recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Arno Immanuel Reuter** (29. maaliskuuta 1861 Turku – 2. syyskuuta 1925 Turku) oli suomalainen agronomi, maanviljelijä ja valtiopäivämies, joka toimi myös Suomen Talousseuran sihteerinä.

Henkilöhistoria
---------------

Arno Reuterin vanhemmat olivat rehtori Edvin Titus Feodor Reuter ja Aline Procopé ja puolisot vuodesta 1886 Ina Maria Larsson (k. 1909) ja vuodesta 1912 Elin Selma Johanna Stjernvall. Reuter tuli ylioppilaaksi 1880 ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1884. Hän teki valtion stipendiaattina useita opintomatkoja Pohjoismaihin, toimi maanviljelyskoulun johtajana Tuorlassa sekä Tuorlan kartanon ja Raadelman kartanon hoitajana 1885–1887 ja sitten Ispoisten kartanon ja Lofsdalin kartanon hoitajana vuoteen 1900. Vähä-Heikkilän kuninkaankartanon vuokraaja Reuter oli 1900–1917 ja Suomen Talousseuran sihteeri 1900–1918. Reuterilla oli useita luottamustoimia ja hän oli Piikkiön tuomiokunnan edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.

Arno Reuterin veljiä olivat professorit Odo Morannal Reuter, Julio Nathaniel Reuter ja Enzio Rafael Reuter.

Julkaisuja
----------

* *Kertomus Keisarilliseen Suomen Senaattiin matkasta, jonka yleisistä varoista saadulla raha-avulla keväällä v. 1890 teki Ruotsiin, Tanskaan ja Saksaan*, 1892

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Viitattu 7.10.2020.
2. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 380–381. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
3. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 5.9.1925, s. 6.
4. ↑  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 248–249. Helsinki: Otava, 1926.
5. ↑  Edvin Feodor Titus Reuter *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Viitattu 7.10.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
K.W. Sulinin hautamuistomerkki Ikaalisten vanhalla hautausmaalla
**Karl Wilhelm Sulin** (18. syyskuuta 1839 Rauma – 8. helmikuuta 1897 Ikaalinen) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.

Sulinin vanhemmat olivat kirkkoherra Benjamin Sulin ja Lovisa Emilia Forsinius ja puoliso vuodesta 1895 Maria Sofia Andersson (k. 1945). Sulin valmistui filosofian kandidaatiksi 1863 ja lakitieteen kandidaatiksi 1867. Toimittuaan ensin Turun hovioikeudessa Sulin siirtyi Viipurin hovioikeuden sihteeriksi 1878 ja seuraavana vuonna hänestä tuli hovioikeuden asessori. Vuonna 1882 hänestä tuli Turun hovioikeuden asessori ja 1889 Ikaalisten tuomiokunnan tuomari. Sulinin erikoisalaa oli rikosoikeus, 1878 hänestä tuli sotaväen rikoslakien valmistelleen komitean jäsen ja sihteeri ja 1880 taas vuoden 1875 rikoslakiehdotusta tarkastavan komitean jäsen.

Sulin oli porvarissäädyssä Turun edustajana valtiopäivillä 1888, toimien niiden rikoslakivaliokunnassa. Jo vuonna 1872 Sulin julkaisi Karl Kristian Sjörosin kanssa ruotsiksi vuoden 1734 lain lisäyksineen, muutoksineen ja selityksineen, mistä hän toimitti yhteensä viisi myöhempää painosta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 1877 julkaisema suomenkielinen lakiteos perustui mainittuun kirjaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Karl Wilhelm Sulin Viitattu 14.11.2020.
2. 1 2 3  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 727. Helsinki: WSOY, 1955.
3. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 329–330. Helsinki: Otava, 1921.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Knut Theodor Pipping** (15. elokuuta 1826 Turku – 19. helmikuuta 1885 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja virka- ja valtiopäivämies.

Henkilöhistoria
---------------

Pippingin vanhemmat olivat professori, senaattori Fredrik Wilhelm Pipping ja Engla Kristina Florin ja puolisot vuodesta 1848 Berta Augusta Gisevius (ero 1855) ja vuodesta 1860 Kristina Lovisa Aline Standertskjöld (k. 1864). Pipping tuli ylioppilaaksi 1842 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1847, lisensiaatiksi 1956 ja tohtoriksi 1857. Hän oli Freibergin vuoriakatemian oppilas 1848. Tie- ja vesikulkulaitosjohtokunnan palveluksessa Helsinki–Hämeenlinna -radan rakennuksen työnjohtajana hän toimi vuodesta 1857, kapteenina eli 2. luokan insinöörinä vuodesta 1858 ja everstiluutnanttina eli 1. luokan insinöörinä vuodesta 1862, jolloin hänestä tuli piiri-insinööri Tampereen piirissä. Helsinki–Hämeenlinna -radan johtajaksi Pipping tuli 1867 ja Pietari–Riihimäki -rautatierakennuksen 2. piirin työnjohtajaksi 1868. Hänet siirrettiin tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen siviilivirkakuntaan 1. luokan insinöörinä 1870, seuraavana vuonna hänestä tuli Suomen yksityisrautateiden tarkastaja. Piiri-insinöörinä Saimaan piirissä Pipping toimi 1875–1880 ja vielä vt. piiri-insinöörinä Päijänteen piirissä. Hän oli myös Viipurin rahatoimikamarin puheenjohtaja 1879–1881. Pipping oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1872.

Professori Hugo Pipping oli Knut Theodor Pippingin poika, ruotsintaja Aline Pipping oli hänen tyttärensä. Hänen veljensä oli juristi, valtiopäivämies Johan Fridolf Pipping.

Julkaisuja
----------

* *Om iochroit*, 1855

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Knut Theodor Pipping. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 5.12.2020.
2. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 354. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
3. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Fridolf Pipping. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 11.12.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Kappalaisen kivi**, tunnettu myös nimellä **Maisterin kivi** on Muhoksella lähellä Soson pysäkkiä Tyrnävälle vievän tien varressa sijaitseva iso luonnonkivi, johon on hakattu isokokoisin kirjaimin latinankielinen teksti:

> »SEDENS FUITINORA LAPIDIS INSCULPTIET ADLATUSHOCSAEP E IZCAJANERSACELLAN.JSIN MUHOS 1829—1873» 
> 
> 

suomennettuna:

> »Tämän hakatulla kirjoituksella varustetun kiven reunalla ja sen tällä sivulla istui usein J Z Cajaner, joka oli Muhoksen kappalaisena 1829–1873» 
> 
> 

Johan Zachris Cajaner (1797–1873) oli varapastori ja Muhoksen kappalainen. Tekstin on todennäköisesti hakannut kiveen hänen poikansa Johan Zakarias Cajaner (1824–1914), joka oli Kaskisten ala-alkeiskoulun opettajana vuosina 1846–1874 ja asui viimeiset vuotensa mielisairaana sukulaistensa luona Muhoksella. Kappalainen Cajanerin kerrotaan käyneen usein kivellä linnunlaulua kuuntelemassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Viisasten kerho, Suomen Kuvalehti, 19.05.1934, nro 21, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Kappalaisen kivi, Laitasaari-sivusto 4.7.2018
3. ↑  Huomiota ansaitseva muistokivi, Kaiku, 05.01.1938, nro 2, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Zachris Cajaner. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 21.7.2022.
5. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Zakarias Cajaner (nuorempi). Verkkojulkaisu 2005. Luettu 21.7.2022.
6. ↑  Kuollut, Kaleva, 22.01.1914, nro 17, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Frans Wilhelm Durchman** (3. marraskuuta 1841 Oravainen – 21. syyskuuta 1934 Savitaipale) oli suomalainen rovasti ja suomentaja.

Frans Wilhelm Durchmanin vanhemmat olivat Ruoveden kirkkoherra, lääninrovasti Josef Wilhelm Durchman (1806–1891) ja Emma Charlotta Reuter. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan kymnaasista 1864 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1868. Durchman vihittiin papiksi 1869.

Durchman palveli aluksi ylimääräisenä pappina Ahlaisissa, Ruovedellä ja Korsnäsissä. Hän oli Alahärmän kirkkoherrana 1883–1900 ja Savitaipaleen kirkkoherrana vuodesta 1900 alkaen. Durchman sai rovastin arvon 1899.

Frans Wilhelm Durchman oli naimisissa 1869–1910 Selma Konstantia Hällforsin (k. 1910) kanssa ja vuodesta 1914 Ida Helena Widellin kanssa. Durchmanin veljiä olivat piirilääkäri Nils Durchman, insinööri, yritysjohtaja ja valtiopäivämies Johan Teodor Durchman sekä rovasti, sukututkija ja suomentaja Lahja Durchman.

Julkaisuja
----------

* *Anna minulle sydämmes: kristillinen puhe rippilapsille*; suom. M. Lyytinen. Wesander, Tampere 1887, 2. painos Sammon kirjapaino, Tampere 1902, 3. painos Isak Julin, Tampere 1904
* *Parannuksesta*. Emil Wesanderin kirjakauppa, Tampere 1891, 2. painos Isak Julin, Tampere 1904, 3. painos Isak Julin, Tampere 1909

Suomennoksia
------------

* Johan Tobias Beck : *Väärästä profetallisuudesta: kristillinen puhe* ; suom. F. W. D. Kivekäs, Oulu 1886
* Gustav Margerth Jensen : *Ohjaus papinpalvelukseen* ; norjank. suom. Frans Wilhelm Durchman ja L. H. Durchman. WSOY 1890 (alkuteos *Indledning i prestetjenesten*)

Lähteet
-------

1. ↑  Ylioppilasmatrikkelin mukaan syntymäpaikka oli Inari.
2. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
3. 1 2 3  Rovasti F. W. Durchman, Etelä-Savo, 25.09.1934, nro 110, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Josef Vilhelm Durchman. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 14.11.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Arvid Hjalmar Planting** (21. marraskuuta 1876 Helsinki – 7. helmikuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen juristi ja valtionsyyttäjä.

Plantingin vanhemmat olivat postihallituksen liikennejohtaja Anton Konrad Planting ja Maria Kristina Stenman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1900. Planting sai varatuomarin arvon 1903.

Planting oli Viipurin hovioikeuden palveluksessa 1905–1906 ja Vaasan hovioikeuden palveluksessa 1909–1910. Hän toimi asianajajana Savonlinnassa 1907–1909 ja Vaasassa 1909–1910, oli kaupunginviskaalina Vaasassa 1910 ja v.t. pormestarina Lappeenrannassa, Vaasassa ja Savonlinnassa useaan otteeseen. Hän oli Helsingissä toisena kaupunginviskaalina 1928–1930 ja ensimmäisenä kaupunginviskaalina 1930–1933. Planting oli Turun hovioikeudessa valtionsyyttäjänä 1934–1944 ja toimi syyttäjänä useissa suurissa oikeudenkäynneissä.

Arvid Planting oli naimisissa vuodesta 1904 Aili Irene Möllerin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. ↑  60-vuotias. Valtionsyyttäjä Arvid Planting, Ilta-Sanomat, 20.11.1936, nro 270, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Arvid Plantingin hautakivi Vaasan vanhalla hautausmaalla, Suomen Sukututkimusseura, Hautakirjoituksia ja hautakuvia (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Alexander Jefremow** (3. helmikuuta 1859 Helsinki – 8. heinäkuuta 1915 Helsinki) oli suomalainen kouluylihallituksen tarkastaja ja valtioneuvos.

Jefremowin vanhemmat olivat kauppias Alexander Jefremow ja Paraskeva Murawjew. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1877 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1884 ja filosofian maisteriksi 1886. Hän opiskeli sen jälkeen Moskovan yliopistossa ja muualla Venäjällä. 

Jefremow toimi venäjän kielen opettajana useissa eri kouluissa muun muassa Suomen Kadettikoulussa Haminassa. Vuonna 1891 hänet nimitettiin valvomaan venäjän kielen opetusta Suomen oppilaitoksissa. Vuonna 1901 hänestä tuli kouluylihallituksen venäjän kielen opetuksen vanhempi tarkastaja ja tätä virkaa hän hoiti kuolemaansa saakka. Jefremow kuoli 56-vuotiaana heinäkuussa 1915.

Jefremow oli naimisissa vuodesta 1895 Vera Aladinin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Alexander Jefremow
2. 1 2 3  Kuolleita, Helsingin Sanomat, 10.07.1915, nro 184, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Chippewa-kansan maat tummanpunaisella
**Bryan vastaan Itascan piirikunta** (engl. *Bryan v. Itasca County*) on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätös vuodelta 1976. Päätös loi pohjan niin sanotuille intiaanikasinoille eli Amerikan alkuperäiskansojen operoimille kasinoille, joista monet alkuperäisasukkaat saavat työtä itselleen ja tuloja reservaateilleen.

Tausta
------

Helen ja Russell Bryan kuuluivat molemmat Yhdysvaltojen alkuperäisväestöön ja asuivat Leech Laken reservaatissa, johon Russell kuului. Keväällä 1972 he saivat Itascan piirikunnalta kirjeen, jossa heitä pyydettiin maksamaan 29,85 dollaria kiinteistöveroa mobiilitalostaan. Bryanit eivät olleet koskaan aikaisemmin saaneet verosta laskua, ja he olivat siinä uskossa, ettei reservaatin alueella olevista asunnoista, mobiilitaloistakaan, tarvitse maksaa piirikunnalle veroa. Viranomaiset lähettivät kuitenkin muistutuksia, kunnes maksettavaa oli kertynyt 147,95 dollaria. Helen Bryan kääntyi juristin puoleen.

Alemmat oikeusasteet
--------------------

Pariskuntaa auttoi reservaatin oikeusapua tarjoava järjestö, jolle työskentelevä juristi Patrick Moriarty haastoi piirikunnan Minnesotan 9. käräjäpiirissä. Oikeus päätti vuonna 1973, että piirikunnan lähettämä lasku oli asiallinen.*lähde?*

Päätöksestä tehtiin valitus Minnesotan korkeimpaan oikeuteen, joka päätti vuonna 1975 pysyä alemman oikeusasteen päätöksessä.

Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätös
---------------------------------------

Yhdysvaltain korkein oikeus kuuli osapuolia 20. huhtikuuta 1976 ja antoi päätöksensä 14. kesäkuuta.

Päätöksen mukaan osavaltioilla ei ole oikeutta verottaa intiaanireservaateissa asuvia alkuperäiskansoja eikä myöskään puuttua reservaateissa tapahtuvaan taloudelliseen toimintaan millään muullakaan tavalla. Päätös käytännössä laillisti uhkapelaamisen laillistamisen reservaateissa, vaikka se olisi ympäröivissä osavaltioissa kielletty.

Päätös oli yksimielinen.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Legacy of Bryan v. Itasca County: How an Erroneous $147 County Tax Notice Helped Bring Tribes $200 Billion in Indian Gaming Revenue lawreview *Minnesota Law Review*.  17.1.2012. Viitattu 11.2.2023. (englanniksi)
2. ↑  Bryan v. Itasca County *Justia Law*. Viitattu 11.2.2023. (englanniksi)
3. ↑  Bryan v. Itasca County, 426 U.S. 373 (1976) *Justia Law*. Viitattu 11.2.2023. (englanniksi)
4. ↑  Early Pioneers of Indian Gaming Had Same Goal: To Help Their People *Indian Country Today*.  27.3.2013. Viitattu 11.2.2023. (englanniksi)
**Mary-Belle Kirschner** (s. 23. lokakuuta 1999), yleisemmin tunnettu nimellä **Belle Delphine**, on eteläafrikkalaissyntyinen brittiläinen Internet-persoona, pornonäyttelijä, malli ja tubettaja. Hänen tuottamansa sisältö on eroottista cosplayta.

Vuoden 2019 puolivälissä hän sai mainetta luomalla satiirisen Pornhub-tilin ja myymällä "GamerGirl Bath Water" -tuotettaan verkkokauppansa kautta. Pian tämän jälkeen hänen Instagram-tilinsä poistettiin yhteisön sääntörikkomusten vuoksi. Lokakuusta 2019 kesäkuuhun 2020 kestäneen tauon jälkeen hän perusti Onlyfans-tilin, jolla hän julkaisee vain aikuisille suunnattua sisältöä. Hän aloitti samoihin aikoihin YouTube-musiikkivideoiden lataamisen, jotka ovat selkeästi seksuaalissävytteisiä.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Guo, Kitty: Belle Delphine and the Making of an E-Girl *Vice*.  26.6.2020.  Arkistoitu 2.7.2020. Viitattu 1.7.2020. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Aubrey Herbert** (1880 – 1923) oli brittiläinen diplomaatti ja tiedustelu-upseeri, joka sekaantui Albanian itsenäistymiseen. Hän matkusti Balkanille ensimmäisen kerran vuonna 1904 attaseaksi Britannian suurlähetystöön Konstantinopolissa. Siitä alkaen kuolemaansa asti hän pyrki toimimaan Albanian puolesta, ja häntä jopa rohkaistiin pyrkimään Albanian kuninkaaksi.

Aubrey Herbert oli Tutankhamonin tutkimuksia rahoittaneen Lordi Carnarvonin veli. Hän opiskeli Etonissa ja Oxfordin yliopiston Balliol Collegessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Albania's Greatest Friend: Aubrey Herbert and the Making of Modern Albania: Diaries and Papers 1904-1923 *docs.google.com*. Viitattu 2.11.2014. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Aubrey Herbert *English Texts and Documents of Albanian History*.  Arkistoitu 22.10.2012. Viitattu 2.11.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Portugali

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Portmarnock** (iiriksi *Port Mearnóg*) on Irlannin itärannikolla oleva kylä. Se on kuuluisa rannastaan, jota kutsutaan nimellä *The Velvet Strand*, sekä mahdollisuudesta pelata golfia maailmanluokan links-kentällä. Kylä sijaitsee noin 15 kilometriä Dublinista pohjoiseen.

Ilmailu
-------

Southern Crossin muistomerkki
Portmarnockissa tehtiin ilmailun historiaa 24. kesäkuuta 1930, kun australialainen Charles Kingsford Smith ryhmineen nousi koneellaan rantahietikolta lentäen yli Atlantin Newfoundlandin kautta New Yorkiin. Tämä oli viimeinen osuus heidän maailmanympärilennosta. Rannalla on tapahtumasta muistomerkki, joka on nimetty heidän lentokoneensa, *The Southern Cross*, mukaan. Muistomerkkiin on merkitty lentoreitti.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Tilastot
2. ↑  Markus Ahonen: Rannikkokylien taikaa.  *Aamulehti*, 31.7.2013, s. B21.
3. ↑   AboutPortmarnock

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Portmarnock** Wikimedia Commonsissa
**Boris Grünstein** (14. kesäkuuta 1917 Pietari − 1. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli suomenjuutalainen turkisalan yrittäjä, varatuomari ja Turkisliike Grünsteinin omistaja.

Boris Grünsteinin vanhemmat olivat helsinkiläinen liikemies Jakob Grünstein ja Pietarista kotoisin ollut Olga Sodman. Vanhemmat avasivat vuonna 1917 turkisliikkeen Pietarin pääkadun Nevski Prospektin varrella mutta perhe joutui pian pakenemaan helmikuun vallankumouksen synnyttämiä levottomuuksia Suomeen. Turkisliike avattiin uudelleen Helsingissä nimellä Turkisliike Oy Jakob Grünstein Ab, ja liike harjoitti turkisnahkojen tukkukauppaa aina vuoteen 1970 saakka. Jakob Grünsteinin kuoltua 1937 liikettä hoiti hänen leskensä Olga. sillä välin kun Boris Grünstein oli sotavuosina rintamalla.

Vuonna 1970 Turkisliike Oy Jakob Grünstein Ab aloitti turkkien teollisen valmistuksen Loviisaan rakennetussa tehtaassa. Turkkien suunnittelijana oli Boris Grünsteinin puoliso Ulla Grünstein. Liike aloitti myös turkisten värjäyksen ja 1970-luvun lopulla turkkien vienti Saksaan kasvoi nopeasti. Vuonna 1984 perustettiin Helsingin Unioninkadulle Senaatti Centeriin Grünstein Boutique. 1980-luvulla kehitettiin Juwa-menetelmänä tunnettu siniketun nahkojen työstötekniikka ja alettiin valmistaa myös kevyitä, käännettäviä turkkeja. Vuonna 1986 esiteltiin Michel Grünsteinin ja Kisu Ahon suunnittelema Gemmi-turkismallisto ja keväällä 1991 Grünstein Oy esitteli namibialaislampaasta valmistetun turkkimalliston Frankfurtin messuilla.

Boris Grünsteinin kuoltua 1992 Marimekko osti Grünstein Oy:n vuonna 2000. Liikkeen turkisvalmistus myytiin vuonna 2004 ja se jatkuu nykyisin Loviisassa Gemmi-osakeyhtiön nimellä. 

Boris Grünstein julkaisi muistelmansa *Juutalaisena Suomessa: Hirtehishumoristisia tarkasteluja* (1989). Kirjassa hän kuvasi hirtehishumoristiseen sävyyn millaista oli olla juutalainen ja suomenruotsalainen Suomessa ja millaista oli osallistua jatkosotaan Suomen armeijan riveissä kun aseveljenä oli kaikkien juutalaisten tuhoamiseen pyrkinyt natsi-Saksa.

Boris Grünstein rakennutti 1949−1950 Helsingin Munkkiniemeen Tiilimäki 22:een asuintalonsa jonka suunnitteli arkkitehti Ilmari Niemeläinen.

Image-lehden perustaja Raoul Grünstein ja valokuvaaja Denise Grünstein ovat Boris Grünsteinin lapsia.

Lähteet
-------

1. ↑  Laitinen, Jaana:Toimitusjohtaja Boris Grünstein Turkintekijöiden ja juutalaisten äänitorvi. *Helsingin Sanomat* 3.6.1992. (Maksullinen artikkeli.)
2. 1 2 3  Grünstein, Ulla: Oy Jakob Grünstein Ab perustettiin sata vuotta sitten – Pietarista Suomen kautta maailmalle. Grünstein.
3. ↑  Kirjan esittely Kierrätyskeskuksen sivuilla.*tarvitaan parempi lähde*
4. ↑  As Oy Helsingin Tiilimäki 22. Munkkinimen rakennusinventointi 2003−2005. Helsingin kaupunginmuseo.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Staffan Percy** (alk. *Sjögren*, s. 4. huhtikuuta 1946 Tukholma) on ruotsalainen trubaduuri.

Staffan Percyn äiti oli pianisti, isäpuoli musiikkipedagogi ja -toimittaja. Percy nousi tunnetuksi 1970-luvun puolivälissä sävellyksillään, sanoituksillaan ja esityksillään, jotka ovat usein tyyliltään perinteisiä ja sävyltään nostalgisia ja romanttisia. Hän teki uransa alussa yhteistyötä runoilija Bo Setterlindin ja 1990-luvun puolivälistä Bert Westerströmin kanssa. Percy on esittänyt myös muiden lauluntekijöiden kappaleita, muun muassa Evert Tauben.

Percyn lauluja ovat "Drömmens skepp", "Än brinner var våg (det mörknar)" ja "Du med Gud" sekä Bert Westerströmin teksteihin sävelletyt "Cirkus" ja "Skörderskan".

Percy sai vuonna 1993 Nils Ferlinin seuran trubaduuripalkinnon ja vuonna 1997 Evert Tauben mukaan nimetyn stipendin.

Lähteet
-------

1. ↑  Uutta ja kokeilevaa sekä tunnustettua musiikkia.  *Helsingin Sanomat*, 11.03.1975, s. 37. Näköislehti (maksullinen).
2. 1 2  Staffan Percy *Svensk Musik*. Viitattu 25.8.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Staffan Percy 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Wumpscut** on saksalainen electro-industrial-yhtye, jonka perusti toukokuussa 1991 Rudolf "Rudy" Ratzinger (s. 3. kesäkuuta 1966 Gangkofen). Hanke henkilöityy Ratzingeriin.

Ratzinger aloitti uransa DJ:na ja aloitti oman musiikkinsa tuottamisen Wumpscut-hankkeensa myötä vuonna 1991 voimakkaasti Leæther Stripin innoittamana. Joulukuussa 1993 julkaistusta debyyttialbumistaan *Music for a Slaughtering Tribe* lähtien Wumpscut loi pohjaa aggrotech-tyylilajille. *Boeses Junges Fleisch* (1999) ja sitä seuranneet albumit ovat kuitenkin olleet aiempaa melodisempia. Wumpscut ei ole koskaan esiintynyt livenä vaan on keskittynyt ahkeraan julkaisutoimintaan. Hanketta varten perustettiin erillinen levy-yhtiö, Beton Kopf Media, mutta vuonna 1997 Wumpscut solmi Metropolis Recordsin kanssa yhdysvaltalaisen levytyssopimuksen ja julkaisi uudelleen suurimman osan aiemmasta tuotannostaan. Uutena albumina Metropolis Recordsin kautta julkaistiin *Embryodead*. 5. toukokuuta 2017 Wumpscutilta ilmestyi retrospektiivinen kokoelmalevy *:innerfire:*, jonka ilmoitettiin olevan viimeinen hankkeen nimissä julkaistava levytys. Vuonna 2021 Wumpscut teki kuitenkin paluun albumilla *Fledermavs 303*.

Wumpscut on käyttänyt musiikissaan provokatiivisia aiheita, kuten kansanmurhaa, kannibalismia, kidutusta ja pornografiaa. Vuonna 2009 Wumpscut herätti kohua viittaamalla Kauhajoen koulusurmat 23. syyskuuta 2008 toteuttaneeseen Matti Saareen uuden albuminsa *Fuckit* avauskappaleessa "Schlechter Mensch". Wumpscut oli ollut Matti Saaren suosikkiyhtye. Wumpscutia ihailivat myös Daniel Ruda ja hänen vaimonsa Manuela, jotka puukottivat vuonna 2001 Bochumissa 33-vuotiaan miehen "saatanallisena uhrilahjana" ja joivat tämän veren.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  :wumpscut: AllMusic, viitattu 27.8.2023
2. 1 2 3  Wumpscut is no more – R.I.P. : ‘I am finished with making music for (more or less) nothing’ Side-Line 30.8.2017, viitattu 27.8.2023
3. ↑  Saksalaisyhtye ratsastaa Kauhajoen koulusurmilla MTV Uutiset 20.3.2009, viitattu 27.8.2023
4. ↑  Allan Hall, Will Satanic 'vampire' killer return to Britain? Murderer who filed his teeth into fangs, drank his victim's blood and enjoyed sleeping in English graveyards is freed by German authorities Daily Mail 15.9.2017, viitattu 27.8.2023
**Frans Evert Richter** (15. heinäkuuta 1861 Hämeenlinna – 7. toukokuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen pappi, maanviljelijä ja pikakirjoittaja, joka laati pikakirjoitusjärjestelmän suomen ja ruotsin kielille.

Richter tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta, suoritti teologisen erotutkinnon vuonna 1883 ja vihittiin papiksi 1884. Hän toimi kappalaisena Hollolassa 1888–1893 ja rautatiesaarnaajana vuodesta 1893. Richter toimi myös maanviljelijänä, ja julkaisi oppaat siimakalastuksesta ja ravustuksesta vuonna 1901 sekä kananhoidosta vuonna 1903.

Richter toimi pikakirjoittajana vuoden 1882 valtiopäivillä. Hän pyrki pikakirjoittajaksi myös myöhemmille valtiopäiville, mutta ei enää päässyt. Richter toimi myös pikakirjoituksen opettajana, ja kehitti pikakirjoitusjärjestelmän suomen ja ruotsin kielille. Järjestelmä sai lehdistössä voimakasta kritiikkiä, eikä saavuttanut merkittävää suosiota. Vuonna 1903 Richter haastoi lehtikirjoittelun takia oikeuteen toimittajia Pikakirjoituslehdestä ja Helsingfors-Postenista, mutta hävisi molemmat jutut.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 *ylioppilasmatrikkeli.fi*. Viitattu 27.7.2010.
2. 1 2 3 4 5  Frans Evert Richter.  *Pikakirjoituslehti*, 1909, nro 6, s. 45–47.
3. ↑  Uusi Suometar nro 156, 9.7.1901, s. 8
4. ↑  Fennica[vanhentunut linkki], Suomen kansallisbibliografia
5. ↑  Melin, Olof Werling: *Stenografiens historia, 2. osa*, s. 505. Tukholma: Nordiska Bokhandeln, 1929.
6. ↑  Dowerg, Rudolf: *Entwicklungsgeschichte des Gabelsbergerschen Systems*, s. 384, 387. Heckners Verlag, 1915.
7. ↑  Helsingfors-Posten no 131, 15.5.1903, s. 4
8. ↑  Helsingfors-Posten no 152, 7.6.1903, s. 4
**Grasspin** on brittiläisen Ashby Computers and Graphics Ltd:n (A.C.G.) vuonna 1983 kehittämä ja Zilec Electronics - Jaleco -yhtiön julkaisema videopeli, joka muistuttaa vuoden 1981 videopeliä *Lady Bug*. A.C.G. kuuluisan Ultimate Play the Game -brändin takana, ja tämä on yksi heidän peleistään, jonka he tekivät ennen Ultimaten julkaisemista.

Pelin tarkoitus
---------------

*Grasspin* on periaatteessa sokkelopeli, jossa pelihahmo työntää seiniä vaihtaakseen sokkelon asettelua pysty- ja vaakakäytävien välillä. Pelin tavoitteena on kerätä kaikki kirjaimilla merkityt liput, ennen kuin takaa-ajavat viholliset saavat pelihahmon kiinni. Käytettävissä on myös pelastusrenkaita, jotka ovat oikeastaan ammuksia nopeaa pakenemista varten. Korkeampiin sokkeloihin alkaa ilmestyä myös punaisia seiniä, joita työntäessään pelihahmo menettää henkensä.

*Grasspinissä* on näyttö, joka liikkuu hieman vasemmalle ja oikealle paljastaen joen sokkelon kummallakin puolella. Jos pelihahmolla on hallussaan pelastusliivit, voi se hypätä jokeen ja kellua alavirtaan paetakseen takaa-ajajia.

Lähteet
-------

1. ↑  Zilec Electronics - Jaleco: Saturn *archive.org*.  1983. Viitattu 27.8.2023.
2. 1 2 3  Mallo: Grasspin, Arcade *The King of Grabs*.  15.12.2021. Viitattu 27.8.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Video Grasspin-pelistä *gamespot.com*
**Koivuniemi** (ven. Берёзово, *Berjozovo*) on entinen kylä Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Tungutjärveen yhteydessä olevan Koivujärven länsirannalla 25 kilometriä Tunkuasta länteen.

Suikujärven pogostaan kuulunut Koivuniemen kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. 1900-luvun alussa se kuului Tunkuan volostiin ja Voijärven seurakuntaan. Vuonna 1905 Koivuniemessä oli 30 taloa ja 159 asukasta. Kylässä oli tsasouna ja vuonna 1907 perustettu koulu. Lähellä sijaitsevassa Lukinsaaressa oli 1600-luvun lopulla vanhauskoisten erakkola, jonka hengellisenä johtajana toimi Solovetskin luostarin munkki Pimen. Vuonna 1687 saarelle Paatenesta ja muista paikoista kerääntyneet vanhauskoiset tekivät polttoitsemurhan, jossa kuoli tuhat ihmistä.

Neuvostoaikana perustettiin Tunkuan piiriin kuulunut Koivuniemen kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen seitsemässä kylässä oli 500 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Koivuniemen lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Kompakka (ven. *Kompakovo*), Kuikkavaara (*Kuikovaraka*), Lukinsaari (*Lukin Ostrov*), Markkisenvaara (*Markova Gora*), Niemi (*Navolok*) ja Viiru (*Virnavolok*).

Talvisodan alettua seudun asukkaat evakuoitiin Komin tasavaltaan ja Siperiaan. Sodan aikana neuvostosotilaat polttivat kylien rakennukset partisaanien tukikohtana toiminutta Koivuniemeä lukuun ottamatta. Sodan jälkeen Tunkuan kyläneuvostoon kuulunut Koivuniemi oli seudun ainoa jäljellä ollut asutus. Se lakkautettiin vuonna 1962 Tungutjärven pintaa nostettaessa.

Koivuniemen lähistöltä on löydetty lukuisia kivikautisia asuinpaikkoja. Kylästä olivat kotoisin Petroskoin suomalaisen teatterin näyttelijä Aleksandr Štšelin sekä Itä-Karjalan kansannousun johtaja Vaseli Levonen alias Ukki Väinämöinen.

Lähteet
-------

* Koškina, S. V.: *Soroka–Belomorsk, 1919–1938: krajevedtšeskije zapiski, letopis*. Petrozavodsk: Barbašina Je. A. 2013. ISBN 978-5-905699-08-5.

### Viitteet

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 23.7.2015.
2. ↑  Koškina, s. 209.
3. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 196–197. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
4. ↑  Koškina, s. 212, 226, 308.
5. ↑  Pöllä, Matti: *Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla*, s. 58–59. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-893-X.
6. ↑  *Istorija Karelii s drevneiših vremjon do naših dnei*, s. 129. Petrozavodsk: Periodika, 2001. ISBN 5-88170-049-X.
7. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 11. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
8. 1 2  Gužijev, Gennadi: O rodine i rodnyh *newmashozero.edusite.ru*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 5.8.2015. (venäjäksi)
9. ↑  Izmenenija administrativno-territorialnogo ustroistva KASSR v 1960–1965 godah *resources.krc.karelia.ru*. Viitattu 5.8.2015. (venäjäksi)
10. ↑  Objekty istoriko-kulturnogo nasledija Karelii *monuments.karelia.ru*. Viitattu 5.8.2015. (venäjäksi)
**Ofonanniemi** (myös *Afonanniemi*, *Ahvonniemi*; ven. Афо́нино, *Afonino*) on entinen kylä Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Muujärven (ven. *Mujezero*) rannalla noin 80 kilometriä Sosnavitsasta luoteeseen.

Muujärven asutus on syntynyt 1500–1600-lukujen vaihteessa. Ofonanniemen kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1723, jolloin siellä oli kolme taloa. Kylän nimi perustuu ortodoksiseen ristimänimeen *Afanasi*. Vuonna 1723 kylässä oli kolme taloa.

1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Ofonanniemi kuului Voijärven volostiin ja seurakuntaan. Se muodosti lähikylineen Ofonanniemen kyläkunnan, johon kuuluivat myös Alajärven (ven. *Alozero*), Hristananvaaran (*Hristanvaraka*) ja Uskelan kylät, Brällinvaaran (*Brjallijeva Varaka*), Mustavaaran (*Tšornaja Varaka*), Puustin (*Pusty*), Tarkonjärven (*Tarkozero*), Troitsansaaren (*Troitsa*) ja Vaassilan (*Derevnja*) uudiskylät sekä Polovinan kyytiasema. Vuonna 1905 niissä oli yhteensä 512 asukasta. Ofonanniemen kylässä oli 22 taloa ja 132 asukasta. Lähin kirkko oli Muujärven Troitsansaareen vuonna 1602 pystytetty entinen luostarikirkko, joka on säilynyt näihin päiviin saakka. 

Neuvostoaikana Ofonanniemi kuului Uskelan ja viime vaiheessa Tunkuan kyläneuvostoon. Vuonna 1933 siellä oli 104 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Kylä ja sen lähellä sijainnut samanniminen työläisasutus lakkautettiin autioina vuonna 1962.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 2.8.2015.
2. ↑  Pöllä, Matti: *Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla*, s. 47, 53, 55. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-893-X.
3. ↑  Koškina, S. V.: *Soroka–Belomorsk, 1919–1938: krajevedtšeskije zapiski, letopis*, s. 231–234. Petrozavodsk: Barbašina Je. A. 2013. ISBN 978-5-905699-08-5.
4. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 190–191. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
5. ↑  Koškina, s. 230.
6. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 9. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
7. ↑  Izmenenija administrativno-territorialnogo ustroistva KASSR v 1960–1965 godah *resources.krc.karelia.ru*. Viitattu 2.8.2015. (venäjäksi)
**Arezzo** on kaupunki Italian Toscanassa, noin 80 kilometriä Firenzestä kaakkoon. Se on Arezzon maakunnan pääkaupunki. Arezzossa on arviolta 99 543 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 384,53 neliökilometriä.

Kaupunki sijaitsee 296 metriä merenpinnan yläpuolella. Se oli aikoinaan etruskien tärkeä kaupunki nimeltään Arretium. Napoleon valloitti sen aikoinaan, ja toinen maailmansota tuhosi monia kaupungin historiallisista rakennuksista. 

Etruskien taiteen hieno esimerkki, Arezzon hirviö, on löytynyt Arezzosta. Roomalaisaikaan kaupunki oli tärkeä keramiikan tuotannon keskus. Siellä tuotettu *terra sigillata* oli arvostettua, ja sitä vietiin ympäri valtakunnan. Tuotanto alkoi kaupungissa n. 40 eaa. ja jatkui aina toisen vuosisadan puoliväliin asti.

Nähtävyydet
-----------

Arezzon kuuluisin nähtävyys on San Fransescon kirkossa oleva freskosarja. Sen on tehnyt Piero della Francesca 1400-luvun puolivälissä. Freskot kertovat Todellisen ristin legendan.

Piazza Grande on kaupungin pääaukio. Sitä ympäröivät vaakunoin koristellut talot. Aukion lähellä oleva kirkko, La Pieve di Santa Maria, toimii hyvin maamerkkinä.

Aukion takana, mäen päällä, on suuri puisto. Sen itäreunalla on Medicien rakennuttama linna, Fortezza Medicea. Puiston vastakkaisella puolella on tuomiokirkko.

Arezzossa järjestetään vuosittain yksi Italian suurimmista rockfestivaaleista, Arezzo Wave. Se on ilmainen tapahtuma heinäkuun ensimmäisellä viikolla ja kerää noin 150 konserttiin yleisöä lähes 250 000. Suomalaisista siellä on esiintynyt Leningrad Cowboys.

Lähteet
-------

* Firenze ja Toscana, Tammi 2007*lähde tarkemmin?*
* Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7  Italy: Toscana Citypopulation.de. Viitattu 30.9.2016.
2. ↑  Castrén ja Pietilä-Castrén 2000, s. 59

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Arezzo** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (italiaksi)

Arezzon maakunta
Anghiari | Arezzo | Badia Tedalda | Bibbiena | Bucine | Capolona | Caprese Michelangelo | Castel Focognano | Castel San Niccolò | Castelfranco Piandiscò | Castiglion Fibocchi | Castiglion Fiorentino | Cavriglia | Chitignano | Chiusi della Verna | Civitella in Val di Chiana | Cortona | Foiano della Chiana | Laterina | Loro Ciuffenna | Lucignano | Marciano della Chiana | Monte San Savino | Montemignaio | Monterchi | Montevarchi | Ortignano Raggiolo | Pergine Valdarno | Pieve Santo Stefano | Poppi | Pratovecchio Stia | San Giovanni Valdarno | Sansepolcro | Sestino | Subbiano | Talla | Terranuova Bracciolini
**Edvard Julius Granberg** (31. heinäkuuta 1823 Vaasa – 2. helmikuuta 1884 Valkeakoski) oli suomalainen apteekkari, josta tuli yksi Walkiakoski -paperitehtaan perustajista ja johtajista.

Elämäkerta
----------

Granbergin isä oli kauppias ja äiti Anna Maria Lööf. Hänen puolisonsa vuodesta 1859 oli Gustava Paulina Sackalén (s. 1839). Lääkäri Peder Waldemar Granberg oli heidän poikansa. Granberg meni 1849 apteekkarioppilaaksi Vaasaan. Työskenneltyään siellä vielä toisessakin apteekissa hän suoritti farmaseutin tutkinnon 1843 ja proviisorin tutkinnon 1849. Hän työskenteli sitten apteekeissa sekä Kristiinankupungissa että Turussa, kunnes avasi oman apteekin Raumalle 1856 ja toisen Tampereelle 1858. Vuonna 1866 hän perusti Tampereelle myös väkiviinatehtaan ja vähän myöhemmin kaupungin ensimmäisen paloviinatehtaan, Tampereen Höyrypolttimon. Vuonna 1870 hän kuitenkin luopui apteekeistaan ja perusti kahden liikekumppanin kanssa yrityksen, joka ryhtyi 1871 rakentamaan paperitehdasta Sääksmäelle. Tehdas aloitti toimintansa helmikuussa 1873. Granberg muutti Tampereelta Sääksmäelle, osti sieltä Lotilan kartanon ja johti tehdasta liikekumppaninsa kanssa. Tämän kuoltua 1882 hän oli yksinään tehtaan johtaja viimeiset elinvuotensa.

Edvard Granberg oli naimisissa vuodesta 1859 Gustava Paulina Sacklenin kanssa, joka oli Tampereen pormestarin Fredrik Sacklénin tytär. Granberg on haudattu Valkeakoskelle, hänen kolme nuorena 1860-luvulla kuollutta poikaansa on haudattu Pyynikin kirkkopuistoon.

Edvard Granbergin poikia olivat pankkimies ja filatelisti Richard Granberg ja Viipurin lääninsairaalan ylilääkäri, professori Peder Waldemar Granberg.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hanski, Jari: "Edvard Granberg", *Suomen kansallisbiografia, osa 3*, s. 252-253. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-444-4. / Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Pyynikin kirkkopuisto : Apteekkari Granbergin kolme poikaa
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Peder Waldemar Granberg
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Frans Richard Julius Granberg


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Theodor Bergelund** (11. huhtikuuta 1838 Raisio – 28. tammikuuta 1895 Pariisi, Ranska) oli suomalainen juristi, esittelijäsihteeri ja valtioneuvos.

Theodor Bergelundin vanhemmat olivat Raision kappalainen, varapastori Henrik Johan Bergelund (1807–1854) ja Karolina Wilhelmina Brundin (k. 1852). Hän pääsi ylioppilaaksi Turun kymnaasista 1858 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1864 sekä molempien oikeuksien kandidaatiksi 1870. Bergelund sai varatuomarin arvon 1871.

Bergelund oli Helsingin raastuvanoikeudessa rikosasiain notaarina vuodesta 1871 ja vuonna 1872 hänet nimitettiin senaatin valtionvaraintoimituskuntaan kanslistiksi sekä vuonna 1878 protokollasihteeriksi senaatin yleiseen kansliaan. Bergelund oli viimeksi senaatin yleisen kanslian esittelijäsihteerinä 1881–1891 eroten sitten virasta terveydellisistä syistä. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1890. Viimeiset vuotensa Bergelund vietti heikon terveytensä vuoksi Etelä-Euroopassa ja hän asui viimeksi Pariisissa, missä hän kuoli tammikuussa 1895 ja haudattiin sinne.

Bergelund oli vuoden 1872 valtiopäivillä lakivaliokunnan sihteerinä. Esittelijäsihteerinä ollessaan Bergelund valmisteli useita lakiehdotuksia, joista viimeisin oli ehdotus Suomen perustuslakien yhteensovittamisesta. Hän toimi useita vuosia Helsingin rahatoimikamarin puheenjohtajana. Bergelund perusti Helsinkiin myös tynnyreitä ja muita astioita valmistaneen tehtaan. Oleskellessaan vuonna 1892 Afrikassa Bergelund kirjoitti sieltä sarjan matkakirjeitä, jotka julkaistiin Uusi Suometar-lehdessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Theodor Bergelund
2. 1 2 3 4  Uutisia Helsingistä, Uusi Suometar, 06.02.1895, nro 30, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Henrik Johan Bergelund. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 16.7.2023.
**Hagos Gebrhiwet** (s. 11. toukokuuta 1994) on etiopialainen kestävyysjuoksija.

Gebrhivet sijoittui Villeneuve d'Ascqin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011 viidenneksi 3 000 metrin juoksussa. Hän oli maastojuoksun Afrikan-mestaruuskilpailuissa Kapkaupungissa 2012 alle 20-vuotiaiden kahdeksalla kilometrillä neljäs. Hän juoksi nuorten maailmanennätykset viiden kilometrin katujuoksussa 13.14 Carlsbadissa 1. huhtikuuta 2012 ja 5 000 metrillä 12.47,53 Saint-Denis'sä 6. heinäkuuta 2012. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui 5 000 metrillä 11:nneksi.

Gebrhivet juoksi 3 000 metrin sisäratojen nuorten maailmanennätyksen 7.32,87 Bostonissa 2. helmikuuta 2013. Hän voitti maastojuoksun alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden Bydgoszczissa sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. Moskovan MM-kilpailuissa hän sai 5 000 metrillä hopeaa ajalla 13.27,26. Hän sijoittui Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 3 000 metrillä viidenneksi.

Gebrhiwet sijoittui Guiyangin maastojuoksun MM-kilpailuissa 2015 neljänneksi ja voitti kultaa joukkuekilpailussa. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sai pronssia 5 000 metrillä ajalla 13.51,86. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän saavutti samalla matkalla niin ikään pronssia ajalla 13.04,35. Hän sijoittui Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 3 000 metrillä neljänneksi. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän oli 10 000 metrillä yhdeksäs ja Budapestin MM-kilpailuissa 2023 5 000 metrillä kuudes.

Gebrhiwet on voittanut Timanttiliigassa seitsemän kilpailua 5 000 metrillä, joista yksi oli Zürichissä käyty finaali 2016, ja kaksi kilpailua 3 000 metrillä.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

### Ulkoradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| **3 000 m** | 7.30,36 | Doha | 10. toukokuuta 2013 |
| **5 000 m** | 12.42,18 | Monaco | 21. heinäkuuta 2023 |
| **5 km** | 13.14 | Carlsbad | 1. huhtikuuta 2012 |
| **10 000 m** | 26.48,95 | Hengelo | 17. heinäkuuta 2019 |
| **10 km** | 27.57 | Madrid | 31. joulukuuta 2011 |
| **Puolimaraton**]] | 58.55 | Granollers | 5. helmikuuta 2023 |

### Sisäradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| **3 000 m** | 7.32,87 | Boston | 2. helmikuuta 2013 |
|

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Hagos Gebrhiwet Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Hagos Gebrhiwet Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Athletics - Hagos GEBRHIWET *the-sports.org*. Viitattu 25.9.2016. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Krivošeino** (ven. Кривоше́ино) on kylä, maalaiskunta ja Krivošeinon piirin hallinnollinen keskus Tomskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Objoen vasemmalla rannalla 170 kilometriä Tomskista luoteeseen. Kunnassa on 5 800 asukasta (vuonna 2015).

Kunnan pinta-ala on 559,1 neliökilometriä. Keskuskylän lisäksi siihen kuuluvat Novoislambulin ja Žukovon kylät.

Krivošeinon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1740. Vuonna 1868 sinne rakennettiin kirkko. Vuonna 1920 muodostettiin Krivošeinon kyläneuvosto ja vuonna 1925 kylästä tuli piirikeskus. 1930-luvulla seudulle asutettiin karkotettuja kulakkeja.

Krivošeinon kautta kulkee Tomskin ja Kolpaševon välinen maantie. Tärkeimmät elinkeinot ovat maanviljely ja metsäteollisuus. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, lasten harrastuskeskus, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Paikallislehtenä ilmestyy *Raionnyje vesti*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Entsiklopedija Tomskoi oblasti, tom 1*, s. 348–350. Izdatelstvo Tomskogo universiteta, 2008. ISBN 978-5-7511-1895-2. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po munitsipalnym obrazovanijam na 1 janvarja 2015 goda *gks.ru*.  Arkistoitu 5.11.2021. Viitattu 19.12.2015.
3. 1 2  Krivošeinskoje selskoje poselenije: Obštšije svedenija *krivsp.tomsk.ru*.  Arkistoitu 20.1.2016. Viitattu 19.12.2015.
4. ↑  Krivošeinski raion: Obštšije svedenija *kradm.tomsk.ru*. Viitattu 19.12.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Krivošeinon kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
**Montalcino** on kukkulakaupunki ja kunta Italian Toscanassa Sienan maakunnassa Val d’Orcian alueella.
Kaupunki sijaitsee Pienzan länsipuolella 42 kilometriä Sienasta, 110 kilometriä Firenzestä ja 150 kilometriä Pisasta. Kaupungin pinta-ala on 244 km² ja väkiluku noin 5 000. Kaupunki on kuulun punaviinin, Brunello di Montalcinon kotipaikka. Val d’Orcian alue ja siten myös Montalcino pääsivät vuonna 2004 Unescon maailmanperintöluetteloon.

Nähtävyyksiä
------------

Kaupunkikuvaa hallitsee sienalaisten 1300-luvulla rakentama linnoitus, Rocca. Se sijaitsee aivan kaupungin muurin ulkopuolella ja sen korkeilta muureilta ja torneista on hyvät näköalat.

Kaupungin keskeisin aukio on Piazza del Popololle. Sen laidalla on 1292 rakennettu kaupungintalo, Palazzo Comunale. Aukiolta mäkeä ylöspäin on kaupungin merkittävin museo, Museo Civico. Se toimii entisessä Sant’Agostinon luostarissa. Museon kokoelmissa on keskiaikaista ja myöhäisgoottilaista taidetta, puuveistoksia 1300-1400-luvulta ja majolika-kannuja.

Lähteet
-------

* Firenze ja Toscana, Tammi 2007

### Viitteet

1. 1 2  Istat - Istituto Nazionale di Statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 30.6.2017. (italiaksi)
2. ↑  Istat - Istituto Nazionale di Statistica: Demographic Balance for the year 2015 and Resident Population from on 31st December *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 30.6.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Montalcino** Wikimedia Commonsissa

* Montalcinon taidetta ja arkkitehtuuria (englanniksi)

Sienan maakunta
Abbadia San Salvatore | Asciano | Buonconvento | Casole d’Elsa | Castellina in Chianti | Castelnuovo Berardenga | Castiglione d’Orcia | Cetona | Chianciano Terme | Chiusdino | Chiusi | Colle di Val d’Elsa | Gaiole in Chianti | Montalcino | Montepulciano | Monteriggioni | Monteroni d’Arbia | Monticiano | Murlo | Piancastagnaio | Pienza | Poggibonsi | Radda in Chianti | Radicofani | Radicondoli | Rapolano Terme | San Casciano dei Bagni | San Gimignano | San Giovanni d’Asso | San Quirico d’Orcia | Sarteano | Siena | Sinalunga | Sovicille | Torrita di Siena | Trequanda
Ober Ostin 1916 hallitsema 108 808 km²:n ja kolmen miljoonan asukkaan alue: Hrodnan kuvernementti, Kaunasin kuvernementti, Vilnan kuvernementti ja Kuurinmaan kuvernementti. Myöhemmin 1918 talvikevään hyökkäyksessä alue laajeni muualle Liivinmaan kuvernementtiin ja Viron kuvernementtiin sekä Ukrainassa sijaitseviin läntisiin ja keskisiin kuvernementteihin.
**Ober Ost** (virallisesti saks. *Oberbefehlshaber der gesamten Deutschen Streitkräfte im Osten*) oli saksalaisten Baltiaan perustama miehityshallinto ensimmäisen maailmansodan aikana. Se perustettiin 1914 ja sen ensimmäinen johtaja oli Paul von Hindenburg. Erich von Falkenhaynin eron jälkeen johtajaksi tuli Baijerin prinssi Leopold. 

Keisarillisen Saksan vuoden 1918 kevään itärintaman offensiivi laajensi saksalaisten Neuvosto-Venäjältä vallattuja maa-alueita muualle Liivinmaan kuvernementtiin ja Viron kuvernementtiin sekä Ukrainassa sijaitseviin läntisiin ja keskisiin kuvernementteihin. 

Alue oli jaettu kolmeen piiriin, jotka olivat Kuurinmaan piiri, Liettuan piiri ja Bialystokin-Hrodnan piiri. Kuurinmaan piiri liitettiin lopulta pääasiassa Latvian tasavaltaan. Liettuan piiri siirtyi vuonna 1918 Liettuan kuningaskunnalle ja lopulta Liettuan tasavallalle saman vuoden aikana. Liettuan piiri kuului aluksi osittain myös Keski-Liettuan tasavaltaan vuonna 1920, ja se liitettiin Puolan tasavallan Vilnan voivodikunnaksi vuosiksi 1923–1939. Bialystokin-Hrodnan piiri sijaitsi Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Hrodnan kuvernementissa.

Katso myös
----------

* Ostlandin valtakunnankomissariaatti

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ober Ost** Wikimedia Commonsissa