recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Antti Piimänen** (1712 Längelmäki – 16. lokakuuta 1775 Turku) oli suomalainen kirkonrakentaja ja kirvesmies, joka kehitti lounaissuomalaisen pitkäkirkkotyypin.

Piimäsen vanhemmat olivat talollinen Heikki Heikinpoika ja Kaisa Järvi. Piimäsen puoliso vuodesta 1737 oli Anna Yrjöntytär (k. 1785), myös heidän poikansa Mikael Piimänen oli kirkonrakentaja. Piimänen tuli vuonna 1727 kirvesmieheksi Turkuun ja eteni ammattikunnan vanhimmaksi, joka mm. valvoi Turun tuomiokirkon rakennusasioita. Hän rakensi itse sekä puu- että kivikirkkoja.

Vuonna 1772 valmistunut Piimäsen rakentama Vihdin kirkko on kokenut kovia, salama poltti sen kaikki puuosat vieläpä kahdesti. Kirkon ulkonäköä on muutettu kahdessa jälleenrakennuksessa ja 1920-luvun laajassa peruskorjauksessa. Kirkon pohjamuoto ja tiiliseinät ovat Piimäsen jäljiltä.
Piimäsen suunnittelemia tai rakentamia kirkkoja ja kellotapuleita ovat:

* Dragsfjärdin kirkko, 1753–1755
* Kangasalan kirkko, 1767, torni 1776 (torni kaatui 1782, uusittiin 1800)
* Kumlingen kirkon kellotapuli, 1767
* Kökarin kirkko, 1769–1784 (valmistui Piimäsen jo kuoltua)
* Längelmäen kirkko, 1770–1772
* Marttilan kirkko, 1765
* Ruoveden kirkon kellotapuli, 1772
* Säkylän kirkko, 1776
* Vihdin kirkko, 1772

Lähteet
-------

1. ↑  Piimänen, Antti (1712 - 1775) Biografiakeskus. Viitattu 25.7.2009.
2. 1 2  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 585. Helsinki: WSOY, 1955.
3. ↑  Vihdin kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  4.6.2008. Museovirasto. Viitattu 22.8.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
| Kartta Japanin prefektuureista |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Hokkaidōn saari**1. Hokkaidō

**Honshūn saari**2. Aomori
3. Iwate
4. Miyagi
5. Akita
6. Yamagata
7. Fukushima
8. Ibaraki
9. Tochigi
10. Gunma
11. Saitama
12. Chiba
13. Tokio
14. Kanagawa
15. Niigata
 | 16. Toyama
17. Ishikawa
18. Fukui
19. Yamanashi
20. Nagano
21. Gifu
22. Shizuoka
23. Aichi
24. Mie
25. Shiga
26. Kyōto
27. Ōsaka
28. Hyōgo
29. Nara
30. Wakayama
31. Tottori
32. Shimane
33. Okayama
 | 34. Hiroshima
35. Yamaguchi

**Shikokun saari**36. Tokushima
37. Kagawa
38. Ehime
39. Kōchi

**Kyūshūn saari**40. Fukuoka
41. Saga
42. Nagasaki
43. Kumamoto
44. Ōita
45. Miyazaki
46. Kagoshima

**Okinawa**47. Okinawa
 |
|  |

 |

**Japanin prefektuurit** ovat Japanin 47 valtionalaista hallintoaluetta. Prefektuurit ovat yksi maan aluejaon yksiköistä, ja niitä on neljää eri tyyppiä: yksi "metropoli" (都 *to*) eli Tokio, yksi "tie" (道 *dō*) eli Hokkaidō, kaksi urbaania prefektuuria (府 *fu*) eli Osakan ja Kioton prefektuurit sekä 43 varsinaista prefektuuria (県 *ken*). Edellä mainittuun perustuen prefektuureja kutsutaankin usein yhteisnimellä *todōfuken* (都道府県). Jokaista prefektuuria johtaa vaaleilla valittu kuvernööri ja parlamentti.

Prefektuurit jaetaan edelleen kaupunkeihin (市 *shi*) ja piirikuntiin (郡 *gun*) tai joissakin tapauksissa alaprefektuureihin (支庁 *shichō*). Jokainen piirikunta jaetaan kauppaloihin (町 *chō* tai *machi*) ja kyliin (村 *son* tai *mura*). Lisäksi maan suurimmat kaupungit, joissa on yli 500 000 asukasta ja joille on myönnetty virallisen suurkaupungin (政令指定都市 *seirei shitei toshi*) asema, jaetaan suuralueisiin (区 *ku*). Kaikilla näillä paikallishallinnon yksiköillä on pormestari tai johtaja ja vaaleilla valittu valtuusto. Tokion metropoli on erikoistapaus, sillä se jakautuu 23 erillisalueeseen (特別区 *tokubetsu-ku*), joita hallitaan itsenäisten kaupunkien tavoin, eikä Tokiota kaupunkina olekaan ollut olemassa vuoden 1943 jälkeen.

Nykyisen järjestelmän perusti Meiji-hallinto heinäkuussa 1871. Aikaisemmin käytössä ollut han-järjestelmä lakkautettiin, ja sen tilalle luotiin prefektuurit (廃藩置県, *haihan-chiken*). Alun perin prefektuureja, joista monet olivat vanhoja han-alueita, oli yli 300. Vuoden 1871 loppuun mennessä luku oli kuitenkin vähentynyt 72:een ja 1888 saavutettiin nykyinen prefektuuriluku 47. Vuonna 1947 voimaan tullut paikallinen itsehallintolaki (地方自治法, *Chihō-jichi-hō*) asetti jokaiselle prefektuurille oman kuvernöörin ja parlamentin ja antoi niille enemmän valtaa päättää omista asioistaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Japan: Government and society Encyclopædia Britannica. Viitattu 18.7.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Japanin prefektuurit** Wikimedia Commonsissa
**Kris Nathan Humphries** (s. 6. helmikuuta 1985, Minneapolis, Minnesota) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Hän pelaa tällä hetkellä*milloin?* NBA-liigan Atlanta Hawksissa.

Ammattilaisura
--------------

Kotiosavaltionsa Minnesotan yliopistossa pelannut Humphries varattiin vuoden 2004 NBA:n varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella, 14. pelaajana. Humphries on ollut lyhyehköllä urallaan jo osana kolmessa eri vaihtokaupassa. Lopullisen läpimurtonsa hän suoritti vasta kaudella 2010–11, pelatessaan Brooklyn Netsissä (silloiselta nimeltään New Jersey Nets).

Humphries teki joulukuussa 2011, ennen työsulun takia typistetyn kauden alkua yhden vuoden sopimuksen Netsin kanssa, arvoltaan kahdeksan miljoonaa dollaria.

Yksityiselämä
-------------

Humphries avioitui tositv-esiintyjän Kim Kardashianin kanssa 20. elokuuta 2011. Parin avioliitto päättyi kuitenkin jo 72 päivää myöhemmin, Kardashianin haettua avioeroa.

Lähteet
-------

1. ↑  Betiku, Fehintola: 'Why wasn't he invited to the wedding' questions Kris Humphries as he says he knew Kim Kardashian was cheating on him with Kanye West *Mail Online*.  24.6.2012. Associated Newspapers Ltd. Viitattu 2.7.2017. (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee kansanedustajaa. Oikeuslääketieteen professori Antti Penttilästä on eri artikkeli. Antti Penttilä oli myös kansanturvamusiikkikomission jäsen.* 
**Antti Jaakko Penttilä** (27. syyskuuta 1870 Nurmo – 15. joulukuuta 1934 Perniö) oli suomalainen maanviljelijä ja Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustaja.

Penttilän vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Penttilä ja Leena Heikkilä. Hän kävi kansakoulun ja viljeli aluksi kotitilaansa Nurmossa 1886–1913 ja toimi sitten maanviljelijänä Sauvossa 1913–1916 ja Perniössä 1916–1934. Penttilä oli lautamiehenä Nurmossa 1897–1913.

Penttilä oli kansanedustajana 1922–1924 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Nurmossa kunnallislautakunnan puheenjohtajana ja Perniössä kunnallislautakunnan ja kunnanvaltuuston puheenjohtajana. 

Antti Penttilä oli naimisissa vuodesta 1888 Liisa Hipin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx Antti Penttilä *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1922–1924 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(15) | 
* Aspelin
* Hannula
* Hirvensalo
* Holsti (1922–1923)
* Ikonen
* Jaskari
* Kivialho (1923–1924)
* Linna
* Luostarinen
* Mantere
* Penttilä
* Pulkkinen
* Pullinen
* Ryti
* Särkkä
* Vennola

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Antti Paloposki** (16. maaliskuuta 1885 Kuokkala, Kivennapa – 4. marraskuuta 1973) oli suomalainen sotilasvirkailija ja kirjailija.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Antti Paloposki kävi kauppakoulun Kotkassa. Paloposki oli vuodesta 1904 tullilaitoksen palveluksessa suurimman osan aikaa Terijoen tullitoimiston alueella mutta myös Helsingin ja Turun tullikamareissa ja Pohjois-Suomessa Ruotsin vastaisella rajalla. Vuonna 1914 hänestä tuli Viipurin kaupungin rakennus- ja vesijohtokonttorin sihteeri ja kirjanpitäjä. Vuonna 1915 elintarvikepulan alkaessa uhata Paloposki meni Viipurin kaupungin elintarvelautakunnan palvelukseen toteuttamaan säännöstelykorttijärjestelmää ja hän oli sitten vuodesta 1916 alkaen elintarvelautakunnan toimitusjohtajana aina lautakunnan lakkauttamiseen 1921 saakka. Hän oli sitten jälleen Viipurin rakennus- ja vesijohtokonttorin palveluksessa vuoteen 1922 saakka, jolloin hän siirtyi liikealalle. Vuodesta 1923 alkaen Paloposki oli Terijoella Polkupyöräpataljoona I:n majoitusmestarina ja vuodesta 1927 rahastonhoitajana. Paloposki oli sotilasarvoltaan reservin luutnantti. Hän osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa Antrean rintamalla.

Paloposki osallistui nuorisoseuratyöhön Kuokkalan Ollilan nuorisoseurassa ja vuonna 1919 hänestä Viipurissa Etelä-Karjalan nuorisoseuran sivutoiminen sihteeri ja seuran julkaiseman Nuorisoseura-lehden taloudenhoitaja. Hän erosi sihteerintoimesta 1922 mutta jäi Etelä-Karjalan nuorisoseuran johtokunnan jäseneksi.

Vuonna 1936 Paloposki julkaisi kirjan *Rajalla on rauhallista*, joka käsitteli Terijoen ja eteläisen Karjalan kannaksen alueen tapahtumia venäläisen huvila-asutuksen syntymisestä aina Suomen sisällissodan jälkeiseen aikaan saakka.

Julkaisuja
----------

* *Miesten kouluun: mitä jokaisen asevelvollisen nuorukaisen tulee tietää*. WSOY 1931
* *Rajalla on rauhallista*. Otava 1936
* *Varokaa maan säteilypurkauksia*. Tekijä, Loimaa 1953

Lähteet
-------

1. ↑  BillionGraves: Antti Paloposki, Keravan hautausmaa, Tuusula *billiongraves.com*. Viitattu 28.3.2023.
2. 1 2 3  Antti Paloposki 50-vuotias, Nuorisoseura : Etelä-Karjalan nuorisoseuran äänenkannattaja, 01.03.1935, nro 3, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  Antti Paloposki 50-vuotias, Maakansa, 17.03.1935, nro 64, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2  Rahastonhoitaja Antti Paloposki 50-vuotias, Etupyörä : Polkupyöräpataljoona 1:n oma lehti, 01.03.1935, nro 3, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Terijoen tarinoita, Kannaksen Lehti, 11.12.1936, nro 50, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Kirjallisuutta, Nuorisoseura : Etelä-Karjalan nuorisoseuran äänenkannattaja, 01.10.1936, nro 10, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

Antti Paloposken lehtiartikkeleita:

* Venäläisvallan aikaa Kannaksella, Rajamme vartija : Suomen sotilaskotiliiton rajaseutujulkaisu, 17.10.1936, nro 5, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Japanin ortodoksinen kirkko** 日本ハリストス正教会 *Nihon Harisutosu Seikyōkai*) on Japanissa toimiva autonominen osa maailmanlaajuista ortodoksista kirkkoa.Se kuuluu autonomisena eli itsehallinnollisena kirkkokuntana Venäjän ortodoksisen kirkon alaisuuteen.

Historia
--------

Kirkon historia alkaa vuodesta 1861, jolloin nuori venäläinen pappismunkki Nikolai Kasatkin saapui Japaniin. Hänen tehtävänään oli toimia Venäjän konsulaatin pappina Hakodatessa. Hän alkoi kuitenkin nopeasti tehdä lähetystyötä japanilaisten keskuudessa. Hän kastoi ensimmäiset käännynnäiset vuonna 1868. Venäjän pyhä synodi tuki hänen työtään ja perusti virallisen lähetyksen Japaniin vuonna 1871. Kun Japanin kristinuskon vastaiset lait kumottiin vuonna 1873 alkoi lähetystyö nopeasti laajeta. Nikolai alkoi rekrytoida syntyperäisiä japanilaisia papeiksi ja johti Uuden testamentin ja monien liturgisten kirjojen kääntämistä japanin kielelle. Hänet vihittiin piispaksi vuonna 1880, ja samana vuonna hän oli perustamassa pappisseminaaria. Hän myös johti Pyhän Ylösnousemuksen katedraalin rakentamista, joka valmistui 1891. Kun Nikolai kuoli vuonna 1912, oli noin 30 000 japanilaista kastettu ortodoksiseen uskoon. Nikolain keskeisen roolin Japanin ortodoksisen kirkon syntymisessä vuoksi Venäjän ortodoksinen kirkko kanonisoi hänet vuonna 1970.

Ortodoksisuus Japanissa tuli nopeasti paikalliseksi ilmiöksi, mikä auttoi sitä selviämään Venäjän ja Japanin välisistä konflikteista huolimatta. Koska yhteistyö Venäjän ortodoksisen kirkon kanssa tämän ollessa kommunistien alaisuudessa oli hankalaa, asettui Japanin ortodoksinen kirkko vuosina 1945-1970 Amerikan ortodoksisen kirkon alaisuuteen. Venäjän ortodoksisen kirkon myöntäessä Amerikan ortodoksiselle kirkolle autokefalian vuonna 1970 palautti se Japanin Venäjän alaisuuteen, jolloin Moskovan patriarkka myönsi Japanille autonomian. Tämän vuoksi Japanin ortodoksisen kirkon johtajan valinta on hyväksytettävä Moskovan patriarkalla, mutta muut piispansa kirkko voi valita ja asettaa ilman erillistä hyväksyntää. Vuonna 1972 valittiin kirkolle ensimmäinen syntyperäinen japanilainen metropoliitta, Theodosius.

Metropoliitta Theodosius kuoli 9. toukokuuta vuonna 1999. 6. toukokuuta vuonna 2000 Japanin ortodoksinen kirkko valitsi piispa Danielin uudeksi kirkon johtajaksi. Moskovan ja koko Venäjän patriarkka Aleksei II hyväksyi valinnan ja matkusti henkilökohtaisesti Japaniin asettamaan uuden metropoliitan virkaansa 14. toukokuuta 2000. Tämä oli ensimmäinen kerta koskaan, kun Moskovan patriarkka vieraili Japanissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Orthodox Church of Japan Catholic Near East Welfare Association. Viitattu 16.8.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kirkon kotisivut
**Krinuola** (lyhenne sanoista **Kri**stillinen **nuo**riso **la**iva) on Tampereella toimineen Nuorisolaivayhdistys ry:n omistama matkustajalaiva. Alkujaan Krinuola oli *Längelmäki*-niminen matkustajalaiva, joka oli rakennettu vuonna 1917 Sommers af Hällström & Waldensin konepajalla Tampereella. Längelmäki liikennöi Länkipohjan ja Oriveden aseman väliä. Myöhemmin, matkustajaliikenteen vähettyä 1930-luvun alussa, laivan osti Näsijärven Metsä oy. Laiva siirrettiin tällöin Näsijärvelle ja muokattiin "Metsä" -nimiseksi hinaajaksi. Vuonna 1967 nuorisopastori Matti Näykki perusti yhdistyksen ja remontoi nuorison kanssa vanhan Teiskosta ostamansa laivan rungon. Näykin porukka "asensi" vanhan rungon päälle 1,5 vanhaa turistibussia, ja tämän perin erikoisen näköinen laiva seilasi vajaan parinkymmenen vuoden ajan.

1980- ja 1990-luvulla ryhmä aktiivisia nuoria yritti peruskorjata laivan alkuperäisen kuntoiseksi höyrylaivaksi, mutta varojen puuttuessa ajautui laiva viimein upoksiin Jäminkipohjan telakan rantaan.

Nykyään laivan runko on Sahalahdella kuivalla maalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Merenkulkulaitoksen asiakirjat
**Antti Pankakoski** (s. 1954) on suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Altian toimitusjohtajana vuosina 2007–2013. Ennen Altiaa Pankakoski oli tehnyt pitkän työuran merenkulkualan eri tehtävissä, toimien muun muassa Silja Linen toimitusjohtajana 2003–2006. Hän on valmistunut oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta.

Pankakoski toimi Kvaerner Masa-Yardsin varatoimitusjohtajana 1989–1996, minkä jälkeen hän siirtyi Cunard Line -varustamon hallituksen johtoon. Cunard Linelta Pankakoski lähti Lontooseen, missä hän työskenteli Nordea Securitiesin Corporate Finance -yksikkössä johtaen viimeksi merenkulkualan yritysostoihin ja haltuunottoihin keskittyvää ryhmää. Nordean palveluksesta Pankakoski siirtyi Silja Linen toimitusjohtajaksi keväällä 2003.

Tehtävänsä Silja Linella Pankakoski jätti 1. marraskuuta 2006, jolloin hänen seuraajakseen tuli Tallink Finlandin toimitusjohtaja Keijo Mehtonen. Samalla Pankakoski luopui paikastaan Tallink Gruppin hallituksessa. Pankakoski kertoi katsovansa Tallink Gruppin suomalaisten tytäryhtiöiden yhdistämisprosessin olevan siinä vaiheessa, että hänen oli luontevaa jättää tehtävänsä. Hänen mukaansa ero ei johtunut mistään ristiriidoista ja myös Mehtosen mukaan lähtöön ei liittynyt dramatiikkaa.

Silja Linen jälkeen Pankakoski nimitettiin Altian toimitusjohtajaksi 1. syyskuuta 2007 alkaen. Hän seurasi tehtävässä pääjohtaja Leena Saarista, joka oli jättänyt paikkansa toukokuussa Altian suunnitteleman polttoaine-etanolitehdashankkeen kariuduttua. Altian hallitus erotti Pankakosken marraskuussa 2013. Toimitusjohtajan vaihtamista perusteltiin yhtiön huonolla tuloskehityksellä, minkä lisäksi hallituksen puheenjohtaja Matti Tikkakoski totesi Altian jääneen jälkeen taloudellisista tavoitteistaan ja menettäneen markkinaosuuttaan.

Kyrö Distillery Company nimitti Pankakosken yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi 18. syyskuuta 2014 alkaen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Naalisvaara, Mikko: Altian toimitusjohtajalle potkut *yle.fi*.  21.11.2013. Yle Uutiset. Viitattu 21.11.2013.
2. ↑  Ilisson, Airi: Pant: Pankakoski kaasamine tugevdab Tallinki positsioone *Äripäev*.  25.7.2006. Viitattu 2.4.2018. (viroksi)
3. ↑  Paalosalo, Mari: Pankakoski katsoo etelään *is.fi*.  18.10.2002. Ilta-Sanomat. Viitattu 2.4.2018.
4. ↑  Enkvist, Liisa: Antti Pankakoski jätti Tallinkin *ts.fi*.  2.11.2006. Turun Sanomat. Viitattu 2.4.2018.
5. ↑  Antti Pankakoski Altian ruoriin *Kaleva*.  31.8.2007. Viitattu 2.4.2018.
6. ↑  Lehmusvirta, Antti: Viskitislaamo nappasi Altian ex-johtajan *Kauppalehti*.  13.10.2014. Viitattu 2.4.2018.
**Merivaara Oy** on suomalainen, Lojer -konserniin kuuluva yhtiö, joka kehittää ja valmistaa leikkauspöytiä, leikkausvalaisimia sekä saliohjaus- ja AV-järjestelmiä leikkaussaleihin.

Merivaaran pääkonttori, tuotekehitys ja tuotanto sijaitsevat Hollolassa. Merivaaralla on tytäryhtiöt Ruotsissa ja Norjassa. Yhtiössä työskentelee yhteensä noin 50 henkilöä.

Historia
--------

Merivaaran edeltäjä, Helsingin Uusi Rautasänkytehdas, Polsa & Sjöstedt, perustettiin vuonna 1901 Helsingissä. Sairaalakalusteiden tuotanto alkoi vuonna 1910, kun ensimmäiset leikkauspöydät valmistuivat. 

Vähitellen alettiin valmistaa myös muita sairaalakalusteita, kuten sänkyjä. Perustajan Juho Merivaaran kuoltua vuonna 1938 yritys siirtyi vähitellen Instrumentariumin omistukseen. Merivaara oli seuraavien vuosikymmenten ajan Instrumentariumin divisioona, mutta kun General Electric osti Instrumentariumin 2003, joukko johtajia osti Merivaaran.

Merivaara tuotti sairaalakalusteiden ohella myös metallirunkoisia huonekaluja koteihin ja julkisiin tiloihin. 1920- ja 1930-luvulta tunnetaan erityisesti Pauli E. Blomstedtin funktionalistiset putkihuonekalut. Instrumentariumin vuosina Merivaaralle suunnittelivat muun muassa Aarne Ervi (kesäkalusteita), Ola Kettunen (*Ulla*- ja *Kulho*-tuolit), Ilmari Tapiovaara (*Kiki*- ja *Nana*-tuolit), Seppo Paatero (*Jaana*-tuoli), ja Esko Pajamies (tuoleja ja naulakoita).

Toukokuussa 2019 sastamalalainen sairaalakalustevalmistaja Lojer Oy kertoi ostavansa Merivaaran sairaalasänkyjen liiketoiminnan Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, liikevaihdoltaan noin 9 miljoonaa euroa vuodessa. Merivaara-konsernista siirtyy Lojerille 28 työntekijää. Sairaalasänkyjen valmistus pysyy edelleen Lahdessa.

Vuonna 2022 Lojer Oy osti Merivaara Oy:n koko osakekannan pääomasijoittaja Intera Partners Oy:ltä. Kaupan jälkeen yhtiön toiminta on siirtynyt Lahdesta Hollolaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Merivaaran historia Merivaara Oy. Viitattu 7.2.2023.
2. ↑  Merivaara irtautuu instrumentariumista 3I Finland. Viitattu 7.2.2023.
3. ↑  Huusko, Anna-Kaisa ja Nevaluoma, Kari-Otso: Kuka oli Ulla-klassikkotuolin suunnittelija Ola Kettunen? Vaiherikkaaseen elämään kuului niin pako Karjalasta, pitkä pankkiura kuin oma farmi New Yorkissa *Avotakka / Meillä kotona -sivusto*.  17.4.2020. Viitattu 8.2.2021.
4. ↑  Enlund, Tapio: Merivaaran sairaalasänkytehdas vaihtaa omistajaa Lahdessa *Yleisradio*.  10.5.2019. Viitattu 7.2.2023.
5. ↑  Ojanperä, Sini: Lojer osti Merivaaran leikkaussalituotteiden liiketoiminnan *Yleisradio*.  1.6.2022. Viitattu 7.2.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Rautainen aarre
* Pörssitieto: Merivaara -yhtiöt.
* Merivaara Oy:n viralliset kotisivut.
Kolme mäntyä (*Pinus sylvestris*), joilla on tuuheat latvukset.
**Latvus** tarkoittaa yleiskielessä kasvin, erityisesti puun, ylintä osaa eli latvaa oksineen, neulasineen tai lehtineen. Metsätieteessä latvus tarkoittaa tätä kokonaisuutta kasvavassa puussa tai kaadetun puun hakkuutähteeksi jäävää latvaosaa, kun puunrungosta on katkaistu tukit tai kuitupuut.

Puu on yleensä sitä vankempi, mitä rehevämpi latvus siinä on. Toisaalta lyhyen ja hento-oksaisen latvuksen omaavan puun runko on usein käyttöpuuna arvokas. Jos puiden latvukset koskettavat toisiaan, puhutaan latvusyhteydestä. Latvuskerros tarkoittaa metsikön puiden pituuden mukaan erotettavissa olevaa kokonaisuutta.

Metsähoidossa latvuksena pidetään puun sitä osaa, jossa on elävät lehdet tai naulaset. Puilla latvus on se osa puusta, joka kasvattaa puuta, koska se yhteyttää. Latvuksen ja rungon suhteista päätellään, koska täytyy tehdä harvennushakkuu, ettei latvus pienene liikaa puiden kasvaessa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nykysuomen sanakirja*, WSOY 1951–1961, hakusanat latva ja latvus.
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*, Otava 1960–1965, hakusana latvus.
3. ↑  *Uusi tietosanakirja*, Tietosanakirja oy 1960–1966, hakusana latvus.
4. ↑  Metsäsanasto *Suomen metsäkeskus*. Viitattu 29.8.2020.
5. ↑  Pietilä, Ilona & Ruuska, Juha & Kostilainen, Anniina (toim.): "3. Metsikön käsittely seuraavan viiden vuoden aikana", *Metsätaito-opas*, s. 12. Suomen 4H-liitto. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 29.8.2020).  (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Latvus** Wikimedia Commonsissa
**Metaxa** (kreik. Μεταξά, *Metaxá*) on kreikkalainen brandynkaltainen alkoholijuoma, jota on valmistettu vuodesta 1888.

Metaxan kehitti Psarálta kotoisin ollut silkkikauppias Spýros Metaxás, jonka sukunimi ja myös hänen nimeämänsä juoman nimi viittaa silkkiin. Metaxaa valmistettiin alun perin Pireuksessa ja vuodesta 1968 lähtien Kifissiássa. Sitä on valmistettu myös ulkomailla. Juomaa myytiin konjakkina vuoteen 1937, jolloin nimi rajattiin tietyille ranskalaisille juomille. Tämän jälkeen sitä myytiin brandynä, kunnes tämä nimitys rajattiin pelkästään viinitisleille. Metaxan omisti välillä brittiläinen Grand Metropolitan (nykyinen Diageo) -konserni. Nykyisin Metaxa on ranskalaisen Rémy Cointreau -konsernin hallussa oleva tuotemerkki vuodesta 2000.

Viiden, seitsemän ja 12 tähden Metaxaa.
Metaxan pohjana toimii Savatianó, Sultanina ja Black Corinth -rypäleistä tehty brandy, joka tislataan kahdesti. Tämän jälkeen se makeutetaan ikääntyneellä sámoslaisella ja límnoslaisella Muscat-viinillä ja maustetaan yrteillä salaisen reseptin mukaisesti. Tämän jälkeen juomaa ikäännytetään tammitynnyreissä. Metaxaa myydään yleensä kolmen, viiden tai seitsemän tähden Metaxana; tähdet ilmaisevat ikääntymisvuosia. Juomasta on valmistettu myös 12 tähden versiota sekä muita versioita. Metaxa on mahonginväristä, ja sen makua kuvataan pehmeäksi mutta voimakkaaksi ja tuoksua kukantuoksuiseksi. Metaxan alkoholiprosentti on versiosta riippuen 38,0–40,0 %.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Metaxa Rémy Cointreau. Viitattu 18.6.2018.
2. 1 2 3  Dilouambaka, Ethel: A History of Metaxa in 1 Minute *Culture Trip*. Viitattu 18.6.2018.
3. ↑  Blyde, Douglas: Metaxa: the Athenian spirit that's blended with Muscat wine from the islands *Evening Standard*. Viitattu 18.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Metaxa** Wikimedia Commonsissa
**Pentti Ilmari "Penna" Ahola** (11. tammikuuta 1929 Kotka – 30. kesäkuuta 2012 Kotka) oli suomalainen pianisti. Hän opiskeli klassista musiikkia, mutta loi uran jazzin parissa. Hän soitti pianon lisäksi myös harmonikkaa.

Ahola aloitti oman kvintettinsä johtamisen vuonna 1949. Saman vuoden orkesterikilpailussa hänen orkesterinsa sijoittui toiseksi. Aholan orkesterissa laulusolistina toimi vuonna 1951 Ranja Rasmussen (oik. Siikasaari/Guttormsen). Vuonna 1955 Ahola lähti Lahteen ja vuonna 1956 Helsinkiin. Siellä hän säesti monia merkittäviä viulisteja ja esiintyi pianosolistina ravintola Kämpissä sekä Hotelli Palacen Grillissä. Lisäksi Ahola työskenteli Helsingissä studiomuusikkona ja teki vierailuja televisiossa, radiossa sekä teatterien orkestereissa. Marraskuussa 1988 hän lähti Kotka Swing Bandin kanssa konserttimatkalle Leningradin jazzfestivaalille Neuvostoliittoon. Hän työskenteli Manu Teittisen kanssa Suomen Jazzarkistossa sen aloitettua toimintansa 1990-luvun alussa.

Vuonna 2005 Ahola perusti vielä uuden yhtyeen, kvintetin Pentti Ahola Shearing Sound. Se äänitti levyn *Serenata* vuonna 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pentti Ahola Helsingin Sanomat
2. ↑  Ahola, Pentti Kansalliskirjaston hakupalvelu
3. 1 2 3  Pianisti Pentti Ahola on poissa Jazzrytmit
**Pentti Albert Aalto** (28. joulukuuta 1920 Rantasalmi – 3. syyskuuta 2008) oli suomalainen kirjailija.

Aalto syyllistyi viiteen henkirikokseen. Viimeisimmän henkirikoksensa jälkeen hänet eristettiin dementoitumisen vuoksi syyntakeettomana kriminaalipotilaana Niuvanniemen sairaalaan.

Aalto voitti Marraskuun Liikkeen vangeille vuonna 1969 järjestämän kirjoituskilpailun teoksellaan *Pakkolaitosvanki*. Kirja julkaistiin kaupallisesti seuraavana vuonna. *Pakkolaitosvanki* on kuvaus vankilaoloista ja elämästä vankilassa sekä vankimielisairaalassa.

Vielä 1990-luvun alussa hän kirjoitti myös muutamia juttuja Alibi-lehteen vankilassa tapahtuvista itsemurhista sekä Kyllikki Saaren ja Tulilahden murhatapauksista.

Teokset
-------

* *Pakkolaitosvanki*, romaani. Tammi 1970
* *Kirje vankilasta*, kuunnelma. 1970 (yhdessä Jouko Marttisen kanssa)
* *Matkalla johonkin, romaani ammattipelureista*. Karisto 1973
* *Pari myttyä*, kuunnelma. 1976
* *Siilin suudelma*, nuorten romaani. Librum, Helsinki 1980

Lähteet
-------

1. ↑  Aalto, Pentti Albert Mikkelin kaupunginkirjasto. Viitattu 29.2.2012.
2. ↑  Aalto, Pentti Albert Mikkelin kaupunginkirjasto. Viitattu 31.10.2012.
3. ↑  *Pakkolaitosvanki* -kirjan takakansi
4. ↑  Pakkolaitosvanki *Kirjasampo*. Viitattu 25.4.2013.
5. ↑  Savonlinnalaisia kirjailijoita (Arkistoitu – Internet Archive)
**Naurun sisällissota** oli aseellinen konflikti Naurun kahdentoista heimon välillä vuosina 1878–1888. Sodassa kuoli 500 ihmistä, eli kolmasosa maan senaikaisesta asukasluvusta.

Sota
----

Sota alkoi hääjuhlan aikana, kun keskustelu etiketistä muuttui kiihkeäksi väittelyksi ja yksi katsojista ampui nuorta päällikköä pistoolilla. Nuoren johtajan kuoleman kostaminen oli selkeä seuraus naurulaisessa kulttuurissa. Heimot kantoivat kaunaa samanlaisista tapahtumista, mutta tällä kertaa kaikilla heimoilla oli tuliaseita pahentamassa konfliktia. Lisäksi ulkomaalaiset rangaistusvangit ja valaanpyytäjät olivat kiristäneet naurulaisten hermoja. Muutamat kuolonuhreja vaatineet ammunnat johtivat sotaan. Alkoi eräänlainen sissisota. Juopuneet ampuivat toisiaan vahingossa ja murtautuivat vihollisten kotiin ampuen kaikkea, joka näytti liikkuvan. Naisia ja lapsia teurastettiin.

Saksaan liittäminen ja sodan loppu
----------------------------------

Sota ei auttanut saaren kopratuotantoa tai saksalaisia kauppiaita, jotka olivat perustaneet saarelle kookosistutuksia ja muuta maataloustuotantoa. Koska saaren poliittinen tilanne vaikutti saksalaisten siellä olevaan toimintaan, Saksan viranomaiset ehdottivat, että Saksan ottaisi saaren haltuunsa. Nauru liitettiin Saksaan 16. huhtikuuta 1888, jolloin myös kiellettiin aseet ja alkoholi. 

Samana vuonna 1. lokakuuta saksalainen sotalaiva *SMS Eber*, jolla oli 87-miehinen miehistö, lähti Naurun rannikolta. Aseistautuneet saksalaiset merimiehet tapasivat William Harrisin kanssa ja lähtivät ensimmäisten eurooppalaisten uudisasukkaiden kanssa. Aamulla 2. lokakuuta saksalaiset pidättivät heimopäällikköjä ja pitivät liittämisseremonian. Saksan viranomaiset julistivat, että jos kaikkia aseita ja sotatarvikkeita ei tuotaisi saksalaisille yhdessä päivässä, heimopäälliköt teloitettaisiin. Naurulaiset toivat yhteensä 756 asetta ja tuhansia ammuksia lopettaen verisimmän heimosodan Naurun historiassa.

Seuraukset
----------

Naurun liittäminen Saksaan pelasti sen itsetuholta, ja naurulaiset menettivät määräysvallan saarestaan ja kohtalostaan 80 vuodeksi. Saksan liiton jälkeen kuningas Aweida otti vallan Naurussa. Vuonna 1914 Saksa menetti Naurun hallinnan verettömässä siirrossa Australialle.

Lähteet
-------

*
**Jorma Järvi** (26. huhtikuuta 1925 Ylihärmä – 31. maaliskuuta 2001) oli suomalainen ekonomi, vuorineuvos ja Keskusosuusliike Hankkijan pääjohtaja.

Järven vanhemmat olivat toimitusjohtaja Laijo Järvi ja Kerttu Pesonen. Hän tuli Hankkijalle laskentamieheksi 1950-luvun alkupuolella ja nimitettiin osaston johtajaksi ja johtokunnan jäseneksi 1959. Järvi avusti 1961–1969 Hankkijan toimitusjohtajana toiminutta Eino Tuomolaa ja osallistui Hankkijan ja SOK:n ns. kauppasotaan. Siinä SOK havitteli muun muassa rehukauppaa ja Hankkija puolestaan laajensi toimintaansa esimerkiksi auto- ja öljykauppaan. Osuuskauppojen siirtyessä yhä enemmän pois Hankkijan jakeluverkostosta Hankkija rakensi omia toimipisteitä sekä 1975 valtakunnallisen keskusvaraston ja palvelukeskuksen Oulunkylään Helsinkiin. Laajimmillaan sillä oli 75 000 omistajajäsentä ja Hankkija-järjestö-niminen maatalousosuuskuntien verkosto.

Hankkija ajautui jo 1960-luvulla alkaneen velkaantumisen myötä talousongelmiin ja sitä pidettiin kriisiyhtiönä, kun Järvi tuli sen toimitusjohtajaksi 1969 ja vielä myöhemmin 1975, jolloin hänet nimitettiin pääjohtajaksi. Järvi uudisti Hankkijaa ostamalla Rakennusliike Puolimatkan 1985 ja tuomalla sen myötä maatalouskaupan rinnalle rakennustuotannon ja -palveluja. Heti aikansa suurimpiin kuuluneen yritysjärjestelyn jälkeen 1986 hän jäi kuitenkin eläkkeelle ja hänen seuraajakseen tuli Pertti Tuomala.

Järvi oli aktiivinen maanpuolustusjärjestöissä ja muun muassa ideoi Lotta-muistomitalin, jota jaettiin kymmenille tuhansille entisille lotille. Hän osallistui myös useiden maanpuolustusta koskeneiden historiateosten syntyyn, kuten Etelä-Pohjanmaan Suojeluskuntapiirin historian laatimiseen.

Järven puoliso vuodesta 1946 oli Kaisu Helena Mesimäki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Häikiö, Martti: "Järvi, Jorma 1925–2001)", *Suomen kansallisbiografia, osa 4*, s. 605–606. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-445-2. / Teoksen verkkoversio.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Vuoden 2012 painin maailmanmestaruuskilpailut** järjestettiin Strathcona Countyssa, Kanadassa 27.–29. syyskuuta. Edellisten kahden kesäolympiavuoden tavoin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vain naisten sarjoissa, koska Lontoon kesäolympialaisissa naispainin painoluokkia oli vain neljä. Kanadassa sarjoja oli seitsemän. Kisojen menestyneimmät maat olivat Yhdysvallat ja Kiina.

Mitalistit
----------

### Naispaini

| Sarja | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 48,0 kg | Valko-Venäjä Vanesa Kaladžinskaja | Japani Eri Tosaka | Kiina Li XiaomeiSaksa Jaqueline Schellin |
| 51,0 kg | Kanada Jessica MacDonald | Kiina Sun Yanan | Intia Babita KumariYhdysvallat Alyssa Lampe |
| 55,0 kg | Japani Saori Yoshida | Yhdysvallat Helen Maroulis | Intia Geeta PhogatKreikka Maria Prevolaraki |
| 59,0 kg | Kiina Zhang Lan | Valko-Venäjä Zalina Sidakova | Yhdistynyt kuningaskunta Olga ButkevychMongolia Tungalagiin Mönkhtuyaa |
| 63,0 kg | Yhdysvallat Elena Pirozhkova | Bulgaria Tajbe Jusein | Kanada Justine BouchardKiina Xi Luozhuoma |
| 67,0 kg | Yhdysvallat Adeline Gray | Kanada Dorothy Yeats | Kiina Hong YanJapani Yoshiko Inoue |
| 72,0 kg | Ruotsi Jenny Fransson | Kazakstan Gjuzel Manjurova | Valko-Venäjä Vasilisa MarzaljukKiina Xu Qing |

Mitalitaulukko
--------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Yhdysvallat | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 2. |  Kiina | 1 | 1 | 4 | 6 |
| 3. |  Japani | 1 | 1 | 1 | 3 |
|  Kanada | 1 | 1 | 1 | 3 |
|  Valko-Venäjä | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 6. |  Ruotsi | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7. |  Bulgaria | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  Kazakstan | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9. |  Intia | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 10. |  Kreikka | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  Mongolia | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  Saksa | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | 0 | 0 | 1 | 1 |

Lähteet
-------

* Kilpailusivu iat.uni-leipzig.de (englanniksi)

  

PainiPainin maailmanmestaruuskilpailut
1904 (kr) |
1905 (kr) |
1907 (kr) |
1908 (kr) |
1909 (kr) |
1910 (kr) |
1911 (kr) |
1913 (kr) |
1920 (kr) |
1921 (kr) |
1922 (kr) |
1950 (kr) |
1951 (v) |
1953 (kr) |
1954 (v) |
1955 (kr) |
1957 (v) |
1958 (kr) |
1959 (v) |
1961 (kr, v) |
1962 (kr, v) |
1963 (kr) |
1963 (v) |
1965 (kr) |
1965 (v) |
1966 |
1967 (kr) |
1967 (v) |
1969 (kr, v) |
1970 (kr, v) |
1971 (kr, v) |
1973 (kr, v) |
1974 (kr) |
1974 (v) |
1975 |
1977 (kr) |
1977 (v) |
1978 |
1979 |
1981 (kr) |
1981 (v) |
1982 (kr) |
1982 (v) |
1983 |
1985 (kr) |
1985 (v) |
1986 |
1987 |
1989 |
1990 (kr) |
1990 (v) |
1991 (kr, v) |
1991 (n) |
1993 (kr) |
1993 (v) |
1994 (kr) |
1994 (v) |
1995 (kr) |
1995 (v) |
1996 |
1997 (kr) |
1997 (v) |
1998 (kr) |
1998 (v) |
1998 (n) |
1999 (kr) |
1999 (v) |
1999 (n) |
2000 |
2001 (kr) |
2001 (v, n) |
2002 (kr) |
2002 (v) |
2002 (n) |
2003 (kr) |
2003 (v, n) |
2005 |
2006 |
2007 |
2008 |
2009 |
2010 |
2011 |
2012 |
2013 |
2014 |
2015 |
2016 |
2017 |
2018 |
2019 |
2021 |
2022 |
*2023* |

**Epäviralliset MM-kilpailut:** 1905 |
1910 |
1911
Šiaulių arena
**KK Šiauliai** (liett. *Krepšinio Klubas Šiauliai*) on liettualainen koripalloseura, joka sijaitsee Šiauliaissa.

Historia
--------

Seura perustettiin vuonna 1994 ja se alkoi pian menestymään. Se sijoittui heti perustamisvuonnaan neljänneksi ja oli vakiinnuttanut paikkansa Liettuan kahden suurimman, BC Lietuvos Rytasin ja BC Žalgirisin takana. Ensimmäisen visiittinsä eurokentille joukkue teki vuonna 1996, kun se osallistui Korac Cupiin. Kaudesta 1998-1999 lähtien joukkue on pystynyt selviytymään semi-finaaleihin saakka, mutta ei ole koskaan päässyt finaaliin. Joukkue on myös vuosittain osallistunut Baltic Basketball Leagueen, jossa se on saavuttanut 3 mestaruutta.

Entisiä pelaajia
----------------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| * Liettua Mindaugas Žukauskas
* Liettua Donatas Slanina
* Liettua Robertas Javtokas
* Liettua Marius Prekevičius
 |     | * Liettua Robertas Giedraitis
* Liettua Vaidas Pauliukėnas
* Liettua Giedrius Pečiulionis
 |  |

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen kotisivu
**Pauli Rafael Soisalo** (ent. **Pettersson**; 30. tammikuuta 1900 Ruovesi – 1. syyskuuta 1972) oli suomalainen lääkäri, joka sai professorin arvonimen 1944.

Soisalon vanhemmat olivat Kristian Pettersson (myöh. Soisalo) ja Rosa Pouru ja puoliso vuodesta 1927 Gunhild Iréne Haeggman. Soisalo tuli ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta 1918 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1927. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1932, jolloin hän sai myös sisätautien erikoislääkärin pätevyyden. Sydäntautien erikoislääkärin pätevyys Soisalolle myönnettiin 1955.

1930-luvulla Soisalo toimi lääkärinä pääasiassa Helsingin alueella. Hän oli yksityisen Mehiläisen sairaalan johtaja 1939–1945 ja Helsingin kaupungin Kivelän sairaalan johtaja ja sisätautiosaston ylilääkäri 1940–1967. Hän piti myös yksityisklinikkaa vuosina 1928–1967. Lisäksi Soisalo oli Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti 1933–1947 ja vt. professori 1939–1940. Soisalo julkaisi tutkimuksia diabeteksen ja sydäntautien alalta. Hän oli Suomen Reumatologisen Yhdistyksen puheenjohtaja 1946–1953 ja Sydäntautiliiton hallituksen puheenjohtaja. Sotilasarvoltaan Soisalo oli lääkintämajuri (1942).

Soisalon poika oli Brasiliassa pitkään toiminut ja kauppaneuvoksen arvonimen saanut Martti Soisalo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kirpilä, Juhani – Motti, Sisko – Oksa, Anna-Marja (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 619–620. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. 1 2 3  Kuolleita. *Helsingin Sanomat* 3.9.1972, s. 9. (Muistokirjoitus. Maksullinen lähde.) Viitattu 13.3.2018.
3. ↑  *Otavan Iso tietosanakirja*, osa 7, p. 1611. Otava 1966.
4. ↑  Auvinen, Sakari: Kauppaneuvos Martti Soisalo (1930–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 20.12.2022.
*Tämä artikkeli kertoo afrikkalaisesta nautaeläimestä. Njala on myös kaupunki Sierra Leonessa.*

**Njala** (*Tragelaphus angasii*) on afrikkalainen nautaeläinlaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Naaraat ja urokset ovat hyvin erinäköisiä, sillä urokset ovat tummanruskeita ja niillä on 60–83 senttimetriä pitkät kierteiset sarvet. Urokset ovat myös tuuheaharjaisia kaulasta, vatsan alaosasta ja selästä, kun taas naaraat ovat uroksia vaaleamman ruskeita ja niiden raidat erottuvat paremmin. Naaraiden korvat ovat myös suuremmat. Tämän lisäksi naaraat ovat voimakasrakenteisempia ja niiltä puuttuvat myös sarvet. Urosten säkäkorkeus on 100–115 senttimetriä, naaraiden vain 80–100 senttimetriä. Painoa naaraalla on noin 60 kiloa ja uroksella jopa 140 kiloa.

Levinneisyys
------------

Njalat elävät Lounais-Afrikassa, Malawissa, Mosambikissa, Zimbabwessa Swazimaassa ja Etelä-Afrikan itäosissa.

Urosnjala

Elinympäristö
-------------

Njalat elävät vesistöjä reunustavissa tiheiköissä ja miombo-savanneilla sekä jokivarsimetsissä alueilla, joissa on paljon puustoa.

Elintavat ja lisääntyminen
--------------------------

Njalanaaraat elävät vasojen kanssa pienissä ryhmissä. Urokset elävät yksikseen. Naaraat elävät suunnilleen 85 hehtaarin laajuisella alueella ja urokset 65 hehtaarin alueella. Njalaurokset eivät perusta reviirejä, mutta toisia uroksia kohdatessaan ne testaavat paremmuutensa pörhistämällä valkoisia selkäkarvojaan ja häntäänsä. Sarvia näytetään mutta niitä ei muuten käytetä, joten oikeita yhteenottoja ei ole. Vahvimmat urokset parittelevat naaraan kanssa sen paripäiväisen kiiman aikana, vasat syntyvät kuivana kautena seitsemän kuukauden kantoajan jälkeen. Poikaset vieroitetaan puolivuotiaina.

Njalojen vihollisia ihmisten lisäksi ovat isot petonisäkkäät ja vasoja vievät mm. kotkat ja paviaanit, joita njalat seuraavat kuivana kautena, paviaanien pudottaessa lehtiä maahan. Njalat ovat aina varuillaan: poikaset makaavat hiljaa ruohikossa kun emo on poissa. Njalat syövät ruohoa, lehtiä ja hedelmiä. Niiden elinikä on korkeintaan 16 vuotta. Laji ei ole uhanalainen ja se elää monella suojelualueella etenkin Etelä-Afrikassa, toisin kuin sen lähin sukulainen vuorinjala, joka elää Etiopiassa ja on uhanalainen.

Lähteet
-------

* Brent Huffman: *Tragelaphus angasii* – Nyala  22.4.2004. www.ultimateungulate.com. Viitattu ?. (englanniksi)
* Lahti, S. Lahti, T. & Raasmaja, A. (toim.): *Zoo Suuri eläinkirja 2: Nisäkkäät*. WSOY, 1978. ISBN 951-0-08247-3.

### Viitteet

1. ↑  IUCN SSC Antelope Specialist Group: *Tragelaphus angasii* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2008. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 28.7.2014. (englanniksi)
2. ↑  Njala (suomenkielisen nimen lähde) *Suomen lajitietoksekus*. Viitattu 14.1.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q239032
* Wikispecies: Tragelaphus angasii
* ADW: Tragelaphus\_angasii
* BOLD: 462472
* CoL: 57VQN
* EoL: 1038786
* Fossilworks: 149711
* GBIF: 5220181
* iNaturalist: 42342
* IRMNG: 11272279
* ITIS: 625128
* IUCN: 22052
* MSW: 14200727
* NCBI: 66437

 |

 |
Hanna Granström
**Johanna (Hanna) Sofia Granström** (18. maaliskuuta 1867 Rauma – 6. tammikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen kieltenopettaja.

Granströmin vanhemmat olivat kauppias Adolf Wilhelm Granström ja Rosa Gabriella Mollin. Hän kävi Helsingin suomalaisen tyttökoulun ja sen jatko-opiston, josta valmistui 1890. Hän teki opintomatkat Britanniaan 1894, 1903, 1906 ja 1913. Hän toimi Tampereen reaalilyseon englannin kielen opettajana 1894–1907, Helsingin suomalaisen tyttökoulun jatkoluokkien (sittemmin tyttölukion) vt. opettaja 1907–1925, vakinainen 1925–1932 ja vt. johtajatar 1914–1925, vt. rehtori 1925–1930, rehtori 1930–1932, suomalaisen jatko-opiston rehtori 1907–1920 ja 1921–1933, Helsingin suomalaisen yhteiskoulun rehtori 1907–1915. Hän julkaisi lehtori C. G. Swanin aloittaman englantilais-suomalaisen sanakirjan 1904.

Julkaisuja
----------

* Swan, Carl Gustaf & Granström, Hanna: *Englantilais–suomalainen sanakirja*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 107. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1904. ISSN 0355-1768.
* Andersin, Hanna: *Englannin kieliopin alkeet*. Toimittaneet Anna Bohnhof ja Hanna Granström. Helsinki: Otava, 1915.  (Useita painoksia, myös ruotsiksi.)

Lähteet
-------

1. ↑  Hanna Granströmin muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa* 8.1.1932. (Maksullinen linkki.)
2. 1 2  Kuka kukin oli. Wikisource.
**Pauli Mikael Terävä** (20. maaliskuuta 1926 Parikkala – 8. heinäkuuta 2001 Punkaharju) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Terävän vanhemmat olivat kirvesmies, maanviljelijä Juho Terävä ja emäntä Helmi Terävä ja puoliso vuodesta 1949 Elvi Annikki Peuhkuri. Terävä kävi kansakoulun ja suoritti useita Pellervon kirjeopiston, SOK:n ja Suomen Osuuskauppakoulun kursseja. Hän oli Parikkalan Osuuskaupan myyjä 1942–1944 ja lähettäjä 1944–1945, Parikkalan Kauppa Oy:n vanhempi myyjä 1946–1948, Kiteen Osuuskaupan myymälänhoitaja 1948, Parikkalan Osuuskaupan myymälänhoitaja 1949, Nilsiän Osuuskaupan myymälänhoitaja 1949–1951, Kuusjärven Osuuskaupan rauta-maatalousosaston hoitaja 1951–1952, Enonkosken Osuuskaupan keskusmyymälän hoitaja ja myymäläntarkastaja 1952–1956, Kymenrannan Osuuskaupan myymäläntarkastaja 1956–1961, Osuuskauppa Vuoksenmaan kaupallinen johtaja 1961–1962, Ylikiimingin Osuuskaupan toimitusjohtaja 1963–1965, Taavetin Osuuskaupan, sittemmin Osuuskauppa Ukonmaa, toimitusjohtaja 1965–1968 ja Osuuskauppa Yhtymän toimitusjohtaja 1968–1981. Hänellä oli myös useita osuustoiminnaliisia ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Terävä oli reservin korpraali. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2  Talka, Anu: Kauppaneuvos Pauli Terävä (1926–2001). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 24.11.2022.
2. 1 2  Pauli Terävä *Biografiasampo*. Viitattu 27.11.2022.
**Cowboy** on Reijo Mäen vuonna 2014 ilmestynyt 25. Vares-dekkari. 

Ihodesta Turkuun päätyneen itseään cowboyna pitävän Jone Lehmijoen jouluaaton pizza-ateria katkeaa aseellisen ryöstön uhriksi joutumiseen. Jussi Vares palkataan selvittämään, kuka oli joulupukiksi pukeutunut ryöstäjä ja mihin stetson hävisi. 

Kirjan toinen juonne liittyy kolmen julkkikseksi tulleen menestyjän (tv-kokki, Suomen menestynein stand up -koomikko ja Voice of Finland -voittaja) salaisuuksiin. Kirja käsittelee aitoutta ja esittämistä.

Vastaanotto
-----------

Turun Sanomien Mari Viertolan mukaan lopputulos on yhdistelmä kotiseutuhenkeä ja suuren maailman törkeyksiä. Mäki kirjoittaa kevyesti ja viihdyttävästi stereotypioita tukien. Viertola näkee romanisuvun välienselvittelyn kuvaavan tässä westernissä intiaaniheimoja.

Helsingin Sanomien Keijo Kettusen mielestä Mäki vaihtaa tyylilajia komediasta mustempiin sävyihin hämmästyttävän hätkähdyttävästi.

Cowboyta myytiin ilmestymisvuonnaan 33 000 kappaletta ja se oli seitsemänneksi myydyin kotimainen kaunokirjallinen teos.

Muuta
-----

Teoksesta ote on julkaistu nimellä "Lehmipojan joulu" kokoelmassa Joulukalenteri: Pukin pimeä puoli (toimittanut Juha Mäntylä) (2018).

Lähteet
-------

1. ↑  Viertola, Mari: Minervan salaisuus *ts.fi*. Viitattu 24.11.2018.
2. ↑  Kettunen, Keijo: Arvio: Vares kohtaa cowboyn *Helsingin Sanomat*.  22.5.2014. Viitattu 24.11.2018.
3. ↑  Myydyimmät kotimaiset kaunokirjat vuonna 2014 *kustantajat.fi*.  Arkistoitu 25.9.2020.
**Hanna-Mari Sarlin** (s. 1964) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt jalkapalloilija ja salibandynpelaaja.

Koulutukseltaan Sarlin on kasvatustieteiden maisteri ja on työurallaan toiminut muun muassa Pohjois-Suomen aluehallintoviraston opetustoimen ylitarkastajana ja koulunjohtajana Espoossa.

Sarlin pelasi Helsingin Jalkapalloklubissa ja Puotinkylän Valtissa vuosina 1979–1996 voittaen peräti 11 Suomen mestaruutta. Näistä kymmenen tuli HJK:n riveissä ja yksi Valtissa. Sarlin pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 236 ottelua ja teki niissä 107 maalia. Hän voitti maalikuningattaruuden kahdesti vuosina 1986 ja 1987 sekä vuoden parhaan naispelaajan tittelin 1983 ja 1986. Suomen Cupin Sarlin voitti HJK:ssa viidesti. Ruotsin Damallsvenskanissa Sarlin pelasi vuosina 1989–1990 edustaen Hammarby IF:a.*lähde?*

Maajoukkueessa Sarlin pelasi 47 A-maaottelua ja teki 5 maalia.

Hanna-Mari Sarlin on ensimmäinen nainen, joka on valittu Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen. Hänet valittiin sinne vuonna 2007. Sarlin oli ainoa HJK:n Hall of Fameen valittu naispelaaja, kun se perustettiin 1997.

Sarlin oli myös liigatason pelaaja salibandyssä. Hän pelasi m/s ICS:ssä ja Espoon Oilersissa, jossa hän voitti mestaruuden kaudella 1993–1994. Sarlin pelasi salibandyssa myös 5 maaottelua*lähde?*.

Lähteet
-------

* Yrjö Lautela, Göran Wallén: *Rakas Jalkapallo*, s. 242. Teos, 2007. ISBN 978-951-851-068-3.
* Pekka Seppänen: Lindholm ja Suhonen jalkapallon aatelistoon.  *Turun Sanomat*, 25.5.2007. Artikkelin verkkoversio.
* Heikki Miettinen: Hanna-Mari Sarlin valtasi paikan miehisessä seurassa.  *Helsingin Sanomat*, 16.6.1997.

### Viitteet

1. ↑  Salibandyliiga.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Opetustoimen ylitarkastajaksi valittiin Hanna-Mari Sarlin *Oulu-lehti*.  20.9.2012. Viitattu 17.2.2016.
3. ↑  Soininen, Heidi (toim.): *Jalkapallokirja 2009*, s. 171, 178. Suomen Palloliitto, 2009. ISSN-0787-7188.
4. ↑  Suomalainen, Ilkka: Sarlin tauolta futishuipulle.  *Helsingin Sanomat*, 15.10.1994. HS arkisto (maksullinen).
5. ↑  Liigapelaajat 1991- Salibandyliiga.  Arkistoitu 10.11.2007. Viitattu 18.3.2009.
**Romanos I Lekapenos** (870–948) oli Bysantin keisari 919–944. Hän oli keisari Konstantinos VII:n (hallitsi 913–959) kanssahallitsija ja se, jolla oli todellinen valta.

Romanos toimi amiraalina Tonavalla, kun hän sai kuulla, että armeija oli kärsinyt tappion Anchialusin taistelussa. Romanos matkusti heti Konstantinopoliin ja syrjäytti keisarinna Zoe Karbonopsinan vuonna 918. Romanos julistettiin pian *basileopatoriksi* eli "keisarin isäksi" ja hän pakotti Konstantinoksen naimisiin oman tyttärensä Helenan kanssa. Pian Romanos julistautui myös Konstantinoksen kanssahallitsijaksi ja pukeutui itse purppuraan.

Romanoksen hallituskaudella ei tapahtunut merkittäviä mullistuksia ja se loppui, kun hänen kaksi poikaansa Stefan ja Konstantinos pakottivat isänsä menemään luostariin. Pojat julistivat tämän jälkeen Konstantinos VII:n ainoaksi keisariksi. Romanos kuoli vuonna 948.

Kirjallisuutta
--------------

* John Julius Norwich: *Byzantium: The Apogee*. Viking, 1991. ISBN 0-394-53779-3.
* Georg Ostrogorsky: *History of the Byzantine State*. Rutgers University Press, 1969. ISBN 0-8135-1198-4.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Konstantinos VII** | **Bysantin keisari**Konstantinos VII | Seuraaja:**Konstantinos VII** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
	+ 3
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Paul Kaarlo "Pauli" Vesterinen** (20. marraskuuta 1923 Kanneljärvi – 8. elokuuta 2005 Nurmijärvi) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka sijoittui Kalevan kisoissa viidesti pronssille (1947, 1948, 1950, 1951, 1952). Lontoon olympialaisissa 1948 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 65,89 m.

Vesterinen edusti uransa aikana Oulun Kiskoa, Sysmän Alkua, Rajamäen Kehitystä, Rajamäen Rykmenttiä ja Helsingin Poliisi-Voimailijoita. Ennätyksekseen hän heitti 75,72 m vuonna 1955. Hän edusti Suomea yhdeksässä maaottelussa. Vesterinen heitti urallaan yli 600 keihäskilpailussa.

Vesterinen oli ammatiltaan poliisi. Hän saavutti keihäänheitossa poliisien EM-kilpailuissa kultaa 1954, hopeaa 1958 ja pronssia 1962 ja poliisien PM-kisoissa kultaa 1953 ja 1960.

Lähteet
-------

1. ↑  Jylhämäki, Erkki: Muistot: Pauli Vesterinen (muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*.  8.8.2005. Viitattu 4.3.2021.
2. 1 2  Pauli Vesterinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
3. 1 2  Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 357. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.