recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ladybird Ladybird** on Ken Loachin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1994. Rona Munron käsikirjoittamassa tarinassa neljän lapsen yksinhuoltajaäidin mieli alkaa järkkyä hänen yrittäessään saada tulipalon jälkeen huostaanotetut lapsensa takaisin ja aloittaakseen uuden elämän kerrankin kunnolliselta vaikuttavan miehen, paraguaylaisen poliittisen pakolaisen Jorgen kanssa.

Juoni
-----

Elokuva näyttää päähenkilö Maggien elämänvaiheita takaumina hänen kertoessaan itsestään juuri tapaamalleen Jorgelle, samalla kun Jorge kertoo vain vähän omasta taustastaan. Itsekin äkkipikainen ja rääväsuinen Maggie on ajautunut väkivaltaisesta suhteesta toiseen ja saanut jokaisen lapsensa eri miehen kanssa. Maggie ja Jorge muuttavat yhteen ja saavat tyttären, mutta sekin otetaan heiltä pois, koska sosiaaliviranomaiset ovat luokitelleet Maggien epävakaaksi ja älyltään vajavaiseksi äidiksi. Myös seuraava tytär otetaan pois, ja katkeroituneen pariskunnan välit alkavat rakoilla. Elokuvan lopun teksti kuitenkin kertoo heidän saavan vielä kolme lasta, jotka he saavat pitää, mutta kahta ensimmäistä tytärtä he eivät saa tavata.

Vastaanotto ja myöhempi arvostus
--------------------------------

Crissy Rock voitti Maggien roolistaan parhaan naispääosan palkinnon Berliinin elokuvajuhlilla. *The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Ladybirdin* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. Viitattu 00.00.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* *Ladybird Ladybird* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Ladybird Ladybird* Elonetissä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Ladybird Ladybird (film)
**Citroën C25** on Citroënin vuosina 1981–1994 valmistama pakettiautomalli, joka korvasi vanhentuneen Citroën H:n. Se on tekniikaltaan ja ulkonäöltään lähes identtinen sisarmalliensa Fiat Ducaton, Peugeot J5:n, Alfa Romeo AR6:n ja Talbot Expressin kanssa. Citroën C25:stä tuli sisarmalliensa tavoin erittäin suosittu matkailuautojen alustana. Sukupolven vaihtuessa vuonna 1994 mallinimeksi vaihdettiin Citroën Jumper (Isossa-Britanniassa Citroën Relay).

Bensiinimoottorit olivat kahdeksanventtillisiä kaasutinmoottoreita ja perustuivat työntötankotekniikkaan. Tarjolla oli 1,8- (69 hv) ja 2,0-litraiset (78/84/86 hv) versiot. 84-hevosvoimainen oli varustettu katalysaattorilla. Dieselmoottorit olivat kahdeksanventtiilisiä SOHC-moottoreita. Pienempi oli 1,9-litrainen vapaasti hengittävä (69 hv) ja suurempi 2,5-litrainen turbolla (95 hv) tai ilman (73 hv). Voimansiirtona kaikkien moottorien yhteydessä oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto.

Facelift-mallin Citroën C25.
Citroën C25 sisarmalleineen koki vuonna 1990 pienen kasvojenkohotuksen, jossa ajovalot ja etusäleikkö vaihdettiin uusiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Citroën C25 *Citroënët*. Viitattu 1.8.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Citroën C25** Wikimedia Commonsissa
**Muistiinpanoja surun ajalta** (engl. *A Grief Observed*) on muistelmateos, jossa brittiläinen kirjailija C. S. Lewis pohtii vaimonsa Joy Davidmanin kuoleman aiheuttamaa surua. Englanninkielinen alkuteos julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1961 salanimellä N. W. Clerk, koska Lewis ei halunnut, että häntä pidettäisiin kirjan kirjoittajana. Kirja julkaistiin vuonna 1963, Lewisin kuoleman jälkeen, kirjailijan omalla nimellä. Myös myöhemmässä painoksessa viitataan menehtyneeseen puolisoon kirjaimella H (Davidmanin etunimi, jota hän itse käytti harvoin, oli Helen). 

Kirja koostuu neljästä muistikirjasta, joita Lewis käytti surunsa ilmaisemiseen ja tutkimiseen. Lewis kuvailee, millaista hänen arkielämänsä ja sen hankaluudet ovat ilman Joy Davidmania ja tutkii uskon ja teodisian perustavanlaatuisia kysymyksiä. Lewisin poikapuoli (Joyn poika) Douglas Gresham huomautti vuonna 1994 ilmestyneessä johdannossa, että otsikossa oleva määrittelemätön artikkeli "a" tekee selväksi, että Lewisin suru ei ole mitenkään erityisen olennainen surun kokemus vaan ennemminkin yhden ihmisen näkökulma muiden joukossa. 

Kirja inspiroi televisioelokuvan *Shadowlands* (1985) sekä samannimisen elokuvan (1993). 

Suomennos ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 Kirjaneliöltä. Suomentajana oli Anna-Mari Kaskinen. Vuonna 2009 Kirjapaja julkaisi korjatun version samasta suomennoksesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Hooper, Walter. *C.S. Lewis: A Companion and Guide*. San Francisco: HarperCollins, 1996. Page 196. Print.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:A Grief Observed
**Toni Alfthan-Grönroos** (1. kesäkuuta 1870 Viipuri – 17. syyskuuta 1947) oli suomalainen piirustuksenopettaja ja taidemaalari.

Toni Alfthan-Grönroosin vanhemmat olivat viipurilainen kauppias Ferdinand Alfthan (1822–1889) ja Charlotta Adelaide Kuhlström (1827–1917). Hän oli naimisissa vuodesta 1912 lehtori Emil Edvard Grönroosin (1869–1939) kanssa. Toni Alfthanin veljiä olivat vuorineuvos Anton Alfthan ja eversti Max Theodor Alfthan.

Alfthan-Grönroos opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1888–1893, Taideteollisessa keskuskoulussa 1894–1895 sekä Viipurin taiteen ystävien piirustuskoulussa 1897–1901. Alfthan-Grönroos teki 1900-luvun alussa useita opintomatkoja pääasiassa Englantiin ja Saksaan ja opiskeli puupiirrostekniikkaa unkarilaisen Guyla de Kövérin johdolla. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1903–1905, 1907, 1908, 1911, 1912, 1919 ja 1920. Alfthan-Grönroos toimi piirustuksenopettajana vuosina 1896–1901 ja 1926–1937.

Teoksia
-------

* *Aihe Viipurista* : öljymaalaus. 1905
* Viipurin ruotsalaisen yhteislyseon seinämaalaukset. 1918–1925

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomen Kuvataiteilijamatrikkeli : Toni Alfthan-Grönroos
2. ↑  Geni.com : Toni Alfthan-Grönroos (Alfthan)
3. ↑  GRÖNROOS Emil Edvard. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
4. ↑  Rafael Olinin GeneaNet-sivusto : Toni Alfthan
5. ↑  Teppo Jokinen : "Ei voi olla taiteilija olematta ihminen" – Gustaf Nyströmin kytköksiä aikansa kuvataiteeseen, Tahiti - Taidehistoria tieteenä 01/2015

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Toni Alfthan-Grönroos
**Tavolaran kuningaskunta** on Tavolaran saaren Sardinian rannikolla Italiassa käsittävä mikrovaltio. Kuningaskuntaa ei ole koskaan virallisesti liitetty Italiaan, vaikkakaan sitä ei myöskään tunnusta itsenäiseksi yksikään valtio. Saarella on nykyisin vain 11 väliaikaista asukasta ja saaren nykyisen hallitsijasuvun pääelinkeino on turismi.

Historia
--------

Tavolaran kuninkaallinen hautausmaa.
Saaren ensimmäinen asukas genovalainen Giuseppe Bertoleoni asettui Tavolaralle vuonna 1807. Bertoleoni oli nainut kaksi siskosta ja pakeni saarelle karkuun syytettä moniavioisuudesta. Ennen ihmisasukkaita saaren ainoita asuttajia olivat villivuohet, jotka tulivat pian kuuluisiksi. Vuohet elivät merilevällä ja saivat ruokavalionsa takia kullankeltaiset hampaat. Sardinian kuningas Carlo Alberto saapui saarelle metsästämään vuohia vuonna 1836 ja metsästysretkellä hänen oppaanaan toiminut Bertoleonin poika Paolo esittäytyi tälle leikkimielisesti Tavolaran kuninkaana. Metsästysretken jälkeen Carlo Alberto lähetti Paololle asiakirjan, joka vahvisti Bertoleonien monarkian virallisen aseman. Paolo Bertoleoni tekaisi tämän jälkeen hallitsijasuvulleen vaakunan ja sukupuun sekä hautausmaan, jonne Tavolaran hallitsijat oli tarkoitus haudata.

Seuraavien vuosien aikana Tavolaran kuningaskunta saavutti julkisuutta. Kuningassuku tunsi esimerkiksi nykyisen Italian yhtenä perustajana pidetyn Giuseppe Garibaldin, ja kuningas Vittorio Emanuele II kirjoitti jopa "rauhansopimuksen" Tavolaran kuningaskunnan ja sen tuolloisten 33:n asukkaan kanssa. Valtionpäämiesten valokuvia keräillyt kuningatar Viktoria määräsi brittialuksen pysähtymään saarella ikuistamassa "maailman pienimmän kuningaskunnan" johtajat. Valokuva oli pitkään näytteillä Buckinghamin palatsissa. Kuningaskunnan muodollinen itsenäisyys päättyi kuitenkin käytännössä Naton tukikohdan perustamiseen saarelle vuonna 1962. Kuningaskuntaa ei kuitenkaan koskaan virallisesti liitetty Italiaan San Marinon tavoin. Toisaalta mikään maa ei ole myöskään tunnustanut Tavolaran itsenäisyyttä.

Nykyisin Tavolarassa on vain 11 asukasta ja hekään eivät asu saarella vakituisesti. Saari elää nykyisin turismista, jonka toimintaa pyörittää Tavolaran kuningasperhe. Hallitsevan kuninkaan Antonio Bertoleonin poika Giuseppe ja hänen vaimonsa omistavat saaren ainoan ravintolan. Kuninkaan veljenpoika Antonio puolestaan kalastaa ravintolan tarpeita varten veneellään. Saari liitettiin hiljattain merensuojelualueeseen ja siitä on tullut suosittu sukellusturismin kohde.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Eliot Stein: The world's smallest kingdom *BBC Travel*. BBC. Viitattu 13.3.2016. (englanniksi)
Pullo georgialaista "Natakhtari Tarkhunaa" 
Tarkhun on kirkkaan vihreän väristä
**Tarkhun** georg. ტარხუნა) (myös **Tarhun**) on georgialainen hiilihapotettu virvoitusjuoma, joka on maustettu yleisimmin rakuunalla tai joskus myös tuoksumataralla. Sen loi ensimmäisen kerran Georgiassa vuonna 1889 Mitrofan Lagidze -niminen nuori proviisori Kutaisin kaupungissa.

Saatavuus
---------

Vuodesta 2019 lähtien tarkhunia on tuotettu Georgiassa Natakhtari- ja Zhedazheni-tuotemerkeillä; Liettuassa nimellä "Selita Klasika" nimellä "Tarchunas"; ja Venäjällä, jossa yksi tuottajista on OAO Narzan tuotemerkillä "Ледяная Жемчужина" nimellä "Тархун".

Tavaramerkki
------------

Viron talous- ja viestintäministeriö totesi OÜ Acerra ja AS Tallinna Karastusjoogid välisessä tavaramerkkikiistassa, että sana *Tarhun* on juomaa kuvaava termi, joten se ei ole Viron tasavallan lainsäädännön mukainen tavaramerkki. Virossa oli mahdollista ostaa sekä Virossa että Venäjällä valmistettuja Tarhun-juomia samasta virvoitusjuomasta, koska virvoitusjuoma tislataan ja pullotetaan molemmissa maissa, vaikka eri yritykset valmistavat sitä hieman erilaisilla resepteillä. Vuonna 2015 virolainen virvoitusjuomayhtiö AS Tallinna Karastusjoogid, joka oli Tarhunin paikallinen tuottaja ja jakelija, lopetti toimintansa, ja sen omistaja AS Haljas myi tuottajan ulkomaiselle sijoittajalle, jonka nimi ja alkuperämaa on tuntematon. Vuodesta 2019 lähtien Viron kaupat myyvät eri tavoin tarkhuna-limonadeja, jotka on valmistettu Georgiassa, Liettuassa ja Venäjällä; vaikka mikään näistä tarkhuna-tuotemerkeistä ei ole saavuttanut yleistä jakelua useimmissa myymäläketjuissa. 

Vuonna 2014 Ryan Wood osti oikeudet Tarhun-tavaramerkin käyttöön Yhdysvalloissa.

Lähteet
-------

1. ↑  The Georgian Feast by Darra Goldstein p.43, University of California Press, 1999
2. ↑  ruling 808-o (PDF) *Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi Tööstusomandi Apellatsioonikomisjon*.  28 April 2006. Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium.  Arkistoitu 29 December 2009.
3. ↑  სახსრებისა და წელის ტკივილს ტარხუნა მოგიხსნით, 2014 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tarkhun (juoma)** Wikimedia Commonsissa
Venuksen tutkakuvista koostuva mosaiikki, 90 itäisen pituuspiirin kohdalta.
**Venuksen geologia** tutkii Venuksen rakennetta, koostumusta sekä sen muotoutumisen historiaa. Venuksen pintaa hallitsevat tuliperäiset maastonmuodot. Planeetalla on joitakin samoja geologisia muodostumia kuin Maassa, esimerkiksi repeämälaaksoja, vuoristoja ja tulivuoria, mutta myös toisentyyppisiä. Niitä ovat soikeat koronat ja araknoidit, jotka lienevät syntyneet niiden alla olevan laavan pullistuttua.

Venuksesta puuttuvat mannerlaatat, mannerliikunnat ja maan astenosfääriä vastaava kerros. Venuksen pinta uusiutuu muutaman sadan miljoonan vuoden välein päätellen harvasta meteoriittikraatteritiheydestä.

Aiheesta muualla
----------------

* The Soviet Exploration of Venus
* Catalog of Soviet Venus images
* Past missions - Mariner 10 (Arkistoitu – Internet Archive)
* The Voyage of Mariner 10
* Magellan mission to Venus
* Online resources of the Magellan mission to Venus (Arkistoitu – Internet Archive)
* National Space Science Data Center's Page on Venus (NASA)
* USGS maps of Venus (Arkistoitu – Internet Archive)
* The Face of Venus: Planetary Geology site
* Gazetteer of Planetary Nomenclature Venus Nomenclature Table Of Contents
**Tarkett S.A.** (vuoteen 2008 **Sommer-Allibert S.A.**) on ranskalainen pörssiyritys, joka valmistaa muovi- ja puupohjaisia lattianpäällysteitä, tekonurmea ja muovitapetteja. Se on syntynyt monien eurooppalaisten alan yritysten fuusioiden ja yrityskauppojen tuloksena. 

Nykyinen nimi Tarkett on juontaa juurensa ruotsalaiseen vuonna 1886 perustettuun AB Malmö Snickerifabrikiin ja sen vuonna 1946 esittelemään muoviseen "parketin korvikkeeseen", jonka tuotenimeksi otettiin Tarkett. Myöhemmin siitä tuli koko yrityksen nimi.

Nykyisen yhtiön aiempi nimi Sommer-Allibert puolestaan viittaa saksalaiseen lattianpäällysteyhtiöön Sommeriin ja ranskalaiseen muovituoteyhtiö Allibertiin, jotka fuusioituivat vuonna 1972. Ruotsalainen Tarkett puolestaan yhdistyi 1980-luvun lopulla saksalaisen lattianpäällysteyhtiön Pegulanin kanssa. Vuonna 1997 Sommer-Allibertin lattianpäällystedivisioona ja ruotsalais-saksalainen Tarkett AG fuusioituivat.

Tarkettin tuotevalikoimaan kuuluvat PVC-vinyylilattiat, linoleumimatot, kokolattiamatot, laminaattilattiat, puuparketit, kumimatot, kylpyhuonetapetit, urheilusalien ja juoksuratojen päällysteet sekä tekonurmet.

Vuonna 2016 Tarkett-konsernin liikevaihto oli 2,7 miljardia euroa. Sillä oli 34 valmistusyksikköä ja henkilöstöä yhteensä noin 12 500.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Strong 2016 Results (PDF)  9.2.2017. Tarkett S.A.. Viitattu 2.8.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Tarkettin historia Tarkett. Viitattu 2.8.2018.
3. ↑  Tuotteet Tarkett Oy. Viitattu 2.8.2018.
**SkyOS** on lopetettu maksullinen käyttöjärjestelmä. Käyttöjärjestelmän kehitys lopetettiin 30. tammikuuta 2009. Viimeinen kehitysversio on sittemmin julkaistu saataville ilmaiseksi. SkyOS on suurelta osin POSIX-yhteensopiva ja sen mukana tulee ydinosa GNU-työkaluista muun muassa GCC. POSIX-yhteensopivuuden ja GTK+-työkalujen käännöksen johdosta useita Linux- ja muita UNIX-sovelluksia on käännetty, muun muassa Abiword ja Gaim, myös muutama peli, esimerkiksi Quake.

2006 SkyOS:lla oli rajallinen laitteistotuki johtuen laitteiden ajureiden puutteesta. Kuitenkin moni verkkolaite, äänikortti ja massamuisti on jo tuettu. Nykyinen*milloin?* beetaversio (koontikäännös 6669) sisältää USB- ja DMA-tuen sekä käännöksen CUPS:sta jonka avulla tulostaminen on mahdollista monelle paikallis- ja verkkotulostimelle. Vaikka SkyOS tukee 2D-grafiikkakiihdytystä ja VESAa*selvennä*, niin se ei tue tällä hetkellä 3D-kiihdytystä mitä modernit näytönohjaimet kuten Nvidia:n GeForce ja ATI:n Radeon tukevat.

SkyOS:lla on sovelluksia yleisiin tietokoneen käyttötarkoituksiin: Mozilla Firefox ja Mozilla Thunderbird ovat käännetty. Lisäksi muutama ulkopuolinen kehittäjä on tehnyt sovelluksia ja pelejä SkyOS'lle.

Käyttöjärjestelmän kehitys aloitettiin vuonna 1996 ja sen yhtenä ongelmakohtana oli erittäin rajoittunut laitteistotuki.
Käyttöjärjestelmän viimeinen beetaversio 5.0 (build 6947) julkaistiin ilmaisena.

Tiedostojärjestelmät
--------------------

Käyttöjärjestelmään lisättiin Haiku-käyttöjärjestelmästä (tuolloin nimellä OpenBeOS) sen avoimen lähdekoodin totetus BeFS:lle (OpenBeFS) ja se nimettiin "SkyFS"-tiedostojärjestelmäksi.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Four alternative operating systems – Internet Archive
3. ↑  Last SkyOS 5.0 beta released for free *osnews.com*.  12.8.2013. Viitattu 9.3.2020. (englanniksi)
4. ↑  Update – Internet Archive

Aiheesta muualla
----------------

* SkyOS:n kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* OSNews:n uutisia SkyOS:sta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Harrastekäyttöjärjestelmien vertailu
Toimittaja Gunnar Mörn
**August Gunnar Mörn** (20. lokakuuta 1883 Saltvik, Ahvenanmaa − 6. syyskuuta 1918 Suomenlinnan vankileiri) oli suomenruotsalainen Turussa ilmestyneen Arbetet-lehden toimittaja.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Mörn käv lukkarinkoulun ja toimi sitten laulunopettajana Turun ruotsalaisissa kansakouluissa sekä kuoronjohtajana parissa kuorossa. Mörn tuli joulukuussa 1915 Arbetet-lehteen ensin avustajaksi ja vuoden 1917 loppupuolelta lähtien vakinaiseksi toimittajaksi. Mörn toimi aluksi lehden musiikkiarvostelijana ja hän omaksui samalla myös lehden kannattaman sosialistisen ohjelman.

Loppuvuodesta 1917 Mörn kannatti kirjoituksissaan jyrkän linjan punaisten omaksumaa linjaa ja hän jatkoi kiivassävyistä kirjoittamista myös Suomen sisällissodan aikana. Mörnin linja näkyi aluksi vain lehden mielipidepalstoilla mutta pian se alettiin käsittää myös lehden viralliseksi linjaksi. Mörnin lehtikirjoitukset herättivät pahaa verta paikallisten valkoisten keskuudessa ja niiden takia hänet myöhemmin tuomittiin kuolemaan vaikka hän ei ollutkaan osallistunut itse sotatoimiin. 

Huhtikuussa 1918 Mörn pakeni Turusta Viipuriin punaisten alkaessa vetäytyä Etelä-Suomesta. Arbetet-lehden julkaisemista oli tarkoitus jatkaa Viipurissa mutta tämä suunnitelma ei toteutunut. Valkoisten vallattua Viipurin Mörne yritti paeta kaupungista mutta joutui vangiksi. Mörn oli vankina ensin Viipurin vankileirillä ja sitten Tammisaaren vankileirillä. Hänet tuomittiin valtiorikostuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin Suomenlinnassa syyskuussa 1918.

Mörnin vaiheita käsitellään Teemu Keskisarjan kirjassa *Viipuri 1918* (2013) sekä Olli Korjuksen teoksessa *Kuusi kuolemaantuomittua* (2014).

Lähteet
-------

* Viipurin punikit ja lahtarit, Turun Sanomat 19.12.2013

### Viitteet

1. ↑  Gunnar Mörn (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen sotasurmat 1914–1922 -tietokanta. Viitattu 23.2.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Gunnar Mörn
**Salkko-Niila** eli **Niila Länsman** (1822–1912) oli laajalti tunnettu pororuhtinas. Samuli Paulaharjun mukaan hänellä olisi ollut parhaimmillaan 4 000–5 000 eläintä, huhut kertoivat jopa 10 000 yksilöstä. Paulaharju kuvaa poroihin tullutta sairautta, joka tuhosi porolaumoja laajalti. Tuho osui myös Niilan poroihin, mutta hän pääsi tilanteesta eteenpäin. Paulaharjun mukaan Niila menetti vähitellen omaisuutensa mutta hän ei eräitä uskomuksia lukuun ottamatta kerro syytä tapahtumille.

Länsman tuli Lismaan Norjasta ja rakennutti 1870-luvulla ensimmäisen talon Lismajoen varrelle. Erno Paasilinnan mukaan hän oli osa Inarin Lapin kehityssuuntaa, joka sai alkunsa Suomen ja Norjan välisestä rajasulkusopimuksesta v. 1852. Seudulle syntyi porojen suuromistajien yläluokka. Yli 1000 eläintä omistaneita olivat Länsmanin ohella esimerkiksi Niilo Magga, Jouni Helander ja Kaapi Aikio.

Länsmanin hahmo on toisella nimellä elokuvassa *Valkoinen peura*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Paulaharju Samuli, Lapin muisteluksia - Salkko-Niila *gutenberg.org*.
2. ↑  Museovirasto
3. ↑  Erno Paasilinna, Antti Tuuri: *Isoa Inaria kiertämässä*. Otava, 1999. ISBN 951-1-15658-6.  s.45
4. ↑  Suomalainen kauhuelokuva, (Arkistoitu – Internet Archive) Widerscreen.fi
Gunnar Jarring vuonna 1933.
**Gunnar Jarring** (12. lokakuuta 1907 Brunnby, Skåne – 29. toukokuuta 2002) oli ruotsalainen diplomaatti.

Jarring opiskeli Lundin yliopistossa ja valmistui vuonna 1933. Hänen väitöskirjansa oli *Studien zu einer osttürkischen Lautlehre*. Sen jälkeen kun hän opetti turkkilaisia kieliä yliopistossa 1930-luvulla.

Jarring oli töissä Ruotsin ulkoministeriössä ja vuodesta 1940 Ruotsin suurlähetystössä Ankarassa. Myöhemmin hän oli töissä Teheranissa, Bagdadissa ja Addis Abebassa. Hänet lähetettiin Intiaan vuonna 1948. Hän toimi Ruotsin lähetystöissä kaikkiaan yli 50 vuoden ajan.

Intian-kauden jälkeen Jarring toimi Ruotsin suurlähettiläänä YK:ssa vuosina 1956–1958, kaksi viimeistä vuotta Ruotsi oli turvallisuusneuvoston jäsen. Jarring toimi myös Ruotsin Yhdysvaltain suurlähettiläänä vuosina 1958–1964 ja Neuvostoliiton suurlähettiläänä vuosina 1964–1967. Kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967 Jarring nimitettiin YK:n pääsihteerin erikoislähettilääksi Kuuden päivän sodan jälkipyykin selvitysryhmään. Jarring yritti tuloksetta estää Jom Kippur -sotaa vuonna 1973.

Lähteet
-------

1. ↑  Bust erected in memory of Gunnar Jarring (Arkistoitu – Internet Archive). Politics on the banks of Jordan. Björn Brenner. Viitattu 30.7.2017.
2. ↑  United Nations: The Jarring Mission. Jewish Virtual Library 1971. Viitattu 30.7.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Tabrizin basaari** (pers. ‏بازار تبریز‎, *Bāzār Tabriz*) on basaari Tabrizin kaupungissa luoteisessa Iranissa. Se on yksi Lähi-idän vanhimpia basaareita ja maailman suurin katettu basaari. Se listattiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2010.

Tabrizin basaarin rakennusvuotta ei tarkalleen tiedetä, mutta sen nykyinen ulkoasu on kuitenkin Zandin dynastian loppuvuosilta 1700-luvun jälkimmäiseltä puoliskolta. Se oli jo kuitenkin merkittävä silkkitien keskus, ja Tabriz ja sen basaari olivat kuuluisia jo 1200-luvulla. Tabriz menetti asemansa 1500-luvulla safavidien pääkaupunkina, mutta säilytti silti merkityksensä taloudellisena keskuksena Ottomaanien valtakunnan nousukauteen asti 1700-luvun lopulle.

Tabrizin basaari on muodostunut useista toisiinsa yhdistetyistä ja katetuista tiilirakennelmista ja suljetuista aukioista, joilla on monia eri käyttötarkoituksia. Basaari on jaettu moniin osioihin, kuten Amirin basaari (kulta ja korut), kenkäbasaari ja Mozzafarieh (matot). Kaupat ja työpajat reunustavat basaarin käytäviä. Kaupat ovat usein kaksikerroksisia, ja niiden ensimmäisessä kerroksessa on yleensä työ- ja kauppatila ja toisessa kerroksessa on varasto tai toimisto. Kauppojen pinta-ala on 10–25 neliömetriä. Kaupat on erotettu käytävistä pienellä rappusella.

Lähteet
-------

* Moradi, Asghar Mohammad & Nassabi, Fatemeh: *Bazaar of Tabriz; a sustainable architecture and urban area in Iran*. ENHR 2007 International Conference ‘Sustainable Urban Areas’. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 1.9.2010). (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Cities of Iran: Tabriz Iran Chamber Society. Viitattu 1.9.2010. (englanniksi)
2. 1 2  World Heritage Committee inscribes seven cultural sites on World Heritage List  31.7.2010. UNESCO World Heritage Centre. Viitattu 1.9.2010. (englanniksi)
3. ↑  Moradi & Nassabi, s. 3
4. ↑  Moradi & Nassabi, s. 6

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tabrizin basaari** Wikimedia Commonsissa

* Tabrizin basaari Unescon sivuilla (englanniksi)
Mitten hallintoalue korostettuna Berliinin kartalla
Mitteen hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat
**Mitte** on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta (saks. *Bezirk*), joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Se on Berliinin hallintoalueista keskeisin. Se on pinta-alaltaan 39,5 neliökilometrin suuruinen. Vuoden 2016 kesäkuun lopussa hallintoalueen asukasluku oli 368 122. Ulkomaalaisia asukkaista oli 28,8 prosenttia, mikä on enemmän kuin millään muulla Berliinin hallintoalueella. Mitten asukastiheys on 9 327 as./km².

Nykyinen Mitten hallintoalue muodostettiin 1. tammikuuta vuonna 2001 liittämällä yhteen silloiset hallintoalueet Mitte, Tiergarten ja Wedding. Berliinin jaon aikana vuosina 1949–1990 silloinen Mitte kuului Itä-Berliiniin, mutta muodosti siinä eräänlaisen Länsi-Berliinin sisään työntyneen kielekkeen. Mitteen myöhemmin liitetyt Tiergarten ja Wedding kuuluivat Länsi-Berliiniin.

Berliiniläisten keskuudessa nimellä *Mitte* viitataan yleensä Mitten kaupunginosaan (*Ortsteil*), ei hallintoalueeseen.

Mitten hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat (*Ortsteil*)
------------------------------------------------------------

* Mitte
* Moabit
* Hansaviertel
* Tiergarten
* Wedding
* Gesundbrunnen

Lähteet
-------

1. ↑  Pressemitteilung vom Amt für Statistik Berlin-Brandenburg

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitte (hallintoalue)**.
* Virallinen sivusto Berliinin kaupunki.  (saksaksi)

Berliinin hallintoalueet

* Charlottenburg-Wilmersdorf
* Friedrichshain-Kreuzberg
* Lichtenberg
* Marzahn-Hellersdorf
* Mitte
* Neukölln
* Pankow
* Reinickendorf
* Spandau
* Steglitz-Zehlendorf
* Tempelhof-Schöneberg
* Treptow-Köpenick
**Kurino Shin’ichirō** (jap. 栗野 慎一郎; 9. joulukuuta 1851 – 15. marraskuuta 1937) oli japanilainen diplomaatti. Kurino työskenteli esimerkiksi Japanin lähettiläänä Venäjällä ja Japanin edustajana Venäjän–Japanin sodan päättäneissä Portsmouthin rauhanneuvotteluissa.

Elämäkerta
----------

Kurino vuonna 1910.
Kurino Shin’ichirō syntyi Japanin Fukuokassa (tuolloinen Fukuokan han) 9. joulukuuta 1851. Hänen isänsä oli Fukuoka-klaanin samurai. Kurino lähti vuonna 1875 opiskelemaan Harvardin yliopistossa Yhdysvalloissa palaten vuonna 1881 Japaniin.

Japanissa Kurino aloitti työt Japanin ulkoministeriössä. Hän sai viran Japanin Yhdysvaltojen lähettiläänä vuonna 1894 tehden töitä myös Ranskassa ja Italiassa kauppasopimusten uudistusten saralla. Vuonna 1902 Kurinosta tuli Japanin Venäjän lähettiläs. Japani ja Venäjä kävivät neuvotteluja muutaman kuukauden ajan ennen Venäjän–Japanin sodan syttymistä vuonna 1904. 6. helmikuuta 1904 Kurino ilmoitti venäläisille Japanin katkaisseen diplomaattisuhteensa maahan. Vain hieman myöhemmin Kurino lähti Venäjältä. Elokuussa 1905 Kurino oli ulkominsiteri Komura Jutarōn ja lähettiläs Takahira Kogorōn kanssa Yhdysvalloissa edustamassa Japania Portsmouthin rauahnneuvotteluissa.

Sodan jälkeen vuonna 1906 Kurino toimi Japanin Ranskan lähettiläänä. Edellisenä vuonna hän oli saanut paronin aatelisarvon ja vuonna 1912 varakreivin (*shishaku*) arvon. Vuonna 1932 hänestä tuli keisarin neuvonantaja. Kurino kuoli 15. marraskuuta 1937.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kurino, Shin'ichiro *Portraits of Modern Japanese Historical Figures*. National Diet Library, Japan. Viitattu 6.8.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Rotem Kowner: *Historical Dictionary of the Russo–Japanese War*, s. 197. The Scarecrow Press, 2006. ISBN 978-0-8108-4927-3. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Japani

 |

 |
**Dorothy Margaret Tangney** (13. maaliskuuta 1907 – 3. kesäkuuta 1985) oli australialainen poliitikko. Hän oli Australian työväenpuolueen jäsen ja toimi senaattorina vuosina 1943–1968. Hän oli ensimmäinen Australian senaattiin valittu nainen ja yksi kahdesta ensimmäisestä naisesta, jotka valittiin Australian parlamenttiin Enid Lyonsin ohella, joka valittiin ensimmäisenä naisena Australian edustajainhuoneeseen samana vuonna kuin Tangley senaattiin. Tangley ja Lyons valittiin ensimmäisinä naisina maan parlamenttiin yli 40 vuotta sen jälkeen kun naisille oli myönnetty maassa vaalikelpoisuus vuonna 1902.

Lähteet
-------

1. ↑  National Museum of Australia: First women in parliament
2. ↑  Parliament of Australia: Two parliamentary milestones for women— 75 years of women in the Commonwealth Parliament and Australia's 100th female senator


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Australia
* Australian Women's Register
* Trove

 |

 |
Sinisellä merkitty 1800-luvun lopun *Mitteleuropa* ja sitä laajempi saksalainen kulttuurialue (ääriviiva), jotka käsittivät Saksan, Itävalta-Unkarin, Sveitsin, sekä Kongressi-Puolan ja Venäjälle kuuluneet Baltian kuvernementit.
**Mitteleuropa** (saksaa, suom. *Keski-Eurooppa*) oli termi, joka 1800-luvun lopulta alkaen kuvasi preussilais-saksalaista vaikutuspiiriä Keski- ja Itä-Euroopassa. Termiä käytettiin myös natsi-Saksassa, ja silloin se tarkoitti Saksan ja Neuvostoliiton välissä ollutta pienten valtioiden aluetta. Kyseisten maiden ei-saksalaiset asukkaat näkivät tämän uhkana omalle asemalleen.

Laajemmin ymmärrettynä Mitteleuropaan voidaan lukea lisäksi kaikki saksankieliset alueet, jolloin *Mitteleuropa* muodostaisi Suur-Saksan Ranskan rajalta Valko-Venäjän ja Ukrainan rajalle. Käytännössä Mitteleuropa-ajattelulla perusteltiin toisten kansojen (esimerkiksi Puolan) alistamista sillä perusteella, että alueen yhteisenä sivistyskielenä oli saksa. Saksankielisen kulttuurialueen nähtiin perustuvan yhteiseen historiaan, kirjallisuuteen ja kulttuuritraditioon. Tosin kulttuurialue ajateltiin vieläkin laajemmaksi ja sisältävän Romanian ja Ukrainan länsiosat.

Katso myös
----------

* Keski-Eurooppa
* Suur-Saksa

Lähteet
-------

1. ↑  Halmesvirta & Ojala & Roiko-Jokela & Vilkuna: *Historian sanakirja*, s. 135. Gummerus. Jyväskylä, 1997. ISBN 951-20-5089-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitteleuropa** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Saksan keisarikunta Saksan keisarikunnan osavaltiot |
| --- |
|  |
| Kuningaskunnat | 
* Baijerin kuningaskunta
* Preussin kuningaskunta
* Saksin kuningaskunta
* Württembergin kuningaskunta

 |  |
|  |
| Suurherttuakunnat | 
* Badenin suurherttuakunta
* Hessenin suurherttuakunta
* Mecklenburg-Schwerinin suurherttuakunta
* Mecklenburg-Strelitzin suurherttuakunta
* Oldenburgin suurherttuakunta
* Saksi-Weimar-Eisenach
* Schwarzburg-Rudolstadt
* Schwarzburg-Sondershausen

 |
|  |
| Herttuakunnat | 
* Anhaltin herttuakunta
* Braunschweigin herttuakunta
* Saksi-Altenburg
* Saksi-Coburg-Gotha
* Saksi-Lauenburg (vuoteen 1876)
* Saksi-Meiningen

 |
|  |
| Ruhtinaskunnat | 
* Lippen ruhtinaskunta
* Reuss-Geran ruhtinaskunta
* Reuss-Greizin ruhtinaskunta
* Schaumburg-Lippe
* Schwarzburg-Rudolstadt
* Schwarzburg-Sondershausen
* Waldeck-Pyrmont

 |
|  |
| Kaupunkivaltiot | 
* Bremen
* Hampuri
* Lyypekin vapaakaupunki

 |
|  |
| Keisarilliset provinssit | 
* Elsass-Lothringen

 |
|  |
| Muut | 
* Saksan siirtomaat
* *Mittelafrika*
* *Mitteleuropa*

 |

 |
**Vihajärvi** on matala, niemien pirstoma järvi Puolangassa Kainuun luoteisosassa. Sen pinta-ala on 3,7 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 62 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Vihajärvi käsittää eteläisen ja pohjoisen altaan, joita yhdistää Kuirisalmi ja erottaa Kuiriniemi. Vihajärven kylä sijaitsee Kuiriniemellä ja sen läheisyydessä. Vihajärven mutkittelevan rantaviivan pituus on 32 203 metriä. Etäisyys järven itäkolkasta länsikolkkaan on 5,7 kilometriä. Vihajärven eteläosan niemiä ovat muun muassa Naulaniemi, Pahkaniemi ja Huutoniemi. Pohjoisosan rannat ovat suureksi osaksi niemien rantoja, etenkin Toppisniemi ja Kuikkaniemi määrittävät pohjoisosan muotoja.

Vain pari prosenttia Vihajärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvimmät alueet sijaitsevat järven eteläosassa. Pohjoisosan syvin kohta on noin kahdeksan metriä. Järven luoteisosan Luodeselkä on erittäin matala.

Vihajärven saarilukua ei ole ilmoitettu. Kartan perusteella saaria on yli kymmenen. Laajimmat saaret ovat eteläosan Pekansaari ja pohjoisosan Valtasaari. Vihajärven rannat ovat enimmäkseen metsä- ja suomaata. Pientaloja on suhteellisen paljon ja monet saarista on mökitetty. Kaakkoisen rannan Akanvaaran laki on noin sata metriä järven pintaa korkeammalla.

Vihajärveen virtaa Salmijoki etelästä Pohjainlammen (152,0 metriä mpy) kautta. Idästä virtaa Liejeenjoki Liejeenkankaan halki. Vihajärven luusua sijaitsee Luodeselän pohjoisrannalla, josta alkaa pohjoiseen virtaava, noin kaksi kilometriä pitkä Vihajoki, joka laskee Ristijärveen (149,9 metriä mpy).

Vihajärven vesitilavuus on 11 066 000 kuutiometriä.

Vihajärvi (60.053.1.003) kuuluu Vihajärven alueeseen (60.053), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kiiminkijoen vesistöalueella (60). Toinen jakovaihe on Puolankajärven valuma-alue (60.05). Vihajärvi on Vihajärven alueen laajin vakavesi. Sen ohella alueeseen kuuluu Pohjainlampi, Ahvenlampi, Vihalampi ja Kaivoslampi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Vihajärvi, vakavesi, Puolanka
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.3.2022.
3. ↑  Vihajärvi. Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
4. ↑  Vihajärven alue (60.053). Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
Munkkivuoren yhteiskoulun lippu 1960- tai 1970-luvuilta.
**Munkkivuoren yhteiskoulu** oli Helsingin Munkkivuoressa vuosina 1958–1979 toiminut yksityinen oppikoulu. Koulun oma rakennus valmistui Munkkivuoreen Raumantielle 1959–1960. Sen suunnitteli arkkitehti Toivo Korhonen. Koulua ylläpiti Munkkivuoren yhteiskoulun kannatusyhdistys ja sen rehtorina toimi koko olemassaolon ajan Jouko Haavisto. Koulu sai vuonna 1961 oikeuden antaa ylioppilastutkintoja. Munkkivuoren yhteiskoulu kunnallistettiin Helsingin kaupungille vuonna 1977 peruskoulu-uudistuksen seurauksena ja se jaettiin Munkkivuoren yläasteeseen ja lukioon, jotka molemmat toimivat vuoteen 1990. Munkkivuoren yläasteelle oppilaat tulivat Konalan, Pitäjänmäen ja Munkkivuoren ala-asteilta. Munkkivuoren lukio liitettiin Meilahden lukioon, joka puolestaan yhdistyi Käpylän lukion kanssa Helsingin luonnontiedelukioksi vuonna 1999. Vuonna 1994 koulun entisiin tiloihin muutti Helsingin ranskalais-suomalainen koulu.

Lähteet
-------

1. ↑  valmistuttaja Haavisto Heljä Munkkivuoren yhteiskoulun naistoimikunta: lippu; Munkkivuoren yhteiskoulun lippu *www.finna.fi*. Viitattu 22.12.2019.
2. 1 2  Munkkivuoren yhteiskoulu *Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalinen matrikkeli*. Salminen, Jari ja Yksityiskoulujen Liitto.
3. ↑  Munkkivuoren yhteiskoulu Munkkivuoren rakennusinventointi. Helsingin kaupunginmuseo. Viitattu 10.9.2012.
4. ↑  Historia *Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun verkkosivut*. Helsingin ranskalais-suomalainen koulu Liitto.  Arkistoitu 18.3.2012. Viitattu 23.1.2012.
**Valkeakoski-opisto** on Valkeakosken kaupungin omistama ja Opetushallituksen valvoma oppilaitos, joka järjestää kansalaisopistotoimintaa, tilauskoulutusta ja lasten ja nuorten taiteen perusopetusta Akaassa, Kangasalla, Pälkäneellä, Urjalassa ja Valkeakoskella. Opetuksen painotukset määräytyvät paikallisesti. Valkeakoski-opistossa ei suoriteta tutkintoa, vaan opiskelu perustuu elinikäisen opiskelun periaatteeseen ja omaan haluun oppia ja kehittyä. 
Valkeakoski-opiston tilauskoulutus Tiedonjyvä tuottaa koulutus- ja kehittämispalveluja yrityksille, yhteisöille ja kuntien henkilöstölle.

Opisto on palkittu niin paikallisesti kuin valtakunnallisesti laadukkaasta työstä: vuonna 2000 Valkeakoski-opisto voitti Valkeakosken kaupungin ensimmäisen laatupalkinnon. Vuonna 2007 opisto osallistui menestyksellisesti Opetushallituksen järjestämään Kansalaisopistojen Laatupalkintokilpailuun. 
Valkeakoski-opistolle on myönnetty ensimmäisenä vapaan sivistystyön oppilaitoksena Suomessa kestävän kehityksen sertifikaatti keväällä 2014 ja opisto on uudelleenauditoitu 2017.
Valkeakoski-opistolla on pitkä historia. Alkuvaiheesta vuodesta 1924 on tultu tähän päivään monien muutosten kautta. Opisto on kaikkina aikoina ollut aktiivinen ja kehittänyt toimintaansa kuntalaisten parhaaksi.
**Aleksanteri (Aleks) Suuronen** (30. maaliskuuta 1880 Säkkijärvi – 2. maaliskuuta 1975 Jämsä) oli suomalainen Karjalan kannaksella asunut tunnettu katajaisten puuastioiden valmistaja.

Säkkijärven Häsälänmäellä syntyneen Aleks Suurosen isä oli mökkiläinen, joka aloitti kataja-astioiden valmistuksen hankkiakseen lisätuloja perheelleen. Astiat myytiin Pietariin ja niillä oli hyvä kysyntä. Myös perheen kolme poikaa tulivat mukaan astioiden valmistukseen ja jatkoivat sitä isänsä kuoltua vuonna 1905. Ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen lopetti kuitenkin astioiden myynnin Pietariin ja muut veljekset Aleksia lukuun ottamatta siirtyivät muille aloille. Aleks Suuronen jatkoi puuastioiden valmistusta Häsälässä aina vuoteen 1935 saakka, jolloin hän muutti Säiniölle Viipurin lähelle.

Suuronen valmisti käsityönä katajaisia kannuja, tuoppeja, leilejä ja kiuluja myös Säiniöllä apunaan kaksi poikaansa. Astioissa käytetyt katajat hän keräsi pääosin Karjalan radan varsilta. Suurosen astioita vietiin 1930-luvulla myös ulkomaille. Hänen astioitaan oli esillä 1938 Berliinin käsiteollisuusnäyttelyssä ja hän oli mukana kotiteollisuuspäivillä Helsingissä maaliskuussa 1939.

Evakkoon lähdön jälkeen Suuronen asui Jämsän Kääpälässä, jossa jatkoi katajatöiden tekoa. 86-vuotiaana Suuronen kertoi: "Isävainaa jo opetti katajan käsittelyn. Ennen vanhaan sitä tuli neljäkin pyttyä päivässä, nyt vanhetessa hyvä jos yksi syntyy valmiiksi. Enemmän pitäisi. Kysyntä on kova." Vuonna 1957 Suurosen valmistamia katajatöitä lahjoitettiin Neuvostoliitosta valtiovierailun yhteydessä Jämsään tulleille arvovieraille ministerineuvoston puheenjohtaja Nikolai Bulganinille sekä Korkeimman neuvoston puhemiehistön jäsenelle Nikita Hruštšoville.

Lähteet
-------

1. ↑  Suuronen Aleksanteri, Miekkainpetäjän hautausmaa, Jämsä, hautapaikka 02B09-00-0062, viitattu 22.3.2023
2. 1 2 3  Katajan mestari, Suomen Kuvalehti, 21.08.1937, nro 34, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Kansojen käsiteollisuus kilpasilla, Karjala, 24.08.1938, nro 226, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Kotiteollisuuspäivillä lähes 300 osanottajaa, Helsingin Sanomat, 27.03.1939, nro 83, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Helsingin Sanomat, 1966, No 94, sivu 10, julkaistu 6.4.1966
6. ↑  Jämsän Seutu, Heikki Rahikainen: 60 vuotta sitten: Suuri ja mahtava vierailu – Katso video! *jamsanseutu.fi*.  8.6.2017. Viitattu 22.3.2023.
Kenkävälikohtaus
**Muntadhar al-Zaidi** (s. 16. tammikuuta 1979) on irakilainen televisiotoimittaja. Hän sai maailmanlaajuista julkisuutta heitettyään kenkänsä Yhdysvaltain silloista presidenttiä George W. Bushia kohti Bagdadissa 14. joulukuuta 2008 pidetyssä lehdistötilaisuudessa kuitenkaan Bushiin osumatta. Lisäksi hän huusi Bushille arabiaksi: "Tämä on jäähyväissuudelma Irakin kansalta, koira." Maaliskuussa al-Zaidi tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen hyökkäyksestä vieraan vallan johtajaa vastaan. Huhtikuussa tuomio kuitenkin lyhennettiin yhteen vuoteen, koska al-Zaidilla ei ole aiempaa rikosrekisteriä. Hyvän käytöksen ansiosta hän vapautui jo syyskuussa 2009, kolme kuukautta etuajassa.

Katso myös
----------

* Hruštšovin kenkä

Lähteet
-------

1. ↑  Irakilaiselle kengänheittäjälle vankilatuomio *YLE Uutiset*.  12.3.2009. Viitattu 13.3.2009.
2. ↑  Irakilaisen kengänheittäjän tuomio lyheni vuoteen *YLE Uutiset*.  7.4.2009. Viitattu 10.4.2009.
3. ↑  Irakilainen kengänheittäjä vapaaksi *YLE Uutiset*.  29.8.2009. Viitattu 30.8.2009.
4. ↑  Iraqi shoe-thrower Muntazer al-Zaidi freed from jail *Times Online*.  15.9.2009. Viitattu 16.9.2009. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF
* WorldCat

 |

 |
**Sukevanjärvi** on matala, runsashumuksinen ja lyhytviipymäinen järvi Sonkajärvellä Pohjois-Savon koillisosassa. Sen pinta-ala on 3,9 neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 110 kilometriä pohjoiseen ja Kajaanista 40 kilometriä etelälounaaseen.

Maantiede
---------

Sukevanjärven pituus kaakosta luoteeseen on 5,5 kilometriä. Leveimmät kohdat ovat noin kilometrin, kapeimmat puolestaan noin puoli kilometriä. Vain kahdeksan prosenttia Sukevanjärvestä on vähintään kuusi metriä syvä. Syvin kohta sijaitsee järven eteläpuoliskolla, kartalla sen lukemaksi on mainittu 9,2 metriä. Sukevanjärven vedenkorkeutta nostettiin 21 senttimetriä vuonna 2010.

Sukevanjärven saariluku on viisi. Laajin saari on noin kaksihehtaarinen Sukevansaari, joka sijaitsee järven keskiosassa. Palosaari järven eteläosassa on muutaman aarin laajuinen. Sukevanjärveä reunustaa kulttuurimaisema peltoineen. Etelärannalla sijaitsee Sukevan taajama.

Sukevanjärveen laskee Raudanjoki idästä Raudanvedeltä (158,9 metriä mpy). Sukevanjärvi laskee Tenetinjokea kaakkoon Pieniveteen (120,6 metriä mpy) ja siitä edelleen etelään. Sukevanjärveen laskee myös pieni Valkeislampi (126,2 metriä mpy) kaakosta.

Sukevanjärven vesitilavuus on 8 873 000 kuutiometriä. Järven vesi on erittäin tummaa.

Sukevanjärvi (04.584.1.002) kuuluu Sukevanjärven alueeseen (04.584), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Sonkajärven reitin valuma-alue (04.58) ja ensimmäinen jakovaihe on Iisalmen reitin valuma-alue (04.5). Sukevanjärvi on Sukevanjärven alueen laajin vakavesi. Alueen muut yli hehtaarin laajuiset vakavedet ovat Pienivesi, Valkeislampi, Iso Sammakkolampi, Talvilampi ja Viitalampi.

Sukevanjärvi on yhdeksänneksi laajin Sonkajärven yli 200:sta järvestä. Sitä seuraa Päsmäri, Ahveninen, Kämäräisenjärvi ja Harvanjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Sukevanjärvi, vakavesi, Sonkajärvi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.3.2022.
3. ↑  Sukevanjärvi. Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
4. 1 2  Sukevanjärvi *Iisalmenreitti.fi*. Kuopio:  Savo-Karjalan Vesiensuojeluyhdistys ry. Viitattu 24.3.2022.
5. ↑  Sukevanjärven alue (04.584). Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
6. ↑  Sonkajärvi. Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
Jimmy Knepper
**James Minter "Jimmy" Knepper** (22. marraskuuta 1927 Los Angeles – 14. kesäkuuta 2003 Triadelphia) oli yhdysvaltalainen jazzpasunisti.

Knepper varttui Los Angelesissa, aloitti pasuunansoiton 9-vuotiaana ja siirtyi ammattimuusikoksi 15-vuotiaana. Hän tuli tunnetuksi soitostaan Charles Mingusin kokoonpanoissa vuosina 1957–1962. 1940–1950-luvuilla Knepper työskenteli myös Freddie Slackin, Roy Porterin, Charlie Spivakin, Charlie Barnetin, Woody Hermanin ja Claude Thornhillin big bandeissa. Vuonna 1959 hän soitti Stan Kentonin kanssa. Vuonna 1960 hän kiersi Afrikassa Herbie Mannin ja vuonna 1962 Neuvostoliitossa Benny Goodmanin kanssa.

12. lokakuuta 1962 Knepper joutui Charles Mingusin tekemän pahoinpitelyn uhriksi. Hän menetti yhden hampaan, minkä lisäksi pasuuna vahingoittui ja seurauksena oli äänialan ylimmän oktaavin menettäminen. Mingus sai teostaan ehdollisen tuomion. Knepper soitti vuosina 1968–1974 Thad Jonesin ja Mel Lewisin orkesterissa. Hän työskenteli 1960–1970-luvuilla myös Gil Evansin ja Lee Konitzin kanssa. Vuonna 1977 Knepper palasi Mingusin yhtyeeseen, jossa soitti, kunnes Mingus kuoli vuonna 1979. 1980-luvulla hän työskenteli Mingus Dynasty -yhtyeessä ja American Jazz Orchestrassa. Hän kiersi paljon Euroopassa 1980–1990-luvuilla.

Knepper levytti välillä kokoonpanon johtajana, esimerkiksi albumin *Cunningbird*, joka toi hänelle vuonna 1980 Grammy-ehdokkuuden. Knepperillä oli vaimo Maxine ja tytär. Hän kuoli tyttärensä kotona 75-vuotiaana Parkinsonin taudin komplikaatiohin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Jimmy Knepper AllMusic
2. 1 2 3 4 5 6 7  Jimmy Knepper Dies JazzTimes
3. ↑  Jimmy Knepper The Independent
4. ↑  Jimmy Knepper Grammy Awards


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Sukkanauharitarikunnan sinetti
**Sukkanauharitarikunta** (engl. *Order of the Garter*) on englantilainen, Edvard III:n vuonna 1348 perustama kunniaritarikunta. Kertoman mukaan Edvard perusti ritarikunnan elvyttääkseen pyöreän pöydän ritarikunnan kuningas Artturin legendoista. Ritarikunnan nimi puolestaan tulee kertoman mukaan tapauksesta, jossa Edvard tanssi railakkaasti ja hänen sininen sukkanauhansa putosi lattialle.

Ritarikunnan tunnuslause *Honi soit qui mal y pense* (suom. *"häpeä sille, joka tästä pahaa ajattelee"*) on keskiranskaa. Ritarikunnan jäsenyys suodaan erittäin harvoille ja sen voi myöntää ainoastaan monarkki, jonka lisäksi ritarikunnassa on vain 24 täysivaltaista jäsentä. Heidän lisäkseen ritarikuntaan voi kuulua joitakin muita jäseniä, jotka ovat yleensä oman ja muiden maiden kuninkaallisia. Ritarikunta on Englannin arvostetuin, ja vanhin olemassa oleva kunniaritarikunta.

Myönnettävät arvonimet ovat *Knight Companion* (KG) ja *Lady Companion* (LG). Luokkia ritarikunnassa on vain yksi:

* ritarikunnan nauha

Ritarikunnan jäseniä ovat tai ovat olleet entinen pääministeri John Major, Mount Everestin valloittanut Sir Edmund Hillary ja entinen pääministeri Margaret Thatcher. Nykyisiä ulkomaisia sukkanauharitareita ovat esimerkiksi Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa, entinen Alankomaiden kuningatar Beatrix ja Norjan kuningas Harald V.

Galleria
--------

* Ritarikunnan jäsenten seremonialliset vaatteetRitarikunnan jäsenten seremonialliset vaatteet
* Margaret Thatcherin henkilökohtainen vaakuna, jossa ritarikunnan nauha kuvattuna heraldisena symbolinaMargaret Thatcherin henkilökohtainen vaakuna, jossa ritarikunnan nauha kuvattuna heraldisena symbolina
* Ritarikunnan ketjuRitarikunnan ketju

Lähteet
-------

1. ↑  The Most Noble Order of the Garter | History, Symbolism & Members *Encyclopædia Britannica*.  2023. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
2. ↑  Gay, Oonagh: "Honours Standard Note: SN/PC/2832" *United Kingdom Parliament.*.  20. maaliskuuta 2006. Archived from the original in Archive.org.  Arkistoitu 16.10.2006. Viitattu 15. huhtikuuta 2014..
3. ↑  The Order of the Garter *The Royal Household*.  2023. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
4. ↑  ODM of the United Kingdom: Order of the Garter *medals.org.uk*. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Order of the Garter**.
* Order of the Garter – Ritarikunnan virallinen kotisivu.
* St George's Chapel at Windsor Castle: Order of the Garter
* Luettelo kaikista entisistä jäsenistä
* Luettelo ritarikunnan nykyisistä jäsenistä
* BBC gallery: Order Of The Garter
**Cool jazz** on jazzia, joka on hillittyä ja ottaa vaikutteita klassisesta musiikista. Cool jazz kehittyi suoraan 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun bebopista. Se yhdisti bebopia tiettyjen swingmusiikin aspektien kanssa, joita ei ollut aiemmin huomioitu. Koska eräät merkittävimmät tyylilajin kehittäjistä olivat Los Angelesista, tyylilaji sai lempinimekseen "West Coast -jazz".

1950-luvun loppuun mennessä Yhdysvaltain itärannikon hard bop oli tullut cool jazzia suositummaksi, mutta cool jazzin suurimmilla artisteilla oli silti pitkät ja tuotteliaat urat. Cool jazzin suurimpia artisteja olivat Lester Young, Miles Davis, Gerry Mulligan, Stan Getz, Shorty Rogers sekä Howard Rumsey, Lighthouse All-Stars -yhtyeen johtaja.

Cool jazzista kehittyneitä tyylilajeja ovat muun muassa modaalinen jazz sekä bossa nova.

Cool jazz -artisteja
--------------------

* Lester Young vuonna 1944Lester Young vuonna 1944
* Miles Davis vuonna 1955Miles Davis vuonna 1955
* Gerry Mulligan 1980-luvullaGerry Mulligan 1980-luvulla
* Stan Getz vuonna 1958Stan Getz vuonna 1958

Lähteet
-------

1. 1 2  Cool Music Genre Overview AllMusic. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)
2. ↑  Cool Jazz: A Guide to the History and Sound of Cool Jazz  24.6.2021. MasterClass. Viitattu 6.10.2021. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |