recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Alaskan alkuperäiskansat** (engl. *Alaska Natives*) on kollektiivinen nimitys Alaskan osavaltion alueella eläville alkuperäiskansoille. Vuonna 2014 Alaskan asukkaista noin 18 % kuului Alaskan alkuperäiskansoihin ja muihin Yhdysvaltain alkuperäiskansoihin. Osuus oli suurin osavaltioiden keskuudessa.

Karkeasti jaettuna Alaskan alkuperäiskansat voidaan jakaa viiteen pääryhmään: aleutit, pohjois- ja eteläeskimot, athabascat sekä etelärannikon alkuperäiskansat (tlingitit ja haidat). Vuonna 2014 Alaska tunnusti alkuperäiskansojen kielet osavaltion virallisiksi kieliksi englannin rinnalle.

Vuonna 1971 voimaanastunut laki (engl. *Alaska Native Claims Settlement Act of 1971*) siirsi noin 10 % koko osavaltion pinta-alasta alkuperäiskansojen käyttöön. Lisäksi näille annettiin miljardi dollaria, jonka turvin mm. syrjäkyliä on saatu paremmin yhdistettyä modernin maailman kanssa. Tästä huolimatta alkuperäiskansojen kulttuuri on voimissaan etenkin pienimmissä kylissä, joista myös kaupungeissa asuvat alkuperäisasukkaat saavat perinteisiä ruokatarvikkeita.

Liittovaltio on tunnustanut Alaskan alkuperäiskansat Yhdysvaltain alkuperäiskansoiksi. Bureau of Indian Affairs edustaa myös Alaskan alkuperäiskansoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Alaska Native Peoples *Alaska Federation of Natives*.  2023. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
2. ↑  Harriman: Alaska Native Communities *PBS*.  2001. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
3. ↑  Alaska OKs Bill Making Native Languages Official *NRP*.  21.4.2014. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
4. ↑  Alaska Natives *Alaska Kids' Corner*.  2023. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
5. ↑  Who is an American Indian or Alaska Native? *U.S. Department of the Interior*.  2023. Viitattu 7.2.2023. (englanniksi)
**Antti Matti Lukkari** (1993 – 5. tammikuuta 2023) oli suomalainen kokki.

Lukkari opiskeli Ravintolakoulu Perhossa vuosina 2009–2012 ja valmistui ravintolakokiksi. Hän osallistui kilpailuihin opiskeluajoistaan lähtien. Vuonna 2015 Lukkari palkittiin parhaana assistenttina Bocuse d'Or -kilpailussa Lyonissa. Hän avusti tuolloin Matti Jämséniä. Tämän voittonsa jälkeen Lukkari sai työpaikan kolmen Michelin-tähden Geranium-ravintolasta Kööpenhaminassa. Hän aloitti työskentelyn siellä joulukuussa 2015. Aiemmin hän oli työskennellyt G. W. Sundmansissa ja Kulosaaren Casinossa.

Lähes kuuden vuoden ajan Lukkari työskenteli kolmen Michelin-tähden Frantzén-ravintolassa Tukholmassa. Hänet nimitettiin siellä keittiömestariksi. 

Lukkari sairastui äkillisesti lomamatkalla Filippiineillä ja kuoli sairaalaan pääsystä huolimatta 29-vuotiaana. Lukkarilla oli todettu verenmyrkytys, tromboottinen trombosytopeeninen purppura ja munuaisvaurio. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 29.12.2023.
2. ↑  Rautio, Samppa: Mestarikokin viimeinen matka *Ilta-Sanomat*.  23.6.2023. Viitattu 23.6.2023.
3. 1 2 3  Suomalainen Antti Lukkari painaa pitkää päivää kolmen tähden huippuravintola Geraniumissa Heli Nieminen, Turun Sanomat 29.3.2016, viitattu 7.1.2023
4. 1 2  29-vuotias huippukokki Antti Lukkari on kuollut saatuaan veren­myrkytyksen loma­matkalla Vilma Aholuoto, Helsingin Sanomat 6.1.2023, viitattu 7.1.2023
5. ↑  Historia Bocuse d'Or Academy Finland, viitattu 7.1.2023
6. 1 2  Huippukokki Antti Lukkari on kuollut 29-vuotiaana – "Suomalaisittain ehkä kaikkein kovin, komein ja lahjakkain kokki" MTV Uutiset 6.1.2023, viitattu 7.1.2023
7. ↑  Huippu­kokki Antti Lukkari on kuollut 29-vuotiaana Sara Sairanen, Ilta-Sanomat 6.1.2023, viitattu 7.1.2023
**Oscar Norrmén** (5. lokakuuta 1822 Hämeenlinna – 15. marraskuuta 1889 Helsinki) oli suomalainen senaattori, aateloitu salaneuvos ja valtiopäivämies.

Norrménin vanhemmat olivat laamanni Johan Emmanuel Norrmén ja Christina Fredrika Demoen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1844, tuli hovioikeuden auskultantiksi 1846 ja palveli senaatissa vuodesta 1849 alkaen. Itämaisen sodan aikana hänet määrättiin Ahvenanmaalle, mistä hän pelasti kruununrahaston Ruotsin kautta Suomeen. 1854 Norrménista tuli senaatin kanslisti, 1857 hän toimi Helsinki-Hämeenlinna-rautatierakennustoimikunnan sihteerinä ja 1860 maanviljelystoimikunnan esittelijäsihteerinä. Senaattoriksi ja valtiovaraintoimikunnan toisen osaston päälliköksi Norrmén nimitettiin 1867, vuosina 1871–1873 hän oli kamaritoimituskunnan ja 1873–1888 maanviljelystoimikunnan päällikkö. Hän edisti viimeksi mainitussa tehtävässään varsinkin karja- ja meijeritalouden kehitystä. Esimerkiksi 1881 perustettiin ylempi meijeriopisto Mustialaan, meijerinäyttelyitä pidettiin ja Suomeen kutsuttiin meijerialan asiantuntijoita Sveitsistä ja Tanskasta. Mustialaan perustettiin myös ensimmäinen maatalouskoeasema ja Suomeen nimitettiin ensimmäiset maanviljelysinsinöörit. Norrmén tuki myös rautateiden rakentamista. Suomen kielen aseman parantamiseen tähtääviä toimia hän ei sen sijaan suosinut. Norrmén aateloitiin 1884. Hän oli aatelisäädyssä valtiopäiväedustaja 1885 ja 1888.

Norrménin puoliso vuodesta 1855 oli Selma Emelie Stjernvall (k. 1917),  Alfred Norrmén oli heidän poikansa.

Lähteet
-------

1. 1 2  
	* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*, s. 547. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
2. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Oscar Norrmén. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 9.12.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Ensio Samuli Pihkala**, sukunimi aik. *Gummerus* (26. toukokuuta 1915 Iisalmi – 6. elokuuta 1941 Smila, Ukraina) oli suomalainen pastori, filosofian kandidaatti ja SS-vapaaehtoinen. Hän toimi SS-divisioona Wikingin suomalaisvapaaehtoisten kenttäpappina.

Pihkalan vanhemmat olivat rovasti, kansanedustaja Leo Benedikt Gummerus (1885–1956) ja Karin Lydia Noponen (k. 1925). Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1933. Pihkala suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi 1937. Hän suoritti vielä kasvatusopin tutkinnon 1937 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939.

Pihkala toimi Lappeen kirkkoherran apulaisena ja hän oli myös kirkon stipendiaattina Berliinissä.

Pihkala oli talvisodan aikana joukkueenjohtajana ja sotilaspappina Jääkäripataljoona 1:ssa. Hänestä tuli vänrikki 1940. Vuonna 1941 Pihkala lähti SS-vapaaehtoiseksi Saksaan. Hän oli SS-joukoissa sotilasarvoltaan Untersturmführer ja toimi suomalaisten kenttäpappina. Pihkala kaatui elokuun alussa 1941 Ukrainassa ja hänen jälkeensä kenttäpapin tehtäviä hoiti Kalervo Kurkiala. Pihkala haudattiin kentälle kaatumispaikassaan Smilassa. 

Pihkalan päiväkirja sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihailevan näitä nykypäivän germaaniritareita, SS joukkoja.

  

```
Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista, jotka nkvd joukot olivat surmanneet ja sitten raukkamaisesti paenneet saksalaisia.
Pihkala kirjoitti.
```

Lähteet
-------

* Helsingin yliopiston kaatuneet-matrikkeli, osa P-Ö. PDF.

### Viitteet

1. ↑  Suomalaisen SS-sotilaspastorin sensuroimaton päiväkirja paljastaa karmeita yksityiskohtia. Ilta-Sanomat 19.10.2016. Viitattu 19.10.2016.
**Ihana** on suomalainen askartelulehti. Sitä julkaisee A-lehdet. Aiemmin lehteä julkaisi Inspia Oy. Se ilmestyi ensimmäisen kerran jouluna 2007. Lehden päätoimittaja on Tytti Kontula.

Lehden päätoimittaja ja kustantaja oli alun perin Kaarina Korventaka. Korventakan perustama kustannusyhtiö, Inspia Oy, juhli 10-vuotista taivaltaan 2017. Vuoden 2018 loppuun asti Ihanaa julkaistiin neljästi vuodessa, vuodesta 2019 alkaen kuudesti. Inspia Oy osti Taika-lehden julkaisuoikeudet Storia Kustannus Oy:ltä syksyllä 2018. Vuoden 2019 alusta lehdet yhdistyivät yhdeksi julkaisuksi jatkaen Ihana-nimellä. A-lehdet osti Ihana-lehden liiketoiminnan kesällä 2022.

Ihana-lehti on erikoistunut askarteluun ja ohjeissa on huomioitu materiaalien helppo saatavuus. Sisällössä käytetään paljon kotimaasta löytyviä materiaaleja ja kierrätystavaraa. Sen lisäksi Ihana etsii hetken askartelutrendejä. Ihana-lehdellä on toimitustilat Hämeenlinnassa. 

Korventakan mukaan lehden nimi syntyi sanasta, jonka ystävä huokaa nähdessään jonkun kauniin esineen ensimmäistä kertaa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Ihana-lehti *Meilläkotona.fi*. Viitattu 24.6.2023.
2. ↑  A-lehdet ostaa Ihana-lehden liiketoiminnan  1.6.2022. A-lehdet. Viitattu 24.6.2023.
**Piippa Lappalainen** (o.s. **Lybeck**, 5. kesäkuuta 1940 Helsinki – 23. tammikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen muotisuunnittelija, vaatetusalan yrittäjä ja Taideteollisen korkeakoulun professori. Hän oli yksi kuopiolaisen Piretta-P.T.A.-yrityksen perustajista ja sen pääsuunnittelija parinkymmenen vuoden ajan.

Elämä
-----

Helsingissä Imatran Voiman johtajan tyttäreksi syntynyt Lappalainen opiskeli Ateneumin tekstiililinjalla ja sai sitten paikan kuopiolaisen Turo Oy:n vaatesuunnittelijana. Vuonna 1960 hän, aviomies Risto Lappalainen sekä Pirkko ja Veijo Koponen perustivat Kuopioon Piretta-vaateyrityksen, jonka mallistojen suunnittelusta hän vastasi. Hän toimi myös Italian kunniakonsulina tutustuttuaan maahan liikematkoillaan ja opeteltuaan maan kieltä.

Piretta Oy sai hyvän lähdön 1960-luvun lopun naisten maksipituisista päällystakeista, ja myös sen nuorille suunnattu sisarmerkki P.T.A sai suosiota Suomen lisäksi myös vientimaissa, Neuvostoliiton lisäksi myös länsimarkkinoilla. 1980-luvun puolenvälin jälkeen Lappalaiset myivät osuutensa yhtiöstä ja muuttivat Helsinkiin. Piippa Lappalainen kutsuttiin Nanso Oy:n ja Taideteollisuusliitto Ornamon hallitusten jäseneksi sekä vuosituhannen vaihteen tienoilla viisivuotiskaudelle Taideteollisen korkeakoulun muotitaiteen professorina. Sisarensa Mirja Almayn kanssa hän laati WSOY:n vuonna 1996 julkaiseman suomalaisen vaatetusteollisuuden historiikin *Kansakunnan vaatettajat*.

Vuonna 1979 työryhmä Piippa Lappalainen, Ritva-Liisa Pohjalainen ja Pirkko Vienola saivat Taideteollisuuden valtionpalkinnon Piretta Oy:lle tekemistään mallistoista.

Lappalainen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lappalainen, Risto & Hyvönen, Helena & Lehtinen, Lasse: Piippa Lappalainen 1940–2023.  *HS Muistot*, 8.2.2023.
2. 1 2  Riihimäki, Juha: Kun Neuvostoliitossa kyllästyttiin harmaisiin ja tylsiin vaatteisiin, Piippa Lybeck-Lappalaisen yritys alkoi suunnitella ja viedä itään trendikkäämpiä vaatteita.  *Helsingin Sanomat*, 5.6.2020. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.2.2023.
3. ↑  Valtio palkitsi taideteollisuutta.  *Helsingin Sanomat*, 6.7.1979, s. 18. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.2.2023.
4. ↑  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 29.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Piippa Lappalainen kommentoi Linnan juhlien pukuja 6.12.1998. Yle Areena, video 12 min.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Mihail Gubski** (ven. Михаил Губский) on venäläinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan tenori.

Gubski syntyi Magnitogorskissa ja valmistui Samaran teknillisestä valtionyliopistosta vuonna 1993. Vuonna 1997 hän valmistui Samaran kulttuurin ja taiteiden valtionakatemiasta, jossa häntä oli opettanut professori Galina Sorokina. Vuonna 1994 Gubskista tuli Samaran akateemisen ooppera- ja balettiteatterin solisti, ja vuonna 1997 hän liittyi solistina Moskovan Novaja-oopperateatterin palvelukseen. Vuonna 2001 hän aloitti esiintymisen Moskovan Bolšoi-teatterissa.

Gubskilla on ollut rooleja oopperoissa sellaisilta säveltäjiltä kuin Pjotr Tšaikovskilta, Modest Mussorgskilta, Nikolai Rimski-Korsakovilta, Giuseppe Verdiltä, Sergei Prokofjevilta, Alban Bergiltä, Igor Stravinskylta, Stanisław Moniuszkolta, Giacomo Puccinilta, Sergei Rahmaninovilta, Alexander von Zemlinskylta, Gaetano Donizettilta, Charles Gounod'lta, Alfredo Catalanilta, Sergei Slonimskilta ja Pietro Mascagnilta. Gubskin konserttiohjelmistoon ovat kuuluneet muiden muassa Stravinskyn *Les noces*, Rahmaninovin *Kellot*, Verdin *Requiem* ja Johann Sebastian Bachin *H-mollimessu*.

Kansainvälisillä kiertueilla Gubski on esiintynyt Yhdysvalloissa, Kanadassa, Japanissa, Ranskassa, Saksassa, Itävallassa, Italiassa, Sveitsissä, Suomessa, Sloveniassa ja Puolassa. Vuonna 2007 Gubski sai nimityksen Samaran akateemisen ooppera- ja balettiteatterin taiteelliseksi johtajaksi. Hän on saanut urallaan lukuisia palkintoja ja tunnustuksia Venäjällä ja muissa maissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mikhail Gubsky Bolshoi Theatre
**Puolan pakolaishallitus** oli toisen maailmansodan aikana Lontoossa toiminut Vapaata Puolaa edustanut pakolaishallitus. Viralliselta nimeltään "Puolan Tasavallan hallitus maanpaossa" (puol. *Rząd Rzeczypospolitej Polskiej na uchodźstwie*) perustettiin syyskuussa 1939 Saksan ja Neuvostoliiton vallattua Puolan ja lopetettua Puolan toisen tasavallan, joka oli muodostettu vuonna 1918. Hallitus perustettiin Ranskassa, ensin Pariisissa ja sitten Angersissa. Ranskan kukistuttua hallitus siirtyi Lontooseen. Pakolaishallitus toimi Lontoossa vuoteen 1990 asti.

Historia
--------

### Perustaminen

Puolan Tasavallan presidentti Ignacy Moscicki julkaisi asiasta tiedotteen Kutyn kylässä Ukrainassa lähellä Puolan rajaa syyskuun 17. päivänä 1939. Tiedotteessa hän ilmoitti vallan siirtämisestä senaatin puhemiehelle Wladyslaw Rackiewiszille.

### Sodan aikana

Kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon, Puola solmi suhteet Neuvostoliiton kanssa. Huhtikuussa 1943 saksalaiset ilmoittivat löytäneensä joukkohaudan Katynin metsässä, Venäjällä lähellä Smolenskia.

### Sodanjälkeinen aika

Suhteet Neuvostoliittoon huonontuivat ja johtivat neuvotteluiden katkeamiseen Josif Stalinin ja Puolan pakolaishallituksen välillä. Toinen syy Katynin lisäksi koski Puolan sodanjälkeisiä rajoja. Stalin vaati, että Itä-alueet olisi säilytettävä Neuvostoliiton käsissä. Pakolaishallituksen pääministeri Mikolajczyk kieltäytyi kompromissista tässä asiassa. Mikolajczyk myös vaati, että Stalin ei perustaisi kommunistihallitusta sodanjälkeiseen Puolaan. Puolan pakolaishallitus ei tunnustanut Puolan sodanjälkeisiä hallituksia. Lech Walesa sai pakolaishallituksen luottamuksen kommunismivallan loputtua ja pakolaishallitus lakkautettiin vuonna 1990.

Lähteet
-------

1. ↑  *In Allied London*. Weidenfeld and Nicolson, 1962, s. 39.
2. ↑  Jedrzejewicz, Waclaw (toim.): *Poland in the British Parliament 1939–1945. Volume I: Jozef Pilsudski.* 1946, s. 317–318.
3. ↑  Coutouvidis, John & Reynolds, Jamie: *Poland 1939–1947*, s. 20. ISBN 0-7185-1211-1
4. ↑  Garlinski, Jozef: *Poland in the Second World War*, s. 48. ISBN 0-333-39258-2
5. ↑  Rojek, Wojciech: *The Poles in Britain 1940–2000* Toim. Stachura, Peter D. s. 33. ISBN 0-7146-8444-9
6. ↑  Mikolajczyk, Stanislaw: *The Pattern of Soviet Domination*. Sampson Low, Marston & Co 1948, s. 17.
7. ↑  Roszkowski, Wojciech: *The Shadow of Yalta*, s. 27. ISBN 83-60142-00-9

Puolan historia

|  |
| --- |
| **Puolan valtiot, protektoraatit, autonomiset valtiomuodostelmat sekä epäautonomiset hallintoalueet**
Puolan kuningaskunta 1320–1333 | Puolan kuningaskunta 1385–1569 | Puola-Liettua 1569–1795 | Varsovan herttuakunta 1807–1815 | Puolan kuningaskunta 1815–1867 | Veikselin aluepiiri 1867–1915 | Puolan kuningaskunta 1916–1918 | Puolan tasavalta (1918–1939) | Puolan kenraalikuvernementti 1939–1944 | Puolan tasavalta (1945–1952) | Puolan kansantasavalta (1952–1989) | Puolan tasavalta 1989– |
Tamara Milaškina ja Viktor Netšipailo Verdin *Falstaffin* esityksessä
**Tamara Andrejevna Milaškina** (ven. Тамара Андреевна Мила́шкина; 13. syyskuuta 1934 Astrahan – 10. tammikuuta 2024) oli venäläinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.

Milaškina opiskeli vuodesta 1953 musiikkikorkeakoulussa Astrahanissa. Hän siirtyi Moskovan konservatorioon, josta valmistui Olena Katulskan luokalta vuonna 1959. Milaškina voitti laulukilpailun Moskovan Nuorisofestivaalilla vuonna 1957. Hän teki toukokuussa 1958 debyyttinsä Bolšoi-teatterissa Tatjanan roolissa Pjotr Tšaikovskin oopperassa *Jevgeni Onegin*. Hänestä tuli myös ensimmäinen neuvostoliittolainen oopperalaulaja, joka esiintyi Milanon La Scalassa. Milaškinalla oli rooleja muiden muassa Tšaikovskin, Sergei Prokofjevin, Giuseppe Verdin ja Giacomo Puccinin oopperoissa.

Milaškina vetäytyi Bolšoi-teatterista, mutta kiersi sen jälkeenkin aktiivisesti ulkomailla. Hän teki esiintymisiä muun muassa Italiassa, Yhdysvalloissa, Ranskassa, Saksassa, Kreikassa ja Japanissa. Milaškina sai Leninin kunniamerkin, Työn punalipun kunniamerkin, Venäjän SFNT:n Glinka-valtionpalkinnon ja Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen. Hän oli naimisissa oopperalaulaja Vladimir Atlantovin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ушла из жизни Тамара Милашкина Classical Music News 10.1.2024, viitattu 10.1.2024 (venäjäksi)
Yksi käytetyimmistä Saatanan Ilon symboleista.
**Saatanan Ilo** tai **Joy of Satan (JoS)** on verkkosivusto ja länsimainen esoteerinen okkultistinen järjestö, jonka Maxine Dietrich (Andrea Maxine-Dietrich) perusti vuonna 2002. Joy of Satan kannattaa "henkistä satanismia" tai "teististä satanismia". Ideologiaa, joka edustaa ainutlaatuista synteesiä teistisestä satanismista, natsismista, gnostilaisesta pakanuudesta, länsimaisesta esoteerisuudesta, ufo-salaliittoteorioista ja maan ulkopuolisista uskomuksista, jotka muistuttavat Zecharia Sitchinin ja David Icken popularisoimia uskomuksia.

Uskomukset
----------

Jäsenet uskovat, että Saatana on "ihmiskunnan todellinen isä ja luojajumala", jonka toiveena oli, että hänen luomuksensa ja ihmiskunta kohoaisivat tiedon ja ymmärryksen kautta. He uskovat, että juutalais-kristillinen jumala ja myös islamilainen jumala ovat itse asiassa ihmiskunnan pahoja vihollisia, joiden kanssa juutalaiset työskentelevät.

He uskovat myös, että demonit ovat muinaisia pakanallisia jumalia.

He ovat olleet huomattavan kiistan kohteena antisemitististen uskomustensa vuoksi sekä yhteydestä yhdysvaltalaisen uusnatsijärjestön National Socialist Movementin entisen puheenjohtajan kanssa.

Toiminta
--------

Saatanan ilon suomenkielinen osio on myös olemassa. Saatanan Ilo on käännetty suomeksi vuosina 2021–2023 ja julkaistu vuonna 2023.

Lähteet
-------

1. ↑  Jasper Petersen: *Between Darwin and the Devil: Modern Satanism as Discourse, Milieu, and Self*, s. 218–219. Norwegian University of Science and Technology, 2011.
2. ↑  Jasper Petersen: *Between Darwin and the Devil: Modern Satanism as Discourse, Milieu, and Self*, s. 144–146. Norwegian University of Science and Technology, 2011.
3. ↑  Asprem, Granhom, Egil, Kennet: *Contemporary Esotericism*, s. 142. Routledge, 2014.
4. ↑  Jaemes McBride: *The Divine Province: Birthing New Earth*, s. 84. Ed Rychkun, 2013.
5. ↑  Massimo Introvigne: *Satanism: A Social History*, s. 370–371. Brill Publishers, 2016.
6. ↑  Monica Acito: Satanismo spirituale: che cos’è?.  *Eroica Fenice*, 2021.
7. ↑  Catherine Karkov: *Disturbing Times Medieval Pasts, Reimagined Futures*, s. 323. Punctum Books, 2020.
8. ↑  Saatanan Ilo *joyofsatan.fi*. Viitattu 26.6.2023.
**Frans Oskar Virtanen** (s. 31. joulukuuta 1888 Nokia) oli suomalainen johtajaopettaja ja päätoimittaja.

Virtanen sai päästötodistuksen Rauman seminaarista 1910. Hän toimi johtajaopettajana Kivennavan Karvalan kansakoulussa 1910–1917 ja sen jälkeen vuodesta 1917 opettajana Linnalan kansakoululla Imatralla. Virtanen toimi lisäksi sijaisopettajana Imatran yhteiskoulussa 1921 ja 1925 opettaen luonnonhistoriaa, terveysoppia ja voimistelua. Hän oli Imatran seudun työväenopiston v.t. johtajana 1927–1928 sekä opiston opettajana ja luennoitsijana 1927–1933. Virtanen oli myös Imatran yhteiskoulun ja työväenopiston johtokuntien jäsen. Virtanen oli vuosina 1930–1947 *Ylä-Vuoksi*-lehden päätoimittaja. Virtasen aloitteesta perustettiin 1937 Imatralle Ylä-Vuoksen Kirjapaino Oy. Virtanen toimi myös *Helsingin Sanomien* kirjeenvaihtajana. Virtasen ollessa päätoimittajana *Ylä-Vuoksi*-lehti muuttui kerran viikossa ilmestyvästä lehdestä kolmepäiväiseksi lehdeksi 1936 ja nelipäiväiseksi 1940. Lehdelle rakennettiin oma toimitalo, ja lehden levikki nousi 1940 9 000:een. Virtanen kirjoitti lehteen pakinoita nimimerkillä *Jäämi*. Hän myi Ylä-Vuoksen osakkeensa Kansalliskirjapaino Oy:lle sotavuosien jälkeen vuonna 1947.

Virtanen oli Ruokolahden kunnanvaltuuston, Imatran Urheilukenttä Oy:n johtokunnan, kunnallislautakunnan ja taksoituslautakunnan jäsen, ja hän toimi opetusministeriön retkellyasiamiehenä. Suomen sisällissodan aikana hän toimi valkoisten puolella rykmentin kuormastopäällikkönä. Virtanen harrasti musiikkia ja toimi kuoronjohtajana useissa palkituissa kuoroissa. Hän sävelsi pienehköjä teoksia ja lastenlauluja ja teki sovituksia.

Imatralla sijaitsee Frans Oskar Virtasen mukaan nimetty F. O. Virtasen katu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  50-vuotias. Opettaja Fr. O. Virtanen, Helsingin Sanomat, 31.12.1938, nro 352, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  1217. Ylä-Vuoksi, Suomen Sanomalehdistön Bibliografia 1771-1963 (Doria.fi)
3. ↑  Suomen Kulttuurirahasto : Ylä-Vuoksen rahaston esite
4. ↑  Imatralla on annettu kaduille nimiä tehdaspatruunoiden, lääkäreiden ja Seitsemän veljeksen hahmojen mukaan, mutta tiesitkö keitä olivat F. O. Virtanen, Pentti Halle ja Eugen Wolff — Kerro, kuka tunnettu imatralainen ansaitsisi oman nimikkokatunsa, Uutisvuoksi 30.11.2019 (Tilaajille)
Rapeakamaraista norjalaista ribbeä
**Ribbe** (myös norj. *svineribbe*) on perinteinen norjalainen jouluruoka. Ribbe valmistetaan sian kyljestä, jossa on kamara mukana.

Historia
--------

Ruokalaji tunnetaan 1800-luvulta ensimmäisistä norjalaisista keittokirjoista. Tuolloin talonpoikaisperinteet suolatun ja kuivatun lihan käyttöön olivat muuttumassa ja raudan käyttö paistinuuneissa mahdollisti paremmin lihan uunikypsennyksen. Ruokalaji tunnetaan jo vuodelta 1831 peräisin olevassa, ensimmäisessä norjalaisessa Maren Elisabeth Bangin kokoamassa keittokirjassa nimellä *Ribbensteg*.

Ribbe oli vierasvara- ja juhlaruokaa. Siitä tuli ajan myötä suosittu jouluruoka joko jouluaaton tai joulupäivien pöytään.

Valmistus
---------

Sika teurastettiin yleensä myöhäissyksyllä, jolloin kylmä ilma mahdollisti lihan säilymisen jouluun saakka ilman suolaustakin. Kylkiliha saatettiin myös upottaa suolanesteeseen ja liottaa ennen ruoanlaittoa.

Kylkiluut katkaistiin, ja lihaan hierottiin suolaa ja pippuria. Kylki paistetaan joko paistinuunissa tai paremman puutteessa pannulla. Paistotavat vaihtelivat esimerkiksi lisänesteen käyttämisen suhteen. Joskus liha saatettiin keittää ennen paistoa mureaksi.

Ruokalajia on tarjoiltu makkaran, medisterkakkujen ja perunan kera. Ribben oheen kuuluu usein kotona pantu olut tai viinaryyppy.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kari-B. Vold Halvorsen: Julemattradisjoner - Ribbe Opplysningskontoret for kjøtt.  Arkistoitu 18.12.2008. Viitattu 29.12.2008. (norjaksi)
Juri Djužev
**Juri Ivanovitš Djužev** (ven. Юрий Иванович Дюжев; 15. toukokuuta 1937 Vaaženi – 9. kesäkuuta 2021) oli venäläinen kirjallisuustieteilijä, kirjallisuuskriitikko ja kirjailija. Hän väitteli filologiassa tohtoriksi vuonna 1989. Hän panosti huomattavasti Karjalan tasavallan alueen kirjallisuuden tutkimukseen ja toimi Venäjän tiedeakatemian Karjalan tutkimuskeskuksen kielen, kirjallisuuden ja historian instituutin kirjallisuustieteen jaoksen päätutkijana.

Djužev syntyi opettajien pojaksi ja muutti vuonna 1938 perheineen Petroskoihin. Hänen isänsä kaatui toisessa maailmansodassa. Djužev vietti sotavuodet äitinsä kanssa Uralilla ja palasi sodan jälkeen Petroskoihin. Hän valmistui Petroskoin valtionyliopistosta vuonna 1960. Djužev aloitti uransa kirjailijana 18-vuotiaana julkaisemalla tarinan nuorten leninistien lehdessä. Hänen kaunokirjalliseen tuotantoonsa kuuluu novelleja ja lastenkirjallisuutta. Hän johti Karjalan kirjailijaliiton lasten- ja nuortenkirjallisuuden osastoa. Vuosina 1994–2000 Djužev toimitti kolmeosaisen kirjasarjan *Istorija literatury Karelii*. Vuonna 2002 hän sai tästä työstä Karjalan tasavallan kulttuuripalkinnon Elli Aallon, Eino Karhun ja Jelena Markovan kanssa.

Djužev julkaisi kirjat Ortjo Stepanovista (2010), Jaakko Rugojevista (2012) ja Antti Timosesta (2014). Hän teki myös *Pisateli Karelii* -tietosanakirjan (1985, 1994, 2006) ja oli yhtenä kirjoittajista teoksessa *Literatury narodov Rossii: XX vek* (2005). Djuževille myönnettiin Karjalan tasavallan Sampo-palkinto vunna 2009.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Дюжев Юрий Иванович Имена в истории Карелии, viitattu 14.1.2024 (venäjäksi)
**Jouni Moshnikoff** (30. toukokuuta 1940 Petsamo – 29. toukokuuta 2012) oli koltansaamelainen aktivisti, joka työskenteli koltansaamen ja koltansaamelaisen kulttuurin hyväksi. Hän sai vuonna 2006 Gollegiella-palkinnon.

Moshnikoff asui Sevettijärvellä ja työskenteli poromiehenä. Hän osallistui alusta lähtien työhön koltansaamen kirjakielen kehittämiseksi. Hän kehitti myös kielen sanavarastoa. Moshnikoff istui Saamen kielilautakunnan jäsenenä vuodesta 1996. Hän oli edelläkävijä yhteyksien luomisessa Venäjän saamelaisväestöön. Moshnikoff laati vaimonsa, opetusneuvos Satu Moshnikoffin kanssa suomi–koltansaame-sanakirjan ja oli mukana laatimassa koltansaamen kielioppia.

Lähteet
-------

1. ↑  Jouni Moshnikoff lea jápmán Yle Sápmi 30.5.2012, viitattu 14.1.2024 (pohjoissaameksi)
2. 1 2 3  Minna Majanen, Saamelaiset ja saamelaisuus Helsingin Sanomien, Inarinmaan/Inarilaisen ja Lapin Kansan artikkeleissa 1991 ja 2011 Helda, viitattu 14.1.2024
3. 1 2  Pohjoismaisen saamen kielen kielipalkinnon Gollegiellan eli Kultakielen vuonna 2006 voittaneet henkilöt Regjeringen, viitattu 14.1.2024
4. ↑  Jouni Moshnikoff Finna, viitattu 14.1.2024
**Transformice** on selainpohjainen hiiripeli, jossa pelataan hiirellä, joka kerää juustoja erilaisissa tasoissa, eli niin sanotuissa kartoissa. Juustoilla voi ostaa omalle hiirelleen erilaisia vaatteita, turkkeja ja asusteita. Shaamanit ovat hiirten apureita, jotka auttavat hiiriä pääsemään juuston ja myöhemmin kolon luokse rakentamalla tai muilla keinoilla. Shamaaneita on joko yksi, kaksi tai ei yhtään kartoissa. Jos ei tasossa ole shaamaneita, se tarkoittaa sitä, että hiirien pitää omin neuvoin saada juustoa. Jokaisessa kentässä on aika, jonka sisällä juusto pitää saada ja viedä se hiirenkoloon.

Transformicessa on erilaisia titteleitä, joita kertyy esimerkiksi kerätyn juuston tai shamaanina autettujen hiirten mukana. Jokainen hiiri aloittaa aluksi tittelistä "Hiirulainen". Kirjoittamalla chattiin /title pääsee paikkaan, jossa voit valita tittelin titteleistä, jotka omistat. Transformicessa on myös eventtejä eli tapahtumia, joista voi voittaa erilaisia esineitä ja turkkeja, joita voi käyttää kartoissa. Shamaani myös saa omia taitojaan, millä hän pystyy auttamaan hiiret nopeasti koloon. Pelissä juustolla voi ostaa avatariisi uusia vaatteita

Lähteet
-------

*

Aiheesta muualla
----------------

* 
*
**Nina-Mari Turpela** (s. 1972 Pori) on Nakkilan kunnanjohtaja. Koulutukseltaan Turpela on oikeustieteiden maisteri, ja hän on puoluepoliittiselta taustaltaan kokoomuslainen. Aiemmin hän työskenteli Varsinais-Suomen sote- ja maakuntauudistuksen muutosorganisaation hallintojohtajana.

Kunnanjohtajan valinta suoritettiin suljetulla lippuäänestyksellä, joten äänten jakautumista ei tiedetä. Kunnanhallituksessa Turpelan taakse asettuivat keskustan, kokoomuksen ja perussuomalaisten jäsenet. Ylipihlajaa kannatti vasemmistoliiton ja sosiaalidemokraattien hallitusjäsenet. Näiden puolueiden voimasuhteet valtuustossa on 18 jäsentä. Vasemmistoliitolla ja demareilla yhteensä 10. Lisäksi valtuustossa on yksi kristillisdemokraatti.

Äänestyksen tuloksena Nina-Mari Turpela valittiin äänin 17–12 Nakkilan kunnanjohtajaksi. Hänen kieltäytymisensä varalle varasijalle nimettiin Sami Ylipihlaja.

Turpela on Nakkilan johtamisessa korostanut, että on pidettävä huolta yritysten toimintaedellytyksistä ja kunnan kilpailukyvystä. Lisäksi se on hänen mukaansa tehtävä tavalla, joka kuormittaa ympäristöä mahdollisimman vähän.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑  *Suomen valtiokalenteri 2020*, s. 572. Helsinki 2020. ISBN 978-952-14-4079-3
3. ↑
4. 1 2 3   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑
**Nissilän harkkohytti** sijaitsi Vieremällä Nissilän kylässä Rotimojärvestä laskevan Rotimojoen Myllykosken länsirannalla. Harkkohytti oli toiminnassa vuosina 1844–1876.

Harkkohytin perusti 1844 Salahmin ruukin omistanut raahelainen kauppaneuvos Zachris Franzén Salahmin ruukin apuhytiksi. Harkkohytti rakennettiin alun perin yksipiippuiseksi mutta jo vuonna 1860 se oli kaksipiippuinen. Harkkohytti käytti järvimalmia jota saatiin pääosin Rotimojärvestä, mutta myös Rahajärvestä ja Marttisenjärvestä. Valmistuneet rautaharkot kuljetettiin Salahmin ruukille jatkojalostettaviksi. Kun Salahmin ruukille valmistui masuuni vuonna 1875 Nissilän harkkohytti kävi tarpeettomaksi ja se purettiin 1876. 

Harkkohytti sijaitsi kosken rannalla vielä vuonna 1980 olleen huonokuntoisen vesimyllyn yläpuolella. Kosken sivussa kulkeva kaksi metriä leveä oja on mahdollisesti jäänne harkkohytin voimakanavasta. Ruukinpadosta on jäljellä hirsirakenteita. Padon paikan alapuolella on noin 1,5 metriä korkea kumpu 7x7 metrin kokoisen ojamaisen uran rajaaman neliön sisällä. Harkkohytti on mahdollisesti sijainnut kummun kohdalla. Neliön länsipuolella on neljä metriä korkea kuonakasa ja ylempänä rinteessä on näkyvissä pienen asuinrakennuksen pohja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Museovirasto kulttuuriympäristön rekisteriportaali : Vieremä, Nissilän harkkohytti  (Arkistoitu – Internet Archive)
Kruununprinssi Ludvig, Anne Baptiste Nivelonin maalaama muotokuva vuodelta 1764.
**Ludvig** (ransk. *Louis Ferdinand*; 4. syyskuuta 1729 – 20. joulukuuta 1765) oli Ranskan kruununprinssi eli dauphin. Hän oli kuningas Ludvig XV:n vanhin ja ainoa aikuiseksi elänyt poika, joka kuitenkin kuoli ennen isäänsä. Kruununprinssi Ludvig oli Ranskan kuninkaina toimineiden Ludvig XVI:n, Ludvig XVIII:n ja Kaarle X:n isä.

Suku
----

Ludvig oli kruununprinssi syntymästään alkaen. Hänen äitinsä oli puolalaissyntyinen kuningatar Maria Leszczyńska. Ludvig rikkoi välinsä isänsä kanssa, kun hän 15-vuotiaana vasten tämän käskyjä seurasi tätä Itävallan perimyssodan rintamalle, joten hänen vaikutusvaltansa Ranskan päätöksentekoon jäi vähäiseksi.

Avioliitot
----------

Ludvig naitettiin 15-vuotiaana Espanjan infanta Maria Teresia Rafaelan (1726–1746), Espanjan kuningas Filip V:n ja Elisabet Farnesen tyttären kanssa. Heille syntyi vuonna 1746 yksi tytär, prinsessa Marie Thérèse (19. heinäkuuta 1746 – 27. huhtikuuta 1748). Maria Teresia kuoli kolme päivää synnytyksen jälkeen. PIeni tytär kuoli alle kaksivuotiaana.

Vuonna 1747 Ludvig nai Saksin prinsessa Maria Josefina Karolinan (1731–1767), Saksin vaaliruhtinas Fredrik August II:n, Puolan kuningas August III:n ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Josefinan tyttären. He saivat kolmetoista lasta, joista viisi syntyivät kuolleina ja kolme kuoli jo lapsena. Toisin kuin isänsä, Ludvig oli uskollinen aviomies. Kolmen kuninkaaksi edenneen pojan Ludvig XVI:n, Ludvig XVIII:n ja Kaarle X:n ohella Ludvigin ainoat aikuisiksi eläneet lapset olivat kaksi tytärtä, Sardinian kuningatar Marie Clotilde (1759–1802), joka avioitui vuonna 1775 Sardinian kuningas Kaarle Emanuel IV:n kanssa (ei jälkeläisiä) ja vallankumouksen yhteydessä teloitettu prinsessa Élisabeth Philippine Marie Hélène (1764–1794).

Perintö
-------

Ludvig kuoli tuberkuloosiin 36-vuotiaana vuonna 1765. Uudeksi kruununprinssiksi tuli hänen vanhin poikansa, tuleva kuningas Ludvig XVI, joka sittemmin syrjäytettiin ja teloitettiin vallankumouksen aikana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Louis, Dauphin of France (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) Biography.com 2.4.2014. Viitattu 21.12.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ludvig (Ranskan kruununprinssi, 1729–1765)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kati Kallimo** (s. 1974) on Keski-Suomen hyvinvointialueen sosiaali- ja terveyspalveluiden toimialajohtaja. Koulutukseltaan hän on terveystieteiden maisteri, eMBA ja kauppatieteiden ylioppilas. Lisäksi hänellä on sairaanhoitajan ja terveydenhoitajan tutkinto. Aikaisemmin Kati Kallimo toimi Jyväskylän kaupungin perusturvajohtajana. Hän hoiti myös hyvinvointialuejohtajan väliaikaista virkaa valmistelujohtajan tehtävässä kun Keski-Suomen hyvinvointialueen perustamista valmisteltiin. Aikaisemmin hän on toiminut vastuualuejohtajana vanhus- ja vammaispalveluissa, osastonhoitajana, palvelupäällikkönä, palveluyksikön johtajana, palvelujohtajana ja työterveyshoitajana.

Kallimon Gerontologian ja kansaterveyden Pro gradu -tutkielma "*Työssä koetun fyysisen ja psyykkisen kuormituksen yhteys varhaiseläkeajatuksiin yli 50-vuotiailla teollisuustyöntekijöillä ja -toimihenkilöillä*" hyväksyttiin Jyväskylän yliopiston Liikunta- ja terveystieteiden tiedekunnan Terveystieteiden laitoksella keväällä 2005.

Lähteet
-------


1. 1 2  JulkiTerhikki *julkiterhikki.valvira.fi*. Viitattu 7.1.2023.
2. ↑  Kallimo ja Mensala valittiin Keski-Suomen ykköskaartiin *Kuntalehti*.  24.8.2022. Viitattu 7.1.2023.
3. 1 2  Nieminen, Katri: Huippuvirkoihin esitetään tuttua nelikkoa *Keskisuomalainen*.  12.2.2015. Viitattu 7.1.2023.
4. ↑  Lukinmaa, Tuukka: Kokemus ratkaisi: Kati Kallimo ylivoimaisin äänin Keski-Suomen hyvinvointialueen sote-johtajaksi *Yle Uutiset*.  24.8.2022. Viitattu 7.1.2023.
5. ↑  Kallimo, Kati: Työssä koetun fyysisen ja psyykkisen kuormituksen yhteys varhaiseläkeajatuksiin yli 50-vuotiailla teollisuustyöntekijöillä ja -toimihenkilöillä *Pro gradu -työ*.  2005. Jyväskylän yliopisto, Liikunta- ja terveystieteiden tiedekunta, Terveystieteiden laitos. Viitattu 7.1.2023.
**Ken Daneyko** (synt. 17. huhtikuuta 1964 Windsor, Ontario) on pelaajauransa lopettanut ammattijääkiekkoilija. Hän pelasi puolustajana koko uransa New Jersey Devils -joukkueessa NHL:ssä.

Ura
---

Ukrainalaistaustaiseen perheeseen syntynyt Daneyko aloitti uransa Yorkton Terriersissä SJHL:ssä 1979. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi WHL:ään, ensin Great Falls Americansiin ja sitten Spokane Flyersiin. Hyvät esitykset johtivat siihen, että hänet varattiin NHL:n varaustilaisuudessa numerolla 18 New Jersey Devilsiin vuonna 1982.

Daneykon ensimmäinen kausi NHL:ssä kului poukkoillessa NHL:n ja WHL:n välillä. Kaksi seuraavaa puolestaan farmijoukkueen Maine Marinersin ja Devilsin kokoonpanojen välillä. Daneykon läpimurtokausi oli 1985–86, jonka jälkeen hän pysyi Devilsin kokoonpanossa uransa loppuun asti.

Daneyko tuli tunnetuksi etenkin puolustavana puolustajana, joka ei kaihtanut rajuja otteita ja uhrauksia. Mm. hän menetti etuhampaansa syöksyessään kiekon eteen. Hän oli fanien suosikki ja hänen harva hymynsä oli laajalti tunnettu. Fanit nimesivät hänet "Mr. Deviliksi", sillä hän pysyi koko uransa joukkueessa.

Urallaan Daneyko onnistui samaan yli 2500 rangaistusminuuttia, ja vaikkei hän ollutkaan pisteitä tekevä puolustaja, sai hän paljolti peliaikaa. Devils jäädytti Daneykon pelinumeron nro. 3:n vuonna 2006.

1990-luvun lopussa Daneyko kärsi alkoholismista, mutta GM Lou Lamoriello ei suostunut erottamaan häntä, vaan määräsi hänet vieroitukseen. Daneyko pääsi eroon alkoholista, ja pelasi joka ottelun vuoden 2000 pudotuspeleissä voittaen Bill Masterton Memorial Trophyn.

Scott Stevensin kanssa Daneyko oli voittamassa Devilsille Stanley Cupin kolmesti: 1994–95, 1999–00 ja 2002–03. Daneyko lopetti uransa kolmanteen Stanley Cup -voittoon.
Nykyään Daneyko toimii kommentaattorina ja ammattilaisanalyytikkona MSG+ -tv-kanavalle Devilsin otteluiden erätauoilla.

Lähteet
-------

1. ↑  Jääkiekko | Supertähti Ovetškininille ei ollut aiemmin buuattu ukrainalaisistaan tunnetussa Edmontonissa – nyt buuaus jatkui läpi ottelun *Helsingin Sanomat*.  10.3.2022. Viitattu 20.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Ken Daneyko The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**John Cullen** | **Bill Masterton Memorial Trophyn voittaja**2000 | Seuraaja:**Adam Graves** |
**Hama-helmet** ovat askartelussa ja leikeissä käytettyjä muovinappuloita. Niissä on keskellä reikä, josta helmi voidaan asettaa alustan piikkiin. Eri värisistä helmistä voi koota erilaisia hahmoja. Helmet ovat matalassa lämpötilassa pehmenevää muovia, ilmeisesti polyeteeniä, joten helmet voi kiinnittää pysyvästi toisiinsa lämmittämällä niitä silitysraudalla leivinpaperin läpi.

Helmiä alkoi valmistaa perustajansa mukaan nimetty tanskalainen Malte Haaning Plastic A/S Nykøbing Morsissa 1971. Ensimmäiset helmet kiinnitettiin liimaamalla. Kiinnitys lämmöllä kehitettiin 1970-luvun lopulla. HAMA rekisteröitiin tuotemerkiksi 1984. Malte Haaningin kuoltua 1999 hänen tyttärensä Lene Haaning otti tehtaan vastuulleen.
Nykyisin helmiä on kolmea kokoa. Normaalikokoiset HAMA MIDI -helmet ovat halkaisijaltaan 5 mm ja niitä suositellaan viidestä ikävuodesta ylöspäin. Lisäksi on pienempiä HAMA MINI -helmiä ja pienemmille, kolmesta ikävuodesta lähtien 10 mm halkaisijan HAMA MAXI -helmiä.

Hamalla on nykyisin myös kilpailijoita kuten Perler Beadsprites (USA), Artkal (Kiina) ja Nabbi, Pylssa, Melty ja FunFusion.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
**Veijo Antero Jäsberg**  (21. heinäkuuta 1948 Helsinki – 11. toukokuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen monilajiurheilija, valmentaja ja laitosmestari.

Amerikkalaisessa jalkapallossa Jäsberg voitti suomenmestaruuden Helsinki Roostersissa 1982 ja 1983 sekä SM-pronssia 1985. Jäsberg edusti Suomea maajoukkuetasolla 1983–1985 saavuttaen EM-hopeaa lajin ensimmäisissä EM-kisoissa vuonna 1983. Jäsberg oli ehdolla Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liiton Jenkkifutiksen Hall of Fameen vuonna 2022.

Raskaan sarjan judossa Jäsberg voitti urallaan SM-hopeaa vuosina 1976 ja 1978 sekä SM-pronssia 1974, 1975, 1979 ja 1980. Käsipallossa hän valmensi Sjundeå IF:n suomenmestariksi kaudella 1989–1990. Lisäksi Jäsberg oli SM-tason voimanostaja.

Ammatiltaan Jäsberg oli Töölön kisahallin laitomestari ja hänestä on työyhteisön myöntämä muistolaatta hallin seinällä. Jäsbergille myönnettiin Suomen Kuntaliiton hopeinen ansiomerkki vuonna 1997 ja kultainen Helsinki-mitali vuonna 2009.

Jäsberg on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 4.1.2024.
2. 1 2 3 4  Muistokirjoitus: Veijo Jäsberg 1948–2023 *Helsingin Sanomat*.  3.6.2023. Viitattu 4.6.2023.
3. 1 2  Jenkkifutiksen Hall of Fame finalistit 2022 *Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liitto ry*.  24.8.2022. Viitattu 4.6.2023.
4. ↑  Mestarivalmentajat kautta aikojen *Käsipallon SM-liiga*. Viitattu 4.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

Veijo Jäsbergin muistokirjotus Helsingin Sanomissa
**Alfonso IV** (port. *Afonso IV o Bravo*); (8. helmikuuta 1291 Lissabon – 26. toukokuuta 1357 Lissabon) oli Portugalin ja Algarven seitsemäs kuningas, lisänimeltään *Urhea*. Hän hallitsi vuosina 1325–1357.

Alfonso IV oli edeltäjänsä Dinis I Rakentajan ainoa avioliitossa syntynyt poika. Tämän kerrotaan kuitenkin suosineen Alfonson aviottomana vuonna 1289 syntynyttä velipuolta Afonso Sanchesia.

Alfonso IV:n puoliso oli prinsessa Beatrice Kastilialainen (1293–1359), heille syntyi seitsemän lasta. Hän pyrki luomaan tiiviit suhteen Kastiliaan naittamalla lapsiaan kastilialaisille ylimyksille ja kuningashuoneeseen. Avioliitot eivät olleet onnellisia ja johtivat sotiin ja vihanpitoon.

Kun muslimit rantautuivat Iberian niemimaalle vuonna 1340, Alfonso liittoutui Kastilian ja Aragonian kanssa puolustaakseen kristittyjen valtaa. Hän lähetti laivaston Cadiziin ja johti itse maavoimien voitokasta hyökkäystä. Muslimiarmeija lyötiin Saladossa.

Alfonso muistetaan soturikuninkaana ja urheana kenraalina, joka kehitti etenkin Portugalin laivastoa. Hän tuki muutenkin merenkulkua, laajensi kauppalaivastoa ja rahoitti tutkimusretket, joilla löydettiin Kanariansaaret.

Lähteet
-------

1. 1 2  Afonso IV Encyclopædia Britannica
2. ↑  Development of the Realm *Portugal: A Country Study*. Library of Congress, 1993.
3. ↑  Portuguese Explorers Historyjunkie


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Portugali | Edeltäjä: **Dinis I** | **Portugalin kuningas**1325–1357 | Seuraaja:**Pietari I** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Polyeetteriketoniketonin rakenne
**Polyeetteriketoniketoni** tai **PEKK** on aromaattisiin polyeettereihin kuuluva polymeeri. Polyeetteriketoniketonilla on käyttökohteita erityisesti korkeissa lämpötiloissa.

Ominaisuudet
------------

Polyeetteriketoniketoni on termoplastinen polymeeri. Yhdisteen sulamispiste on polymeeriksi korkea, noin 386 °C, ja lasisiirtymälämpötila on 165 °C. Polymeeri ei liukene veteen eikä orgaanisiin liuottimiin, ja se myös kestää useiden kemikaalien vaikutuksia. Väkevät ja hapettavat hapot reaoivat sen kanssa. Polyeetteriketoniketonin tiheys on 1,28–1,31 g/cm3. Aine on amorfinen tai osittain kiteinen, ja kiteisyysaste on 0–35 %. Mekaanisilta ominaisuuksiltaan polymeeri on vahva, kova ja jäykkä ja kestää hyvin kulutusta ja säteilyn vaikutuksia. Polyeetteriketoniketonia voidaan vahvistaa lasikuidulla seostamalla.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Polyeetteriketoniketonia valmistetaan difenyylieetterin ja tereftaloyylikloridin reaktiolla. Tereftaloyylikloridin joukossa on hieman isoftaloyylikloridi, joka alentaa muodostuvan polymeerin kiteisyyttä, sulamispistettä ja lasisiirtymälämpötilaa. Reaktion liuottimena käytetään nitrobentseeniä ja katalyyttinä alumiinikloridia tai antimonipentakloridia.

Polyeetteriketoniketonia käytetään esimerkiksi avaruustekniikassa, autojen osien ja kemianteollisuuden putkien valmistamiseen, sähköneristeenä ja lääketieteellisten implanttien valmistamiseen. Käyttökohteiden yleistymistä vaikeuttaa polyeetteriketoniketonin korkea hinta ja työstöön vaadittava korkea lämpötila.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  David Parker, Jan Bussink, Hendrik T. van de Grampel, Gary W. Wheatley, Ernst-Ulrich Dorf, Edgar Ostlinning, Klaus Reinking, Frank Schubert, Oliver Jünger & Reinhard Wagener: "Polymers, High-Temperature", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2012.
2. 1 2 3  George Wypych: *Handbook of Polymers*, s. 400–402. ChemTech Publishing, 2022. ISBN 978-1-927885-96-3. (englanniksi)
3. 1 2 3  Joanna Izdebska-Podsiadły: *Polymers for 3D Printing*, s. 219–222. William Andrew, 2022. ISBN 978-0-12-818311-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 4.1.2024). (englanniksi)
**Alina Lipp** (s. 17. syyskuuta 1993 Hampuri) on saksalainen yhteiskunnallinen aktivisti, bloginpitäjä ja sosiaalisen median vaikuttaja. Hän muutti isänsä kanssa Venäjän miehittämälle Krimin niemimaalle vuonna 2018 ja on tehnyt Venäjän miehittämillä Donbassin alueilla venäläismielisiä raportteja Ukrainan sodan kulusta. Lipp on lisätty Myrotvoretsin tietokantaan Ukrainan vihollisista ja luokiteltu siellä Ukrainan vastaisen propagandan tekijäksi.

Lipp syntyi Hampurissa venäläiselle isälle ja saksalaiselle äidille. Hän opiskeli ekologiaa yliopistossa. Ennen muuttoaan Krimin niemimaalle hän toimi aktivistina Liittouma 90/Vihreät -puolueessa. Sittemmin Lipp on luonnehtinut puoluetta venäläisvastaiseksi. Hänestä tuli Saksaan perustetun "Krimin ystävien liiton" puheenjohtaja. Blogin lisäksi Lipp on viestinyt 200 000 tilaajaa saaneella Telegram-kanavallaan saksan ja venäjän kielillä. Hän on pitänyt itseään sotakirjeenvaihtajana. Venäjän aloitettua täysimittaisen hyökkäyksen Ukrainaan Lipp kuvasi sotatoimia "denatsifikaation aluksi". Hän syyttää Ukrainaa kansanmurhasta Donbassin alueella. Lipp väitti Butšan verilöylyä länsimaiden tekemäksi. Huhtikuussa 2022 hän osallistui Venäjän federaation kansankamarissa pidettyyn propagandatapahtumaan, jota kuvattiin kansainväliseksi konferenssiksi, jonka tarkoitus olisi esittää todisteita Ukrainan väitetyistä rikoksista. Syyskuussa 2022 Venäjä käytti Lippiä näennäisenä vaalitarkkailijana laittomassa kansanäänestyksessä Ukrainan alueiden liittämisestä Venäjään.

Saksassa Göttingenin syyttäjänvirastossa toimiva keskus netin viharikollisuutta vastaan käynnisti rikostutkinnan Lippin toiminnasta vuonna 2022. Syyttäjä katsoi toiminnan tarkoitukseksi Saksan demokratian epävakauttamisen ja medialuottamuksen heikentämisen. Tutkinta koski vakavien rikosten (kuten murhan, kansanmurhan ja sotarikoksen) tukemista. Tutkinta liittyi Lippin pitämän Telegram-kanavan aineistoon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jörg Luyken, Ex-German Green party activist ‘parrots Putin’s propaganda from the front line’ The Telegraph 11.1.2023, viitattu 4.1.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3  Липп Алина / Ліпп Аліна / Lipp Alina Myrotvorets, viitattu 4.1.2024 (venäjäksi)
3. 1 2  Alina Lipp European Platform for Democratic Elections, viitattu 4.1.2024 (englanniksi)
4. 1 2  Steve Sweeney, German journalist faces three years prison over reporting from eastern Ukraine Morning Star Online 27.6.2022, viitattu 4.1.2024 (englanniksi)
5. ↑  Antony Laskin, It's not true that Germany sued a journalist for having a different opinion Disinfo-Fence, viitattu 4.1.2024 (englanniksi)
Kauppakeskus Cantti, Kartanonkatu 4:n risteys Kuopion Leväsen kaupunginosassa.
Leväsentietä Leväsentie 2:n kohdalla Kuopion Leväsen kaupunginosassa. Keskellä Kauppakeskus Cantin mainostolppa, kuvan oikeassa laidassa yksi Kauppakeskus Cantin rakennuksista. Kuvan keskiosan rakennukset kuuluvat Kauppapaikka Hermanniin.
**Kauppakeskus Cantti** on usean huonekalu- ja sisustusalan yrityksen ja näiden tyyliltään erilaisten toimitilarakennusten keskittymä Kuopion Leväsen kaupunginosassa. Markkinoinnissaan Cantti käyttää katuosoitetta Leväsentie 2, mutta osa rakennuksista sijaitsee käytännössä osoitteessa Kartanonkatu 4b.

Kauppakeskuksen koko on 23 700 neliömetriä.*selvennä* Kauppakeskuksen ensimmäinen vaihe valmistui helmikuussa 2006, toinen syyskuussa 2006 ja kolmas vaihe marraskuussa 2007. Kauppakeskuksen on rakentanut Skanska.

Osa Kauppakeskus Cantin kiinteistöistä on ollut vuodesta 2006 lähtien ulkomaalaisomistuksessa. Tuolloin kaksi osaa myytiin 22 miljoonalla eurolla tanskalaisomistukseen. Sieltä rakennukset ovat siirtyneet edelleen muille kansainvälisille kiinteistösijoittajille. Maaliskuussa 2016 uutisoitiin puolestaan Cantin Kartanonkadun puoleisten Iskun ja Vepsäläisen kiinteistöjen myynnistä luxemburgilaiselle kiinteistösijoittaja Sirius Capital Parnersille.

Kauppakeskittymän pohjoispuolella toimii Kauppapaikka Herman, jonka liikkeistä K-Rauta Naumanen on aivan Cantin suurimman yksikön pohjoispuolella. Naapurustossa (Kartanonkatu 4a) toimii myös sisäleikkipuistoyritys HopLop.

Liikkeet
--------


|  |  |
| --- | --- |
| * Isku
* JYSK
* Keittiömaailma
* Laura & Nelson
 | * Maskun Kalustetalo
* Mattokeskus
* Vepsäläinen
 |

Lähteet
-------

1. ↑  Arkistoitu kopioSaapuminen Canttiin cantti.fi.  Arkistoitu 2.4.2016. Viitattu 12.8.2016.
2. 1 2  Kuopion karttapalvelu (Aluejaot-kohdasta tehdään valinta *Kaupunginosat*. Monesta rakennuksesta koostuva "Kauppakeskus Cantti" löytyy osoitehaulla osoitteilla Leväsentie 2 (eteläisin rakennus) ja Kartanonkatu 4a (tai 6). Viereinen Kauppapaikka Herman on katuosoitteen Leväsentie 2 suurin rakennus) Kuopion kaupunki, kuopio.fi. Viitattu 12.8.2016.
3. ↑  Vepsäläinen - Kuopio vepsalainen.com. Viitattu 12.8.2016.
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Jouko Juutilainen: Carlson sai IsoCeestä 18,8 miljoonaa euroa  5.7.2014. Savon Sanomat, savonsanomat.fi. Viitattu 12.8.2016.
6. ↑  Vuokko Nissinen: Jättikaupat kauppatiloista Savossa  4.3.2016. Savon Sanomat, savonsanomat.fi. Viitattu 12.8.2016.
7. ↑  HopLop Kuopio hoplop.fi. Viitattu 12.8.2016.
8. ↑  Arkistoitu kopioLiikkeet Kauppakeskus Cantti.  Arkistoitu 2.4.2016. Viitattu 12.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

*