recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lars-Peter Vilhelm Ringbom** (10. helmikuuta 1929 Turku – 13. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli Yle TV1:n ohjelmapäällikkö, joka työskenteli Yleisradion palveluksessa lähes 40 vuotta. 

Lars-Peter Ringbomin vanhemmat olivat professori Lars-Ivar Ringbom ja Olga Sofia Frigren ja puoliso vuodesta 1953 Stina Gunnel Jansson. Kirjailija ja kääntäjä Henrika Ringbom on heidän tyttärensä; taidehistorioitsija Sixten Ringbom oli Lars-Peter Ringbomin veli. Lars-Peter Ringbom tuli ylioppilaaksi 1948 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1953. Hän oli Yleisradion ruotsinkielisten ohjelmien ohjelmatoimittaja 1954–1961, ruotsinkielisen esitelmäosaston vt. päällikkö 1961–1962, ruotsinkielisten TV-ohjelmien päällikkö 1962–1969 ja TV1:n kulttuuri- ja tieto-ohjelmista vastaava ohjelmapäällikkö ja ohjelmajohtajan varamies 1970–1992. *Finsk Tidskrift* -aikakauskirjan Helsingin-toimittajana Ringbom työskenteli 1958–1967.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 805. (Viitattu 12.10.2019.)
2. 1 2  Lars-Peter Ringbom. *Helsingin Sanomat* 20.5.2011. (Maksullinen artikkeli.) Viitattu 12.10.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Edelmann, Joan – Kiuru, Sakari: Lars-Peter Ringbom. *Svenska folkskolans vänners kalender*, 124 (2010), s. 89–90.
**Verkkohuutokauppa** (nettihuutokauppa) on kaupankäyntitapa, jossa osallistujat tekevät tarjouksia tuotteista ja palveluista Internetin välityksellä. Verkkohuutokauppa ei myy omia tuotteitaan vaan tarjoaa käyttäjille avoimen kauppapaikan, johon voi laittaa omistamiaan tuotteita myytäväksi. Verkkohuutokauppa hoitaa tiedon välittämisen käyttäjien välillä ja huutokaupan organisoinnin, toimituksesta ja maksutavasta sopiminen jää huutokaupan osapuolille.

Vaikka kaikkien verkkohuutokauppojen toimintaperiaate on samanlainen, ansaintalogiikat vaihtelevat huomattavasti. Esimerkiksi maailman suurin verkkohuutokauppa eBay veloittaa huutokauppakohteiden myytäväksi laittamisesta. Lisäksi kaupaksi menneen tuotteen loppuhinnasta veloitetaan tietty prosentuaalinen osuus. Verkkokaupan tulot voivat muodostua myös siitä, että ostaja maksaa palkkion onnistuneesta kaupasta. Useimmissa verkkohuutokaupoissa tuotteiden ostaminen ja myyminen on ilmaista. Niiden ansaintalogiikka perustuu tuotteiden huomioarvoa kasvattavien lisäpalveluiden myymiseen tai mainostilan myymiseen huutokauppasivustolta.

Suomalaisia verkkohuutokauppoja
-------------------------------

* Huuto.net
* Tori.fi
* Huutokaupat.com
* Parashuuto.fi
* AutoVex.fi

Aiheesta muualla
----------------

* Kuluttajavinkki: Verkkokirpputoreilla ja -huutokaupoissa kuluttajansuoja ei ole itsestäänselvyys (30.4.2019) (kkv.fi)
* Huutokaupat.com sai 100 000 euron uhkasakon (15.1.2021) (ehandel.fi)
Laure Cinti-Damoreau
**Laure Cinti-Damoreau** (alun perin *Laure-Cinthie Montalant*; 6. helmikuuta 1801 Pariisi – 25. helmikuuta 1863 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.

Cinti-Damoreau opiskeli pianonsoittoa, solmisaatiota ja harmoniaa Pariisin konservatoriossa. Lauluopetusta hän sai Charles-Henri Plantadelta, jonka opastamana hän pääsi tutustumaan Pariisin salonkeihin. Angelica Catalani kiinnostui Cinti-Damoreausta, joka pääsi vuonna 1816 debytoimaan Théâtre-Italieniin Lilan roolissa Vicente Martín y Solerin oopperassa *Una cosa rara*. Taiteilijanimekseen Cinti-Damoreau omaksui tuolloin Angelica Catalanin italialaistaman nimen Cinti. Vuosina 1816–1818 hän esiintyi lähinnä sivurooleissa, mutta sai tunnustusta myös pääroolin tulkinnasta Manuel Garcían oopperassa *Il califfo di Bagdad*. Vuonna 1819 Cinti-Damoreausta tuli Théâtre-Italienin vakituinen jäsen. Hän saavutti suosiota rooleilla muiden muassa oopperoissa *Sevillan parturi* (Rosina), *Don Giovanni* (Zerlina), *Varasteleva harakka* (Ninetta) ja *Tancredi* (Amenaide). Cinti-Damoreau oli vuodesta 1827 naimisissa laulajakollegansa Vincent-Charles Damoreaun kanssa.

Cinti-Damoreau oli vuosina 1825–1835 yksi Pariisin oopperan johtavista esiintyjistä. Hän oli siellä mukana kantaesittämässä oopperoita Gioacchino Rossinilta (muun muassa *Wilhelm Tell*), Daniel-François-Esprit Auberilta ja Giacomo Meyerbeeriltä. Cinti-Damoreau jatkoi uraansa vuosina 1836–1841 Opéra-Comiquessa, jossa hän pääsi Auberin suosikkiesiintyjäksi. Hän matkusti esiintymään myös Lontooseen, Brysseliin, Haagiin, Yhdysvaltoihin ja Pietariin. Vuosina 1833–1856 Cinti-Damoreau toimi Pariisin konservatorion ensimmäisenä naispuolisena laulunopettajana.

Cinti-Damoreau loi poikkeuksellisen suuren määrän rooleja uusissa oopperoissa. Myös ohjelmiston monipuolisuus teki hänen urastaan erityisen: hän oli yksi harvoista laulajista, jotka saavuttivat menestystä laajalti vaihtelevissa oopperalajeissa (opera buffa, opera seria, grand opéra, opéra comique). Laulu- ja opetustyönsä ohella Cinti-Damoreau julkaisi useita sävellyksiä ja kirjan *Méthode de Chant*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Cinti-Damoreau, Laure Oxford Reference, viitattu 29.12.2022
2. 1 2 3 4 5 6  Cinti-Damoreau, Laure (1801-1863) (Arkistoitu – Internet Archive) Bru Zane Mediabase, viitattu 29.12.2022
3. 1 2  Cinti-Damoreau mss. 1827-1856 Archives Online at Indiana University, viitattu 29.12.2022

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: Laure Cinti-Damoreau

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Kauppaneuvos Jussi Mononen (joulukuu 1954)
**Jussi (Juhana, Juho) Mononen** (11. huhtikuuta 1888 Liperi – 24. tammikuuta 1962 Lahti) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Monosen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Mononen ja Loviisa Lovikainen ja puoliso vuodesta 1913 Sirkka Heinonen. Mononen kävi kansakoulun ja teki opintomatkoja useisiin eri maihin. Hän oli rautakaupan kauppa-apulainen Joensuussa 1903–1906 ja Lahdessa 1906–1910, tukkuliikkeen myyjä ja kauppaedustaja 1910–1912, kangaskaupan palveluksessa 1912–1913, kauppias Padasjoella 1913, tukkuliikkeen myyjä ja kauppaedustaja Lahdessa 1913–1914, kauppias Riihimäellä 1914–1916, tukkuliikkeen osakas Lahdessa 1916–1939, kenkätehtaan edustaja Lahdessa 1919–1921, Oy J. Monosen perustajaosakas, toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1921 sekä Lahden Saapas- ja Lapikasteollisuus -yhtiön, vuodesta 1943 Mono Oy, perustajaosakas, toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1926. Hiihtojalkine monon nimitys juontaa juurensa yhtiön tuotemerkistä. Mononen oli osakas ja johtamassa myös useita muita yhtiöitä. Hän oli perustamassa Suomen Kenkäkauppiaiden Liittoa ja toimi sen hallituksessa 1926–1934 ja vuodesta 1946 ja hänellä oli myös muita luottamustehtäviä. Lahjoittajana muistettu Mononen oli Sirkka ja Jussi Monosen Säätiön hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1956 ja Liikesivistysrahastoon perustettiin hänen mukaansa nimetty rahasto 1943. Kauppaneuvoksen arvonimen Mononen sai 1945. Monosen mukaan on nimetty Lahden Kariston huvila-alueen Monosentie, jonne hän rakennutti huvilan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jussi Mononen *Biografiasampo*. Viitattu 6.8.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 536. Viitattu 6.8.2022.
3. ↑  Kauppaneuvos Jussi Mononen kuollut.  *Uusi Suomi*, 25.1.1962, nro 23, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.8.2022.
4. ↑  Antti Karisto, Riitta Niskanen: *Lahden paikka, Lahden paikat*, s. 95. Päijät-Hämeen tutkimusseura, 2014. ISBN 9789525749502.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Finnpulp Oy** on suomalainen metsäteollisuuden yritys. Finnpulp suunnitteli 1,2 miljoonaa tonnia vuodessa tuottavaa, maailman suurinta havusellutehdasta Kuopion Sorsasaloon. Tehtaan kustannusarvio oli 1,4 miljardia euroa. Tehdashanke sai ensin ympäristöluvan, mutta päätöksestä valitettiin. Vaasan hallinto-oikeus hylkäsi tehtaan ympäristöluvista tehdyt valitukset puolentoista vuoden käsittelyn päätteeksi. Korkein hallinto-oikeus kuitenkin epäsi luvan joulukuussa 2019 ja tehdasta ei näin ollen rakenneta alkuperäisessä muodossa. Sen mukaan "tehtaan sijainti Kallaveden rannalla olisi sellainen, että tehtaan suuri ja pitkäaikainen lisäkuormitus voisi aiheuttaa merkittävää vesistön pilaantumista".

Yhtiö suunnitteli uutta lupakierrosta ja mahdollisesti tehtaan koon pienentämistä, mutta ilmoitti kuitenkin vuonna 2022 luopuvansa tehdashankkeesta Kuopiossa. Finnpulp ei ole tiedottanut mahdollisista uusista suunnitelmista, mutta kertoo saaneensa yhteydenottoja muilta paikkakunnilta Suomessa ja ulkomailla.

Kuopion sellutehdas
-------------------

*Pääartikkeli: Kuopion sellutehdas*
Finnpulpin Kuopioon suunnittelema tehdashanke kaatui, kun yhtiö ei saanut tehtaalle ympäristölupaa. Tehdas olisi ollut maailman suurin havusellutehdas.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Matti Kankare: Finnpulpin Kuopion selluhanke sai ympäristöluvan - miljardihanke nytkähtää eteenpäin *Kauppalehti*. Viitattu 19.10.2018.
4. ↑  KHO ei anna Finnpulpille ympäristölupaa sellutehtaan perustamiseksi Kuopioon – Toimitusjohtaja: "Tämä estää muidenkin hankkeiden toteutumisen" *Yle Uutiset*. Viitattu 21.12.2019.
5. ↑  Finnpulp miettii keinoja muuttaa selluhankettaan niin, että se voitaisiin edelleen toteuttaa – "Ei hanke mihinkään ole hävinnyt" *Maaseudun Tulevaisuus*. Viitattu 8.4.2020.
6. ↑  Marita Tiihonen: Finnpulp nousi kanveesista – Yhtiö valmistautuu uuteen lupakierrokseen Kuopion sellutehtaan rakentamiseksi *savonsanomat.fi – Savon Sanomat*. Viitattu 8.4.2020.
7. 1 2  Helmi Nykänen, Anna Ronkainen: Sellutehdasta Kuopion Sorsasaloon suunnitellut Finnpulp luopuu Kuopion tehdashankkeesta *Yle*. Viitattu 30.3.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Finnpulpin kotisivut
**Lauri Aleksi Asikainen** (s. 28. toukokuuta 1989 Joroinen) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä ja yhdistetyn hiihtäjä. Hän edusti Kuusamon Erä-Veikkoja.

Asikainen on harrastanut hiihtoa pienestä pitäen ja yhdistettyä 8-vuotiaasta lähtien. Yhdistetyn hiihtäjänä hän kilpaili myös mäkihypyn erikoiskilpailuissa ja kuuluikin Suomen joukkueeseen, joka saavutti pronssia nuorten MM-kilpailujen joukkuemäessä Tarvisiossa 2007. Samana talvena hän voitti yhdistetyn normaalimatkan Pohjoismaiden mestaruuden Örnsköldsvikissä. Lisäksi hän voitti 18-vuotiaiden Suomen mestaruuden sekä yhdistetyn normaalimatkalla että mäkihypyn HS100-metrin mäessä. 

Asikainen osallistui ensimmäisen kerran maailmancupin kilpailuun Kuusamossa 29. marraskuuta 2008. Parhaan sijoituksensa, 25. tilan, hän sai Kuusamon toisessa kilpailussa seuraavana päivänä. Hän oli useissa kilpailuissa mäkiosuuden jälkeen aivan kärkitiloilla, mutta putosi selvästi hiihto-osuudella .

Asikainen oli mukana Suomen joukkueessa yhdistetyssä Liberecin MM-kilpailuissa 2009.

Kauden 2009–2010 jälkeen Asikainen vaihtoi mäkihypyn päälajikseen. Maailmancupissa hän oli mukana ensimmäisen kerran marraskuussa 2012, jolloin hän karsiutui Lillehammerin kilpailusta. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa joulukuussa 2012 oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Falunissa helmikuussa 2014 oltuaan yhdeksäs. Parhaimmillaan hän on ollut seitsemäs Lillehammerissa joulukuussa 2015.

Asikainen lopetti uransa mäkihyppääjänä alkuvuodesta 2018.

Lähteet
-------

* Lauri Asikainen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi) (yhdistetty)
* Lauri Asikainen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi) (mäkihyppy)

### Viitteet

1. ↑  Urheilukoulun 3/10 saapumiserän urheilijat valittu *urheilukouluntuki.fi*.  30.4.2010. urheilukouluntuki.fi. Viitattu 18.5.2010.
2. ↑  Färdig, Jarmo: VIIKON HENKILÖ: Tuiki tuntematon ykköshyppääjä *HS.fi*.  18.2.2013.  Arkistoitu 1.10.2016. Viitattu 28.9.2016.
3. ↑  Ärje, Aleksis: Mäkihyppymaine on taas jyväskyläläisten käsissä.  *Suur-Jyväskylän Lehti*, 16.1.2013, s. 38–39.
4. ↑  Huippuvireiselle Koivurannalle kauden työläin voitto Schonachissa *Helsingin Sanomat*.  4.1.2009. Viitattu 13.1.2009. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Asikainen romahti yhdistetyn hiihto-osuudella MTV3 20.12.2008 Viitattu 13.1.2009
6. ↑  Hautamäki, Larinto ja Olli nimettiin MM-kisoihin Yle 12.1.2009 Viitattu 13.1.2009
7. ↑  Yhdistetyn jättänyt Asikainen haluaa olympiakisoihin mäkihyppääjänä  28.1.2011. YLE Urheilu. Viitattu 28.1.2011.
8. ↑  Happonen säikytteli karsinnassa mtv3.fi. Viitattu 23.11.2012.
9. ↑  Lauri Asikainen avasi maailmancupin pistetilinsä  (Arkistoitu – Internet Archive)
10. ↑  Asikaiselle uran paras sijoitus Falunin mäkikisassa[vanhentunut linkki]
11. ↑  Asikainen hätyytteli huippusijoja Lillehammerin mäkikisassa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Paavo Antero Laitinen** (8. marraskuuta 1931 Kuusamo – 25. marraskuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen juristi, diplomaatti ja pankinjohtaja. 

Laitisen vanhemmat olivat kenttäpiispa Toivo Vilho Kultimo Laitinen ja Saara Liina Määttä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1951 ja valmistui lainopin kandidaatiksi ja ekonomiksi 1955.

Laitinen meni aluksi ulkoministeriön palvelukseen. Hän oli ulkoasiainministeriön avustajana 1956–1958, Washingtonin suurlähetystön avustajana 1959–1961, Ankaran suurlähetystön II luokan lähetystösihteerinä 1961–1963, ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä 1964–1965 ja Tukholman suurlähetystön I luokan lähetystösihteerinä 1965–1968. Hän oli ulkoasiainministeriön jaostopäällikkönä 1968–1971 ja Pariisin suurlähetystön lähetystöneuvoksena 1971–1972. Laitinen siirtyi sitten pankkialalle ja oli Pohjoismaiden Yhdyspankin, sittemmin Suomen Yhdyspankin johtokunnan jäsenenä 1972–1974 ja pankin varatoimitusjohtajana vuodesta 1974 alkaen.

Paavo Laitisen on arveltu olleen yksi *Suomen Kuvalehteen* kirjoittaneen Veikko Viisi -kollektiivinimimerkin takana olleista ulkoministeriön virkamiehistä. Muita olivat Risto Hyvärinen, Max Jakobson ja Keijo Korhonen.

Lähteet
-------

1. ↑  Paavo Laitinen, Helsingin Sanomat muistot 27.5.2011
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1978
**Nuestra Señora de las Viñas y Santa Rosa** oli Espanjan laivaston kaksikantinen 60-tykkinen linjalaiva.

Tausta
------

Kuningas Felipen ja laivaston komentajan amiraali Gaztañetan kunnianhimoisena suunnitelmana oli palauttaa Espanjan laivaston alusten määrä Espanjan perimyssotaa edeltäneeksi. Suunnitelman mukaan valmistettaisiin 12 uutta 60-tykkistä linjalaivaa. Lisäksi vuokrattaisiin valmiina olevia kaappareita ja tehtävään soveltuvia kauppalaivoja puutteiden täyttämiseksi. Kesäkuussa 1713 Espanja vuokrasi genovalaiselta kaapparilta Stefano Mari Centurionelta kahdeksi vuodeksi kolme linjalaivaa, jotka olivat *Nuestra Señora del Carmen y San Antonio*, *Real Mari* ja *Nuestra Señora de las Viñas y Santa Rosa*.

Hankinta
--------

Alus ostettiin 1. lokakuuta 1715 Genovassa genovalaiselta kaapparilta Giovanni Lorenzo Vivianolta.

Palvelus
--------

Alus lähti 14. marraskuuta 1715 Cádizista Cartagena de Indiasiin päällikkönään Nicolás de la Rosa, Conde de Vegaflorida. Se saapui 9. tammikuuta 1716 Cartagena de Indiasiin. Alus palasi 1717 Cádiziin.

Alus osallistui 1717 Sardinian sotaretkeen. Se lähti 19. kesäkuuta 1718 Barcelonasta Sisilian sotaretkelle päällikkönään Antonio González. Kesäkuussa alus saapui Sisiliaan. Britannian kuninkaallisen laivaston *HMS Orford* valtasi aluksen 11. elokuuta 1718 Cape Passeron taistelussa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Winfield et al 2023 s. 167


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Real Mari (1700)*** | **Espanjan laivaston linjalaivat** | Seuraaja:**Santa Isabel -luokka** |
**Burgundin herttuakunta** (lat. *Ducatus Burgundiae*, ransk. *Duché de Bourgogne*, holl. *Hertogdom Bourgondië*) oli herttuakunta, joka sijaitsi suurin piirtein nykyisen Burgundin alueella, mutta se omisti ajoittain suuria alueita myös nykyisten Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden alueilta. Herttuakunta oli olemassa vuosina 843–1477, jolloin sitä johtivat Burgundin herttuat. Vuonna 1477 herttuakunta jaettiin sodan jälkeen Ranskan ja Habsburgien Itävallan kesken, Ranskan saadessa Burgundin ydinalueet ja Itävallan saadessa Alankomaat.

Historia
--------

Burgundin herttuakunta syntyi Verdunin sopimuksen myötä vuonna 843. Herttuakunnan nimi tulee aluetta aikoinaan hallinneesta burgundien germaaniheimosta. Burgundin hallitsijat olivat vähällä päästä 900-luvun lopussa koko Ranskan hallitsijoiksi ja Burgundin herttua Rudolfista tulikin Ranskan kuningas, mutta hänellä ei ollut kruununperillisiä ja valta siirtyi Hugues Mustalle. Lopulta Burgundissa nousi valtaan Hugo Capetin kaksi veljeä, ensin Otto ja sitten Henri I. Henri I:n kuoltua alkoi ensimmäinen perimyyskriisi Robert II:n ja Otto-Williamin välillä. Näiden kahden välille syttyi vuonna 1002 sota, jonka Robert II voitti vuonna 1003.

Burgundin asema itsenäisenä alueena päättyi Kaarle Rohkean Ludvig XI:tta vastaan käymään sotaan. Kaarle Rohkea kuoli Nancyn taistelussa vuonna 1477 ja Ludvig XI saattoi liittää Burgundin alueet Ranskaan vanhan saalilaisen lain mukaan. Benelux-maiden eli silloisten Burgundin Alankomaiden alue päätyi Habsburgeille ja Franche-Comtén alue päätyi Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Burgundin herttuakunta** Wikimedia Commonsissa
**Johannes Snellman** (4. joulukuuta 1885 Helsinki – 1. toukokuuta 1961 Tukholma) oli suomalainen lintutieteilijä ja taidemaalari.

Johannes Snellmanin isä Herman Snellman oli pappi, joka toimi Lontoossa merimiespappina kymmenen vuotta. Perhe muutti 1890-luvun alkupuolella Korppooseen. Snellman opiskeli vuosisadan vaihteessa Turun Reaalilyseossa, mutta lopetti koulun kesken 1902 ja meni sen sijaan opiskelemaan taidetta Turun piirustuskouluun ja Helsingin Ateneumiin. Isä-Snellman sai kirkkoherran viran Jomalan seurakunnasta Ahvenanmaalla, ja myös Johannes muutti sinne. 1918 rovasti Snellman muutti Pernajan kirkkoherraksi. Johannes jäi asumaan Ahvenanmaalle 1930-luvulle saakka, minkä jälkeen hän asui vuoroin Helsingin seudulla ja Porvoossa. 1943 hän muutti Ruotsiin Tukholman seudulle ja sai myöhemmin Ruotsin kansalaisuuden. Kesänsä hän kuitenkin vietti usein Pernajan saaristossa.

Johannes Snellman oli itseoppinut lintutieteilijä. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia lintujen rengastajia ja sai renkaita Johan Axel Palménilta 1913. Hän rengasti yhteensä 5 900 lintua vuosina 1913–1933, muun muassa Suomen ensimmäiset merikotkat vuonna 1917. Hän oli haukkametsästäjä ja metsästi muuttohaukalla ainakin variksia (muuttohaukka pesi vielä tuolloin Ahvenanmaalla). Snellman oli erinomainen konservaattori, joka sai oppinsa Korpogårdin isännältä Arthur Eklundilta. Hän täytti lintuja muun muassa Ruotsin luonnonhistorialliselle museolle. Ahvenanmaan maakuntamuseossa on noin 200 Snellmanin täyttämää lintua. Maakotka oli hänen taiteellinen innoittajansa, ja jo vuonna 1907 hän, yhdessä nuoremman veljensä Helgen kanssa, järjesti hevosenraadon Jettbölen vuorelle Jomalaan ja tarkkaili piilokojusta haaskalla käyviä maakotkia.

Johannes Snellman perusti vuonna 1927 Suomen ja Pohjoismaiden ensimmäisen lintuaseman Eckerön Signilskäriin. Hän toimi aseman ensimmäisenä päätoimisena havainnoitsijana ja rengastajana 1927–1932. Snellman kirjoitti useita lintutieteellisiä artikkeleita Ornis Fennicaan. Hänen puolisonsa oli Karin Snellman, o.s. Colliander.

Lähteet
-------

* Stjernberg, Torsten 1988: Johannes Snellman – rengastuksen edelläkävijä Suomessa. Lintumies 6. 1988 s. 268–277. LYL. Artikkelin verkkoversio.

### Viitteet

1. ↑  Suomen luonnontieteellisten kokoelmien ja museoiden kartoitus (2006)
2. ↑  artnet, Snellmanin kotkamaalaus


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* KulturNav

 |

 |
Kirkon vieressä on vanhan tyylinen pieni kivirakennus. Sen rakenne, jossa on paksut seinät sekä epäsymmetrisesti sijaitseva tuuletusluukku etupuolella ja paksu kivijalka, antaa olettaa että se on keskiajalta.
Asehuone 1400-luvun jälkipuolelta muutettiin 1770-luvulla sakaristoksi. Sen porraspääty on myöhäiskeskiajalta.
**Dagsbergin kirkko** Ruotsissa Norrköpingin kunnassa sijaitseva kivikirkko. Sen vanhimmat osat ovat peräisin varhaiskeskiajalta, mutta sitä on laajennettu sen jälkeen useaan otteeseen, muun muassa 1700-luvun jälkipuoliskolla siihen rakennettiin torni. 

Kirkon sijaintipaikka Dagsberg on oletettavasti ollut muinainen palvontapaikka. Ensimmäinen sauvakirkko lienee rakennettu 1000-luvulla, siltä ajalta on palasia eskilstunanarkuista. Vanhempia ovat kaksi riimukiven palasta, joista toisessa mainitaan isä *Ärkel* ja poika *Ofrad*, ja toisessa (Ög 145) dagsberglainen, joka kaatui Ingvar Vittfarnes sotajoukoissa idässä.

Kirkkorakennus
--------------

Lattian alla on perusmuuri 1200-luvun ensi vuosikymmeniltä. Rakennusta korjattiin 1300-luvulla ja 1400-luvun jälkipuolella. Nykyinen kirkko on peräisin vuosilta 1777–1779, jolloin keskiaikaisesta kirkosta purettiin suuria osia. Vanhasta asehuoneesta tehtiin sakaristo, jonka porraspäätyä voi tarkastella ulkoa. Sisällä näkyy holvi. Tornin piirsi rakennusmestari Abraham Pousette, ja se valmistui 1782. Uusi torni korvasi kivitornin, joka oli rakennettu kiinteästi keskiaikaiseen kirkkoon, ja hautausmaalla sijainneen erillisen puisen kellotornin. Tornit mainitaan pitäjänkokouksessa vuonna 1772. Nykyisessä tornissa on kaksi kirkonkelloa. Suurempi on 1500-luvun jälkipuolelta, ja se valettiin uudestaan 1790, mutta pienemmästä tiedetään vain, että se on valettu uudestaan 1839.

Urut
----

* Aiemmin kirkossa on ollut viisiäänikertaiset posetiiviurut.
* 1811 rakensi Johan Ewerhardt (1760-1847), Tukholma, urut, joissa oli 6 ½ äänikertaa.
* 1892 rakensi E. A. Setterquist & Son, Örebro, kahdeksanäänikertaiset urut, jotka ovat nykyisin Helsingissä Pyhän Sydämen kappelissa.
* Nykyisin kirkossa on mekaaniset urut, ja ne on rakentanut 1961 A. Magnussons Orgelbyggeri, Göteborg. Julkisivu on vuodelta 1961.

Lähteet
-------

* Reby, Arne, *Dagsbergs kyrka*, Klockrike 1970.
* Sten-Åke Carlsson & Tore Johansson, red (1990). Inventarium över svenska orglar : 1989:II, Linköpings stift, Visby stift. Tostared: Förlag Svenska orglar. ISSN 1100-2700

### Viitteet

1. ↑  Sley.fi (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Antiqvarisk tidskrift för Sverige, andra delen (1867-1869), sid 95, handlar om Dagsbergs kyrka

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dagsbergin kirkko** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Dagsbergs kyrka
**Xocalı** (arm. Իվանյան, *Ivanjan*, ven. Ходжалы, *Hodžaly*) on kaupunki virallisesti Azerbaidžaniin kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Vuoristo-Karabahin tasavallassa. Se sijaitsee Karabahvuorten reuna-alueella 10 kilometriä Stepanakertista koilliseen.

Vuoristo-Karabahin autonomiseen alueeseen kuuluneesta Xocalın kylästä tuli vuonna 1990 kaupunki ja vuonna 1991 Xocalın piirin keskus. Armenialaiset joukot valtasivat sen Vuoristo-Karabahin sodan aikana 25.–26. helmikuuta 1992. Valtauksen yhteydessä sai surmansa useita satoja azerisiviilejä.
Azerbaidžan syyttää teoista armeenien lisäksi venäläistä 360. rykmenttiä, ja on kampanjoinut kansainvälisesti saadakseen surmat tunnustettua kansanmurhaksi.

Nykyään paikkakunta kuuluu *Ivanjan*-nimisenä kylänä Vuoristo-Karabahin tasavallan Askeranin piiriin. Kylässä on 900 asukasta (vuonna 2005). Sen vieressä sijaitsee Stepanakertin lentokenttä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  The Results of 2005 Census of the Nagorno-Karabakh Republic: Table 1.1: De Facto and De Jure Population by Administrative Territorial Distribution and Sex *census.stat-nkr.am*.  Arkistoitu 2.3.2011. Viitattu 14.4.2011. (englanniksi)
Skohan talo Rautatientorilta kuvattuna.
Skohan talon purkutyömaa 1960-luvulla. (Tiedoston kuvaussivu)
**Skohan talo** oli Helsingin keskustassa, päärautatieasemaa vastapäätä, Kaivokadun ja Keskuskadun kulmauksessa sijainnut rakennus. Sen suunnittelivat arkkitehdit Theodor Höijer ja F. A. Sjöström 1870-luvulla. Nelikerroksinen asuin- ja liikerakennus edusti uusrenessanssista tyylisuuntaa. Talon rakennutti Suomen Valtionrautatiet (SVR) rautatieläisten asuintaloksi.

Rakennus purettiin vuonna 1965, kun sen tilalle haluttiin pystyttää tehokkaampi liikerakennus. Tilalle nousi 1967 Viljo Revellin ja Heikki Castrénin suunnittelema yhdeksänkerroksinen rakennus osana City-Center-suunnitelmaa. Rakennus tunnetaan paremmin nimellä Makkaratalo. 

Skohan talo sai epävirallisen nimensä suojeluskuntajärjestön perustamasta Oy Skoha Ab:sta, joka piti talossa päämyymäläänsä vuodesta 1930 asti. Talo tunnettiin myös rautatieläisten asuintalona.

Lähteet
-------

1. ↑  Arkkitehtiryhmä Forma Urbis: *Keskuskadun katuympäristön historian selvitys*. Helsingin kaupunkisuunnitteluvirasto, 2003.
2. ↑  Suojeluskuntain Kauppa Oy - Skyddskårernas Handels Ab *Pörssitieto-sivusto*. Viitattu 29.9.2018.
3. ↑  Suuronen, Pekka: Skohan – uusi yökerho *Erälehti*.  21.4.2017. Viitattu 29.9.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skohan talo** Wikimedia Commonsissa
Gegutin kuninkaallisen palatsin rauniot.
**Geguti** (georg. გეგუთი) on keskiaikainen kuninkaallinen palatsi samannimisessä kylässä seitsemän kilometriä Kutaisin kaupungista etelään Georgiassa. Nykyään palatsi on raunioina. 

Gegutin palatsikompleksin rauniot käsittävät yli 2 000 neliömetrin suuruisen alueen Rioni-joen varrella. Vuosina 1953–1956 suoritetuissa laajoissa kenttätutkimuksissa tutkijat identifioivat Gegutin tärkeimmät arkeologiset kerrokset ja rekonstruoivat keskiaikaisten rakennusten arkkitehtuurin muodon ja koristelun. Valtaosa rakennuksista on peräisin 1100-luvulta, jolloin Geguti myös mainittiin ensimmäisen kerran georgialaisessa kronikassa. Vanhin rakennelma, yksinkertainen, yksihuoneinen rakennus suurine takkoineen, on peräisin 700–800-luvuilta. Kuninkaallisen kompleksin keskeisin osa, jonka rakennutti kuningas Giorgi III (hallitsi 1156–1184), on nelikerroksinen tiilirakennus, joka on rakennettu kolme metriä korkean kiviperustuksen päälle. Sen avaran, ristinmuotoisen keskihallin päällä lepäsi halkaisijaltaan 14 metrin levyinen kupoli. Koko rakennus on ympäröity muurilla ja linnoitettu massiivisin pilarein. Länsipuolella on muita rakennelmia ja palatsin kirkko myöhemmältä kaudelta 1200–1300-luvuilta.

Gegutin palatsin raunioiden merkitys korostuu niiden maallisessa luonteessa, sillä suurin osa Georgian keskiaikaisen arkkitehtuurin säilyneistä monumenteista on kirkkoja ja luostareita. Tallenteita keskiajan tuesta maalliselle taiteelle (pääosin palatseja, joissa on laajoja koristemaalauksia) on säilynyt georgialaisissa kirjallisissa lähteissä, mutta Gegutin raunioiden lisäksi vain linnojen kuoria on jäänyt jäljelle todisteiksi tehdyn työn laajuudesta.

Gegutin kuninkaallisen palatsin päärakennukset valmistuivat keskiaikaisen Georgian niin sanottuna "kulta-aikana". Vaikka Georgian hovi liikkuikin suhteellisen paljon, mittakaavaltaan suuren kuninkaallisen palatsin perustaminen lähelle kuningaskunnan toista pääkaupunkia ja tärkeää kulttuurikeskusta voidaan ymmärtää haluna luoda pysyvämpi kuninkaallinen hovi ja kuninkaallinen byrokratia. Se saavuttikin pian huippunsa kuningatar Tamarin hallinnon aikana (hallitsi 1184–1213).

Gegutin palatsista kerrotaan useita kertoja georgialaisissa vuosikirjoissa Georgian kuninkaallisten rakastettuna lepopaikkana. Tamarin hallinnossa se oli myös paikka, jossa kapinalliset aateliset kruunasivat hänen entisen aviomiehensä prinssi Juri Bogoljubskin epäonnistuneessa vallankaappauksessaan kuningatarta vastaan vuonna 1191.

Lähteet
-------

1. ↑  Jane Turner: *The Dictionary of Art*, s. 331. Grove, 1996. ISBN 1-884446-00-0.
2. 1 2  Antony Eastmond: *Royal Imagery in Medieval Georgia*, s. 152, 188–190. Penn State Press, 1998. ISBN 0271016280.

Aiheesta muualla
----------------

* Geguti. Parliament of Georgia. (englanniksi)
* Geguti (Arkistoitu – Internet Archive). Kutaisi Scientific Center, 2001. (englanniksi)
* Geguti (Arkistoitu – Internet Archive). Deutsch-Georgisches Zentrum für Internationale Beziehungen. (saksaksi)
**Pohjolan Moottoritehdas Oy** (entinen *Gustaf Jaatisen moottoritehdas*) oli suomalainen Vaasassa 1920- ja 1930-luvulla toiminut paikallis- ja venemoottorien valmistaja. Tehtaan perusti liikemies Gustaf Jaatinen.

Pohjolan Moottoritehdas toimi Vaasassa Klemetinkadulla Pohjolan polttimon entisessä kiinteistössä 1 100 neliömetrin tiloissa. Tehdas valmisti Simplex-merkkisiä venemoottoreita , joita Pohjois-Suomen kalastajat, muun muassa Kemin seudun ammattimaiset lohenkalastajat käyttivät veneissään. Yksisylinterisen kaksitehtisen mallin teho oli 3-4 hevosvoimaa ja nelitahtisen kaksisylinterisen mallin 6-7 hevosvoimaa. Suurempi moottori oli koottu Fordin moottorin osista. Erillistä vaihdelaatikkoa ei ollut vaan vaihde oli kiinni moottorissa. Vuonna 1928 tehdas aloitti 5-6 hevosvoiman tehoisten Herkules-merkkisten maamoottorien valmistuksen. Maamoottoreita käytettiin muun muassa puimakoneiden ja sirkkelisahojen voimanlähteenä. Polttoaineena oli petrooli.

Vuonna 1931 Pohjolan Moottoritehdas alkoi valmistaa autonlämmityslaitteita Ford- ja Chevrolet-autoja varten. Tehdas joutui vaikeuksiin 1930-luvun lamavuosina ja tehtaan koneet ja muu irtaimisto myytiin huutokaupalla 1933. Tehdasrakennus ja tehdastonttien vuokraoikeudet myytiin pakkohuutokaupalla maaliskuussa 1935.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pohjolan Moottoritehdas Oy, Vaasa, 26.04.1929, nro 96, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Missä Simplex-moottoreita valmistetaan, Vaasa, 01.03.1929, nro 51, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Uusi kotimainen keksintö, Ajan Sana, 04.11.1931, nro 255, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Huutokauppa, Vaasa, 07.12.1933, nro 283, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Tehdasrakennuksen huutokauppa, Vaasa, 13.03.1935, nro 61, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Kirjallisuutta
--------------

* Rauno Grönbacka : *Marakatteja ja kissanpäitä: vaasalaisten moottoritehtaiden tarina - Markattor och katthuvuden: historien om motorfabrikerna i Vasa*; käännös ruotsiksi Esko Pursiainen ja Jenni Roth. Vaasan Veteraaniautoseura, Vaasa 2014 ISBN 978-952-93-3896-2

Aiheesta muualla
----------------

* Gustaf Jaatisen moottoritehtaan pienpainatteita, Kansalliskirjasto Digitaaliset aineistot
**Crown Financial Ministries** on vuonna 1976 Yhdysvalloissa perustettu on tunnustustenvälinen palvelujärjestö, jonka tehtävänä on varustaa ihmisiä maailmanlaajuisesti oppimaan, soveltamaan ja opettamaan raamatullisia taloudellisia periaatteita. Järjestöllä on maailmanlaajuisesti noin 250 työntekijää ja 10000 vapaaehtoista.

Nykyinen järjestö muodostui kun Larry Burkettin Christian Financial Concepts ja vuonna 1985 perustettu Howard Daytonin Crown Ministries yhdistyivät vuonna 2000.

Crown Suomessa
--------------

Suomen Crown Ry perustettiin vuonna 2010 Espoon helluntaiseurakunnassa syksyllä 2009 pidetyn "Bible On Money" -seminaarin jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mikä Crown? *crownlife.fi*. Crown Finland.  Arkistoitu 18.4.2011. Viitattu 14.8.2012.
2. ↑  35-Year History *crown.org*. Crown Financial Ministries.  Arkistoitu 20.10.2007. Viitattu 14.8.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Crown Financial Ministriesin kotisivut
* Crown ry:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Agrico Holland** on alankomaalainen siemenperunan jalostaja ja -tuottaja. Sen jäseninä ovat 1 200 alankomaalaista erikoistunutta perunanviljelijää, ja sen piirissä tuotetaan vuosittain miljardi kiloa perunoita.*lähde?* Tutkimusta suorittaa yritysryhmässä Agrico Research Bantissa. Yritysryhmällä on koeviljelmiä Alankomaissa ja ulkomailla. Pakkaamona yritysryhmässä toimii Leo de Kock BV Purmerendissa.*lähde?*

Yrityksellä on omia myyntiyhtiöitä Italiassa, Kanadassa, Ranskassa, Unkarissa, Tšekissä, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Lisäksi se harjoittaa edustajien välityksellä vienti myös moniin muihin maihin, mm. Ukrainaan.*lähde?*

Suomessa Agrico Hollandin siemenperunoita edustaa Ravintoraisio (Kardal- ja Saturna-lajikkeet) ja Maatalouskesko (Fontane-lajike).*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  TRES- tres.nl: Market leader in innovative potato varieties | Agrico *Corporate (EN-US)*. Viitattu 3.7.2022. (englanniksi)
2. ↑  TRES- tres.nl: Agrico | The best guarantee for high quality and good growth *Corporate (EN-US)*. Viitattu 3.7.2022. (englanniksi)
**Carl-Gustaf Palmgren** (15. toukokuuta 1904 Helsinki – 2. heinäkuuta 1978 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ratsuväen aselajissa. 

Palmgren kävi kadettikoulun 1922–1924 ja palveli kouluttajana, adjutanttina ja eskadroonanpäällikkönä Uudenmaan rakuunarykmentissä 1924–1933. Tämän jälkeen hän palveli esikuntaupseerina ja esikuntapäällikkönä Ratsuväkiprikaatissa 1933–1941. Sotakorkeakoulun hän kävi 1935–1937. Sodan aikana hän toimi mm. Ryhmä Oinosen ja Ratsuväkiprikaatin esikuntapäällikkönä. Sodan jälkeen hän oli sotilasasiamiehenä Tukholmassa 1945–1948. Pataljoonankomentajana hän palveli 1948–1954 JR 4:ssä ja sittemmin 4. prikaatissa. Kyseisen prikaatin komentajaksi hänet nimitettiin vuosiksi 1954–1956 (myöhemmin Uudenmaan prikaati. Vuosina 1956–1961 hän johti Oulun sotilaspiiriä ja 1961–1964 Pohjois-Suomen sotilaslääniä. 

Ylennykset: kornetti 1924, luutnantti 1926, ratsumestari 1931, majuri 1939, everstiluutnantti 1941, eversti 1954.

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 6.7.1978, s. 11. Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille). Viitattu 17.4.2018.
**Hita** (jap. 日田市, *Hita-shi*) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Ōitan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin länsiosassa ja rajautuu Fukuokan ja Kumamoton prefektuureihin. Kaupunki on rakennettu Mikuma- eli Chikugojoen varrelle Hitan tasangolle, joka on vuorten ympäröimä – kaupungin pohjoispuolella kohoaa Hikovuori, eteläpuolella Ason kaldera. Hitassa on 65 078 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 666,03 neliökilometriä.

Hita on vanhastaan ollut merkittävä liikenteen solmukohta. Edo-kaudella se vaurastui myös politiikan ja talouden keskuksena suoraan Tokugawa-sotilashallinnon alaisuudessa, erityisesti vuodesta 1767 lähtien, kun sinne sijoitettiin koko Kyūshūn alueen daimiokuntien hallinto (*Seigoku-gundai*). Kaupunkioikeudet Japanin nykyisen kunnallishallinnon puitteissa Hitalle myönnettiin vuonna 1940. Kaupunki kasvoi huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Amagasen ja Ōyaman maaseutukaupungit sekä Kamitsuen, Maetsuen ja Nakatsuen kyläkunnat.

Kaupungin tärkeitä perinteisiä elinkeinoja ovat sugimetsiä hyödyntävä puu- ja huonekaluteollisuus, mukaan lukien *geta*-jalkineiden valmistus, ja Onta-keramiikan tuotanto. Kusujoen varrella toimii kaksi kuumaa lähdettä, Amagase-onsen ja Yunotsuru-onsen. Kaupungin muihin nähtävyyksiin lukeutuvat Mamedamachin historiallinen kaupunginosa ja siellä sijaitseva Edo-kauden koulu Kangien sekä Hita-Gion-festivaali, joka on otettu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.

Hitaa palvelevat JR Kyūshūn Kyūdai-päälinja ja Hita-Hikosan-linja.

Kuvia
-----

* Ōyaman aluettaŌyaman aluetta
* Mamedamachin kaupunginosaaMamedamachin kaupunginosaa
* Jionin vesiputousJionin vesiputous

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  日田市のプロフィール Hita City. Viitattu 20.9.2019.
2. 1 2  今月の人口・世帯数 Hita City. Viitattu 20.9.2019.
3. 1 2 3  日田市のシンボル Hita City. Viitattu 20.9.2019.
4. 1 2 3 4  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 日田市 Kotobank. Viitattu 20.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hita** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ōitan prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Beppu
* Bungo-Ōno
* Bungo-Takada
* Hita
* Kitsuki
* Kunisaki
* Nakatsu
* Ōita (pääkaupunki)
* Saiki
* Taketa
* Tsukumi
* Usa
* Usuki
* Yufu

 |  |
|  |
| Kunnat piirikunnittain | **Hayamin piirikunta** (Hiji) · **Higashi-Kunisakin piirikunta** (Himeshima) · **Kusun piirikunta** (Kokonoe · Kusu) |

 |
Adolphe Guillaumat
**Marie Louis Adolphe Guillaumat** (4. tammikuuta 1863 Bourgneuf – 18. toukokuuta 1940 Nantes) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisen maailmansodan aikana.

Guillaumat aloitti uransa vuonna 1884 jalkaväen upseerina ja palveli Ranskan siirtomaissa. Osallistuttuaan boksarikapinan kukistamiseen vuonna 1900 hänet ylennettiin majuriksi. Vuodesta 1903 hän toimi opettajana Saint-Cyrin sotilasakatemiassa ja myöhemmin Prytanée National Militaire -sotakoulun johtajana. Vuonna 1910 Guillaumat ylennettiin everstiksi ja nimitettiin rykmentinkomentajaksi, vuonna 1913 hänestä tuli sotaministeriön osastopäällikkö ja prikaatinkenraali. Maailmansodan sytyttyä hänestä tehtiin syyskuussa 1914 33:nnen divisioonan ja helmikuussa 1915 ensimmäisen armeijakunnan komentaja. Hänet ylennettiin joulukuussa 1915 divisioonankenraaliksi ja hän johti ensimmäistä armeijakuntaa Verdunin taistelussa seuraavana vuonna. Joulukuussa 1916 Guillaumat nimitettiin toisen armeijakunnan komentajaksi Robert Nivellen tilalle. Hän johti elokuussa 1917 hyökkäystä saksalaisten asemia vastaan Verdunin pohjoispuolella. Kyseessä oli ranskalaisten ensimmäinen merkittävä hyökkäys Ranskan armeijaa touko–kesäkuussa 1917 koetelleiden kapinoiden jälkeen.

Joulukuussa 1917 Guillaumat siirrettiin komentajaksi Salonikan rintamalle Makedoniaan kenraali Maurice Sarrailin tilalle. Guillaumat sai parannettua komentamiensa monikansaisten joukkojen yhteishenkeä ja laati hyökkäyssuunnitelman, jonka toteuttaminen jäi hänen seuraajakseen nimitetylle Louis Franchet d’Espèreylle. Guillaumat kutsuttiin kesäkuussa 1918 takaisin Ranskaan ja hänet nimitettiin Pariisin sotilaskuvernööriksi saksalaisten hyökkäyksen uhatessa pääkaupunkia. Voitokkaan Marnen taistelun jälkeen hänet nimitettiin ympärysvaltojen ylimpään sotaneuvostoon. Lokakuussa 1918 hänestä tehtiin viidennen armeijan komentaja ja hän johti sen hyökkäystä Ardennien yli sodan viime vaiheessa.

Maailmansodan jälkeen Guillaumat toimi Reininmaan miehitysjoukkojen komentajana ja oli kesällä 1926 lyhytaikaisesti Ranskan puolustusministerinä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1924), s. 112 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 6.12.2013.
2. 1 2  Adolphe Guillaumat (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 6.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Adolphe Guillaumat** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Axel Robert Edgren** (6. lokakuuta 1879 Turku – 12. heinäkuuta 1951) oli suomalainen konsuli ja kirjakauppias.

Robert Edgrenin vanhemmat olivat kirjakauppias August Wilhelm Edgren ja Maria Gisiko. Edgrenin isä piti Turussa kirjakauppaa 1859-1889. Hän kävi yhteiskoulun 1898 ja vuosina 1905–1907 Berliinissä kauppakoulun sekä Leipzigissa kirjakauppakoulun. Edgren teki opintomatkoja Saksaan ja Skandinavian maihin.

Edgren työskenteli kirjakauppa-alalla vuodesta 1898 ja hän palveli aluksi Turussa veljensä Herman Edgrenin kirjakaupassa ja vuodesta 1900 Helsingissä G. W. Edlundin, Hagelstamin ja Akateemisessa kirjakaupassa sekä kirjakaupoissa Berliinissä ja Leipzigissa. Vuonna 1905 hän lähti opiskelemaan Saksaan ja harjoitteli siellä Koehler & Volkmarin kirjakauppa-alan keskusliikkeessä. Vuonna 1907 hän perusti Pietariin oman kirjakaupan nimellä Robert Edgrenin Kirjakauppa, jota hän piti vuoteen 1918 saakka, jolloin hän palasi Suomeen. Edgren toimi Pietarissa asuessaan myös kustantajana ja hän kustansi suomalaisia kalentereita, sanakirjoja, kielioppaita, novelleja ynnä muuta kirjallisuutta. Hän teki myös kirjalahjoituksia inkeriläisille ja Krestyn vankilassa Pietarissa istuneille suomalaisille poliittislle vangeille. Edgren omisti Viipurin Suomalaisen kirjakaupan vuodesta 1921 alkaen ja tupakkakauppa Paul Studen seuraajat vuodesta 1925 lähtien. Edgren oli Viipurissa Puolan kunniakonsulina vuodesta 1932 alkaen. Hän oli Waldhof-yhtymän johtokunnan jäsenenä yhtymän perustamisesta lähtien. Edgren asui Viipurissa Kannaksenkatu 1:ssä, jossa sijaitsi myös Puolan konsulaatti. 

Robert Edgren oli naimisissa vuodesta 1908 Anna Eleonora Wittkowskyn kanssa. Heidän poikansa oli vasemmistolaisen kansansivistystyön vaikuttaja Harri Edgren.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Aikalaiskirja 1934
2. ↑  Billion Graves : Robert Edgrenin hauta Hietaniemen uurnalehdossa
3. 1 2 3  Kirjakauppias Robert Edgren 60 vuotta, Kirjakauppias : Suomen kirjakauppiasyhdistyksen äänenkannattaja, 15.09.1939, nro 15, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  VirtuaaliViipuri 1939 : RE19 - Tontti 56
**Vapaa maailma** oli kylmän sodan aikainen nimitys, joka tarkoitti kapitalistisia valtioita vastineeksi kommunistisille valtioille. Termi menetti keskeisimmän merkityksensä vuoden 1991 jälkeen, mutta sitä on toisinaan käytetty myöhemminkin kuvaamaan länsimaita. Kylmässä sodassa *vapaan maailman* johtaja oli Yhdysvallat, ja tästä johtajuudesta tuli sen ulkopolitiikan keskeinen määrite toisen maailmansodan jälkeen noin vuosien 1947–1950 aikana. Nimityksellä "vapaan maailman johtaja" tarkoitettiin Yhdysvaltain presidenttiä.

Kylmässä sodassa *vapaaseen maailmaan* kuuluivat lisäksi Yhdysvaltain liittolaiset, kuten Yhdistynyt kuningaskunta, Kanada, Länsi-Saksa ja useimmat Länsi-Euroopan maat sekä muita maita muissa maanosissa, kuten Etelä-Afrikka, Tšiang Kai-šekin johtama Kiinan tasavalta eli Taiwan ja Iranin keisarikunta sen viimeisen šaahin Mohammad Reza Pahlavin aikaan.

Termiä *vapaa maailma* on käytetty kylmän sodan jälkeenkin. 2000-luvulla esimerkiksi Saksan 8. liittokansleria Angela Merkeliä on kutsuttu "vapaan maailman johtajaksi".

Katso myös
----------

* Ensimmäinen maailma
* Trumanin oppi

Lähteet
-------

1. ↑  Fousek, John: *To Lead the Free World: American Nationalism and the Cultural Roots of the Cold War*, s. 130–. University of North Carolina Press, 2000. (englanniksi)
2. ↑  Left Alone by Its Owner, Reddit Soars *The New York Times*.  2.9.2012. Viitattu 12.8.2021. (englanniksi)
3. ↑  Mahlamäki, Hanna: Ennakkosuosikki naureskeli tulva-alueella, ja nyt Saksan liittokanslerikisaa johtaakin demari *Helsingin Sanomat*.  12.8.2021. Viitattu 12.8.2021.
**Viljo Antero Keinänen** (3. helmikuuta 1916 Helsinki – 7. marraskuuta 1997) oli suomalainen vakuutusmatemaatikko ja vakuutusyhtiön toimitusjohtaja.

Viljo Keinäsen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Einar Keinänen ja Elli Katri IIpponen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1934 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939, filosofian lisensiaatiksi 1947 ja filosofian tohtoriksi 1948. Hänen väitöskirjansa käsitteli funktioteoriaa. Keinänen teki opintomatkat Saksaan 1937 ja Ruotsiin 1948.

Keinänen oli Vakuutus oy Varman apulaismatemaatikkona 1944, ylimatemaatikkona 1945, Jälleenvakuutus oy Varman ja Eläke-Varman ylimatemaatikkona vuodesta 1947 ja Jälleenvakuutus oy Varman toimitusjohtajana vuodesta 1953.

Viljo Keinänen oli naimisissa vuodesta 1949 Eeva-Liisa Parkkisen kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Über die vermischte Randwertaufgabe der Halbebene bei unendlich vielen Randintervallen*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsinki 1947
* *Jälleenvakuutusosakeyhtiö - Återförsäkringsaktiebolaget Varma 1919-1949 : muistojulkaisu* ; kirj. Einar Keinänen, Viljo Keinänen, Gunnar Soininen. Varma, Helsinki 1950
* *Ryhmähenkivakuutus ja ryhmäeläkevakuutus* ; vakuutustutkinnon oppikirjamoniste, kirj. R. Pajari ja Viljo Keinänen. Suomen vakuutusyhdistys, Helsinki 1958

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. ↑  Vakuutusmatemaatikko Viljo Keinänen, Helsingin Sanomat Kuolleet 24.11.1997 (Tilaajille)
*Tämä artikkeli kertoo lasten- ja nuortenkirjasta. Kuvitteellisesta roistoryhmästä kertoo artikkeli Musta Veljeskunta.*
**Musta veljeskunta** (saks. *Die schwarzen Brüder*) on saksalaisen Lisa Tetznerin (1894–1963) kirjoittama lasten- ja nuortenkirja, joka kertoo 1800-luvulla orjakaupan uhreiksi joutuneista sveitsiläispojista. Heidät myydään italialaiseen Milanon kaupunkiin nuohoojamestareiden apulaisiksi eli nokipojiksi. Kovien ja järkyttävien kokemustensa kautta pojat perustavat salaisen veljeskunnan. Heitä yhdistää pettämätön luottamus ja toveruus. Vaarallisen karkumatkan ja seikkailujen jälkeen he pelastautuvat kotimaahansa Sveitsiin ja kotikyläänsä Ticinon kantoniin.

Kirjan on suomentanut Hannes Korpi-Anttila, ja se ilmestyi vuonna 1956 WSOY:n kustantamana. Suomennos oli jaettu kahdeksi niteeksi. Alkuteos ilmestyi vuonna 1941.

Teznerin kirjasta on tehty myös näytelmä *Nokipoika*. Sen on näyttämölle dramatisoinut Jonas Cornell ja sen Suomen kantaesitys oli Viialan teatterissa 2002.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Esitysarkisto Viialan teatteri.  Arkistoitu 7.6.2021. Viitattu 7.6.2021.
**Arvi Artama**, vuoteen 1932 **Grönberg** (23. elokuuta 1911 Kajaani – 25. helmikuuta 1992 Tampere) oli suomalainen teollisuusneuvos, opettaja, insinööri ja yrittäjä.

Artaman vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Grönberg ja Kaisa Greta Karppinen ja puoliso vuodesta 1935 Aira Kyllikki Ryynänen (k. 1992). Artama tuli ylioppilaaksi 1930 ja valmistui filosofian maisteriksi 1933 ja koneenrakennuksen diplomi-insinööriksi 1946. Hän oli matematiikan opettaja Lauttakylän yhteiskoulussa 1934 ja Turussa 1935–1936, Alavudella keskikoulun matematiikan, luonnonopin ja kirjanpidon opettaja 1936–1938, Rauman yhteislyseon matematiikan lehtori 1938–1946, Sytytin-yhtiön työnsuunnitteluinsinööri 1946–1947, Hollming-yhtiön konepajan päällikkö 1947–1950, Rauma-Raahe-yhtiön konepajan suunnitteluinsinööri 1950–1951 ja Tampereen teknillisen oppilaitoksen koneenrakennuksen lehtori 1951–1953 ja yliopettaja 1954–1967. Yrittäjänä hän oli toiminimi Ar-Vassa vuodesta 1949 ja sitten Lasipaino-yhtiössä, vuodesta 1971 Lamino Oy, johtaja 1952–1967, toimitusjohtaja 1967–1976 ja johtokunnan puheenjohtaja Vuodesta 1952. Teollisuusneuvoksen arvon Artama sai 1970. Hänen perustamastaan lasialan yrityksestä kasvoi uusi lasin taivuttamiseen perustuva teollisuudenala ja hänen kehittämänsä autojen tuulilasien tuotantotekniikka on laajasti tunnettu ja yhä käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Arvi Artama Viitattu 7.9.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 61. Viitattu 7.9.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |