recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Irene Schouten** (s. 21. kesäkuuta 1992) on alankomaalainen pikaluistelija ja olympiavoittaja. 

Schouten saavutti olympiapronssia yhteislähtökilpailussa Pyeongchangissa 2018. Hän voitti maailmanmestaruuden yhteislähtökilpailussa Heerenveenissä 2015 sekä saavutti MM-pronssia 5 000 metrillä ja sijoittui yhteislähtökilpailussa kymmenenneksi Kolomnassa 2016. Hän voitti yhteislähdön maailmanmestaruuden jälleen Inzellissä 2019. Salt Lake Cityn MM-kilpailuissa 2020 hän sai yhteislähdössä pronssia sekä oli 3 000 ja 5 000 metrillä seitsemäs. Hän saavutti Heerenveenissä 2021 kultaa 5 000 metrillä ajalla 6.48,53 ja joukkuetakaa-ajossa sekä pronssia 3 000 metrillä ja yhteislähtökilpailussa. Yleisluistelun MM-kilpailuissa hän sijoittui kuudenneksi Heerenveenissä 2014. Hän voitti yhteislähdön Euroopan-mestaruuden Heerenveenissä 2020 ja saavutti yleisluistelun EM-hopeaa Heerenveenissä 2021. Hän voitti 3 000 metrin, yhteislähdön ja joukkuetakaa-ajon Euroopan-mestaruuden 2022. Pekingin olympialaisissa 2022 hän voitti kultaa 3 000 metrillä ajalla 3.56,93, 5 000 metrillä ajalla 6.43,51 ja yhteislähdössä sekä sai pronssia joukkuetakaa-ajossa. Hän voitti samana vuonna yleisluistelun maailmanmestaruuden Hamarissa.

Schouten saavutti Heerenveenin MM-kilpailuissa 2023 kultaa 5 000 metrillä ennätyksellään 6.41,25, hopeaa 3 000 metrillä ajalla 3.57,40 ja pronssia yhteislähdössä. Seuraavan vuoden Heerenveenin EM-kilpailuissa hän sai kultaa joukkuetakaa-ajossa sekä hopeaa 3 000 metrillä ja yhteislähtökilpailussa. Hän voitti Calgaryssa 2024 maailmanmestaruuden 3 000 metrillä ajalla 3.57,10, yhteislähdössä ja joukkuetakaa-ajossa sekä saavutti hopeaa 5 000 metrillä.

Schouten on voittanut yhteislähdön maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 2015−2016 ja 2020–2021, sijoittunut toiseksi kausilla 2013−2014, 2014−2015, 2018−2019 ja 2019–2020 sekä kolmanneksi kausilla 2021–2022 ja 2023–2024. Yhdistetyn 3 000 ja 5 000 metrin cupin hän voitti kausilla 2020–2021 ja 2021–2022. ja oli kolmas kaudella 2015−2016. Hän on voittanut 26 maailmancupin osakilpailua, sijoittunut 14 kertaa toiseksi ja kahdeksan kertaa kolmanneksi (kauden 2023–2024 loppuun mennessä).

Ennätykset
----------

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| **500 metriä** | 39,24 | Hamar | 5. maaliskuuta 2022 |
| **1 000 metriä** | 1.18,41 | Heerenveen | 27. lokakuuta 2013 |
| **1 500 metriä** | 1.52,12 | Salt Lake City | 5. joulukuuta 2021 |
| **3 000 metriä** | 3.52,89 | Salt Lake City | 3. joulukuuta 2021 |
| **5 000 metriä** | 6.41,25 | Heerenveen | 5. maaliskuuta 2023 |
| **joukkuetakaa-ajo** | 2.22,58 | Heerenveen | 29. tammikuuta 2021 |

Lähteet
-------

* Saavutukset speedskatingnews.info-sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Irene Schouten *schaatsen.nl*.  Arkistoitu 11.2.2022. Viitattu 7.3.2018. (hollanniksi)
2. 1 2  Irene Schouten *speedskatingstats.com*. Viitattu 26.3.2019. (englanniksi)
3. ↑  ISU World Cup Mass Start Ladies Season: 2018 ~ 2019 *isuresults.eu*. Viitattu 26.3.2019. (englanniksi)
4. ↑  WORLD CUP STANDINGS ISU. Viitattu 19.2.2024. (englanniksi)
**Rautakannanvuoren kalliomaalaus** on pieni kivikautinen kalliomaalauskohde, joka sijaitsee Konniveden rannassa Iitissä Kymenlaaksossa. Maalauksen löysi Timo Miettinen vuonna 1976.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Konnivesi on osa Kymijoen vesireittiä. Järven eteläosassa on pohjoiseen pistävä haarautuva lahti, jonka haarassa Rautakannanvuori sijaitsee. Vuoren juurella veteen putoaa pystykallio, jonka kaakkoisessa seinämässä maalaus on.

Maalaus
-------

Maalauskenttä on noin 2 metriä leveä, mutta säilyneitä kuvioita erottuu vain muutama eri kohdissa kenttää. Ylin kuvio sijaitsee kentän keskiosassa ja esittää pientä hirveä, jonka peräpää on haalistunut pois. Kentän oikeassa reunassa löytyy pieni venekuvio, jossa on neljä samankorkuista miehistöviivaa. Veneen yläpuolella on katkelma kuviosta, joka näyttää "pöydältä". Muut läheiset kuviot jäävät katkelmaisina tunnistamatta ja peittyvät harmaan jäkälän alle. Venekuvion alapuolella, halkeaman vasemmalla puolella, erottuu kaksi kuviota, jotka on tunnistettu ihmishahmojen sivukuviksi.

Ajoitus
-------

Maalauksen iän voi karkeasti arvioida rannansiirtymiskronologian avulla. Jääkauden jälkeisen epätasaisesta maankohoamisesta johtuva Päijänteen järvialtaan kallistuminen kohti etelää nosti vedenpintaa varsin korkealle. Maalaukset on voitu silloin tehdä veneestä tai järven jäällä seisten. Kun Heinolan harju puhkesi synnyttäen Kymijoen, jäivät maalauskohdat liian korkealle. Maalaukselle on ehdotettu ajoitukseksi 5 000 eaa. eli se on tehty kivikaudella varhaisen kampakeramisena aikana. Seudulla on muutama muu kalliomaalaus, jotka sijaitsevat yhtä korkealla ja myös niille on ehdotettu samaa ajoitusta. Tällaisia kohteita ovat Patalahti, Saraakallion ylimmät kuviot ja läheisen Haukkavuoren maalaukset.

Maalaus on arveltu vanhimmaksi kalliomaalaukseksi Suomessa yhdessä läheisen Haukkavuoren maalauksen kanssa.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Muinaistaideyhdistys: Rautakannanvuori[vanhentunut linkki]
* Luukkonen, Ismo: Rautakannanvuori
* Muinaisjäännösrekisteri: Rautakannanvuoren kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  13.12.2012. Museovirasto. Viitattu 4.8.2013.

### Viitteet

1. 1 2  Muinaistaideyhdistys: Rautakannanvuori
2. 1 2  Museovirasto: Rautakannanvuori
3. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.214, Liite III
4. ↑  Luukkonen, Ismo: Rautakannanvuori
5. 1 2  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.42-43
6. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.35
**Vesitorninmäen** eli **Tyynelän kalliomaalaus** sijaitsee Elimäen kuntakeskuksessa Kouvolassa maakunta. Kalliomaalauksen löysi 8.7.1999 opettaja Veikko Turkki ja se on ajoitettu kivikauteen.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Maalauskallio kohoaa asutuksen keskellä läheisen Tyynelän talon takana niin, että maalaus sijaitsee sen pihapiirissä (liikkuminen luvanvaraista). Kallion takana seisoo korkea vesitorni. Kuusi metriä korkea kallio on rapakiveä, joka on jääkauden pyöristämä. Kallio on maalauksen kohdalta sisäänpäin kallellaan suojaten maalausta ylhäältä tulevalta sään pahimmalta vaikutukselta. Kallion alla ja sen pohjoispuolella virtaa pieni Teutjoki, joka mutkittelee aikoinaan pelloksi kuivatun Elimäenjärven muinaisrannassa.

Maalaus
-------

Maalauksesta tunnistaa yhden eläinhahmon ja ihmiskuvion. Eläin on 36 senttimetriä pitkä ja 18 senttimetriä korkea, ja se on täyteisesti maalattu. Eläimellä, joka katsoo vasemmalle, on vain kaksi jalkaa, mutta korva erottuu vielä. Eläin ei muistuta hirveä ja sen lajiuttaminen on vaikeaa. Eläimen takana seisova ihmishahmo on sitä paljon suurempi. Se on 87 senttimetriä korkea ja se on maalattu kädet kohotettuina. Käsien välimatka on 45 senttimetriä. Jalat ovat haalistuneet, mutta erityisesti vasen jalka erottuu huonosti. Jalkojen välistä on tehty epävarma havainto pienestä ihmishahmosta. Kallion ylemmissä osissa on nähty lisää punaväriä, mutta siellä ei erotu lisää kuvioita.

Maalaus on saattanut aikoinaan liittyä Elimäenjärveen, mutta sijaitsee muinaisen Itämeren kannalta kivikautisella korkeudella. Siten se voi olla merenrantakuvastoa.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Muinaistaideyhdistys: Vesitorninmäki[vanhentunut linkki]
* Luukkonen, Ismo: Vesitorninmäki
* Muinaisjäännösrekisteri: Tyynelä-Vesitorninmäki kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  19.2.2009. Museovirasto. Viitattu 2.11.2013.

### Viitteet

1. 1 2 3  Museovirasto: Vesitorninmäki
2. 1 2  Muinaistaideyhdistys: Vesitorninmäki
3. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.204
4. 1 2  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.160-161
5. ↑  Luukkonen, Ismo: Vesitorninmäki
**Myllyojan eli Myllylammen kalliomaalaus** sijaitsee Tuohtiaiseen laskevan Myllyojan varressa Luumäellä Etelä-Karjalassa. Tämän pienen mutta selvän kalliomaalauksen löysi Kimmo Seppänen vuonna 1985 ja se ajoitetaan kivikaudenloppuun tai pronssikauden alkuun. Timo Miettinen on laskenut sille ajoituksen 3 200 eaa. kohteen korkeuden mukaan.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Tuohtiaiseen laskevan Myllyojan itäpuolella on korkea kallioseinämä, johon maalaus on tehty. Kallioseinämä seuraa luode-kaakko-suuntaista syvännettä, joka aikoinaan yhdisti Myllylammen ja Hiijärven Tuohtiaiseen aikana, jolloin vesi oli korkeammalla. Maalaus sijaitsi muinaiseen salmeen laskeneen kallioseinämän kaakkoispäässä, missä on kallion korkein kohta ja kalliossa kulmasyvennys. Myllylammen ja Hiijärven välissä ei ole korkeuseroa ja kallion alla levittäytyvä suo on samaa umpeen kasvanutta vesistöä. Kallion saavuttaa seuraamalla metsätietä kallion yläpuolelle ja laskeutumalla sitä pitkin alas rämeen reunalle.

Maalaus
-------

Ylin kuvio on pystyviiva, joka on tulkittu jäänteeksi ihmishahmosta. Ihmishahmo on voitu maalata kuin sivulta nähtynä, jolloin pyöreän pään alapuolelta ojentuisi eteenpäin kaksi heikosti erottuvaa kättä. Viivan alapuolella näkyy selvänä niin sanottu kaksoisvenekuvio, jossa toinen vene maalataan ensimmäisen yläpuolelle samaan kohtaan. Ylemmässä veneessä näkyy 8 miehistönviivaa ja alemmassa 9. Veneiden pohja on maalattu melko suoralla vaakavedolla, mutta keulassa tai perässä erottuu lievä nousu. Alemman veneen toisessa päässä on maalattu veto alaspäin, kuin peräsimen merkiksi. Miehistön viivat ovat lähes yhtäpitkät. Veneiden pituudet ovat noin 25 senttimetriä. Lisäksi kalliosta erottuu alempana punaväriläiskä, jonka sisältö jää katsojalle epävarmaksi. Pekka Kivikäs ja Ismo Luukkonen näkevät niissä jäänteitä ihmishamoista.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Muinaistaideyhdistys: Myllyoja[vanhentunut linkki]
* Luukkonen, Ismo: Myllyoja
* Muinaisjäännösrekisteri: Myllyojan kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  4.1.2012. Museovirasto. Viitattu 6.11.2013.

### Viitteet

1. 1 2 3  Museovirasto: Myllyoja
2. 1 2  Luukkonen, Ismo: Myllyoja
3. ↑  Muinaistaideyhdistys: Myllyoja
4. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.243
5. ↑  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.148
**David Dessau** (14. syyskuuta 1819 Horsens – 9. tammikuuta 1893 Kööpenhamina) oli tanskalainen pikakirjoittaja, joka laati saksalaisesta Gabelsbergerin pikakirjoitusjärjestelmästä tanskankielisen version ja vaikutti merkittävästi pikakirjoituksen käyttöön Tanskassa 1800-luvulla.

Dessau pääsi ylioppilaaksi vuonna 1839, ja toimi vuosina 1842–48 Berlingske Tidende -lehden toimittajana. Jouduttuaan raportoimaan vuonna 1848 paikallisparlamentin tapahtumista tavallisen kirjoituksen avulla, hän sai ajatuksen pikakirjoituksen oppimisesta. Dessau matkusti Müncheniin Franz Xaver Gabelsbergerin oppilaaksi, ja sai tältä opetusta neljän kuukauden ajan.

Palattuaan Tanskaan Dessau pääsi pikakirjoittajaksi parlamenttiin, ja hän alkoi pitää kursseja, joilla koulutti uusia pikakirjoittajia parlamenttiin. Vuonna 1853 Dessau julkaisi järjestelmästä oppikirjan. Dessaun tekemä sovitus tanskan kielelle oli hyvin uskollinen Gabelsbergerin saksalaiselle järjestelmälle, vain muutamien konsonanttiyhdistelmien merkkejä oli vaihdettu.

Lähteet
-------

* Elberling, Emil: *Dessau, David*. Teoksessa *Dansk biografisk Lexikon, 4. osa*, s. 248. Gyldendalske Boghandels Forlag, 1890. Teoksen verkkoversio. (tanskaksi)
* Krumbein, Eduard: *Entwicklungsgeschichte der Schule Gabelsberger's*. Dresden: Wilhelm Reuter's Stenographie-Verlag, 1901. (saksaksi)
* Melin, Olof Werling: *Stenografiens historia, 2. osa*. Tukholma: Nordiska Bokhandeln, 1929. (ruotsiksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Elberling.
2. ↑  Krumbein, s. 219.
3. 1 2 3  Melin, s. 468.
4. ↑  Melin, s. 468–469.
**Skotlannin yhdistynyt vapaakirkko** (engl. *United Free Church of Scotland*, skotiksi *The Unitit Free Kirk o Scotland*, gaeliksi *An Eaglais Shaor Aonaichte*), on skotlantilainen kirkkokunta, joka perustettiin vuonna 1900 Skotlannin yhdistyneen presbyteerikirkon ja Skotlannin vapaakirkon enemmistön yhdistyessä. Kirkon enemmistö puolestaan yhdistyi vuonna 1929 Skotlannin kirkon kanssa. Vähemmistö päätti kuitenkin jatkaa toimimista itsenäisenä kirkkona. Sillä oli vuoden 2016 lopussa 53 seurakuntaa ja 2 466 jäsentä.

Historia
--------

### Perustaminen

Vuonna 1900 Skotlannin vapaakirkko yhdistyi Skotlannin yhdistyneen presbyteerikirkon kanssa muodostaen Skotlannin yhdistyneen vapaakirkon (*United free church of Scotland*).. Tässä uudessa kirkossa oli 1 620 jäsentä ja se kilpaili koossa Skotlannin kirkon kanssa. 27 seurakuntaa, jotka sijaitsivat pääosin Skotlannin Ylämailla ei hyväksynyt yhdistymistä. Ne julistautuivat Skotlannin vapaakirkon laillisiksi jatkajiksi vaatien sen koko omaisuutta itselleen. Englannin parlamentin ylähuone päättikin heillä olevan oikeuden siihen. Päätöstä pidettiin kuitenkin sen verran kohtuuttomana, että päädyttiin lopulta jakoon, jossa Skotlannin vapaakirkkona jatkava joukko sai lähes puolet kirkon entisestä omaisuudesta.

### Yhdistyminen Skotlannin kirkkoon ja vähemmistön jatkaminen itsenäisenä

Vuonna 1929 kirkko yhdistyi Skotlannin kirkon kanssa. Kuitenkin vähemmistö kirkosta päätti olla hyväksymättä liitosta ja jatkaa itsenäisenä. He pitivät tärkeänä kirkon riippumattomuutta valtiosta, eri kirkkojen tasavertaisuutta suhteessa valtioon sekä sitä, että taloudellisen tuen kirkolle tuli olla jäsenten vapaaehtoisesti antamaa. Näitten ei katsottu toteutuvan Skotlannin kirkossa. Itsenäisenä pysyvä joukko kokoontui ensimmäiseen yleiskokoukseensa 6. lokakuuta 1929 Glasgowssa. Siellä he valitsivat pastori James Barrin jatkavan kirkon ensimmäiseksi moderaattoriksi. Kirkko suostui käyttämään ensimmäiset viisi vuotta nimenään *Skotlannin yhdistynyt vapaakirkko (jatkava)* (*United Free Church of Scotland (continuing)*), mistä syystä heitä kutsuttiin lempinimellä *jatkajat* (*continuers*).

Seuraavina vuosina kirkko rakennutti useita uusia kirkkorakennuksia ja perusti uusia seurakuntia. Monien muiden Skotlannin kirkkokuntien tavoin kirkko kasvoi huomattavasti aina vuoteen 1956 asti, jolloin jäsenmäärä alkoi laskea.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Our History *United Free Church of Scotland*. Viitattu 24.10.2018. (englanniksi)
2. ↑  Skotlannin vapaakirkko  1922. Tietosanakirja. Viitattu 22.10.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kirkon kotisivut
**TOP500** on supertietokoneita luetteloiva verkkosivu, joka on perustettu vuonna 1993. Sivusto järjestää ja hyväksyy listalle Linpack-testin tuloksien perusteella eikä siten määrittele mikä lasketaan "supertietokoneeksi". Järjestyksen listalla määrää suorituskyky lineaariyhtälöiden ratkaisussa liukuluku-aritmetiikalla.
Listalla on myös HPCG-suorituskyky (High Performance Conjugate Gradient).
Listan kehittäjä on Jack Dongarra Tennesseen yliopistosta. Dongarra on kehittänyt Linpack-testiohjelmaa sisältämään alhaisen tarkkuuden liukulukutestit, jotka soveltuvat GPU- ja tekoäly-piireille HPL-AI-testissä.

Dongarra seurasi Mannheimin yliopiston Hans Meuerin ideaa järjestelmien sijoitukseen ja osallistui Linpackin kehitykseen.
Lista julkaistaan kahdesti vuodessa, kesäkuussa ja marraskuussa.

Kesäkuussa 2020 listan ensimmäiseksi nousi Fugaku, joka oli ensimmäinen myös HPCG-listalla. Toukokuussa 2022 listan ensimmäiseksi nousi Frontier, joka on ensimmäinen eksaflopsin suorituskykyyn yltävä.
Syksyn 2017 supertietokoneiden TOP500-listalla jokainen kone käytti Linuxia.

Listalla ei ole koneita, joille ei ole ajettu suorituskykytestiä tai joita ei ole edes julkisesti paljastettu. Tiedustelupalvelut ja tietyt yritykset voivat haluta pitää tietokoneensa olemassaolon salaisena. Lisäksi joitakin akateemisessa käytössä olevia kuten Blue Watersia ei koskaan lisätty.

Supertietokoneiden suorituskyvyn kasvu perustuen top500.org-sivuston tietoihin. Logaritminen *y*-akseli esittää suorituskyvyn gigaflopseina.
  Yhdistetty suorituskyky 500 suurimmasta supertietokoneesta
  Nopein supertietokone
  Supertietokone 500. sijalla

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3 4  Fujitsu and RIKEN Take First Place Worldwide in TOP500, HPCG, and HPL-AI with Supercomputer Fugaku *fujitsu.com*.  22.6.2020. Viitattu 1.4.2021. (englanniksi)
3. ↑  Jack Dongarra on TOP500: Past, Present, and Future *top500.org*. Viitattu 1.4.2021. (englanniksi)
4. ↑  Computing at the HPC² *hpc.msstate.edu*. Viitattu 1.4.2021. (englanniksi)
5. ↑  The View From The TOP500 *asianscientist.com*.  25.1.2018. Viitattu 1.4.2021. (englanniksi)
6. ↑  ORNL’s Frontier First to Break the Exaflop Ceiling  30.5.2022. Top500. Viitattu 30.5.2022. (englanniksi)
7. ↑  ​Linux totally dominates supercomputers ZDNet. Viitattu 15.11.2017.
8. 1 2 3  Matthew Sparkes: Are the world's most powerful supercomputers operating in secret? *newscientist.com*.  6.6.2022. Viitattu 8.6.2022. (englanniksi)
**Anna Magnusson** (s. 31. maaliskuuta 1995 Piitime) on ruotsalainen ampumahiihtäjä, viestin olympiamitalisti.

Kontiolahden MM-kilpailuissa 2016 Magnusson oli normaalimatkalla 72:s ja Ruotsin viestijoukkueen mukana yhdeksäs. Nuorten MM-kilpailuissa 2016 hän saavutti viestijoukkueessa hopeaa ja pikamatkalla pronssia. Oslon MM-kilpailuissa 2016 Magnusson oli pikamatkalla 53:s, takaa-ajossa 57:s ja Ruotsin viestijoukkueessa kymmenes. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 Magnusson oli sekä sekaviestissä että viestissä kuudes, pikamatkalla 14:s, takaa-ajossa 36:s ja normaalimatkalla 59:s.

Magnusson hiihti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 kolmannen osuuden Ruotsin hopeajoukkueessa naisen viestissä. Normaalimatkalla hän sijoittui 37:nneksi. Hän sai sekapariviestissä EM-hopeaa Minskissä 2019. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti hopeaa viestissä. Takaa-ajossa hän sijoittui 11:nneksi ja pikakilpailussa 43:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli pikakilpailussa uransa parasta maailmancupsijoitusta sivuten seitsemäs ja takaa-ajossa 46:s. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti viestissä pronssia sekä sijoittui pikakilpailussa yhdeksänneksi.

Magnusson kilpaili ampumahiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Oberhofin viestissä kaudella 2014–2015. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Östersundissa joulukuussa 2015 oltuaan normaalimatkalla 40:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän hiihti ensimmäisen kerran Antholzin yhteislähtökilpailussa tammikuussa 2017 oltuaan seitsemäs. Joulukuussa 2022 Magnusson saavutti ensimmäisen osakilpailuvoittonsa voittamalla Le Grand-Bornardin pikakilpailun. Maaliskuussa 2023 hän oli kolmas Holmenkollenin pikakisassa.

Ampumahiihdon Ruotsin mestaruuskilpailuissa Magnusson voitti miesten viestin pronssia keväällä 2019 yhdessä Peppe Femlingin ja Jesper Nelinin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  IBU DATACENTER *biathlonresults.com*. Viitattu 4.3.2017.
2. ↑  MTV URHEILU: Hämmästyttävä tapaus – ruotsalaisnainen voitti mitalin miesten viestissä *mtvuutiset.fi*.  1.4.2019. Viitattu 1.4.2019.
**Ruuniemen- eli Jäkälänjärven kalliomaalaus** sijaitsee Jäkälänjärvellä Savitaipaleella Etelä-Karjalassa. Kalliomaalauksen löysivät Välijoen koulun oppilaat hiihtoretkellään ja maalauksesta ilmoitti eteenpäin ainakin T. Taskinen ja Jukka Luoto vuonna 1997.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Kohde sijaitsee Jäkärlänjärven itäosassa Ruuniemessä, joka pistää esille etelärannasta kohti pohjoista. Niemen kärjen länsipuolella on metsän suojassa kallioseinämä, jossa maalaus on. Kallion erottaa järvestä pieni rantakaistale, jossa kasvaa tiheä puusto.

Maalaus
-------

Kalliomaalaus käsittää muutaman havaitun kuvion. Selvin kuvioista on ihmishahmo, joka on osittain tuhoutunut. Siitä näkyy enää pyöreä pää, molemmat alaviistoon vedetyt suorat kädet, jotka alkavat niskasta, vartaloviivan katkelma ja lopuksi toinen suora jalka. Jalka jatkuu vartalosta kuin yhtenäisenä viivana. "Katkenneen" jalan kohdalta kallion pinta on rapautunut. Ihmishahmon alapuolella on vielä punaista puuta.

Pari metriä oikealle näkyy nuolimainen kuvio, jota pidetään toisena ihmishahmona. Siitä erottuu vasen käsi ja vartalaosta katkelmia. Parin punaväriläikän lisäksi on havaittu pystysuuntaan "luikerteleva" viiva, joka voisi esittää käärmettä.

Maalauksen löytäjät havaitsivat ensimmäiseksi ylempänä olleen hirvieläimen kuvion, mutta sitä ei enää ole.

Lähteet
-------

* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Luukkonen, Ismo: Jäkälänjärvi Ruuniemi
* Muinaisjäännösrekisteri: Ruuniemen kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  12.1.2011. Museovirasto. Viitattu 17.8.2013.

### Viitteet

1. 1 2  Museovirasto: Jäkälänjärvi Ruuniemi
2. 1 2 3  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.142
3. 1 2 3  Luukkonen, Ismo: Jäkälänjärvi Ruuniemi
4. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.261, Liite III
"**Nel blu dipinto di blu**", joka tunnetaan nykyisin paremmin nimellä "**Volare**", on Domenico Modugnon säveltämä kappale, jonka sanoituksen Modugno teki yhdessä Franco Migliaccin kanssa. Se voitti vuonna 1958 San Remon musiikkifestivaalit, jossa sen esittivät Modugno ja Johnny Dorelli. Kappale edusti Italiaa saman vuoden Eurovision laulukilpailussa, jossa Modugno esitti sen italiaksi ja sijoittui kolmanneksi.

Vaikka kappale sijoittui euroviisuissa vasta kolmanneksi, se nimettiin uudelleen kilpailujen jälkeen "Volareksi", ja siitä tuli ensimmäinen kansainvälinen euroviisuhitti. Se nousi listoille ympäri Euroopan ja peräti listaykköseksi Yhdysvalloissa, missä se on nykyisinkin kaikkien aikojen suosituin euroviisukappale. Kymmenet artistit ovat laulaneet kappaleesta oman versionsa, mukaan lukien Dean Martin, Louis Armstrong, Frank Sinatra ja Petula Clark. Suomeksi kappaleen on levyttänyt muun muassa Olavi Virta.

"Volare" oli yksi 14 kappaleesta, jotka valittiin ehdolle "kaikkien aikojen euroviisuksi" vuonna 2005 Eurovision 50-vuotista taivalta juhlistaneeseen Congratulations-tapahtumaan. Se sijoittui toiseksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Tutte le canzoni premiate al Festival La Repubblica. Viitattu 1.5.2015. (italiaksi)
2. ↑  Silenzi, Andrea: 1958, con Domenico Modugno Sanremo comincia a Volare  21.2.1998. La Repubblica. Viitattu 1.5.2015. (italiaksi)
3. ↑  O’Connor, John Kennedy: *Euroviisut: Virallinen historia*, s. 12–15. Gummerus, 2005. ISBN 978-951-20-7007-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Kappaleen sanat
**Liikunnan Riemu** on vuonna 2011 perustettu jyväskyläläinen urheiluseura. Sen jäsenistö koostuu pääosin Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisen tiedekunnan opiskelijoista. Seuran tarkoituksena on tarjota jäsenilleen mahdollisuuksia toteuttaa omia urheiluharrastuksiaan kilpailu- tai harrastusmielessä sekä levittää liikunnan sanomaa liikunnan opiskelijoiden, henkilökunnan ja alumnien sekä koko yliopiston keskuuteen. Seuran lajivalikoimaan ovat kuuluneet futsal, alamäkiluistelu, jääkiekko, taitoluistelu, kamppailulajit, salibandy, tanssillinen voimistelu, voimistelu, koripallo, jalkapallo, lentopallo, pöytätennis, pesäpallo, yleisurheilu sekä uinti.

Suurin osa jaostoista on nimetty eläinten mukaan.*lähde?*

Värit ja logot
--------------

Seuran pääväri on turkoosi. Muut värit ovat musta ja valkoinen. Palloilujoukkueet ovat pelanneet vaihtelevasti turkooseilla/sinisillä, mustilla ja valkoisilla pelipaidoilla. Futsaljoukkueen asu on tällä kaudella turkoosi (paita)- musta (paita, shortsit ja sukat).

Joukkueen logon suunnitteli ja toteutti vuonna 2011 Jaakko Ropponen. Logossa oleva rakennus kuvaa liikuntatieteellisen tiedekunnan rakennusta Jyväskylän seminaarimäellä.

Historia
--------

Seuran historia pohjautuu vuonna 2005 perustettuun jalkapallojoukkueeseen nimeltä FC Liikunta. Joukkue on moninkertainen opiskelijoiden jalkapallon Suomen mestari, minkä ansiosta se on päässyt useaan kertaan edustamaan Suomea myös opiskelijoiden EM-kilpailuissa. Riemun opiskelijoiden arvokilpailuihin osallistuvasta jalkapallojoukkueesta käytetään edelleen usein FC Liikunta -nimeä. 

FC Liikunnan toiminnan myötä huomattiin liikuntatieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden keskuudessa tarvetta useamman lajin kilpa- ja harrastetoimintaa tarjoavalle yleisseuralle. Liikunnan Riemun perustamiskokous pidettiin Jyväskylässä 15.3.2011. 

Perustamisen jälkeen seura on kasvattanut jäsenmääräänsä ja lajivalikoimaansa. Kaudella 2016–2017 seurassa oli 280 jäsentä. Joukkueita toimii useissa lajeissa yhteensä 17.

Futsal
------

Liikunnan Riemun edustusjoukkue pelaa Futsal Liigassa kaudella 2020-2021. Riemu pelaa kotiottelunsa Jyväskylän monitoimitalolla.

Seura nousi ensimmäistä kertaa Suomen futsalin pääsarjaan keväällä 2013 voitettuaan karsintaotteluissa liigajoukkue FC Jazzin, kaudella 2009–2010 joukkue pelasi vielä Keski-Suomen kolmosdivisioonassa.

Lähteet
-------

* Liikunnan Riemun kotisivut

### Viitteet

1. ↑  Liikunnan Riemu nousi liigaan  11.3.2013. Suomen Palloliiton Keski-Suomen piiri.  Arkistoitu 3.1.2015. Viitattu 20.10.2013.

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Futsal-Liiga |
| --- |
|  |
|  **Hallitseva mestari: Kampuksen Dynamo** |
|  |
| Joukkueet (2023–24) | 
* Akaa Futsal
* Alastaron Urheilijat
* FC Kemi
* Golden Futsal Team
* Kampuksen Dynamo
* Mad Max
* Liikunnan Riemu
* Tornion Palloveikot
* Someron Voima
* Turun Pallokerho
* Vehmaisten Urheilijat
* Vieska Futsal

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomi-sarja |
| --- |
|  |
| Joukkueet (2023–24) | 
* Haukat
* Hunters
* JHT
* LeKi
* Muik Hockey
* Pyry
* RaaheK
* Riemu
* SaPKo
* S-Kiekko
* Titaanit
* Virkiä

 |

 |
**Herman Ivar Hortling** (22. kesäkuuta 1912 Helsinki – 10. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen sisätautien erikoislääkäri ja Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti. 

Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1929 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1938, sai sisätautien erikoislääkärin pätevyyden 1946 ja väitteli tohtoriksi 1948. Hän sai endokrinologian erikoislääkärin oikeudet 1959. Hänet oli nimitetty Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentiksi 1951

Hän teki varsinaisen elämäntyönsä Helsingin Diakonissalaitoksen 2. sisätautiosaston ylilääkärinä, johon tehtävään hänet kutsuttiin 1950. Hän hoiti tätä tehtävää eläkkeelle siirtymiseensä 1981 saakka. Lisäksi hän piti yksityisvastaanottoa lähes kuolemaansa saakka.

Sota-aikana hän julkaisi Suomen ja koko maailman ensimmäisen tutkimuksen virustaudista, joka aiheutti epidemian pohjoisessa taistelleissa joukko-osastoissa. Tauti tunnetaan nykyään myyräkuumeena.

Hän tutki muun muassa lyhytkasvuisuutta, sukupuolihormoneja ja rintasyövän hormonihoitoa. Hän paneutui erityisesti kehitys- ja kromosomipoikkeamiin, joiden tuloksena hän löysi ensimmäisen miehen, jolla oli naisen sukukromosomit. 

Hortlingin tutkimustyö aloitti perinnöllisyystieteen tutkimuksen Suomessa ja antoi myös aiheen Folkhälsanin geneettisen laitoksen perustamiselle. Hän perusti myös Ole Wasz-Höckertin kanssa Folkhälsaniin erityisen nuorisopoliklinikan vuonna 1960 ja johti sitä vuoteen 1972 saakka.

Hänellä oli myös lukuisia luottamustehtäviä ja jäsenyyksiä sekä kotimaisissa että kansainvälisissä alan järjestöissä.

Vapaa-aikanaan hän oli kiinnostunut luonnosta ja erityisesti linnuista. Kiinnostuksen hän oli perinyt isältään Ivar Hortlingilta, joka oli yksi Suomen tunnetuimmista lintutieteilijöistä. Herman Hortling tarkkaili lintuja vielä muutamia viikkoja ennen kuolemaansa Helsingin ympäristön parhailla lintuhavaintopaikoilla.

Hän sai professorin arvonimen 1969. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3 4 5   Muistokirjoitus Helsingin sanomissa 23.6.1992
3. ↑  Myyräkuume, nephropathia epidemica (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Martti Vilho Vihma** (vuoteen 1933 asti Wichmann) (12. helmikuuta 1898 Turku – 8. syyskuuta 1963) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodan aikainen rykmentin komentaja.

Vihma osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Pohjois-Hämeen rykmentissä 1918 ja kävi upseerikurssin Haminassa 1918. Hän kävi sotakorkeakoulua vastaavan yleisesikuntaupseerikoulutuksen Saksassa 1923–1925 ja sai ye-upseerin arvon 1930. Vihma toimi nuorempana upseerina Suomen valkoisessa kaartissa 1918–1919 ja Seinäjoen suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1919. Vuosina 1919–1925 hän oli suojeluskuntien yliesikunnassa sotilasosaston apulaisena, koulutustoiminnan vanhempana apulaisena ja päällikkönä sekä koulutusosastolla. Yleisesikunnan koulutustoimistossa hän toimi esipuseerina 1925–1926. Pohjois-Uudenmaan suojeluskunnan piirin piiripäällikkönä hän palveli 1926–1930. Suojeluskuntien yliesikunnan koulutusosaston päällikkönä hän oli 1930. Suojeluskuntien päällystökoulua hän johti 1931–1940.

Talvisodan alkaessa Vihma toimi Kankaanpään koulutuskeskuksen komentajana ja myöhemmin hän toimi ulkomaalaisten vapaaehtoisten vastaanottokeskuksen päällikkönä, kenraali Linderin yhteysupseerina sekä Kotijoukkojen esikunnassa esikuntapäällikön apulaisena ja esikuntapäällikkönä. Välirauhan aikana Vihma toimi suojeluskuntien yliesikunnan komento- ja koulutusosaston päällikkönä 1940–1941. Jatkosodan alkaessa hänet nimitettiin 17.6.1941 JR 56:n komentajaksi 2.12.1941 asti. Sitten hän siirtyi kotijoukkojen esikunnan koulutusoaston päälliköksi 1944-1945. Väliaikaisesti hän toimi myös II armeijakunnan esikuntapäällikkönä. Sodan jälkeen Vihma toimi Tuusulan sotilaspiirin komentajana 1945–1946, minkä jälkeen hän erosi aktiivipalveluksesta.

Martti Vihman poika oli työnantajajohtaja ja runoilija Jyrki Vihma.

Ylennykset: reservivänrikki 18.4.1918, vänrikki 1918, luutnantti 1921, kapteeni 1925, majuri 1928, everstiluutnantti 1931, eversti 1940.

Lähteet
-------

* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Ihor Oleksandrovytš Abramovytš** (ukr. Ігор Олександрович Абрамович; s. 24. elokuuta 1984) on ukrainalainen liikemies ja poliitikko, joka toimi kansanedustajana Verh’ovna Radassa vuosina 2019–2023. Hän edusti Opposition ohjelma – Elämän puolesta -puoluetta.

Abramovytš syntyi Harkovassa. Hän on opiskellut liiketaloutta Harkovan kansantalouden akatemiassa (2007), hallintojohtamista Harkovan polyteknisessä instituutissa (2009), geofysiikkaa Ivano-Frankivskin öljy- ja kaasuteknillisessä yliopistossa (2014) ja lämpövoimatekniikkaa Kiovan polyteknisessä instituutissa (2017). Vuosina 2007–2012 hän toimi johtotehtävissä rakennusalan holdingyrityksissä. Vuosina 2012–2015 hän toimi AVEK ta Ko -konsernin yhtiöhallituksen varapuheenjohtajana. Vuosina 2015–2016 hän toimi DV Naftohazovudobuvna Kompanija -yrityksen johtajana. Vuosina 2016–2017 hän toimi Inter energy group -insinööriyhtiön johtajana. Vuosina 2017–2019 hän toimi yksityisyrittäjänä.

Vuosina 2007–2012 Abramovytš toimi Julija Tymošenkon ryhmittymän kansanedustajan Oleksandr Feldmanin avustajana. Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin Verh’ovna Radaan Opposition ohjelma – Elämän puolesta -puolueen listan 14. ehdokkaana. Hän toimi parlamentissa talous-, vero- ja tullivaliokunnan varapuheenjohtajana. Vuonna 2019 hän oli poissa 93 %:sta parlamentin täysistunnoista. Lukuisten täysistunto- ja valiokuntapoissaolojen takia hänen kansanedustajan palkkionsa vuodelta 2019 pidätettiin.

Varallisuusilmoituksessaan vuonna 2019 Abramovytš ilmoitti omistavansa 13 asuntoa, lukuisia autoja, kalliita koruja ja kelloja, taideteoksia sekä 88 miljoonaa hryvniaa käteistä, minkä lisäksi hän ilmoitti saavansa palkkaa lähes 30 miljoonaa hryvniaa vuodessa. Vuonna 2018 hän ilmoitti hallinnoivansa neljää yritystä, jotka on rekisteröity Belizeen, Saint Kittsille ja Nevisille, Brittiläisille Neitsytsaarille sekä Seychelleille.

Abramovytš poistui Ukrainasta hieman ennen Venäjän hyökkäystä vuonna 2022 ja asui Ranskan Rivieralla. Hän erosi Opposition ohjelma – Elämän puolesta -puolueen parlamenttiryhmästä ja toimi vastikään perustetun Vidnovlennja-ryhmän (’Uudistaminen’) varapuheenjohtajana. Helmikuussa 2023 hän palasi Ukrainaan ja anoi eroa kansanedustajan tehtävästä, mihin parlamentti suostui.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Абрамович Ігор Олександрович *LB.ua*.  Arkistoitu 19.2.2024. Viitattu 19.2.2024. (ukrainaksi)
2. 1 2 3 4  Абрамович Ігор Олександрович *ПолітХаб*.  Arkistoitu 19.2.2024. Viitattu 19.2.2024. (ukrainaksi)
3. ↑  Частині нардепів не дали грошей через прогули *Українська правда*.  29.1.2020.  Arkistoitu 19.2.2024. Viitattu 19.2.2024. (ukrainaksi)
**Aleksander (Aleksanteri) Huuri** (1. syyskuuta 1881 Värtsilä – 18. heinäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen insinöörieversti.

Aleksanteri Huurin vanhemmat olivat tukkukauppias Klaus Huuri ja Vilhelmina Hirvonen. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta vuonna 1900, valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1904 ja insinööriupseeriksi 1927. Huuri harjoitteli opiskeluaikanaan konetehtaissa Venäjällä ja Saksassa ja hän teki myöhemmin useita opintomatkoja ulkomaille.

Huuri oli Pietarissa St. Petersburger Metallfabrikin insinöörinä 1904–1905, belgialaisen Société anonyme de l’usine à cuivre et à tubes–kuparitehtaan käyttöpäällikkönä ja yli-insinöörin 1. apulaisena Pietarissa 1905–1907 ja Itä-Suomen Graniitti Oy:n toimeenpanevana johtajana 1907–1911. Hän suoritti yksityisille töitä 1911–1913, oli Oy Granitin Venäjän osaston johtajana 1913–1915 ja oli rakentemassa Pietari Suuren merilinnoitusta Tallinnassa 1915–1918.

Vuonna 1918 Helsingin valtauksen jälkeen Huuri palveli Helsingin etappiesikunnassa ja käskynhaltijan esikunnassa. Hän toimi Rannikkotykistörykmentti l:n neuvottelevana insinöörinä 1919–1920 ja rykmentin tykistöteknillisen toimiston päällikön apulaisena 1920–1922 sekä Oy Suomalaisen Polnaftin toimeenpanevana johtajana 1922–1924. Huuri oli Sotaväen esikunnassa tykistöinsinöörinä vuodesta 1924 ja yleisesikunnassa insinöörinä vuoteen 1928 saakka. Viimeksi Huuri oli puolustusministeriön taisteluvälineosaston päällikkönä vuodesta 1928 alkaen. Hänen oli tarkoitus siirtyä elokuun alussa 1937 Valtion tykkitehtaan johtajaksi Jyväskylään. Huuri järjesti insinööri-upseerikunnan puolustuslaitokseen ja toimi linnoitusopin opettajana eri sotakouluissa. Hän oli Sotateknillisen Aikakauslehden päätoimittajana 1925 ja Suomen Sotilasaikakauslehden sotateknillisen osaston toimitussihteerinä 1926–1928. Huuri oli lisäksi Insinööriupseeriyhdistyksen puheenjohtajana ja Suomen Kaasupuolustusyhdistyksen hallituksen ja johtokunnan jäsenenä.

Viimeisinään vuosinaan vaikeaa sydäntautia sairastanut Aleksanteri Huuri kuoli toista viikkoa Vallisaaren räjähdysonnettomuuden jälkeen sydänkohtaukseen onnettomuuden aiheuttaman järkytyksen rasittamana.

Huuri oli naimisissa vuodesta 1907 Ellen Carlsonin kanssa jonka isä oli kunnallisneuvos Reinhold Carlson.

Teoksia
-------

* *Alustus yhteistoiminnasta : pidetty Suomen kiviteollisuudenharjoittajien kokouksessa 25 p:nä lokkakuuta 1912*. Viipuri 1912
* *Pioneerioppi 1, Kenttälinnoitukset*. Otava 1921
* *Rannikkopuolustusteorian pääpiirteitä : Upseerikasinolla marrask. 17 ja 24 p:nä pidetty esitelmä*. Helsinki 1926

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934
2. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1900, numero 26775
3. 1 2 3 4 5  Insinöörieversti A. Huuri kuollut, Helsingin Sanomat, 19.07.1937, nro 190, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Piispan palatsi** oli myöhäisantiikin aikainen Siden kaupungin piispan palatsi Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa. Se sijaitsi kaupungin itäosassa Siden teatterilta ja hallinnolliselta agoralta itäportille johtaneen pylväskadun pohjoispuolella.

Piispan palatsin raunioita.
Piispan palatsi sijaitsi pohjois-eteläsuuntaisen pylväikkökadun itäpuolella lähellä kadun päätä. Se rakennettiin 400- tai 500-luvulla, ja on harvinainen esimerkki tuon ajan piispallisesta rakennuksesta. Siihen kuului basilikakirkko, yksityinen kappeli, baptisterion eli kastekappeli sekä trikonkhos eli apilanlehden muotoinen huone. Kokonaisuuteen kuului myös muita rakennuksia, joiden käyttötarkoitusta ei tunneta, sekä aidattu puutarha.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Episcopal District of Side Austrian Academy of Sciences: Austrian Archaeological Institute. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Episcopal palace (Arkeologisen kohteen opastaulu) Wikimedia Commons. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Piispan palatsi** Wikimedia Commonsissa
**Åsan kalmisto** on yksi Ruotsin Södermanlandin maakunnan suurimmista ja hyvin säilyneistä kalmistoista nuoremmalta rautakaudelta. Kalmisto sijaitsee Ytterselön pitäjässä Selaönin saarella Strängnäsin kunnassa. Sen alla kulkee luode–kaakko-suuntainen harjujakso, jonka korkealla harjulla kalmisto sijaitsee. Sen ympärillä on avaraa peltomaisemaa, joka näkyy kauaksi harjun päältä. Kalmistossa on myös rauhoitetun ja harvinaisen lännenkylmäkukan eräs runsas esiintymä.

Kalmisto
--------

Kalmistoalue muodostuu noin 250 erilaisesta hautausrakenteesta. Niitä ovat esimerkiksi 45 hautaröykkiötä ja noin 160 kivilatomusta, joista tunnetuin on laivalatomus *Åsa domaresäte*. Laivalatomus on 33 metriä pitkä ja kahdeksan metriä leveä. Se on rakennettu pystyttämällä 24 kapeaa kiveä kahdeksi puolikaarimaiseksi riviksi, mutta vain 18 näistä kivestä on jäljellä. Maantien länsipuolella sijaitsee vielä tuomarinympyrä, jossa on vieritetty ympyrän kehälle seitsemän pystykiveä.

Riimukivi
---------

Maantien varressa ja kalmiston laidalla seisoo riimukivi (tunnus: Sö 200), jonka pinnalle on kirjoitettu teksti noin 1000 jaa. Se on yksi Selaönin saarelta löydetystä 26 riimukivestä. Teksti kuuluu nykyruotsiksi näin:

"Trotte och Rolev och Östen och Nase och Glägge, de reste denna sten efter Arnsten sin fader", 
eli vapaasti käännettynä: "Trotte ja Rolev ja Östen ja Nase ja Glägge, he pystyttivät tämän kiven isänsä Arnstenin muistoksi".

Riksantikvarieämbetetin tietokannan mukaan tuntemattoman riimumestarin tunnistettava kädenjälki esiintyy kolmessa muussakin Selaönin riimukivessä. Hänen tyylinsä muistuttaa tunnetun riimumestarin *Ballen* tyyliä niin paljon, että hän on saattanut olla Ballen opissa. Riimukiven tekstissä olevat nimet ovat, Östeniä lukuun ottamatta, harvinaisia. Glägge ja Arnsten eivät esiinny muissa riimukivissä.

* 
* 
* 
* 
*

Lähteet
-------

### Huomioita

1. 1 2 3 4 5  Asia on luettu ruotsinkielisestä wikipediasta artikkelistä sv:Åsa gravfält.

### Viitteet

1. ↑  Åsa gravfält *lansstyrelsen.se*. Södermanlands län. Viitattu 7.5.2021.
2. ↑  Ytterselön kalmisto (Ytterselö 123:1) *Fornminnessök*.  4.8.2009. Tukholma:  Riksantikvarieämbetet. Viitattu 7.5.2021. (ruotsiksi)
3. ↑  Riimukivi (Ytterselö 126:1) *Fornminnessök*.  4.8.2009. Tukholma:  Riksantikvarieämbetet. Viitattu 7.5.2021. (ruotsiksi)
4. ↑  Herschend, Frands: Selaöns runinskrifter – en runstensgeograf.  *Fornvännen*, 2017, nro 112, s. 10–23.  Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien. ISSN 1404-9430. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 7.5.2021.  (ruotsiksi)
5. 1 2 3  Tuomariympyrä (Ytterselö 123:2) *Fornminnessök*.  4.8.2009. Tukholma:  Riksantikvarieämbetet. Viitattu 7.5.2021. (ruotsiksi)
6. ↑  Blixt, Staffan: Sö 200 Åsa gravfält *svenskarunstenar.net*. Viitattu 7.5.2021. (ruotsiksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Åsa gravfält
Aleksei Polivanov vuonna 1906.
**Aleksei Andrejevitš Polivanov** (16. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1855 – 25. syyskuuta 1920 Riika, Latvia) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän keisarikunnan sotaministerinä ensimmäisen maailmansodan aikana 1915–1916.

Polivanov osallistui nuorena Venäjän–Turkin sotaan 1877–1878. Hän palveli vuosina 1899–1904 Venäjän yleisesikunnassa ja toimi 1905–1906 sen päällikkönä. Vuosina 1906–1912 hän oli apulaissotaministerinä. Hänet ylennettiin vuonna 1911 jalkaväenkenraaliksi. Yhdessä sotaministeri Vladimir Suhomlinovin kanssa Polivanov pyrki aikaansaamaan uudistuksia Venäjän armeijassa ja varsinkin tykistössä, mutta hän ajautui lopulta erimielisyyksiin esimiehensä kanssa. Polivanov erotettiin vuonna 1912, koska hovin mielestä hän oli mielipiteiltään liian lähellä duuman liberaaleja. Hän oli sen jälkeen valtakunnanneuvoston jäsenenä. Kesäkuussa 1915 Polivanov nimitettiin Suhomlinovin seuraajana sotaministeriksi, ja hänen odotettiin kääntävän tappiollisen sotatilanteen. Polivanov uudisti Venäjän sotilaskoulutuksen ja sotatarviketuotannon onnistuen jossain määrin helpottamaan armeijan tarvikepulaa. Hän yritti suostutella keisari Nikolai II:n luopumaan syyskuussa 1915 tekemästään päätöksestä ryhtyä henkilökohtaisesti armeijan ylipäälliköksi ja johtamaan sodankäyntiä. Keisarinna Aleksandra suhtautui Polivanoviin epäluuloisesti ja hänen vaatimuksestaan keisari erotti Polivanovin sotaministerin tehtävistä maaliskuussa 1916. Hän oli sen jälkeen syrjässä sodan loppuun asti.

Polivanov tarjoutui helmikuussa 1920 puna-armeijan palvelukseen Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa. Hän osallistui sotilasasiantuntijana Riian rauhaneuvotteluihin, joiden aikana hän kuoli pilkkukuumeeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aleksey Andreyevich Polivanov (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 14.9.2015.
2. ↑  ПОЛИВАНОВ Алексей Андреевич (venäjäksi) Venäjän puolustusministeriö. Viitattu 14.9.2015.
3. 1 2  Alexei Polivanov (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 14.9.2015.
4. ↑  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1925), s. 1109 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 14.9.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Kraatterin muistomerkki
**Garnosin kraatteri** on Nesbyenin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa sijaitseva noin 546 miljoonaa vuotta sitten meteoriitin törmäyksessä muodostunut kraatteri, jonka halkaisija on noin viisi kilometriä. Se havaittiin ensimmäisen kerran maanmittauksen yhteydessä vuonna 1948, jolloin valtakunnangeologi O. A. Broch havaitsi ympyränmuotoisen breksiaesiintymän, jota hän ihmetteli, sillä alueella ei tiedetty olleen vulkaanista toimintaa. Vuonna 1990 kraatteri pystyttiin todentamaan törmäyskraatteriksi, kun siitä löydettiin tietynlaista kvartsia, jota muodostuu vain äärimmäisen kovassa paineessa joko meteoriitin törmäyksessä tai ydinpommin räjähdyksessä. Nykyisin kraatteria ei juuri erota maastosta muun muassa jääkausien aiheuttaman kulumisen vuoksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Selbekk, Rune S.: Gardnos meteorittkrater *Store norske leksikon*.  16.2.2024. Viitattu 17.2.2024. (norjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gardnosin kraatteri** Wikimedia Commonsissa
**Juhana Vilho (Wilho) Minni** (14. lokakuuta 1879 Joutsa – 11. joulukuuta 1954 Helsinki) oli hallitusneuvos, joka toimi valtiokonttorin pääjohtajana.

Juhana Minnin vanhemmat olivat apteekkari Paul Edvard Minni ja Matilda Sikanen ja puoliso vuodesta 1911 opettaja Gerda Thalus (k. 1949). Minni tuli ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1896, valmistui filosofian kandidaatiksi 1900 ja suoritti ylemmän hallintotutkinnon 1909. Hän oli Kansallis-Osake-Pankin palveluksessa 1900–1904, toimi säästöpankkien tarkastajan apulaisena 1904–1913, valtiokonttorin kirjanpitäjänä 1913–1915, metsähallituksen apukamreerina ja kamreerina 1915–1919, maatalousministeriön kanslistina 1919–1921, opetusministeriön apukamreerina 1921–1923 sekä valtiovarainministeriön vanhempana hallitussihteerinä 1923–1927 ja esittelijäneuvoksena 1927–1940. Valtiokonttorin pääjohtaja hän oli 1940–1947, vt. pääjohtaja 1947–1948 ja panttilainauslaitoksen tarkastaja vuodesta 1948. Hän oli myös muun muassa Suomen säästöpankkien liiton sihteeri 1910–1917, eduskunnan pankkivaliokunnan sihteeri 1910–1917 ja eduskunnan taloudenhoitaja 1935–1940, Suomen Pankin taloudenhoitaja 1911–1953 sekä useiden eri valiokuntien, työryhmien ja komiteoiden jäsen tai puheenjohtaja. Hallitusneuvoksen arvonimi Minnille myönnettiin 1939.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 11.11.2018)
2. ↑  Kuka kukin oli (Viitattu 11.11.2018)
3. ↑  Hallitusneuvos J. W. Minni 75-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 14.10.1954, s. 6.
4. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 535 (Viitattu 11.11.2018)
Yhdysvaltalainen, 7-tuumainen vinyylisingle.
**I Will Survive** on Gloria Gaynorin laulama diskokappale. Kappale julkaistiin lokakuussa 1978 ja se nousi listaykköseksi Yhdysvalloissa kolmeksi viikoksi ollen listoilla yhteensä 27 viikkoa. Britanniassa kappale oli listaykkösenä neljä viikkoa. Kappale nousi listaykköseksi myös Kanadassa ja Irlannissa. Suomessa se sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi. Vuonna 2021 Rolling Stone -lehti listasi laulun 500 parhaimman koskaan tehdyn laulun listalle (sijalle 251.)

Lähteet
-------

1. ↑  Billboard: Gloria Gaynor
2. ↑  Official Charts: Gloria Gaynor
3. ↑  Adult Oriented Playlist
4. ↑  Irish Charts: I Will Survive
5. ↑  Pennanen, Timo: *Sisältää hitin – levyt ja esittäjät Suomen musiikkilistoilla vuodesta 1972*. Otava, 2006. ISBN 978-951-1-21053-5.
6. ↑  Rolling Stones: Best Songs of All Time

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:I Will Survive