recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kaarola Avellan, kuva Daniel Nyblin.
**Kaarola Alexandra Avellan**, *Alexandra Karola Avellan*, (12. heinäkuuta 1853 Uskela – 10. elokuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä sekä puhe- ja näyttämötaiteen opettaja.

Avellanin isä oli senaatinkamreeri Carl Christian Avellan ja äiti Maria Gustafva Ekman. Käytyään Cecilia Fryxellin Rostadin tyttökoulun Ruotsissa Avellan opiskeli puheoppia ja näyttämötaidetta Betty Almlöfin opastuksella Tukholmassa vuosina 1874–1876. Avellanin äidinkieli oli ruotsi, ja hän osasi silloin suomea vain hiukan, mutta halusi tulla suomalaiseksi näyttelijäksi myös kieleltään ja hakeutui siksi Keuruulle oppimaan suomea.

Syksyllä 1876 hän liittyi Suomalaiseen teatteriin ja esiintyi ensimmäisen kerran seurueen mukana Hämeenlinnassa. Hän näytteli tällöin Lean roolin Aleksis Kiven näytelmässä. Vahvana luonnenäyttelijänä hän sai nopeasti merkittäviä rooleja vastasyntyneellä kansallisella näyttämöllä. Hänen keskeisistä rooleistaan mainittakoon Lady Milforg (*Kavaluus ja rakkaus*), Sigrid Stålarm (*Daniel Hjort*), Amalia (*Rosvot*), Neiti Elisabeth (*Björnsson*), Maria Stuart (Björnsonin näytelmässä), Sigrid (*Kuninkaan alut*), Portia (*Venetsian kauppias*), Elisabeth (*Maria Stuart*), Johanna (*Työmiehen vaimo*) ja Lady Macbeth (*Macbeth*). Näyttelijänä Avellanin bravuureja olivat niin sanotut housuroolit, ja hän viihtyi housupuvussa myös vapaa-aikanaan. Avellan asui yhdessä näyttelijä Emilie Stenbergin kanssa ja heidän välillään vallitsi aikalaismuistelijan mukaan erityislaatuinen ystävyys.

Vuonna 1887 Avellan erosi teatterista ja ryhtyi täysipainoisesti toimimaan sana- ja näyttämötaiteen pedagogina sekä yksityisesti että Suomalaisen teatterin näyttelijöiden kanssa. Hän oli suomalaisen teatterin oppilaskoulun opettaja 1887–1904. Avellan oleskeli useasti ulkomailla, merkittävimmät matkansa hän teki vuosina 1891 ja 1894, tutkien puheilmaisun opetusta Pariisissa.

Teoksia
-------

* *Kaunolukemisen opas* (1901)

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*, s. 48. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.

### Viitteet

1. ↑  Kansallinen elämäkerrasto. Osa I, s. 180. WSOY, 1927. käyttää koulusta muotoa "kasvatuslaitos".
2. ↑  U Cecilia Fryxell. Svenskt biografiskt lexikon. Viitattu 30.4.2019

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen teatterin historia II (1907)
* Anna Thuring: Camppiä, diivailua vai feminismiä? Kaarola Avellan(in) housuissa julkaisussa Taipuissa teatteria sivut 35–49
* / Kaarola Avellan *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Jalmari Finne : Kaarola Avellan 70-vuotias, Suomen Kuvalehti, 14.07.1923, nro 28, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Puolikova kuitulevy** eli **rakennekuitulevy** on rakennustarvikkeena käytettävä puukuiduista puristamalla valmistettu kuitulevy. Levyn valmistukseen käytetään puuhaketta joka hajotetaan hienoksi kuiduiksi.

Valmistus
---------

Suomessa kuitulevy valmistetaan niin sanotulla *märkämenetelmällä*. *Kuivamenetelmällä* valmistettua puolikovaa puukuitulevyä nimitetään MDF-levyksi.

Materiaalina käytetään pääasiassa puutuoteteollisuuden jätepuusta saatavaa haketta, osin koivukuitupuuta. Hake hajotetaan hienoiksi kuiduiksi ja saatu massa jauhetaan. Kuitujen sitoutuminen toisiinsa perustuu ensisijaisesti huopautukseen ja puun omaan liima-aineeseen, ligniiniin. Kuitujen joukkoon lisätään vettä ja mahdollisesti myös lisäaineita, kuten liimaa. Märkä massa ohjataan viiralle, jossa siitä puristetaan ylimääräinen vesi pois. Kuituraina katkaistaan puristustelojen jälkeen arkeiksi, jotka puristetaan. Puristuksen jälkeen levyt lämpökäsitellään lujuuden lisäämiseksi.

Ominaisuudet
------------

Puolikovan kuitulevyn tavanomainen tiheys on 300–800 kg/m³. Lujuusluokkia on kolme: A, B, ja C, joissa taivutuslujuus vaihtelee välillä 10–30 MPa, ja poikittaisvetolujuus 0,2–0,7 MPa. Kimmomoduuli on 2 000–3 500 MN/m².

Valmistuksprosessissa lisäaineilla voidaan parantaa levyjen eri ominaisuuksia: esimerkiksi lujuutta, iskunkestävyyttä, kosteudenkestävyyttä ja palonesto-ominaisuuksia.

Levykoot ja -paksuudet ovat tuotekohtaisia. Levyjä valmistetaan 6–12 mm vahvuisena, käytetyin vahvuus on 9 mm. *Kalibroidun* levyn mittatarkkuus on tavanomaista parempi. Levykoot ovat tyypillisesti noin 1,2 × 2,8 metriä.

Yleensä levy on toiselta puolelta sileä ja toiselta kohokuviollinen, *viirattu*. Levyjä saa myös eri tavoin pintakäsiteltynä ja pinnoitettuina, sekä rei'itettynä. Levyistä tehdään runsaasti eri muotoisia jalosteita, esimerkiksi pinnoitettuja seinä- ja kattolamelleja.

Käyttö
------

Puolikovat kuitulevyt ovat varsin hyvin työstettäviä, levyihin on mahdollista porata reikiä tai sahata loveuksia. Levyä voidaan maalata, tapetoida ja laminoida.

Puolikovia kuitulevyjä käytetään pääasiassa rakentamisessa, erityisesti taloteollisuudessa esimerkiksi tuulensuojana, lämmöneristeenä, tai levyuumaisten runkopalkkien uumalevynä, sekä kattojen ja seinien pintamateriaalina.

Lähteet
-------

* Rakennustieto Oy: *RT 22-10518 Puukuitulevyt*. Rakennustietosäätiö, 1993.
* Puutuotteet – Puulevyt Metsäteollisuus ry.  Arkistoitu 7.5.2007. Viitattu 10.7.2007.

### Lähdeviitteet

1. ↑  Metsäteollisuus ry
2. 1 2  RT 22-10518

Aiheesta muualla
----------------

* Puuinfo: Puukuitulevytietoa (Arkistoitu – Internet Archive)

### Kovalevyjen valmistajia

* Suomen Kuitulevy Oy
**Puolijohdeilmaisin** on hiukkasilmaisintyyppi, joka on rakenteeltaan estosuuntaisesti kytketty diodi. Puolijohdeilmaisimilla voidaan havaita fotoneita sekä varattuja hiukkasia, ja niitä käytetään sovelluksissa, joissa on tarve mitata energia tarkasti.

Puolijohdeilmaisimen rakenne ja toiminta
----------------------------------------

Puolijohdeimaisin koostuu kiinteästä puolijohdemateriaalista, joka on kytketty kahteen elektrodiin. Elektrodit on kytketty eri jännitteiseen siten, että puolijohteen sisällä on sähkökenttä.

Puolijohdeilmaisimen toimintatapa muistuttaa ionisaatiokammiota. Erona kaasutäytteiseen ilmaisimeen on se, että säteilyn osuessa puolijohteeseen syntyy elektroni-aukko -pari eikä elektroni-ioni -pari, kuten esim. kaasutäytteisessä ionisaatiokammiossa. Säteilyn vaikutuksesta elektroni siirtyy valenssivyöltä johtavuusvyölle. Elektronit ja aukot liikkuvat vastakkaisiin suuntiin kohti elektrodeja aiheuttaen diodiin kytkettyyn piiriin sähkövirran. Syntynyt virtapulssi on verrannollinen säteilyn puolijohteelle jättämälle energialle.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Säteily ja sen havaitseminen*, s. 126. toim. Tarja Ikäheimonen. STUK. ISBN 9517125038.
2. ↑  William Hendee & E. Russell Ritenour: *Medical Imaging Physics*, s. 138. John Wiley & Sons, 2003. ISBN 9780471461135.
3. 1 2 3  John Lilley: *Nuclear Physics*, s. 158-159. Wiley, 2002. ISBN 0471979368.
4. ↑  L. Aslanov & G. Fetisov: *Crystallographic Instrumentation*, s. 102. Oxford University Press, 1998. ISBN 9780198559276.
Salep juoma
**Salep** tai **Sahlep**, on orkidean mukulasta valmistettu jauhe, jota käytetään ravinteikkaaksi juomaksi, silkin käsittelyyn ja tekstiilien värjäyksessä, sideaineena kirjansidonnassa ja sukkien valmistuksessa sekä lisäravinteena lapsille. 

Salep on yleinen lämmin talvijuoma Turkissa. Salepia myydään valmiina jauheena ja sekoitetaan kylmän veden tai maidon kanssa, keitetäänn, kunnes paksuuntuu. Juomaan lisättään sokeria, suolaa ja kanelia maun mukaan. Salepin raaka-aine, orkidean mukulat saadaan noin 40 erilaisesta orkideasta, muun muassa miehenkämmeköistä ja soikkokämmeköistä. Eri variantteja voidaan saada myös suvuista Anacamptis, Ophrys, Gymnadenia, Coeloglossum ja Eulophia.

Uuttaminen
----------

Orkideoille jätetään edellisenä vuonna yksi mukula, jolloin seuraavana vuonna kehittyvä uusi mukula poimitaan. Vanha mukula on enemmän tai vähemmän kutistunut, kun taas toinen on kiinteä ja täyteläinen. Tämä kerätään syksyllä ja kuivataan, jolloin se kutistuu ja muuttuu kiinteäksi. Mukulat saavat heikon aromaattinen tuoksun ja pureskeltaessa limaisen maun. Ne sisältävät keskimäärin 27% tärkkelystä, 48% lima-aineita, 5% proteiinia ja 1% sokeria. Mukuloita on vaikea jauhaa, mutta jauheesta saa kiehuvalla vedellä jäähtymisen jälkeen herkullisen paksun juoman.

Käyttö
------

Turkissa salepia käytetään perinteisesti makeaan, lämpimään talvijuomaan (vrt. Kuuma suklaa) sekä  jälkiruokana ja jäätelön valmistukseen. Salepe tekee jäätelöstä kiinteän, ja on tyypillistä turkkilaiselle jäätelölle Dondurma.
Juoksumatto
**Juoksumatto** on sisätiloihin tarkoitettu kuntoilulaite. On olemassa mekaanisia juoksumattoja, joissa juoksu tapahtuu ylämäkeen ja käyttäjän paino itse pyörittää mattoa. Ne on kuitenkin tarkoitettu lähinnä kävelyyn ja kevyeen hölkkään. Valtaosa juoksumatoista on sähkökäyttöisiä. Juoksumatossa käytetään joko DC- tai AC-moottoria: DC-moottori sopii kotikuntoiluun, kun taas AC-moottori soveltuu myös vaativaan ammattimaiseen käyttöön, kuten kuntosaleille.

Juoksumattojen perustoimintoja ovat nopeuden säätö ja maton kaltevuuden muuttaminen. Tavallisimmat mittarit ovat ajan, matkan, sykkeen ja kalorinkulutuksen mittarit. Usein matoista löytyy myös valmiita juoksuohjelmia tai uusia voi itse ohjelmoida. Näissä ohjelmissa matto muuttelee juoksun kuluessa automaattisesti nopeutta ja kaltevuuskulmaa.*lähde?*

Juoksumattoa käyttävät monet kilpaurheilijat, ja se on yleistynyt myös tavallisilla kuntosaleilla ja kuntokeskuksissa. Juoksumatto on suhteellisen kallis ja tilaa vievä, joten kotikäytössä sitä ei monella kuntoilijalla ole; tosin nykyään on saatavissa niin kutsuttuja *foldaway*-malleja, jotka voi nostaa pystyasentoon.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Juoksumaton valinta | Käyttöösi paras juoksumatto - Kuntokauppa.fi *Kuntokauppa.fi*. Viitattu 22.5.2017.
**Puoliliukuva** runko eli **puoliplaanari** on aluksen runkotyyppi, joka on tarkoitettu uppoamanopeutta suuremmille nopeuksille olematta kuitenkaan tyypiltään varsinaisesti liukuva eli plaanaava. Käyttökelpoinen maksiminopeus on riippuvainen rungon pituudesta. Varsinaisissa liukunopeuksissa on puoliliukuvan ominaisuudet yleenä huonot ja alus nousee liian pintaan muuttuen epävakaaksi. 

Runkotyypin etuihin kuuluu olematon tai lähes olematon liukukynnys, mistä johtuen nopeus on valittavissa vapaasti kulloistenkin olosuhteiden mukaan. Puoliliukuva runko toimii liukuvaa runkotyyppiä paremmin myös hitailla uppoamanopeuksilla kuljettaessa. Puoliliukuvalla rungolla saavutetaan usein maltillinen polttoaineen kulutus, säilyttäen silti kohtuullinen kulkunopeus. Haittapuolena runkotyypillä on taipumus rullaamiseen (allokon aiheuttamaan heiluriliikkeeseen), myös polttoainetalous on kiistanalainen kysymys, sillä hyvin suunniteltu liukuva runko voi päästä samaan polttoaineen kulutukseen meripeninkulmaa kohden, johtuen suuremmasta nopeudesta, vaikkakin tuntikulutus olisi selkeästi suurempi.

Perinteisen puoliliukuvan rungon keulaosa ei ole kantava vaan kulkee veden sisällä nousematta pintaan ja ainoastaan rungon peräosa on muotoiltu kantavaksi ja näin vähennetty rungon taipumusta vetää vettä perässään, millä keinoin käyttökelpoista nopeusaluetta on laajennettu.
Kangaspakkoja
Lautapino
**Juoksumetri** (jm) tarkoittaa rakennustekniikassa ja kaupan alalla jonkin määrälevyisen ja -paksuisen tavaran pituutta metreinä. Mittayksikköä käytetään usein tavarasta, joka voitaisiin mitata myös pinta-alan mukaan neliömetreinä tai painon mukaan kilogrammoina, mutta on käytännöllisempää mitata ja myydä pituuden mukaan metreinä.

Juoksumetreinä myytävässä tavarassa voi olla liitosvara mukana tai leikkauskohta vino, jolloin laskutetaan vain hyödynnettävä pituus. Juoksumetriä voidaankin kuvata käsitteillä hyötypituus ja yhtäjaksoinen pituus.

Juoksumetri ei ole SI-järjestelmän eikä sen edeltäjän metrijärjestelmän mukainen mittayksikkö, joten sen sijaan pitäisi käyttää mittayksikköä metri.

Käyttöesimerkkejä
-----------------

* Aita

Aita voi sisältää useita eri elementtejä, kuten lautaa, tolppia ja kiinnikkeitä ym. Koska perusaidan elementit toistuvat määrävälein, on käytännöllistä laskea näiden menekki juoksumetreissä. Saman voi ilmaista aitaa/metri.
* Putkisto

Tarvittavaan kokonaispituuteen voi joutua yhdistämään eri pituisia putkenosia ja niiden yhteispituus ilmaistaan juoksumetreinä.
* Puutavara

Yksittäisten lautojen ym. puutavaran pituus voi vaihdella, jolloin yhteispituus ilmoitetaan juoksumetreinä.
* Ikkunatiiviste

Tiivisterullassa, johon on pakattu vierekkäin kaksi viiden metrin pätkää, on yhteensä 10 juoksumetriä.
* Ketju

Ketju pituus ilmoitetaan yhteenliitettyjen lenkkien kokonaispituutena, juoksumetreinä. Huomioitava, että kun lyhyempiä ketjunpätkiä yhdistää, käyttöpituus on lyhyempi kuin yksittäisten ketjujen yhteenlaskettu pituus.
* Kangas

Kangaspakkojen leveydet vaihtelevat, mutta kangas myydään vähittäiskaupassa yleensä metreinä tai harvemmin kilotavarana.
* Paneeli

Lähteet
-------

* Suomen kielen perussanakirja
* A Dictionary of Units of Measurement/linear foot (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Lyhenneluettelo  07.01.2013. Kotimaisten kielten keskus.  Arkistoitu 12.10.2013. Viitattu 29.3.2013.
"**Moon River**" (vap. suom. *Kuujoki*) on Henry Mancinin säveltämä ja Johnny Mercerin sanoittama laulu vuoden 1961 elokuvasta *Aamiainen Tiffanylla*. Audrey Hepburnin laulama kappale palkittiin parhaan laulun Oscar-palkinnolla, minkä lisäksi se voitti kolme Grammy-palkintoa kategorioissa vuoden levytys, vuoden kappale ja paras orkesteriesitys. Laulaja Andy Williams piti "Moon Riveriä" pysyvänä osana repertuaariaan. Jerry Butlerin laulamana versiona se nousi Yhdysvalloissa top 20 -listalle. American Film Instituten vuonna 2004 julkaisemalla 100 hienoimman elokuvalaulun listalla "Moon River" sijoittui neljänneksi.

Suomeksi kappale on käännetty useita kertoja. Reino Helismaan suomennoksen "Kuun sillalla" ovat nauhoittaneet muun muassa Ericus-kuoro, Hannu Palo ja Topi Sorsakoski. Esa Piilola käänsi kappaleen omalle levylleen nimelle "Kun kuljen". Dannyn esittämän käännösversion nimeltä "Miss Monroe" on suomentanut Jaana Rinne.

Kappaleen synty
---------------

Mancinin sävellettyä kappaleen hän toimitti nauhoituksen melodiasta Johnny Mercerille sanoitettavaksi. Mercerin tapana oli pitkään ollut tehdä useita ehdotuksia sanoitukseksi ja antaa yhteistyökumppaninsa valita vaihtoehdoista mieleisensä. "Moon Riverin" sanoitukseksi Mercer teki kolme vaihtoehtoa. Valitun työversion nimi oli "Blue River", mutta nimi oli vaihdettava kun lauluntekijät saivat tietää, että samanniminen kappale oli jo olemassa. Kappaleen lopullinen nimi syntyi, kun Mercer haki inspiraatiota karttakirjasta ja löysi siitä kotikaupunkinsa Savannah’n lähellä sijaitsevan joen nimeltä Moon River.

Mancinin mukaan tuotantoyhtiö Paramount Picturesin johto ei ollut ennakkonäytöksessä vakuuttunut Hepburnin laulamisesta ja vaati kappaletta poistettavaksi. Hepburn kuitenkin protestoi jyrkästi ja kappale jätettiin lopulta elokuvaan. Elokuvan soundtrack-albumille Hepburnin lauluesitystä "Moon Riveristä" ei kuitenkaan otettu, vaan se korvattiin Henry Mancinin orkesterin nauhoituksella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sullivan, Steve: *Encyclopedia of Great Popular Song Recordings, nide 2*, s. 475–476. Scarecrow Press, 2013. ISBN 9780810882966. (englanniksi)
2. ↑  AFI’s 100 Years... 100 Songs *American Film Institute*. Viitattu 26.11.2013. (englanniksi)
3. ↑  Hakutulos kappaleelle Moon river *Suomen Äänitearkisto ry*. Viitattu 26.11.2013. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
4. ↑  Cryer, Max: *Love Me Tender: The Stories Behind the World’s Favourite Songs*, s. 118. ReadHowYouWant.com, 2010. ISBN 9781458779564. (englanniksi)
**Nymfoleptoksen luola** (kreik. Σπήλαιο Νυμφολήπτου, *Spílaio Nymfolíptou*) on luola ja antiikin ajan arkeologinen kohde Ymittós-vuoren eteläpäässä Itä-Attikassa Kreikassa. Se sijaitsee Vári-Voúla-Vouliagménin kunnan alueella noin kolme kilometriä pohjoiseen Várin kaupungista. Luola tunnetaan myös nimillä *Panin luola* (Σπήλαιο Πανός, *Spílaio Panós*), *Arkhedemoksen luola* (Σπήλαιο Αρχέδημου, *Spílao Archédimou*) ja *Várin luola* (Σπήλαιο Βάρης, *Spílaio Váris*).

Nymfoleptoksen luolan sisäänkäynti.
500-luvulla eaa. luola toimi Theralta paenneen kuvanveistäjä Arkhedemoksen turvapaikkana. Hän veisti reliefejä luolan stalaktiiteista ja kirjoitti niihin nimensä. Arkhedemos sanoi tulleensa nymfien valtaan, ja teki luolasta pyhäkön. Tämän jälkeen erityisesti 400-luvulla eaa. luola toimi nymfeille, Panille ja Apollonille omistettuna pyhäkkönä. Se oli Kholleidain demoksen aluetta. Luolan käyttö vaikuttaa lakanneen välillä 200-luvulla eaa. Myöhäisantiikin aikana 200-luvulta 400-luvulle jaa. sitä käyttivät kulttipaikkana uusplatonistit.

Nykyaikana luola löydettiin uudelleen vuonna 1765 tai ainakin tuli tuolloin uudelleen tietoisuuteen, kun Richard Chandler vieraili siellä. Myöhemmin luolassa kävivät muun muassa lordi Byron ja kuningas Otto. Paikan arkeologiset tutkimukset suoritti American School of Classical Studies at Athens vuosina 1901–1902. Luolan sisäänkäynti on hyvin jyrkkä. Sisältä luolasta on löydetty lukuisia alttareita, reliefejä ja muita kaiverruksia sekä veistoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Σπήλαιο Νυμφολήπτου ή Πανός Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 28.8.2017.
2. 1 2 3  Nymfolipto Cave - Vari *Wonder Greece*. Viitattu 28.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nymfoleptoksen luola** Wikimedia Commonsissa
**Ypäjänkylän työväentalo** on Ypäjän kunnan Ypäjänkylässä sijaitseva entinen työväentalo. Talo toimi pitkään rukoushuoneena ja on nykyään (2023) yksityisomistuksessa.

Historiaa
---------

Ypäjänkylän työväenyhdistys perustettiin 1900-luvun alussa. Talo rakennettiin vuosien 1906–1910 aikana ja otettiin käyttöön 1910-luvun alussa. Vuonna 1937 yhdistys huutokauppasi talon Evankeliumiyhdistykselle, joka kunnosti siitä rukoushuoneen. Tässä käytössä talo oli vuoteen 2018 saakka, jolloin se myytiin yksityisomistukseen.

Vuonna 1930 kansanedustaja Väinö Kivisalo puhui talolla. Tätä edelsi välikohtaus, jossa paikallinen talollisen poika murtautui humalassa talolle ja kävi näyttämölle nukkumaan. Hänet jouduttiin poistamaan paikalta kantamalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Parikka, Vesa: Uusi alku Ypäjänkylän rukoushuoneella (pdf) *Ypäjäläinen*.  syyskuu 2018. Ypäjän kunta ja seurakunta. Viitattu 9.1.2023.
2. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  3.5.1930, no 82. Viitattu 9.1.2023.
3. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  14.5.1930, no 89. Viitattu 9.1.2023.
**Valerijan Polištšuk** (ukr. Валеріян Поліщук, lisäksi hänellä oli lukuisia salanimiä; 1. lokakuuta 1897 Biltše, Volynian kuvernementti – 9. lokakuuta 1937 Sandarmoh, Neuvostoliitto) oli ukrainalainen kirjailija ja kirjallisuuskriitikko ja -teoreetikko.

Polištšukin ensimmäinen kirjallinen teos ilmestyi 1918. Vuonna 1921 hän julkaisi Petro Jefremovin ja Valerijan Pidmohylnyin kanssa kokoelman *Vyr revoljutsi* (suom. *Vallankumouksen pyörre*) Sitšeslavissa (nykyisin Dnipropetrovsk). Sen jälkeen hän työskenteli harkovalaisissa sanomalehdissä. Hän liittyi vuonna 1923 työväenluokkaiseen kirjailijaryhmään Hartin, ja vuonna 1925 hän perusti pienen ryhmän Avanhard, jonka ohjelma oli konstruktivistinen dynamismi eli spiralismi. Hän sai voimakkaasti vaikutteita eri maiden avantgarde-kirjallisuudesta, venäläisestä (Ilja Selvinski), länsieurooppalaisesta (Emile Verhaeren) ja yhdysvaltalaisesta (Walt Whitman).

Polištšuk kehitteli vapaan mitan runoutta *hvyljady* (suom. *aaltosyklit*). Hänen tuotantoonsa kuuluu yli viisikymmentä teosta runoa, proosaa, esseitä ja lastenkirjallisuutta. Hänen oma kommunisminsa näkyy selvimmin pitkissä runoissa ja runokokoelmissa. Hän kirjoitti myös lyhytromaaneja ja Donbasia käsittelevän teoksen *Povist metalu i vuhilja* (1931, "Kertomus metallista ja hiilestä").

Polištšuk pidätettiin ja tuomittiin vuonna 1934 kuulumisesta kuvitteelliseen neuvostovastaiseen "Ukrainan kansallissosialistiseen puolueeseen". Hänet tuomittiin vuonna 1935 kymmeneksi vuodeksi vankilaan Solovetskin saarille, ja myöhemmin NKVD teloitti hänet. Hänen "maineensa puhdistettiin" suojasään aikana 1950-luvun lopulla.

Polištšukin tuotantoa on julkaistu 1960 ja 1987, ja vuonna 1997 julkaistiin Rivnessä kaksi kirjaa, joista toinen sisältää omaelämäkerran, päiväkirjakatkelmia ja valikoiman kirjeitä, toinen valikoiman hänen kirjallisia tekstejään, muistelmia hänestä ja kunnianosoituksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Polishchuk, Valeriian *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  2007. Viitattu 10.9.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Valerijan Polištšuk** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Internet Encyclopedia of Ukraine

 |

 |
Leopold von Ranke.
**Leopold von Ranke** (21. joulukuuta 1795 Wiehe – 23. toukokuuta 1886 Berliini) oli saksalainen historioitsija. Häntä on kutsuttu "suurimmaksi saksalaiseksi historioitsijaksi", "objektiivisen historiankirjoituksen isäksi" ja "historiatieteen perustajaksi".

"Rankelainen" tutkimussuunta korosti lähdekritiikkiä ja objektiivisuuden vaatimusta historiantutkimuksen metodissa. Ranken kuuluisa formulointi historiantutkimuksen tehtävästä oli lause *Wie es eigentlich gewesen*. 

Ranken tutkimusalueet olivat laajoja, ja hän julkaisi tieteellisiä tutkimuksia, jotka liittyivät muun muassa Saksan, Ranskan, Serbian ja Preussin historioihin. Lisäksi hän käsitteli esimerkiksi paaviuden historiaa teoksessaan *Die römischen Päpste in den letzen vier Jahrhunderten* (Rooman paavit viimeisen neljänsadan vuoden aikana, 1834–1836).

Lähteet
-------

* Leopold von Ranke (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Humboldt University, Berlin: Biography of Leopold von Ranke *geschichte.hu-berlin.de*.  Arkistoitu 6.12.2003. Viitattu 7. marraskuuta 2008. (englanniksi)
2. ↑  Historian tutkimus ja lähteet (Nina Hyytiäinen & Juhani Tähtinen) — eNorssi - Opettajankouluttajien yhteistyöverkosto *www.enorssi.fi*.  Arkistoitu 25.8.2017. Viitattu 25.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Leopold von Ranke** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Heikki Ilmari Leino** (15. huhtikuuta 1931 Salo – 10. tammikuuta 2017 Salo) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Leinon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Jalo Henrik Leino ja Tyyne Katariina Laaksonen ja puoliso vuodesta 1957 lastentarhanopettaja Oili Sinikka Salminen. Teollisuusneuvos Liisa Leino on heidän tyttärensä. Heikki Leino tuli ylioppilaaksi Salon yhteislyseosta vuonna 1950 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta.

Vuonna 1957 Leino tuli töihin sukuyritys E. & J. Leinon palvelukseen konepaja- ja valimoinsinööriksi. Yhtiön valimoryhmän johtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1970. Leinovalu Oy:ksi nimensä muuttaneen yhtiön toimitusjohtajana hän työskenteli 1976–1991 ja yhtiön hallituksen puheenjohtajana 1991–2006. Yhtiön toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana jatkoi hänen tyttärensä Liisa Leino. Vuonna 1988 teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Heikki Leino oli Salon kaupunginvaltuuston jäsen 1973–1984 ja kaupunginhallituksen jäsen 1973–1976.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Heikki Leino *Biografiasampo*. Viitattu 5.2.2022.
2. ↑  Muistot. Heikki Leino 1931–2017. Teollisuusneuvos. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  8.2.2017. Viitattu 5.5.2022.
**Aivo-jänneksantomatoosi** on autosomissa peittyvästi periytyvä aineenvaihduntasairaus, joka johtuu CYP27-entsyymiä tuottavan geenin mutaatiosta. Mutaatio aiheuttaa kolesteroliaineenvaihduntaan vaikuttavan entsyymipuutoksen, jonka seurauksina plasmassa ilmenee erittäin korkeita kolestanoli- ja sappialkoholipitoisuuksia. Kolestanolia ja kolesterolia kertyy sairastuneilla kudoksiin liikaa. Aivo-jänneksantomatoosin arvioitu esiintyvyys on 3–5/100 000.

Oireet
------

Aivo-jänneksantomatoosin oirekuva voi vaihdella huomattavasti niin oireiden laadun ja vaikeusasteen kuin puhkeamisiänkin osalta. Vastasyntyneen ikterus on mahdollinen. Lapsuudessa voi ilmetä ripulia ja harmaakaihia. Myös oppimisvaikeudet ja kehitysviiveet ovat mahdollisia. Akillesjänteet ja muut jänteet voivat myöhemmässä vaiheessa paksuuntua. Neurologiset oireet alkavat yleensä nuoruusiällä tai nuorella aikuisiällä. Taudinkuva on vähitellen etenevä. Jos aivo-jänneksantomatoosi puhkeaa aikuisena, taudinkuvaa hallitsevat neurologiset ja psykiatriset oireet. Selittämätöntä ripulia voi esiintyä potilailla missä tahansa iässä. Osa potilaista saattaa myös sairastua sepelvaltimotautiin ja saada sydäninfarktin tavallista nuorempana.

Diagnostiikka ja hoito
----------------------

Aivo-jänneksantomatoosia voidaan epäillä, jos henkilöllä on vähintään kaksi seuraavista oireista:

* varhain ilmennyt harmaakaihi
* selittämätön jatkuva ripuli
* etenevät neurologiset oireet, joihin voivat kuulua ataksia, epilepsia, liikehäiriö, muistin ongelmat ja ääreishermoston häiriöt
* rasvakertymästä johtuva jänteen paksuuntuma

Etenkin varhain puhjennut harmaakaihi ja ripuli voivat viitata tautiin, varsinkin jos samanaikaisesti esiintyy psykiatrisia ongelmia. Aivo-jänneksantomatoosin diagnoosin varmistaa geenitutkimus. Aluksi tärkeää on määrittää kolestanolipitoisuus plasmasta ja sappialkoholipitoisuudet virtsasta. Jos sairastuneella on neurologisia oireita, magneettikuvauksessa ovat tyypillisesti havaittavissa pikkuaivojen kudoskato sekä tyvitumakkeiden, pikkuaivojen dentatustumakkeen ja aivokammioita ympäröivän valkean aineen voimistuneet signaalit.

Aivo-jänneksantomatoosiin liittyvä ripuli voidaan hoitaa kenodeoksikoolihapolla. Jos sen käyttö aloitetaan varhain, neurologisten oireiden puhkeaminen saatetaan jopa onnistua ehkäisemään. Pääsääntöisesti samanaikaisesti käytetään statiineja. Neurologisten oireiden hoito on oireenmukainen ja riippuu niiden laadusta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Aivo-jänneksantomatoosi (CTX) Terveyskylä, viitattu 6.8.2023
**Jason Grimes** (s. 10. syyskuuta 1959) on yhdysvaltalainen pituushypyn MM-mitalisti. Hän kilpaili myös pikajuoksussa.

Grimes juoksi ankkuriosuuden Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka voitti kultaa Bukarestin universiadeissa 1981. Hän saavutti Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hopeaa pituushypyssä tuloksella 829 cm.

Grimes voitti pituuskilpailun Yhdysvallat–Neuvostoliitto-maaottelussa 1982, Lausannen Athletissima-kilpailuissa 1982 ja 1984 sekä Weltklasse Zürichissä ja Berliinin ISTAF-kilpailussa 1983.

Grimes hyppäsi pituusennätyksensä 843 cm Indianapolisissa 16. kesäkuuta 1985. Sisäradoilla hän hyppäsi parhaimmillaan 813 Johnson Cityssä tammikuussa 1982. 100 metriä hän juoksi aikaan 10,44 vuonna 1985 ja 200 metriä 20,74 vuonna 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jason Grimes Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Jason Grimes Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Kappaleen nuottijulkaisun kansilehti
**My Melancholy Baby** on Ernie Burnettin säveltämä ja George A. Nortonin sanoittama amerikkalainen popkappale.

Kappaleen tekijänoikeudet rekisteröitiin nimellä "Melancholy" 31. lokakuuta 1911, tuolloin Burnettin silloisen vaimon Maybelle E. Watsonin sanoittamana. Laulua ei kuitenkaan julkaistu tässä muodossa, vaan George A. Nortonin kirjoittamilla uusilla sanoilla vuotta myöhemmin. Nykyisen nimensä kappale sai vuonna 1914.

Pianisti Ben Light on väittänyt, että kappale oli alun perin hänen säveltämänsä. Lightin mukaan hän kirjoitti kappaleen vuonna 1909 ollessaan 16-vuotias ja työskennellessään pianistina denveriläisessä yökerhossa. Väitteestään huolimatta Light ei koskaan yrittänyt rekisteröidä kappaleen tekijänoikeutta tai viedä juttua oikeuteen.

Laulun on ensimmäisenä esittänyt julkisesti 1912 Mozart-kahvilassa Denverissä William Frawley, joka on myöhemmin esiintynyt muun muassa *Lucy Show'ssa*. Frawley kertoi sen tarinan 3. toukokuuta 1965 televisio-ohjelmassa *I've Got a Secret*. Varhaiseen suosioon kappaleen nosti vaudeville-esiintyjä Walter Van Bruntin levytys vuonna 1915. Laulusta tuli hitti myös Gene Austinille, jonka versio vuodelta 1927 nousi listoilla kolmannelle sijalle. Myöhempiä levytyksiä ovat tehneet muun muassa Al Bowlly vuonna 1935, Coleman Hawkins vuonna 1938 ja Charlie Parker, Dizzy Gillespie ja Thelonious Monk vuonna 1950. Bamperos levytti vuonna 1979 suomenkielisen version nimellä "Melankooli beibi".

Laulu kuuluu koko elokuvan ajan elokuvassa *The Roaring Twenties* (1939), jossa sen tulkitsee näyttelijä Priscilla Lane.

Tarinan mukaan säveltäjä Burnett haavoittui vakavasti ensimmäisessä maailmansodassa ja menetti muistinsa. Hän oli kadottanut tunnuslevynsä eikä sairaalaan tullessaan voinut muistaa edes kuka oli. Kun tunnuslevy löydettiin taistelukentältä ruumiiden joukosta, hänen oletettiin kaatuneen. Myöhemmin eräs kenttäsairaalassa potilaita viihdyttänyt pianisti ilmoitti "My Melancholy Baby" -kappaleen säveltäjän kuolleen, ja alkoi soittaa kappaletta tämän muistoksi. Kun Burnett kuuli melodian, hänen muistinsa palautui. Hän nousi istumaan sängyssään ja huusi: "Minä kirjoitin tuon laulun!"

Lähteet
-------

1. 1 2  Fuld, James J.: *The Book of World-Famous Music: Classical, Popular, and Folk*, s. 384. Courier Dover Publications, 2000. ISBN 0486414752. (englanniksi)
2. 1 2  Tyle, Chris: Jazz Standards Songs and Instrumentals (My Melancholy Baby) *JazzStandards.com*. Viitattu 8.12.2009.
3. ↑  Suomen äänitearkisto[vanhentunut linkki]
4. ↑  *The Roaring Twenties* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
5. ↑  Furia, Philip & Lasser, Michael L.: *America's Songs: The Stories Behind the Songs of Broadway, Hollywood, and Tin Pan Alley*, s. 8. CRC Press, 2006. ISBN 0415972469. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kappaleen sanat Wikiaineistossa
**Kaulbarsien aatelispalatsi** on alun perin Reinhold August von Kaulbarsin rakennuttama ja Carl Ludvig Engelin suunnittelema palatsi Tallinnan Toompealla, Virossa. Rakennus edustaa uusklassista tyyliä ja siinä toimii nykyisin Viron oikeuskanslerin kanslia.

Historia
--------

Palatsin etupuoli.
Kaulbarsien aatelispalatsin rakennutti Mõdrikun kartanon ja Rägaveren kartanon omistaja Reinhold August von Kaulbars ja sen suunnitteli tuolloin Tallinnan rakennusmestarina vuosina 1808–1814 työskennellyt saksalainen Carl Ludvig Engel. Rakennus valmistui vuonna 1814 ja se sai goottilaisesta Tallinnasta poiketen uusklassisen ilmeen. Tarton yliopiston päärakennuksen tapaan Kaulbarsien aatelispalatsin takafasadin päätykolmiota kannattelevat joonialaiset pylväät. Engel suunnitteli Tallinnaan useita uusklassismia edustavia rakennuksia, mutta kokonaisuudessaan ahdas ja keskiaikainen kaupunki ei häntä miellyttänyt, vaan hän muutti ensin Pietariin ja sieltä Helsinkiin, jossa hän oli rakentamassa uusklassista monumentaalikeskustaa. Vuonna 1850 palatsin uudeksi omistajaksi tuli luutnantti Alexander von Benckendorff ja rakennuksen oikean siiven etuovi koristeltiin Benckendorff-suvun vaakunalla. Vuodesta 1871 rakennuksen omistaja oli Vera von Stenbock ja vuodesta 1899 paronitar Natalie von Uexküll. Eri ministeriöitä on toiminut rakennuksessa 1920-luvulta alkaen ja vuonna 2004 rakennuksesta tehtiin Viron oikeuskanslerin kanslia.

Rakennus
--------

Kaulbarsien aatelispalatsi on etupuoleltaan kaksikerroksinen ja takafasadinsa puolelta kolmikerroksinen. Rakennuksen seinällä lukee latinaksi *Parentum voto ac favore*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Maja ajalugu Õiguskantsler. Viitattu 24.4.2018. (viroksi)
2. 1 2  Zetterberg, Seppo: *Viron Historia*, s. 340-341. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 9517465203.
3. ↑  3001 Elamu Kohtu t.8, 1809.a. 1927.a. *Kultuurimälestiste register*. Muinsuskaitseamet. Viitattu 24.4.2018. (viroksi)
**Niemelänkylän lentokenttä** oli Ylivieskan keskustasta noin 5 kilometriä luoteeseen sijainnut lentokenttä, joka rakennettiin talvisodan aikana Kauhavan Lentosotakoulun apukentäksi. Kenttää varten pakkolunastettiin 75 hehtaaria peltoa, niittyä ja metsää. Kentälle valmistui vuoden 1940 aikana neljä sorapintaista kiitotietä, pohjoinen-etelä-suuntaisen pituus oli 725 metriä, koillinen-lounais-suuntaisen pituus 710 metriä, länsi-itä-suuntaisen 475 metriä ja luode-kaakko-suuntaisen 650 metriä. Kentällä ei ollut lentokonehalleja vaan ainoastaan kolme sirpalesuojaa koneita varten. Lisäksi kentällä oli rakennustöiden aikainen ruokailu- ja konttoriparakki, maanalainen polttoainesäiliö ja tuulipussi. Kiitotievaloja ei ollut. Kiitoteitä pidennettiin jatkosodan aikana niin että ne olivat kaikki vähintään 700 metriä pitkiä.

Niemelänkylän kentältä lyhyen aikaa operoineen Täydennyslentolaivue 25:n kalustoa olivat mm. Pyry-harjoitushävittäjät. Jatkosodan alkuvaiheessa kesä-heinäkuussa 1941 kenttä oli Täydennyslentolaivue 25:n tukikohtana, tukikohta siirrettiin kuitenkin pian pois kentän huonon kunnon, pienuuden ja kapeiden kiiroratojen vuoksi. Niemelänkylän kenttä toimi sitten Kauhavan Lentosotakoulun matka- eli purjehduslentojen määränpäänä ja kääntöpaikkana. 

Kesäkuussa 1944 kentälle siirtyi Kauhavalta tilanpuutteen vuoksi Ohjaajakurssi 7, jonka lentäjien koulutus jatkui kentällä syyskuun alkuun 1944 saakka.
Tämän kurssin kalustona olivat tšekkoslovakialaiset Letov Š-18 "Šmolik" -koulukoneet.

Sotavuosien jälkeen kenttä ei ollut enää aktiivikäytössä huonokuntoisuutensa vuoksi. Suomen Ilmailuliiton lentosirkus Pilvien Huimapäät vieraili 1950-luvun alussa kentällä. Sittemmin kentän käyttö päättyi kokonaan ja sen maita alettiin palauttamaan takaisin maanviljelijöille. Kalajokilaakson Ilmailukerho toimi kentällä 1960-luvun lopulla. 

Vuonna 1970 kentän länsipuolelle ja osittain entisten kiitoteiden päälle alettiin rakentaa ravirataa, joka valmistui seuraavana vuonna. Lentokentän kiitoteistä oli viimeksi käytössä 1980-luvulle saakka luode-kaakkosuuntainen lyhyt kiitotie, joka on nykyisin raviradan tallialueena. Muut entiset kiitotiet ovat viljelyskäytössä tai jääneet raviradan alle. Kahden konekorsu-sirpalesuojan kaivannot ovat säilyneet, samoin lentokentälle johtanut maantie.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jukka Nisula : Lentokentästä raviradaksi – Ylivieskan vanhan sotakentän vaiheet, Ilmailumuseoyhdistys ry, Feeniks-lehti 2/2011 ja 3/2011
2. ↑  Sota-ajan viimeinen lentokoulutus Ylivieskassa.  *Keskipohjanmaa.fi*, 5.9.2014. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 4.6.2022. [vanhentunut linkki]

Kirjallisuutta
--------------

* Nisula, Jukka: *Kauhavan apu- ja leirikentät 1930- ja 1940-luvuilla: Laajalahti-Mänkijärvi-Karvia-Siikakangas-Ylivieska-Lestijärvi-Vaasa-Lappajärvi-Vesivehmaa*. Julk. Ilmailumuseoyhdistys. Vantaa: Ketterät Kirjat, 2017. ISBN 978-952-7044-20-9.
Matilda Gyllenberg vuonna 2019.
**Matilda Gyllenberg** (s. 1980 Helsinki) on suomenruotsalainen toimittaja ja dramaturgi. Gyllenberg on juontanut ruotsinkielisiä uutisia, TV-Nyttiä, ruotsinkielisiä uutisia Ykkösen Aamu-TV:n yhteydessä ja aamuohjelma *Min Morgonia*.

Gyllenberg on toiminut myös näyttelijänä ja käsikirjoittajana. Hän on julkaissut romaanit *Det lungsjuka huset* (2019) ja *Hundra dagar hemma* (2022). Jälkimmäisestä romaanista SLS myönsi hänelle 25 000 euron palkinnon.

Matilda Gyllenbergin sisar on näyttelijä Linda Zilliacus, ja heidän isoisänsä oli professori Helge Gyllenberg.

Lähteet
-------

1. ↑  "Skolvägran kan drabba alla familjer." *Hufvudstadsbladet* 5.2.2023.
2. ↑  Harms-Aalto, Martina: Tre systrar Gyllenberg: "Den stora flocken är vår definition av lycka."  *Hufvudstadsbladet*, 6.8.2023, s. 13–16. Artikkelin maksullinen verkkoversio.. Viitattu 6.8.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Kaulajoki** on Saaristomereen laskevan Aurajoen sivujoki Pöytyällä Varsinais-Suomessa. Joki tunnetaan myös nimellä Jalkalanjoki. Joen valuma-.alueen pinta-ala on 109,33 km² eikä sen valuma-alueella ole järviä.

Joessa on sijainnut useita myllyjä mm. Jalkalankoskessa ja Ellistenkoskessa. Myllyistä on vielä eräitä jäännöksiä havaittavissa .

Joki laskee Aurajokeen Pöytyän Kaulansuussa, ja sen valuma-alue kattaa Pöytyän kunnan vuosien 2005 Karinaisten ja 2009 Yläneen kuntoliitoksia edeltänestä alueesta sen itäisen osan.

Jokeen laskevat vedet Hirvisuon länsiosasta Haapaojan kautta ja Kontolanrahkan eteläosasta Rahkasuonojan kautta.

Joen varrelle jäävät jokisuusta joen latvalle lueteltuna Pöytyän Kaulansuun, Jalkalan, Ellisten, Vistolan, Karhunojan, Kaulanperän, Kumilan ja Helttulan kylät. Joen ylittää Pöytyän karhunojalla yhdystie 2250 ja Pöytyän Kaulanperällä yhdystie 2254.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaulajoki *Karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 29.8.2018.
2. 1 2  Kaulajoen valuma-alue (28.008) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 29.8.2018.
3. 1 2  Aurajokisäätiö: Muistojen myllyt *aurajoki.net*.  2003.
4. ↑  Ekholm, Matti: *Suomen vesistöalueet*, s. 55. Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja – Sarja A 126. Helsinki: Vesi ja Ympäristöhallitus, 1993. ISBN 951-47-6860-4.
5. 1 2  *Peruskartta* 1:20 000. 2022 03 Pöytyä.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1963.  Kartta maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (jpg) (viitattu 29.8.2018)
6. 1 2  *Peruskartta* 1:20 000. 2022 06 Kyrö.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1963.  Kartta maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (jpg) (viitattu 29.8.2018)
Beato noin vuonna 1866.
**Felice Beato** (1832 Venetsia – 29. tammikuuta 1909 Firenze), tunnettu myös nimellä **Felix Beato**, oli brittiläis-italialainen valokuvaaja. Lapsuutensa hän vietti Korfun saarella, joka oli tuolloin brittiläinen protektoraatti. Hän oli ensimmäisiä Itä-Aasiassa valokuvanneita ja varhaisimpia sotavalokuvaajia. Hänen laatukuviaan, muotokuviaan sekä näkymiään ja panoraamojaan Aasian ja Välimeren alueen arkkitehtuurista ja maisemista pidetään merkittävinä. 

Beaton matkat eri maissa soivat hänelle mahdollisuuden luoda voimakkaita ja kestäviä kuvia maista, ihmisistä ja tapahtumista, jotka olivat tuntemattomia ja kaukaisia suurimmalle osalle eurooppalaisista ja pohjoisamerikkalaisista. Nykyaikaan saakka hänen työnsä ovat muodostaneet keskeiset kuvat sepoykapinan ja toisen oopiumisodan kaltaisista tapahtumista. Hänen valokuvansa edustavat ensimmäisiä, myöhemmin valokuvajournalismiksi kutsuttuja töitä. Hänellä oli merkittävä vaikutus muihin valokuvaajiin, ja Beaton vaikutus Japanissa, jossa hän työskenteli ja opetti lukuisia muita valokuvaajia ja taiteilijoita, oli erityisen syvä ja kestävä.

Galleria
--------

* Shimazu-klaanin samuraita Boshin-sodan aikana, 1860-luku.Shimazu-klaanin samuraita Boshin-sodan aikana, 1860-luku.
* Pekingin Kesäpalatsi ennen sen tuhoa, lokakuu 1860.Pekingin Kesäpalatsi ennen sen tuhoa, lokakuu 1860.
* Työläisiä työntämässä vaunuja, noin 1866–1867.Työläisiä työntämässä vaunuja, noin 1866–1867.
* Fort McKee Koreassa kaatumisensa jälkeen, kesäkuu 1871.Fort McKee Koreassa kaatumisensa jälkeen, kesäkuu 1871.
* Katu Nagasakissa, noin 1868.Katu Nagasakissa, noin 1868.
* Harvinaisten tavaroiden liike, Japani, 1868.Harvinaisten tavaroiden liike, Japani, 1868.

Lähteet
-------

1. ↑  Lacoste, Anne: *Felice Beato: A Photographer on the Eastern Road*, s. 2, 28. Getty Publications, 2010. ISBN 9781606060353. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Felice Beato** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Museum of Modern Art
* National Gallery of Canada
* Photographers' Identities
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kerstin Walther** (s. 5. huhtikuuta 1961) on saksalainen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti Saksan demokraattista tasavaltaa. Hän on viestijuoksun maailmanmestari.

Walther voitti Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1979 kultaa 100 metrillä ajalla 11,57, 200 metrillä ajalla 23,11 ja 4 × 100 metrin viestissä. Hän juoksi Helsingin MM-kilpailuissa 1983 avausosuuden DDR:n 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti maailmanmestaruuden ajalla 3.19,73.

Walther juoksi 100 metrin ennätyksensä 11,34 Jenassa 29. toukokuuta 1982, 200 metrin ennätyksensä 22,86 Leipzigissa 27. heinäkuuta 1983 ja 400 metrin ennätyksensä 51,12 Jenassa 28. toukokuuta 1983. Sisäradoilla hän juoksi 60 metriä parhaimmillaan aikaan 7,31 Senftenbergissä 19. helmikuuta 1983 ja 200 metriä 23,11 Budapestissä 12. helmikuuta 1983.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  [[IAAF|14344213}}
2. 1 2 3  Kerstin Walther Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Rinna Ikola-Norrbacka Lahti-Vesivehmaan lentokentän 80-vuotislentonäytöksessä elokuussa 2020. Oikealla taitolentäjä Miikka Rautakoura.
**Rinna Ikola-Norrbacka** (s. 31. joulukuuta 1973 Turku) on Asikkalan kunnanjohtaja. Hän aloitti virassa 7. elokuuta 2017. Hän siirtyi Asikkalan kunnanjohtajaksi Sulkavan kunnanjohtajan virasta. Koulutukseltaan Ikola-Norrbacka on hallintotieteiden tohtori.

Ennen kunnanjohtajan uraa Ikola-Norrbacka työskenteli 15 vuotta tutkijana ja opettajana Vaasan yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 2010 Vaasan yliopistoston filosofisen tiedekunnan julkisjohtamisen yksiköstä, väitöskirjansa aiheena "Johtamisen eettisyys terveydenhuollossa: esimiestyön ja hallinnon eettiset arvot julkisen terveydenhuollon kahdessa professiossa". 

Ikola-Norrbacka valittiin Sulkavan kunnanjohtajaksi 12. maaliskuuta 2014. Hänen vastaehdokkainaan olivat Sulkavan hallintojohtaja Jussi Stoor ja Mehiläinen Oy:n mielenterveyspalveluiden yksikönjohtaja Aki Heiskanen. Tehtävään haki 14 henkilöä.

Asikkalan kunnanvaltuusto valitsi Ikola-Norrbackan kunnanjohtajaksi huhtikuussa 2017. Virkaa haki 17 henkilöä. Ikola-Norrbacka voitti vastaehdokkaansa Hartolan kunnanjohtajan Merja Oleniuksen äänin 29−4. Hän aloitti kunnanjohtajana 7. elokuuta 2017. 

Ikola-Norrbacka on kilpaillut maastohiihdossa. Hän saavutti Seinäjoen Hiihtoseuran joukkueessa 3 × 5 kilometrin viestin SM-hopeaa 1999 ja SM-pronssia 1998.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Johtamisen eettisyys terveydenhuollossa : esimiestyön ja hallinnon eettiset arvot julkisen terveydenhuollon kahdessa professiossa *Doria*. Kansalliskirjasto. Viitattu 11.8.2017.
3. 1 2  Sulkavan kunnanjohtajaksi valittiin Rinna Ikola-Norrbacka *Yle Uutiset*.  12.3.2014. Yleisradio Oy. Viitattu 11.8.2017.
4. ↑  Rinna Ikola-Norrbacka valittiin Asikkalan kunnanjohtajaksi *Itä-Savo*.  24.4.2017. KAAKON VIESTINTÄ OY.  Arkistoitu 11.8.2017. Viitattu 11.8.2017.
5. ↑  Rinna Ikola-Norrbacka siirtyy Asikkalaan - Kuntalehti *Kuntalehti*.  25.4.2017. KL-Kustannus Oy. Viitattu 11.8.2017.
6. ↑  Asikkalan uusi kunnanjohtaja ei pelkää ristiriitoja *Etelä-Suomen Sanomat*.  7.8.2017. Mediatalo ESA Oy. Viitattu 11.8.2017.
7. ↑  Rinna Ikola-Norrbacka *naisjohtajat.fi*. Viitattu 9.1.2021.
8. ↑  Urheilutuloksia Ampumahiihto ANTERSELVA... (tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  18.1.1999. Viitattu 9.1.2021.
9. ↑  Urheilutuloksia Alppihiihto SALLA... (tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  28.3.1999. Viitattu 9.1.2021.
**Rinkelinmäki** on Hämeenlinnan Pullerinmäen kaupunginosaan kuuluva alue, joka on osa Ahveniston harjumuodostumaa. Rinkelinmäki on valtakunnallisesti tunnettu Rinkelinmäen jäähallista, jolla jääkiekkoseura Hämeenlinnan Pallokerho pelaa kotiottelunsa sekä poliisikoirakoulusta.

Alueen merkittävimmän asutuksen muodostaa Rinkelinmäen lähiö, joka rajoittuu lännessä Ahvenistonharjun rinteeseen ja idässä Poltinahontiehen. Lisäksi Rinkelinmäellä sijaitsee käytöstä poistettu Ahveniston vesitorni, jonka katolla on tähtitieteen harrastajien (Hämeenlinnan Vega r.y.:n) tähtitorni. Vesitornin juurella on tennishalli ja entinen Poltinahon varuskunta-alue.

Lähteet
-------

1. ↑  Ritari-areena HPK, hpk.fi. Viitattu 13.7.2018.
2. ↑  Poliisikoiralaitos Poliisiammattikorkeakoulu, polamk.fi. Viitattu 13.7.2018.
3. 1 2  Hämeenlinnan karttapalvelu (Aluejaot-kohdasta tehdään valinta *Kaupunginosat*) Hämeenlinnan kaupunki, hameenlinna.fi. Viitattu 13.7.2018.
4. ↑  Arkistoitu kopioAhveniston vesitorni vapautuu raskaasta kuormastaan  26./27.12.2013. Hämeen Sanomat.  Arkistoitu 13.7.2018. Viitattu 13.7.2018.
5. ↑  Arkistoitu kopioObservatorio Hämeenlinnan Vega.  Arkistoitu 2.4.2016. Viitattu 13.7.2018.