recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Leppävirran silta** on Saviveden ja Unnukan välisen Leppävirran ylittävä teräsbetoninen kaarisilta Leppävirran kunnassa Pohjois-Savossa. Silta valmistui vuonna 1965 ja se on viimeinen silta, jonka professori Ossian Hannelius suunnitteli. Hannelius oli jo jäänyt eläkkeelle professorin virastaan mutta jatkoi lempiharrastuksensa eli käytännön siltasuunnittelun parissa. Sillan jänneväli on huomattavan pitkä, ja silta on myös korkea – se ylittää Saimaan syväväylän Varkaus–Kuopio-osuuden ja oli valmistuessaan Suomen korkein kaarisilta. Sillan yli johtaa seututie 534.

Rakentaminen
------------

Ennen kaarisillan rakentamista Leppävirran ylitys tapahtui kapeaa puista kääntösiltaa pitkin. Uuden alituskorkeudeltaan 22-metrisen sillan tarkoitus oli helpottaa vesiliikennettä syväväylällä ja myös maantieliikennettä Soisalon kautta Joensuuhun ja Savonlinnan seudulle. Sillan rakentaminen alkoi 15. tammikuuta 1963, ja kevään 1963 aikana ehdittiin jo valaa muun muassa sillan kaarien kantapisteiden kohdalle järeät pilarit, jotka kannattaisivat sillan ylärakennetta eli ajorataa. Työt jouduttiin keskeyttämään 1. kesäkuuta 1963, koska syväväylän Kuopioon johtavalle osuudelle päätettiin vaatia kolme metriä korkeampi alituskorkeus kuin alun perin suunniteltiin eli 25 metriä. Hannelius laati uuden siltasuunnitelman. Rakennustöitä voitiin jatkaa 1. maaliskuuta 1964. Hannelius vastasi myös sillan telineiden suunnittelusta; puurakenteiset telineet oli tuettu niin, että väylää voitiin työn aikana käyttää tukinuittoon. Molemmilla rannoilla oli betoniasema ja torninosturi. Silta haluttiin saada valmiiksi mahdollisimman pian, ja telineitä koottiin kummallakin rannalla valmiiksi elementeiksi – tämä paransi myös työturvallisuutta. Silta saatiin valmiiksi elokuussa 1965.

Mitat
-----

Leppävirran sillan kokonaispituus on 209,67 metriä ja hyötyleveys eli kaiteiden sisäpuolinen etäisyys 10 metriä. Teräsbetonikaarien jännemitta on 86,67 metriä ja kaaren nuolikorkeus eli kaaren laen etäisyys kantoja yhdistävästä linjasta on 25,6 metriä. Kaaren lisäksi sillassa on molemmilla sivuilla yhteensä yhdeksän muuta jännettä: Leppäsalon saaren puolella kolme, pituudeltaan 12, 15 ja 12 metriä ja Leppävirran keskustan puolella kuusi, niiden pituudet ovat 12 metriä, neljä 15 metristä ja 12-metrinen. Rakennuskustannukset olivat 2,95 miljoonaa markkaa.

Leppävirran sillan peruskorjaus valmistui vuonna 2011.

Lähteet
-------

* Aitta, Seppo (vast. toim.): *Siltojemme historia*. Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL ry, 2004. ISBN 951-758-446-6.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Aitta, 2004, s. 346.
2. 1 2  Leppävirran uusi silta valmistunut. (HS 50 vuotta sitten.) *Helsingin Sanomat*, 27.11.2015, s. B 21. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Aitta, 2004, s. 474.
4. 1 2 3  Leppävirran silta  12.3.2013. Leppävirran kunta.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 31.3.2015.
5. ↑  Aitta, 2004, s. 492.
6. ↑  Aitta, 2004, s. 493.
Buron Cantalissa.
Buron Puy-de-Dômessa.
**Buron** on kivestä rakennettu matala rakennustyyppi Ranskan keski- ja eteläosien vuoristoalueella.

Buroneja rakennettiin juuston valmistusta ja säilöntää varten karjan kesälaitumille Aveyronin, Cantalin, Lozèren ja Puy-de-Dômen departementtien alueella. Buronit rakennettiin alun perin puusta, mutta maanviljelijöiden vaurastuessa suositummaksi tuli palkata muurari rakentamaan buron kivestä. Kivi on puuta vankempaa, mutta se mahdollistaa myös tasaisemman lämpötilan rakennuksen sisällä. Kiviset buronit yleistyivät etenkin 1800-luvulla.

Karjapaimenilla oli tapana viedä lehmänsä korkealla sijaitseville laitumille toukokuun lopulla, ja takaisin alas ne tuotiin lokakuun puolivälissä. Lehmät lypsettiin kahdesti päivässä, ja maidosta valmistettiin juustoa. Juusto kypsyi viileissä kivirakennuksissa, kunnes se vietiin karjan mukana alas laidunkauden lopussa. Tähän tapaan valmistettiin esimerkiksi cantal-, laguiole- ja Saint-Nectaire-juustot. Nykyisin vain pieni osa buroneista on edelleen juustonvalmistuksen käytössä. Niitä on kuitenkin edelleen pystyssä satoja. Osaan on perustettu esimerkiksi ravintoloita tai museoita, ja muutamia käytetään myös autiotupina.

Lähteet
-------

1. 1 2  Catherine Donnelly: *The Oxford companion to cheese*, s. 94–95. Oxford University Press, 2016. ISBN 9780199330881. (englanniksi)
**Molsheim** on kunta Koillis-Ranskassa Bas-Rhinin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Bruchejoen varrella, noin 25 kilometriä Strasbourgin kaupungista länteen. Molsheimissa on departementin aliprefektuuri.

Historia
--------

Kaupungilla on pitkä historia. Molsheimin pohjoispuolella vanhan roomalaisten tien varrella tehdyissä kaivauksissa löytyi lukuisia merovingilaisten hautoja 500- ja 600-luvuilta. Ensimmäinen maininta Mollesheimista on noin vuodelta 820, jolloin Strasbourgin piispa Adaloch lahjoitti viiniköynnöksiä Saint-Thomasin kappelin hyväksi. Strasbourgin piispat omistivat kaupungin, ja sitä suojaamaan piispa Jean de Dirpheim vahvisti kaupungin muuria vuonna 1308.

Luterilaisen uskonpuhdistuksen jälkeen kaupungista tuli vastareformaation keskus 1600-luvulla. Vuonna 1605 sieltä haki turvaa Strasbourgin katedraalin kaniikit vuonna 1605. Sitä aiemmin kaupunkiin oli tullut sääntökuntia, kuten vuodesta 1580 jesuiitat ja benediktiinit, vuonna 1598 kartusiaanit ja vuonna 1657 kapusiinit.

Talous
------

Kaupungin teollistuminen alkoi 1900-luvulla autovalmistajan Ettore Bugattin perustaman tehtaan ansiosta. Nykyään kaupunki on alueen taloudellinen keskus, ja siellä on 8000 työpaikkaa. Siellä toimii tunnettuja yrityksiä, kuten Merck, Ledvance (entinen Osram), Safran Landing Systems ja Mercedes-Benz.

Kaupunki on viininviljelyaluetta ja se sijaitsee tunnetulla Alsace’n viinitiellä. Erityisen tunnettu kaupunki on laadukkaasta Bruderthal Grand cru –viinistään.

  

* Jesuiittojen kirkkoJesuiittojen kirkko
* Kaniikkien taloKaniikkien talo
* Bugatti La Voiture Noire Place de l'Hotel de Villen jouluvaloissa talvella 2020-2021Bugatti La Voiture Noire Place de l'Hotel de Villen jouluvaloissa talvella 2020-2021

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 24.5.2021. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Histoire : au fil des siècles Mairie de Molsheim. Viitattu 24.5.2021. (ranskaksi)
3. 1 2  Bienvenue Mairie de Molsheim. Viitattu 24.5.2021. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Molsheim** Wikimedia Commonsissa
**Kari Tapani Martonen** (s. 13. maaliskuuta 1963 Valkeakoski) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli vasen laitapuolustaja. Martonen valmentaa Ykkösessä pelaavaa Valkeakosken Hakaa.

Ura
---

Martosen kasvattajaseuroja olivat Kontulan Urheilijat ja Helsingin Jalkapalloklubi. Pääsarjatasolla hän pelasi HJK:ssa vuosina 1982–1989 ja Hakassa 1990–1996 kaikkiaan 248 ottelua, joissa hän teki 22 maalia. Hän saavutti neljä SM-kultaa, yhden SM-hopean, kaksi SM-pronssia sekä yhden Suomen cupin voiton.

Martosella on JVK- ja ammattivalmentajatutkinto. Hän aloitti valmennusuransa Kakkosen AC Täysosumassa. Hakan A-nuoria hän valmensi 2000–2001. Vuosina 2002–2005 hän toimi Hakan kakkosvalmentajana ja vuosina 2006–2009 Hongan kakkosvalmentajana. Vuodesta 2007 lähtien hän on toiminut lisäksi Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen kakkosvalmentajana.

Marraskuussa 2009 Martonen nimitettiin JJK:n päävalmentajaksi kausiksi 2010–2012. Hän valmensi joukkueen Veikkausliigan kolmanneksi kaudella 2011. Marraskuussa 2011 Martosen sopimusta jatkettiin kauden 2014 loppuun asti. Hän sai kuitenkin potkut tehtävästään kesäkuussa 2013 JJK:n juututtua sarjajumboksi.

Joulukuussa 2013 Martonen nimitettiin Seinäjoen Jalkapallokerhon toimitusjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kari Martonen JJK:n uusi päävalmentaja  16.11.2009. JJK. Viitattu 16.11.2009.
2. ↑  Liigapelaajat Veikkausliiga. Viitattu 16.11.2009.
3. ↑  Suomen Cupin historiaa Suomen Palloliitto.  Arkistoitu 21.6.2008. Viitattu 16.11.2009.
4. ↑  Kari Martonen Honka. Viitattu 16.11.2009. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Mäntylä, Ari: Kari Martonen jatkaa JJK:n päävalmentajana syksyyn 2014  21.12.2011. Keskisuomalainen.  Arkistoitu 12.3.2012. Viitattu 2.7.2013.
6. ↑  Heikkilä, Tuomas: Martosen potkuista päätettiin jo ennen ottelua  30.6.2013. Keskisuomalainen.  Arkistoitu 3.7.2013. Viitattu 2.7.2013.
7. ↑  Kari Martonen SJK:n toimitusjohtajaksi *Veikkausliiga.com*.  3.12.2013. Viitattu 19.3.2015.
*Tämä artikkeli käsittelee etunimeä. Muista merkityksistä kerrotaan täsmennyssivulla.*

**Eulalia** on naisen etunimi. Se pohjautuu kreikan kieleen ja merkitsee ’kaunopuheista’. Nimi oli mukana Suomen almanakassa vuosina 1706–1889. Myöhemmin, vuosina 1890–1907, kalenterissa käytettiin nimiasua **Eulaalia**.

Eulalian ja Eulaalian suomalainen nimipäivä oli 12. helmikuuta. Kristillisessä perinteessä se on päivä, jolloin muistellaan Barcelonan suojeluspyhimyksen, neitsytmarttyyri Eulalian (k. 303) pyhäinjäännösten siirtämistä Breslauhun. Legendan mukaan Eulalia ristiinnaulittiin ja surmattiin 14-vuotiaana, koska hän oli kristittyjen vainojen aikaan puhunut Kristuksesta. Espanjassa tunnetaan hänen lisäkseen myös toinen Eulalia-niminen pyhimys.

Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastosta selviää, että Eulalia on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 150 naisella. Eulaalia-nimisiä naisia on tilastoitu alle 50.

Kuuluisia Eulalioita
--------------------

* Eulalia Barcelonalainen, kristitty marttyyri ja pyhimys
* Eulalia Meridalainen, kristitty marttyyri ja pyhimys

Kuvitteellisia Eulalioita
-------------------------

* Eulalia, nimihenkilö Hj. Nortamon *Eulalia-täti*-näytelmässä ja siihen perustuvassa elokuvassa

Lähteet
-------

1. 1 2  Vilkuna, Kustaa: *Etunimet*, s. 78. Viides painos. Toim. Pirjo Mikkonen. Helsinki: Otava, 2007. ISBN 978-951-1-18892-6.
2. 1 2 3  Lempiäinen, Pentti: *Suuri etunimikirja*, s. 85. Kolmas tarkistettu painos. Toim. Raisa Vuohelainen. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-29400-4.
3. ↑  Lempiäinen, Pentti: *Nimipäivättömien nimipäiväkirja*, s. 43–44. Porvoo: WSOY, 1989. ISBN 951-0-15788-0.
4. ↑  Nimipalvelu: Etunimitilasto (hakusanat "Eulalia" ja "Eulaalia")  24.8.2020. Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 25.8.2020.
| Kapitan Kosolapov
КАПИТАН КОСОЛАПОВ |
| --- |
| Aluksen laji | Satamajäänmurtaja |
| Tunnuskirjaimet | UGUW |
| Rakennustelakka | Wärtsilä Helsingin Telakka |
| Rakennusnumero | 409 |
| Tilattu | 22. maaliskuuta 1974 |
| Kölinlasku |   |
| Vesillelasku | 13. helmikuuta 1976 |
| Luovutus | 14. heinäkuuta 1976 |
| Suurin pituus | 56,29 m |
| Perpendikkelipituus | 50,09 m |
| Suurin leveys | 16,03 m |
| Suurin syväys | 4,20 m |
| Bruttovetoisuus | 1 369 |
| Kantavuus | 354 t |
| Akseliteho | 2,5 MW |
| Nopeus | 13 solmua (24 km/h) |
| Paaluveto | 35 t |

**Kapitan Kosolapov** on pieni jäänmurtaja, joka on suunniteltu avustamaan aluksia matalissa vesissä. Wärtsilän Helsingin telakalta valmistui vuonna 1976 kolmen laivan sarja, josta Kapitan Kosolapov oli keskimmäinen. Ensimmäisenä valmistui Kapitan M. Izmaylov ja viimeisenä Kapitan A. Radzhabov. Sarjan alukset on tarkoitettu satamien aukipitoon, hinauksiin ja pelastustehtäviin Mustallamerellä, Kaspianmerellä ja Vienanmerellä. Kapitan Kosolapov on murtanut jäitä Arkangelissa omistajanaan Northern Marine Shipping Company.

Murtajan jäissä liikkumista helpottaa ilmapuhallusjärjestelmä ja siltojen alittamiseksi aluksen savupiippu ja mastot on rakennettu alaskäännettäviksi. Pelastustehtäviä varten aluksessa on palosammutusvälineistö.

Jäänmurtajan kastoi laiturissa Wärtsilän telakkaryhmän johtaja Christian Landtman.

Koneisto
--------

Pääkoneisto on rakennettu voimalaitosperiaatteen mukaisesti, joten laivassa ei ole erillisiä apukoneita, vaan vain pieni satamaaggregaatti. Neljä Wärtsilä 824 TS -dieselmoottoria valmisti Wärtsilän Vaasan tehdas. Kahdeksansylinteristen moottorien sylinterin halkaisija on 240 mm ja iskunpituus 310 mm. Moottorien yhteisteho on 4,0 megawattia ja ne pyörittävät neljää Strömberg-vaihtovirtageneraattoria 4 x 954 kW, 600 volttia, 50 hertsiä. Generaattorit on kytketty tyristori-tasasuuntimien kautta kahteen 1,268 MW:n sähkömoottoriin, jotka pyörittävät kahta perässä olevaa potkuria. Aluksen konehuone on miehittämätön ja koneiden kauko-ohjaus ja valvonta tapahtuvat komentosillalta.

Lähteet
-------

* Lloyd's register of shipping. Register of ships.
* Navigator 1976:10 s. 11 ja 1977:10 s. 72.
* Suomen merenkulku 1976:9 s. 33.
**Leppävirta-Liike** on Leppävirran kunnassa toimiva poliittisesti sitoutumaton ryhmittymä. Leppävirta-Liikkeen valtuustoryhmä perustettiin alkuvuonna 2004, jolloin Pekka Itkonen, Katrina Rajakannas ja Jorma Nyyssönen (nyk. Rajakannas) erosivat poliittisista ryhmistään.

Leppävirta-Liike merkittiin yhdistysrekisteriin joulukuussa 2005.

Valtuustokaudella 2005-2008 liikkeellä oli 4 valtuutettua. Vuoden 2008 kunnallisvaaleihin ryhmittymä asetti toiseksi eniten ehdokkaita (19), keskustan (34) jälkeen. Kaudella 2009–2012 Leppävirta-Liikkeellä on 3 valtuutettua. Katrina Rajakannas istuu Leppävirran kunnanhallituksessa ja varajäsenenä on Pekka Itkonen. Kunnanvaltuuston jäseniä ovat Katrina Rajakannas, Pekka Itkonen ja Jorma Rajakannas.

Kunnallisvaaleissa 2012 Katrina Rajakannas tuli valituksi Vihreiden listoilta. Vasemmiston listalta ehdolla ollut Jorma Rajakannas ja Perussuomalaisten listalta ehdolla ollut Pekka Itkonen eivät tulleet valituiksi valtuustoon.

| Vuosi | Äänet | Valtuutetut |
| --- | --- | --- |
| 2004 | 645 | 12,1% | 4 |
| 2008 | 544 | 9,8% | 3 |

Lähteet
-------

1. ↑  Leppävirta-Liike ry Patentti- ja rekisterihallitus 26.10.2012
2. ↑  Leppävirta - valitut 2004  29.10.2004. Oikeusministeriö.
3. ↑  Tarpeeton politikointi joutaa pois.  *Savon Sanomat*, 6.10.2008.  Savonsanomat.fi. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 11.1.2012. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Leppävirta - valitut 2008  31.10.2008. Oikeusministeriö.
5. ↑  Varsinaiset jäsenet 2011-2012  12.1.2011. Leppavirta.fi.  Arkistoitu 21.1.2012. Viitattu 8.1.2012.
6. ↑  Kunnanvaltuusto  3.10.2010. Leppavirta.fi.  Arkistoitu 21.1.2012. Viitattu 8.1.2012.
7. ↑  Leppävirta - valitut 2012  14.6.2013. Oikeusministeriö. Viitattu 24.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* www.leppavirta-liike.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
**Bolo-Fouta** on maalaiskunta Sikasson alueen Yanfolilan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Doussoudiana sijaitsee 45 kilometriä Yanfolilasta itään. Kunnassa on 4 400 ja keskuskylässä 1 800 asukasta (vuonna 2009).

Bolo-Foutan kunnan pinta-ala on 185 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä ja etelässä Yanfolilan piirin Djiguiya De Kolonin, lännessä Wassoulou-Ballén sekä pohjoisessa Bougounin piirin Faragouaranin ja Kouroulaminin kuntiin. Maisemaa leimaavat laaksot ja tasangot. Vesistöt virtaavat kohti Baouléjokea. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Luonnonvarainen kasvillisuus on metsä- ja pensassavannia.

Kuntaan kuuluu neljä kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja. Lisäksi on bambaroita, dogoneja, bozoja ja mandinkoja. Puhutuin kieli on bambara. Vallitsevat uskonnot ovat islam ja animismi.

Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, metsästys, kalastus, keräily ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, durra, hirssi, riisi ja fonio. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa, perunaa, jamssia, maapähkinää ja lehmänpapua. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat ja vuohet. Doussoudianassa ja Lamininassa pidetään viikoittaiset markkinat.

Palveluihin kuuluvat alakoulut, yläkoulu ja terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *Instat*. Viitattu 23.5.2021.
2. 1 2  Traore, Mohamed Daouda: Évaluation de la qualité de prise en charge du paludisme chez les enfants de moins de 10 ans et les femmes enceintes dans le CSCOM de Doussoudiana *Bibliothèque numérique sanitaire du Mali*.  2019. Viitattu 23.5.2021.
3. ↑  Mali - Région de Sikasso: Carte de référence Reliefweb. Viitattu 23.5.2021.
4. 1 2 3 4  Choix des sites d’intervention du projet "Renforcement des capacités nationales et locales pour une meilleure articulation des politiques environnementales dans la lutte contre la pauvreté au Mali" *UN Environment*.  2006. Viitattu 23.5.2021.
**Kari Lähdekorpi** (s. 21. maaliskuuta 1957 Huittinen) on suomalainen ravivalmentaja. Lähdekorpi vaikutti pitkään Ruotsissa, jossa hänellä oli valmennustalli Halmstadissa. Lähdekorpi on yksi 2000-luvun menestyneimpiä ja tunnetuimpia ravivalmentajia Ruotsissa. Vuosina 2007–2008 hän oli maan voitokkain valmentaja. Huippuvuonna 2008 Lähdekorven tallin hevoset voittivat yhteensä 320 kertaa ja ansaitsivat palkintorahoja yli 30 miljoonaa kruunua. Vuonna 2004 hänet valittiin Ruotsissa vuoden ravivalmentajaksi.

Ura
---

Huittisissa varttunut Lähdekorpi muutti Ruotsiin vuonna 1985. Hän toimi aluksi hevoskauppiaana, välittäen ravihevosia Suomeen. Suomen 1990-luvun alun laman vähennettyä hevosten kysyntää Lähdekorpi ryhtyi ammattivalmentajaksi. Hän sai ruotsalaisen ammattivalmentajalisenssin vuonna 1994. Ruotsin voitokkain valmentaja Lähdekorpi oli ensimmäistä kertaa vuonna 2007. Kyseessä oli vuoden 1977 jälkeen vasta kolmas kerta, jolloin titteliä ei saavuttanut valmentajalegenda Stig H. Johansson.

Huhtikuussa 2012 Lähdekorpi ilmoitti TV4-kanavan lähetyksessä lopettavansa valmennustoiminnan Ruotsissa vielä saman vuoden kesänä ja sanovansa henkilökuntansa irti. Hänen valmennuksessaan olevat hevoset siirtyvät toisille ammattivalmentajille, Lähdekorven keskittyessä muuhun yritystoimintaansa.

Televisiotyö
------------

Palattuaan Suomeen vuonna 2012 Lähdekorpi on toiminut juontajana ja kommentaattorina muun muassa Yleisradion ja MTV:n ravilähetyksissä sekä Toto-Tv:n studiolähetyksissä. Hän omistaa useita ravihevosia. 

Kesällä 2015 Lähdekorpi oli mukana ruotsalaisen TV4:n tosi-tv-ohjelmassa *Stjärnkusken*, jossa joukko julkisuuden henkilöitä opettelee ohjastamaan ravihevosta. Osallistujina olivat muun muassa yleisurheilija Patrik Sjöberg, muusikko Kee Marcello sekä Army of Lovers -yhtyeen laulaja Camilla Henemark.

Lähteet
-------

* "Kari Lähdekorpi on kaviourien kunkku", Sveriges Radio/Sisuradio.
* "Från Finland till Halland: Hästar är vårt liv", Bättre Affärer 2/2008. (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Lähdekorpi 50-vuotta, Kolgjinille 1000. voitto  21.3.2007. Plaza.fi.  Arkistoitu 13.7.2012. Viitattu 14.4.2012.
2. ↑  Kari Lähdekorpi teki ravihistoriaa Ruotsissa  30.12.2007. Helsingin Sanomat. Viitattu 14.4.2012.
3. ↑  Karis chockbesked: Slutar som tränare  13.4.2012. Aftonbladet. Viitattu 14.4.2012.
4. ↑  Travprofilen värvad till TV4:s satsning  28.5.2015. Aftonbladet. Viitattu 28.6.2015.
5. ↑  Kändisar ska lära sig trava i "Stjärnkusken"  27.5.2015. Expressen. Viitattu 28.6.2015.
**Kryptobioosi** on tila, jossa epäsuotuisien ympäristötekijöiden seurauksena eliön normaali aineenvaihdunta pysähtyy ja kyky palautua normaaliin aineenvaihduntaan ympäristön palautuessa suotuisammaksi säilyy. Ilmiötä ei ymmärretä kovin hyvin.

Eliöitä, joilla on kyky siirtyä kryptobioottiseen tilaan löytyy esitumallisista, kasveista ja eläinkunnasta. Näitä ovat muun muassa karhukaiset, lehtijalkaiset sekä jotkin sukkulamadot ja rataseläimet.

Anhydrobioosi
-------------

Yleinen kryptobioottinen tila on kuivuudesta johtuva anhydrobioosi. Esimerkiksi lehtijalkaisiin kuuluvan *Artemia salina*-lajin munien tai sikiöiden vesipitoisuus voi laskea muutamaan painoprosenttiin, ja silti ne ensin uudelleen vetyttyään voivat jatkaa kehitystään normaalisti. Rataseläimet voivat selvitä kuivuneina useita vuosia, ja levitä ympäristöön tuulen mukana. 

Josko anhydrobioosissa aineenvaihdunta on mahdollista, pysähtyy täysin, tai hidastuu hyvin paljon, on kiistanalaista. Aivan kaikki anhydrobioosin läpikäyneet eivät selviä palautumisprosessista.

Kryobioosi, anoksybioosi ja osmobioosi
--------------------------------------

Muita kryptobioottisia tiloja ovat jäätymisestä johtuva kryobioosi, hapettomuudesta johtuva anoksybioosi, sekä osmobioosi, vähän tutkittu kryptobioottinen tila, jonka aiheuttaa eliön ympäristön liuoksen voimakas väkevöityminen.

Lähteet
-------

1. ↑  Describing cryptobiosis as a time based protection system using petri nets. Bengt Carlsson a, K. Ingemar Jönsson b and Keith Clark. BIOSIGNALS (1) 2008:281–285. PDF copy[vanhentunut linkki] (englanniksi)
2. 1 2  INTERRELATIONSHIPS BETWEEN WATER AND METABOLISM IN ARTEMIA SALINA CYSTS: HYDRATION-DEHYDRATION FROM THE LIQUID AND VAPOUR PHASES. Journal of Experimental Biology (1974). 61, 291–308. JAMES S. CLEGG. PDF reprint (englanniksi)
3. ↑  Desiccation of Rotifers (Macrotrachela Quadricornifera): Survival and Reproduction. Claudia Ricci, Luisella Vaghi and Maria Lucia Manzini. Ecology, Vol. 68, No. 5 (Oct. 1987), pp. 1488–1494. Published by Ecological Society of America.  (englanniksi)
4. ↑  Experiences with dormancy in tardigrades. Roberto BERTOLANI, Roberto GUIDETTI, K. Ingemar JÖNSSON, Tiziana ALTIERO, Deborah BOSCHINI and Lorena REBECCHI. Journal of Limnology, 2004, vol 63(suppl. 1); p. 16–25. PDF copy (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Bologojen junaturma** tapahtui 27. marraskuuta 2009 Venäjällä lähellä Bologojen kaupunkia Novgorodin ja Tverin alueiden rajalla, kun Moskovasta Pietariin matkalla olleen pikajuna Nevski Ekspressin viimeiset vaunut suistuivat raiteilta. Uutistoimistojen Itar-Tass ja Interfax mukaan onnettomuudessa kuoli ainakin 39 ihmistä ja loukkaantui useita kymmeniä. Kaikkiaan junassa oli lähes 700 matkustajaa. Venäjän hätätilaministeriön tiedottaja kuitenkin kiisti tiedot 39 kuolleesta.

Venäjän viranomaiset ovat vahvistaneet turman syyksi terrori-iskun. Tutkijat vahvistivat löytäneensä alueelta pommin osia. Turmapaikalla räjähti toinen pommi myöhemmin samana päivänä ja liikenne pysäytettiin uudelleen.

Iskun tekijäksi ilmoittautui seuraavalla viikolla pohjoiskaukasialainen islamistikapinallisryhmä. Kavkaz Center -sivustolla julkaistun kirjeen lähettäjäksi ilmoitettiin Kaukasian emiraatin asevoimien päämaja.

Lähteet
-------

1. ↑  Lähes 40 kuoli junaturmassa Venäjällä – junassa ei tiettävästi suomalaisia *HS.fi*.  28.11.2009.  Arkistoitu 29.11.2009. Viitattu 28.11.2009.
2. 1 2  Venäjän junaturma tappoi lähes 40 – syynä ehkä pommiräjähdys *Yle Uutiset*.  28.11.2009. Viitattu 28.11.2009.
3. ↑  Terrori-isku varmistui Venäjän junaonnettomuuden syyksi *Iltalehti.fi*.  28.11.2009. Viitattu 28.11.2009.
4. ↑  Moskova-Pietari-junan turmapaikalla räjähti toinen pommi *Yle Uutiset*. Viitattu 28.11.2009.
5. ↑  Islamistikapinalliset ottivat syyn Venäjän junaiskusta *Yle Uutiset*.  2.12.2009. Viitattu 2.12.2009.
6. ↑
**Charles "Charlie" William Paddock**  (8. marraskuuta 1900 Gainesville, Texas – 21. heinäkuuta 1943 Sitka, Alaska) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.

Antwerpenin olympialaisissa 1920 Paddock voitti 100 metrin juoksun ajalla 10,8 ja sijoittui toiseksi 200 metrillä. Hän jäi 0,1 sekuntia kilpailun voittaneesta Allen Woodringistä loppuajallaan 22,1. Yhdysvaltain 4 × 100 metrin viestijoukkueessa Paddock voitti kultaa ja kolmannen olympiamitalinsa kisoissa. Joukkueen voittoaika 42,2 oli uusi maailman- ja olympiaennätys. Joukkue, johon kuului Paddockin lisäksi Jackson Scholz, Loren Murchison ja Morris Kirksey paransi Saksan vanhaa maailmanennätystä 0,1 sekunnilla. Ennätys pysyi voimassa neljä vuotta, kunnes Britannian joukkue rikkoi sen.

Vuonna 1921 Paddock juoksi 110 jaardia, joka on hiukan pidempi matka kuin 100 metriä, aikaan 10,2. Ennen vuotta 1956 kukaan ei juossut 100 metriä tätä nopeammin.

Vuoden 1924 olympialaisissa 1924 Paddock oli jälleen molempien pikamatkojen finaalissa, mutta menestys oli huonompi kuin neljä vuotta aiemmin: hän sijoittui viidenneksi 100 metrillä ja voitti jälleen hopeaa 200 metrillä. Paddock ei ollut mukana viestijoukkueessa. Hän oli mukana myös olympialaisissa 1928, muttei selviytynyt 200 metrillä finaaliin.

Urheilu-uransa lisäksi Paddock työskenteli useissa sanomalehdissä johtotehtävissä. 1920-luvun lopulla hän myös näytteli muutamissa elokuvissa. Paddock kuoli toisen maailmansodan aikana vuonna 1943 lentokoneonnettomuudessa Alaskassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 21–22. Otava, 1970.
2. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 422. Otava, 1970.

Aiheesta muualla
----------------

* Charlie Paddock Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* 

Miesten 100 metrin juoksun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1896: Tom Burke |
1900: Frank Jarvis |
1904: Archie Hahn |
1908: Reggie Walker |
1912: Ralph Craig |
1920: Charlie Paddock |
1924: Harold Abrahams |
1928: Percy Williams |
1932: Eddie Tolan |
1936: Jesse Owens |
1948: Harrison Dillard |
1952: Lindy Remigino |
1956: Bobby Joe Morrow |
1960: Armin Hary |
1964: Bob Hayes |
1968: Jim Hines |
1972: Valeri Borzov  |
1976: Hasely Crawford |
1980: Allan Wells |
1984: Carl Lewis |
1988: Carl Lewis |
1992: Linford Christie |
1996: Donovan Bailey |
2000: Maurice Greene |
2004: Justin Gatlin |
2008: Usain Bolt |
2012: Usain Bolt |
2016: Usain Bolt |
2020: Lamont Marcell Jacobs |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* World Athletics

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Michal Krčmář** (s. 23. tammikuuta 1991 Vrchlabí) on tšekkiläinen ampumahiihtäjä. Hän edustaa SKP Kornspitz Jablonec -seuraa.

Arvokilpailut
-------------

Krčmář osallistui nuorten MM-kisoihin vuosina 2009–2012 parhaana sijoituksenaan viestihopea Kontiolahdella 2012. Ridnaun-Val Ridannan nuorten EM-kisoista 2011 hän saavutti pronssia pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Nové Měston MM-kisoissa 2013 Krčmář hiihti Tšekin miesten kuudenneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli normaalimatkan 60:s ja viestin 11:s. Kontiolahden MM-kisoissa 2015 Krčmářin paras sijoitus oli takaa-ajon 57:s. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui normaalimatkalla viidenneksi. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän oli samalla matkalla kuudes.

Krčmář saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hopeaa pikakilpailussa. Normaalimatkalla hän sijoittui seitsemänneksi. Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 hän sai sekaviestissä pronssia. Duszniki-Zdrój'n EM-kilpailuissa 2021 hän saavutti hopeaa takaa-ajokilpailussa. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän oli pikakilpailussa yhdestoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli pikakilpailussa kuudestoista. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui normaalimatkalla kahdeksanneksi ja pikakilpailussa 14:nneksi.

Maailmancup
-----------

Maailmancupissa Krčmář debytoi henkilökohtaisella matkalla kaudella 2011–2012 ollen Kontiolahden pikakilpailussa 73:s. Ensimmäiset maailmancupin pisteet hän saavutti kaudella 2013–2014 ollen Annecyn pikakilpailussa 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran kaudella 2015–2016 oltuaan kymmenes Ruhpoldingin normaalimatkalla. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Ruhpoldingin takaa-ajokilpailussa tammikuussa 2017.

Muut kilpailut
--------------

Rulla-ampumahiihdon MM-kilpailujen nuorten sarjassa Krčmář saavutti hopeaa takaa-ajossa ja pronssia pikakilpailussa 2012. Aikuisten sarjassa hän saavutti kultaa pikakilpailussa sekä hopeaa takaa-ajossa ja sekaviestissä 2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Michal Krcmar *IBU Datacenter*. IBU. Viitattu 10.12.2018. (englanniksi)
Schippersin hauta Spoleton Piazza Duomossa.
**Thomas Schippers** (9. maaliskuuta 1930 – 16. joulukuuta 1977) oli yhdysvaltalainen kapellimestari. 

Schippers syntyi Kalamazoossa, Michiganissa. Hän aloitti pianonsoiton opintonsa 4-vuotiaana ja opiskeli Curtis Institutessa sekä Juilliard School of Musicissa. Hän johti jo 20-vuotiaana Broadwaylla Gian Carlo Menottin oopperan *Konsuli* esityksen. 

Schippers pääsi johtamaan lukuisiin arvostettuihin oopperataloihin, kuten Metropolitan-oopperaan ja La Scalaan. Hän johti muun muassa Menottin ja Samuel Barberin teosten ensiesityksiä. Hän perusti myös Italian Spoleto-festivaalin yhdessä Menottin kanssa.

Schippers pääsi Cincinnatin sinfoniaorkesterin ylikapellimestariksi vuonna 1970, mutta lyhyeksi jääneen uran katkaisi kohtalokas keuhkosyöpä 47 vuoden iässä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thomas Schippers** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Michaela Meijer (2019)
**Michaela Meijer** (s. 30. heinäkuuta 1993) on ruotsalainen seiväshyppääjä, joka edustaa Örgryte IS:ää. Hän hyppäsi Ruotsin ulkoratojen ennätyksen 483 cm Norrköpingissä elokuussa 2020. Sisäradoilla hän on hyppäsi Ruotsin ennätyksen 475 cm Bærumissa helmikuussa 2019.

Ura
---

Meijer saavutti hopeaa Brixenin alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2009. Lisäksi hän voitti Tallinnan alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa hopeaa vuonna 2015. Aikuisten arvokilpailuissa hän hyppäsi 2015 sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 455 cm ja jäi sillä tuloksella karsintaan. Hän selvisi Pekingin vuoden 2015 maailmanmestaruuskilpailuissa finaaliin tuloksella 455 cm, mutta jäi finaalissa ilman tulosta. Vuonna 2016 hän sijoittui Amsterdamin Euroopan-mestaruuskilpailuissa viidenneksi tuloksella 455 cm. Samana vuonna käydyissä Rion kesäolympialaisissa hän jäi karsintaan tuloksella 445 cm. Belgradin sisäratojen EM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 455. Saman vuoden Lontoon MM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019 hän oli kahdeksas. Hän karsiutui loppukilpailusta saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa. Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui yhdeksänneksi. Samana vuonna käydyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Istanbulin EM-hallikilpailuissa 2023 hän oli seitsemäs.

Lähteet
-------

* Michaela Meijer Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Julin, Lennart: Nordenkampen: Michaela 4.75! *www.friidrott.se*.  10.2.2019.  Arkistoitu 16.2.2019. Viitattu 14.2.2019. (ruotsiksi)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Ahvenlampi** on suojärvi Kirkkonummen pohjoisosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 6,9 hehtaaria. Etäisyys Veikkolasta on kolme kilometriä länteen ja Helsingin keskustasta 33 kilometriä länsiluoteeseen.

Maantiede
---------

Ahvenlammen länsi–itäsuuntainen pituus on 350 metriä. Järvi on saareton, sen lähiympäristö on mäkistä, metsäistä ja soista. Aivan Ahvenlammen länsirannan tuntumassa kulkee Vihdin raja, järven itäpuolella sijaitsee Kaljärvi ja luoteispuolella Palojärvi.

Ahvenlampi (22.008.1.013) kuuluu Harvsån valuma-alueeseen (22.008), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Siuntionjoen vesistössä (22). Ahvenlampi on Siuntionjoen vesistön itäisiä vakavesiä.

Muuta
-----

Kirkkonummen Evitskogin ja Vihdin Palojärven rajaksi vuonna 1532 nimellä Abbortiena merkitty suolampi lienee sama kuin nykyinen Ahvenlampi. Nimen suomenkielinen muoto on todennäköisesti ruotsinkielistä vanhempi.

Suomessa on yli 330 Ahvenlampi-nimistä vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ahvenlampi, vakavesi, Kirkkonummi
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 19.4.2021.
3. ↑  Ahvenlampi. Järviwiki. Viitattu 19.4.2021.
4. ↑  Siuntionjoki (22). Järviwiki. Viitattu 19.4.2021.
5. ↑  Ahvenlampi (pdf-sivu 17/147) *Kirkkonummen järvien ja lampien nimet*. Helsinki:  Helsingin yliopisto. Viitattu 19.4.2021.
6. ↑  Ahvenlampi. Järviwiki. Viitattu 19.4.2021.
Thomas Smith, *Maisema Derbyshiren laaksosta*
**Thomas Smith** (k. 1767) oli englantilainen taidemaalari. Hän syntyi Derbyssä ja asui siellä suuren osan elämästään. Taiteilijana hän oli itseoppinut, mutta hänen englantilaisia maisemia kuvaavat maalauksensa saivat suurta suosiota jo Smithin elinaikana. Hän ikuisti töihinsä tunnettuja kauniita maisemia Derbyshirestä, Yorkshirestä ja lähialueilta. Monien töiden pohjalta tehtiin kuparipiirroksia joita vedostettiin ja myytiin Smithin itsensä tai Boydellin kustantamon julkaisemina. Vuonna 1769 hän julkaisi neljän maiseman sarjan Roomasta, työt perustuivat James Basiren tekemiin luonnoksiin. Smithin töitä on Derbyn kaupunginmuseon kokoelmissa.

Smithin pojasta John Raphael Smithistä tuli kuuluisa taiteilija ja kuparipiirrosten tekijä, myös toinen poika Thomas Correggio maalasi miniatyyrejä.

Teoksia
-------

* *Four Views of the Lakes in Cumberland*, painted and engraved by Thomas Smith of Derby. Published by John Boydell in 1767.
* *A collection of 40 views in the Peak, in Derbyshire*, Painted by Thomas Smith of Derby, and engraved by Vibares and others. Publ. by John Boydell. 1769

Lähteet
-------

1. 1 2  Freeman Marius O'Donoghue: Smith, Thomas (d.1767). *Dictionary of National Biography*, 1885-1900, Volume 53 Wikisource
2. ↑  Derbyshire Heritage: visual artists (Arkistoitu – Internet Archive) Arts Derbyshire

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thomas Smith** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
Kundalinikanavat

**Kundalini** (kuṇḍalinī कुण्डलिनी) on sanskriitin kieltä ja tarkoittaa "kierteellä olevaa". Se on eri joogaperinteissä esiintyvä termi, joka tarkoittaa "hienorakenteiseen" eli ei-fyysiseen "energiakehoon" liittyvää elämänvoimaa. Uinuvan kundalinienergian sanotaan olevan kiertyneenä selkärangan alaosassa sijaitsevassa ristiluussa.

Kundalini on jooga-ajattelussa osa hienorakenteista energiakehojärjestelmää, johon kuuluvat nadit eli energiakanavat, joista kolme pääkanavaa ida, pingala ja sushumna kulkevat selkäytimessä/keskushermostossa kolmena ympyräliikkeenä, selän puolella liike on ylöspäin ja kehon etupuolen keskilinjalla alaspäin. Tällä keskilinjalla sijaitsevat energiakeskukset eli chakrat, joita on seitsemän ja jotka muodostuvat kehon läpi toimiessaan/pyöriessään.

Chakrat ja energiajärjestelmä mainitaan mm. varhaisissa Upanishadeissa.*lähde tarkemmin?* Kundalinienergian sanotaan*kenen mukaan?* nousevan keskikanavaa, sushumna-nadia pitkin ja läpäisevän kaikki seitsemän päächakraa yhtyen päälaella sahasrara-chakrassa universaaliin elämänvoimaan eli jumalalliseen voimaan, jolloin ihmisen sanotaan*kenen mukaan?* olevan itseoivalluksen eli samadhin tilassa. On esitetty biologisia selitysmalleja, joiden mukaan samadhi voisi johtua jonkinlaisesta endorfiinien ja muiden välittäjäaineiden sekä hormonien vaikutuksesta*lähde?*. 

Suomessa on mahdollista opiskella sertifioiduksi kundaliinijoogaopettajaksi.*lähde?*

Kundalinijoogaa käsitelleistä länsimaalaisista ehkä tunnetuin*kenen mukaan?* on psykoanalyytikko Carl Jung (1875–1961). Jungin kundalinijoogaa käsitellyttä luentoa Zürichin psykologikerholla 1932 pidetään laajalti*kenen mukaan?* virstanpylväänä itämaisen kundalini-käsitteen ja sen psykologian syvemmälle ymmärtämiselle länsimaissa.*lähde?*
Lehden etusivu vuodelta 1902.
**Lukutupa** oli Helsingissä vuosina 1897–1910 ilmestynyt aikakauslehti.

Viktor Taipaleen perustama ja toimittama *Lukutupa* aloitti nuorisolle tarkoitettuna kaunokirjallisena lukemistona, jonka tehtävä oli sivistää, herättää luku- ja tiedonhalua sekä toimia halvan "roskakirjallisuuden" vastapainona. Aluksi kerran ja vuodesta 1899 lähtien kahdesti kuukaudessa ilmestyneen lehden painosmäärä kasvoi vuoteen 1900 mennessä ennätykselliseen 20 000 kappaleeseen. Mikkeliin kirjapainon perustanut Taipale joutui pian myymään *Lukutuvan* Hjalmar Liliuksen ja A. H. Karvosen perustamalle osakeyhtiölle, joka siirsi sen painatuksen takaisin Helsinkiin.

Uudet omistajat kehittivät *Lukutupaa* yleiskuvalehden suuntaan. Vuodesta 1905 lähtien vastaavana toimittajana työskennellyt Antti Rytkönen pyrki tekemään siitä "sivistyneille kodeille" tarkoitetun perhelehden. Kilpailu *Helsingin Kaiun* ja *Helsingin Kuvalehden* kanssa kävi lopulta *Lukutuvalle* ylivoimaiseksi. Vuonna 1910 se liitettiin *Helsingin Kuvalehteen*, jonka toimittajaksi myös Rytkönen siirtyi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 8. Aikakauslehdistön historia: Yleisaikakauslehdet*, s. 37. Kuopio: Kustannuskiila, 1991. ISBN 951-657-325-8.
2. ↑  Kurikka, Jussi & Takkala, Marketta: *Suomen aikakauslehdistön bibliografia 1782–1955*, s. 144. Helsinki: Helsingin yliopiston kirjasto, 1983. ISBN 951-45-3158-2.

Aiheesta muualla
----------------

* *Lukutupa* digitoituna kansalliskirjastossa
Evankelistat ja heidän symbolinsa kirjan kansikuvassa noin vuodelta 820.
**Evankelistojen symbolit** ovat Uuden testamentin evankeliumien kirjoittajien eli Matteuksen, Markuksen, Luukkaan ja Johanneksen symboleina varhaiskristillisetä ajalta saakka käytettyjä tunnusmerkkejä. Matteuksen symbolina on yleensä ihminen tai enkeli, Markuksen leijona, Luukkaan härkä ja Johanneksen symbolina kotka.

Uudessa testamentissa kerrotaan näystä (Johanneksen ilmestys 4:6-8), joka on tällainen: "Valtaistuimen edessä ja ympärillä oli neljä olentoa, jotka sekä edestä että takaa olivat täynnä välkehtiviä silmiä. Yksi muistutti leijonaa, toinen nuorta härkää, kolmannella oli kuin ihmiskasvot ja neljäs näytti lentävältä kotkalta. Näillä neljällä olennolla oli kullakin kuusi siipeä, jotka olivat molemmilta puolin täynnä välkehtiviä silmiä."

Kirkkoisä Hieronymus (348–420) kirjoitti näin: Evankelista Matteuksen symbolina on siivellinen ihminen, koska hän aloittaa evankeliuminsa kertomalla Kristuksen ihmiseksi tulemisesta. Markukselle kuuluu leijona, sillä hänen evankeliuminsa alussa puhutaan Johannes Kastajasta, "huutavan äänestä erämaassa". Luukkaan tunnus on uhrieläin härkä, koska hän aloittaa kertomalla pappi Sakariaasta. Johanneksen symboli on kotka, sillä hänen evankeliuminsa luonteenomaisimpana piirteenä on hengen kohoaminen korkeimpiin taivaallisin kerroksiin. Jo aikaisemmin kirkkoisä Irenaeus Lyonilainen (noin vuonna 180) viittasi evankeliumien ilosanoman neljänlaiseen vaikutukseen: leijona edustaa voimaa, härkä uhripalvelusta, ihminen Jumalan ihmiseksi tulemista ja kotka kirkon läpäisevää Jumalan Henkeä.

Vanhassa testamentissa kerrotaan profeetta Hesekielin näystä (1:4-10, katso myös 10:14): "Tämän minä näin: Pohjoisesta tuli myrskytuuli ja suuri pilvi, joka liekehti tulta ja levitti loistetta ympärilleen. Tulen keskusta säihkyi kuin sula kulta, ja keskellä hehkua näkyi neljän olennon hahmot... Niillä oli ihmisen muoto, mutta kullakin oli neljät kasvot ja kullakin neljä siipeä... Niiden kasvot olivat kuin ihmisen kasvot, mutta oikealla puolen oli leijonan kasvot ja vasemmalla härän kasvot, ja vielä niillä oli kotkan kasvot, kaikilla neljällä yhtä lailla." Nelihahmoa selittänee muinaisitämainen käsitys maailman tai taivaan neljän kulman neljästä vartijasta tai kannattajasta.

Nelijako toistuu: Vanhan testamentin neljä suurta profeettaa (Jesaja, Jeremia, Hesekiel, Daniel) sekä neljä kirkkoisää (Augustinus, Ambrosius, Hieronymus, Gregorius Suuri). Esikristillisessä perinteessä mainittiin elävien olentojen neljä ominaisuutta: majesteettisuus, voima, ymmärrys ja liikkuvuus. Vielä ovat perushyveet: viisaus, rohkeus, maltillisuus ja oikeudenmukaisuus.

Evankelistojen yhteinen tunnus on kirja. Heitä on verrattu myös paratiisin neljään virtaan (1 Moos. 2:10). Leijonasta (Pyhä Markus) tuli Venetsian kaupungin vaakunaeläin. Pyhä Luukas esitetään toisinaan maalarina, koska hän 500-luvun legendan mukaan maalasi Neitsyt Maria -taideteoksia. Kuuluisin niistä sijaitsee Rooman Santa Maria Maggiore -kirkossa. Luukas on taiteilijoiden suojeluspyhimys.

Lähteet
-------

1. ↑  Hes. 1:4–10
2. ↑  Suuri symbolikirja. Toimittanut Pentti Lempiäinen. WSOY 1993, ISBN 951-0-18537-X.
**Kondo-ilmiö** on metalleissa ja kvanttipisteissä tapahtuva ilmiö, joka vaikuttaa rakenteiden sähkönjohtavuuteen. Kondo-ilmiö johtuu pienten kaksitasosysteemien aikaansaamasta uudesta sironta- tai läpäisykanavasta. 

Metalleissa kaksitasosysteemit muodostuvat magneettisista epäpuhtauksista, jotka voivat sirontaprosessissa kääntää elektronin spinin. Tuloksena sironnasta on niinkutsuttu *Kondo-resonanssi* ja sitä kautta sironnan ja sähkönvastuksen suureneminen. Kondo-ilmiön johdosta metallien vastus suurenee lämpötilan pienentyessä. Koska lämpötilan pienentyessä muut sirontamekanismit, kuten elektroni-elektroni- ja elektroni-fononisironta, heikkenevät, vastuksen lämpötilariippuvuus tulee ei-monotoniseksi. Näistä mekanismeista sekä elastisesta sironnasta johtuen vastuksen (tai tarkemmin resistiivisyyden) lämpötilariippuvuus metalleissa on yleensä muotoa

{\displaystyle \rho (T)=\rho \_{0}+aT^{2}+bT^{5}+c\_{m}\ln {\frac {D}{T}}.}

Ensimmäinen termi aiheutuu lämpötilariippumattomasta elastisesta sironnasta, toinen Fermi-nesteominaisuuksista, kolmas elektroni-fononisironnasta ja neljäs Kondo-ilmiöstä. Termien kertoimet riippuvat kyseisen materiaalin ominaisuuksista. Yhtälö on voimassa *Kondo-lämpötilan* {\displaystyle T\_{K}} yläpuolella. Tässä D on johtavuuselektronien vyönleveys.

Tyypillisesti näiden ilmiöiden yhteisvaikutuksena muodostuva vastuksen lämpötilariippuvuuden minimi sijaitsee noin 5 kelvinin lämpötilassa. Metallien Kondo-ilmiön selitti 1960-luvulla Jun Kondo, jonka mukaan ilmiö nimettiin.

Kvanttipisteissä Kondo-resonanssi muodostuu, kun kvanttipisteen varautumisenergia on paljon lämpötilaa suurempi, ja kun kvanttipisteen kytkentä ympäröiviin johtimiin on tarpeeksi suuri. Näissä rakenteissa Kondo-resonanssi lisää elektronien transmissiota kvanttipisteen läpi, ja sen vuoksi Kondo-ilmiö suurentaa kvanttipisteen konduktanssia. Kondo-ilmiötä kvanttipisteissä kuvaillaan tyypillisesti yhdellä energiaskaalalla, Kondo-lämpötilalla {\displaystyle T\_{K}}.
**Kondorit** (Cathartidae) on vanha päiväpetolintuheimo, jonka seitsemän lajia ovat vanhan maailman korppikotkia muistuttavia raadonsyöjiä. Kondoreille on ominaista paljas pää ja kaula, pitkä ja vankka koukkunokka ja liitolentäjän laajat siivet. Kondoreja elää yksinomaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan mantereilla, ja niitä kutsutaan usein uuden maailman korppikotkiksi. Sukuja on viisi ja niissä yhteensä seitsemän lajia. Lajien joukossa on myös eräs nykyajan suurimmista lentävistä linnuista, andienkondori (*Vultur gryphus*). Andienkondori on valkeaa kaularöyhelöä lukuun ottamatta musta. Sen pituus on noin 115 cm, paino 10 kg ja siipien kärkiväli 3 m. Kaliforniankondori (*Gymnogyps californianus*) on hävinnyt luonnosta, mutta 1980-luvulla alkaneiden tarhausten avulla se yritetään istuttaa uudelleen. Heimoon kuuluvat myös laji nimeltä mustakondori eli gallinatso (*Coragyps atratus*), kuningaskondori (Sarcoramphus papa) sekä *Cathartes* -suvun kolme lajia. Kondorit syövät lähes yksinomaan raatoja. Kondorien ja korppikotkien yhtäläisyydet johtuvat konvergenssista eli mukautumisesta samantapaisiin elintapoihin. Erikoispiirteenä kondoreilla on sierainten väliseinän puuttuminen. Kondorien hajuaisti on hyvin tehokas ja niiden rasvarauhanen on paljas.

Luulöytöjen perusteella heimo on lähes 50 miljoonan vuoden ikäinen. Jotkin heimon sukupuuttoon kuolleista jäsenistä olivat jättiläisiä, joiden siipiväli oli viitisen metriä, kuten jääkautisista kerrostumista löytynyt *Teratornis incredibilis*, sekä Etelä-Amerikassa 7–5 miljoonaa vuotta sitten elänyt *Argentavis magnificens*. Nykyistenkin joukossa on lajeja jotka kuuluvat maailman isoimpiin lentäviin lintuihin.

Lajit
-----

|  |  |
| --- | --- |
| * Kalkkunakondori *Cathartes aura*
* Pikkukondori *Cathartes burrovianus*
* Amazoniankondori *Cathartes melambrotus*
* Mustakondori *Coragyps atratus*
 | * Kuningaskondori *Sarcoramphus papa*
* Kaliforniankondori *Gymnogyps californianus*
* Andienkondori *Vultur gryphus*
 |

Lähteet
-------

1. 1 2  ITIS *itis.gov*. Viitattu 9.7.2016.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q184858
* Wikispecies: Cathartidae
* ADW: Cathartidae
* BOLD: 1419
* CoL: 7SX
* EoL: 2922049
* EPPO: 1KTHSF
* Fossilworks: 99060
* GBIF: 3242141
* iNaturalist: 71306
* IRMNG: 104237
* ITIS: 175263
* NBN: NBNSYS0000163994
* NCBI: 8922
* WoRMS: 570729

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee gallialaista vastakeisaria, Gaius Marius oli Rooman armeijan uudistaja.*

**Marcus Aurelius Marius** (k. syksy 269) oli Gallian keisarikunnan toinen keisari. Armeija huusi*selvennä* Mariuksen keisariksi, kun edellinen keisari Postumus oli murhattu. Hän yritti estää sotilaitaan ryöstämästä Mogontiacumia (nyk. Mainz), joka oli ollut usurpaattori Laelianuksen kapinan keskus.

Mariuksen taustasta ei tiedetä paljon, mutta hän oli kotoisin vaatimattomista oloista. Hän oli ehkä tavallinen työmies tai seppä ennen kuin hän liittyi armeijaan. Heti valtaannousunsa jälkeen Marius oli vaikeassa tilanteessa. Hänen täytyi saada Postumuksen ja Laelianuksen entiset sotilaat puolelleen, joten hän löi Augusta Treverorumin ja Colonia Agrippinan rahapajoissa kulta- ja hopearahoja, joissa ylistettiin sotilaiden yksimielisyyttä (*concordia militum*) ja uskollisuutta (*fides militum*). Marius antoi myös sotilaidensa ryöstää Mogontiacumin ja siirsi pääkaupungin Augusta Treverorumiin.

Kirjallisten lähteiden mukaan Marius hallitsi vain kaksi päivää ennen kuin sai surmansa. Marius ehti kuitenkin hallintonsa aikana lyöttää rahaa, joten hän hallitsi luultavasti pidempään, silti enintään 12 viikkoa. Mariuksen ongelmana oli Marcus Piavonius Victorinus, joka oli kokenut sotilas ja armeijan kunnioittama. Marius murhattiin vuoden 269 puolivälissä. *Historia Augustan* mukaan syyllinen oli eräs Mariuksen kanssa työskennellyt sotilas, joka riitaantui Mariuksen kanssa. Luultavasti tämä on kuitenkin *Historia Augustan* kirjoittajan omaa keksintöä. Kaksi päivää Mariuksen murhan jälkeen Victorinus huudettiin keisariksi.

Lähteet
-------

* Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka: *Rooman keisarit*. Hämeenlinna: Karisto, 2005. ISBN 951-23-4546-3.

### Viitteet

1. ↑  Rooman keisarit s. 280–281
2. 1 2  Rooman keisarit s. 281
3. 1 2  Michel Polfer: Marius (A.D. 269)  24.6.1999. roman-emperors.org. Viitattu 16.8.2009. (englanniksi)


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Postumus** | **Gallian keisarikunnan keisari**  | Seuraaja:**Victorinus** |

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marcus Aurelius Marius** Wikimedia Commonsissa