recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aino Hausmann** (o.s. **Kaartinen**, 25. helmikuuta 1901 Helsinki – 17. syyskuuta 1972) oli suomalainen tekstiilitaiteilija ja käsityönopettaja.

Henkilöhistoria
---------------

Hausmannin vanhemmat olivat talousneuvos Heikki Kaartinen ja Matilda Kosonen ja puoliso 1924–1942 liikemies Heinrich Carl Aleksander Hausmann. Aino Hausmann tuli ylioppilaaksi 1919 ja suoritti käsityöseminaarin 1922, Berliinissä hän opiskeli Schule Reimannissa 1922–1923 ja Taideteollisen keskuskoulun käsityöosastolla 1931–1934, josta hän valmistui tekstiilitaiteilijaksi. Hän oli Suomen Käsityön Ystävät -yhtiön toimitusjohtaja 1943 ja yhtiön kotitalouskeskuksen käsityökonsulentti 1944–1949. Hausmannin nimeä kantava SKR:n rahasto vuodelta 1962, joka perustuu hänen lahjoitukseensa, tukee taidekäsityön harjoittajia, taideteollisuusjärjestöjä ja sokeiden henkistä työtä ja akateemista koulutusta sekä edistää taidekäsityön tekemistä tunnetuksi. Myös hänen vuonna 1950 perustamansa Aino-koti-säätiö jakaa apurahoja jatko-opintoihin käsityönopettajille.

Julkaisuja
----------

* *Leluja*, 1945, Aino Hausmann, Kaj Franck
* *Neulemalleja lasten ja aikuisten pukimiin*, 1946
* *Villa emännän käsissä*, 1947
* *Neuletöitä ja kankaita: lajittelusta maatiaislampaan villasta*, 1950
* *Talvea pakoon etelän kesään: lähikuvia Etelä-Afrikan matkalta*, 1951
* *Ommeltavia kirjaimia*, 1952, Aino Hausmann, Juhani Hausmann
* *Kapiokirstu*, 1956

Lähteet
-------

1. 1 2  SKR: Aino Hausmannin Rahasto (Viitattu 10.7.2019)
2. 1 2  Pentti Huovinen, L. Arvi P. Poijärvi, Keijo Virtanen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1970*, s. 199. Helsinki: Otava, 1970.
3. ↑   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 184. (Viitattu 10.7.2019)
4. ↑  Tekstiiliopettajaliitto: Aino Hausmann – kaukonäköinen käsityönopettaja (Viitattu 10.7.2019)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Fritz Volbach
**Fritz Volbach** (17. joulukuuta 1861 Wipperfürth – 30. marraskuuta 1940 Wiesbaden) oli saksalainen säveltäjä, kuoronjohtaja, kapellimestari ja musiikkitieteilijä.

Volbach opiskeli konservatoriossa Kölnissä Ferdinand Hillerin, Adolf Jensenin ja Isidor Seissin johdolla. Berliinissä hänen opettajiaan olivat Wilhelm Taubert ja Carl Albert Löschhorn. Volbach väitteli vuonna 1899 filosofian tohtoriksi Bonnin yliopistosta väitöskirjalla *Die Praxis der Händel-Aufführung*. Hän työskenteli muun muassa kuoronjohtajana Mainzissa, Tübingenin yliopiston musiikillisena johtajana (1907–1918) sekä Münsterin yliopiston opettajana. Hän oli Münsterissä myös kaupungin orkesterin kapellimestarina. Vuonna 1930 Volbach jäi eläkkeelle ja asettui Wiesbadeniin.

Volbach sävelsi oopperan *Die Kunst zu lieben* (1910), sinfonian (1909), sävelrunoja, kamarimusiikkia, pianokappaleita ja kuoroteoksia. Hän julkaisi useita pedagogisia ja musiikkitieteellisiä kirjoja. Taidehistorioitsija Wolfgang Fritz Volbach ja teatteriohjaaja Walther R. Volbach olivat hänen poikiaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Volbach, Fritz Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 22.3.2024 (englanniksi)
2. ↑  Scholarship and Turbulence: Wolfgang Fritz Volbach, a scholar between the two World Wars Staatliche Museen zu Berlin, viitattu 22.3.2024 (englanniksi)
3. ↑  Volbach, Wolfgang Fritz Deutsche Biographie, viitattu 22.3.2024 (saksaksi)
Von der Goltz -suvun vaakuna.
**Von der Goltz** on aatelissuku, joka on asettunut Saksaan ja Alankomaihin. Osa suvusta on kreivillistä, loput vapaaherrallista. Suvun edustajia oli 1800-luvulla merkittävissä asemissa Preussin kuningaskunnassa. Tunnettuja sukuun kuuluneita ovat olleet muun muassa sotamarsalkka Colmar von der Goltz ja kenraalimajuri Rüdiger von der Goltz.

Lähteet
-------

1. ↑  1451-1452 (Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 9. Fruktodling - Gossensass) *runeberg.org*.  1908. Viitattu 11.10.2023. (ruotsiksi)
2. ↑  313-314 (Tietosanakirja / 11. Täydennysosa) *runeberg.org*. Viitattu 11.10.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Von der Goltz** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Auringon muotoinen tyyny sohvalla.
**Tyyny** on pehmeä, usein nukkuessa käytettävä päänalusta. Tyynyn tarkoituksena on tukea nukkujan tai lepääjän päätä, jotta se pysyisi kyljellään nukuttaessa suorassa. Tyynyä voi käyttää myös tukena paremman istuma-asennon saamiseksi. Silloin tyyny voi olla myös pehmikkeenä kovaa alustaa vasten. Tyynyjä käytetään myös koriste-esineinä esimerkiksi vuoteella tai sohvalla. Koristetyynyillä on usein epämukava nukkua niiden litteyden, paksuuden tai kovuuden takia.

Pikkulapsille oma tyyny voi olla rakas ja myös turvan tuoja, varsinkin jos sen muoto tai päällinen ovat yksilöllisiä. 

Tyynyä voidaan käyttää myös aseena leikkimielisessä tyynysodassa. Aseen teho perustuu tyynyn liikemäärään. Vuosittain vietetään maailman tyynysotapäivää (engl. *World Pillow Fight Day*), johon ottaa osaa useita kymmeniä kaupunkeja ympäri maailmaa.

Rakenne
-------

Nukkumiseen tarkoitettuja tyynyjä sängyllä.
Tyyny koostuu sisällä olevasta pehmusteesta ja päällyskankaasta. Tyynyissä on käytetty entisaikoina pehmusteena olkia. Nykyisin pehmusteena käytetään vaahtomuovia tai synteettisiä kuituja, jotka voivat olla profiloituja ilmavuuden aikaansaamiseksi. Joissakin tyynyissä pehmusteena käytetään untuvaa ja höyheniä.

Tyynyn sisus painuu aikaa myöten nukkujan pään painon vaikutuksesta. Tyynyä tulee aika ajoin pöyhiä ilmavuuden ja pehmeyden lisäämiseksi. Ennen vanhaan tyynyn oljet vaihdettiin tarvittaessa. Nykyisin kertakäyttökulttuurissa heikkolaatuinen, kovahkoksi muuttunut tyyny voidaan korvata uudella tyynyllä. Hyvälaatuiset tyynyt säilyttävät kuohkeutensa, kun niitä muistaa välillä pöyhiä.

Sängyn tyynyssä on päällä helposti pestävä vaihdettava puuvilla- tai pellavakankainen *tyynyliina*. Tyynyliina suojaa tyynyä suusta tulevalta kuolalta, hiusten rasvalta ja hilseeltä. Tyynyliina suojaa myös poskilla olevilta epäpuhtauksilta. Koristetyynyissä tyynynpäällinen voi olla kirjailtu.

Tyynytyyppejä
-------------

**Lämpötyynyn** sisällä on verkkovirralla lämmitettävä vastuslanka. Lämpöä tarvitaan sairauksien oireiden lievittämisessä esimerkiksi hammassäryssä tai nenäontelotulehduksissa.

**Koristetyynyjä** käytetään sohvilla tai vuoteilla sisustuksellisina koristeina. Koristetyynyt ovat yleensä nukkumistyynyjä pienikokoisempia. Tyynyn päällinen voi olla vaikkapa satiinia tai vohvelikangasta.

**Terveystyyny** on muotoiltu tyyny, joka antaa päälle parempaa tukea.

Sanan muita merkityksiä
-----------------------

Purukumin palasia sanotaan usein tyynyiksi, koska ne ovat muodoltaan tyynymäisiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Massiivinen tyynysota poisti maailmasta stressiä YLE Uutiset

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tyyny**.
* Saija Räsänen: Elä ilman: Untuvatyyny (Arkistoitu – Internet Archive). Vihreä lanka 28.8.2009.
* Uniliitto - tyynyn valinta (Arkistoitu – Internet Archive)
**Eino Kullervo Kalervo** (28. maaliskuuta 1907 Helsinki – 2. toukokuuta 1961 Espoo) oli sosiaalineuvos ja Invalidiliiton, alkujaan Suomen Siviili- ja Asevelvollisuusinvaliidien liiton, ensimmäinen puheenjohtaja sekä *Suomen Invaliidin* päätoimittaja.

Henkilöhistoria
---------------

Eino Kalervon vanhemmat olivat teknikko Hans Petter Kalervo ja Irene Amanda Lehtinen ja puoliso vuodesta 1948 Lea Kyllikki Koskinen. Kalervo opiskeli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1930–1933. OTK:n konttoristina hän toimi 1934–1935 ja Invalidiliiton puheenjohtajana ja liiton julkaiseman lehden päätoimittajana vuodesta 1938 kuolemaansa saakka. Kalervo itse vammautui vaikeasti varusmiespalvelusaikanaan. Vuonna 1950 sosiaalineuvoksen arvon saaneella Kalervolla oli lukuisia koti- ja ulkomaisia luottamustehtäviä, kuten pohjoismaisen VNI-invalidijärjestön ensimmäinen puheenjohtajuus 1946–1948 ja uudestaan vuodesta 1960.

Julkaisuja
----------

* *Yhteiskunnallisen korkeakoulun sosialistikerho 10 vuotta, 1927–1937*, 1937, Olavi Suvanto, Lilli Pesonen, Yrjö Lehto, Eino K. Kalervo
* *Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvaliidien liitto r.y. 10 vuotta, 1938–1948: omin voimin, yhteistoimin*, 1948, Eino K. Kalervo, Veikko Niemi, Aarre Simonen, Sakari Särkisilta
* *15 vuotta: Suomen siviili- ja asevelvollisuusinvaliidien liitto ry 1938–1953*, 1953

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 318 (Viitattu 25.2.2019)
2. 1 2  Sosiaalineuvos Eino K. Kalervo kuollut. *Helsingin Sanomat*, 4.5.1961, s. 5.

Aiheesta muualla
----------------

* Peltoniemi, Pentti 2013. *Yhdessä omin voimin: Eino K. Kalervon elämä*, Helsinki: Otava, 225 s. ISBN 978-951-1-27224-3

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Johan Axel Cedercreutz
**Johan Axel Cedercreutz** (28. tammikuuta 1801 Västerås – 7. joulukuuta 1863 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen kenraalimajuri ja vapaaherra, joka toimi sotilasuransa jälkeen Turun ja Porin läänin kuvernöörinä. Hän osallistui myös vuoden 1863 säätyvaltiopäiville.

Ura
---

Cedercreutz palveli vuosina 1819–1822 I Jalkaväkirykmentin Turun pataljoonassa, josta hänet siirrettiin Henkikaartin suomenmaalaiseen rykmenttiin Pietariin. Vuonna 1841 Cedercreutz ylennettiin everstiksi ja hän siirtyi Varsovassa toimineeseen Henkikaartin Liettuan rykmenttiin. Cedercreutz määrättiin Pietariin sotalaitoksen rakennusinstituuttiin vuonna 1843, jonka jälkeen hän työskenteli vielä 1850-luvulla Venäjän tie- ja vesikulkulaitoksen palveluksessa sekä rautateillä poliisimestarina, kunnes erosi armeijan palveluksesta vuonna 1858.

Huhtikuussa 1858 Cedercreutz nimitettiin Turun ja Porin läänin virkaatekeväksi kuvernööriksi ja hänen virkansa vakinaistettiin maaliskuussa 1863.

Kuolema
-------

Cedercreutz teki itsemurhan joulukuussa 1863 ollessaan sukunsa edustajana Helsingissä pidetyillä valtiopäivillä. Hän oli jo viikkojen ajan kärsinyt masennuksesta ja haavoitti itseään puukolla perjantaina 4. joulukuuta Kruununhaan kaupunginosassa sijainneessa Mariankadun saunassa. Paikalla olleet ulkopuoliset onnistuivat saamaan veitsen pois Cedercreutzilta, mutta hän menehtyi saamiinsa vammoihinsa maanantain vastaisena yönä. Tapaus herätti aikoinaan suurta huomiota pääkaupungissa.

Perhe
-----

Alle vuoden ikäisenä vanhempiensa mukana Suomeen muuttanut Johan Axel Cedercreutz kuului aateliseen Cedercreutzin sukuun (Vapaherrat / nr. 6). Hänen isänsä oli Köyliönkartanoa hallinnoinut hovimetsänhoitaja ja vapaaherra Axel Reinhold Cedercreutz. Johan Axel Cedercreutz avioitui vuonna 1844 Turussa virolaisen kenraalimajurin Reinhold Johan Nassokinin tyttären Emilia Lovisan (1823–1905) kanssa. Pariskunnalle syntyi kuusi tytärtä vuosina 1847–1861. Lovisa Emilia Charlotta Cedercreutz avioitui kenraaliluutnantti, vapaaherra Johan Fredrik Gustav Aminoff kanssa. Johan Axelin veli oli senaattorina ja maaherrana toiminut Carl Emil Cedercreutz.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Cedercreutz, Johan Axel Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Biografiakeskus. Viitattu 11.6.2014.
2. ↑  Dödsfall Helsingfors Tidningar 8.12.1863. Viitattu 11.6.2014.
3. ↑  Kuolon-sanoma Helsingin Uutiset, 10.12.1863. Viitattu 11.6.2014.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Selim Ekbom** | **Turun ja Porin läänin kuvernööri**1858–1863 (vt.), 1863 | Seuraaja:**Carl Magnus Creutz** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit
* Biografiasampo

 |

 |
**Just Mathias Thiele** (13. joulukuuta 1795 Kööpenhamina, Tanska – 9. marraskuuta 1874 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjastonhoitaja, folkloristi, runoilija graafikko ja piirtäjä.

Thiele tuli ylioppilaaksi 1816 ja oli jo edellisenä vuonna saanut Jens Baggesenin tunnustuksen runomuotoisesta vastauksestaan tämän esittämään arvoitukseen "Det evige sindbillede". Thiele oli 1820–1835 Det Kongelige Bibliotekin sihteerinä ja oli vuodesta 1835 kuparipiirroskokoelman inspehtori sekä vuodesta 1861 johtaja. Hänen aikanaan kokoelma erotettiin kirjastosta ja saatiin mallikelpoiseen kuntoon. Hän oli lisäksi 1825–1871 Kunstakademietin sihteeri ja vuodesta 1839 kuninkaallisen käsikirjaston hoitaja.

Thiele julkaisi 1818–1823 kaksiosaisen *Danske folkesagn*, minkä lisäksi tuli 1860 kolmas osa, *Den danske almues overtroiske meninger*. Oleskellessaan Roomassa 1824 hän pääsi tekemisiin Bertel Thorvaldsenin kanssa ja julkaisi teoksen *Thorvaldsen og hans værker* (1831–1850, uusi painos 1842–1857, jossa 205 kuparipiirrosta) ja kirjoitti myöhemmin *Thorvaldsens biographie* (1851–1856). Hänen kirjansa *Vragstykker af et digterskib* (1848) sisältää muun muassa lyyrisiä runoja ja pari näytelmää. Kansansaduista on peräisin aineksia näytelmissä *Thyra Boløxe og herremanden* (1857) ja *Claus Rigmands skat* (1859) sekä kahdessa "kansanrunodraamassa" (1864).

Thiele oli myös piirtäjä ja graafikko. Yksi hänen työnsä on Göteborgin historiallisessa museossa.

Teokset
-------

* *Danske folkesagn*, 1818–1823
* *Thorvaldsen og hans værker* (1831–1850, uusi painos 1842–1857, jossa 205 kuparipiirrosta)
* *Vragstykker af et digterskib* (1848)
* *Thorvaldsens biographie* (1851–1856)
* *Thyra Boløxe og herremanden* (1857)
* *Claus Rigmands skat* (1859)
* *Den danske almues overtroiske meninger* 1860
* *Kunstakademiet og heststatuen paa Amalienborg* (1860)
* *Erindringer fra Bakkehuset* (1869)
* *Af mit livs aarbøger 1795–1826* (1873)
* *Af mit livs aarbøger 1795–1874* (1917).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Thiele, Just Mathias, Nordisk familjebok 28. 1919 (ruotsiksi)
2. ↑  Göteborgs historiska museum (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Just Mathias Thiele** Wikimedia Commonsissa

* Just Mathias Thiele, Nomos (tanskaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Salmijärvi** on järvi Hyrynsalmen keskustan itäpuolella Kainuun maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,8 neliökilometriä Ranta10-menetelmällä tai 3,5 neliökilometriä Ranta20-menetelmällä. Etäisyys Kajaanista on 63 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Salmijärven pääallas on itärannan lähellä sijaitsevia vähäisiä luotoja lukuun ottamatta saareton. Lahdet (Simunanlahti, Syvälahti, Kurjalanlahti, Hietalahti) ovat suiltaan avoimia. Noin puolet järvestä on Ranta20-menetelmällä mitaten vähintään kolme metriä ja enintään kuusi metriä syvä. Vähintään kymmenen metriä syvien alueiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin kaksitoista hehtaaria. Syvin piste, noin 17,5 metriä, sijaitsee järven länsipuoliskolla.

Hyrynsalmen keskustan itäisimmät osat ulottuvat Salmijärven länsirantaan. Muilla rannoilla on hajanaisesti pientaloja. Suurin tulouoma on kaakosta Nuottijärveltä (159,8 metriä mpy) virtaava Nuottijoki. Kurjalanlahdesta työntyy itään pieni ja kapea vesialue, jonka pohjukkaan virtaa Myllyoja järven itäpuolisilta soilta. Salmijärvi laskee noin kolmanneskilometrin pituista Siltasalmea länteen Emäjokeen. Valtatie 5 kulkee Siltasalmen yli.

Salmijärven vesitilavuus on 15 178 000 kuutiometriä.

Salmijärvi (59.431.1.007) kuuluu Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueeseen (59.431), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Hyrynjärven alue (59.43) ja ensimmäinen on Hyrynsalmen reitin alaosan alue (59.4). Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueeseen kuuluu neljätoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Salmijärvi on Hyrynjärven jälkeen laajin. Ranta10-mittaustavalla toiseksi laajin on Seitenjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Salmijärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 7.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 7.3.2024.
3. ↑  Salmijärvi (59.431.1.007) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 7.3.2024.
4. ↑  Seitenjärven-Hyrynjärven lähialue (59.431) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 7.3.2024.
**Asser August Aromaa** (28. joulukuuta 1911 Forssa – 4. huhtikuuta 1989 Lohja) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Aromaan vanhemmat olivat laitosmies Yrjö August Aromaa ja Jenny Matilda Wessman ja puolisot 1939–1969 Kaino Edit Ruoho ja vuodesta 1970 Elvi Lotta Marjatta Korkkinen, aiemmin Liuhto. Kriminologi Kauko Aromaa oli Asser Aromaan poika ensimmäisestä avioliitosta. Asser Aromaa tuli ylioppilaaksi Forssan yhteiskoulusta 1932 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1939. Puhelin- ja radiotekniikasta kiinnostunut Aromaa toimi jo opintojensa aikana ja valmistuttuaan Posti- ja lennätinhallituksessa, vaikka hän osallistui talvisotaan ja jatkosotaan.

Sodan jälkeen Aromaasta tuli Posti- ja lennätinhallituksen toimistoinsinööri ja vuonna 1945 heikkovirta- ja puhelintekniikan professori Jaarli Jauhiaisen assistentti. Radioteollisuus-yhtiöön Aromaa siirtyi teknilliseksi johtajaksi 1946, seuraavana vuonna hänestä tuli yrityksen toimitusjohtaja. Vuonna 1948 Aromaa nimitettiin apulaisjohtajaksi Helvariin, jossa hänestä tuli toimitusjohtaja 1950. Mentyään 1954 Helvarista Pohjoismainen Sähkö -yhtiöön ensin Oulun konttorin johtajaksi ja sitten koneosaston hoitajaksi, Aromaa siirtyi 1957 Siemensin Suomen yhtiöön Siemens Sähköön heikkovirtaosaston päälliköksi, prokuristiksi, apulaisjohtajaksi ja vuodesta 1969 yhtiön toimitusjohtajaksi. Aromaa sai ansioistaan Teknillisen korkeakoulun kunniatohtorin arvon, teollisuusneuvos hänestä tuli 1969. Vuonna 1977 eläköitynyt Aromaa oli sotilasarvoltana reservin majuri (1968).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Biografia-sampo: Asser Aromaa Viitattu 21.10.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 60. Viitattu 21.10.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Carl Carlsson Rennerfelt** (1620 Immola, Nummi – 1696 Immola, Nummi) oli Ruotsin valtakunnan aikaan Suomen alueella palvellut everstiluutnantti. Rennerfelt tunnettiin alun perin nimellä Remainen, kunnes Kuningatar Kristiina aateloi Rennerfeltin vuonna 1652 palkintona sotasaavutuksistaan.

Rennerfelt omisti Nummella nykyisen Lohjan alueella sijaitsevan Immolan eli Yli-Immolan tilan, joka toimi Uudenmaan Rakuunarykmentin ratsutilana numero 32.

Elämäkerta
----------

Carl Carlsson Remainen syntyi Immolan tilalla Nummella vuonna 1620. Remainen aateloitiin nimellä Rennerfelt vuonna 1652. Rennerfelt oli naimisissa kolme kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Someron Hirsjärven kartanon tytär Hebla Munck af Sommarnäs. Pari avioitui 1647, mutta avioliitto päättyi Munck af Sommarnäsin kuoltua 1649. Toisiin naimisiin Rennerfelt meni vuonna 1653 Vihdin Olkkalan kartanon tyttären Anna Ekestubben kanssa. Tämä avioliitto päättyi Ekestubben kuoltua vuonna 1669. Kolmas avioliitto solmittiin Rennerfeltin ja Karjalohjan Luskalan tyttären Katarina Elisabet Schmiedefeltin kanssa. Schmiedefelt kuoli 1693.

Rennerfelt kohosi furiiriksi vuonna 1641 ja hän otti osaa Breitenfeldin toiseen taisteluun Saksassa vuonna 1642. Tanskan sodassa vuonna 1643 Rennerfelt toimi majoitusmestarina. Vuonna 1677 Rennerfelt kohosi everstiluutnantiksi. C. C. Rennerfelt omisti Nummella Immolan eli Yli-Immolan tilan ja tämän lisäksi hänen omistuksiin kuului myös Vihdissä Kivelän ja Vanhalan tilat, sekä avioliiton kautta Someron Harjun kartano. Vuonna 1666 Rennerfelt palkittiin uskollisesta palveluksestaan läänityksellä, joka käsitti kaksi tilaa Nousiaisissa ja kaksi tilaa Lohjalla.

Rennerfelt lahjoitti Nummen vanhaan kirkkoon kattokruunun vuonna 1650 ja saarnastuolin vuonna 1660. Nämä esineet ovat sittemmin siirretty vuonna 1822 valmistuneeseen Nummen kivikirkkoon.

Rennerfelt suvun sukuhauta sijaitsi Lohjan Pyhän Laurin kirkon lattian alla. Paikalla on vielä nähtävissä Immolan Rennerfeltien hautakivi alttarin eteläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Leo Dammert, Pekka Keinänen: "8. Immola", *Nummen maatilojen historia*, s. 138. Leo Dammert, 2021. ISBN 978-952-69589-0-3.
2. ↑  Rennerfelt nr 572 - Adelsvapen-Wiki *www.adelsvapen.com*. Viitattu 20.6.2021.
3. 1 2  Jully Ramsay: 336 (Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden) *runeberg.org*.  1909. Viitattu 20.6.2021. (ruotsiksi)
**Per amore di Jenny** ("Jennyn rakkauden tähden") on vuonna 1915 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Nino Oxilian ohjaaman lyhyen komedian pääosia esittävät Pina Menichelli, Amleto Novelli ja Alberto Nepoti.

Juoni
-----

Isä vie Jennyn lomalle Italiaan, jotta tämä unohtaisi rakastettunsa. Jennyn huvilan lähellä on paja, jonka seppä laulaa työskennellessään. Jenny tutustuu seppään, joka rakastuu salaa kauniiseen ulkomaalaiseen. Eräänä päivänä Jenny saapuu tapaamaan seppää sulhasensa kanssa. Nuorten lähtiessä pois seppä puhkeaa lauluun, jolla hän yrittää selittää tunteitaan.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Pina Menichelli  | … |  Jenny
  |
|  Amleto Novelli  | … |  seppä Mario
  |
|  Alberto Nepoti  | … |  sulhanen
  |
|  Giuseppe Piemontesi  | … |  Jennyn isä
  |

Tuotanto
--------

Cinesin tuottama *Per amore di Jenny* on liian lyhyt, jotta sen tarina ehtisi kunnolla kehittyä. Siinä on samoja aineksia kuin Oxilian ja Menichellin aiemmassa lyhytelokuvassa *Veli di giovinezza* ("Nuoruuden häivähdyksiä", 1914). Myöhemmin femme fatalen rooleihin erikoistunut Menichelli on vielä viaton ja raikas. Visuaalisesti viehättävässä elokuvassa on paljon liikettä, ulkokuvia ja Rooman nähtävyyksiä. Sen värillinen alkuperäiskopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa.

Lähteet
-------

1. 1 2    *Bianco e Nero*, numero speciale: Il cinema muto italiano 1915, seconda parte (1992), s. 112.
2. 1 2  Martinelli, Vittorio: *Pina Menichelli: Le sfumature del fascino*, s. 80. Roma: Bulzoni Editore, 2002. ISBN 88-8319-740-2.
3. ↑  Silents, Please! *silentsplease.wordpress.com*. Viitattu 18.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* *Per amore di Jenny* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Frans Eino Silkko**, vuoteen 1925 **Lönnqvist** (10. heinäkuuta 1901 Valkeakoski – 4. kesäkuuta 1977 Mikkeli) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Silkon vanhemmat olivat tehtaan mestari Frans Lönnqvist ja Ida Maria Vehkala ja puoliso vuodesta 1930 Anna Helena Heino. Silkko kävi Tampereen teollisuuskoulun ja Tampereen teknillisen opiston, josta hän valmistui sähköinsinööriksi vuonna 1928. Valmistuttuaan Silkko työskenteli Raumalla sähköliikkeen toimitusjohtajana vuoteen 1936 ja sitten Sortavalan kaupungin sähkölaitoksen toimitusjohtajana, joskin hän oli välirauhan aikana hetken Raahen kaupungin sähkölaitoksen johtaja. Palattuaan Sortavalaan hän oli siellä myös KYMROn Sortavalan rakennuspiirin sähköinsinööri 1942–1944. Sotien jälkeen Silkko oli vuonna 1945 Mikkelin kaupungin sähkölaitoksen johtaja, mutta siirtyi jo seuraavana vuonna vasta perustetun Suur-Savon Sähkön toimitusjohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti aina eläköitymiseensä asti, vuoteen 1966, jolloin hänen seuraajakseen tuli Matti Pylkkänen. Teollisuusneuvoksen arvonimen Silkko sai vuonna 1959.

Lähteet
-------

1. 1 2  Eino Silkko *Biografiasampo*. Viitattu 18.3.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 799. Viitattu 18.3.2022.
**Olof Eric Bernhard Widholm** (30. kesäkuuta 1923 Helsinki – 25. syyskuuta 2001 Espoo) oli suomalainen lääkäri ja professori. 

Widholmin vanhemmat olivat insinööri Eric Widholm ja Saimi Laakkonen. Widholm tuli ylioppilaaksi Ruotsalaisesta normaalilyseosta 1942 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1950. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1953. Widholm erikoistui naistentauteihin ja synnytysoippiin sekä serologiaan ja bakteriologiaan 1957, Helsingin yliopiston naistentautien ja syunnytysopin dosentti hänestä tuli 1958. Widholm oli Helsingin yliopistollisen keskussairaalan Naistenklinikan apulaisylilääkäri 1963–1975 ja ylilääkäri 1975–1987 ja Helsingin yliopiston synnytys- ja naistentautiopin apulaisprofessori 1969–1974 ja professori 1975–1987. Hänen tutkimuskohteitaan olivat serobakteriologia, endokrinologia, obstetriikka, nuorten ja operatiivinen gynekologia sekä ultraäänitutkimus ja syöpä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 746-747. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. 1 2  Olof Widholm hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
3. ↑  Facta 2001, WSOY 1986, 18. osa, palsta 195


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Kaarlo Johan Oskar Rautakorpi**, sukunimi vuoteen 1906 *Grönblad* (26. kesäkuuta 1884 Lapua – 29. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen pankinjohtaja ja tulitikkutehtailija.

Rautakorven vanhemmat olivat kappalainen Johan Oskar Grönblad (Rautakorpi, 1855–1918) ja Vivi Gustava Törnudd. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Tampereen reaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908 ja filosofian maisteriksi 1919.

Rautakorpi oli Kansallis-Osake-Pankin palveluksessa 1908–1918, Tampereen Osake-Pankin johtajana 1918 sekä Kansallis-Osake-Pankin Kuopion konttorin johtajana 1918–1923. Hän oli sen jälkeen Kuopiossa tulitikkuja ja myöhemmin vaneria valmistaneen Osakeyhtiö Savon toimitusjohtajana 1923–1940 sekä yhtiön johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1941 alkaen. Rautakorpi oli myös Porin Tulitikkutehdas Oy:n toimitusjohtaja 1933–1950.

Rautakorpi oli Kuopion kaupunginvaltuuston jäsenenä 1920–1922 ja Kuopion kauppakamarin puheenjohtajana 1921–1923. Hän oli Ruotsin varakonsulina Kuopiossa 1932–1937.

Kaarlo Rautakorpi oli naimisissa 1914–1940 Eine Maria Granrothin (k. 1941) ja vuodesta 1943 Laura Huttusen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1954
2. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1902: matrikkelinumero 27853 (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 27.02.2022.
3. 1 2 3 4  Konsuli Kaarlo Rautakorpi 50-vuotias, Savon Sanomat, 26.06.1934, nro 73, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Johan Oskar Grönblad
**Varpu Marjomäki** (s. 1962) on suomalainen solu- ja molekyylibiologian professori Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa vuodesta 2020. Hänen tutkimusalaansa on monitieteinen nanotiede.

Marjomäki on toiminut solu- ja molekyylibiologian akatemiatutkijana vuodesta 2007 lähtien ja ollut lehtori Jyväskylän yliopistossa vuodesta 2009. Hän on Jyväskylän yliopiston dosentti ja vieraileva tutkija Kapkaupungin yliopistossa Etelä-Afrikassa 2018 lähtien.

Marjomäki on erikoistunut enterovirusten infektiomekanismeihin. Hänen enterovirustutkimuksensa alkoi vuonna 1998 hänen liittyessään Jyrki Heinon tutkimusryhmään Jyväskylän yliopistossa. Hän on tehnyt yhteistyötä myös Luonnonvarakeskuksen kanssa etsiessään antiviraaleja eli viruksen toimintaa estäviä aineita Suomen luonnosta. Marjomäki on tutkinut myös koronaviruksia, kuten COVID-19-sairautta aiheuttavaa virusta. Hän on saanut toisen Jyväskylän yliopiston professorin, Perttu Permin, kanssa Suomen Akatemian konsortiorahoituksen COVID-19-inhibiittoreiden tutkimiseen.

Marjomäeltä on ilmestynyt yli sata vertaisarvioitua tieteellistä julkaisua. Marjomäki on johtoryhmän jäsen Virustautien tutkimussäätiössä sekä varajohtaja ja sihteeri Nordic Microscopy Societyssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Marjomäki, Varpu, 1962- *Finto*. Viitattu 30.4.2023.
2. 1 2 3 4  Jyväskylän yliopisto sai uudet professorit fysiikan, eläinekologian, solu- ja molekyylibiologian sekä matematiikan aloille *STT Info*.  23.9.2020. Viitattu 25.11.2021.
3. ↑  Heikkinen, Tanja: Enteroviruksen osaaja löysi luonnosta myös koronaviruksen päihittäviä molekyylejä *Jyunity.fi*.  16.9.2020. Viitattu 25.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Varpu Marjomäki Jyväskylän yliopiston verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID
* Scopus

 |

 |
**Aarne Leonard Toivonen** (28. syyskuuta 1894 Oulu – 27. huhtikuuta 1964 Oulu) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Toivosen vanhemmat olivat työnjohtaja Juho Toivonen ja Fanny Maria Puhakka ja puoliso vuodesta 1920 Emmi Maria Martikkala. Toivonen pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1914 ja valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta 1917. Suomen sisällissotaan Toivonen osallistui Oulun toisen vapaaehtoisen rintamakomennuskunnan mukana. Hän oli VR:n Oulun konepajan konttoristi 1914–1915, Pohjanmaan Kauppiaiden -yhtiön kirjeenvaihtaja, kirjanpitäjä 1917–1919, konttoripäällikkö 1919–1923, toinen johtaja 1923–1932, toimitusjohtaja 1933–1962, johtokunnan jäsen vuodesta 1924, puheenjohtaja vuodesta 1934 ja hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1933. Toivonen oli myös Pohjanmaan Kauppiaiden osakas, vuonna 1960 hän oli yhtiön suurin yksityinen osakkeenomistaja. Hän oli Oulun kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1934 ja kaupunginhallituksen jäsen vuodesta 1944 ja hänellä oli useita muita luottamustehtäviä. Sotilarvoltaan Toivonen oli reservin vääpeli. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1944. Toivosen muotokuvan maalasi 1942 taiteilija Tauno Miesmaa. Aarne Toivosta seurasi Pohjanmaan Kauppiaiden -yhtiön toimitusjohtajana vuonna 1962 hänen poikansa, myöskin kauppaneuvoksen arvonimen saanut Paavo Toivonen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aarne Toivonen *Biografiasampo*. Viitattu 1.8.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 893. Viitattu 1.8.2022.
3. ↑  Kauppaneuvos Aarne Toivonen kuollut.  *Uusi Suomi*, 28.4.1964, nro 115, s. 19. Kansalliskirjasto. Viitattu 1.8.2022.
**Krypto** on sanaristikko, jossa vihjeet ovat vastausruutuihin merkittyjä kirjainten koodimerkkejä. Yleensä kryptossa on niin monta koodinumeroa kuin siinä on eri kirjaimia, tavallisesti ykkösestä alkaen. Vihjeeksi on koodimerkkien lisäksi usein annettu myös kuvallinen vihje. Kokonaan vihjeetöntä kryptoa kutsutaan sokkokryptoksi. Esimerkiksi kryptossa voi olla pääkuvassa siili ja siitä lähtevässä sanassa numerot 1,2,2,3,2. Tästä voi päätellä, että jokaiseen ruutuun, jossa on numero 1, pannaan S, kakkosen sisältäviin ruutuihin I ja L ruutuihin, joissa on numero 3. Seuraavat kirjaimet pitää päätellä näiden kuvasta saatavien kirjainten perusteella. Jos tehtävässä on vaikkapa sana 1,2,2,4,2, nelonen voi olla P tai R (sana tällöin siipi tai Siiri). Nettikryptoissa on yleensä mukana sovellus, joka täyttää kaikki samannumeroiset ruudut, kun panee yhteen niistä kirjaimen.

Kryptoja on Suomessa julkaistu 1960-luvulta lähtien. Iisakin Julkaisut Oy perusti 1970-luvulla Krypto-nimisen lehden, joka oli Suomessa ensimmäinen laatuaan. Se ilmestyi vain muutaman vuoden. Semicin sen kilpailijaksi perustama Krypto Ristikko lopetettiin samoihin aikoihin. Vajaan 20 vuoden ajan ei Suomessa ilmestynyt yhtään kryptoihin erikoistunutta lehteä. Uuden buumin aloitti Ten Point Press Oy vuonna 1995 startatessaan Pelikaani-ristikkolehtiperheen neljännen julkaisun, Krypto Pelikaanin. Nykyisin*milloin?* Suomessa ilmestyy toistakymmentä kryptoihin erikoistunutta tehtävälehteä.

Ensimmäisenä Suomessa julkaistuna kryptona voidaan kutenkin pitää ruotsinkielisessä lastenlehdessä Nya Trollsländanissa ("Uusi Sudenkorento") 17.9.1887 julkaistua pikkutehtävää, jonka nimi oli virheellisesti Anagrammer ("Anagrammit") – kaksi viikkoa myöhemmin julkaistussa ratkaisussa nimeksi oli vaihdettu Diamantgåva ("Timanttiarvoitus"). Ruudukko oli pelikorttien ruudun kaltainen kärjellään seisova neliö. Krypto-sanaa ei tuolloin edes ollut olemassa ruotsiksikaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Krypto Pelikaani 10 vuotta! *sanaristikot.net*.  17.5.2005. Sanaris Oy.  Arkistoitu 2.5.2023. Viitattu 2.5.2023.
2. ↑  Kryptot - Ristikot - Aikakauslehdet Lehtipiste Oy.  Arkistoitu 2.5.2023. Viitattu 2.5.2023.
3. ↑  17.9.1887 Nya trollsländan no 18, s. 8 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 28.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Sanaristikot.net, Sanaris Oy:n sanaristikkosivusto, jossa myös kryptoja päätteellä ratkottavaksi
* Erkki Vuokila: *Sanaristikot (MMM Kansalaisen tietokirjat)*, s. 29-37. Otava, 2004. ISBN 951-1-18867-4.  Kirjassa opetetaan myös ratkomaan kryptoja
**Táka** (kreik. Τάκα; myös Τάκκα, *Tákka*; (Τεχνητή) Λίμνη Τάκα, *(Technití) Límni Táka*, *Tákan tekojärvi*) on tekojärvi Kreikassa. Se sijaitsee Tegéan kunnassa Arkadian alueyksikössä etelään Trípolista. Järven puolisuunnikkaan muotoisen tekoaltaan pinta-ala on 1,16 neliökilometriä ja ympärysmitta noin 4,4 kilometriä. Suurimmillaan koko järven pinta-ala on talviaikaan noin kuusi neliökilometriä.

Táka-järveä.
Táka-järvi sijaitsee 657 metrin korkeudessa merenpinnasta laskettuna. Sen nimen selitetään tulevan italiankielen sanasta *tacca*, joka tarkoittaa "avointa maata". Järvi saa vetensä lähteistä sekä useista virroista, joista merkittävin on Valtetsórema. Vesi poistuu useiden maanalaisten aukkojen kautta ja päätyy Argoliinlahteen ja Alfeiós-jokeen. Osa järven alueesta on maanviljelyskäytössä vedenpinnan ollessa matalalla. Táka on merkittävää lintualuetta, ja se on ympäristöineen Natura-aluetta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Λίμνη Τάκα *Natura Graeca*. Viitattu 4.9.2023.
2. 1 2 3  Λίμνη Τάκα *Peloponnisos Search*. Viitattu 4.9.2023.
3. ↑  GR2520002 Limni Taka *Natura 2000*.  Arkistoitu 6.5.2023. Viitattu 4.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Táka** Wikimedia Commonsissa
**Child’s Play** on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuva on ensimmäinen osa *Child’s Play* -elokuvasarjassa, jonka pääosassa on murhanhimoinen tappajanukke Chucky. Elokuvan on ohjannut Tom Holland ja sen pääosissa ovat Alex Vincent ja Brad Dourif.

Elokuvalle on tehty kuusi jatko-osaa: *Child’s Play 2 – murhaava nukke*, *Child’s Play 3*, *Bride of Chucky*, *Seed of Chucky,* *Curse of Chucky* ja *Cult of Chucky*. Lisäksi elokuvasta on tehty samanniminen uusintaversio vuonna 2019.

Juoni
-----

Elokuva kertoo sarjamurhaajasta nimeltä Charles Lee Ray. Ray pakenee poliiseja paikalliseen lelukauppaan ja käyttää hyödykseen oppimiansa voodoo-taikoja ja siirtää henkensä "Kiva Kaveri" -nukkeen, ja Charles Lee Ray todetaan kuolleeksi. Andy Barclay saa äidiltään syntymäpäivälahjaksi sattumalta juuri sellaisen nuken ja pian omituinen murhasarja käynnistyy, Andyn ollessa aina paikalla kun tapahtuu. Kukaan ei kuuntele Andya, kun hän väittää "Chucky" -nimisen nuken olevan syypää tapahtumiin ja Andy aiotaan huostaanottaa Andyn äidiltä, Karenilta. Lopulta Karenin epäluulo nuken viattomuudesta alkaa herätä ja nukke paljastuukin ilmieläväksi, uuden kehon hankkineeksi Charles Lee Rayksi. Rayn suunnitelmana on seuraavaksi siirtää sielunsa Andyyn ennen kuin jää lopullisesti jumiin nuken kehoon samalla kun Karen ja Rayn tappanut poliisi Mike Norris aloittavat taistelun nuken pysäyttämiseksi ja Andyn sielun pelastamiseksi.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Brad Dourif  | … |  Charles Lee Ray/Chucky
  |
|  Alex Vincent  | … |  Andy Barclay
  |
|  Catherine Hicks  | … |  Karen Barclay
  |
|  Chris Sarandon  | … |  Mike Norris
  |

Kohtelu Suomessa
----------------

Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa 7.4.1989 ikärajan KK (Kokonaan kielletty), joten elokuvaa ei ollut laillista Suomessa levittää eikä esittää.. Elokuva vapautui sensuurista vasta vuonna 1.1.2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Child’s Play* Elonet.   Viitattu 27.3.2018
2. ↑  Sedergren, Jari: *Taistelu elokuvasensuurista : valtiollisen elokuvatarkastuksen historia 1946-2006*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, [2006]. ISBN 9517468121.
3. ↑  Hallituksen esitykset: HE 2/2000 *finlex.fi*. Viitattu 10.3.2018.
4. ↑  Säädökset alkuperäisinä: Laki kuvaohjelmien tarkastamisesta 775/2000 *finlex.fi*. Viitattu 10.3.2018.
Mika Brushane vuonna 2010.
**Mika Brushane** (s. 20. heinäkuuta 1969) on suomalainen rumpali, lyömäsoittaja, säveltäjä ja äänittäjä. Hän on opiskellut Oulunkylän Pop & Jazz opistossa ja Matti Oilingin rumpukoulussa.

Brushanen pitkäaikaisin vakiokokoonpano oli hänen isänsä Martin Brushanen perustama Martin Brushane Big Band, jossa hän soitti vuodet 1981–2008. Vuonna 2001 Brushanen perheelle myönnettiin Classic Jazz ry:n Louis Armstrong -palkinto.

Brushane soittaa Ladies First Big Band, IMPERIUM, FIRESKY ja Rogue Icons -yhtyeissä sekä useissa eri projekteissa. Brushane on esiintynyt seuraavien yhtyeiden ja artistien levyillä/orkesterissa: STRIKE, July Moon, Katoamo, Wighthouse Wanderland, Mika Brushane Quartet, John Roberts, Divari, Grainland, Martin Brushane Big Band, Leo Silolahti, Marina&Marino, Greger, Eila Pienimäki, Sininen Majakka, Jan-Olof "Puppe" Strandberg ja Ladies First Big Band, Meiju Suvas & Suvas Regal, The Savages, Anja Niskanen ja Riku Torkkeli.

Brushane on tehnyt sävellyksiä useille levyille, radiomainoksiin, televisiotuotantoihin, yritysvideoihin ja juhlatilaisuuksiin.

Hän on säveltänyt mm. T. Katterin kanssa Gregerin esittämän laulun "Allt ordnar sig", joka saavutti viidennen sijan vuoden 1995 Syksyn Sävel -kilpailussa.

Oma sooloprojekti kantaa nimeä IMPERIUM ja esikoisalbumi julkaistiin saksalaisen levy-yhtiön AOR Heavenin toimesta 2015.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomalaisia jazzpalkintoja, perinnejazz.fi. Viitattu 18.11.2021.
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Ladies First Big Band (Arkistoitu – Internet Archive)
* STRIKE (Arkistoitu – Internet Archive)
* IMPERIUM
**Vihtori Olavi Hulkko** (1. lokakuuta 1904 Kemi – 4. heinäkuuta 1988 Oulu) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Hulkon vanhemmat olivat tehtailija Enok Viktor Hulkko ja Hanna Katariina Martti ja puoliso 1929–1967 Olga Alice (Liisi) Mäkelä. Hulkko tuli ylioppilaaksi Kemin suomalaisesta yhteiskoulusta 1924 ja suoritti Helsingin kauppakorkeakoulun päästötutkinnon 1929. Hän opiskeli ja harjoitteli myös Englannissa 1930-luvulla ja teki lukuisia opintomatkoja ympäri maailmaa. Hulkko oli Kemin tullikamarin ylimääräinen kamarikirjuri ja ekspeditööri purjehduskausina 1926–1929, T:mi Helmer Husan konttoripäällikkö Torniossa 1929–1934, Ab Kemi Oy:n Karihaaran liikkeen johtaja 1935–1936, Oulu Oy:n prokuristi ja kirjanpito-osaston päällikkö 1936–1939, Veljekset Åströmin myyntipäällikkö 1939–1942, Höckertin Seuraajat Oy:n johtaja ja johtokunnan sihteeri Kemissä 1942–1945, johtokunnan jäsen 1943–1947 ja toimitusjohtaja 1945–1947 ja Käyttöauto Oy:n toimitusjohtaja Oulussa 1945–1968 sekä yhtiön osakas ja hallituksen jäsen 1945–1981 ja puheenjohtaja 1963–1981. Oulun kaupunginvaltuuston jäsen Hulkko oli 1951–1968 ja kaupunginhallituksen jäsen 1951–1952, 1956–1958 ja 1961–1965. Hänellä oli lisäksi useita autokauppa-alan ja muita luottamustehtäviä. Hulkko tunnettiin myös radioamatöörinä. Alankomaiden varakonsulina 1948–1956 toiminut Hulkko oli sotilasarvoltaan reservin majuri (1942). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1966.

Kauppaneuvos Veikko Hulkko on Olavi Hulkon poika.

Lähteet
-------

1. 1 2  Olavi Hulkko *Biografiasampo*. Viitattu 18.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 241. Viitattu 18.10.2022.
3. ↑  Syntymäpäiviä. Kauppaneuvos Olavi Hulkko. Lisää vaatimuksia yritysjohtajille.  *Uusi Suomi*, 1.10.1974, nro 264, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 18.10.2022.
4. ↑  Turunen, Harri: Kauppaneuvos Veikko Hulkko (1932–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 15.9.2023.
*Tämä artikkeli käsittelee kirjapaino- ja kustannusjohtajaa. Rovasti ja maailmanmatkaaja Hugo Winteristä (1866–1949) on erillinen artikkeli.*
**Hugo Teodor Winter** (6. marraskuuta 1872 Helsinki – 25. joulukuuta 1951 Helsinki) oli yritysjohtaja ja vaikuttaja kirjapaino- ja kustannusalalla.

Hugo Winterin vanhemmat olivat eversti Alexander Emil Winter ja Matilda Plathán. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1916 Elvi Anna Ekholm. Winter tuli ylioppilaaksi Borgå gymnasiumista vuonna 1893 ja harjoitti kaupallisia opintoja sekä perehtyi kirjapainoalaan Tukholmassa ja Leipzigissa. Hän oli WSOY:n palveluksessa vuodesta 1893 ja toimi kirjatehtaan teknillisenä johtajana Porvoossa 1897–1910. Kirjateollisuusasioimisto-yhtiön, nykyisin KTA-Yhtiöt Oy, toimitusjohtaja Winter oli vuodesta 1910. Hän oli myös WSOY:n johtokunnan jäsen sekä useiden kirjapaino- ja graafisen alan yhdistysten ja niiden johtoelinten jäsen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 742 (Viitattu 10.1.2019)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 viitattu 10.1.2019
3. ↑  KTA-Yhtiöt Oy. Historiaa (Viitattu 10.1.2019)
4. ↑  60-vuotias. Johtaja Hugo Winter. *Helsingin Sanomat*, 6.11.1932, s. 6.
5. ↑  Johtaja Hugo Winter 70-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 6.11.1942, s. 6.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
BEA:n päämaja
**Bureau d'Enquêtes et d'Analyses pour la Sécurité de l'Aviation Civile**, **BEA** (vapaasti suomennettuna *Siviili-ilmailuturvallisuusvirasto*) on Ranskan valtion virasto, joka tutkii lento-onnettomuuksia ja pyrkii parantamaan lentoturvallisuutta onnettomuustutkimuksiensa perusteella. Viraston päämaja sijaitsee lähellä Pariisia Le Bourgetin lentoasemalla rakennuksessa 153. BEA työllistää 120 työntekijää, joista 30 on tutkijoita ja 12 asiantuntijoita. 

BEA perustettiin vuonna 1946. Se toimii lakiartikkelin R711-1 nojalla. Kansainvälisten säädösten mukaan BEA on toimivaltainen kaikissa ilmailuonnettomuuksissa Ranskan ilmatilan alueella, myös merentakaisissa territorioissa sekä niissä onnettomuuksissa, joissa on osallisena ranskalaisvalmisteinen ilmailualus (esim. Airbus, ATR). BEA on toimivaltainen muissa maissa myös silloin, kun paikallinen onnettomuustutkintavirasto ei avaa teknistä tutkimusta. BEA saatetaan myös kutsua mukaan onnettomuustutkintaan paikallisen viraston päätöksellä.

17. joulukuuta 2001 alkaen BEA:n johtajana on toiminut Paul-Louis Arslanian. Vuonna 2008 hänet valittiin uudelleen virkaan.

Aiheesta muualla
----------------

* BEA: viralliset kotisivut (ranskaksi)

### Lähteet

1. ↑  Code de l'aviation civile www.legifrance.gouv.fr. Viitattu 23.5.2010. (ranskaksi)
2. 1 2  Qui sommes-nous? - Mission. *BEA*. www.bea.aero.  Arkistoitu 21.6.2011. Viitattu 23.5.2010. (ranskaksi)
3. ↑  French: No sign of problem with Air France jet *The Independent*. www.independent.co.. Viitattu 23.5.2010. (englanniksi)
**Iskhomakhos** (m.kreik. Ἰσχόμαχος, lat. *Ischomachus*; n. 460-luku–413 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului kaupungin varakkaaseen ylimystöön.

Iskhomakhoksen isä oli maanomistaja ja hän peri tämän omaisuuden. Hänen omaksi omaisuudekseen mainitaan suurimmillaan 70 talenttia. Peloponnesolaissota kuitenkin kutisti omaisuutta huomattavasti, 20 talenttiin. Iskhomakhoksen vaimo oli Khrysilla. Avioliitto solmittiin noin vuonna 436 eaa. Heillä oli kaksi poikaa sekä tytär, joka naitettiin ensin noin vuonna 420 eaa. Epilykos II:lle ja sitten noin vuonna 413 eaa. Kallias III:lle. Pian Iskhomakhoksen kuoltua Kallias III nai Iskhomakhoksen lesken Khrysillan erottuaan ensin tämän tyttärestä, joka oli karannut.

Iskhomakhos tunnetaan ennen kaikkea Ksenofonilta, jonka *Talouden taidossa* Iskhomakhos keskustelee 14-vuotiaan nuorikkonsa kanssa kotitalouden ja maatilan hoidosta, ja jonka Ksenofon esittää esimerkillisenä henkilönä alalla. Dialogissa Iskhomakhos kertoo Sokrateelle, että hänen menestysreseptinsä oli ostaa viljelemätöntä maata, parantaa se hyväksi ja myydä se huomattavalla voitolla, jolla voi ostaa uutta viljelemätöntä maata. Hän myös kertoo, kuinka oli ohjeistanut nuorta vaimoaan kotitalouden hoidossa.

Antiikin lähteissä esiintyy myös Iskhomakhos, joka tuhlaili rahaa imartelijoihin ja parasiitteihin, sekä Kratinoksen komedian Iskomakhos, joka oli luonteeltaan ahne ja saita. Näitä kumpaakin piirrettä on hankala sovittaa yhtäaikaisesti Ksenofonin kuvaamaan Iskhomakhokseen. Siksi joskus on ehdotettu, että olisi voinut olla myös toinen, nuorempi Iskhomakhos.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Nails, Debra: *The People of Plato: A Prosopography of Plato and Other Socratics*, s. 176–178. Indianapolis: Hackett, 2002. ISBN 0-87220-564-9. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Smith, William: "Ischomachus", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
3. ↑  Athenaios: *Deipnosofistai* 12.537c.
4. ↑  Athenaios: *Deipnosofistai* 1.8a.
**Eero Nallinmaa** (14. helmikuuta 1917 Vanaja – 1998) oli suomalainen musiikintutkija, konservatorion rehtori ja säveltäjä.

Nallinmaa valmistui kansakoulunopettajaksi 1941 ja hän väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1970. Nallinmaa toimi kansakoulunopettajana 1946–1953, Nokian työväenopiston johtajana 1953–1957 ja Tampereen musiikkiopiston ja konservatorion rehtorina 1957–1980. Hän oli myös Tampereen yliopiston dosenttina 1971–1974.

Nallinmaan tutkimuskohteena olivat 1700- ja 1800-lukujen nuottikirjat. Hänen väitöskirjansa käsitteli Vesilahden Anian kylässä asuneen vänrikki Erik Ulrik Spoofin (1775–1846) kokoamaa nuottikirjaa. Nallinmaa oli myös säveltäjä, hänen sävellyksiinsä kuuluvat muun muassa ooppera *Jaakko Ilkka*, oratorio *Ihmisen poika* ja lauluja eri runoilijoiden teksteihin.

Eero Nallinmaan arkisto sijaitsee Kansalliskirjastossa ja se sisältää aineistoa vuosien 1934 ja 1998 väliltä.

Nallinmaan puoliso oli lääketieteen lisensiaatti Sole Raevuori, joka oli Yrjö Raevuoren tytär.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Nokian työväenopisto 1945-1955*. Nokian työväenopisto, Tampere 1955
* *Erik Ulrik Spoofin nuottikirja*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Tampere 1969
* *Barokkimenuetista masurkkaan : sävelmätutkimuksia*. E. Nallinmaa, Tampere 1982

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kansalliskirjasto luettelo nro 641 : Eero Nallinmaa (1917-1998), musiikintutkija
2. ↑  Yrjö Punkari : Säätyläissuvut - sukuyhteiskunta uudessa muodossa (Spoofin suku)
3. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland / 1978 / 624
4. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland / 1978 / 768


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |