recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee elokuvaa. Muita merkityksiä luetellaan erillisellä täsmennyssivulla.*

**Alamaailma** (engl. *Underworld*) on Josef von Sternbergin ohjaama mykkäelokuva, joka julkaistiin vuonna 1927.

Juoni
-----

Riehakas gangsteripomo Bull Weed kuntouttaa entisen lakimiehensä alkoholismista, mutta ongelmia syntyy kun tämä rakastuu Weedin tyttöystävään.

Tuotanto
--------

Alun perin Arthur Rossonin piti ohjata elokuva, mutta hän sai potkut Paramount Picturesilta. Elokuvan kirjoitti Ben Hecht sekä sovitti Charles Furthman ja Robert N. Lee. Tuottajina toimivat B. P. Schulberg ja Hector Turnbull, kuvauksesta vastasi Bert Glennon ja leikkauksesta E. Lloyd Sheldon. 

Paramount Pictures oletti etukäteen elokuvan olevan floppi ja julkaisi sen siksi aluksi vain yhdessä teatterissa New Yorkissa. Ben Hecht jopa pyysi poistamaan nimensä elokuvan tekijäluettelosta. Elokuva sai kuitenkin osakseen positiivisen suusta suuhun leviävän maineen ja siitä tuli hitti.

George Bancroftin esittämä gangsterin rooli oli mallinnettu irlantilais-amerikkalaisen rikollisjengiläisen Tommy O’Connorin pohjalta. O’Connor ampui Chicagon poliisipäällikön Padraig O’Neilin vuonna 1923, mutta pakeni kolme päivää ennen teloitustaan eikä häntä saatu enää koskaan kiinni.

Lähteet
-------

1. ↑  Jay Robert Nash (1981). *Almanac of World Crime*. Anchor Press/Doubleday, 145–146. ISBN 0385150032.

Aiheesta muualla
----------------

* *Alamaailma* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Mykkäelokuvasivusto
**Veijo Uolevi Koponen** (5. marraskuuta 1931 Lapinlahti – 11. kesäkuuta 1989 Kuopio) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Koposen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Antti Koponen ja Anna Ollikainen ja puoliso vuodesta 1953 kassanhoitaja Pirkko Kyllikki Uuttu. Koponen suoritti keskikoulun oppimäärän Kuopion lyseossa ja opiskeli sitten merkonomiksi. Hän työskenteli ensin metsätyönjohtajana, mutta meni sitten Essilän palvelukseen myyntimieheksi. Vuonna 1955 hänestä tuli yrityksen kaupallinen johtaja, aina 1960-luvun puoliväliin saakka.

Tekstiiliyritys Pirettan Koponen perusti yhtiökumppaneidensa (mm. Piippa Lappalaisen) kanssa vuonna 1967. Menestyvä yritys sai valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon 1974, Kuopion kaupungin yrittäjäpalkinnon 1979 ja tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinnon 1988. Yrityksen pääomistajaksi Koponen tuli 1980-luvulla.

Koponen, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1987, oli aktiivinen alansa järjestöissä kuten Vatevassa, samoin kuin yrittäjien yhteistyössä. Hänet tunnettiin myös raviharrastuksestaan ja hän omisti Suonenjoella oman hevostallin. Koponen kuoli liikenneonnettomuudessa Kuopiossa kesällä 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Veijo Koponen *Biografiasampo*. Viitattu 11.12.2021.
2. ↑  Kuolleita. Toimitusjohtaja, teollisuusneuvos Veijo Koponen. *Helsingin Sanomat*, 12.6.1989, s. 20.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Gunvor Helena Möller** (29. kesäkuuta 1913 Helsinki – 12. heinäkuuta 1988) oli suomalaissyntyinen taidemaalari, joka asui myöhemmällä iällään Ruotsissa.

Gunna Möllerin vanhemmat olivat maasihteeri Axel Theodor Möller ja Edith Möller omaa sukua Hammarström. Hän kävi 7 luokkaa helsinkiläistä yksityistä ruotsinkielistä oppikoulua (läroverket för gossar och flickor). Taidetta Möller opiskeli taideteollisuuden keskuskoulussa 1930–1935 ja 1936–1937 sekä Vapaassa taidekoulussa 1936–1939. Hän haki oppia myös ulkomailta tekemällä opintomatkan Tukholmaan, jossa hän opiskeli Edward Barggumin johdolla 1935–1936.

Teoksiaan Möller sai ensi kerran näytteille 1938. Hänen töitään oli esillä keväällä 1939 Helsingin Taidehallissa pidetyssä Suomen taiteilijain 47. vuosinäyttelyssä ja Taidehallissa syksyllä 1939 ensimmäistä kertaa järjestetyssä Nuorten taiteilijain näyttelyssä. Taidehallissa pidettyyn näyttelyyn hän osallistui myös 1940 ja 1941 sekä Vapaan taidekoulun näyttelyyn 1945 ja Taidehallissa 1947 järjestettyyn Nuorten taiteilijain näyttelyyn. Suomen Taiteilijaseuran jäseneksi Möller hyväksyttiin 1939 ja hänelle myönnettiin von Beckerin stipendi samana vuonna.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lönn, Rauha (toim.): *Kuvataiteilijat 2004*, s. 560. Helsinki: Suomen Taiteilijaseura / Kustannus Oy Taide, 2004. ISBN 951-608-063-4.
2. ↑  Koroma, Kaarlo: *Suomen kuvataiteilijat: Suomen taiteilijaseuran julkaisema elämäkerrasto*, s. 147. Porvoo – Helsinki: Werner Söderström osakeyhtiö, 1962.
3. 1 2 3  Paischeff, A.: *Suomen kuvaamataiteilijat*, s. 106–107. Helsinki: Suomen Taiteilijaseura / Kustannusosakeyhtiö Kirjamies, 1943.
4. ↑  Expografia *Suomalaisen kuvataiteen bibliografia*. Helsinki:  Kansallisgallerian kirjasto. Viitattu 24.2.2017.
5. ↑  Koroma, Kaarlo: *Suomen Taiteilijaseura Konstnärsgillet i Finland 1864–1964*, s. 97. Helsinki: Suomen Taiteilijaseura, 1964.
Benkarth vuonna 2013
**Laura Anna Benkarth** (s. 14. lokakuuta 1992 Freiburg im Breisgau, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka pelaa FC Bayern Münchenin joukkueessa Saksan Bundesliigassa. Hän on pelannut Saksan naisten jalkapallomaajoukkueessa vuodesta 2012 lähtien.

Benkarth voitti olympiakultaa kesäolympialaisten 2016 naisten jalkapalloturnauksessa. Jalkapallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2013 Benkarth voitti kultaa Saksan joukkueessa.

Benkarth on 173 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Germany - L. Benkarth - Profile with news, career statistics and history - Soccerway *us.soccerway.com*. Viitattu 27.7.2019. (englanniksi)
2. ↑  Framba.de *Framba.de*.  24.9.2015.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 27.7.2019.
3. ↑  Laura BENKARTH - Olympic | Germany  24.6.2017. Kansainvälinen olympiakomitea. Viitattu 27.7.2019. (englanniksi)
4. ↑  Laura Benkarth  16.1.2014. DFB - Deutscher Fußball-Bund e.V.. Viitattu 27.7.2019. (saksaksi)

Saksan joukkue – Jalkapallon naisten EM-kilpailut 2013
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Keßler |
9 Lotzen |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Schult |
13 Okoyino |
14 Linden |
15 Cramer |
16 Leupolz |
17 Henning |
18 Huth |
19 Bajramaj |
20 Goeßling |
21 Benkarth |
22 Wensing |
23 Däbritz |
Valmentaja Neid

Saksan joukkue – Kesäolympialaiset 2016
1 Schult |
2 Henning |
3  Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Goeßling |
9 Popp |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Kemme |
13 Däbritz |
14 Peter |
15 Islacker |
16 Leupolz |
17 Kerschowski |
18 Benkarth |
19 Huth |
Valmentaja Neid



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Näkymä Gunibiin.
Gunibin kylää. Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva vuodelta 1904.
**Gunib** (ven. Гуни́б, avaariksi Гъуниб) on kylä, maalaiskunta ja Gunibin piirin hallinnollinen keskus Dagestanissa Venäjällä. Se sijaitsee Gunibin ylätasangolla tasavallan keskiosan vuoristoseudulla. Kylän ohi virtaa Karakoisujoki. Korkeus merenpinnasta on 1 600 metriä. Asukkaita on 2 400 henkeä (vuonna 2007). Valtaosa asukkaista on avaareja.

1800-luvulle saakka Gunib oli luonnollisen linnoituksen suojaama pieni vuoristolaiskylä. Nykyään se tunnetaan paikkana, jossa Kaukasian sota päättyi imaami Šamilin antautumiseen 25. elokuuta 1859. Vuonna 1862 venäläiset alkoivat rakentaa linnoitusta, josta tuli Gunibin piirikunnan hallinnollinen keskus. Venäläinen kirjailija Olga Forš syntyi linnoituksen komendantin Dmitri Komarovin perheeseen vuonna 1873.

Gunibin ylätasanko on kuuluisa luonnonkauneudestaan ja erinomaisesta ilmastostaan (310 aurinkoista päivää vuodessa). Nähtävyyksiä ovat venäläisen linnoituksen rauniot ja Šamilin antautumispaikalle pystytetty huvimaja muistolaattoineen. Kylässä sijaitsee Verhni Gunibin luonnonpuisto, Venäjän tiedeakatemian Dagestanin tiedekeskuksen kasvitieteellinen puutarha, lasten parantola ja lomahotelli.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ofitsialnyi sait Gunibskogo raiona: Harakteristika Gunibskogo raiona *gunib.ru*.  Arkistoitu 1.7.2009. Viitattu 20.9.2010. (venäjäksi)
2. ↑  Ofitsialnyi sait Gunibskogo raiona: Selskije poselenija *gunib.ru*.  Arkistoitu 28.11.2012. Viitattu 20.9.2010. (venäjäksi)
3. 1 2  Ofitsialnyi sait Gunibskogo raiona: Istorija *gunib.ru*.  Arkistoitu 13.8.2009. Viitattu 20.9.2010. (venäjäksi)
4. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 7*, s. 450. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1972.
5. ↑  *Entsiklopeditšeski slovar Brokgauza i Jefrona (CD-rom)*. Moskva: Adept, 2002 (alkuperäisjulkaisu 1890–1907).
6. ↑  Markovin, V.I.: *Dorogami i tropami Dagestana*, s. 142–144. Moskva: Iskusstvo, 1974.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gunib** Wikimedia Commonsissa
**Veijo Miettinen** on Tekniikka&Talous -lehden kolumnisti, joka on piiloutunut salanimen taakse. Hän aloitti lehden kolumnistina 1980-luvun alussa, jolloin lehden nimi oli *Insinööriuutiset*. Nimimerkin takana epäillään olevan kaksikko Kalle Isokallio ja Heikki Lehmusto. 

Veijo Miettisen kolumnit keskittyvät politiikan ja talouselämän aiheisiin. Keventävänä osuutena ovat vitsit, joihin on toisinaan sekoitettu ajankohtaisia hahmoja tai tapahtumia. Tämä yhdistääkin nimimerkin Isokallioon ja Lehmustoon, joiden tiedetään olevan erään vitsikirjasarjan toimittajina nimimerkeillä Henrik Muste ja Kari Kallis.

Teksteihin Veijo Miettinen on kuitenkin muovattu eläväksi ihmiseksi työpaikkoineen ja perheineen. Tätä kautta hänen teksteihinsä on saatu mukaan yrityselämä, jota teksteissä kritisoidaan esimerkiksi johtoportaan kosteista lounaista ja metsästysreissuista. Firman henkilöjohtamiseenkin annetaan hiukan vinoa ohjeistusta, kuten että firmaan olisi palkattava mahdollisimman huono työntekijä, jonka syyksi voidaan laittaa kaikki epäonnistumiset.

Pakinakokoelma
--------------

* Perusinsinööri Veijo Miettinen. Otava 2000.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sisättö, Vesa & Halme, Jukka: *Kotimaisia pakinoitsijoita*, s. 151–152. Helsinki: BTJ Finland, 2013. ISBN 978-952-692-979-1.

Aiheesta muualla
----------------

* Perusinsinööri Veijo Miettinen : 18 artikkelia. Tekniikka&Talous.
Koppananjärvi.
**Koppananjärvi** eli **Koppanajärvi** (ven. Копанское озеро, *Kopanskoje ozero*) on järvi Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Soikkolanniemen länsipuolella ja laskee Suomenlahteen. Jääkauden muovaaman järven pituus pohjoisesta etelään on 7 kilometriä ja keskimääräinen leveys 1,4 kilometriä. Suurin syvyys on 24 metriä. Länsirannalta levittäytyvä hiekkasärkkä jakaa järven kahtia. Lounaassa sijaitseva kannas erottaa sen Syväjärvestä.

Järvi on saanut nimensä sen kaakkoispuolella sijaitsevasta Koppanan inkeroiskylästä. Läntisiä rantakyliä ovat Peipiä (ven. Пейпия, *Peipija*) ja Järvenperä (ven. Заозерье, *Zaozerje*), jossa ennen sijaitsi Soikkolan luterilainen kirkko. Koppananjärven hiekkarannat ovat suosittu vapaa-ajanviettokohde, jonne on rakennettu useita lomakyliä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Inkeri: tiekartta*. Ingriainfo oy, 1992. ISBN 951-96326-0-3.
2. ↑  Mustonen, Juuso (toim.): *Inkerin suomalaiset seurakunnat*, s. 11, karttaliite. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1931.
3. ↑  Kirillova, V.A. & Raspopov I.V. *Ozjora Leningradskoi oblasti*. Leningrad: Lenizdat, 1971. (Arkistoitu – Internet Archive)
Erik Åkerberg
**Carl Erik Emanuel Åkerberg** (19. tammikuuta 1860 Tukholma – 20. tammikuuta 1938 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, kuoronjohtaja ja urkuri.

Åkerberg aloitti Uppsalassa oikeustieteelliset opinnot, mutta siirtyi musiikkiopintojen pariin vuonna 1882 ja pääsi August Lagergrenin urkuluokalle Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun. Lisäksi Åkerberg sai kontrapunktissa opetusta Joseph Denteltä. Hän sävelsi monia teoksia jo opiskeluaikanaan. Vuonna 1887 hän matkusti Pariisiin, jossa vietti lähes vuoden. Alun perin hänen oli tarkoitus opiskella Camille Saint-Saënsin johdolla, mutta tämä ei onnistunut, joten hän meni César Franckin oppiin. Franckin musiikki vaikutti musikologi Anders Edlingin mukaan huomattavasti Åkerbergin omaan sävellystyyliin. Esteettistä suuntaa ohjasivat myös Pariisissa vietettynä aikana muodostuneet kontaktit Vincent d'Indyyn, Emmanuel Chabrieriin ja wagneriaani Antoine Lascouxiin. Pariisissa Åkerberg vietti samalla aikaa muiden siellä asuneiden pohjoismaalaismuusikkojen kanssa ja työskenteli ruotsalaiskirkon urkurina. Hän vietti vielä kuukauden Berliinissä ennen paluutaan Ruotsiin vuonna 1888.

Ruotsissa Åkerbergista tuli kysytty kuoronjohtaja. Hän työskenteli kanttorina Tukholman saksalaisessa kirkossa vuosina 1889–1892 ja soitti urkuja Tukholman suuressa synagogassa vuosina 1890–1928. Työhön synagogassa ei sisältynyt uskonnollisia vaatimuksia eikä ollut tavatonta, että synagogassa toimi urkurina henkilö, joka itse ei ollut juutalainen. Åkerberg laati sävellyksiäkin synagogaa varten. Opetustyötä hän teki vuosina 1895–1923 Tukholman Norra Latinissa ja vuosina 1897–1909 Richard Anderssonin musiikkikoulussa. Hän johti 1800–1900-lukujen vaihteessa Tukholman Musikföreningeniä sen harjoituksissa. Åkerberg sai vuodenvaihteessa 1894/95 Litteris et Artibus -mitalin ja tuli vuonna 1900 valituksi Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi.

Åkerberg keskittyi säveltäjänä pitkälti kuoromusiikkiin, yksinlauluihin ja kamarimusiikkiin. Hänen ainoa oopperansa *Turandot* (1907) jäi esittämättömäksi. Se perustuu samaan tarinaan kuin Giacomo Puccinin merkkiteos *Turandot*. Åkerbergin kamarimusiikkituotantoon kuuluu esimerkiksi a-mollissa sävelletty pianokvintetto (op. 18), joka sai Musikaliska konstföreningenin sävellyspalkinnon (1888) ja muodostui hänen läpimurtoteoksekseen. Musikologi Bo Wallnerin mukaan Åkerbergin kamarimusiikkiteokset pianon kanssa kuuluivat pitkään Tor Aulinin kvartetin ohjelmistoon. Sinfoniagenreen Åkerberg palasi opiskeluaikanaan säveltämänsä teoksen jälkeen vasta vuonna 1931. Kolmiosainen sinfonia e-mollissa kantaesitettiin Tukholmassa postuumisti vuonna 1940.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Erik Åkerberg Swedish Musical Heritage
2. ↑  Åren runt sekelskiftet 1900 Musikaliska Sällskapet
3. ↑  Svensk Musiktidning 1895 no 01 Musikverket – Arkiv


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Erik Westberg** (s. 1956 Tukholma) on ruotsalainen kuoronjohtaja.

Westberg opiskeli kuoronjohtoa Eric Ericsonin johdolla Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, jossa hän suoritti 1976–1987 musiikinopettajan, kuoropedagogin, yhtyeenjohtajan ja kapellimestarin koulutusta. Westberg on johtanut muun muassa KFUM-kören i Stockholmia ja Oslon filharmonista kuoroa sekä vieraillut Ruotsin radiokuoron kuoronjohtajana. Kansainvälisesti hänet on palkattu johtamaan vierailijana Pro Coro Canadaa, Espanjan kansalliskuoroa ja São Paulon osavaltion sinfoniaorkesterin kuoroa. Vuonna 1997 Westbergillä oli Wollongongin yliopiston taiteilijaresidenssi Australiassa.

Vuosituhannen vaihteessa Westberg käynnisti projektin Körsång för fred och rättvisa, johon osallistui 8 000 kuorolaulajaa 56:ssa maassa. Sen tapahtumaa seurasi yli 500 miljoonaa television katselijaa. Westberg perusti myös Barents körcentrumin, jonka vihki käyttöön vuonna 2003 kulttuuriministeri Marita Ulvskog. Keskukseen kytkeytyivät kuorot Barents kammarkör ja Barents vokalensemble. Vuonna 2018 Westberg pääsi taiteelliseksi johtajaksi ja kuoronjohtajaksi Sveriges Ungdomsköriin (Ruotsin nuorisokuoro). Hän on perustanut Piitimen Musikhögskolans Kammarkörin (Musiikkiakatemian kamarikuoron) vuonna 1990; kuoroon kuuluu laulajia Luulajan teknillisen yliopiston musiikkiakatemian opetusohjelmista ja Framnäs folkhögskolasta. Vuonna 1993 perustettiin Westbergin johtama Erik Westbergs Vokalensemble. Näiden kahden kuoron kanssa Westberg on tehnyt kaikkiaan kymmeniä CD-julkaisuja ja kansainvälisiä kiertueita.

Westberg pääsi vuonna 2003 kuoronjohdon ja kuorolaulun professoriksi Luulajan teknillisen yliopiston musiikkiakatemiaan. Hän on saanut monia palkintoja, kuten Johannes Norrby -mitalin (1993), Föreningen Sveriges Körledaren Vuoden kuoronjohtajan tunnustuksen (1999) ja Norrbottenin maakuntavaltuuston Kunnia- ja ansiostipendin (2016). Vuonna 1992 Westberg sai ensimmäisenä kuoronjohtaja Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian kapellimestaristipendin. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin merkittävistä panoksista ruotsalaiseen musiikkielämään Hans Majestät Konungens medalj luokassa *8:e storleken med Serafimerordens band*. Vuonna 2008 hän tuli valituksi Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi. Westberg sai myös STINT-stipendin pedagogisista ansioistaan ja toimi Connecticutin Wesleyan Universityssa syksyllä 2009.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Erik Westberg Erik Westbergs Vokalensemble
2. ↑  Musikhögskolans Kammarkör Musikhögskolans Kammarkör
3. ↑  Erik Westbergs Vokalensemble Erik Westbergs Vokalensemble


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Rooman–sassanidien sota** käytiin noin vuosina 237–244 Rooman valtakunnan ja sassanidien Persian välillä Syyriassa ja Mesopotamiassa. Edellinen konflikti suurvaltojen välillä oli päättynyt vuonna 232 ratkaisemattomana.

Sodan tarkka alkamisajankohta ei ole täysin varmaa. Nottinghamin yliopiston professorin John Drinkwaterin mukaan Persian kuningas Ardašir I hyökkäsi jo vuonna 236 Pohjois-Mesopotamiaan. Pat Southernin mukaan taas vuoden 238 lopulla tai 239 alussa. Huhtikuussa 239 persialaiset valtasivat Duran ja luultavasti vuonna 240 kaatui Hatra. Durassa saattoi saada surmansa kaupunkiin sijoitetun palmyralaisten 20. kohortin tribuuni Julius Terentius. Ardašir saattoi vallata myös Syrian provinssin pääkaupungin Antiokian sillä kaupungin rahapaja ei lyönyt kolikoita vuosina 240–241. Useita alueen kaupunkeja joutui kuitenkin persialaisten haltuun.

Vuonna 241 Ardašir kuoli ja hänen poikansa Sapor I nousi uudeksi kuninkaaksi. Hän jatkoi sotaa roomalaisia vastaan. Rooman keisari Gordianus III ja hänen pretoriaaniprefektinsä Timesitheus valmistelivat sotaretkeä persialaisia vastaan vuodesta 241 alkaen. Gordianus ja Timesitheus saapuivat armeijoineen Antiokiaan vuoden 242 lopulla. Roomalaiset saattoivat vielä käynnistää muutamia pienimuotoisia sotatoimia ennen talvea mutta varsinainen sotaretki alkoi keväällä 243. Timesitheuksen joukot ylittivät Eufratin Zeugmassa ja valtasivat Carrhaen. Sitten armeija kääntyi pohjoiseen, valtasi Edessan, suuntasi taas itään ja kukisti Saporin johtaman persialaisarmeijan Rhesainan taistelussa. Tämän jälkeen persialaiset jättivät Nisibiksen ja Singaran samalla kun roomalaiset etenivät kohti persialaisten pääkaupunkia Ktesifonia. Yllättäen Timesitheus kuoli, luultavasti vuoden 243 toisella puoliskolla.

Timesitheuksen seuraajaksi valittiin Marcus Julius Philippus mutta roomalaisten sotaonni kääntyi. Rooman armeija ylitti Eufratin Misikhessä lähellä Ktesifonia ja kohtasi persialaiset. Rooman armeija lyötiin taistelussa ja epäselvissä olosuhteissa Gordianus III sai surmansa helmikuussa 244. Philippus valittiin uudeksi keisariksi maaliskuussa ja hän aloitti välittömästi rauhanneuvottelut Saporin kanssa. Roomalaiset joutuivat maksamaan 500 000 denaarin sotakorvaukset ja luopumaan oikeuksistaan Armenian kuningaskuntaa kohtaan. Rooma sai kuitenkin pitää valloittamansa alueet Mesopotamiassa. Uusi sota käynnistyi kahdeksan vuotta myöhemmin vuonna 252 kun Saporin johtamat persialaiset hyökkäsivät jälleen Mesopotamiaan ja Syyriaan.

Lähteet
-------

* Bowman et al.: *The Cambridge Ancient History XII, The Crisis of Empire, A.D. 193–337*. Cambridge University Press, 2005. ISBN 978-0-521-30199-2. (englanniksi)
* Pat Southern: *The Roman Empire from Severus to Constantine*. Routledge, 2001. ISBN 0-415-23943-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Southern s. 234–235
2. ↑  Peter Edwell: *Between Rome and Persia: the middle Euphrates, Mesopotamia and Palmyra under Roman control*, s. 138. Routledge, 2008. ISBN 041542478X. (englanniksi)
3. 1 2  Cambridge Ancient History s. 35
4. 1 2  Southern s. 70–71
5. ↑  Cambridge Ancient History s. 36, 40
**Alberto Nepoti** (25. lokakuuta 1876 Torino – 8. kesäkuuta 1937 Torino) oli italialainen elokuvanäyttelijä.

Nepotin elokuvaura alkoi vuonna 1909 Film d’Arte Italiana -yhtiön näyttelijänä. Hänen läpimurtonsa tapahtui Maria Jacobinin rinnalla Savoia Filmin tuottamissa ja Nino Oxilian ohjaamissa elokuvissa *Il cadavere vivente* (1913) ja *Il focolare domestico* (1914). Kilparakastajan rooleihin erikoistuneen Nepotin suurimpia menestyksiä olivat Pina Menichellin kanssa tehdyt melodraamat *Tigre reale* (1916) ja *La trilogia di Dorina* (1917). Näyttelijän ura jatkui 1930-luvun alkuun saakka. Hän myös ohjasi muutamia elokuvia.

Elokuvia
--------

* *Il focolare domestico*, 1914
* *Per amore di Jenny*, 1915
* *Rapsodia satanica*, 1915/1917
* *Tigre reale*, 1916
* *Momi näkee unta sodasta*, 1917
* *Gemma di Sant’Eremo*, 1918
* *Il dramma di una notte*, 1918
* *La moglie di Claudio*, 1918

Lähteet
-------

1. ↑  Abel, Richard (ed.): *Encyclopedia of Early Cinema*, s. 673. Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-23440-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database: Alberto Nepoti (englanniksi)
**Bentsoiinikondensaatio** eli **asyloiinikondensaatio** on kemiallinen reaktio, jossa enolisoitumaton aldehydi reagoi emäksisissä olosuhteissa itsensä kanssa muodostaen tuotteena α-hydroksiketonin eli asyloiinin. Reaktio vaatii tapahtuakseen nukelofiilisen katalyytin kuten syanidi-ionin. Ensimmäisen kerran reaktion huomattiin tapahtuvan bentsaldehydille, jolloin muodostui bentsoiinia ja tämän reaktion raportoivat Justus von Liebig ja Friedrich Wöhler 1832.

Reagenssit ja mekanismi
-----------------------

Bentsoiinikondensaatio tapahtuu herkimmin aromaattisille aldehydeille kuten bentsaldehydille, anisaldehydille ja furfuraalille, mutta myös glyoksaalijohdannaiset ja eräät alifaattiset aldehydit kykenevät reagoimaan bentsoiinikondensaatiolla. Bentsoiinikondensaation reaktiomekanismin esitti Arthur Lapworth vuonna 1903. Mekanismin ensimmäisessä vaiheessa nukleofiilinen syanidi-ioni reagoi aldehydimolekyylin niin kutsutun donorimolekyylin kanssa muodostaen syanohydriinin. Emäksisissä olosuhteissa tuotteesta eliminoituu protoni, jolloin muodostuu nukleofiilinen nitriilienolaatti, joka reagoi toisen aldehydimolekyylin kanssa nukleofiilisella additioreaktiolla. Kaksi seuraavaa vaihetta mekanismissa ovat protoninsiirtoja ja viimeisen protoninsiirron jälkeen muodostuu yhdisteeseen karbonyyliryhmä ja syanidi-ioni poistuu rakenteesta lähtevänä ryhmänä ja tuotteeksi muodostuu asyloiini.

Ensimmäisten bentsoiinikondensaatioiden ongelma on se, että se vaatii katalyytteinä käytettäväksi erittäin myrkyllisiä syanideja ja syanideja käytettäessä vain aromaattiset aldehydit ovat reaktiivisia. Myöhemmin havaittiin tiamiinin katalysoivan reaktiota ja nykyään yleisimmin käytetyt katalyytit bentsoiinikondensaatioissa ovat tiatsolium- tai imidatsoliumsuoloja tai stabiileja typpeä sisältäviä heterosyklisiä karbeeneja. Käyttämällä kiraalisia karbeeneja voidaan bentsoiinikondensaatio suorittaa symmetrisena hyvällä saannolla ja enantioylimäärällä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Friedrich Brühne & Elaine Wright: *Benzaldehyde, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 2.5.2015
2. 1 2 3  Michael B. Smith & Jerry March: *March's Advanced Organic Chemistry*, s. 1396–1397. John Wiley & Sons, 2007. ISBN 978-0-471-72091-1. (englanniksi)
3. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 18–19. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 2.5.2015). (englanniksi)
4. 1 2  Peter I. Dalko: *Enantioselective Organocatalysis*, s. 331–333. John Wiley & Sons, 2007. ISBN 978-3-527-31522-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 2.5.2015). (englanniksi)
5. ↑  John A. Joule,Keith Mills: *Heterocyclic chemistry*, s. 471. John Wiley & Sons, 2013. ISBN 978-1-118-68164-0. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 2.5.2015). (englanniksi)
**Diann Roffe-Steinrotter** (s. 24. maaliskuuta 1967) on yhdysvaltalainen entinen alppihiihtäjä.

Roffe-Steinrotter voitti olympiakultaa supersuurpujottelussa Lillehammerin talviolympialaisissa 1994, sekä hopeaa suurpujottelussa Albertvillessä 1992. Hän kilpaili ensimmäisen kerran talviolympialaisissa Calgaryssä 1988, sijoittuen suurpujottelussa kahdenneksitoista ja pujottelussa viidenneksitoista.

Roffe-Steinrotter oli vasta 17-vuotias, kun hän voitti kultaa suurpujottelussa Bormion maailmanmestaruuskilpailuissa 1985. Mestaruuden myötä hänestä tuli ensimmäinen alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa kultaa voittanut yhdysvaltalaisnainen. Vailin MM-kilpailuissa 1989 hän sijoittui suurpujottelussa yhdeksänneksi ja supersuurpujottelussa neljänneksitoista. Uransa viimeisissä MM-kilpailuissa Japanin Moriokassa 1993 Roffe-Steinrotter sijoittui suurpujottelun yhdeksänneksi sekä supersuurpujottelussa kolmanneksitoista.

Roffe-Steinrotter voitti urallaan kaksi maailmancupin osakilpailua ja saavutti yhteensä seitsemän palkintokorokepaikkaa. Hän sijoittui kaksi kertaa kymmenenneksi maailmancupin kokonaiskilpailussa kausilla 1989–1990 ja 1991–1992, lisäksi hän oli suurpujottelun maailmancupissa kolmas kaudella 1991–1992.

Roffe-Steinrotter lopetti uransa supersuurpujottelun osakilpailuvoittoon kauden 1993–1994 Vailissa järjestetyissä maailmancupin finaaleissa.

Osakilpailuvoitot
-----------------

| Päivä | Paikka | Laji |
| --- | --- | --- |
| 13. maaliskuuta 1985 | Yhdysvallat Lake Placid | suurpujottelu |
| 17. maaliskuuta 1994 | Yhdysvallat Vail | supersuurpujottelu |

Lähteet
-------

* Diann Roffe-Steinrotter Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
* Diann Roffe-Steinrotter Ski-databasen sivuilla (englanniksi)

Naisten supersuurpujottelun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1988: Sigrid Wolf | 1992: Deborah Compagnoni | 1994: Diann Roffe | 1998: Picabo Street | 2002: Daniela Ceccarelli | 2006: Michaela Dorfmeister | 2010: Andrea Fischbacher | 2014: Anna Fenninger | 2018: Ester Ledecká | 2022: Lara Gut-Behrami |
**Mustan oriin seikkailut** (*Black Beauty*) on James Hillin ohjaama brittiläis-saksalainen nuortenelokuva vuodelta 1971. Se perustuu Anna Sewellin nuortenkirjaan *Uljas Musta* vuodelta 1877, jonka pohjalta käsikirjoituksen on laatinut Wolf Mankowitz. Pääosassa näyttelee nuori Mark Lester.

Juoni
-----

1800-luvulle sijoittuvassa tarinassa musta varsa saa jo syntyessään englantilaisen maatalon pojalta nimen Tumma Kauno. Pojan ja nuoren oriin yhteiseloon tulee särö, kun pojan isä menettää korttipelissä maatilan rikkaalle aateliselle kartanonherralle, joka vaatii omakseen myös hevosen. Musta ori joutuu myytäväksi, ja omistaja vaihtuu usein. Ori joutuu aina Intiaan asti, kunnes pääsee vanhana takaisin Englantiin. Aikuiseksi varttunut poika ja hänen rakas hevosensa kohtaavat uudelleen.

Vastaanotto
-----------

Elokuva sai Suomessa ensi-iltansa aivan vuoden 1972 lopulla. *Helsingin Sanomien* elokuva-arvostelussa *Mustan oriin seikkailujen* arveltiin sopivan hyvin nuorten poikien ja kaikenikäisten hevosystävien katsottavaksi, mutta alle kouluikäisille lapsille monimutkaiset tapahtumat ja eläimiä kohtaan osoitettu julmuus voi olla vaikeaa ymmärtää. *Video-oppaassa* vuodelta 1994 elokuva on nimetty ilmeisesti väärin muotoon *Mustan orin uudet seikkailut*. Markku Salmi mainitsee sen onnistuneena koko perheen seikkailuelokuvana ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arvosanaa "hyvä".

Katso myös
----------

* *Urhea Musta*, uusintaversio vuodelta 1994

Lähteet
-------

1. 1 2  Viikon elokuvia: Harry, Shaft ja Musta ori.  *Helsingin Sanomat*, 5.1.1973, s. 13. Näköislehti (maksullinen).
2. ↑  *Video-opas 94*, WSOY 1994.
**Mustan tiikerin kyyneleet** (thaiksi ฟ้าทะลายโจร, *Fah talai jone*) on Wisit Sasanatiengin ohjaama thaimaalainen elokuva, joka on valmistunut vuonna 2000. Se on osallistunut ensimmäisenä thaimaalaisena elokuvana Cannesin elokuvajuhlien kilpailusarjaan. Se on paitsi thaimaalaista, myös länsimaista elokuvaa esikuvanaan pitävä länkkäriparodia, jonka tapahtumat sijoittuvat 1940- ja 1950-luvulle.

Sen päähenkilö, pistoolisankari Dum Chartchai Ngamsan on rikollisjärjestö Mustien tiikerien jäsen. Hän rakastaa rikollisia jahtaavalle kapteeni Kumjornille (Arawat Ruangvuth) luvattua kuvernöörin tytärtä Rumpoeyta (Stella Malucchi). Takaumina kerrotaan tapahtumien tausta ja Dumin ja Rumpoeyn aiempi suhde.

Siirappisessa elokuvassa on paljon väkivaltaa ja ammuskelua esikuvina paitsi maan oma elokuva myös Sam Peckinpah ja Sergio Leone. Tarinan uskottavuus ei ole vahva, ja elokuvan värit ovat hyvin voimakkaat lukuun ottamatta takaumia, joissa luodaan muutenkin vanhan elokuvan tuntua väärällä nopeudella ja naarmuilla. Myös Douglas Sirkin melodraamat on nähty hengeltään sukulaiselokuvina.

Kriitikot pitävät elokuvaa tylsähkönä ja näkee sen toistavan lajityypin kliseitä, mikä on parodian helmasynti. Elokuvasta on tehty amerikkalaisia katsojia varten versio, jonka loppu on erilainen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Harri Rompotti, Nuudelilänkkäri sekoittaa verta ja siirappia, Helsingin Sanomat 1.8.2011, sivu B 11
2. 1 2  Päivän elokuvia, Tv-maailma, 30/2011 sivu 13
**Alberto Santiago Lovell** (23. huhtikuuta 1912 Avellaneda, Argentiina – 17. maaliskuuta 1966) oli argentiinalainen nyrkkeilijä ja olympiakultamitalisti, jonka amatööriura ajoittui 1930-luvulle ja pitkä ammattilaisura 1930-luvulta aina 1950-luvun alkuun.

Lovell voitti Los Angelesin vuoden 1932 olympialaisissa ensimmäisellä kierroksella Suomen Gunnar Bärlundin pistein, sen jälkeen Kanadan George Maughanin teknisellä tyrmäyksellä sekä finaalissa Italian Luigi Rovatin pisteillä.

Lovell siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1934. Hän nyrkkeli ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa ammattilaisurallaan maaliskuussa 1937 ja saavutti yhdeksän peräkkäistä voittoa, kunnes joulukuussa 1937 koki pistetappion 10-eräisessä ottelussa Los Angelesin olympialaisvastustajaansa suomalaista ammattilaiseksi Yhdysvaltoihin siirtynyttä Gunnar Bärlundia vastaan.

Lovell palasi toukokuussa 1937 Argentiinaan ja saavutti Etelä-Amerikan raskaansarjan mestaruustittelin vuonna 1938 voitettuaan maanmiehensä Valentin Campolon. Tätä titteliä hän pitikin hallussaan aina vuoteen 1953 luopuessaan siitä. Hän nyrkkeilikin paluunsa jälkeen suurimman osan otteluistaan Argentiinassa. Vuonna 1946 hän otteli seitsemän ottelua Brasiliassa ja 1947 Espanjassa kaksi ottelua.

Viimeisen ottelunsa Alberto Lovell nyrkkeili yhdysvaltalaista Archie Moorea vastaan 7. heinäkuuta 1951. Lovell hävisi ottelun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.

Alberto Santiago Lovellin veli oli vuoden 1936 olympiahopeamitalisti José Guillermo Lovell ja poika vuoden 1964 nyrkkeilyn olympiaedustaja Santiago Alberto Lovell, joka eteni Tokion vuoden 1964 olympialaisissa neljännevälieriin eli kahdeksan parhaan joukkoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Alberto Lovell *Olympedia*. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
2. ↑  Olympedia – Heavyweight (>175 pounds), Men *www.olympedia.org*. Viitattu 22.9.2022.
3. ↑  Alberto Lovell BoxRec.com. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
**Erkki Väinö Samuel Malmivaara** (9. syyskuuta 1927 Kuusankoski – 12. lokakuuta 1996 Vaasa) oli suomalainen lehtitoimittaja ja poliitikko.

Varhainen elämä ja koulutus
---------------------------

Erkki Malmivaara syntyi tunnettuun Malmivaaran pappissukuun Kuusankoskella vuonna 1927. Oppikoulun hän kävi Lapualla ja Ylivieskan Raudaskylässä, josta valmistui ylioppilaaksi vuonna 1949. Hän opiskeli jonkin aikaa oikeustieteitä Helsingin yliopistossa, mutta jätti opintonsa kesken.

Ura toimittajana
----------------

Malmivaara aloitti toimittajanuransa vuonna 1953 työskentelemällä sanomalehti Ilkan toimitusharjoittelijana. Suurimman osan työurastaan hän työskenteli Vaasa-lehden palveluksessa. Hän toimi vuosina 1954–1960 lehden toimittajana, 1960–1966 toimitussihteerinä, 1966–1980 toimituspäällikkönä ja vuodesta 1980 hallinnollisena päätoimittajana. Vuodesta 1985 hän työskenteli lehden, jonka nimi oli muuttunut vuonna 1984 Pohjalaiseksi, vastaavana päätoimittajana, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1991.

Poliittinen ura
---------------

Malmivaara oli puoluekannaltaan kokoomuslainen. Hän toimi vuodesta 1972 Vaasan kaupunginvaltuustossa ja vuosina 1972–1984 myös kaupunginhallituksessa. 1976–1984 hän toimi kaupunginhallituksen puheenjohtajana. Hän vaikutti myös Pohjanmaan Kokoomuksen piirihallituksessa ja kokoomuksen puoluevaltuustossa. Malmivaara oli kaksissa vaaleissa ehdolla eduskuntaan.

Malmivaara sai vuonna 1985 kunnallisneuvoksen arvonimen.

Lähteet
-------

* Laukkonen, Ilmari: *Vaasa aikansa kuvastimena II*. 1903–1978. Vaasa: Vaasa Oy:n kirjapaino, 1981. ISBN 951-660-065-4.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Kunnallisneuvos Erkki Malmivaara.  *Helsingin Sanomat*, 15.10.1996. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 8.2.2010.
2. ↑  Laukkonen 1981, s. 278-279


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Pohjalaisen logo | Edeltäjä:**Jaakko Korjus** | **Pohjalaisen päätoimittaja**1985–1991 | Seuraaja:**Jaakko Elenius** |
**Erkki Matti Pekkinen** (10. elokuuta 1923 Jaakkima – 19. marraskuuta 2008 Espoo) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Pekkisen vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Pekkinen ja Anna Tyyne Pakkanen ja puoliso vuodesta 1949 Annaliisa Kanervikko. Pekkinen toimi kotitilallaan maanviljelijänä sotiin asti, mutta joutui evakkona Tornioon. Sotien jälkeen hän muutti Isoonkyröön, kävi talonrakentajakurssin ja toimi kirvesmiehenä. Rakennusmestariksi Pekkinen valmistui Vaasan teknillisestä koulusta vuonna 1947 ja meni sitten Helsinkiin Pellonraivaus-yhtiöön rakennusmestariksi.

Pellonraivaus Oy:ssä Pekkinen perehtyi maanrakennusalaan, mutta päätyi työntutkijaksi. Työskenneltyään rakennusmestarina kahdessa eri rakennusyhtiössä hän perusti kumppanien kanssa maanrakennusalan yrityksen vuonna 1960. E. M. Pekkinen -yhtiöstä tuli alallaan huomattava, sen suurimpia urakoita 1970-luvulla oli Jorvin sairaalan perustustyöt, 1980-luvulla Puotilan metroasema ja 1990-luvulla Stockmannin Tapiolan tavaratalon laajennusurakka. Yrityksensä toimitusjohtajana Pekkinen työskenteli vuoteen 1987 asti. Pekkinen oli myös alansa merkittävä vaikuttaja. Hän oli perustamassa Maa- ja Vesirakennustyönantajain Liittoa, toimi Suomen Rakennusmestarien liiton puheenjohtajana ja Suomen Maanrakentajain Keskusliiton valtuuskunnan puheenjohtajana. Teollisuusneuvoksen arvonimen Pekkinen sai vuonna 1975 ja rakennusalan Rakeva-palkinnon vuonna 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Erkki M. Pekkinen *Biografiasampo*. Viitattu 26.2.2022.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Erkki M. Pekkinen. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  14.1.2009. Viitattu 26.2.2022.
**Dianwéli** (myös *Dianwely*) on maalaiskunta Moptin alueen Douentzan piirissä Malissa. Sen keskuspaikka Dianwely-Maoundé sijaitsee 18 kilometriä Douentzasta etelään. Kunnassa on 3 400 asukasta (vuonna 2009).

Dianwélin kunnan pinta-ala on 165,57 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Douentzan piirin Tédjén, pohjoisessa Douentzan ja idässä Kérénan sekä etelässä Koron piirin Diankaboun ja Kassan sekä Bandiagaran piirin Métoumoun kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin alueeseen. Tasangolla kohoaa matalia vuoria. Varsinaisia vesistöjä ei ole.

Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää ja yksi pienempi asutus. Asukkaiden enemmistö on dogoneja. Lisäksi kunnassa asuu fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, metsien hyödyntäminen, käsityöammatit ja pienimuotoinen kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maapapu, maapähkinä ja lehmänpapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, hevoset, aasit ja siipikarja. Dianwelyssa pidetään viikoittaiset markkinat.

Kunnan läpi kulkevat Douentzasta Koroon ja Beniin johtavat reitit. Palveluihin kuuluu kolme koulua ja terveysasema.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 19.9.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3 4  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Dianwely 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*.  Arkistoitu 7.3.2016. Viitattu 19.9.2014. (ranskaksi)
**Erkki Lähderanta** on Lappeenrannan teknillisen yliopiston fysiikan professori. Lähderannan erikoistumisen alaa ovat puolijohteet ja magnetismi, ja hän on perehtynyt syvällisesti nanohiileen. Edelleen Erkki Lähderannan tutkimuskohteita ovat spintroniikka, suprajohtavuus ja dendrimeerit. Erityistä painoa hän on Lappeenrannassa pannut akateemiselle Venäjä-yhteistyölle. Lähderanta saikin vuonna 2012 Venäjän teknillisten tieteiden akatemian korkeimman kunnianosoituksen, N. N. Semenov -mitalin.

Lähderanta on väitellyt filosofian tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1993. Lappeenrannan teknillisen yliopiston professorina hän on työskennellyt vuodesta 2004 lähtien. Lähderanta on myös Turun ja Vaasan yliopiston dosentti.

Lähteet
-------

1. ↑  Erkki Lähderanta sai arvostetun kunnianosoituksen Venäjältä *lut.fi*.  16.7.2012. LTY. Viitattu 10.8.2012. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Erkki Lähderanta sai arvostetun kunniamitalin Venäjältä *esaimaa.fi*.  16.7.2012. Etelä-Saimaa.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 10.8.2012.
**Träsket** on järvi Eckerössä Ahvenanmaan länsiosassa. Sen pinta-ala on 6,4 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 19 kilometriä länsiluoteeseen ja Tukholmasta 130 kilometriä koilliseen.

Maantiede
---------

Träsketin pituus lounaasta koilliseen on 800 metriä. Järven levein kohta on 150 metriä, keskiosastaan järven leveys on vain noin 20 metriä. Saaria ei ole. Träsketin länsiranta on asutettu, itäranta on metsämaata, joka kohoaa 30–40 metriä merenpinnan yläpuolelle. Träsketiin virtaa laskuojia lounaasta ja lännestä. Träsketin luusua sijaitsee järven pohjoiskolkassa, josta lähtee mutkitteleva, noin 600 metriä pitkä laskuoja koilliseen Insundetiin, joka laskee suoraan mereen.

Träsket (94.110.1.004) kuuluu Ahvenanmaan lounaiseen saaristoalueeseen (94.11), joka on toisen jakovaiheen vesistö Pohjoisen Ahvenanmeren päävesistössä (94). Lounaiseen saaristoalueeseen kuuluu Träsketin ohella Kungsöfjärden, Byträsk, Storviken, Storträsket ja 12 muuta järveksi luokiteltua vakavettä.

Träsket on neljänneksi laajin Eckerön yhdestätoista järvestä. Laajin on Inre fjärden Eckerön pääsaaren pohjoisosassa.

Suomessa on neljätoista vähintään hehtaarin laajuista Träsketiä. Suurin niistä sijaitsee Paraisissa. Träsket-nimisiä vakavesiä on myös muun muassa Sundissa (Sundin Träsket) ja Kirkkonummella (Kirkkonummen Träsket). Kemiönsaaressa on kolme Träsketiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Träsket, vakavesi, Eckerö
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 2.7.2021.
3. ↑  Träsket. Järviwiki. Viitattu 2.7.2021.
4. ↑  Ahvenanmaan lounainen saaristoalue (94.11). Järviwiki. Viitattu 2.7.2021.
5. ↑  Eckerö. Järviwiki. Viitattu 2.7.2021.
6. ↑  Träsket. Järviwiki. Viitattu 2.7.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Eckerö |
| --- |
|  |
| 
* Ahvenanmaan maakunta

 |
|  |
| Historia | 
* Torpvikin lentotukikohta

 | Eckerön vaakuna |
|  |
| Kylät | 
* Björnhuvud
* Finbo
* Kyrkoby
* Marby
* Storby
* Torp
* Överby

 |
|  |
| Luonto | 
* Inre fjärden
* Insundet
* Krogarviken
* Kråkskärsfjärden
* Träsket

 |
|  |
| Talous | 
* Storfjärdens Fisk
* Käringsund Resort & Conference
* MRH Entreprenad & Fastighets

 |
|  |
| Kulttuuri | 
* Ahvenanmaan metsästys- ja kalastusmuseo
* Eckerön kirjasto
* Eckerön posti- ja tullitalo
* Smart Park

 |
|  |
| Seurakunnat | 
* Eckerö-Hammarlandin seurakunta
	+ Eckerön kirkko
	+ Seurakuntakoti Laurentius

 |
|  |
| Urheilu ja liikunta | 

|  |  |
| --- | --- |
| Urheiluseurat | 
* Eckerö IK

 |
|  |
| Liikuntapaikat | 
* Eckeröhallen
* Eckerö Golf
* Solvallen
* Ålands Curling

 |

 |
|  |
| Koulutus | 
* Eckerön peruskoulu

 |
|  |
| Liikenne | 
* Eckerön satama
* Päätie 1

 |
|  |
| Muuta | 
* Eckerön vaakuna

 |

 |
**Erkki Ilmari Muukkonen** (15. elokuuta 1945 Pielisjärvi – 8. toukokuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kapellimestari, urkuri ja kanttori. Hänelle myönnettiin director cantuksen arvonimi.

Muukkonen valmistui kanttori-urkuriksi Kuopiossa suorittamiensa opintojen päätteeksi vuonna 1964. Hän jatkoi opiskelua Sibelius-Akatemiassa vuosina 1964–1969 ja suoritti siellä kapellimestariluokan loppututkinnon. Hän täydensi orkesterinjohdon opintojaan Saksassa opettajinaan muiden muassa Kurt Masur ja Arvīds Jansons. Muukkonen pääsi Suomen valtion apurahalla Budapestiin, jossa hän opiskeli sävellystä Sándor Szokolayn johdolla vuosina 1980–1981. Muukkonen loi Unkarissa yhteyksiä paikallisiin musiikillisiin ja kirkollisiin piireihin.

Muukkonen työskenteli kanttorina Malmilla vuosina 1964–1966 ja Lohjalla 1966–1968. Vuosina 1968–1972 hän toimi Savonlinnan soitannollisen seuran kapellimestarina. Vuosina 1972–1985 hän oli Tukholman suomalaisen seurakunnan kanttori. Muukkonen oli Ruotsiin muuttaneiden oikeuksien puolestapuhuja ja toteuttikin suomalaisten muusikkojen konsertteja sekä musiikkitapahtumia Suomalaisessa kirkossa. Lisäksi hän järjesti eri puolilla Ruotsia kuorokursseja ja musiikkileirejä. Muukkonen työskenteli säestäjänä, sovittajana ja säestäjänä sekä Suomen että Ruotsin radio- ja televisio-ohjelmissa. Vuosina 1985–1987 hän jatkoi Suomessa työskentelyä kanttorina Karkkilassa ja sitten vuosina 1987–2001 Lohjalla.

Muukkosen sävellysten joukossa on urkuteos *Aspekteja vanhasta bysanttilaisesta sävelmästä 1200-luvulta* (1978), jonka hän teki Martti Wallénin ekumeenista konserttikiertuetta varten. Edition Tilli on kustantanut sen ja Muukkosen teoksen *Fughetta uruille*. Muukkonen kääntyi ortodoksiksi muutama vuosi ennen kuin kuoli Helsingissä sairauteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Kuolleet: Kanttori-urkuri Erkki Muukkonen Helsingin Sanomat 14.5.2004, viitattu 15.1.2023
2. 1 2 3 4 5  Muukkonen, Erkki (1945–2004) (Arkistoitu – Internet Archive) Edition Tilli, viitattu 15.1.2023
3. ↑  Muukkonen, Erkki Kansalliskirjaston hakupalvelu, viitattu 15.1.2023
**Ahmajoki** (pohjoissaameksi *Geatkejohka*) on Raisinjoen vesistöön kuuluva joki Enontekiöllä Suomessa ja Raisissa Norjassa. Sen valuma-alueen laajuus 170,06 km²

Pääuoma
-------

Joen pääuoman kulusta on erilaisia tietoja. Suomen Maanmittauslaitoksen peruskarttanimistön mukaan määriteltynä joki saa alkunsa nimettömästä, 790,1 metrin korkeudella merenpinnasta olevasta järvestä lähellä Norjan rajaa Enontekiöllä Suomessa. Norjan Vassdrags- og energidirektoratin uomaverkostotietokannassa joen hydrologisesti määritelty pääuoma on Norjan puolella Geatkegurran laaksossa Geatkejávrin luoteispuolella virtaava uoma. Joki laskee Raisinjokeen Raisissa Norjassa.

Sivujoet
--------

Joen suurin sivujoki on siihen pohjoisesta yhtyvä Gánešjohka, jonka valuma-alueen pinta-ala on 71,6 km². Siihen yhtyvät lounaasta Hárrvesjohka ja etelästä Unotjohka. Muita pienempiä sivujokia ovat joen suulta lueteltuna siihen etelästä yhtyvät Roggejohka ja Hoallojohka sekä jokeen pohjoisesta yhtyvä Ráikojohka, johon yhtyy lännestä Láddojohka.

Valuma-alueen järvet
--------------------

### Norjan puolella

Suurimpia järviä joen valuma-alueen Norjan puoleisessa osassa ovat Geatkejohkan yläjuoksun leventymänä oleva Geatkejávri (27,01 hehtaaria, 709 metriä merenpinnan yläpuolella), Ráikojohkan lähteenä oleva Ráikojávri (51,63 hehtaaria, 684 metriä merenpinnan yläpuolella), Hoallojohkan lähteenä olevat Hoallojávrit (kaksi järveä, toinen 15,32 hehtaaria ja toinen 5,26 hehtaaria, molemmat 764 metriä merenpinnan yläpuolella), Roggejohkan lähteenä oleva Roggejávri (35,57 hehtaaria, 637 metriä merenpinnan yläpuolella), Láddojohkan lähteenä olevat Láddojávrrit (kaksi järveä, alempi 8,97 ha, 758 metriä merenpinnan yläpuolella, ylempi 45,72 hehtaaria ja 759 metriä merenpinnan yläpuolella) sekä Hárrvesjohkan keskijuoksun leventymänä oleva Hárrvesjávri (23,05 hehtaaria, 693 metriä merenpiunnan yläpuolella).

### Suomen puolella

Valuma-alueen Norjan puoleisista järvistä ylempi Láddojavri ulottuu länsireunastaan Suomen puolelle. Kokonaan Suomen puolella olevista valuma-alueen järvistä suurin on Geatkejohkan nimetön lähdejärvi (noin 21,3 hehtaaria, 790,1 metriä merenpinnan yläpuolella) ja lähinnä suurin Geatkejávriin Suomen puolelta laskeva Borijávri (noin 10,8 hehtaaria, 794,4 metriä merenpinnan yläpuolella).

Lähteet
-------

1. ↑  Ahmajoki *Kvensk Stedtnavndatabase*. Kvensk stedsnavntjeneste. Viitattu 23.10.2020.
2. 1 2 3 4  NVE atlas Norges vassdrags- og energidirektorat. Viitattu 20.10.2016.
3. 1 2  Geatkejohka *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 20.10.2016.
4. 1 2 3  Geatkejohka *Norgeskart*. Kartverket. Viitattu 20.10.2016.
5. ↑  Láddojávrrit *Kansalaisen kartapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 20.10.2016.
6. ↑  Nimetön järvi *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 20.10.2016.
7. ↑  Borijávri *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 20.10.2016.
**Follas novas** on galicialaisen Rosalía de Castron runokokoelma vuodelta 1880. Se on hänen toinen ja viimeinen galician kielellä julkaisemansa runokokoelma. Suuri osa kokoelman runoista on kirjoitettu vuosina 1869-1870, kun perhe asui Simancasissa. Kokoelmassa on mukana myös 1870-luvulla kirjoitettuja runoja, joista osa oli julkaistu lehdissä jo ennen kokoelman ilmestymistä. Teosta pidetään yhtenä Galician kirjallisuuden perusteoksena, joka oli käynnistämässä Galician kulttuurin renessanssia.

Kokoelma koostuu viidestä osasta: Vaguedás, Do íntimo, Varia, Da terra sekä As viuvas dos vivos e as viuvas dos mortos.

Kokoelmaa pidetään Rosalía de Castron uran huipentumana. Se on samalla myös siirtymävaihe aikaisemman galiciankielisen kokoelman *Cantares gallegos* (1863) ja radikaalin *En las orillas del Sar* välillä. Romanttisen runouden ohella kokoelmassa on sosiaalista sanomaa, kannanottoja etenkin naisten asemasta ja taloudellisten syiden aiheuttama maaltapaon vaikutuksista. Kokoelman viimeinen osa *As viuvas dos vivos e as viuvas dos mortos* (Elävien ja kuolleiden lesket) kertoo naisista, joiden aviomiehet ovat lähteneet muualle hankkiman toimeentuloa. Useimmat runot on kirjoitettu kotiin jääneiden näkökulmasta, mutta yksi, *Que lle igo ?* (Mitä kerron hänelle) on keskustelu kahden ulkomaille muuttaneen miehen välillä, joista toinen on lähdössä käymään kotikylässä.

Galician muuttoliikkeen kuvauksena *Follas novas* on rinnastettu Federico García Lorcan kokoelmaan *Seis poemas galegos*. Kirjan esipuheessa Castro mainitsee, että Kuubaan muuttaneet galicialaiset ovat osallistuneet kokoelman rahoittamiseen ja levittämiseen.

Lähteet
-------

Kirsti Hooper: *Writing Galicia Into the World: New Cartographies, New Poetics*, s. 150. Liverpool University Press, 2011. ISBN 9781846316678. 

### Viitteet

1. 1 2 3  Follas Novas El Libro Total. Viitattu 19.6.2015.
2. ↑  Hooper, s. 18
3. ↑  Hooper s. 47
4. ↑  Hooper s.47
5. ↑  Hooper s. 150
6. ↑  Hooper s.19

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Follas novas**.