recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ilmari Herman Ikonen** (21. maaliskuuta 1897 Myllykoski, Sippola – 19. kesäkuuta 1953) oli suomalainen taidemaalari. Ikonen tunnettiin ennen kaikkea maisemamaalarina.

Ikosen vanhemmat olivat rautatievirkailija Herman August Ikonen ja Ida Maria Siippainen. Hän kävi kolme luokkaa yhteiskoulua ja opiskeli Taideteollisen keskuskoulun iltakursseilla 1911 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1917–1919 ja 1921–1924. Ikonen teki opintomatkan Pariisiin vuonna 1933. Hän teki taiteilijan debyyttinsä 1921 ja hänen töitään oli esillä Suomen Taiteilijain näyttelyissä vuosina 1921–1943 ja Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyssä 1950.

Palkinnot
---------

* Tunnustuspalkinto valtion taidekilpailussa 1932
* V palkinto valtion taidekilpailussa 1932
* III palkinto valtion taidekilpailussa 1933
* II palkinto valtion taidekilpailussa 1937
* II palkinto Kordelinin maisemamaalauskilpailussa 1937
* II palkinto dukaattikilpailussa 1937

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Ilmari Ikonen taiteilijamatrikkelissa
* Taiteilijan tiedot viimeisimmästä painetusta Kuvataiteilijat-matrikkelista vuodelta 2004
**Mitsubishi Space Star** on Mitsubishi Motorsin vuodesta 2012 lähtien valmistama A-segmentin henkilöautomalli, joka korvasi Mitsubishi Coltin. Euroopan ulkopuolella auton nimenä on **Mitsubishi Mirage**. Space Starin sedan-korinen versio on nimeltään **Mitsubishi Attrage**, jota myydään Meksikossa **Dodge Attitude** -nimisenä. 

Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä Space Star sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.

Mitsubishi Mirage G4
Euroopassa moottorina on 1,2-litrainen (80 hv) bensiinimoottori. Voimansiirtona on viisivaihteinen manuaalivaihteisto tai portaaton CVT-automaattivaihteisto. Muilla markkinoilla tarjolla on myös 1,0-litrainen.

Facelift-mallin (2015) Mitsubishi Mirage.
Los Angelesin autonäyttelyssä vuoden 2015 lopulla esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli, joka sai uudenlaisen keulan ilmeen.

Vuonna 2020 malli koki toisen kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudempia Mitsubishi-malleja vastaavan keulan ilmeen. 

Facelift-mallin (2020) Mitsubishi Mirage.

Lähteet
-------

1. ↑  Mitsubishi Space Star *Moottori*.  3.9.2014. Viitattu 30.5.2017.
2. ↑  Mitsubishi Space Star / Mirage 2013 Euro NCAP. Viitattu 16.3.2019. (englanniksi)
3. ↑  Mitsubishi Space Star: Täysipainoinen ajopeli *Ilta-Sanomat*.  9.9.2014. Viitattu 30.5.2017.
4. ↑  Your eyes do not deceive, that’s the 2012 Mitsubishi Mirage *Autoblog*.  30.11.2011. Viitattu 30.5.2017. (englanniksi)
5. ↑  LA 2015: 2017 Mitsubishi Mirage – facelift with a grille *Paultan*.  19.11.2015. Viitattu 30.5.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitsubishi Space Star (2012)** Wikimedia Commonsissa
**Ousmane Socé Diop** (*Ousmane Socé*, 31. lokakuuta 1911 Rufisque – 27. lokakuuta 1973 Dakar) oli senegalilainen kirjailija ja poliitikko.

Socé Diop kävi William Pontyn normaalikoulun ja valmistui eläinlääkäriksi Ranskassa. Samaan aikaan hän suoritti myös ranskalaisen filologian tutkinnon. Palattuaan Senegaliin Socé Diop työskenteli Ranskan Länsi-Afrikan karjatalousviraston tarkastajana.

Socé Diop valittiin Senegalin edustajaksi Ranskan senaattiin sosialistipuolue SFIO:n listalta vuonna 1946. Hän toimi tasavallanneuvoston sihteerinä vuonna 1949. Socé Diop oli SFIO:n kakkosehdokas Lamine Guèyen rinnalla vuoden 1951 kansalliskokousvaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Hänen toinen senaattorikautensa päättyi vuonna 1952. Socé Diop toimi myös Rufisquen kaupunginjohtajana, suunnitteluministerinä Mamadou Dian hallituksessa sekä Senegalin Yhdysvaltain suurlähettiläänä ja YK-edustajana.

Socé Diop oli yksi ranskankielisen Afrikan ensimmäisiä romaanikirjailijoita. Hänen romaaniensa *Karim* (1935) ja *Mirages de Paris* (1937) aiheena ovat nuoren senegalilaissivistyneistön kokemukset länsimaisen ja afrikkalaisen kulttuurin välimaastossa. Socé Diop on julkaissut myös kertomuskokoelman *Contes et légendes d’Afrique noire* (1938) ja runokokoelman *Rythmes du Khalam* (1955). Hän toimi vuonna 1953 perustamansa kulttuurilehti *Bingon* päätoimittajana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Dictionary of African Biography*, s. 221–222. New York: Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-538207-5.
2. 1 2  Anciens sénateurs IVème République *Sénat*. Viitattu 13.12.2020.
3. ↑  *Afrika: entsiklopeditšeski slovar, tom 2*, s. 386. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1987.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Mitsubishi F-1 Cope North '85-1 -harjoituksessa marraskuussa 1984.
**Mitsubishi F-1** on Mitsubishi Heavy Industriesin ja Fuji Heavy Industriesin Japanin itsepuolustusvoimien ilmavoimille valmistama hävittäjä. Se lensi ensilentonsa vuonna 1975, mutta otettiin palveluskäyttöön vasta vuosia myöhemmin. F-1 varustettiin kahdella lisenssillä valmistetulla Rolls-Royce Turbomeca Adour -suihkumoottorilla. Tyyppi oli ensimmäinen Japanin toisen maailmansodan jälkeen valmistama sotilaskonetyyppi, jos pois luetaan Fuji T-1, joka oli koulutuslentokone. Pääsuunnittelija oli Kenji Ikeda. Konetyypin suora esikuva oli SEPECAT Jaguar.

Konetyyppi korvasi vanhentuneen F-86 Sabren ilmapuolustuksellisesa merkityksessä, sekä suoran edeltäjänsä harjoitushävittäjä Fuji T-1:n, joka oli F-86 Sabren mukaelma. Harjoitushävittäjä Mitsubishi T-2:sta kehitetyn F-1:n huippunopeus on 1 708 km/t, ja lakikorkeus 15 240 m. Kone kykenee ilmataistelutehtäviin, joskin ensi sijassa se oli lähitukikone sekä merimaalien vastaiseen toimintaan kykenevä torjuntakone. Kiinteänä aseena on 20 mm tykki, muut aseet käsittävät sekä raketteja, pommeja että ohjuksia.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 1 (T-2: 2)
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&017.086000017,86 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&&07.08800007,88 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&04.03900004,39 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&&021.017000021,17 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&06358.&&&&006 358 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Ishikawajima-Harima TF-40-IHI-801A -suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&022.080000022,8 kN per moottori kuivana, &&&&&&&&&&&&&035.060000035,6 kN jälkipolttimella

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&01708.&&&&001 708 km/h
* **Lentomatka:** &&&&&&&&&&&&0350.&&&&00350 km (1 816 kg asekuormalla)

**Aseistus**  

* 20 mm JM61 Vulcan 6-rumpuinen revolveritykki, johon 750 ammusta
* 2 722 kg ohjuksia, pommeja ja raketteja

Lähteet
-------

* Sharpe, Michael: *Attack and interceptor jets*, Grange Books, Lontoo, Englanti, 2002 (s. 212–213) ISBN 1-84013-335-X

### Viitteet

1. 1 2  Mitsubishi F-1 Fighter Aircraft, Japan Airforce technology.com. Viitattu 28.7.2015.
2. ↑  Sharpe: s. 213
3. ↑  Sharpe: s. 212
4. ↑  Sharpe, M. 2002: s. 212-213

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitsubishi F-1** Wikimedia Commonsissa
**Kappaluku** on paperimassan ligniinipitoisuutta tai oikeammin valkaistavuutta kuvaava indikaattori.

Mittaus
-------

ISO 302:2004 -standardi määrittelee kappaluvun. Määritelmä sopii kaikenlaisiin kemiallisiin ja puolikemiallisiin massoihin. Kappaluku on välillä 1-100.

Luku mittaa, kuinka paljon Kaliumpermanganaattiliuosta massa kuluttaa. Se voidaan mitata reaaliaikaisella kappa-analysaattorilla sellutehtaassa.

Käyttö
------

Kappaluku kertoo, paljonko kemikaaleja tarvitaan paperimassan valkaisemiseksi tiettyyn valkoisen sävyyn. Tämä määrä riippuu pitkälti massan ligniinipitoisuudesta, joten kappalukua voidaan käyttää karkeana ligniinipitoisuuden mittarina:

K ≈ c\*l

K: Kappaluku;
c: vakio ≈ 6,57 (riippuu puusta ja prosessista);
l: ligniinipitoisuus prosentteina.

Lähteet
-------

1. ↑  ISO 302:2004 Pulps — Determination of Kappa number International Organization for Standardization.

Tietoa muualla
--------------

* Valkaisun tehtävä (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kappa number (lignin) analyzer (Arkistoitu – Internet Archive)
Brondankulma Esplanadin puistosta nähtynä.
Vanha Brondan talo 1900-luvun alkupuolella. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat, kuvannut Eric Sundström
**Brondankulma** on Helsingin Kaartinkaupungissa Eteläesplanadin ja Korkeavuorenkadun risteyksessä sijaitseva vuonna 1975 valmistunut liike- ja toimistotalo. Kiinteistöosakeyhtiön nimi on Brondankulma.

Historia
--------

Rakennus on saanut nimensä samalla paikalla aikaisemmin sijainneesta talosta, jonka toisessa kerroksessa toimi kulttuuriväen suosima kuuluisa Brondinin kahvila eli Bronda. Alkuperäinen Brondan talo purettiin vuonna 1972, kun sen silloinen omistaja Kansallis-Osake-Pankki halusi tontille suuremman vuokratuoton omaavan rakennuksen. Uusi, arkkitehti Keijo Petäjän suunnitelma rakennus valmistui vuonna 1975.

Pankkifuusion seurauksena talon omistajaksi tuli 1995 Merita. 2000­-luvun alkupuolella omistus vaihtui useita kertoja. Vuonna 2007 rakennus siirtyi Bronda Properties -nimisen ­yhtiön omistukseen, vuonna 2010 sen osti ING Real Estate Invstment Management. Yhdysvaltalaistaustainen CBRE Global Investors ­rahasto osti vuonna 2011 ING Real Estate Investment Managementin Euroopan ja Aasian toiminnot, jolloin rakennuksen omistaja vaihtui taas.. Vuonna 2014 omistajaksi tuli sveitsiläisten eläkeyhtiöiden rahasto, AFIAA Finland Bronda Holding Oy.

Rakennus
--------

Eteläesplanadi 20:n rakennus on tarkoituksellinen "sekä että" -ratkaisu, jossa on tavoiteltu rakennuksen ja ympäristön samanhenkisyyttä.*selvennä* Vain ajankohdille tyypilliset asenteet ja ajatustottumukset rajoittivat suunnittelijoiden valinnan vapautta. Esplanadin taloille tunnusomainen visuaalinen pehmeys johtuu katusivujen syvästä reliefivaikutuksesta, usein esiintyvistä kaariaiheista, yksityiskohtien pyöristyksistä ja pintakäsittelyn laadusta. Graniittiin verhottu kantava runko erottuu sellaisenaan lasiseinistä.

Kiinteistö käsittää kellarikerroksen, 2 liiketilakerrosta, 5 toimistokerrosta ja ullakkokerroksen.

Toimitilat ovat nykyisin muun muassa asianajotoimisto Hannes Snellmanin, Matti Wikbergin ja Tomi Björckin ravintola Brondan, Alkon ja päivittäistavarakauppa Siwan käytössä.

Lähteet
-------

1. ↑  Seminars *Hannessnellman.com*.  11.12.2013.  Arkistoitu 1.12.2017. Viitattu 25.11.2017.  (englanniksi)
2. 1 2  Antti Manninen: *Puretut talot, 100 tarinaa Helsingistä*, s. 87. Helsingin Sanomat, Karisto, Hämeenlinna, 2004.
3. ↑  albumit/lasipalatsi.fi: Brondan kulma
4. ↑  Aura Kivilaakso: Kun Helsinkiin rakennettiin city (s. 58) *hel.fi*.  2014. Viitattu 25.11.2017.
5. ↑  Brondankulma *Rakennuslehti*.  19.12.2014. Viitattu 25.11.2017.
*Platonis Opera* I. John Burnetin toimittaman Platonin teosten sarjan ensimmäisen osan kansi.
**Oxford Classical Texts** eli **Scriptorum Classicorum Bibliotheca Oxoniensis** on Oxford University Pressin julkaisema teossarja, jossa julkaistaan antiikin kreikkalaisia ja latinankielisiä teoksia alkukielillä kriittisellä apparaatilla varustettuna. Sarjassa ei kuitenkaan yleensä ole julkaistu luonnontieteellisiä ja matemaattisia teoksia.

Koska teossarja on tarkoitettu ennen kaikkea tutkijoille ja klassillista filologiaa vakavasti opiskeleville, kirjojen esipuheet ovat olleet perinteisesti latinaksi, eikä teoksissa ole käännöksiä eikä selityksiä, niin että kirjat ovat klassisilla kielillä alusta loppuun saakka. Joissakin uudemmissa niteissä, alkaen Sofokles-niteestä (1990), perinteestä on poikettu ja niteissä on myös englanninkielinen johdanto.

Katso myös
----------

* Bibliotheca Teubneriana, samantyyppinen sarja
* Collection Budé, ranskankielisiä käännöksiä
* Loeb Classical Library, englanninkielisiä käännöksiä

Aiheesta muualla
----------------

* Oxford Classical Texts, Oxford University Press (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Oxford Classical Texts
**Riippakeltasalava** (*Salix* 'Vitellina Tristis') on riippasalavan (*Salix* × *pendulina*) keltaoksainen lajike. Se on jalostettu Sveitsissä ennen vuotta 1815, ja se on alun perin keltasalavan (*Salix* × *fragilis* f. *vitellina*) ja itkusalavan (*Salix babylonica*) risteymä. Riippakeltasalavan suurin suosio on nykyään Keski- ja Itä-Euroopassa. Länsi-Euroopassa sen on pitkälti korvannut toinen keltaoksainen riippasalava, siroriippasalava (*Salix* 'Chrysocoma'). Siroriippasalavasta käytetään usein virheellisesti riippakeltasalavan lajikenimeä. Riippakeltasalavan oksat ovat lyhyemmät ja vähemmän riippuvat kuin siroriippasalavalla.

Riippakeltasalava on koristepuu, joka Suomessa kasvaa vyöhykealueilla I–II. Itämeren eteläpuolella riippakeltasalava kasvaa jopa 20 metriä korkeaksi, Suomessa jo 10 metrin korkeus on harvinainen.*lähde?*

Riippakeltasalava vaatii paljon tilaa ja sopii hyvin yksittäispuuksi veden äärelle. Sen riippuvat oksat muodostavat puulle tyypillisen koristeellisen ulkonäön. Riippakeltasalava sopii hyvin puistoihin ja puistomaisille jokien vierustoille. Euroopassa viljeltyjä taimia on saatavana myös joistakin suomalaisista taimitarhoista.*lähde?*

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  *Salix alba* 'Vitellina Tristis' *Kassu*. Finto. Viitattu 8.4.2022.
2. ↑  Beljajeva, Irina V. et al.: The application of scientific names to plants: *Salix vitellina* L. and related taxa (Salicaceae).  *Skvortsovia*, 11.9.2018, 4. vsk, nro 2, s. 42–70. ISSN 2309-6500. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 8.4.2022.  (englanniksi)
**Litiumperoksidi** (Li2O2) on litium- ja peroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hiilidioksidin absorbointiin ja eräiden polymeerien valmistuksen yhteydessä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa litiumperoksidi on kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, mutta ei ole esimerkiksi natriumperoksidista poiketen hygroskooppista. Aine hajoaa kuumennettaessa noin 300 °C:n lämpötilassa, jolloin siitä muodostuu litiumoksidia ja happea. Hiilidioksidin kanssa se reagoi litiumkarbonaatiksi ja hapeksi. Yksi gramma yhdistettä absorboi noin 0,96 g hiilidioksidia ja tuottaa 0,35 g happea. Muiden peroksidien tavoin litiumperoksidi on vahva hapetin.

2 Li2O2 → 2 Li2O + O2
2 Li2O2 + 2 CO2 → 2 Li2CO3 + O2

Valmistus ja käyttö
-------------------

Litiumperoksidia voidaan valmistaa käsittelemällä litiumhydroksidin vesi- tai alkoholiliuosta, litiumalkoksidien alkoholiliuoksia tai litiumoksidia vetyperoksidilla. Näin muodostuu litiumperoksidin hydraattia, josta valmistetaan vedetöntä yhdistettä käyttämällä kuivausreagenssina fosforipentoksidia tai kuivaamalla alhaisessa paineessa.

LiOH + H2O2 → LiOOH + 2 H2O
2 LiOOH → Li2O2 + H2O2 + 2 H2O
Litiumperoksidia käytetään absorboimaan ilmasta hiilidioksidia ja tuottamaan happea suljetuissa tiloissa kuten sukellusveneissä ja avaruusaluksissa. Sen käyttöä kuitenkin rajoittaa huomattavasti natriumperoksidia korkeampi hinta. Sitä voidaan käyttää myös eräiden erikoispolymeerien kovettamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Norbert Steiner & Wilfried Eul :*Peroxides and Peroxide Compounds, Inorganic Peroxides, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Viitattu 1.6.2016
2. 1 2 3 4  Ulrich Wietelmann & Martin Steinbild: *Lithium and Lithium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 1.6.2016
3. 1 2 3  Conrad W. Kamienski, Daniel P. McDonald, Marshall W. Stark & John R. Papcun: *Lithium and Lithium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2004. Viitattu 1.6.2015
4. 1 2 3  Harald Jakob, Stefan Leiniger, Thomas Lehmann, Sylvia Jacobi & Sven Gutewort: *Peroxo Compounds, Inorganic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2007. Viitattu 1.6.2016
*Tämä artikkeli käsittelee ravirataa. Muita San Siron merkityksiä luetellaan täsmennyssivulla.*
**Ippodromo del Trotto di San Siro** oli ravirata Milanon kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee San Siron kaupunginosassa noin viisi kilometriä kaupungin keskustan länsipuolella. Samalla alueella raviradan kanssa sijaitsee myös laukkarata (*Ippodromo del Galoppo di San Siro*). Aivan raviradan vieressä on Giuseppe Meazza -jalkapallostadion, jota kutsutaan myös nimellä San Siro. Lähistöllä on myös useita muita urheilu- ja liikuntapaikkoja ja puistoalueita.

Ensimmäinen kilparata San Siroon valmistui vuonna 1888. 1900-luvun alussa alueelle rakennettiin harjoitusratoja ja talleja. Nykyinen laukkarata valmistui arkkitehti Paolo Vietti Violin suunnittelemana vuonna 1920 ja ravirata vuonna 1925. Ravirata rakennettiin samaan aikaan viereisen jalkapallostadionin kanssa, molempien alkuperäinen omistaja oli AC Milanin jalkapallojoukkueen presidentti Piero Pirelli. Suuri peruskorjaus suoritettiin vuonna 1975.

Raviradan alue on kooltaan noin 15 hehtaaria ja yleisöä sinne mahtuu 6 000 henkeä. Radalla on kaksi erillistä katsomorakennusta, joissa molemmissa on ravintolakatsomo sekä yhteensä kuusi kahvilaa ja baaria.

San Siron ravirata on Rooman Capanellen ja Napolin Agnanon lisäksi yksi Italian kolmesta suurimmasta raviradasta. Huomattavin suurkilpailu on vuosittain syksyllä järjestettävä 3-vuotiaille lämminverisille tarkoitettu Gran Premio Orsi Mangelli.

Milanon jalkapalloseurat rakentavat uuden jalkapallostadionin raviradan paikalle ja ravirata purettiin sitä ennen. Uusi ravirata valmistui noin kahden kilometrin päähän alueen pohjoisosaan.

Lähteet
-------

* Radan kotisivut
* Milan Turism/Ippodromo del trotto San Siro
**Kirsten Bolm** (s. 4. maaliskuuta 1975 Frechen) on saksalainen entinen pika-aitajuoksija ja EM-mitalisti.

Bolm osallistui Ateenan kesäolympialaisiin 2004 100 metrin aitajuoksussa, jossa hän keskeytti välierissä. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän saavutti jaetun hopeasijan irlantilaisen Derval O'Rourken kanssa. Sisäratojen EM-kilpailuissa Bolm sijoittui kolmesti pronssille 60 metrin aitajuoksussa. Vuoden 2002 kultamitalisti Glory Alozie hylättiin myöhemmin, koska Nigerian yleisurheiluliitto ei ollut antanut tälle lupaa kilpailla Espanjan joukkueessa, ja Bolm nousi hopealle.

Bolmin henkilökohtainen ennätys 100 metrin aitajuoksussa on Lontoossa 22. heinäkuuta 2005 juostu 12,59 sekuntia ja sisäradoilla 60 metrin aitajuoksussa Glasgow'ssa 9. maaliskuuta 2002 juostu 7,89 sekuntia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirsten Bolm Biography and Olympic Results Sports Refrence LLC.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 16.7.2011. (englanniksi)
2. ↑  European Championships 2006 at Göteborg (swe) Women: 100 m Hurdles sports123.com. Viitattu 16.7.2011. (englanniksi)
3. ↑  European Indoor Championships Women: 60 m Hurdles sports123.com. Viitattu 16.7.2011. (englanniksi)
4. ↑  Alozie menettää halli-EM:n Turun Sanomat. Viitattu 16.7.2011.
5. ↑  Kirsten Bolm Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Kosken ruukinkirkko** on kirkkorakennus entisen Perniön kunnan alueella nykyisessä Salossa Kosken rautaruukin alueella. Tasavartinen ristikirkko on alkuperältään Antskogin ruukin kirkko ja valmistunut sinne 1766. Kirkko on siirretty Koskelle 1780-luvulla ja vihitty käyttöön 1786.

Alkuperäispaikalla Antskogissa
------------------------------

Pohjan pitäjän Antskogin ruukin ensimmäinen kirkko valmistui 1655. Se korvattiin uudella kirkolla, joka valmistui vuonna 1766. Antskogin ruukinseurakunta lakkautettiin 1770-luvulla ja kirkko siirrettiin Perniöön Kosken ruukin kirkoksi. Antskogissa entisellä kirkonpaikalla on siirretyn kirkon perustukset ja kiviaita.

Kosken ruukinkirkoksi
---------------------

Kosken ruukin ensimmäinen kirkko oli rakennettu 1680-luvulla. Se korvattiin Antskogista siirretyllä kirkolla, joka vihittiin käyttöön 1786. Kirkko on säilynyt kutakuinkin alkuperäisessä asussa. Kirkon barokkityylinen alttarilaite on kuitenkin muualta. Se on hankittu Koskelle vuonna 1800 ja tehty alun perin ilmeisesti Tukholmassa vuonna 1694 nykyisen Östhammarin kunnan alueella toimineelle Forsmarkin tehtaan seurakunnalle. Sivusakaran päässä on toinen alttarilaite, jonka uskotaan olevan turkulaista puusepäntyötä 1670- tai 1680-luvulta ja peräisin joko Kosken tai Antskogin ruukin ensimmäisestä kirkosta. Hirsirakenteisen ristikirkon tynnyriholvit kohoavat korkealle. Kirkossa on alkuperäiset penkit.

Ristikirkon vesikatto on matala ja aumattu sakaroiden päästä. Katolla on pieni kattoratsastaja. Ristisakarat ovat leveät, joten kirkko vaikuttaa tukevanoloiselta.

Lähteet
-------

1. ↑  1647 – Ruukki laajenee, ensimmäinen kirkko Mako Osakeyhtiö.  Arkistoitu 19.4.2015. Viitattu 6.4.2015.
2. ↑  Antskogin kartta, osa D Mako Osakeyhtiö.  Arkistoitu 19.4.2015. Viitattu 6.4.2015.
3. 1 2  Kosken ruukinalue *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
4. ↑  Ruukin kirkko, kuva Mako Osakeyhtiö.  Arkistoitu 19.4.2015. Viitattu 6.4.2015.
5. ↑  Ruukin kirkko, etusivu Mako Osakeyhtiö.  Arkistoitu 24.1.2016. Viitattu 6.4.2015.
**Litiumamidi** (LiNH2) on litium- ja amidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä.

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
---------------------------------

Huoneenlämpötilassa litiumamidi on valkoista tai harmahtavaa kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on tetragonaalinen. Litiumamidi reagoi hyvin voimakkaasti veden kanssa ja liukenee hieman etanoliin. Aine on erittäin vahva emäs. Kuumennettaessa yhdiste alkaa hajota jo ennen sulamispistettään litiumimidiksi (Li2NH) ja lopulta litiumnitridiksi.

Litiumamidia muodostuu metallisen litiumin ja nestemäisen tai kaasumaisen ammoniakin välisessä reaktiossa. Katalyyttinä voidaan käyttää koboltti- tai rauta(III)nitraattia. Reaktiota on kuitenkin vaikea hallita, ja teollisesti yhdistettä valmistetaan litiumhydridin ja ammoniakin reaktiolla.

2 Li + 2 NH3 → 2 LiNH2 + H2
LiH + NH3 → LiNH2 + H2
Litiumamidia käytetään vahvana emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa alkyloinneissa, karbonyyliyhdisteiden tai nitriilien kondensaatioissa, eliminaatioreaktioissa, isomeroinneissa ja aryylihalidien aminoinneissa. Sitä käytetään esimerkiksi antihistamiinien ja hapettumisenestoaineiden valmistukseen. Sitä voidaan käyttää myös katalyyttinä polymerointireaktioissa. Natriumamidiin verrattuna litiumamidi on turvallisempi ja selektiivisempi.

Lähteet
-------

1. ↑  William M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4–71. 39th Edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1439880494. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 10.11.2022). (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Pradyot Patnaik: *Handbook of inorganic chemicals*, s. 493-494. McGraw-Hill Professional, 2002. ISBN 9780070494398. (englanniksi)
3. 1 2 3  Conrad W. Kamienski, Daniel P. McDonald, Marshall W. Stark & John R. Papcun: *Lithium and Lithium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2004.
4. 1 2 3  Ulrich Wietelmann & Martin Steinbild: *Lithium and Lithium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014 (englanniksi)
5. 1 2 3  Ihsan Erden & Andreas Paul Timm: *Lithium Amide, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Teoksen verkkoversio Viitattu 10.11.2022.
**Litiumdi-isopropyyliamidi** eli **LDA** (C6H14NLi) on di-isopropyyliamiinin litiumsuola. Yhdiste on erittäin vahvasti emäksinen ja sitä käytetään orgaanisissa synteeseissä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa litiumdi-isopropyyli on suhteellisen epästabiili aine, joka hajoaa ilman kosteuden vaikutuksesta. Yhdiste liukenee poolittomiin orgaanisiin liuottimiin kuten pentaaniin ja heksaaniin, mutta polymerisoituu hitaasti muodostaen liukenemattoman polymeerin. Litiumdi-isopropyyliamidi liukenee paremmin eettereihin, mutta reagoi tetrahydrofuraania lukuun ottamatta niiden kanssa. Usein ainetta käytetään heksaaniliuoksena, jossa on mukana pieni määrä tetrahydrofuraania. Litiumdi-isopropyyliamiini on vahvasti emäksinen. Sen pKa-arvo tetrahydrofuraanissa on 35.

Litiumdi-isopropyyliamidi muodostaa dimeerejä, jotka koordinoituvat tetrahydrofuraaniin
Röntgenkristallografiaan perustuen litiumdi-isopropyyliamidi on kiinteänä dimeeri. Se muodostaa myös dimeerejä liuoksissa esimerkiksi tetrahydrofuraanin kanssa.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Litiumdi-isopropyyliamidia voidaan valmistaa di-isopropyyliamiinin ja n-butyylilitiumin välisellä reaktiolla. Toinen tapa, joka soveltuu erityisesti suureen mittakaavaan on litiumin reaktio styreenin kanssa ja tämä yhdiste reagoi di-isopropyyliamiinin kanssa dietyylieetteriliuoksessa.

Litiumdi-isopropyyliamidi on erittäin vahva emäs, jota käytetään yleisesti orgaanisessa kemiassa enolaattien ja allyylisten, aromaattisten ja heteroaromaattisten karbanionien valmistamiseen, koska se kykenee poistamaan happaman protonin jopa hiileltä. Yhdisteen etuna on se, että se ei useista muista emäksistä poiketen ole nukleofiilinen. Tämä johtuu siitä, että isopropyyliatomit aiheuttavat steeristä estettä negatiivisen typpiatomin ympärille, eikä se pääse reagoimaan nukleofiilina. Litiumdi-isopropyyliamidia hyödynnetään muun muassa useiden lääkeaineiden, kuten gemfibrotsiilin, synteeseissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Diisopropylamine – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 31.3.2014.
2. 1 2 3  Ulrich Wietelmann & Martin Steinbild: *,Lithium and Lithium Compounds Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 31.3.2014
3. 1 2 3 4  Wouter I. Iwema Bakker, Poh Lee Wong, Victor Snieckus, Jeffrey M. Warrington & Louis Barriault: *Lithium Diisopropylamide, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2004. Teoksen verkkoversio Viitattu 31.3.2014
4. 1 2  Jonathan Clayden, Nick Greeves, Stuart Warren: *Organic Chemistry*, s. 467. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-927029-3. (englanniksi)
5. ↑  Michael B. Smith & Jerry March: *March's Advanced Organic Chemistry*, s. 389. John Wiley & Sons, 2007. ISBN 978-0-471-72091-1. (englanniksi)
Brought Superior SS100.
**Brough Superior SS100** on Brough Superior -sarjan moottoripyörämalli, jonka moottoripyörävalmistaja George Brough suunnitteli 1924. Moottoripyöristä käytettiin markkinoinnissa nimitystä "moottoripyörien Rolls-Royce".

Tunnettuja SS100-mallin käyttäjiä oli muun muassa Arabian Lawrencena tunnettu T. E. Lawrence, joka kuoli moottoripyöräonnettomuudessa 1935. Lawrencen tiedettiin ajavan lujaa, eikä hän myöskään käyttänyt suojakypärää.

Lähteet
-------

* Korda, Michael: *Hero: The Life and Legend of Lawrence of Arabia*. Harper, 2010. ISBN 978-0-06-171261-6. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Korda, s. 640.
2. 1 2  Korda, s. 676–679.
3. ↑  Korda, s. 590.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Brough Superior SS100** Wikimedia Commonsissa

* Brough Superior Club (Arkistoitu – Internet Archive) broughsuperiorclub.com (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Brough Superior SS100
| "Pyhä toimitus"Juice Leskinen Grand Slam |
| --- |
| Singlen "Pyhä toimitus" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Pyromaani palaa rikospaikalle* |
|  B-puoli | "Inferno" |
|  Julkaistu | 1985 |
|  Formaatti | 7" vinyyli |
|  Tyylilaji | suomirock |
|  Kesto | 03.35 |
|  Levymerkki | Megamania |
| Juice Leskinen Grand Slamin muut singlet |
| "Eesti (On My Mind)"1983 | "Pyhä toimitus"1985 | "Musta aurinko nousee"1985 |

"**Pyhä toimitus**" on Juice Leskisen kappale vuodelta 1985. Teksti rinnastaa Leskiselle ominaiseen tapaan pyhää ja seksuaalista, ja se on paikoin varsin suoraviivaista: *Pääsen sisään / näin voimani lisään.* Kappale alkaa sanoilla *Maailman kyliin / mä väsyin / ota syliin*. 

Kappale julkaistiin Juice Leskinen Grand Slamin nimellä ensin singlenä (B-puolella "Inferno") ja sitten albumilla *Pyromaani palaa rikospaikalle*. Sitä ennen Juice Leskinen ei ollut julkaissut uutta materiaalia puoleentoista vuoteen. Kappaleen esittävät levyllä Juice Leskinen (laulu), Anssi Tikanmäki (piano, urut ja taustalaulu), Ila Loueranta (taustalaulu), Puntti Valtonen (sähkökitara ja taustalaulu), Antti Tammilehto (basso ja taustalaulu) ja Vesa Sytelä (rummut).

Grand Slam kasattiin uudestaan "Pyhän toimituksen" levyttämistä varten, ja kappale käsittelee Juice Leskisen mukaan yhtä paljon "sitä naista" kuin bändiäkin. Hän on myös kertonut, että kappale on itse asiassa "yksi Chopinin etydi väärinpäin".

Kappaleet
---------

A-puoli
1. Pyhä toimitus – 3.35

B-puoli
1. 
2. Inferno – 3.33

Lähteet
-------

1. ↑  Luoto, Santtu & Montonen, Mikko: *Juice*, s. 149. Minerva Kustannus Oy, 2007. ISBN 978-952-492-088-9.
2. 1 2  *Juice Leskinen. Syksyn sävel. Kaikki singlet 1974–2004*. CD-boksin liite. Johanna Kustannus, 2007.
**Litiumtetrafluoroboraatti** (LiBF4) on litium- ja tetrafluoroboraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään reagenssina ja katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja elektrolyyttinä litiumioniakuissa.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa litiumtetrafluoroboraatti on valkoista kiteistä ainetta. Se imee kiderakenteeseensa vettä eli on hygroskooppista. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, eettereihin, asetonitriiliin ja propyleenikarbonaattiin.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Litiumtetrafluoroboraattia muodostuu sivutuotteena valmistettaessa diboraania litiumhydridistä ja booritrifluoridista. Sitä voidaan valmistaa myös neutraloimalla litiumhydroksidia fluoriboorihapolla.

8 BF3 + 6 LiH → B2H6 + 6 LiBF4
LiOH + HBF4 → LIBF4 + H2O
Litiumtetrafluoroboraattia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa Lewis-happona, katalyyttinä Diels–Alder-reaktioissa, asetaalien hydrolyyseissa ja eräissä toisiintumisreaktioissa. Litiumtetrafluoroboraattia voidaan myös käyttää elektrolyyttinä litiumioniakuissa. Sen etuna moniin muihin elektrolyyttimateriaaleihin verrattuna on alhaisempi myrkyllisyys ja korkeampi turvallisuus. Litiumheksafluorofosfaattiin verrattuna sen etuna on parempi teho korkeammissa ja matalammissa lämpötiloissa sekä suurempi kosteudenkesto, mutta huonona puolena on sen huonompi sähkönjohtavuus.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ulrich Wietelmann & Martin Steinbild: *Lithium and Lithium Compounds Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014.
2. 1 2  Perry, Dale L.: *Handbook of Inorganic Compounds*, s. 243. 2. painos. CRC Press, 2016. ISBN 9781439814628. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 15.10.2019). (englanniksi)
3. 1 2  Paul J. Coleman: *Lithium Tetrafluoroborate, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Teoksen verkkoversio Viitattu 16.10.2019.
4. 1 2  Kang Xu: Nonaqueous Liquid Electrolytes for Lithium-Based Rechargeable Batteries.  *Chemical Reviews*, 2004, 104. vsk, nro 10, s. 4303-4418. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.10.2019.  (englanniksi)
5. ↑  Robert J. Brotherton, C. Joseph Weber, Clarence R. Guibert & John L. Little: *Boron Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000.
6. ↑  T. Richard Jow, Kang Xu, Oleg Borodin, Makoto Ue: *Electrolytes for Lithium and Lithium-Ion Batteries*, s. 8, 127. Springer, 2014. ISBN 978-1-4939-0301-6. Kirja Google teoshaussa (viitattu 16.10.2019). (englanniksi)
Pierre Larousse
**Pierre Athanase Larousse** (23. lokakuuta 1817 – 3. tammikuuta 1875) oli ranskalainen kielitieteilijä, leksikografi, ensyklopedisti ja kirjankustantaja. Hän laati ja julkaisi monia 1800-luvun oppi- ja tietokirjoja, joista laajin oli 15-osainen *Grand dictionnaire universel du XIXe siècle* (1866–1876). Se oli aiempia ensyklopedioita yleiskäyttöisempi ja vähemmän tieteellinen sanakirjan ja tietosanakirjan yhdistelmä, joka sisälsi lyhyitä sananselityksiä mutta myös laajempaa tietoa henkilöistä, historiasta ja maantieteestä.

Pierre Laroussen perustama sanakirjoihin ja hakuteoksiin erikoistunut Éditions Larousse -kustantamo toimii yhä ja on vuodesta 2002 ollut Lagardère Groupin omistuksessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Salonen, Lippo & Salonen, Sirkka (suom.) & Väänänen, Juha (toim.): "Larousse, Philip", *Kuka teki mitä, The Mitchell Beazley kuvitettu elämäkerrallinen hakuteos*, s. 149. Suuri Suomalainen Kirjakerho, 1986. ISBN 951-643-251-4.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Pierre Larousse
**Mäntysirkkuli** (*Peucaea aestivalis*) on pohjoisamerikkalainen varpuslintu, joka on nimetty amerikkalaisen luonnontutkijan John Bachmanin kunniaksi. Lajista tunnetaan kolme alalajia: *P. a. aestivalis*, *P. a. bachmani* ja *P. a. illinoensis*.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 12–15 cm ja paino keskimäärin 21 g. Sen höyhenpuku on ruskehtava ja punertavaviiruinen. Nokka on kartiomainen ja päälaki punaruskea. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Koiraan laulua kuvataan erääksi kauneimmista linnunlauluista.

Esiintyminen
------------

Mäntysirkkulit elävät Yhdysvaltain kaakkoisosassa, pääasiassa Floridassa ja Meksikonlahden alueella. Se on taantunut voimakkaasti viime vuosikymmeninä elinympäristöjen tuhoutumisen seurauksena. Bongarit häiritsevät toisinaan lajin pesintää.

Elinympäristö
-------------

Mäntysirkkulit suosivat tiheää, nuorta, kulon jälkeen syntynyttä männyntaimikkoa, mutta pesivät myös varttuneissa tammi- ja mäntymetsissä. Niitä tavataan myös avomaalla.

Lisääntyminen
-------------

Mäntysirkkulinaaras rakentaa pesän hyvään kätköön maahan. Pesä on rakennettu ruohonkorsista ja vuorattu karvoilla ja hienoilla kuiduilla. Munamäärä on 2–5, keskimäärin 3,9, ja haudonta-aika noin 1214– päivää. Vain naaras hautoo. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä 9–10 päivän ikäisinä, ovat aikuisen kokoisia 25 päivää vanhoina ja itsenäistyvät noin 35 päiväisinä. Lehmäturpiaali (*Molothrus ater*) loisii niiden pesiin.

Ravinto
-------

Lajin ruokavalio koostuu siemenistä ja pienistä selkärangattomista.

Lähteet
-------

* ADW (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Peucaea aestivalis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 17.2.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q2229917
* Wikispecies: Peucaea aestivalis
* ABA: bacspa
* Avibase: DAD22BB68CF2206A
* BirdLife: 22721256
* CoL: 4FF33
* BOW: bacspa
* eBird: bacspa
* GBIF: 7341544
* GNAB: bachmans-sparrow
* iNaturalist: 73172
* ITIS: 997733
* IUCN: 22721256
* NatureServe: 2.105170
* NCBI: 1538625
* Xeno-canto: Peucaea-aestivalis

 |

 |
Pierre Moscovici
**Pierre Moscovici** (s. 16. syyskuuta 1957 Pariisi) on ranskalainen poliitikko, valtiovarain- ja talousministeri Ayraultin hallituksessa 16. toukokuuta 2012 lähtien. Moscovici oli eurooppaministeri 1997–2002 Lionel Jospinin hallituksessa ja europarlamentin jäsen 1994–1997 ja 2004–2007.

Moscovicin isä Serge Moscovici on romanianjuutalainen intellektuelli, sosiaalipsykologi ja vasemmistoaktiivi, joka pakeni Ranskaan 1947, ja äitinsä Ranskan kommunistipuolueessa toiminut psykoanalyytikko Marie Bromberg. Pierre Moscovici asui vuonna 1962 vuoden ajan Yhdysvaltain New Jerseyssä, jossa hänen isänsä opetti Princetonissa, sekä kesän 1968 Stanfordissa.

Moscovici on taloustieteen sekä filosofian lisensiaatti (DEA). ENAan hän meni opiskelemaan 1981.

Moscovici jätti Alain Krivinen johtaman Vallankumouksellisten kommunistien liiton 1984 ja liittyi sosialistisen puolueen jäseneksi. Lionel Jospinin hallituksen aikana vuonna 1988 hän oli hallituksen neuvonantajana koulutusasioissa. Vuonna 1990 hän sai viran kansallista taloussuunnitteluvirastosta. Vuonna 1991 hän julkaisi François Hollanden kanssa pamfletin *L’Heure des choix*, joka oli suunnattu ministeri Pierre Bérégovoyn talouspolitiikkaa vastaan.

Moscovicista tuli 1990 sosialistipuolueen puoluesihteeri ja 1992 varainhoitaja. Europarlamenttiin hänet valittiin 1994, mutta hän jätti tehtävän 1997 osallistuakseen kansalliskokouksen vaaliin. Hänet valittiin Doubsista ja hänestä tuli hallituksen eurooppaministeri. Hän menetti edustajanpaikkansa vuoden 2002 vaaleissa, mutta tuli valituksi uudelleen europarlamenttiin 2004, josta hän erosi jälleen 2007, ja siirtyi takaisin kansalliskokoukseen. Vuonna 2011 hän toimi François Hollanden presidentinvaalikampanjan kampanjapäällikkönä.

Lähteet
-------

* Emansipé. Portrait. Liberation.fr (ranskaksi). Web Archive 2013.
* M. Pierre Moscovici. Assembleenationale.fr (ranskaksi). Web Archive 2016.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Junckerin komissio (2014–2019) |
| --- |
|  |
| 
* Vytenis Andriukaitis
* Andrus Ansip2(2014–2019)
* Miguel Arias Cañete
* Dimitris Avramopoulos
* Elżbieta Bieńkowska
* Violeta Bulc
* Corina Creţu (2014–2019)
* Valdis Dombrovskis2
* Kristalina Georgieva(2014–2016)
* Johannes Hahn
* Phil Hogan
* Jonathan Hill(2014–2019)
* Věra Jourová
* **Jean-Claude Juncker**1
* Jyrki Katainen2
* Julian King
* Cecilia Malmström
* Neven Mimica
* Carlos Moedas
* Federica Mogherini2
* Pierre Moscovici
* Tibor Navracsics
* Günther Oettinger
* Maroš Šefčovič2
* Christos Stylianides
* Marianne Thyssen
* Karmenu Vella
* Margrethe Vestager

 |
|  |
| 1 = Ensimmäinen varapuheenjohtaja. 2 = Varapuheenjohtaja. |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Sycomore

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kirsti Irene Doukas** (s. 7. lokakuuta 1964 Alajärvi) on suomalainen korusuunnittelija ja kultaseppä, joka toimi Kalevala Korun pääsuunnittelijana vuosina 1994–2010 sekä myöhemmin saman yrityksen muotoilujohtajana.

Doukas on opiskellut Lahden Muotoiluinstituutissa artenomiksi ja kultasepäksi sekä Taideteollisessa korkeakoulussa taiteen maisteriksi. Hän sai muotoilun valtionpalkinnon vuonna 2006 ja Vuoden kultaseppä -nimityksen 1999. Vuonna 2014 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.

Doukas toimii korusuunnittelijana aviomiehensä, kultaseppämestari Kristian Saarikorven kanssa yhteisessä Saarikorpi Design Oy:ssä Fiskarsissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 89–90. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. 1 2  Muotoilun valtionpalkinto kultaseppä, muotoilija Kirsti Doukasille (Arkistoitu – Internet Archive), Opetusministeriö 23.5.2006, viitattu 13.12.2014.
3. 1 2 3  Taipale, Taru: *Päivystävä muotoilija linjaa strategiaa*, Talouselämä 44/2014, s. 48.
4. ↑  Kalevala Koru Oy: Kirsti Doukasista Kalevala Korun muotoilujohtaja (Arkistoitu – Internet Archive), Kauppalehti, päiväyksetön, viitattu 12.12.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kirsti Doukasin sivusto
* Yle Areena: Hopeinen tahto (dokumentti Kirsti Doukasista, 2001)
**Kirsten Emmelmann** (o.s. **Siemon**, s. 19. huhtikuuta 1961 Warnemünde, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen pikajuoksija, joka aktiiviurallaan edusti DDR:ää. Hän saavutti arvokilpailumitaleja 200 ja 400 metrin juoksuissa sekä 4 × 400 metrin viestissä. Hänen edustamiaan seuroja olivat SC Empor Rostock ja SC Magdeburg. Hän on pituudeltaan 173 cm..

Emmelmann saavutti Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1979 kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja hopeaa 100 metrillä ajalla 11,57 sekä sijoittui viidenneksi 200 metrillä. Hän juoksi avausosuuden Itä-Saksan 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti Euroopan-mestaruuden Ateenassa 1982 maailmanennätysajalla 3.19,05. Hän saavutti sisäratojen EM-kilpailuissa hopeaa 400 metrillä Budapestissa 1983 ajalla 51,70 ja 200 metrillä Pireuksessa 1985 ajalla 23,06 sekä pronssia 200 metrillä Madridissa 1986 ajalla 23,28.

Emmelmann juoksi avausosuuden DDR:n joukkueessa, joka voitti 4 × 400 metrin viestin Euroopan-mestaruuden Stuttgartissa 1986 kisaennätyksellä 3.16,87. 400 metrillä hän sijoittui neljänneksi. Hän voitti 200 metrin sisäratojen Euroopan-mestaruuden Liévinissä 1987 ajalla 23,10. Saman vuoden Rooman MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 400 metrillä ajalla 50,20 ja juoksi toisen osuuden Itä-Saksan kultajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Soulin olympialaisissa 1988 hän juoksi niin ikään toisen osuuden DDR:n saavuttaessa "pitkässä viestissä" pronssia. 400 metrillä hän karsiutui välierissä.

Emmelmaan juoksi 400 metrin ennätyksensä 50,07 Berliinissä 23. elokuuta 1985. Hallissa hän juoksi matkan parhaimmillaan aikaan 51,62 Budapestissa helmikuussa 1983. 100 metrin ennätyksensä 11,23 hän juoksi Dresdenissä heinäkuussa 1982 ja 200 metrin ennätyksensä 22,50 Jenassa elokuussa 1981. Hän voitti kaikkiaan viisi Itä-saksan-mestaruutta.

Kirsten Siemon avioitui 100 metrin Euroopan-mestarin Frank Emmelmannin kanssa vuonna 1984 ja työskenteli myöhemmin urheilutarvikemyyjänä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kirsten Emmelmann *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Kirsten Emmelmann Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Kirsten Emmelmann Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Lojaliteettiperiaate** on suomalainen oikeusperiaate, jonka mukaan sopimussuhteissa osapuolilla on velvollisuus ottaa toiminnassaan huomioon myös toisen sopimusosapuolen etu.

Lojaliteettiperiaatetta sovelletaan erityisesti, mikäli sopimusosapuolet ovat erityisen epätasa-arvoisissa asemissa, esimerkiksi yritys ja yksityinen kuluttaja. Periaate kattaa paitsi heikomman osapuolen vahingoittamisen välttämisen, myös tietynasteisen tämän osapuolen oikeuksista ja eduista huolehtimisen. Esimerkiksi lainan vakuuden pakkohuutokaupassa itselleen ostavan pankin, joka heti tämän jälkeen myy vakuuden huomattavalla myyntivoitolla eteenpäin ja jonka voidaan katsoa tienneen jo vakuuden ostaessaan, että vakuuden arvo on huomattavasti pankin maksamaa hintaa suurempi, voidaan katsoa rikkovan lojaliteettiperiaatetta.

Lähteet
-------

1. ↑  Eurofound: EMIRE Finland[vanhentunut linkki]
2. ↑  Finlex: Turun hovioikeuden ratkaisu 15.12.2006 2678

Aiheesta muualla
----------------

* Lojaliteettiperiaate pitkäkestoisissa sopimussuhteissa[vanhentunut linkki]. Toni Laakso, Asianajotoimisto Laakso, Lukander & Ruohola Oy.
**Leo Anton Saressalo**, entinen **Skippari** (23. syyskuuta 1921 Virolahti – 2. marraskuuta 1983) oli suomalainen upseeri, joka toimi Pohjan prikaatin komentajana.

Saressalon vanhemmat olivat vääpeli Anton Saressalo ja Eeva-Liisa Mässeli. Hän oli naimisissa vuodesta 1942 Ellen Matilda Holmbergin kanssa. Perheen neljästä lapsesta Jussi Saressalosta (s. 1947) tuli isänsä tapaan eversti ja myös Saressalon vanhempi veli Olli Saressalo (s. 1919) oli eversti.

Saressalo tuli ylioppilaaksi Haminan yhteislyseosta 1940 ja suoritti varusmiespalveluksen samana vuonna Uudenmaan rakuunarykmentissä. Talvisotaan hän osallistui Viipurinlahdella. Jatkosodassa Saressalo palveli vänrikkinä Jalkaväkirykmentti 58:n nuorempana upseerina 1941 ja komppanian päällikkönä 1941–1944. Hän haavoittui Kaalamossa 1941. Kadettikoulun 25. kadettikurssin Saressalo suoritti kahdessa jaksossa, alkuvuonna 1941 ja loppuvuonna 1945. Komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 9:ään hän tuli 1944.

Sotien jälkeen Saressalo toimi Jalkaväkirykmentti 9:n koulutus- ja järjestelyupseerina ja aliupseerikoulun johtajana aina vuoteen 1956 asti. Hän toimi myös Pääesikunnan koulutusosaston toimistoesiupseerina 1958–1963, 3. Divisioonan esikunnan toimistopäällikkönä 1963–1965, Uudenmaan rakuunapataljoonan komentajana 1966–1968, Pohjan prikaatin komentajana 1968–1971 Björn Kontiopään jälkeen, Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnan päällikkönä 1971–1974 sekä Pääesikunnan koulutusosaston päällikkönä 1974–1977 ja koulutusosaston erityistehtävissä 1977–1981. Saressalo erosi aktiivipalveluksesta vuonna 1981.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pohjan Jääkärikilta *pohjanprikaatinkilta.fi*.  Arkistoitu 27.11.2016. Viitattu 16.1.2017.
2. ↑  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 676. Saressalo, Jussi Tapani Anton; Saressalo, Olli Pellervo. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Leo Ruuskanen** on taiteilijanimimerkki, jonka takana on Elonkorjaajat-taiteilijaryhmän taiteilijoita ystävineen. Ensimmäinen Ruuskasen nimellä pidetty näyttely oli 1973 Galleria Halvoissa Huveissa. Hän osallistui myös Helsingin Taiteilijaseuran näyttelyyn, Valtion taidekilpailuun ja Nuorten näyttelyyn ja osallistui Elonkorjaajien yhteisnäyttelyihin. Hänelle on luotu persoona, jonka syntymävuosi on 1946.

Teokset maalattiin hyvin nopeasti Olli Lyytikäisen työhuoneella yhteisen ideoinnin pohjalta. Aloittaja loi oman näkemyksen, jota seuraavat sitten jatkoivat. 25 valmistuneesta teoksesta 21 asetettiin näytteille.

Ryhmän idea oli tehdä Ruuskasen kautta sellaista taidetta, jota he eivät muuten tekisi.

Taustalla ovat olleet ainakin seuraavat taiteilijat: Peter Widen, Philip von Knorring, Carl-Erik Ström, Ilkka-Juhani Takalo-Eskola, Olli Lyytikäinen, Janne Vainio, Antero Kare ja Tuomo Vartiainen.

Nimimerkin töitä on ollut vuonna 2014 esillä Salon taidemuseo Veturitallissa näyttelyssä *Olli Lyytikäinen ja Elonkorjaajat*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sanna Wuorinen, Leo Ruuskanen. *Pinx. Maalaustaide Suomessa. Tarinankertojia*, Weilin & Göös, 2003, s. 162

Kirjallisuutta
--------------

* Sari Wuorinen, *Leo Ruuskanen ja Elonkorjaajat*, Jyväskylän yliopiston taide- ja kulttuuriaineiden muuntokoulutus, 2003. – (Jyväskylän taidemuseon julkaisuja ; Jyväskylän yliopiston Taide, tiede ja teknologia -muuntokoulutuksen julkaisuja nro 2/2003)