**Oktaaviala** on musiikkitermi, jonka avulla yhden tai useamman oktaavin päässä toisistaan olevat samannimiset sävelet (c, d, e, f, g, a ja h) voidaan erottaa toisistaan. Samannimiset mutta eri oktaavialoissa sijaitsevat sävelet kuulostavat samankaltaisilta, koska niiden taajuudet ovat toistensa kerrannaisia: esimerkiksi yksiviivaisen a:n eli normaalisävelen (standard pitch) taajuus on nykyään 440 Hz, pienen a:n taajuus 220 Hz ja suuren A:n 110 Hz. 

Oktaavialojen nimitykset ovat matalimmasta korkeimpaan *subkontraoktaavi*, *kontraoktaavi*, *suuri oktaavi*, *pieni oktaavi*, *yksiviivainen oktaavi*, *kaksiviivainen oktaavi* jne. käytännössä *viisiviivaiseen oktaaviin* asti. Sävelistä käytetään vastaavasti nimiä *yksiviivainen a*, *suuri C* ja *kontra-D* sen mukaan mihin oktaavialaan ne kuuluvat. Tavallisen pianon ääniala on subkontra-A:sta (27,5 Hz) viisiviivaiseen c:hen (4186 Hz). Pianon ns. keski-C on yksiviivainen c (261,6 Hz). Suurimmissa uruissa ääniala saattaa ulottua jopa subkontra-C:hen (16,35 Hz), joka perustaajuudeltaan on lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa.

Nuottikirjoituksessa ylennetty tai alennettu nuotti katsotaan kuuluvaksi siihen oktaavialaan, mihin se kuuluisi ylentämättömänä tai alentamattomana: esimerkiksi his¹ ja c² ovat (tasavireisessä järjestelmässä) hertsiarvoiltaan samat (523,2 Hz), mutta ne merkitään eri tavoin nuottiviivastolle ja ne kuuluvat siten eri oktaavialoihin.

Oktaavialojen merkinnät
-----------------------

### Helmholtzin merkintätapa

Eri c-sävelten merkinnät Helmholtzin järjestelmässä
Eri oktaavialojen sävelille käytetään vanhastaan niin sanottua *Helmholtzin merkintätapaa*. Tällöin suuren oktaavialan sävelet merkitään suuraakkosin: C, D, E, F jne. pienen oktaavialan taas c, d, e, f jne. Näitä korkeammat ja alemmat oktaavialat merkitään lisäämällä näihin yksi tai useampi ylä- tai alapuolinen indeksointipilkku (͵  ′).
Tällöin yksiviivainen c eli keski-c merkitään c', kaksiviivainen c″, kun taas kontraoktaavin C merkitään C͵ ja kontraoktaavin A merkitään A͵͵. Tässä muodossa merkintää käytti Hermann von Helmholtz vuonna 1863 akustiikkaa käsittelevässä teoksessaan *Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik*. 

Merkinnästä on käytössä myös useita muunnelmia:

* indeksointipilkkujen sijasta käytetään usein numeroita, jolloin esimerkiksi yksiviivainen c merkitään c¹, kaksiviivainen c². Kontraoktaavin C merkitään C1 ja subkontra-A merkitään A2
* yläpuolisten indeksointipilkkujen sijasta käytetään varsinkin Saksassa vaakasuoria viivoja sävelen nimen yläpuolella.
* englanninkielisissä teksteissä kontra- ja subkontraoktaavien sävelet merkitään usein kirjoittamalla sävelen nimi kahteen tai kolmeen kertaan peräkkäin; esimerkiksi kontraoktaavissa CC ja subkontraoktaavissa CCC.

Helmholtzin merkintätapaa käytetään yleisesti tieteellisissä sekä myös lääketieteellisissä yhteyksissä käsiteltäessä äänten vaikutusta ihmisen kuulojärjestelmään.

### Tieteellinen merkintätapa

Kymmenen C-säveltä tieteellisellä merkintätavalla merkittynä
Varsinkin Yhdysvalloissa on tullut käyttöön myös Helmholtzin merkintätavasta täysin poikkeava niin sanottu *tieteellinen merkintätapa*, jossa oktaavialat merkitään alimmasta ylimpään kasvavilla järjestysnumeroilla: subkontraoktaavi on 0, kontraoktaavi 1 ja niin edelleen. Esimerkiksi keski-C on tällöin C4.

### Urkupillien pituus

Varsinkin aikaisemmin on eri oktaavialoja nimetty usein myös sen mukaan, kuinka monen jalan pituinen molemmista päistä avoin urkupilli antaa kyseisen oktaavialan c-sävelen. Esimerkiksi kontraoktaavi on tällöin 16-jalkainen, suuri oktaavi 8-jalkainen, pieni oktaavi 4-jalkainen oktaavi jne.

### Taulukko

Seuraava taulukko osoittaa oktaavialojen merkinnät eri järjestelmissä:

| Oktaaviala | Nuotti | C-sävelen taajuus (Hz) | c:tä vastaavan urku­pillin pituus jalkaa | Helmholtzin merkintä | Tieteellinen merkintä | Äänite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| indeksointi­pilkuin | numeroin | ylä- ja alapuolisin viivoin |
| Subkontraoktaavi |  | 16,352 | 32 | ‚‚C | C2 | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\underline {\underline {\mathsf {C}}}}\end{smallmatrix}}} | C0 | Octave-2C.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Kontraoktaavi |  | 32,703 | 16 | ‚C | C1 | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\underline {\mathsf {C}}}\end{smallmatrix}}} | C1 | Kontra.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Suuri oktaavi |  | 65,406 | 8 | C | C | C | C2 | Octave-0C.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Pieni oktaavi |  | 130,812 | 4 | c | c | c | C3 | Octave-c0.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Yksiviivainen oktaavi |  | 261,624 | 2 | c′ | c¹ | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\overline {\mathsf {c}}}\end{smallmatrix}}} | C4 | Octave-C1.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Kaksiviivainen oktaavi |  | 523,25 | 1 | c″ | c² | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\mathsf {c}}}}\end{smallmatrix}}} | C5 | Octave-C2.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Kolmiviivainen oktaavi |  | 1046,5 | 0,5 | c′′′ | c³ | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}\end{smallmatrix}}} | C6 | Octave-C3.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Neliviivainen oktaavi |  | 2093,0 | 0,25 | c′′′′ | c4 | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}}\end{smallmatrix}}} | C7 | Octave-C4.mid  Kuuntele**(ohje)** |
| Viisiviivainen oktaavi |  | 4186,0 | 0,125 | c′′′′′ | c5 | {\displaystyle {\begin{smallmatrix}{\overline {\overline {\overline {\overline {\overline {\mathsf {c}}}}}}}\end{smallmatrix}}} | C8 | Octave-C5.mid  Kuuntele**(ohje)** |

Merkintätapoja voitaisiin vastaavasti jatkaa vielä korkeampiin tai matalampiin oktaavialoihin, mutta niitä ei musiikissa juuri käytetä. Subkontraoktaavin C onkin lähellä ihmisen kuuloalueen alarajaa eli infraäänirajaa.

OktaavialatOktaavialat

Lähteet
-------

1. 1 2  "Oktaavi", *Tammen musiikkitietosanakirja, 2. osa (M–Ö)*, s. 59–62. Tammi. ISBN 951-30-5916-2.
2. 1 2  Hermann von Helmholtz: "Berechnung für Schwinnungszahlen für sämmtliche Tone der Tonleiter", *Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik*, s. 28–29. (Joissakin lähteissä sanotaan, että merkintä olisi ollut Helmholtzin itse kehittämä. Teoksessa itsessään sitä kuitenkin sanotaan "saksalaisten muusikkojen käyttämäksi" ja annetaan siten ymmärtää, että se olisi ollut käytössä jo aikaisemmin.). Braunschweig: Friedrich Vieweg und Sohn, 1863. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Music theory online: staffs, clefs & pitch notation (kohta "Helmholtz pitch notation") *dolmetsch.com*. Viitattu 23.3.2016.
4. ↑  Music theory online: staffs, clefs & pitch notation (kohta "Scientific pitch notation") *dolmetsch.com*. Viitattu 23.3.2016.