaalauskilpailussa 1940 (yhdessä Ragnar Ungerin ja H. Toivolan kanssa)

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Suomen kuvataiteilijat-verkkomatrikkeli
* Rautalinien suku ja sen taiteilijat (MS Word-dokumentti)[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Vasemmalla iPod Classic, oikealla viidennen sukupolven iPod
**iPod classic** on Applen suunnittelema ja markkinoima kannettava musiikkisoitin, joka kuuluu iPod-tuoteperheeseen. Se julkaistiin 5. syyskuuta 2007 ja on versiosta riippuen varustettu joko 80 Gt, 120 Gt tai 160 Gt:n tallennustilalla. Classic on iPod-sukupolven 6. päivitys ja samalla Applen viimeinen kiintolevyllä varustettu MP3-soitin.

Uudistukset
-----------

6. sukupolven iPod erosi edeltäjästään akunkestossa *lähde?* sekä suuremmalla tallennuskapasiteetilla, mahdollisuudella käyttää iPod touchista ja iPhonesta tuttua Cover Flow -selaustekniikkaa ja uudistuneella etukannella, jonka materiaali muuttui muovista metalliin. iPodien perinteinen valkoinen väri muuttui hopeanharmaaksi, jonka lisäksi toisena värivaihtoehtona oli musta. Alkuperäisen julkaisuversion musta värivaihtoehto oli etumukseltaan kokomusta, kun taas kahden sitä seuranneen päivitysversion mustassa värivaihtoehdossa etulevy oli tummanharmaa ja click-wheel musta. Fyysiset mitat ja ulkoasu ovat 5. ja 6. sukupolven soittimilla lähes identtiset.

Kritiikki
---------

iPod Classic sai julkaisun jälkeen ristiriitaista palautetta. Toisaalta kriitikot olivat tyytymättömiä uudistuksiin ja niitä pidettiin liian vähäisinä uuteen iPod Touchiin verrattuna. Myös entisten pelien ja vanhojen lisälaitteiden yhteensopimattomuus, äänenlaatu, riippuvuus iTunes-ohjelmasta ja takakannen likaantuminen saivat joiltain arvostelijoilta moitteita. Eniten kritiikkiä sai uuden käyttöjärjestelmän tuoma ajoittainen kankeus ja hidastelu, joka korjattiin (1.0.3)-ohjelmistopäivityksellä, jonka Apple julkaisi 27. marraskuuta 2007. Toisaalta kriitikot kiittivät uusimman iPodin akkukestoa, tallennustilaa ja muita parannuksia, jolloin Classic saavutti kielteisistä kommenteista huolimatta hyvät arviot mediassa.

Tekniset tiedot
---------------

* Tiedostojen siirto USB 2.0 -portin kautta, soittimessa itsessään Applen 30-pinninen liitin
* Toimii Mac OS X:n ja Windows XP/Vistan:n kanssa (tiedostojen siirto iTunes-ohjelmalla, jonka sijasta myös 3. osapuolen sovelluksia on saatavilla)
* *Akun kesto*: 80 Gt:n mallissa 30 tuntia musiikkia tai 5 tuntia videoita; 160 Gt:n mallissa 40 tuntia musiikkia tai 7 tuntia videoita
* *Soittimen mitat*: 103,5 x 61,8 x 10,5–13,5 mm
* *Paino*: 140–162 grammaa

Katso myös
----------

* iPod
* Apple
* iTunes

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **IPod classic**.
* iPod classic Applen sivuilla
* iPod classicin suomalainen arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)