C:stä alkava jooninen moodi.
C:stä alkava jooninen moodiÄänitiedostojen kuunteluohjeet

**Jooninen** on Heinrich Glareanin vuonna 1547 antama nimi hänen määrittelemälleen uudelle kirkkosävellajille, hänen käyttämänsä numeroinnin mukaan 11. moodille, jossa sävelala ulottui C:stä oktaavia korkeammalla olevaan C:hen, ja jonka dominanttina (*tenor*) toiminut G jakoi puhtaan kvintin laajuiseen pentakordiin (kokoaskel-kokoaskel-puoliaskel-kokoaskel) ja puhtaan kvartin laajuiseen tetrakordiin (kokoaskel-kokoaskel-puoliaskel): C D E F G + G A B C. Tämä asteikko on oleellisesti sama kuin myöhemmän tonaalisen musiikin duuriasteikko.

Ennen Glareania vallinneen käsityksen mukaan kirkkosävellajeja oli kahdeksan: *autenttiset* asteikot jotka alkavat sävelistä D, E, F ja G
 sekä niiden *plagaaliset* vastineet, joilla oli autenttisen kanssa yhteinen päätössävel (*finalis*), mutta joiden sävelala alkoi kvarttia alempaa.

Glareanin 12. moodi oli joonisen moodin plagaalinen muunnos, *hypojooninen*. Siinäkin *finalis*-sävelenä oli C, mutta sävelala ulottui sen alapuolella olevasta G:stä seuraavaan ylempään G:hen, ja *tenor* -sävelenä oli E.

Jo keskiajalla oli lyydisessä sävellajissa usein käytetty H:n sijasta puoliaskelen verran alempaa B:tä, jolloin tämä asteikko oli sekin aivan joonisen eli nykyisen duuriasteikon kaltainen, vaikkakin toisella korkeudella kuin C:stä alkava jooninen. Ennen Glareania ei joonista asteikkoa kuitenkaan ollut tunnustettu omaksi sävellajikseen.

Jo vuosisatoja on yleensä ajateltu, että duuri ja molli, joihin lähes koko myöhempi eurooppa­lainen klassinen musiikki perustuu, syntyivät joonisesta ja aiolisesta kirkko­sävel­lajista, kun soinnullisuus syrjäytti renessanssin aikaisen polyfonian. Tämä käsitys kuitenkin yksin­kertaistaa asiaa liiaksi. Onkin väitetty, että Glareanin uudet moodit olivat lähinnä vain teoreetikkojen alustava ja sellaisena lyhyt­aikaiseksi jäänyt yritys selittää aikansa ilmiöitä, jotka vähitellen johtivat kirkko­sävel­lajien korvautumiseen duurilla ja mollilla.

Lähteet
-------

1. ↑  "Ionian", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 12. osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 978-1-56159-239-5.
2. ↑  George Thaddeus Jones: "Medieval Church Modes", *Music Theory: The Fundamental Concepts of Tonal Music, Including Notation, Terminolgy, and Harmony*, s. 42–43. Barnes & Noble Books. ISBN 0-06-460137-4 ISBN 0-06-467168-2.
3. ↑  "Jooninen", *Tammen musiikkitietosanakirja, 1. osa (A–L)*, s. 185. Tammi, 1983. ISBN 951-30-5915-4.
4. ↑  "Medieval Modal Theory", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 12. osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 978-1-56159-239-5.
5. ↑  "Hypoionian", *The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2. painos, 12. osa*. Lontoo: MacMillan, 2001. ISBN 978-1-56159-239-5.
6. ↑  "Kirkkosävellajit", *Tammen musiikkitietosanakirja, 1. osa (A–L)*, s. 209. Tammi, 1983. ISBN 951-30-5915-4.
7. ↑  "Jooninen", *Otavan iso musiikkitietosanakirja, 3. osa (Herz-Laudes)*. Otava, 1978. ISBN 951-1-04553-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Jooninen moodi kitaralle sovitettuna at GOSK.com

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Ionian mode