recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Metz** [ˈmɛs] on ranskalainen kaupunki Mosellen departementissa, Lorrainessa lähellä Saksan rajaa. Kaupungissa asuu 124 435 asukasta (2006) ja sen alueella noin 320 000 asukasta.

Metzissä on modernin ja nykytaiteen museo Centre Pompidou-Metz.

Historia
--------

Ensimmäiset ihmisasutuksen merkit Metzistä ovat jopa 200 000 vuoden takaa. Noin 10 000 vuotta sitten alueelle vaelsi ihmisiä idästä. 3 000 eaa. – 1 000 eaa. alueella asuivat liguurit, joista tiedetään hyvin vähän.

Julius Caesar valloitti Metzin 51 eaa. ja siitä tuli yksi alueen merkittävimmistä kaupungeista. Attila ryösti kaupungin 7. huhtikuuta 451. Frankkien aikana Metz oli huomattava kaupunki, ja se oli useiden Austrasian merovingikuninkaiden hallintokaupunki.

Arkkitehtuuri
-------------

Roomalaisajan ja sitä edeltävien aikojen rakennukset ovat pääosin hävinneet. Roomalaisajan raunioita on nähtävissä niiden päälle rakennetun Metzin museon pohjakerroksessa. Roomalaisajalla (vuoden 400 paikkeilla) rakennettu ja myöhemmin Saint-Pierre-aux-Nonainsin kirkkona tunnettu rakennus on myös vielä pystyssä. 

Metz sijaitsee alueella, joka on ollut rajaseutua ison osan tunnetusta historiastaan. Eri aikakausina on rakennettu monia muureja ja linnoituksia, joista osa on säilynyt. Keskiaikaisia rakennelmia on jäljellä esimerkiksi osana Moselin ja Seillen yhtymäkohtaa reunustavia muureja. Seillen toisella puolella nousevalla kukkulalla on Bellecroixin linnoitus, jonka näkyvät osat ovat pääosin 1700–1800 -luvuilta. 

Metzin vanhoissa osissa on rakennusmateriaalina usein kellertävä kalkkikivi. Vanhojen osien kadut ovat kapeita ja näennäisen sekavasti toisiinsa liittyviä. Metzin ollessa osa Saksaa 1871–1918 rakennettiin muun muassa rautatieaseman seudulle väljemmin ja pääosin muista materiaaleista.

Kaupungin leimallisia rakennuksia ovat muun muassa vanhassa osassa sijaitseva St. Etiennen tuomiokirkko ja saksalaisella ajalla rakennetut postitalo ja rautatieasema sekä vuodesta 1230 alkaen Seillen ylityspaikkaa vartioimaan rakennettu Porte des Allemands. 

Keskustan ulkopuolelle on viime vuosikymmeninä rakennettu kerrostaloja lisääntyvän kaupunkiväestön asuttamiseksi. Elementtitaloryppäiden asuntojen edullisemmat kustannukset ovat johtaneet väestön jakautumiseen tulotasojen mukaan. Tätä voidaan pitää kaupunkisuunnittelullisena ongelmana, sillä esimerkiksi vuoden 2005 levottomuuksien aikaan mellakointia ja autojen polttoa ilmeni Metzin lähettyvillä eniten juuri näillä alueilla (esimerkiksi Borny, Woippy).

Metz sijaitsee Mosel- ja Seille-jokien yhtymäkohdassa. Sillat, saaret, rantapenkeret ja kanavat ovat siis myös keskeinen osa kaupunkikuvaa.

Kuvia
-----

* Metzin tuomiokirkkoMetzin tuomiokirkko
* Metzin rautatieasemaMetzin rautatieasema
* Porte des AllemandsPorte des Allemands

Lähteet
-------

1. ↑  Résultats du recensement de la population 2006 Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 1. elokuuta 2009. (ranskaksi)
2. ↑  Metz, Trois Mille Ans d'Histoire Ville de Metz.  Arkistoitu 23.1.2011. Viitattu 28.12.2010. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Metz** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin kotisivut
**Matti Jouko Olavi Waris** (28. helmikuuta 1930 Helsinki – 10. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen eläinlääkintäkenraalimajuri, joka toimi puolustusvoimien ylieläinlääkärinä.

Matti Wariksen vanhemmat olivat everstiluutnantti Paavo Gustaf Waris ja Toini Tellervo Sinervä. Hänen puolisonsa vuodesta 1951 oli Armi Kristina Kamprad. Waris pääsi ylioppilaaksi 1948 Helsingin suomalaisesta lyseosta ja valmistui eläinlääkäriksi Tukholman kuninkaallisesta eläinlääketieteellisestä korkeakoulusta 1956, elintarvikehygienikko hänestä tuli 1966. Waris oli eläinlääkäri Pohjois-Savon prikaatissa 1957–1958, Hevoshuoltokoulussa 1958–1965, 1. Divisioonan esikunnassa 1965–1966 ja Pohjois-Suomen sotilasläänin esikunnassa 1966–1968. Puolustusvoimien ylieläinlääkäri hän oli vuodesta 1968 vuoteen 1990, jolloin hän jäi eläkkeelle.

Waris ylennettiin eläinlääkintäluutnantiksi 1957, -kapteeniksi 1958, -majuriksi 1961, -everstiluutnantiksi 1965, -everstiksi 1968 ja -kenraalimajuriksi 1989.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, *Helsingin Sanomat* 9.2.2020, s. C 15
2. 1 2  Ympäristönsuojelu työllistää puolustusvoimien ylieläinlääkäriä. *Helsingin Sanomat*, 28.2.1990, s. 4.
3. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 1060 (Viitattu 27.1.2019)
4. 1 2  Puolustusvoimat. *Helsingin Sanomat*, 25.11.1989, s. 4.
5. ↑  Puolustusvoimat. Uusi ylieläinlääkäri Matti Rysä tulee Oulusta. *Helsingin Sanomat*, 1.3.1990, s. 4.

Aiheesta muualla
----------------

* Matti Wariksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Niilo Visapää
**Niilo Karl Robert Visapää** (sukunimi vuoteen 1932 *Backberg*, 1904–1979) oli suomalainen teologian kandidaatti, kouluneuvos, yliopettaja ja rehtori.

Visapään vanhemmat olivat Adolf Daniel Backberg (1868–1937) ja Alina Ingeborg Malmström (k. 1948). Hänen veljensä oli diplomi-insinööri ja kalterijääkäri Harry Backberg.

Visapää pääsi ylioppilaaksi 1922 ja hän suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1926 sekä valmistui teologian kandidaatiksi 1929.

Visapää toimi Kotkan lyseon uskonnon ja filosofian alkeiden vanhempana lehtorina 1929–1935, Helsingin eteläisen seurakunnan virallisena apulaisena 1936–1944 ja Mannerheimin Lastensuojeluliiton sotaorpotoiminnan johtajana 1944–1946. Hän oli Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa uskonnon, sielutieteen ja filosofian vanhempana lehtorina 1947–1969, yliopettajana 1969–1971 sekä rehtorina 1968–1971. Hän oli myös koulun kirjastonhoitajana 1948–1969. Visapää oli lisäksi kouluhallituksessa tilapäisenä tarkastajana 1950 ja 1952 sekä vt. kouluneuvoksena 1943, 1950–1953 ja 1955–1957. Hän sai kouluneuvoksen arvonimen 1965.

Visapää oli naimisissa vuodesta 1939 kirjailija Sinikka Kallio-Visapään kanssa.

Teoksia
-------

* *Rahan kokoaminen, säästö ja käyttö*. Suomen säästöpankkiliiton julkaisuja. Helsinki, 1956

Toimitustöitä
-------------

* *Kouluhartauden käsikirja*; toim. Toivo Kulometsä, Vesa Nikunen, Niilo Visapää. WSOY, 1962

Lähteet
-------

1. ↑  Geni.com : Niilo Karl Robert Visapää
2. 1 2  Norssin historia : Norssin Visapää ja Valjakka
3. ↑  Kuka kukin on 1954 : Sinikka Kallio-Visapää


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Matilda Malvina Sofia *Amanda* Nerman-Taube** (25. kesäkuuta 1841 Tukholma, Ruotsi – 24. tammikuuta 1919 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä, joka näytteli myös Suomessa Helsingin Nya teaternissa (Svenska teatern). 

Nerman oli oppilaana Kuninkaallisessa baletissa vuosina 1853–1857. Hän siirtyi 1861 näyttelijäksi Suomeen Nya teaterniin vuoteen 1863, jolloin teatteri paloi. Hän opiskeli Pariisissa vuoden verran ja näytteli sen jälkeen Dramatenissa 1864–1873. Hän myös käänsi Dramatenille näytelmiä, esimerkiksi näytelmät *En liten förmyndare* ja *Hertig Job*.

Nerman näytteli ensimmäisessä roolissaan Dramatenissa vuonna 1864 Adriennen roolin yksinäytöksisessä näytelmässä *En liten förmyndare*. 1868 hänellä oli Dramatenissa Cecilian rooli Alexander Elzin näytelmässä *Han är inte svartsjuk*. Jäähyväisnäytöksessä Kungliga Stora Teaternissa 9. kesäkuuta 1873 hänellä oli Tusneldan rooli näytelmässä *Släktningar*. Helsingissä Nya teaterissa hän näytteli 26. marraskuussa 1862 ensi-iltaan tulleessa *Daniel Hjortissa* Sigridin roolin.

Nerman luopui näyttelijänurasta avioiduttuaan 1873, mutta esiintyi jälleen 1893 Dramatenissa hyväntekeväisyysnäytöksessä. 

Nermanin puoliso oli vuodesta 1873 valtiopäiväedustaja Carl Taube

Rooleja
-------

* Cecilia näytelmässä *Han är inte svartsjuk*
* Adrienne näytelmässä *En liten förmyndare*
* Camille näytelmässä *En teaterpjes*
* Fru de Riom näytelmässä *Män af ära*
* Emma näytelmässä *Hertig Job*
* Valérie, Klara näytelmässä *Egmont*
* Elmire näytelmässä *Tartuffe*
* Isabella näytelmässä *Skola för äkta män*
* Donna Clara näytelmässä *Stolthet mot stolthet*
* Sigrid näytelmässä *Daniel Hjort*
* Tusnelda näytelmässä *Släktningar*

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kungl. teatrarne under ett halft sekel 1860-1910 s. 201-202
2. ↑  Teaterannons *Aftonbladet*.  30.11.1868. Viitattu 16.3.2018. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* 

* Lisää luettavaa aiheesta **Amanda Nerman** on Wikiaineistossa
* Svenskt porträttgalleri / XXI s. 80
* Claës Lundin: Amanda Taube.  *Idun*, 1893, 6. vsk, nro 10, s. 73. Artikkelin verkkoversio.  (ruotsiksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
Lea Ahlborn
Ahlbornin veistämä muistomitali tutkimusmatkailija A. E. Nordenskiöldistä ja tämän kapteenista Louis Palanderista.
**Lea F. Ahlborn** (o.s. *Lundgren*; 18. helmikuuta 1826 – 13. marraskuuta 1897) oli ruotsalainen kaivertaja ja mitalitaiteilija. Hän toimi vuosina 1855–1896 Ruotsin rahapajan virallisena kaivertajana ja oli siten Ruotsin ensimmäinen naispuolinen virkamies.

Ahlbornin isä Ludvig Lundgren oli Ruotsin kuninkaallisen rahapajan kaivertaja, ja hän sai oppia isältään. Hän opiskeli myös vuoden ajan Ruotsin taideakatemiassa 1850–1851 ja yksityisoppilaana Pariisissa talvella 1852–1853. Hänen isänsä viran oli tarkoitus siirtyä hänen veljelleen P. H. Lundgrenille, mutta tämä oli sairaalloinen. Isän kuoltua vuonna 1853 Ahlborn nimitettiin rahapajan vt. kaivertajaksi ja veljensäkin kuoltua vuonna 1855 hänestä tuli virallinen kolikonkaivertaja. Ahlborn jatkoi tässä virassa vuoteen 1896 asti. Hän tosin jatkoi työskentelyä sen jälkeenkin. Hänen eläkeanomustaan ei ehditty käsitellä ennen hänen seuraavana vuonna tapahtunutta kuolemaansa, sillä Ruotsin valtio ei ollut koskaan aiemmin joutunut myöntämään naiselle virkaeläkettä.

Ahlborn kaiversi yli 40 vuoden ajan rahapajan leimasimet kaikille ruotsalaisille kolikoille sekä tilaustyönä myös Norjan ensimmäisille kultarahoille ja 1860-luvun alussa Suomen ensimmäisille markka- ja pennikolikoille. Ahlbornin on sanottu elvyttäneen ruotsalaisen mitalitaiteen. Hän toteutti useita juhlarahoja ja yli 300 muistomitalia, kuten Uppsalan yliopiston 400-vuotisjuhlamitalin vuonna 1877 ja Yhdysvaltain itsenäisyyden tunnustamisen 100-vuotisjuhlamitalin vuonna 1883. Ahlborn toteutti myös vuonna 1865 Suomen vuosien 1863–1864 valtiopäivien muistomitalin, joka oli ensimmäinen Suomen Rahapajan liikkeelle laskema tuote. Hänen aloitteestaan suomalaisissa kolikoissa otettiin myös käyttöön niin sanottu rahamestarin merkki. Hänet valittiin Ruotsin taideakatemian jäseneksi vuonna 1881.

Lea Ahlbornin puoliso oli vuodesta 1854 koristeveistäjä Carl Ahlborn.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Gerda Boéthius: Lea F Ahlborn (f. Lundgren) (ruotsiksi) Svenskt Biografiskt Lexikon (1918). Ruotsin valtionarkisto.
2. 1 2  Lea Ahlborn (ruotsiksi) *Nationalencyklopedin*. Viitattu 23.9.2015.
3. 1 2  *Nordisk familjebok* (1904), s. 374–303 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 22.9.2015.
4. 1 2  Första kvinnan i statlig tjänst (ruotsiksi) Murberget Länsmuseet Västernorrland. Viitattu 23.9.2015.
5. ↑  Historia (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Rahapaja. Viitattu 23.9.2015.
6. ↑  Rahamestareiden leimat Kolikot.com. Viitattu 23.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lea Ahlborn** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Musée d'Orsay

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Dan Barker
**Dan Barker** (s. 25. kesäkuuta 1949) on entinen kristillinen evankelista, joka uskosta luovuttuaan on noussut erääksi nykyajan huomattavimmista ateistisista aktivisteista. 

Kaliforniassa kasvanut Barker aloitti hengellisen uransa nuorena ja valmistui Azusa Pacific -yliopistosta. Hän sai pappisvihkimyksen vuonna 1975 ja työskenteli kveekarikirkossa, Assemblies of God -kirkossa sekä itsenäisessä karismaattisessa kirkossa. Hän julisti vuosia evankeliumia ja saavutti menestystä kristillisen musiikin esittäjänä ja säveltäjänä. Hän oli myös kaksi vuotta lähetystyössä Meksikossa.

Uskosta luopumisestaan Barker kertoi ensi kertaa vuonna 1984. Hän on sittemmin toiminut Freedom From Religion Foundationissa. Hän oli sen PR-johtajana vuosina 1987–2004 ja on vuodesta 2004 toiminut sen puheenjohtajana vaimonsa Annie Laurie Gaylorin kanssa.

Barkerin julkaisujen joukossa on kirja *Losing Faith In Faith: From Preacher To Atheist* (1992), jossa hän kuvaa uskosta luopumistaan ja tarkastelee kriittisesti kristillistä oppia. Hän on jatkanut ammattimaista muusikonuraansa vielä vapaa-ajattelija-aikanaan. Hän on julkaissut myös ateismiin ja vapaa-ajatteluun liittyvää musiikkia.

Yksityiselämä
-------------

Dan Barker on asunut 1980-luvulta saakka Wisconsinin Madisonissa. Hän on alkuperäisamerikkalainen, ja kuuluu poikkeuksellisen korkean älykkyysosamäärän omaavien Prometheus Societyyn sekä osallistuu shakkiturnauksiin.

Barkerilla on viisi lasta.

Aiheesta muualla
----------------

* Barkerin kuvaus Freedom From Religion Foundationin sivuilla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Korea
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Hakon Walter Westermarck** (10. kesäkuuta 1912 Helsinki – 27. marraskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen professori, joka toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1981–1985.

Ruotsissa koulutuksensa saanut Westermarck kuului sotien jälkeen perustetun Eläinlääketieteellisen korkeakoulun ensimmäisiin opettajiin. Eläinläketieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1952. Westermarck nimitettiin farmakologian ja toksikologian ensimmäiseksi professoriksi 1955, josta virasta hän jäi eläkkeelle 1976. Hän toimi myös Eläinlääketieteellisen korkeakoulun rehtorina 1973–1976.

Westermarck toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen hallituksessa jäsenenä vuodesta 1974, varapuheenjohtajana 1978–1981 ja puheenjohtajana neljän vuoden ajan 1981–1985. Hänen mielestään eläinsuojelu ja alan järjestöissä toimiminen kuuluivat tärkeänä osana eläinlääkärin ammattikuvaan. Hän toimi myös Pohjoismaiden Eläinsuojeluneuvoston puheenjohtajana sekä Maailman eläinsuojeluyhdistyksen WSPA:n neuvoa-antavana johtokunnan jäsenenä.

Ruotsissa olon aikana Westermarck avioitui Alma Ingridin (o.s. Lindholm; 1914–2011) kanssa. Heidän lapsensa ovat Tuomas, Jan Mikael, Eva Marina sekä Joel.

Lähteet
-------

1. ↑  Westermarck, Hakon *uppslagsverket.fi*.  Arkistoitu 23.2.2014. Viitattu 24.7.2013.
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1978, s. 1077. Viitattu 3.9.2023.

Kirjallisuutta
--------------

* Hannu Nieminen: *Sata vuotta eläinten puolesta* (Ekenäs 2001)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Toivo Vähäkallio.
**Toivo Reijo Vähäkallio** (vuoteen 1906 **Vilander**; 28. heinäkuuta 1888 Helsinki – 6. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Teknillisen korkeakoulun professori.

Vähäkallion vanhemmat olivat Hietalahden puusepäntehtaan työnjohtaja Niilo Vilander ja Anna Blom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1913. Vähäkallio oli rautatiehallituksen palveluksessa vuosina 1914–1925 toimien valtionrautateiden ratakonttorin teknillisen toimiston ylimääräisenä insinöörinä 1914–1919, siltaosaston johtajana 1919–1923 sekä rautatiehallituksen apulaisjohtajana ja siltarakennustoimiston esimiehenä 1923–1925. Hän oli sitten Teknillisen korkeakoulun rakennustekniikan ja insinööritieteiden lehtorina vuodesta 1925 ja huoneenrakennustekniikan professorina vuodesta 1945 vuoteen 1954. Hän toimi myös rakennusalan konsulttina ja laati konstruktiosuunnitelmia siltoihin sekä tuotanto- ja asuinrakennuksiin. Vähäkallio johti vuodesta 1934 alkaen valtion lentokone- ja tykkitehtaan tehdasalueiden suunnittelua Jyväskylän Rautpohjaan. Hän oli perushankintaohjelman rakennustöiden suunnittelun ja rakentamisen johtavana insinöörinä 1938–1942.

Toivo Vähäkallion vanhempi veli oli arkkitehti Väinö Vähäkallio. Toinen hänen veljistään oli Reino Vähäkallio joka oli yksi Akateemisen Karjala-Seuran kolmesta perustajajäsenestä. Toivo Vähäkallion poika Pentti Vähäkallio (1920–2000) oli Teknillisen Korkeakoulun rakennetekniikan professorina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Niskanen, Aino: Arkkitehti Väinö Vähäkallio ja hänen toimistonsa. Väitöskirja. Teknillinen Korkeakoulu 2005. (Toivo Vähäkalliosta s. 28, 362.)
2. 1 2  *Kuka kukin oli 1954*, s. 1000. Projekt Runeberg.
3. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 837. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
Birger Krogius 1930-luvulla. (Kuva Heinrich Iffland.)
**Birger Jarl Krogius** (9. joulukuuta 1901 Helsinki – 18. syyskuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen laivanvarustaja ja kauppaneuvos.

Birger Krogiuksen vanhemmat olivat kauppaneuvos Lars Karl Krogius (1860–1935) ja Sigrid Liljeqvist. Krogius teki ylioppilaaksi päästyään 1920 edestakaisen matkan Australiaan suomalaisella nelimastoparkki *Favellilla*, joka toimi koululaivana. Valmistuttuaan diplomiekonomiksi Svenska Handelshögskolanista Krogius opiskeli 1925–1926 myös London School of Economicsissa. Krogius oli 1927–1968 perheensä omistaman Ab Oceanfart Oy -varustamon toimitusjohtajana ja vuosina 1939–1949 Suomen Etelä-Amerikan Linja Oy:n toimitusjohtajana. Sotavuosien jälkeen hän toimi myös Suomen Höyrylaiva Oy:n toimitusjohtajana 1946–1969 ja vastasi varustamon aluskannan uusimisesta sotavuosien ja sotakorvausten aiheuttamien menetysten jälkeen. Krogius sai kauppaneuvoksen arvon 1952. Krogius oli useaan otteeseen Suomen laivanvarustajayhdistyksen puheenjohtajana ja vuodesta 1951 hän toimi Nyländska Jaktklubben-purjehdusseuran kommodorina.

Birger Krogius oli naimisissa 1927–1986 Gunhild Helene Grenmanin (1903–1986) kanssa.

Lähteet
-------

* *Kuka kukin on 1954*, s. 407. Projekt Runeberg.
* Krogius, Birger hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Ludwig Berger
**Ludwig Berger** (18. huhtikuuta 1777 – 16. helmikuuta 1839) oli saksalainen säveltäjä, pianisti ja pianopedagogi.

Berger opiskeli musiikkia Berliinissä Joseph Augustin Gürrlichin johdolla ja oli tuottelias säveltäjä jo parikymppisenä. Hän muutti Dresdeniin, jossa hänen läheisin ystävänsä oli taidemaalari Philipp Otto Runge. Pian Berger tapasi Muzio Clementin, jonka oppiin hän lähti Pietariin. Hän myös itse opetti jonkin aikaa pianonsoittoa Pietarissa. Hän meni naimisiin vuonna 1808, mutta hänen vaimonsa kuoli kymmenen kuukautta myöhemmin.

Bergerin oli poistuttava Pietarista Napoleonin sotaretken (1812) johdosta. Hän asui jonkin aikaa Tukholmassa ja suuntasi sitten Lontooseen. Vuodesta 1815 hän työskenteli pedagogina Berliinissä. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Felix Mendelssohn ja Fanny Mendelssohn. Berger piti viimeisen julkisen esiintymisensä pianistina vuonna 1814. Hänen uransa päätti käsivarren vaikea loukkaantuminen. Vuodesta 1816 Berger tunsi Wilhelm Müllerin, joka oli hänen tapaansa säännöllinen vieras Friedrich August von Staegemannin salongissa. Berger sävelsi laulusarjan *Die schöne Müllerin* (1816) ennen kuin Franz Schubert laati oman versionsa. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu kaikkiaan 160 yksinlaulua ja niiden lisäksi muun muassa pianosonaatteja, etydejä pianolle, kantaatteja sekä mieskvartettilauluja. Berger omaksui vaikutteita muun muassa John Fieldiltä. Useimmat Bergerin laulut ovat yksinkertaisia ja harrastelijaesityksiin suunnattuja.

Berger perusti vuonna 1819 Bernhard Kleinin, Gustav Reichardtin ja Ludwig Rellstabin kanssa Jüngere Berliner Liedertafel -mieskuoron.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Ala-Könni, Erkki ym. (toim.): *Otavan iso musiikkitietosanakirja 5*, s. 417. Helsinki: Otava, 1979. ISBN 951-1-0529-5-0.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Berger, Ludwig (1777-1839) Hyperion Records, viitattu 29.2.2024 (englanniksi)
**Teodor (Theodor) Natanael von Pfaler** (22. marraskuuta 1864 Mynämäki – 17. marraskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen pappi, opettaja ja valtiopäivämies.

Von Pfalerin vanhemmat olivat kirkkoherra Henrik Johan von Pfaler ja Ebba Fredrika Roos ja puoliso vuodesta 1889 Selma Sofia Viklund (k. 1945). Von Pfaler tuli ylioppilaaksi 1883 ja suoritti teologisen erotutkinnon 1887, jolloin hänet myös vihittiin papiksi. Hän oli Kokemäen kirkkoherran apulainen ja kirkkoherran viran välivuodensaarnaaja 1889, Porin kappalaisen apulainen 1891 ja samana vuonna Lokalahden kappalainen, Nummen kirkkoherra 1897, Turun 3. kappalainen 1898 ja 2. kappalainen 1904, Uskelan kirkkoherra 1908, astuen virkaan 1910, Angelniemen vt. kappalainen 1913 ja Ähtärin kirkkoherra 1914, astuen virkaan 1915. Eläkkeelle von Pfaler jäi vasta vuonna 1951. Perniön rovastikunnan lääninrovastina hän toimi 1911–1915, Porvoon-Tampereen tuomiokapitulin asessorina 1918–1921 ja Ruoveden rovastikunnan lääninrovastina 1928–1933. Von Pfaler oli myös Turun suomalaisen tyttökoulun uskonnon opettaja 1906–1910 ja Porvoon lyseon uskonnon opettaja 1920–1923. Hän oli edustaja kirkolliskokouksessa 1903, 1913, 1918, 1923, 1928 ja valtiopäivämies pappissäädyssä 1905.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Von Pfaler Teodor Natanael Viitattu 11.1.2021.
2. ↑  Pfaler von, Teodor Natanael Suomen papisto 1800–1920 -verkkojulkaisu. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. Viitattu 11.1.2021.
3. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 644-645. Viitattu 11.1.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet 1905 |
| --- |
|  |
| Arkkipiispa: Gustaf Johansson |
|  |
| Edustajat | 

|  |  |
| --- | --- |
| Piispat | 
* Colliander
* J. Forsman
* Råbergh

 |
|  |
| Turun arkkihiippakunta | 
* Björklund
* Hannula
* Hermanson
* Lybeck
* Nordlund
* von Pfaler
* J. A. Roos
* W. Roos
* Rosenqvist
* K. A. Schroderus
* H. Snellman
* P. Snellman
* Svanljung
* Tallgren

 |
|  |
| Porvoon hiippakunta | 
* Berger
* Danielson-Kalmari
* Fontell
* Heikel
* Heman
* Ingman
* Malin
* Maunu
* Rosenqvist
* Serlachius
* Westerlund

 |
|  |
| Savonlinnan hiippakunta | 
* Auvinen
* Gummerus
* Hedberg
* Hellman
* Hjelt
* J. Johansson
* Saxén
* Setälä
* Walle
* Wenneström

 |
|  |
| Kuopion hiippakunta | 
* Homén
* Hyvärinen
* Lönnrot
* Mennander
* Palmén
* H. E. Schroderus
* Schwartzberg

 |
|  |
| Yliopisto | 
* Runeberg
* Söderhjelm

 |

 |

 |
**Riola Sardo** (sardiksi *Arriòra*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 2 151 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 48,11 neliökilometriä. Se sijaitsee 9 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Riola Sardo** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Henrik Bernhard Anthoni** (25. huhtikuuta 1860 Rauma – 23. helmikuuta 1918 Kirkkonummi) oli suomalainen juristi, joka toimi muun muassa oikeuskanslerinviraston kansliapäällikkönä. Hänet surmattiin sisällissodan aikana.

Elämä
-----

Anthoni kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1878 ja opiskeli sen jälkeen oikeustiedettä Helsingin yliopistossa saaden varatuomarin arvon 1885. Hän oli aluksi senaatin virkamiehenä, ja toimi vuosina 1893–1904 nykyistä oikeuskanslerinviraston kansliapäällikköä vastaavassa virassa prokuraattorintoimituskunnan sihteerinä. Vuodesta 1904 lähtien Anthoni oli Lohjan kihlakunnantuomarina.

Anthoni surmattiin sisällissodan aikana helmikuussa 1918 yhdessä poikansa varatuomari Berndt Arnold Anthonin (s. 1887) kanssa. Punaiset vangitsivat heidät Bondarbyn maatilalta, minkä jälkeen miehet ammuttiin matkalla punakaartin esikuntaan Kirkkonummelle. Surmaajat kuuluivat Helsingin punakaartin pataljoonankomentajan Johan Erik Leivon johtamaan ryhmään, jonka jäsenet tuomittiin yhdeksästä Helsingissä ja Länsi-Uudellamaalla tehdystä murhasta. Anthonen murhista epäiltiin Hauholta kotoisin ollutta levyseppää Johan Salomon Keinoa (s. 1897) ja Uno Pääkköstä, jotka molemmat saivat kuolemantuomion syyskuussa 1918. Keino kuoli myöhemmin Suomenlinnan vankileirillä, mutta Pääkkösen kohtalosta ei ole tietoa.

Perhe
-----

Anthonin vanhemmat olivat Rauman kirkkoherra Berndt Johan Anthoni (1833–1905) ja Henrika Eleonora Östman (1837–1892). Hänen veljiään olivat laamanni Väinö Ossian Anthoni ja Hämeenlinnan lääninsairaalan alilääkäri Walter Einar Anthoni.

Anthoni avioitui Sigrid Matilda Domanderin kanssa vuonna 1885. Heidän toinen poikansa oli professori Eric Anthoni.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Anthoni, Henrik Bernhard. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 26.9.2018.
2. ↑  Det rödä skräckväldet. Häradshövding Henrik Bernhard Anthoni.  *Hangö*, 4.5.1918, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.9.2018.  (ruotsiksi)
3. ↑  Historiaa : Kansliapäälliköt (tai vastaavaa tehtävää hoitaneet) Oikeuskanslerinvirasto.  Arkistoitu 4.11.2021. Viitattu 26.9.2018.
4. ↑  Domstols- och polisnotiser.  *Hufvudstadsbladet*, 2.6.1918, s. 10–11. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.9.2018.  (ruotsiksi)
5. ↑  Gripna röda mördare.  *Dagens Press*, 3.6.1918, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.9.2018.  (ruotsiksi)
6. ↑  Domstols- och polisnotiser.  *Hufvudstadsbladet*, 28.9.1918, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.9.2018.  (ruotsiksi)
7. ↑  Keino, Johan Salomon Kustaanpoika *Suomen sotasurmat 1914–1922*.  5.3.2002. Valtioneuvoston kanslia.  Arkistoitu 26.9.2018. Viitattu 26.9.2018.
8. ↑  Anthoni, Väinö Ossian. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 26.9.2018.
9. ↑  Anthoni, Walter Einar. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 26.9.2018.
10. ↑  *Kuka kukin on 1954 : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 40. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Ritarikunnan rintatähti
**Bogdan Perustajan ritarikunta** (romaniaksi *Ordinul „Bogdan Întemeietorul"*) on moldovalainen ritarikunta, joka on nimetty ruhtinas Bogdan I:n, lisänimeltään "Perustaja", mukaan. Ritarikunta on perustettu 26. joulukuuta 2008. Ritarikuntien keskenäisessä järjestyksessä Bogdan Perustajan ritarikunta on kolmanneksi korkea-arvoisin Tasavallan ritarikunnan ja Tapani III Suuren ritarikunnan jälkeen.

Kunnianosoituksen myöntämisperusteet ovat seuraavat: Moldovan kehittämisen ja valtion olemassaolon hyväksi tehdyistä ansiot, kansakunnan elävöittäminen, yhteiskuntajärjestyksen turvaaminen, eri etnisten ryhmien välien harmonisointi sekä Moldovan kansainvälisen maineen hyväksi tehdyt ansiot.

Ritarikunnassa on yksi luokka:

* ritarikunnan nauha

Lähteet
-------

1. ↑  Order of Bogdan the Founder *wawards.org*.  2024. Viitattu 20.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  Academicianul Ion Ababii – decorat cu Ordinul „Bogdan Întemeietorul" *Universitatea de Stat de Medicină și Farmacie „Nicolae Testemițanu"*.  11.2.2019. Viitattu 20.2.2024. (romaniaksi)
3. ↑  LEGE Nr. 314 din 26-12-2008 pentru completarea Legii nr.1123-XII din 30 iulie 1992 cu privire la distincţiile de stat ale Republicii Moldova. *Ministerul Justiției*.  2024. Viitattu 20.2.2024. (romaniaksi)
**Assolo** (sardiksi *Assòlu, Assòu*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 391 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 16,37 neliökilometriä. Se sijaitsee 255 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Assolo** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Aloros** (m.kreik. Ἄλωρος, *Alōros*, lat. *Alorus*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Bottiaiassa Makedoniassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi nykyisen Alexándreian kunnan alueella lähellä nykyisiä Kleidín ja Tríkalan kyliä.

Aloros sijaitsi Stefanos Byzantionlaisen ja Pseudo-Skylaksin mukaan Haliakmon- ja Lydias-jokien välissä hieman sisämaahan Thermainlahden pohjukan rannasta. Aloroksen lounaispuolella sijaitsi Aigain poliksen alue ja kaakkoispuolella Methonen poliksen alue. Pohjoisesssa Aloroksen alue rajautui Lydiaksen soihin.

Aloroksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli Makedonian vallan Aleksanteri II:n jälkeen kaapanneen Ptolemaios Aloroslaisen kotipaikka. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Alōritēs* (Ἀλωρίτης).

Kaupunki on ollut ympäröity noin kilometrin pituisella muurilla, josta on löydetty osia. Lisäksi kaupungin paikalta on löydetty arkaaiselle kaudelle ajoitettu alttari sekä sen vierestä 300-luvulle eaa. ajoitettu kaksihuoneinen, temppeliksi tulkittu rakennus.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "532. Aloros", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4  Smith, William: "Alorus", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
3. ↑  Aloros *Pleiades*. Viitattu 4.10.2021.
4. 1 2  "50 B3 Aloros", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
5. ↑  Pseudo-Skylaks: *Periplus* s. 26; Stefanos Byzantionlainen: *Ethnika*.
**Hugo Emil Timonen** (3. kesäkuuta 1906 Helsinki – 7. toukokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos, yrittäjä ja yritysjohtaja.

Timosen vanhemmat olivat kauppias Emil Timonen ja Ida Kaivola ja puoliso vuodesta 1930 Aune Mirjam Kaipainen. Timonen kävi kauppakoulun 1920–1922 ja toimi sitten kirjanpitäjänä, myyjänä ja Tilkan sotilassairaalan kanslistina ja kanslianvanhimpana. Varusmiespalveluksensa jälkeen hän oli Rautakonttori-yhtiön osastopäällikkö 1926–1928 ja sitten kauppamatkustaja, ostaja Renlundilla 1928–1932, myyjä Järvenpään Gummitehtaalla 1932–1933 ja myyntipäällikkö Nordqvistilla 1934–1936. Sota-aikana Timonen oli puolustusministeriön komentamana hankintatehtävissä 1939–1944, mutta jatkosodassa lyhyen aikaa myös sotasaalisupseerina Itä-Karjalassa. Sotilasarvoltaan hän oli reservin luutnantti. Merkittävimmän uransa Timonen teki Machineryllä, jossa hän oli Tampereen konttorin johtaja 1937–1939, yhtiön kaupallinen johtaja, johtokunnan jäsen 1940–1950, toimitusjohtaja 1950–1971 ja hallituksen puheenjohtaja 1950–1976. Hän hankki lähes kaikki Machineryn osakkeet omistukseensa 1950-luvun alussa. Kauppaneuvoksen arvon 1957 saaneella Timosella oli myös runsaasti luottamustehtäviä.

Hugo Emil Timosen poika ja isänsä seuraaja Machineryn johdossa oli kauppaneuvos Heikki Timonen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Hugo Emil Timonen Viitattu 25.9.2021.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 996. Viitattu 25.9.2021.
3. ↑  Paavilainen, Marko: Kauppaneuvos Heikki Timonen (1943–2020). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 11.8.2020. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 10.1.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Gonnostramatza** (sardiksi *Gonnostramàtza*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 896 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 17,64 neliökilometriä. Se sijaitsee 104 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gonnostramatza** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
Maanmittaushallituksen kokous vuonna 1917. Vasemmalla edessä Väinö Ahla, hänen takanaan Walter Nohrström ja pöydän päässä Kyösti Haataja.
**Walter Johannes Nohrström** (28. tammikuuta 1859 Savonlinna – 6. helmikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen kamarineuvos, maanmittari ja Maanmittaushallituksen ylijohtaja. 

Walter Nohrströmin vanhemmat olivat kollega Johan Wilhelm Nohrström ja Klara Lovisa Olsoni ja puoliso vuodesta 1889 Hanna Elisabet (Lisi) Herlin (k. 1940). Hänen vanhempi veljensä oli piirilääkäri Kaarlo Nohrström. Walter Nohrström kävi Savonlinnassa yläalkeiskoulun 1874 ja opiskeli polyteknillisessä koulussa 1874–1879 sekä polyteknillisessä opistossa 1879–1880 suorittaen maanmittausauskultanttitutkinnon 1882. Varamaanmittarina hän toimi 1885–1889, vakaajana 1886, nuorempana komissiomaanmittarina Turun läänissä 1889 ja vanhempana komissiomaanmittarina Mikkelin läänissä 1889–1896. Nohrström oli Maanmittaushallituksen vt. insinööri 1896–1899 ja Turun ja Porin läänin lääninmaanmittari 1899–1905. Maanmittaushallituksen pääjohtajan eli ylitirehtöörin apulainen hän oli 1905–1916 ja 1918–1928, hallinnollisen osaston johtaja 1916–1918 ja ylijohtaja 1928–1929. Nohrström siirtyi eläkkeelle 1929. Hän sai kamarineuvoksen arvon vuonna 1905. Nohrström oli paitsi monien alansa komiteoiden ja työryhmien jäsen, myös Savonlinnan kaupunginvaltuuston jäsen. Hän julkaisi vuonna 1933 teoksen *Isojaot Suomessa Venäjän vallan aikana (Suomen maanmittauksen historia II)*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 464 (Viitattu 19.11.2018)
2. 1 2 3  Kuka kukin oli (Viitattu 19.11.2018)
3. 1 2  75-vuotias. Kamarineuvos W. J. Nohrström, Helsingin Sanomat, 28.01.1934, nro 26, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 19.11.2018)

Aiheesta muualla
----------------

* Kamarineuvos Walter Nohrströmin ruumiinsiunaus. *Helsingin Sanomat*, 11.2.1942, s. 3.
Namibian presidentti Hifikepunye Pohamba SWAPO:n vaalijulisteessa vuonna 2004.
**SWAPO** (South West Africa People’s Organization, suom. *Lounais-Afrikan Kansanjärjestö*, suom. lyhenne Swapo) on namibialainen puolue. Se oli vuosina 1960–1989 sissiliike, joka pyrki Lounais-Afrikan vapauttamiseen Etelä-Afrikan miehityksestä. Nykyään SWAPO toimii poliittisena puolueena.

Lounais-Afrikka oli vuonna 1920 siirretty Kansainliiton päätöksellä Etelä-Afrikan hallinnon alaiseksi. Käytännössä tämä alkoi myöhemmin tarkoittaa sitä, että Etelä-Afrikka pyrki liittämään Lounais-Afrikan itseensä. Lounais-Afrikassa alettiin mm. soveltaa apartheid-säännöksiä.

Sam Nujoma ja Herman Toivo Ya Toivo perustivat SWAPO:n vuonna 1960. Kun YK vuonna 1966 kumosi Etelä-Afrikan Kansainliitolta saaman hallintaoikeuden Lounais-Afrikkaan, katsoi SWAPO olevansa oikeutettu ryhtymään aseelliseen vastarintaan eteläafrikkalaisia miehitysjoukkoja vastaan. Koska Etelä-Afrikan armeija oli teknisesti ylivoimainen, joutui SWAPO käymään taistelua sissisotana, pitäen tukikohtiaan Sambian ja Angolan puolella. 

SWAPO sai vuonna 1978 YK:lta tunnustuksen "ainoana Lounais-Afrikan kansan laillisena edustajana". Tämä herätti kritiikkiä, sillä SWAPO:n tiedettiin olevan ideologisesti lähellä marxilaisuutta, ja se sai tukea muun muassa Neuvostoliitolta ja Kuubalta.

1970-luvulla SWAPO liittoutui Angolaa hallitsevan marxistisen MPLA-puolueen kanssa. Tämä johti siihen, että Etelä-Afrikka ulotti SWAPO:n vastaiset sotilaalliset operaationsa toisinaan myös syvälle Angolan puolelle. Taistelut jatkuivat lähes koko 1980-luvun ajan.

Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Lounais-Afrikasta vuonna 1988. Lounais-Afrikka itsenäistyi vuonna 1990 Namibian tasavaltana, ja SWAPO muuttui sissiliikkeestä poliittiseksi puolueeksi. Se sai vaaleissa enemmistön parlamentin paikoista ja on sittemmin myös pitänyt tuon enemmistön. Vuonna 2004 se sai vaaleissa 76 % äänistä. Politiikassaan SWAPO on ottanut etäisyyttä marxismiin ja siirtynyt kohti pragmaattisempaa talouspolitiikkaa.

SWAPO:n johdossa oli Sam Nujoma, kunnes hänet marraskuussa 2007 korvasi Hifikepunye Pohamba. Pohamba toimi johdossa vuoteen 2015 saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2  Namibian kansallissankari ja Mandelan vankitoveri "Toivo Toivonpoika" on kuollut – "Halusitte kolonialisoida meidät psykologisesti", hän sanoi suomalaisista  13.6.2017. Helsingin Sanomat. Viitattu 1.10.2023.
2. ↑  Kielitoimiston ohjepankki - Lyhenneluettelo: S Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Viitattu 6.7.2015.
3. ↑  A brief history of Namibia Namibiahc.org. Viitattu 1.10.2023. (englanniksi)
4. ↑  SWAPO Party of Namibia Britannica.com. Viitattu 1.10.2023. (englanniksi)
5. ↑  Hifikepunye Pohamba Britannica.com. Viitattu 1.10.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SWAPO** Wikimedia Commonsissa
Wilhelm Georg Berger
**Wilhelm Georg Berger** (4. joulukuuta 1929 Rupea – 8. maaliskuuta 1993 Bukarest) oli romanialainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä.

Bergerillä oli saksalaiset sukujuuret. Hän opiskeli Bukarestin konservatoriossa muun muassa viulun- ja alttoviulunsoittoa. Hänen opettajiensa joukossa oli Zeno Vancea. Berger aloitti uransa jousisoittajana George Enescu -filharmonikoissa ja Säveltäjäliiton kvartetissa. Sittemmin hän keskittyi sävellykseen ja musiikkitieteeseen. Berger sai monia kansallisia ja kansainvälisiä sävellyspalkintoja. Vuonna 1968 hänet valittiin Romanian säveltäjäliiton sihteeriksi.

Bergerin tyyli on moderni, mutta tonaaliseen pohjautuva. Siinä on huomattavia kansanmusiikkivaikutteita. Uusklassistiset ja lyyriset piirteet ovat sävelkielessä hallitsevia. Berger sävelsi kaikkiaan 24 sinfoniaa ja lisäksi muun muassa lukuisia jousikvartettoja. Hän teki lukuisia tutkimusjulkaisuja musiikin muodosta ja estetiikasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Berger, Wilhelm Georg Baker's Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 29.2.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7  Wilhelm Georg Berger Queen Elisabeth Competition, viitattu 29.2.2024 (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Otavan iso musiikkitietosanakirja, 951-1-02380-2, toim. Erkki Ala-Könni ja muut
4. 1 2  WILHELM GEORG BERGER (1929-1993): Symphony No. 4, Op. 30, Viola Concerto, Op. 12. Records International, viitattu 29.2.2024 (englanniksi)
Valentin Vaala ohjaa Anja Räsästä ja Rauha Rentolaa elokuvassa *Huhtikuu tulee*.
**Anja Irmeli Räsänen-Niemi** (15. tammikuuta 1932 Hiitola – 24. maaliskuuta 2016 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Tampereen Teatterissa.

Räsänen esiintyi kolmessa elokuvassa. Vuonna 1950 hän oli kreditoimaton avustaja Hannu Lemisen ohjaamassa komediaelokuvassa *Amor hoi!* ja vuonna 1953 hän näytteli Valentin Vaalan komediassa *Huhtikuu tulee* (1953). Kolmas ja viimeinen rooli oli Matti Kassilan elokuvassa *Meiltähän tämä käy* (1973).

Televisiossa Räsänen näytteli 1960-luvulta 2000-luvulle saakka. Hänet muistetaan erityisesti nimiroolista Pekka Lepikön kirjoittamassa ja ohjaamassa komediasarjassa *Mummo* (1987). Räsänen näytteli samassa roolissa myös 1990-luvulla televisiosarjassa *Kyllä isä osaa*. 1980-luvulla hän vieraili myös *Tankki täyteen* -komediasarjassa ja 2000-luvulla sarjoissa *Hovimäki* ja *Meidän jengi*. Hän esiintyi myös vuonna 1991 tehdyssä draamasarjassa Autovaras, jossa hän esitti opettajaa.

Räsäsen aviomies Olavi Niemi oli myös Tampereen Teatterin näyttelijä.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. Aamulehti 24.4.2016. s. B16
2. ↑  Anja Räsänen Elonetissä.
3. 1 2  Tykki, Emilia & Aaltio, Marja: Kollega ja ystävä muistelee Mummo-sarjan Anja Räsästä: "Meillä oli ihmeellinen pukuhuonetoveruus" *Aamulehti*.  24.3.2016.  Arkistoitu 6.4.2016. Viitattu 25.3.2016.
4. 1 2 3  Mummo- ja Kyllä isä osaa -sarjojen Anja Räsänen on kuollut *Elokuvauutiset.fi*.  25.3.2016. Viitattu 27.3.2016.
5. ↑  Niskanen, Eveliina: Näyttelijä Anja Räsänen on kuollut *Yle Uutiset*.  24.3.2016. Viitattu 27.3.2016.
6. ↑  Mummo-sarjan lapsitähti muistelee Anja Räsästä – "Tuli yllätyksenä, että Anja nukkui nyt pois" *Ilta-Sanomat*.  24.3.2016.  Arkistoitu 27.3.2016. Viitattu 24.3.2016. fi-FI

Aiheesta muualla
----------------

* Anja Räsänen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Peppi Aralehto** (s. 1979 Tukholma) on suomalainen pitopalvelukokki. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2000. Hän työskenteli tuolloin Petteri Luodon ja Pekka Terävän kanssa samassa ravintolassa.

Vuonna 2017 Aralehto oli päivätöissä vastaten mainostoimisto N2:n lounasravintolasta. Hän on toiminut aiemmin muun muassa ravintola Havis Amandanssa, Meritorpassa, Chez Dominiquessa, G. W. Sundmansissa,  Savoyssa, Gagussa ja ulkomailla (Ruotsin Edsbacka Krog, Tanskan Restaurang Cristie, Kaliforniassa, Alpeilla ja Norjassa).
Hän on toiminut Petteri Luodon assistenttina Bocuse d’Or -kilpailussa.

Hänen puolisonsa on Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2003 voittanut Ari Ruoho. Aralehto on yhdessä miehensä kanssa laatinut Helsingin Sanomien kuukausiliitteen ruokapalstaa. Palstan kolmen ensimmäisen vuoden pohjalta on koottu keittokirjakin.

Teokset
-------

* Peppi Aralehto, Ari Ruoho ja Jouni K. Kemppainen (2013) Kuukausiliitteen keittokirja. Helsingin Sanomat, ISBN 9789525557596.

Lähteet
-------

1. ↑  Arkistoitu kopioVuoden Kokki tilastoina (vuodet 1995-2014) Metos Oy, metosgroup.com.  Arkistoitu 21.12.2017. Viitattu 3.12.2017.
2. 1 2 3 4  Vuoden kokit  19.10.2017. Elo-Säätiö, elo-saatio.fi. Viitattu 3.12.2017.
3. 1 2 3  Arkistoitu kopioVuoden Kokki 2000: Peppi Aralehto – uuden vuosituhannen voittaja Metos Oy, metosgroup.com.  Arkistoitu 3.12.2017. Viitattu 3.12.2017.