recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kampikäyttöinen laboratoriokokeisiin suunniteltu Grammen kone
**Grammen kone**, **Grammen kehä**, **Grammen magneetto**, tai **Grammen dynamo** on ensimmäinen teollisuudessa laajemmin käytetty tasavirtageneraattori, joka on nimetty belgialaisen keksijänsä Zénobe Grammen mukaan. Grammen kone voi toimia sekä tasavirtaa kehittävänä generaattorina että sähkömoottorina.

Grammen kone Musée de l'électricité de Bourgognessa.
Michael Faradayn esiteltyä sähköilmiöitä koskevat lakinsa sähkögeneraattoreiden kehitystä tehtiin monella taholla. Tulokset olivat hyötysuhteen osalta niin heikkoja, että taloudellista toimintaa ei juuri syntynyt. Vuonna 1860 A. Pacinott esitteli rengasankkurin, jota Gramme sitten paransi. 

Grammen generaattori esiteltiin 1871 Pariisissa. Tätä tehokkaaksi osoittautunutta generaattoria alettiin heti valmistaa. Vuonna 1872 Siemens julkisti oman generaattorinsa, jota kutsuttiin rumpugeneraattoriksi. Rumpurakenteella saatiin käämivyyhtien molemmat sivut hyötykäyttöön. Vuonna 1873 Gramme esitteli dynamoitaan teollisuusnäyttelyssä Wienissä. Hänen apulaisensa H. Fontaine yhdisti vahingossa kahden dynamon johdot toisiinsa. Kun höyrykone alkoi pyörittää toista dynamoa, toinenkin lähti pyörimään. Gramme ymmärsi tämän vahingon seurausten merkityksen: dynamosta oli tullut moottori, joka oli silloisia moottoreita tehokkaampi. Jo samassa näyttelyssä hän hyödynsi tätä esittelemällä dynamo-moottoriparia siten, että dynamo oli kahden kilometrin päässä pientä vesiputousta pyörittävästä moottorista. Gramme pystyi esittelemään sekä tehokkaan sähkömoottorin että sähkönsiirron kauempaa. Tätä pidetään käytännöllisen sähkötekniikan alkuna.

Lähteet
-------

1. ↑  Chaline, Eric: *50 konetta, jotka muuttivat maailmaa*, s. 45. Vantaa: Moreeni, 2012. ISBN 978-952-254-160-4.
2. ↑  1 Sähkötekniikan historiaa (Sähkötekniikan kurssin historiaosuus) *Opintomoniste*. Lappeenrannan teknillinen yliopisto.  Arkistoitu 30.12.2013. Viitattu 29.12.2013.
3. ↑  Tietosanakirja, sähkökone palstat 863-4  1909–1922. (Project Runeberg). Viitattu 29.12.2013.

Asiasta muualla
---------------

* Electricity museum: early motors
**Kirkkojärvi** (ruots. *Bamböle träsk*) on Haminassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Vehkajoen vesistöön. Kirkkojärvi on yhteydessä Suomenlahteen Mullinkosken ja Salmenvirran kautta. Järven pohjoisosaan laskevat pohjoisesta Vehkajoki ja Pyölinjoki sekä idästä Lelunjoki. Kirkkojärvi on Natura 2000-aluetta.

Kirkkojärvi on maankohoamisen seurauksena merestä kuroutunut järvi, joka on syntynyt usean kluuvijärven maatuessa. Se on rehevöitynyt ja lähes kokonaan umpeenkasvanut. Kirkkojärveä kunnostettiin vuosina 1994–1995 rakentamalla järven keskiosien yli pengerpato, jolla eteläosa erotettiin muusta järvestä. Eteläosan vedenpintaa nostettiin ja sitä pidetään noin 0,8 metriä pohjoisosaa korkeammalla. Eteläosan ympäri kaivettiin myös avoin uoma.

Kirkkojärven pohjois- ja itäosa sijaitsevat entisen Vehkalahden kunnan alueella. Järven ruotsinkielinen nimi tulee Vehkalahden Pampyölin kylän nimestä.

Lähteet
-------

1. ↑  Karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 9.3.2012.
2. ↑  Granlund, Åke ; Zilliacus, Kurt (toim.): *Svenska ortnamn i Finland*, s. 11. Helsingfors: Svenska Folkpartiets ortnamnskommitté, 1963. Projekt Runeberg.
3. 1 2  Kirkkojärvi *Ymparisto.fi*. Ympäristöhallinto. Viitattu 8.3.2012.
**Lähtevien laivojen kaupunki** on Aino Kallaksen novellikokoelma, jonka on julkaissut vuonna 1913 Otava. 

Teos sisältää kuusi novellia ja sarjan "Saarenmaalainen intermezzo", jossa on kymmenen pienoisnovellia. Kokoelman vironsi Friedebert Tuglas, ja käännös ilmestyi Noor-Eestin kustantamana samana vuonna kuin alkuteos. Kallas suunnitteli teoksen nimeksi alkujaan *Seitsemän novellia*, missä toistuu hänen tuotannossaan esiintyvä seitsenluku.

Teos on jo nimivalinnaltaan ja myös aihepiiriltään merellinen, kuten Kallaksen aiemmat teokset, joskin meri rajana on läsnä vertauskuvallisempana ja runollisempana.

Kokoelma päätti kuuden vuoden pituisen hiljaisen kauden. Sen tausta on kuitenkin kauempana. Aloitusnovelleina ovat vallankumousnovellit "Vanhan Orgin kuolema" (1906) ja "Bernhard Riives" (1908). Päätösnovelli "Lasnamäen valkea laiva" valmistui 1913. Teos edustaa kautta, jonka aikana Kallas siirtyi virolaisesta realismista symbolismin ja impressionismin vaiheeseen.

Teos ilmestyi *Titanicin* uppoamisen jälkeen. Vuorikuru pohtii väitöskirjassaan, onko tapahtumalla ollut vaikutusta novellien lopulliseen sisältöön, mutta päätyy toteamaan, että valtaosan novelleista Kallas kirjoitti ennen onnettomuutta. Meriaiheisia teosnimiäkin hänellä on ollut jo aiemminkin. *Titanicia* hän käsittelee sitten seuraavassa kokoelmassa *Seitsemän. Titanic-novelleja* (1914).

Novelli "Lasnamäen valkea laiva" on novellin "Yksi kaikkien edestä" ohella Kallaksen keskeisin teos ja tutkituin hänen novelleistaan.

Arviot
------

Teoksen saamat arvostelut olivat varsin myönteisiä. Etenkin Anna-Maria Tallgren kehui sitä Helsingin Sanomissa arviossaan, joka oli arvioista ensimmäinen. Hyvin harvassa arviossa oli kielteisiä sävyjä.

Novellit
--------

I  

Bernhard Riives   

Vanhan Orgin kuolema  

  

II  

Saarenmaalainen intermezzo  

  Uskontunnustus   

  Meillä on kuollut mukana  

  Kultalaiva  

  Ylitse muurin  

  Vaeltava kynttilä  

  Ihminen  

  Näky  

  Tuiskuhiekka  

  Lähtevien laivojen kaupunki  

  Saarenmaan kiitos  

  

III  

Pimeys  

Vieras  

Yksi kaikkien edestä  

Lasnamäen valkea laiva

Lähteet
-------

* Silja Vuorikuru: *Aino Kallas – Maailman sydämessä*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. ISBN 978-952-222-424-8.
* Silja Vuorikuru: *Kauneudentemppelin ovella: Aino Kallaksen tuotanto ja raamatullinen subteksti*. Helsingin yliopisto, 2012. Teoksen verkkoversio.  (väitöskirja)

### Viitteet

1. 1 2  Vuorikuru 2017, s. 93
2. 1 2  Vuorikuru 2017, s. 93–94
3. ↑  Vuorikuru 2012, s. 164–165 alaviite
4. ↑  Vuorikuru 2017, s. 94–95
5. ↑  Vuorikuru 2012, s. 46
6. ↑  Vuorikuru 2012, s. 110–111 alaviite
7. ↑  Vuorikuru 2017, s. 96–97
8. ↑  Kirjallisuutta, Helsingin Sanomat 27.4.1913 s. 9–10, Digitoitu sanomalehtiarkisto

Aiheesta muualla
----------------

* Pronssiin ikuistettu sankariteko (Bernhard Riives), Hakkapeliitta, 14.08.1934, nro 33, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Aleksi Lahelma** (7. maaliskuuta 1913 Alavus – 5. kesäkuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja järjestöjohtaja. 

Aleksi Lahelman vanhemmat kauppaedustaja Yrjö Lahelma ja Helena Loginoffolivat kotoisin Vienan Vuokkiniemeltä ja hän vietti siellä osan lapsuuttaan. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasassa 1933 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1939. Varatuomarin arvon Lahelma sai 1944. Lahelma toimi Etelä-Pohjalaisen osakunnan kuraattorina 1944-1947. Hän teki opintomatkoja Saksaan 1939, Skandinaviaan useita kertoja 1938-1956 sekä Englantiin ja Yhdysvaltoihin 1957. 

Lahelma oli työmarkkinajärjestöjen palveluksessa ja hän oli mukana lähes kolmenkymmenen vuoden ajan työehtosopimusneuvotteluissa. Lahelma erikoistui erityisesti työturvallisuuskysymyksiin, kirjoitti artikkeleita aiheesta ja oli asiantuntijatehtävissä työnantajapuolen edustajana. Lahelma oli Suomen työnantajain yleisen ryhmän sihteerinä 1946–1949, osastopäällikkönä 1949–1952, apulaisjohtajana 1954–1956, johtajana 1956–1971 ja varatoimitusjohtajana 1971–1973. Hän oli Otanmäki-Valmetin työnantajayhdistyksen asiamiehenä 1952–1954, Panimo- ja virvoitusjuomateollisuuden työnantajaliiton asiamiehenä 1965–1968 ja Vaatetusteollisuuden työnantajaliiton asiamiehenä 1961–1973.

Lahelma osallistui opiskeluaikanaan Helsingin karjalakerhon, sen laulukuoron ja Karjalakerhojen keskusliiton toimintaan kunnes nämä järjestöt lakkautettiin syksyllä 1944. Vuonna 1953 hänet valittiin Karjalan Sivistysseuran johtokunnan jäseneksi ja hän oli seuran puheenjohtajana 1953–1961. Lahelman kaudella seura hankki muistopatsaan runonlaulaja Anni Denisovin haudalle Vihtiin ja oli mukana perustamassa Domnan pirttiä Suomussalmen Kuivajärven kylään sekä Runonlaulajan Pirttiä Ilomantsiin. Seura alkoi järjestää vuosikokouksia Helsingin ulkopuolella ja käynnisti myös kyykkäpeliottelut eri puolilla Suomea.

Aleksi Lahelma oli naimisissa vuodesta 1941 Helvi Marjatta Mykkäsen kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Vaatetusteollisuusliitto 1926-1976*. Vaatetusteollisuusliitto, Helsinki 1976

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Varatuomari Aleksi Lahelma, Karjalan Heimo N:o 5-6/1982, sivu 82
2. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1978

Aiheesta muualla
----------------

* Varatuomari Aleksi Lahelma, valokuva vuodelta 1963, Museovirasto, Historian kuvakokoelma, Studio Kuvasiskojen kokoelma (Finna)
Kardinaali de Rohan, tuntemattoman tekijän muotokuva.
**Louis René Édouard de Rohan** (25. syyskuuta 1734 Pariisi – 17. helmikuuta 1803 Ettenheim, Baden) oli ranskalainen hoviherra ja kardinaali, joka muistetaan parhaiten maan kuningashuoneen mainetta ravistelleen niin sanotun kaulakoruskandaalin huijauksen uhrina. 

Louis de Rohan kuului Rohanin vanhaan ja mahtavaan aatelissukuun, ja hänelle kuului Rohan-Guéménéen prinssin arvo. Hänen setänsä Louis Constantin de Rohan oli Strasbourgin piispa ja hänet nimitettiin jo nuorena tämän koadjuuttoriksi. Hänet nimitettiin vuonna 1761 myös Ranskan akatemian jäseneksi, vaikkei hän ollut tuolloin julkaissut vielä mitään. Rohan toimi vuosina 1772–1774 Ranskan lähettiläänä Wienissä. Ranskaan palattuaan hänet nimitettiin vuonna 1777 kuninkaalliseksi suuralmujenjakajaksi, 1778 kardinaaliksi ja 1779 Strasbourgin piispaksi, missä virassa hän oli vuoteen 1801.

Itävallan keisarinna Maria Teresia ei pitänyt lähettiläänä toimineesta Rohanista, minkä seurauksena hän joutui myös Ranskan kuningatar Marie Antoinetten (Maria Teresian tyttären) epäsuosioon. Rohan päätyi kaulakoruhuijauksen uhriksi, koska oli hyvin innokas palauttamaan suosionsa hovissa. Hänet huijattiin ostamaan suunnattoman kallis timanttikaulakoru kuningatar Marie Antoinetten nimissä, vaikka tämä ei todellisuudessa ollut hyväksynyt hanketta. Rohan ei myöskään kyennyt maksamaan ostosta itse. Jutun paljastuttua hänet vangittiin kuninkaan määräyksestä Bastiljiin ja häntä syytettiin petoksesta. Vaikka oikeus vapauttikin Rohanin syytteistä toukokuussa 1786, hänet erotettiin silti viroistaan ja karkotettiin hovista. Tämä käänsi varsinkin kuningattaren vihamiesten ja monarkian kriitikkojen sympatiat hänen puolelleen.

Rohan valittiin vuonna 1789 pappissäädyn edustajana säätyjen yleiskokoukseen. Hän kieltäytyi vannomasta vaadittua uskollisuudenvalaa vallankumouksen jälkeen säädetylle uudelle kirkkolaille ja pakeni vuonna 1791 hiippakuntansa saksalaiseen osaan, jossa hän asettui tukemaan vastavallankumouksellisten emigranttien armeijaa. Rohan erosi piispanvirastaan vuoden 1801 konkordaatin astuttua voimaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Louis-René-Édouard, prince de Rohan (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 20.4.2013.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1916), s. 623, 625 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 8.10.2015.
3. 1 2  Affair of the Diamond Necklace (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 20.4.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani
	+ 2

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Sycomore
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Franz Rohr von Denta vuonna 1911.
**Franz Rohr von Denta** (alk. **Denta**; 30. lokakuuta 1854 Arad, Unkari – 9. joulukuuta 1927 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen sotamarsalkka, joka palveli komentajana Itävalta-Unkarin armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa.

Rohr von Denta kävi Teresian sotilasakatemian Wiener Neustadtissa ja valmistui ratsuväenupseeriksi aloittaen palveluksensa kolmannessa galitsialaisessa ulaanirykmentissä vuonna 1876. Myöhemmin hän palveli esikuntatehtävissä. Rohr von Denta yleni 1896 everstiksi, 1903 kenraalimajuriksi, 1907 sotamarsalkkaluutnantiksi (kenraalimajurin ylempi luokka) ja 1911 jalkaväenkenraaliksi. Hän toimi vuodesta 1909 kaikkien sotilasoppilaitosten ylitarkastajana ja vuodesta 1913 Unkarin armeijan eli Honvédin ylipäällikkönä. Maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Rohr von Denta sai vastuulleen Itävalta-Unkarin Italian-vastaisen rajan puolustuksen ja komentoonsa kaikki rajamaakuntiin sijoitetut joukot, vaikka Italia ei ollutkaan vielä mukana sodassa. Italian julistettua sodan toukokuussa 1915 hän sai komentoonsa "armeijaryhmä Rohrin", joka puolusti menestyksekkäästi Kärntenin aluetta helmikuuhun 1916 saakka. Oman armeijaryhmänsä hajottamisen jälkeen hänestä tuli 10:nnen ja kesäkuussa 1916 11:nnen armeijan komentaja Trentinon luona. Toukokuussa 1916 Rohr von Denta ylennettiin kenraalieverstiksi.

Helmikuussa 1917 Rohr von Denta siirrettiin Romanian-vastaiselle rintamalle ensimmäisen armeijan komentajaksi Arthur Arz von Straussenburgin tilalle, josta oli tehty pääesikunnan päällikkö. Rohr von Denta aateloitiin huhtikuussa 1917 ja Romanian kanssa tehdyn aselevon jälkeen hänet ylennettiin tammikuun 1918 lopussa sotamarsalkaksi. Kun Romanian kanssa oli solmittu Bukarestin rauha, ensimmäinen armeija hajotettiin 15. huhtikuuta 1918 ja Rohr von Denta vetäytyi palveluksesta.

Rohr von Dentan kirjoittama taktiikan käsikirja *Taktisches taschenbuch* ("taktiikan taskukirja") oli aikanaan laajalti käytetty.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Franz Baron Rohr von Denta (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 9.1.2014.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 29 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.1.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kenian historia** kertoo Kenian historiaan liittyvistä asioista. Kenian alueelta Turkanajärven ympäristöstä on löydetty fossiililöytöjä miljoonien vuosien takaisista varhaisimmista ihmisen edeltäjistä, mikä on merkkinä siitä, että alueen voidaan olettaa olleen ihmiskunnan syntypaikkoja Tansaniassa sijaitsevan Olduvain rotkon ohella.

Nykyisistä Kenian alueen heimoryhmistä varhaisimmat merkit on noin 2000 vuoden takaa, jolloin kusiitit tulivat asumaan alueelle. Muut heimoryhmät, bantut ja nilotit tulivat nykyisen Kenian alueelle noin 400 jkr. Bantut tulivat Nigerian ja Kamerunin suunnalta. Tämä heimoryhmä jakautui useisiin heimoihin, joita olivat Kikuyut, Mijikendat, Davidat, Tavetat ja Akombat. Nilottien heimoryhmästä syntyneitä heimoja olivat Masait, Luot, Kabiniinit ja Turkanat. Noin 1000 jkr. kaikkialla Kenian alueella oli siirrytty rautakauteen ja samoihin aikoihin alkoi maanviljelyn kehitys. 700-luvulta alkaen Keniassa vieraili arabikauppiaita. 800-luvulla suurin osa Keniasta Joutui Persian ja arabialaisten valtojen valtaan. Samalla alueelle levisi islamin usko. 1500-luvulla osa Keniasta siirtyi Portugalin valtaan. Tuona aikana Mombasaan rakennettiin linnoitus nimeltä Fort Jesus. Osa Keniasta pysyi arabien vallassa ja yksi näistä arabimaista oli Oman. 1800-luvun lopulla Iso-Britannia valtasi Omanin. Tämän jälkeen Euroopassa tehtiin jako Afrikan alueista, jolloin Itä-Afrikasta Kenia ja Uganda joutuivat brittien hallintoon. Iso-Britannian aikana alkoi Kenian halki kulkevan rautatien rakentaminen.

Kenia itsenäistyi 1963. Ensimmäinen presidentti oli Jomo Kenyatta ja toinen presidentti oli Daniel arap Moi
Heidän jälkeensä maata ovat hallinneet Mwai Kibaki (2002–2013) ja Jomo Kenyattan poika Uhuru Kenyatta (2013–2022) ja William Ruto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kenya History: Introduction Kenya-Advisor.com. Viitattu 20.5.2023. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Kenya Timeline *BBC News*. Viitattu 21.5.2023.
**Karl Vilhelm Daniel Jeisler** (8. joulukuuta 1877 Klockrike – 6. toukokuuta 1959 Pariisi) oli ruotsalainen säveltäjä, pianisti ja urkuri.

Jeisler syntyi urkuri Karl Israel Petterssonin ja tämän vaimon Anna Charlottan pojaksi. Hän otti myöhemmin itse käyttöönsä sukunimen Jeisler. Hän opiskeli vuosina 1896–1903 Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa ja muutti vuonna 1906 Pariisiin. Jeisler meni samana vuonna naimisiin sellisti Marguérite Caponsacchin (1884–1933) kanssa. Pariskunta esitti yhdessä kamarimusiikkia, mutta Jeisler soitti myös solistina ja muiden muusikoiden säestäjänä. Hänen kanssaan esiintyivät muiden muassa Ninon Vallin, Jacques Thibaud ja Pablo Casals. Pariisissa Jeisler sai tukea impressaari Arthur Dandelotilta ja ystävystyi Camille Saint-Saënsin kanssa. Hän alkoi säveltää lauluja ranskankielisiin sanoihin. Jeisler kehittyi huomattavasti säveltäjänä 1910–1920-luvuilla. Hän sai Ruotsin hallinnon myöntämiä stipendejä vuosien 1912 ja 1916 välisenä aikana. Jeisler johti itse joidenkin teostensa esityksiä. Hänen orkesterisävellyksiään esitettiin myös muiden muassa Armas Järnefeltin ja Tor Mannin johdolla. Jeisler hyödynsi orkesterituotannossaan ruotsalaisten kansanlaulujen ja ranskalaisten orkesterimusiikin perinteiden vaikutteita. Orkesteriteosten joukossa ovat neljä sinfoniaa sekä sellolle ja orkesterille sävelletyt *Conte Légendaire* ja *Morceau de Concert*. 1920-luvulla Jeislerin sävelkielessä voimistui ajan ranskalaisen musiikin ja impressionismin vaikutus.

Jeisler työskenteli vuodesta 1917 Pariisin ruotsalaisen kirkon urkurina. 1930-luvulla hän sävelsi vain vähän. Vuonna 1938 hän sai Vasa-ritarikunnan ritarin arvon. Vuonna 1944 Jeisler solmi uuden avioliiton lääkäri Simone Marcus-Laraquen kanssa. Hän sävelsi tämän jälkeen taas enemmän, mutta myöhempi tuotanto koostuu käytännössä yksinomaan kamarimusiikista. Teosten joukossa on muun muassa jousikvartettoja, jousitrioja ja viulusonaatteja. Jeisler oli jo ensimmäisen avioliittonsa aikana säveltänyt kaksi sellosonaattia Caponsacchin esitettäviksi. Hän solmi vielä kolmannen avioliiton viulisti Monique Goulyn kanssa. Hänen toinen viulusonaattinsa on Goulylle omistettu. Jeisler sävelsi uransa aikana myös piano- ja urkumusiikkia sekä näyttämöteoksia. Näyttämöteoksiin kuuluvat oopperat *La Fée d'Argouges* ja *Le Dernier Combat* sekä operetit *Voyage diplomatique* ja *Le Loup et l'Agneau*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Daniel Jeisler (1877−1959) Swedish Musical Heritage, viitattu 14.2.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Roope (Robert) Hormi**, sukunimi vuoteen 1912 *Malin* (15. lokakuuta 1882 Käkisalmi – 3. elokuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja toimitusjohtaja.

Hormin vanhemmat olivat tullipäällysmies Antti Malin ja Maria Paganus. Hän pääsi ylioppilaaksi 1904 Sortavalan reaalilyseosta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1908. Hormi teki tieteellsitä tutkimusta kemian alalla 1908–1909 ja hän toimi professori Gustaf Kompan assistenttina. Hän teki opintomatkoja useisiin Euroopan maihin ja Venäjälle vuosina 1912–1930.

Hormi oli Ab Simpeleen tehtaiden käyttöinsinöörinä 1909–1912, Kajaanin Puutavaraliike Oy:n teknillisenä johtajana ja yli-insinöörinä 1912–1921 ja Jämsänkosken teollisuuslaitosten isännöitsijänä 1921–1924. Hän oli Suomalainen Puuliike Oy:n toimitusjohtajana 1924–1930, Soanlahden kaoliiniesiintymää hyödyntäneen Suomen Kaoliini Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1933 ja Valtion Ruutitehtaan (Vihtavuoren ruutitehdas) toimitusjohtajana vuodesta 1935 alkaen. Hän oli muun muassa Rikkihappo- ja Superfosfaattitehtaat Oy:n johtokunnan varapuheenjohtajana, Outokummun kaivoksen johtokunnan puheenjohtajana 1926–1929 ja toimi vuodesta 1933 alkaen taloudellisen puolustusneuvoston teollisuusjaoston sihteerinä. 

Hormi oli Kajaanin rahatoimikamarin jäsenenä 1919–1921 ja Kajaanin suojeluskunnan ja -piiriesikunnan jäsenenä 1918–1921. Hän viljeli myös omistamiaan maatiloja ja viimeksi hän omisti vuodesta 1931 alkaen Toppjoen kartanon Angelniemellä.

Roope Hormi oli naimisissa vuodesta 1909 Hellin Saima Niemisen kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Aikalaiskirjan mukaan syntymäpaikka oli Viipurin läänin Pyhäjärvi.
2. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1904, matrikkelinumero 29155
3. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934
4. 1 2  Kaoliinikatalyytti Karjalasta ja öljynpuhdistusta Helsingissä, Kemian historiaa, Kemia 100-sivusto 8.4.2019
Taiteilija Inni Siegberg ja perhe taidenäyttelyssä. Vasemmalla taiteilijan isä, lehtori Arthur J. Siegberg, Inni (Inkeri) Siegberg, hänen poikansa Aarno Ragnar ja arkkitehti Arvid Ekelund. Seinällä on kuva Inni Siegbergin äidistä Hanna Victoria Siegbergistä
**Inkeri (Inni) Siegberg** (19. joulukuuta 1892 Hämeenlinna – 20. huhtikuuta 1965) oli suomalainen Marraskuun ryhmään kuulunut taidemaalari.

Siegbergin äiti oli Hanna Victoria Siegberg, taiteilijan isä, lehtori Arthur J. Siegberg, hänen poikiaan olivat Aarno Ragnar ja Arvid Ekelund.

Siegberg opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1912–1915. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1914 ja 1957 välillä sekä Suomen Taideakatemian kolmevuotisnäyttelyyn 1956. Hänen töitään oli näytteillä Moskovassa 1917, Kööpenhaminassa 1919, Tukholmassa ja Oslossa 1929, Moskovassa 1934, Riiassa ja Pariisissa 1935, Oslossa 1946 sekä Tukholmassa 1947 ja 1949. Siegberg sai valtion taiteilijaeläkkeen 1960.

Siegberg oli naimisissa vuodesta 1918 taidemaalari Ragnar Ekelundin kanssa. Liitto päättyi avioeroon 1930-luvulla. Heidän poikansa oli arkkitehti Arvid Ekelund (1926–2002).

Kirjallisuutta
--------------

* Ekelund, Arvid: *Äitini Inni Siegberg*. Helsinki: Arvid Ekelund, 1994.
* Konttinen, Riitta: *Modernistipareja*. Helsinki: Otava, 2010. ISBN 978-951-1-21447-2.

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomen Kuvataiteilijamatrikkeli: Inni Siegberg
2. ↑  Taiteilija Inni Siegberg ja perhe taidenäyttelyssä. Museoviraston kuvakokoelmat
3. ↑  Jukka Joutsi: Ragnar ja Hilding Ekelund - nuoruusvuodet Kangasniemellä ruotsinkielisen apteekkarin poikina
4. ↑  Kuka kukin on 1954: Ragnar Ekelund (Projekt Runeberg)
5. ↑  Uppslagsverket Finland: Arvid Ekelund

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Inni Siegberg

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Karl Anton von Hohenzollern-Sigmaringen vuonna 1858.
**Kaarle Anton** (saks. *Karl Anton von Hohenzollern-Sigmaringen*, vuodesta 1869 *von Hohenzollern*; 7. syyskuuta 1811 Krauchenwies – 2. kesäkuuta 1885 Sigmaringen) oli Hohenzollern-Sigmaringenin ruhtinaskunnan viimeinen ruhtinas vuosina 1848–1849 ja Preussin pääministeri vuosina 1858–1862.

Kaarle Antonin vanhemmat olivat Hohenzollern-Sigmaringenin ruhtinas Kaarle ja Antoinette Murat. Joachim Murat oli hänen isoenonsa. Kaarle Anton tuli isänsä seuraajaksi, kun tämä luopui kruunusta vallankumouksen keskellä elokuussa 1848. Kaarle Anton ei saanut maata kunnolla hallintaansa ja Saksan yhdistymisen kannattajana hän luovutti joulukuussa 1849 koko ruhtinaskuntansa kaukaiselle sukulaiselleen, Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV:lle. Kaarle Anton sai Preussia hallinneessa Hohenzollernin kuningassuvussa vuonna 1850 "korkeuden" ja vuonna 1861 "kuninkaallisen korkeuden" arvon sekä vuonna 1859 jalkaväenkenraalin sotilasarvon Preussin armeijassa. Preussin sijaishallitsijaksi tullut prinssi Vilhelm nimitti edistysmielisenä pidetyn Kaarle Antonin marraskuussa 1858 Preussin ministeripresidentiksi (pääministeriksi). Hänen hallituksensa ei onnistunut edistämään Saksan yhdentymistä ja menetettyään enemmistön tuen maapäivillä se erosi maaliskuussa 1862. Hän oli sen jälkeen vuosina 1863–1871 Reinin provinssin ja Westfalenin sotilaskuvernöörinä. Hohenzollern-Hechingenin suvun sammuttua vuonna 1869 Kaarle Antonista tuli koko Hohenzollernien svaabialaisen sukuhaaran päämies, jolloin hän otti käyttöön arvon Hohenzollernin ruhtinas.

Kaarle Antonin puoliso oli Badenin prinsessa Josephine. Heidän poikiaan olivat Romanian kuningas Kaarle I ja Espanjan kuninkaaksi pyrkinyt prinssi Leopold. Tyttäristä Stephanie nai Portugalin kuningas Pietari V:n ja Maria Belgian prinssi Filipin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok* (1910), s. 1047–1048 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 7.12.2017.
2. 1 2 3 4  Günter Richter: Hohenzollern-Sigmaringen, Karl Anton Fürst von (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1972) Deutsche Biographie. Viitattu 7.12.2017.
3. ↑  Hohenzollern dynasty (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 7.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kaarle Anton (Hohenzollern-Sigmaringen)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo ehtoolliskankaasta, korpraali on sotilasarvo.*
Öylättitarjotin ja viinimalja korporaalin päällä
**Korporaali** on läntisissä kirkossa messun aikana alttarilla käytettävä neliön muotoinen liina. Sen päälle asetetaan ehtoollisaineet, öylätit ja viini, pateenilla ja kalkissa. Korporaaliin on yleensä kirjailtu risti tai jokin muu ehtoolliseen liittyvä symbolinen kuvio. Korporaaliliinalla on vain ne lahjat, jotka erotetaan pyhitettäviksi ja ehtoollisaterialla jaettaviksi.

Korporaali levitettynä alttarille ennen kuin ehtoolisvälineet, pateeni ja kalkki on nostettu sen päälle.
Korporaali symboloi Kristuksen käärinliinaa ja sen käyttö liittyy reaalipreesensiin. Sen voidaan nähdä myös kuvaavan Jeesuksen kapaloliinoja Betlehemin seimessä. Korporaalia käytetään katolisessa kirkossa, sekä usein luterilaisessa kirkossa ja anglikaanisessa kirkossa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispainkokouksen hyväksymässä Jumalanpalveluksen oppaassa korporaali mainitaan ehtoollisen vietossa tarvittavien ja käytettävien välineiden joukossa.

Korporaalia säilytetään laskostettuna bursan sisällä tai bursan puuttuessa sitä pidetään kalkin päälle asetetun pallan ja kalkkiliinan päällä. Korporaali on perinteiseti taitettu 3x3 taitoksilla siten, että se mahtuu taitettuna bursaan tai kalkin päälle.. 

Korporaali alttaripydällä. Kuvassa näkyy korporaalin taitokset
Korporaali osin taitettuna
Korporaali toiseen kertaan taitettuna
Korporaali edelleen taitettuna
Perinteisesti korporaali levitetään alttari­pöydälle siten, ettei se jää roikkumaan alttarin laidan yli. Korporaali asetetaan alttaripöydälle kokoontaitettuna ja avataan alttaripöydällä. Sitä ei lievitellä auki ilmassa. Samoin se ehtoollisen jälkeen taitetaan kokoon alttaripöydällä ja asetetaan bursaan tai kalkkiliinalla peitetyn kalkin päälle.

Korporaali taitettuna valmiiksi bursaan laittamista varten

Lähteet
-------

1. 1 2  Aamenesta öylättiin – kirkon sanasto Suomen evankelis-luterilainen kirkko.  Arkistoitu 11.10.2017. Viitattu 10.10.2017.
2. ↑  Per Olof Nisser, Inger Selander, Hans Bernskiöld: *Psalmernas väg. Kommentaren till text och musik i Den svenska psalmboken*
Band 2 Psalmerna 205-429*, s. 475. Wessmans musikförlag AB Visby, 2017. ISBN 978-91-877-052-0. (ruotsiksi)*
3. ↑  Uusia kirkkotekstiilejä käyttöön Pälkäneen kirkkoon  8.4.2015. Sydän-Hämeen Lehti. Viitattu 10.10.2017.
4. ↑  *Palvelkaa Herraa iloiten*
Jumalanpalveluksen opas*, s. 98, 99. Kirkkohallitus*
Jumalanpalveluselämä ja musiikkitoiminta, 2009. ISBN 978-951-789-300-8.
5. ↑  Karl-Gunnar Ellverson: *Handbok i liturgik*, s. 114. Verbum förlag, 2003. ISBN 91-526-2775-6. (ruotsiksi)
**Erkki Johannes Kerkola**, vuoteen 1933 **Kröger** (19. heinäkuuta 1922 Kuopio – 4. maaliskuuta 2008) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Kerkolan vanhemmat olivat rakennusmestari Pekka Kerkola, aiemmin Kröger, ja Inga Eskelinen ja puoliso vuodesta 1949 kotitalousopettaja Saara Anneli Hirvensalo. Kerkola tuli ylioppilaaksi Iisalmen yhteislyseosta 1941 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1948. Hän oli Hankkijan meijeri- ja kylmäkoneosaston insinööri vuodesta 1948, osastonhoitaja vuodesta 1952, meijeri- ja kylmäkone- sekä lämpö-, vesi- ja ilmastointiosastojen johtaja 1954–1967, johtokunnan varajäsen vuodesta 1954 ja jäsen 1959–1984 sekä Meijeri-Hankkijan johtaja ja materiaalitoiminto- ja investointipalveluosaston johtaja 1968–1984. Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan meijerikoneopin opettajana Kerkola toimi 1952–1962. Hänellä oli myös useita kotimaisia ja kansainvälisiä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Kerkola oli reservin yliluutnantti (1968). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1976. Viiden eri vuosikymmenen aikana Hankkijaa palvellut Kerkola jäi eläkkeelle 1984.

Lähteet
-------

1. 1 2  Erkki Kerkola *Biografiasampo*. Viitattu 16.11.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 376. Viitattu 16.11.2022.
3. ↑  Navettojen työoloissa kohentamisen varaa.  *Uusi Suomi*, 19.7.1982, nro 190, s. 25. Kansalliskirjasto. Viitattu 16.11.2022.
**Aarno Assar Kahma** (6. toukokuuta 1914 Kuopio – 15. maaliskuuta 2004 Espoo) oli suomalainen geologi, professori ja malminetsintämenetelmien kehittäjä.

Kahma toimi Geologian tutkimuskeskuksen malmiosaston johtajana vuosina 1946–1977. Hänen johdollaan Suomesta löydettiin lukuisia uusia kaivoksia, joista merkittävin on Elijärven kaivos eli Kemin kromikaivos. 1940-luvulla Kahma yhdessä kollegansa kanssa kehitti ja patentoi sähkömagneettiseen induktioon ja pyörrevirtoihin perustuvan, lentokoneesta suoritettavan malminetsintämenetelmän, joka käänteentekevänä menetelmänä otettiin sittemmin käyttöön kaikkialla maailmassa.

Kahman vanhemmat olivat Kuopion kuuromykkäinkoulun rehtori Uuno Albert Kahma ja Maria Elisabeth Häll. Kahma kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1934 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1943 sekä väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1951 aiheesta *On Contact Phenomena of the Satakunta Diabase*. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1962. Hänelle myönnettiin myös Suomen Leijonan komentajamerkki. Hänen poikansa on professori Kimmo Kahma. Kahman velipuoli oli kenraalimajuri Gustaf Erik Magnusson.

Lähteet
-------

* WSOY Facta-tietopalvelu
* Geologimatrikkeli 1986, Geologiliitto. ISBN 9519520120
* Hyvärinen, L.: *Aarno Kahma in memoriam*. Geologi 4-5/2004, s. 114–115.

### Viitteet

1. 1 2 3  Aarno Kahman muistokirjoitus, HS 17.4.2004[vanhentunut linkki] (Tilaajille) (Viitattu 23.2.2019)
2. ↑  Väisänen, U.(toim.) 2015: Kemi Mine. Report of Investigation 218. s. 13. Geologinen tutkimuskeskus. ISBN 978-952-217-333-1
3. ↑   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 305–306 (Viitattu 23.2.2019)
4. ↑   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 328
5. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1934, s. 282
6. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 507


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hefnerlamppu
**Hefnerkynttilä** (saks. *Hefnerkerze*, lyh. HK) on vanha valovoiman yksikkö, nykyisissä yksiköissä 0,903 kandelaa.

Yksikkö sai nimensä Friedrich von Hefner-Alteneckin vuonna 1884 keksimästä valon­lähteestä, jossa poltettiin amyyliasetaattia ja jota käytettiin valon mittaus­laitteiden kalibrointiin. Kun amyyli­asetaatista valmistetun kynttilän halkaisija oli 8 millimetriä ja sen palaessa syntyvän liekin korkeus 40 millimetriä, oli tällaisen valon­lähteen valovoima määritelmän mukaan yksi hefner­kynttilä.

Hefnerkynttilä oli käytössä yksikkönä useissa Euroopan maissa, muun muassa Saksassa ja Suomessa.. Anglo­saksisissa maissa ja Ranskassa käytettiin sen sijaan yksikkönä kansain­välistä normaalikynttilää (ICP), jota Suomessakin käytettiin hefnerkynntilän ohella. Nykyinen kansain­välinen valo­voiman yksikkö, kandela, on suuruudeltaan lähellä aikaisempaa normaali­kynttilää ja otettiin käyttöön Kansain­välisen mittojen ja painojen toimiston päätöksellä vuoden 1948 alussa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Otavan iso Fokus, 2. osa (Em-Io)*, s. 1014, art. Hefnerkynttilä. Otava, 1973. ISBN 951-1-00272-4.
2. ↑  Hefner unit, Hefner candle *sizes.com*. Viitattu 1.10.2011.
3. 1 2 3  Valaistustekniikkaa: Kynttilät ja kandelat.  Arkistoitu 9.12.2012. Viitattu 1.10.2011.
4. ↑  *Pieni tietosanakirja, 4. osa*, s. 1101, art. Valoyksiköt. Otava, 1924. Teoksen verkkoversio.
Mutsuo Toi
**Tsuyaman verilöyly** (jap. 津山事件, *Tsuyama-jiken*) tapahtui Japanin Okayaman prefektuurin Nishikamon kylässä lähellä Tsuyamaa 20. toukokuuta 1938. Pyrähdystappaja Mutsuo Toi (jap. 都井 睦雄, *Toi Mutsuo*, 5. maaliskuuta 1917 – 21. toukokuuta 1938) tappoi ennen itsemurhaansa kolmekymmentä ihmistä kotikylässään. Noin puolet pienen yhteisön asukkaista siis kuoli joukkomurhassa.

Verilöyly
---------

Toi katkaisi sähköjohdon illalla 20. toukokuuta 1938, mikä jätti kylän pimeäksi. Yöllä hän surmasi ensin 76-vuotiaan isoäitinsä. Sen jälkeen hän meni naapuriensa asuntoihin ja tappoi heitä 29, joista 27 kuoli tapahtumapaikalla ja kaksi vammoihinsa myöhemmin. Murha-aseinaan Toi käytti haulikkoa, samuraimiekkaa ja kirvestä. Lopulta hän ampui itsensä.

Tausta
------

Toi jätti useita itsemurhaviestejä. Hänellä oli todettu tuberkuloosi toukokuussa 1937. Hän joutui kylän naisten torjumaksi ja päätti kostaa. Isoäitinsä hän tappoi, jottei tämän olisi tarvinnut kärsiä häpeää.

Lähteet
-------

1. ↑  Tapiola, Paula: Japanin tappaja oli kertonut halustaan murhata vammaisia – määrättiin pakkohoitoon *Yle Uutiset*.  26.7.2016. Viitattu 26.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* The List: The World’s Worst Shooting Rampages (englanniksi)
**Myöntäminen** tarkoittaa suomalaisessa oikeustieteessä asianosaisen tuomioistuimessa selvästi antamaa ilmoitusta siitä, että vastapuolen oikeudenkäynnin aikana esittämä vaade on kokonaan tai joiltakin osin oikea. Yksityisoikeudellisessa riita-asiassa myöntäminen saa aikaan sen, että oikeuden tuomio on myöntämisen mukainen. Myöntämisen vastakohta on kanteen vastustaminen.

Myöntämisen ja tunnustamisen erosta Suomessa
--------------------------------------------

Myöntämisen suhde tunnustukseen on varsin kiistanalainen, sillä myöntämisen vaikutus ilmenee vain välillisesti oikeudenkäymiskaaren 12. luvun 12. pykälästä. Myöntämisen kohteena on oikeussuhde ja tunnustus kohdistuu tosiseikkaan. Yleensä asianosaisen myöntäminen vastaa todellisuutta, mutta on täysin mahdollista myöntää todesta poikkeava väite oikeaksi. Tällöinkin myöntäminen toimii tuomion perusteena. Myöntäminen on mahdollista vain asioissa, joiden kohteesta asianosaisella on valta määrätä. Muulloin kyseeseen voi tulla vain tunnustus.

Tunnustus tai tunnustaminen tarkoittaa asianomaisen tuomioistuimelle antamaa selitystä siitä, että jokin vastapuolen väittämä, yleensä asianosaiselle epäedullinen seikka on tosi. Tunnustamisen vastakohta on kyseisen seikan kieltäminen tai kiistäminen. Tunnustuksesta erotetaan myöntäminen, jolla tarkoitetaan asianomaisen tuomioistuimessa antamaa ilmoitusta siitä, että vastapuolen esittämä vaade on oikea. Myöntämisen vastakohta on koko kanteen tai sen osan kiistäminen eli vastustaminen*lähde?*.

Sanaa "myöntäminen" käytetään kuitenkin yleisesti myös tunnustamisen synonyyminä siten, että vastaajan oikeudelle lähettämässä vastineessa tai oikeudenkäynnin aikana voidaan myöntää joku kanteessa esitetty vaatimus, väite tai tosiseikka oikeaksi (toisin sanoen tunnustaa se) ja kiistää muut väitteet. Tällöin voidaan sanoa vastaajan myöntävän osan kanteesta.

Huomautuksia
------------

Myöntäminen on ruotsiksi 'medgivande' ja tunnustaminen 'erkännande'.

Lähteet
-------

1. ↑  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966.
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965.
3. 1 2  Oikeudenkäymiskaari 12 luku 12 § (Arkistoitu – Internet Archive). Finlex. Ajantasainen lainsäädäntö.
4. ↑  *Encyclopædia iuridica Fennica*, osa IV palsta 300. Suomalainen lakimiesyhdistys 1994–1999, ISBN 951-855-135-9 (koko teos)
5. 1 2  Jokela, Antti: *Rikosprosessi*, 4. p. s. 468. Helsinki: Talentum, 2008. ISBN 978-952-14-1294-3.
6. ↑  Norri, Matti: *Oikeudenkäyntikirja eli miten voitan jutun kun päämies on oikeassa*. Helsinki: Terra Cognita, 2008. ISBN 978-952-5697-17-9.
**Kulttuurimaantiede** (myös **kulttuurinen maantiede**) on ihmismaantieteen osa-alue, jossa tutkitaan ihmiskunnan kulttuuria maantieteellisestä näkökulmasta. Tämän lisäksi se tarkastelee myös uskontoja ja kieliä.

Ennen suomen kielessä *kulttuurimaantieteellä* tarkoitettiin ihmismaantiedettä (engl. *Human geography*). Käsitteen vanhempi merkitys oli peräisin ruotsin kielestä, jossa ihmismaantieteestä käytetään edelleen nimeä *kulturgeografi*. Ennen merkityksen muutosta maantieteellistä kulttuurintutkimusta kutsuttiin *kulttuuriseksi maantieteeksi* (vertaa engl. *cultural geography*).

Historia
--------

Ihmisasutuksen leviämisessä tapahtui merkittävä laajeneminen pohjoiseen viimeisen jääkauden lopussa ja sen jälkeen, kun ihmisasutus levisi uusille alueille Eurooppaan, Siperiaan ja Pohjois-Amerikkaan. Toinen Merkittävä käänne asutushistoriassa oli Kansainvaellusaika, jonka myötä Eurooppaan saapui uusia kansoja. Näitä uusia kansoja olivat länsigootit, itägootit, anglit ja saksit. Myös uskontojen leviäminen uusille alueille on vaikuttanut kansojen levittäytymiseen uusille alueille, kuten islamin leviäminen 600-luvulla jkr. Uusien kulttuurien leviäminen uusille alueille on joskus saanut alkunsa löytöretkien vaikutuksesta. Kaupunkikulttuuri levisi Keskiajalle saakka markkinapaikkojen myötä.

Lähteet
-------

1. ↑  Yleiskatsaus kulttuurimaantieteeseen Greelane. Viitattu 5.2.2024. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Häkli, Jouni: *Meta hodos. Johdatus ihmismaantieteeseen*. Tampere: Vastapaino, 1999. ISBN 951-768-050-3.
3. ↑  Paasi, Anssi: Suomalainen ihmismaantiede ja maantieteen neljäs tehtävä.  *Terra*, 2005, 117. vsk, nro 1, s. 1-2.
4. ↑  Seppo Zettenberrg: *Maailman historian pikkujättiläinen*, s. 32, 274, 408-423. WSOY, 2006. ISBN 951-0-30202-9.
5. ↑  Wim Blockmans: *Eurooppa, Kaupunkien elämää*, s. 10. Suomentanut Raija Mattila. WSOY, 1994. ISBN 051-0-19178-7.
**Segismundo Moret y Prendergast** (2. kesäkuuta 1833 Cádiz – 28. tammikuuta 1913 Madrid) oli espanjalainen poliitikko, joka toimi kolmesti Espanjan pääministerinä vuosina 1905–1906, 1906 ja 1909–1910.

Moret oli taloustieteen professori Madridin yliopistossa ja hän tuli tunnetuksi kansantaloutta koskevista puheenvuoroistaan. Vuoden 1868 vallankumouksen jälkeen hän liittyi demokraatteihin ja toimi vuonna 1869 siirtomaaministerinä. Tässä ominaisuudessa hän antoi määräyksen orjuuden kieltämisestä Espanjan siirtomaissa. Vuonna 1872 hän oli jonkin aikaa valtiovarainministerinä ja sittemmin Espanjan suurlähettiläänä Lontoossa. Bourbonien valtaanpaluun jälkeen Moret perusti aluksi oman monarkistisen puolueen. Myöhemmin hän liittyi Práxedes Mateo Sagastan liberaalipuolueeseen ja toimi tämän hallituksissa ulkoministerinä 1886 ja 1893, sisäministerinä 1888, 1891 ja 1902 sekä siirtomaaministerinä 1897. Viimeksi mainitussa asemassa hän kannatti itsehallinnon antamista kapinaan nousseelle Kuuballe ja Puerto Ricolle, mutta aloite tuli liian myöhään. Elämänsä viimeisten kuukausien ajan Moret toimi edustajainhuoneen puhemiehenä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok* (1913), s. 1088 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 29.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Segismundo Moret** Wikimedia Commonsissa

* Segismundo Moret (espanjaksi) Biografías y Vidas

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Márpissa** (kreik. Μάρπησσα) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Pároksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Pároksen kuntaan, Pároksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kylän väkiluku on 582 (vuonna 2011).

Márpissan Pyhän Antonioksen luostari (*Moní Agíou Antoníou*).
Márpissan kylä on rakennettu Kéfaloksen kukkulan länsirinteeseen ja sijaitsee Pároksen itäosassa noin 18 kilometriä kaakkoon saaren keskuksesta Paroikián kaupungista. Márpissa muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Μαρπήσσης, *Topikí Koinótita Marpíssis*), johon kuuluvat varsinaisen Márpissan kylän lisäksi kylät Chrysí Aktí, Dryós, Píso Livádi, Pyrgáki, Toúrlos, Tsoukalás ja Tzánes sekä saaret Dryonísi ja Makronísi. Koko yhdyskunnan väkiluku on 1 065.

Márpissan aikaisempi nimi oli vuoteen 1926 saakka *Tsipídos* (Τσιπίδος). Kylän rakennuskanta on pääosin 1500–1600-luvuilta ja edustaa perinteistä valkoista kykladista arkkitehtuuria. Kéfaloksen kukkulan huipulla sijaitsevat venetsialaisaikaisen, 1200-luvulla rakennetun linnan rauniot sekä Pyhän Antonioksen luostari (*Moní Agíou Antoníou*).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. 1 2  Marpissa *Greeka.com*. Viitattu 3.10.2022.
3. ↑  Tsipidos – Marpissa *Name Changes of Settlements in Greece*. Institute for Neohellenic Research. Viitattu 3.10.2022.
4. ↑  Marpissa *All Over Greece*. Viitattu 3.10.2022.
5. ↑  Marpissa *About Paros*.  Arkistoitu 25.10.2022. Viitattu 3.10.2022.
6. ↑  Κάστρο Κεφάλου ή Κάστρο Μάρπησσας *Καστρολόγος*. Viitattu 3.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Márpissa** Wikimedia Commonsissa
**Léon Jules Biaudet** [bjo'de] (9. joulukuuta 1882 Helsinki – 4. helmikuuta 1968) oli suomalainen lääkäri, joka asui Loviisassa.

Biaudet’n vanhemmat olivat Helsingin yliopiston ranskan kielen lehtori Léon Gabriel Biaudet (1848–1898) ja Marie Louise Gerber (1844–1892). Hänen veljiään olivat historiantutkija Henry Biaudet ja lääkäri, muistelmakirjailija Teddy Biaudet. Biaudet oli naimisissa vuodesta 1922 kirjailija Ulla Bjernen kanssa. He testamenttasivat 1969 asuintalonsa Villa Biaudet’n Suomen ruotsalaiselle kirjailijaliitolle. Testamentin ehtojen mukaan talossa saa asua suomenruotsalainen kirjailija kolmen vuoden ajan ilmaiseksi.

Biaudet pääsi ylioppilaaksi 1902 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1905 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1910. Hän oli Helsingin diakonissalaitoksen kirurgisen osaston apulaislääkärinä 1910–1912, Porvoon kaupunginlääkärinä 1912–1914 sekä Loviisan yleisen sairaalan ylilääkärinä 1914–1954. Talvisodassa Biaudet toimi 8. Kenttäsairaalan johtavana kirurgina ja jatkosodan alkupuolella, 1941–1942, vastaavassa tehtävässä 40. Kenttäsairaalassa. Biaudet sai professorin arvonimen 1950.

Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa Biaudet oli suomalaisten teollisuuden harjoittajien Venäjän puolelle itärintamalle perustaman Varsovan kenttäsairaalan vanhempana apulaislääkärinä 1914–1915. Biaudet oli perustamassa 1917 Loviisan suojeluskuntaa ja kuului sen esikuntaan. Suomen sisällissodan aikana hän oli Loviisan suojeluskunnan esikuntapäällikkönä ja sitten komppanian päällikkönä Pellingin joukoissa. Vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen aikana Loviisan suojeluskunnan johtoon kuulunut Biaudet piti Loviisan suojeluskuntatalolla puheen, jossa hän kysyi:

> »Kutka lähtevät seuraamaan kenraali Mannerheimia ja ajamaan pois vallasta presidentin, joka istuu virassaan leipänsä vuoksi, sekä myöskin hallituksen, jonka muodostavat onnenonkijat?» 
> 
> 

Biaudet’n edustamat suojeluskunta-aktivistit olivat raivoissaan siitä että presidentti K. J. Ståhlberg oli nimittänyt suojeluskuntien ylipäälliköksi kenraali Gustaf Mannerheimin sijasta jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmbergin. Sotilasarvoltaan Biaudet oli reservin lääkintämajuri (1940).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kirpilä, Juhani – Motti, Sisko – Oksa, Anna-Marja (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 43–44. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. ↑  Léon Biaudet’n kuolinilmoitus. (Maksullinen lähde.) *Helsingin Sanomat* 9.2.1968, s. 2. Viitattu 9.3.2018.
3. ↑  Léon Jules Biaudet. Geni.com.
4. ↑  *Aikalaiskirja 1934*, s. 52. Projekt Runeberg  
*Vem och vad? Biografisk handbok 1967*, s. 46. Projekt Runeberg.
5. ↑  *8. ja 40. Kenttäsairaalan sotapäiväkirjat*. Kansallisarkisto.
**Jussi Isokoski** (s. marraskuussa 1981 *lähde?*) on Tuupa Records Oy:n toimitusjohtaja, mediapersoona, Áillohaš palkittu musiikkituottaja, tv- juontaja, muusikko ja kunnallispoliitikko. Syntyperältään hän on isänsä puolelta inarinsaamelainen.

* Kotipaikka: Raahe
* Puolue: Keskusta

Musiikki
--------

Isokoski on soittanut lukuisissa kokoonpanoissa. Tärkeimmäksi asiaksi Isokoski sanoo saamelaisen musiikin tuottamisen ja julkaisemisen. Se auttaa kieltä ja kulttuuria säilymään sekä kehittymään. 

Jussi Isokoski perusti ensimmäisen yrityksensä vuonna 2004. Nimenomaan saamelaisen musiikin julkaisu kanavaksi. Sittemmin yhtiö on kasvanut yhdeksi pohjois-suomen merkittävämmistä tapahtumatekniikka palveluita tarjoavista yrityksistä. 

Tuupa Records Oy: on vuonna 2004 Jussi Isokosken johdolla perustettu media-alan yritys, joka tunnetaan festivaalien, konserttien ja yritysjuhlien äänentoiston ja valaistuksen laadukkaasta toteutuksesta. Vuonna
2018 Tuupa Records Oy fuusioitui kiertuetekniikkaan sekä äänentoistojärjestelmien suunnitteluun ja asennukseen erikoistuneen Ylivieskan Äänentoistopalvelun kanssa. Ylivieskan Äänentoiston omistaja, Suomen kovimpana roudarinakin tunnettu Mikko Mäki, jatkoi fuusioituneen yrityksen johtamista yhdessä Isokosken kanssa. Fuusion jälkeen yritys jatkoi toimintaa Tuupa Records Oy -nimen alla.

Huomionosoitukset
-----------------

* Raahen Vuoden nuori yrittäjä -palkinto 2009
* Raahen Kaupungin kulttuuripalkinto 2010
* Valtakunnallinen Vuoden nuori yrittäjä finaali 2013
* Ijahis idja -palkinto 2014
* Áillohaš –palkinto Norja Jussi Isokoski 2016
* Ellos deatnu -kunniakirja 2017
* Raahen Vuoden Yrittäjä -palkinto 2019

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 
* 
* 
* Vesa-Matti Loiri paljasti julkkishuijarin, Isokosken levy-yhtiö uhrina


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |