recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ingolf** on alkujaan muinaisskandinaavinen miehen etunimi, joka merkitsee Ing-jumalalle pyhitettyä sutta. Sutta tarkoittava sana (*olf*, *ulf* tai *wulf*) esiintyy useissa vanhoissa pohjois­maisissa ja muissa germaanisissa nimissä, koska muinais­uskon mukaan susi oli onnen ja voitin eläin, joka seurasi ylijumala Odinia ja ilmoitti hänelle, mitä maan päällä tapahtui. Nimi on yleinen varsinkin Islannissa, koska viikinki Ingolf (Ingólfr) Arnarson saapui vuonna 874 ensimmäisenä skandinaavisena siirtolaisena Islantiin ja perusti Reykjavikin. Sen sijaan Ruotsissa kirkko vastusti pitkään tällaisten "villieläinten ja epäjumalien nimien" käyttöä.

Suomessa vuosina 1920-1999 syntyneitä Ingolf-nimisiä henkilöitä on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 119. Ennen vuotta 1920 syntyneitä taikka vuonna 2000 tai myöhemmin syntyneitä Ingolfeja on vain muutama. Ingolfin nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 18. kesäkuuta.

Tunnettuja Ingolfeja
--------------------

* Ingolf Arnarson (849–910), norjalaissyntyinen viikinki, Reykjavikin perustaja
* Ingolf Elster Christensen (1872–1943), norjalainen upseeri, poliitikko, ministeri ja maaherra
* Ingolf Davidsen (1893–1946), norjalainen voimistelija ja olympiamitalisti
* Ingolf Mork (1947–2012), norjalainen mäkihyppääjä
* Ingolf Wunder (s. 1985), itävaltalainen pianisti

Nimen muita merkityksiä
-----------------------

* KDM Ingolf (F350), Tanskan laivaston fregatti, käytössä 1963–1992

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kustaa Vilkuna: *Suuri nimipäiväkalenteri*, s. 173. Otava, 1969.
2. ↑  Nimipalvelu Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 18.6.2021.
**Paul Harald (Harold) von Mickwitz** (22. toukokuuta 1859 Helsinki – 12. helmikuuta 1938 Helsinki) oli suomalaissyntyinen Saksassa ja Yhdysvalloissa vaikuttanut konserttipianisti, pianonsoiton opettaja ja säveltäjä.

Mickwitzin vanhemmat olivat Suomeen sijoitettujen venäläisten joukkojen esikuntalääkäri ja salaneuvos Paul Joakim von Mickwitz (1812–1888) ja hänen toinen puolisonsa Amalia Elisabet Agthe (1831–1895). Mickwitz opiskeli pianonsoittoa Helsingissä 1870–1875 Faltinin, Svärdsjön ja Steinin johdolla ja kävi samalla Helsingin yksityislyseota 1871–1876. Hän opiskeli 1876–1879 Pietarin konservatoriossa van Arkin, Theodor Leschetizkyn ja Brassinin oppilaana ja sen jälkeen Wienissä 1880–1884 Leschetizkyn johdolla. Mickwitz toimi pianonsoiton opettajana Helsingin musiikkiopistossa 1882–1884 ja piti samalla konsertteja Suomessa, Saksassa ja Baltian maissa. Hän oli sitten pianonsoiton opettajana Stuttgartin konservatoriossa 1885–1886 sekä Karlsruhessa 1886–1893 ja Wiesbadenissa 1893–1895. Palattuaan Suomeen 1895 hän oli Hufvudstadsbladet-lehden musiikkiarvostelijana ja toimi konserttipianistina.

Mickwitz muutti 1897 Yhdysvaltoihin. Hänestä tuli samana vuonna Shermanissa Texasissa sijainneen Kidd-Key Collegen musiikkikonservatorion johtaja ja hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 1902. Mickwitz johti Chicagossa sijainneen Bushin musiikkikonservatorion (*Bush Conservatory of Music*) piano-osastoa 1906–1908 ja uudelleen 1912–1916. Hän oli muun muassa Dallasissa sijaitsevan Southern Methodist Universityn musiikkidekaanina 1916–1918 ja toimi Juilliard Schoolin pianonsoiton pääopettajana. Jäätyään eläkkeelle 1929 Mickwitz palasi Suomeen.

Sävellyksiä
-----------

* *Preludes* (1882)
* *Deux morceaux* (1890)
* *Impromptu* (1890)
* *Deux romances pour piano* (1892)
* *Polonaise de concert* ja *Etude de concert pour piano* (1895)

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *The memoirs of Harold von Mickwitz* ; edited and presented by The Mickwitz Club of Dallas, Texas. Dealey & Lowe, Dallas, Texas 1936

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Åke Backström : von Mickwitz, Genos 65(1994), s. 123-127, Suomen Sukututkimusseura (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Harold von Mickwitz
Harold Rome vuonna 1950.
**Harold Jacob Rome** (27. toukokuuta 1908 Hartford, Connecticut – 26. lokakuuta 1993 New York, New York) oli yhdysvaltalainen Broadway-säveltäjä ja sanoittaja. Hän sävelsi musiikkia 1930–1970-lukujen teatterimusikaaleihin, joista menestyneimpiä olivat *Call Me Mister* (1946), *Fanny* (1954) ja Broadwayn siihenastisen historian pisimpään esitetty musikaali *Pins and Needles* (1937).

Elämä ja ura
------------

Harold Rome syntyi varakkaaseen Venäjältä muuttaneeseen perheeseen. Hänen isänsä oli hiiliyhtiö Connecticut Coal Companyn omistaja. Rome opiskeli Yalen yliopistossa ensin oikeustiedettä ja myöhemmin arkkitehtuuria. Hän opetteli opintojensa aikana myös soittamaan musiikkia ja liittyi pianistiksi tanssiorkesteriin voidakseen rahoittaa opintonsa.

Vuonna 1936 ammattiyhdistysliike International Ladies Garment Workers Union tilasi Romelta musikaalirevyyn esitettäväksi amatöörivoimin. Lopputulos oli *Pins and Needles*, josta järjestettiin seuraavana vuonna Broadway-tuotanto. Näytelmän esittäminen jatkui vuoteen 1940 asti ja se oli Broadwayn historian siihen asti pisimpään esitetty musikaali.

Vuosina 1943–1945 Rome palveli Yhdysvaltain maavoimissa.

Vuonna 1982 Rome valittiin Songwriters Hall of Fameen.

Harold Rome kuoli 26. lokakuuta 1993. Hänet on haudattu Westchester Hillsin hautausmaalle New Yorkissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Ruhlmann, William: Harold Rome *Allmusic*. Viitattu 9.12.2013. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  "Rome, Harold Jacob", *Marquis Who Was Who in America, 1984–Present*. Marquis Who's Who LLC, 2013. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Lukuseurat** olivat 1700- ja 1800-luvulla toiminut organisaatiomuoto, jota pidetään yleisten kirjastojen esimuotona. Lukuseurat olivat eräänlaisia osuustoiminnallisia yrityksiä, joiden tarkoituksena oli hankkia luettavaa jäsenilleen, jotka sitten kierrättivät kirjoja keskenään. Aloitteentekijöinä olivat virkamiehet, vapaiden ammattien harjoittajat ja porvarit. 

Lukuseuroja oli kokonainen kirjo löyhistä muutaman ihmisen piireistä aina satoja jäseniä kattaviin seurapiiriklubeihin. Lukuseurat olivat yksi niistä keinoista, joilla ihmiset koettivat saada tarpeeksi lukemista köyhtymättä ja löytää yhteyden muihin lukeviin ihmisiin.  Lukuseurat olivat myös ensimmäisiä säätyrajojen ylittäviä yhdistystoiminnan muotoja.  Lukuseurojen ja lukuhalun, saksaksi Leselust, samanaikaista nousua on pidetty merkittävänä lukemiseen liittyvänä tekijänä 1700-luvun lopulla. 

Benjamin Franklinin Philadelphiassa 1731 ideoimaa kirjastoa (Library Company of Philadelphia) on arvailtu yhdeksi lukuseurojen kantamuodoksi, mutta samantapaisia oli Euroopassakin. Laajamittaisena lukuseurat olivat ennen kaikkea saksalainen ja anglosaksilainen ilmiö.  Varsinaiset käytännön esimerkit Pohjoismaihin saatiinkin Saksasta, jossa ensimmäiset lukuseurat (Lesegesellschaft) perustettiin 1700-luvun alussa.  Ruotsissa lukuseurojen (läsesällskap) kukoistusaika oli 1770- ja 1780-luvuilla. Ensimmäinen suomalainen lukuseura perustettiin Vaasaan vuonna 1794.

Katso myös
----------

* Lukuseurat Suomessa
* Lukupiiri

Lähteet
-------

* Dann, Otto: *Lesegesellschaften und bürgerliche Emanzipation: ein europäischer Vergleich*. München: Beck, 1981.

* Karjalainen, Marjaana: *Kansankirjastojen kehitys Suomessa vuosina 1802-1906*. Helsinki: Kirjastopalvelu, 1977.

* Mäkinen, Ilkka: [ojs.tsv.fi/index.php/inf/article/view/1467/1314 - 42k Keskusteluja lukutuvassa: kirjastot lähelle kansaa]  1994a. Viitattu 19.1.2012.

* Mäkinen, Ilkka: Lukuseuroista yleisiin kirjastoihin - ja takaisin?.  *Bibliophilos*, 1994b, nro 53.

* Tunturi, Janne: Lukuseurat ja lukuhalu.  *Lukupiirikirja*, 2010. Helsinki:  BTJ.

### Viitteet

1. 1 2  Karjalainen 1977, sivu 12
2. ↑  Mäkinen 1994b, sivu 8
3. 1 2  Mäkinen 1994a
4. ↑  Tunturi 2010, sivu 66
5. ↑  Dann 1981, sivu 72; Mäkinen 1994b, sivu 9
**Clifford Nelson Fyle** (29. maaliskuuta 1933 Freetown, Brittiläinen Sierra Leone – 18. tammikuuta 2006 Yonkers, New York, Yhdysvallat) oli sierraleonelainen kielitieteiden professori, kirjailija, matemaatikko sekä lehtori, joka sanoitti Sierra Leonen kansallislaulun. Hän oli ensimmäinen sierraleonelainen, joka tuotti kirjoja opetukseen sierraleonelaisilla kielillä.

Nuoruus ja koulutus
-------------------

Clifford Nelson Fyle syntyi ja varttui Freetownissa, Brittiläisessä Sierra Leonessa kriojen etniseen ryhmään kuuluville vanhemmille. Fyle kävi Freetownin Methodist Boys' High Schoolia sekä Fourah Bay Collegea, joka oli tuolloin Englannin Durhamin yliopiston akkreditoima yliopisto. Fyle suoritti alemman korkeakoulututkinnon kielitieteissä ja matematiikassa 20-vuotiaana, minkä jälkeen hänestä tuli opettaja entisessä lukiossaan.

Lähteet
-------

1. ↑  CLIFFORD NELSON FYLE, Father of Sierra Leone National Anthem *Sierra Connection*. Viitattu 25.7.2017. (englanniksi)
2. ↑  Fyle, C. Magbaily: *Historical Dictionary of Sierra Leone*, s. 57. Metuchen, New Jersey: Scarecrow Press, 2006. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Diary of a Sergeant* (1945).
**Harold John Russell** (14. tammikuuta 1914 North Sydney, Nova Scotia, Kanada - 29. tammikuuta 2002 Needham, Massachusetts, Yhdysvallat) oli kanadalais-yhdysvaltalainen toisen maailmansodan veteraani, josta tuli ensimmäinen Oscar-palkinnon voittanut amatöörinäyttelijä. Hän on myös ainoa, joka on voittanut kaksi Oscar-palkintoa samasta roolista.

Ura
---

Harold Russell syntyi Kanadassa, mutta muutti perheensä kanssa Massachusettsiin Yhdysvaltoihin vuonna 1933. Hän liittyi armeijaan heti Japanin hyökättyä Pearl Harboriin. Hän menetti molemmat kätensä sodassa. Toivuttuaan hän opiskeli Bostonin yliopistossa ja esiintyi armeijan sotaveteraanien kuntoutuksesta kertovassa elokuvassa *Diary of a Sergeant*.

William Wyler näki elokuvan ja halusi Russellin Homer Parrishin rooliin elokuvaan *Parhaat vuodet* (1946). Harold Russell voitti roolistaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Hän sai roolistaan myös Kunnia-Oscarin, koska hänen roolityönsä sanottiin tuovan toivoa ja rohkeutta sotaveteraanien elämään. Hän voitti myös erikois-Golden Globen parhaana amatöörinäyttelijänä. 

*Parhaiden vuosien* jälkeen hän näytteli parissa elokuvassa; *Ratkaisu* (Inside Moves, 1980) ja *Dogtown* (1997), minkä lisäksi hän pariin otteeseen vieraili televisiosarjoissa. Hän kirjoitti kaksi omaelämäkertaa; *Victory in My Hands* (1949) ja *The Best Years of My Life* (1981). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.

Yksityiselämä
-------------

Harold Russell oli naimisissa Rita Russell-Nixonin kanssa aina vuodesta 1944 tämän kuolemaan 1978 asti. Haroldilla ja Ritalla oli yhteinen lapsi, jonka lisäksi perheeseen kuului poika vaimon aiemmasta avioliitossa. Vuonna 1981 Harold meni naimisiin Betty Marshallin kanssa, ja tämä avioliitto kesti aina Haroldin kuolemaan asti. Harold kuoli sydänkohtaukseen 88-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. ↑  Montgomery, Mark: Remembering Harold Russell, the soldier-actor who won two Oscars for ‘Best Years of Our Lives’ *latimes.com*.  10.12.2016. Viitattu 21.2.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Harold Russell NNDB:ssä

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
Harolyn Blackwell esiintymässä Valkoisen talon East Roomissa
**Harolyn Blackwell** (s. 23. marraskuuta 1955 Washington DC) on yhdysvaltalainen ooppera-, musikaali- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan sopraano.

Blackwell opiskeli Amerikan katolisessa yliopistossa. Lisäksi hän sai opetusta Italiassa Renata Tebaldilta ja Carlo Bergonzilta sekä työskenteli näiden kanssa. Blackwell aloitti esiintymisuransa Broadwaylla Leonard Bernsteinin *West Side Storyn* esityksessä vuonna 1980. Hän pääsi pian tämän jälkeen Metropolitan-oopperan National Council Auditionsin finalistiksi. Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa Chicagon lyyrisessä oopperassa, Glyndebournen oopperafestivaalilla, Teatro Colónissa, Seattlen oopperassa, Nizzan oopperassa, Florida Grand Operassa (Miamin ooppera), Canadian Opera Companyssa, Aix-en-Provencen festivaalilla ja New Yorkin Mostly Mozart -festivaalilla. Metropolitan-oopperassa Blackwell on esiintynyt muiden muassa oopperoiden *Naamiohuvit*, *Figaron häät*, *Manon*, *Lepakko* (operetti), *Werther* ja *Rykmentin tytär* tuotannoissa. Vuonna 1997 hän esiintyi Broadwayn uudessa tuotannossa Bernsteinin *Candide*-operetista.

Blackwell on esiintynyt resitalistina sellaisissa paikosisa kuin Wigmore Hallissa ja Carnegie Hallin Weill Recital Hallissa. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on esiintynyt, ovat olleet Herbert Blomstedt, James Conlon, Christoph von Dohnányi, Charles Dutoit, Erich Kunzel, Yoel Levi, James Levine, Andrew Litton, Zdeněk Mácal, Kurt Masur, Trevor Pinnock, André Previn, Simon Rattle, Gerard Schwarz, Leonard Slatkin, Esa-Pekka Salonen ja David Zinman. Blackwell lauloi Claran roolin Glyndebournen oopperafestivaalin äänityksessä George Gershwinin oopperasta *Porgy ja Bess* (EMI). Hän on julkaissut myös sooloalbumeita. Näistä ensimmäinen oli *Strange Hurt*, joka julkaistiin RCA Victor -levymerkillä. Blackwell on saanut monia tunnustuksia ja kunnianosoituksia, kuten Seattlen oopperan Vuoden taiteilijan arvonimen sekä kunniatohtorin arvot Siena Collegen ja George Washingtonin yliopiston kunniatohtorin arvot.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Harolyn Blackwell AllMusic
2. 1 2 3  Harolyn Blackwell Kennedy Center
3. 1 2 3  Biography Harolyn Blackwell

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Clifford Robert Olson Jr.** (1. tammikuuta 1940 – 30. syyskuuta 2011) oli kanadalainen sarjamurhaaja, joka surmasi yhteensä 11 lasta ja nuorta.

Olsonin ei tiedetä joutuneen lapsena hyväksikäytön tai pahoinpitelyn uhriksi. Hän lintsasi koulusta säännöllisesti ja joutui pidätetyksi varkaudesta 13-vuotiaana. Hän oli koulukiusaaja sekä kidutti ja tappoi eläimiä. Aikuisena hän sai lukuisia tuomioita erilaisista rikoksista.

17. marraskuuta 1980 Olson sieppasi 12-vuotiaan Christine Wellerin Surreyssä. Kuristetun ja puukotetun tytön ruumis löytyi joulupäivänä. Olsonin toinen uhri, 13-vuotias Colleen Marian Daignault katosi huhtikuussa 1981. Ruumis löytyi viisi kuukautta myöhemmin. Olson surmasi myös raa’asti 16-vuotiaan Daryn Todd Johnsruden.

Olson meni naimisiin toukokuussa 1981. Häntä syytettiin 5-vuotiaan tytön seksuaalisesta hyväksikäytöstä, mutta todistusaineisto ei riittänyt tuomioon. 19. toukokuuta Olson surmasi 16-vuotiaan Sandra Wolfsteinerin ja seuraavan kuukauden aikana 13-vuotiaan Ada Courtin. Heinäkuun 1981 aikana Olson surmasi viimeiset uhrinsa: Simon Partingtonin (9), Judy Kozman (14), Raymond King Jr:n (15), Sigrun Arndin (18), Terri Lyn Carsonin (15) ja Louise Chartrandin (17). Viranomaiset eivät osanneet heti liittää tapauksia yhteen, mutta kiinni jäätyään Olson tunnusti murhat.

Tammikuussa 1982 Olson tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Hän haki armahdusta 2006, mutta sitä ei myönnetty. 30. syyskuuta 2011 Olson kuoli vankilassa syöpään 71-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. ↑  Clifford Olson 'will kill again' if freed, parole board says in ruling  18.7.2006. CBCnews. Viitattu 21.2.2009.
2. ↑  Munroe, Ian: Notorious serial killer Clifford Olson dies *CTV Ottawa*.  30.9.2011. Bell Media. Viitattu 1.10.2011.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Ingrid Krämer-Gulbin** (s. 29. heinäkuuta 1943 Dresden) on saksalainen, urallaan Itä-Saksaa edustanut uimahyppääjä ja olympiavoittaja. 

Nimellä **Ingrid Krämer** hän osallistui 17-vuotiaana Rooman olympialaisiin 1960 ja voitti kultaa sekä 3 metrin ponnahduslaudalla että 10 metrin kerroshypyissä. 

Tokion kisoissa 1964 nimellä **Ingrid Krämer-Engel** hän puolusti menestyksellisesti ponnahduslautakultaansa. Kerroshypyissä hän hävisi niukasti, vain 1,35 pisteellä yhdysvaltalaiselle Lesley Bushille eikä näin pystynyt Pat McCormickin saavutukseen: molempien hyppylajien voittamiseen kaksissa peräkkäisissä olympialaisissa.

Vuoden 1968 olympialaisiin hän osallistui Ingrid Krämer-Gulbin -nimisenä. Ponnahduslautakilpailussa hän sijoittui viidenneksi. 

Vuosina 1960, 1962, 1963 ja 1964 Krämer-Gulbin valittiin DDR:n parhaaksi naisurheilijaksi.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ingrid Krämer-Gulbin**.
* Krämer-Gublin olympic.org:ssa

  

Naisten 10 metrin kerroshyppyjen olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1912: Greta Johansson |
1920: Stefanie Clausen |
1924: Caroline Smith |
1928: Elizabeth Becker-Pinkston |
1932: Dorothy Poynton-Hill |
1936: Dorothy Poynton-Hill |
1948: Vicki Draves |
1952: Patricia McCormick |
1956: Patricia McCormick |
1960: Ingrid Krämer |
1964: Lesley Bush |
1968: Milena Duchková |
1972: Ulrika Knape |
1976: Jelena Vaitsehovskaja |
1980: Martina Jäschke |
1984: Zhou Jihong |
1988: Xu Yanmei |
1992: Fu Mingxia |
1996: Fu Mingxia |
2000: Laura Wilkinson |
2004: Chantelle Newbery |
2008: Chen Ruolin |
2012: Chen Ruolin |
2016: Ren Qian |
2020: Quan Hongchan |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo islantilaisesta musiikkitalosta. Harpa on myös pohjoismainen elokuvamusiikkipalkinto ja nilviäissuku.*
**Harpa** (suom. *harppu*) on vuonna 2011 valmistunut Islannin musiikkitalo, joka sijaitsee Reykjavikissa. Rakennuksen on suunnitellut tanskalainen Henning Larsenin toimisto. Julkisivun on suunnitellut tanskalais-islantilainen taiteilija Olafur Eliasson. Rakennus vihittiin käyttöön elokuussa 2011

Rakennus
--------

Rakennushanke oli alkuun yksityinen. Sen takana olivat Landsbankinn-pankki ja sijoitusyhtiö Nýsir. Tarkoitus oli, että ne vuokraisivat rakennusta valtion ja kaupungin kautta eri toimijoille.

Islannin pankkiromahdus kuitenkin aiheutti sen, että hanke pysähtyi puoleksi vuodeksi, ennen kuin valtio ja kaupunki tarttuivat siihen ja jatkoivat hankkeen valmiiksi.

Rakennuksen ulkopuoli on tehty lasitiilistä, joista jokaisessa on ledlamppu, jonka väriä ja kirkkautta voi säätää. Rakennuksen väri vaihtelee valaistuksen mukaan.

Rakennus on ulkoisesti pienempi kuin Helsingin musiikkitalo, jossa tiloista vie osan Sibelius-akatemia. Saliin mahtuu kuitenkin 1 800 henkeä, sata enemmän kuin Helsingissä. Sali on väriltään syvänpunainen. Pääsalin lisäksi on muutama pienempi sali.

Talon kiitosta saaneen akustiikan on suunnitellut Artec-toimisto, joka on suunnitellut myös Lahden Sibeliustalon ja Birminghamin musiikkitalon salit.

Rakennus maksoi 150 miljoonaa euroa.

Toiminta
--------

Rakennuksen valmistuttua siihen tuli mukaan Islannin kansallisooppera, joka oli toiminut 500-paikkaisessa entisessä elokuvateatterissa. Ooppera tekee vuosittain kaksi produktiota, joita esitetään kuusi viikkoa kumpaakin. Muusikot vuokrataan jokaiseen produktioon erikseen.

Sinfoniaorkesteri käyttää rakennusta 90 iltaa vuodessa. Muina iltoina tiloja vuokrataan ulkopuolisille. Johtajalla on myös mahdollisuus suunnitella hankkeita omalla riskillä, kuten on jo ollut viulisti, kapellimestari Maksim Vengerov, joka on kehunut salia yhdeksi maailman parhaista.

Harpan musiikillinen johtaja on Steinum Birna Ragnarsdóttir.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Sirén, Vesa: Islanti teki musiikkitalonsa halvemmalla. *Helsingin Sanomat* 31.8.2011, s. C3.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Harpa**.
* Harpa.is (Arkistoitu – Internet Archive)
Lukusuzin kansallispuisto

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Itäinen maakunta, Sambia |

Hallinto| Nimi alkuperäiskielellä | 
engl. *Lukusuzi National Park* |
| Tyyppi | 
kansallispuisto |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Lukusuzin kansallispuisto** (Lukusuzi National Park) on Sambian itäosissa sijaitseva kansallispuisto. Se sijaitsee syrjäisellä seudulla Luangwanlaakson itäisellä laidalla ja hieman korkeammalla kuin muut samassa laaksossa sijaitsevat kansallispuistot. Lukusuzin kansallispuistossa ei ole mitään palveluja, ja sinne johtava tie on huonokuntoinen – sateiden aikaan mahdollisesti jopa kulkukelvoton. Kansallispuiston portin lähellä sijaitsee vain puistonvartijoiden leiripaikka.

Kansallispuiston kasvillisuus on suurelta osin miombotyyppistä metsäsavannia, jonka seassa on heinikkomaita. Puiston eläimistössä huippupetona arvellaan olevan todennäköisemmin täplähyeenan kuin leijonan. Ei kuitenkaan tiedetä, kuinka paljon puiston eläimistö on kärsinyt salametsästyksestä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lukusuzi National Park *Zambia Travel Guide*. Viitattu 24.11.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Zambia Tourism: Lukusuzi National Park (englanniksi)
**Balla Koné** (1. heinäkuuta 1920 Bougouni – 16. joulukuuta 1985 Bamako) oli malilainen sotilas, jota pidetään maan santarmilaitoksen perustajana.

Koné kävi koulunsa Katissa ja Saint-Louisissa ja liittyi vapaaehtoisena Ranskan siirtomaa-armeijaan. Hän osallistui toiseen maailmansotaan sekä Indokiinan ja Algerian sotiin ja opiskeli 1950-luvun lopulla Fréjusin ja Melunin sotakouluissa. Koné palveli sen jälkeen Ranskan Sudanin santarmilaitoksessa, josta tuli vuonna 1960 hänen komentamansa Malin liittovaltion tasavaltalaiskaarti. Liittovaltion hajottua ja Malin tasavallan itsenäistyessä tasavaltalaiskaarti erotettiin santarmilaitoksesta, ja sen komentajaksi tuli Boubacar Traoré. Koné komensi santarmeja vuoden 1968 vallankaappaukseen saakka.

Sotilasvallankaappauksen jälkeen Koné toimi turvallisuudesta vastaavana tiedotusministerinä vuosina 1968–1969 ja Bamakon kaupunginhallinnon päällikkönä vuosina 1969–1970. Hän jäi sen jälkeen eläkkeelle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Armée et gestion des affaires publiques du Mali (1968–2017): 2 Présidents, 3 Chefs du Gouvernement, 35 ministres et 3 assimilés *Maliweb.net*. Viitattu 13.2.2021.
**Ingrid Fliter** (s. 1973 Buenos Aires) on argentiinalainen pianisti. Hän voitti vuonna 2006 Gilmore-palkinnon.

Fliter aloitti pianonsoiton opiskelun kotimaassaan Elizabeth Westerkampin johdolla. Vuonna 1992 hän muutti Eurooppaan, jossa opiskeli Freiburgissa Vitali Margulisin, Roomassa Carlo Brunon ja Imolan Incontri col Maestro -pianoakatemiassa Franco Scalan sekä Boris Petrušanskin johdolla. Fliter aloitti julkisten resitaalien pitämisen 11-vuotiaana ja teki ammattimaisen orkesteridebyyttinsä Teatro Colónissa 16-vuotiaana. Hän tuli palkituksi eri kilpailuissa, esimerkiksi hopeamitalilla vuoden 2000 kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa Varsovassa. Fliter on esiintynyt lukuisten orkesterien kanssa ja resitaaleissa eri puolilla maailmaa. Fliterin levytyksiin kuuluu muiden muassa Frédéric Chopinin ja Ludwig van Beethovenin teosten tulkintoja.

Fliter aloitti opettamisen Incontri col Maestro -akatemiassa syksyllä 2015.

Fliter on naimisissa klarinetisti Anton Dresslerin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ingrid Fliter IMG Artists
2. ↑  17 events not to miss at the 2016 Gilmore Keyboard Festival (Arkistoitu – Internet Archive) MLive
3. ↑  The happiest kind of cancellation Slipped Disc

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Ingrid Mickler-Becker** (s. 26. syyskuuta 1942 Geseke, Westfalen), on entinen saksalainen yleisurheilija, kaksinkertainen olympiavoittaja.

Becker kävi uransa aikana peräti neljät olympiakisat. Ensimmäisen kerran hän kilpaili arvokisoissa Rooman olympialaisissa 1960, jolloin hän sijoittui korkeushypyssä yhdeksänneksi.

Seuraavan kahdeksan vuoden ajan hän kilpaili kohtalaisella menestyksellä eri lajeissa ilman suurvoittoja. EM-Belgradissa 1962 hän oli neljäs viisiottelussa, Tokion olympialaisissa 1964 neljäs pituudessa ja kahdeksas viisiottelussa, EM-Budapestissa 1966 hän karsiutui pituusfinaalissa.

Mexico Cityn olympialaisissa 1968 Becker saavutti vihdoin täysosuman voitettuaan kultaa viisiottelussa. Ratkaiseva tekijä oli kaatosateessa hypätty korkeustulos 171. Lisäksi Becker oli kuudes sekä pituushypyssä että pikaviestissä.

Ateenan EM-kisoissa 1969 Saksa boikotoi yksilölajeja Jürgen Mayn poissulkemisen takia, joten Becker joutui tyytymään viestipronssiin. Helsingin EM-kisoissa 1971 hän keräsi - nyt avioliiton myötä uudella nimellä Mickler - suurimman mitalisaaliinsa: kultaa pituudessa viimeisellä hypyllä, kultaa pikaviestissä ja hopeaa 100 metrillä. Viisiotteluun hän ei osallistunut.

Viimeiset arvokisansa Becker-Mickler kävi kotikentällään Münchenin olympialaisissa. Hän jäi pituuskarsinnassa ilman tulosta, mutta voitti kultaa pikaviestissä uudella maailmanennätysajalla 42,81.

Myöhemmin Becker-Mickler meni mukaan politiikkaan CDU:n jäsenenä ja hänestä tuli Rheinland-Pfalzin osavaltion hallituksen ministeri 1990, mutta joutui luopumaan paikastaan puolueen hävittyä vaalit 1991. Hän on myös Saksan kansallisen olympiakomitean jäsen.

Ennätykset
----------

* 100 m 11,2
* 200 m 23,3
* 100 m aidat 13,5
* korkeus 171
* pituus 676
* viisiottelu 4 666

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hannus, Matti: *Yleisurheilu: Tuhat tähteä*. WSOY, 1983. ISBN 951-0-11900-8.
2. ↑   Siukonen, Markku; Ahola, Matti: *Suuri EM-kirja*. Gummerus, 1990. ISBN 951-8920-11-7.
3. 1 2   *EM 71 Helsinki*. WSOY, 1972. ISBN 951-0-00478-2.

Naisten seitsenottelun olympiavoittajat (vuoteen 1980 asti viisiottelu)

|  |
| --- |
| **Viisiottelu**:
1964: Irina Press |
1968: Ingrid Becker |
1972: Mary Peters |
1976: Siegrun Siegl |
1980: Nadežda Tkatšenko |
| **Seitsenottelu**:
1984: Glynis Nunn |
1988: Jackie Joyner-Kersee |
1992: Jackie Joyner-Kersee |
1996: Ghada Shouaa |
2000: Denise Lewis |
2004: Carolina Klüft |
2008: Natalja Dobrynska |
2012: Jessica Ennis |
2016: Nafissatou Thiam |
2020: Nafissatou Thiam |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Klaus Torsten Ahlstedt** (24. helmikuuta 1932 Helsinki – 25. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen energianeuvos ja talouselämän vaikuttaja. Hän toimi Imatran Voima Oy:n varapääjohtajana ja Oulujoki Oy:n toimitusjohtajana. 

Ahlstedt valmistui Teknilliseen korkeakoulun sähkölinjalta diplomi-insinööriksi vuonna 1956. Valmistuttuaan hän sai paikan Imatran Voima Oy:n pääkonttorin sähköosaston suunnitteluinsinöörinä ja jatkoi korkeakoulussa vuodet 1959–1964 sähkölaitosopin assistenttina. Imatran Voimassa hän yleni vuonna 1963 käyttöosaston toimistopäälliköksi, vuonna 1965 apulaisosastonjohtajaksi ja vuonna 1970 osastonjohtajaksi. Vuonna 1975 Ahlstedt kutsuttiin Imatran Voiman johtokuntaan ja 1982 varatoimitusjohtajaksi sekä johtokunnan varapuheenjohtajaksi. Vuonna 1983 hänestä tuli Kemijoki Oy:n hallituksen varapuheenjohtaja, Teollisuuden Voima Oy:n hallintoneuvoston jäsen ja Oulujoki Oy:n toimitusjohtaja. Tytäryhtiö Oulujoki Oy sulautui vuonna 1991 emoyhtiöön.

Ahlstedt toimi 1980-luvulla useissa valtion energia-alaan liittyvässä neuvottelu- ja suunnittelukunnassa. Tällaisia olivat muun muassa Sähköhuollon neuvottelukunnan jäsenyys ja puolustustaloudellisen suunnittelukunnan eri sektorien jäsenyydet sekä jäsenyydet ja johtotehtävät useissa sähköntuottajayhdistyksissä, kuten Suomen Voimalaitosyhdistyksessä, Suomen Sähkölaitosyhdistyksessä ja Sähköntuottajien yhteistyövaltuuskunnassa. Ahlstedtilla oli myös kansainvälisiä tehtäviä. Pohjoismaisen sähköyhteistyöorganisaation Nordelin käyttökomitean jäseneksi hänet nimettiin vuonna 1970 ja sen puheenjohtajaksi 1984. Sähköenergia-alan kansainvälisen kattojärjestön UNIPEDEn hallitukseen hänet kutsuttiin 1981 ja kolme vuotta myöhemmin hänet nimitettiin järjestön varapresidentiksi.

Ahlstedtille myönnettiin energianeuvoksen arvonimi vuonna 1989. Hän jatkoi Imatran Voima Oy:n varatoimitusjohtajana vuoteen 1993 jolloin organisaatiomuutosten yhteydessä hänet nimitettiin varapääjohtajaksi. Ahlstedt kuoli samana vuonna.

Perhe
-----

Klaus Ahlstedtin isä Karl Torsten Ahlstedt oli poikansa tavoin diplomi-insinööri. Äiti Ragnhild Kunigunda omaa sukua Åhman oli kotiäiti. Ahlstedtin vaimo vuodesta 1957 oli Svenska handelshögskolanista valmistunut diplomikirjeenvaihtaja Anna-Stina Nyholm.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Esko Vuorisjärvi: Energianeuvos Klaus Ahlstedt. *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Baller–Geroldin oireyhtymä** on erittäin harvinainen geneettinen oireyhtymä, joka aiheuttaa muun muassa kraniosynostoosia, värttinäluun puuttumisen ja raajojen epämuodostumia.

Kraniosynostoosissa kallon saumat ovat luutuneet ennenaikaisesti. Baller–Geroldin oireyhtymän tuottama kraniosynostoosi on koronaalinen. Oireyhtymästä kärsivien tyypillisten kasvonpiirteiden joukossa on kuvattu otsan kohouma, brakykefalia (lyhytkalloisuus), eksoftalmus (silmän työntyminen ulos kuopastaan), nenän alikehittyneisyys ja kiilamainen, kapea kitalaki. Baller–Geroldin oireyhtymän yhteydessä on esiintynyt ulko- tai välikorvaperäistä kuulonalenemaa. Mahdollisiin raajojen epämuodostumiin kuuluu peukalon puuttuminen. Myös varpaita saattaa olla tavallista vähemmän. Polvilumpio saattaa olla vajaakehittynyt. Selkärangan ja lantion rakennepoikkeamat ovat mahdollisia. Baller–Geroldin oireyhtymään liittyy kasvun viivästymä, joka usein johtaa pituuden jäämiseen poikkeuksellisen lyhyeksi. Iholle voi kehittyä poikiloderma, joka on harmiton, mutta vaikuttaa pigmenttiin. Poikkeavuuksia on toisinaan kuvattu virtsa- ja sukupuolielimissä sekä sydämessä. Peräaukko voi olla umpeutunut ja peräsuolesta saattaa olla yhteys iholle. Tytöillä on kuvattu rektovaginaalisen fistelin ilmenemistä. Yleensä Baller–Geroldin oireyhtymästä kärsivien älylliset kyvyt ovat normaalit.

Baller–Geroldin oireyhtymän aiheuttaa kromosomin 8 geenin RECQL4 mutaatio, joka periytyy peittyvästi autosomissa. Varsinkin Rothmund–Thomsonin oireyhtymässä ja RAPADILINO-oireyhtymässä on läheisiä samankaltaisuuksia Baller–Geroldin oireyhtymän kanssa. Baller–Geroldin oireyhtymän hoito on oireenmukaista. Kallon, käsien ja varpaiden muotoa voidaan kirurgisesti korjata. Friedrich Baller kuvasi Baller–Geroldin oireyhtymän ensimmäisenä vuonna 1950. Kuvausta täydensi vuonna 1959 M. Gerold.

Baller–Geroldin oireyhtymää sairastavien syöpäriskin on havaittu olevan tavanomaista suurempi lymfooman ja osteosarkooman osalta. Syöpäriski on merkittävämpi oireyhtymän aiheuttavan mutaation esiintyessä molemmissa RECQL4-geenin kappaleissa kuin sen esiintyessä vain toisessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johanna Rintahaka, Baller-Geroldin oireyhtymä Tukiliitto 11.10.2022, viitattu 30.6.2023
**Pikkupussikaniini** (*Macrotis leucura*) on Australiassa elänyt, mutta todennäköisesti jo sukupuuttoon kuollut nisäkäs. Se eli mantereen sisäosien aavikoilla, mutta hävisi 1900-luvun puolivälissä. Laji löydettiin vasta vuonna 1887.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Pikkupussikaniini oli lähisukulaistaan isopussikaniinia pienempi ja sen turkki oli värittömämmän kellanruskea. Lajin ruumiinpituus oli 20–27 senttimetriä ja painoa oli 300–450 grammaa. Hännän pituus oli noin 15 senttiä. Vatsapuoli oli selkäpuolta vaaleampi ja häntä valkoinen, joka vastasi 70 prosenttia ruumiinpituudesta. Muutoin se muistutti suuresti sukulaislajiaan.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Pikkupussikaniinia on tavattu vain Australian keskiosien aavikoilla. Sitä on löydetty Etelä-Australiasta ja Pohjoisterritorion alueilla Gibsonin- ja Ison Hiekka-Aavikon alueelta. 
Sen elinympäristöä olivat hiekkaiset ja saviset aavikot,Triodia-suvun "spinifex"-ruohomättäät, joissa saattoi olla myös harvakseltaan puita ja pensaita.

Elintavat
---------

Pikkupussikaniinin elintavoista on vain vähän tietoa. Ne muistuttivat erittäin paljon isopussikaniinia. Se oli yöaktiivinen ja vietti päivät kolossaan. Se eli yksin tai pareittain. Mahanäytteiden perusteella se söi enimmäkseen eläinravintoa. Ravinto koostui termiiteistä, muurahaisista, juurista ja koisokasvien siemenistä. Poikasia syntyi kerralla yleensä kaksi.

Häviäminen
----------

Pikkupussikaniini harvinaistui nopeasti 1900-luvulla. Se johtunee turkismetsästyksestä ja vierasperäisten nisäkäspetojen, kuten kettujen ja kissojen saalistuksesta, sekä Australiaan tuotujen kaniinien aiheuttamasta kilpailusta ja elinympäristön tuhoamisesta. Mahdollisesti myös tulenhallinta haittasi lajin menestystä.

Viimeinen varma havainto elävästä eläimestä on vuodelta 1931 läheltä Cooncherietä Etelä-Australian koillisosasta. Vuonna 1967 löydettiin kiilapyrstökotkan pesästä pikkupussikaniinin kallo, jonka ikää ei kuitenkaan tiedetä. Aboriginaalien mukaan laji eli vielä 1960-luvulla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Burbidge, A. Johnson, K. & Dickman, C.: *Macrotis leucura* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2008. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 3.8.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Ulla Elo (toimitus): *Maailman uhanalaiset eläimet - Nisäkkäät Osa 1*, s. 140. Weilin-Göös, 1991. ISBN 951-35-4686-1.
3. 1 2 3  Chris Pavey: Lesser Bilby - Threatened Species of the Northern Territory (PDF)  Toukokuu 2006. Northern Territory Department of Natural Resources, Environment and the Arts. Viitattu 26. 12. 2008.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q531915
* Wikispecies: Macrotis leucura
* ADW: Macrotis\_leucura
* AFD: Macrotis\_leucura
* BioLib: 33397
* CoL: 3XC4Z
* ECOS: 6185
* EoL: 323883
* GBIF: 5219459
* iNaturalist: 43326
* IRMNG: 10591548
* ITIS: 552659
* IUCN: 12651
* MSW: 10900005
* NCBI: 2932461
* SPRAT: 283
* uBio: 107496

 |

 |
Alfred Nobel.

**Ballistiitti** on aseissa käytettävä räjähdysaine, joka ei aiheuta samanlaista savua räjähtäessään kuin ruuti. Ballistiitin keksi ensimmäisenä ruotsalainen kemisti Alfred Nobel, joka rikastui ballistiitin ja dynamiitin avulla yhdeksi maailman rikkaimmista ihmisistä. 

1884 Alfred Nobel haki patenttia uudelle ruudin ampuma-aseissa korvaavalle räjähdysaineelle, jonka hän oli nimennyt ballistiitiksi. Uudelle aineelle oli tarjolla laajoja markkinoita sotateollisuudessa.

Frederick Abel.
1889 Nobel sai tietää, että Frederick Abel -nimiselle miehelle oli myönnetty patentti aineesta, jota Nobel piti täysin identtisenä oman ballistiittinsa kanssa. Ainoa ero ballistiitin ja nitroglyseriiniruudiksi kutsutun aineen välillä oli se, että Nobel oli patenttia hakiessaan käyttänyt ilmaisua "nitroselluloosa hyvin tunnetussa liukoisessa muodossa", kun taas Abel oli kirjoittanut hakemukseensa nitroselluloosan olevan liukenematonta. Nobel yritti aluksi neuvotella Abelin kanssa, mutta saatuaan tietää, että kyseiselle aineelle oli myönnetty patentti myös muissa maissa, hänen suhtautumistapansa muuttui kovemmaksi.

Abel myi patenttinsa Britannian kruunulle, jota ei valtion lain mukaan voinut haastaa oikeuteen. Siksi Nobelin oli odotettava, että ensimmäinen ainetta valmistava tehdas rakennettiin. Tehtaan johtaja haastettiin 1890 oikeuteen. Nobel hävisi, mutta vei asian ylempään oikeusasteeseen. Pitkän oikeudenkäynnin jälkeen hän hävisi 1895 tämänkin oikeusjuttunsa ja joutui maksamaan oikeudenkäyntikuluja 22 000 puntaa.
**Ohratärkkelys** on ohran jyvistä erotettua tärkkelystä. Sitä käytetään muun muassa panimo-, juoma- ja elintarviketeollisuudessa, paperin, kartongin ja pakkausmateriaalien valmistuksessa sekä kotoisessa ruoanvalmistuksessa.  Suomessa Ilmajoella sijaitseva Altian omistama Koskenkorvan tehtaat on maailman ainoa ohrasta tärkkelystä valmistava tuotantolaitos.

Ruoanlaitossa ohratärkkelystä käytetään suurustamiseen, jolloin se tekee ruoasta kuohkeaa, mutta ei venyvää. Koska ohratärkkelys samentaa seoksen, sitä ei juuri käytetä kirkkaissa ruoissa, vaan maitopohjaisissa keitoissa ja kastikkeissa sekä leivonnassa ja mureketaikinoissa. Leivonnassa tällainen tärkkelysjauho korvaa osan vehnäjauhosta. Pelkkää ohratärkkelystä jauhona käyttämällä voi leipoa onnistuneita pikkuleipiä, kuivakakkuja ja kääretorttuja.

Katso myös
----------

* Ohrajauho
* Ohrasuurimo

Lähteet
-------

1. 1 2  Turtia, Kaarina: *Gastronomian sanakirja*, s. 383–384. Helsinki: Otava, 2009. ISBN 978-951-1-18546-8.
2. ↑  Ohratärkkelys elintarvikkeissa Helsinki:  Altia Industrial. Viitattu 24.6.2019.
3. ↑  Tärkkelys paperi- ja kartonkiteollisuudessa Helsinki:  Altia Industrial.  Arkistoitu 24.6.2019. Viitattu 24.6.2019.
4. ↑  Koskenkorvan tehdas investoi ohratärkkelyskapasiteetin kasvattamiseen (Lehdistötiedote)  9.2.2017. Helsinki:  Altia Oyj.  Arkistoitu 24.6.2019. Viitattu 24.6.2019.
| Koripalloolympialaisissa 2012 |
| --- |
| Turnaus |
| Miehet  Naiset |
| Kokoonpanot |
| Miehet  Miehet |

**Koripallo** oli **vuoden 2012 kesäolympialaisissa** ohjelmassa 18. kertaa olympialaisten historiassa. Alkusarjan ottelut pelattiin Basketball Arenalla ja pudotuspelit pelattiin North Greenwich Arenalla.

Mitalit
-------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Laji** | **Kulta** | **Hopea** | **Pronssi** |
| Miesten koripallo |  Yhdysvallat |  Espanja |  Venäjä |
| Naisten koripallo |  Yhdysvallat |  Ranska |  Australia
 |

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Yhdysvallat Yhdysvallat | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | Espanja Espanja | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Ranska Ranska |
| 4 | Australia Australia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Venäjä Venäjä |

Otteluareenat
-------------


| Basketball Arena | North Greenwich Arena |
| --- | --- |
| Kapasiteetti: 12 000 | Kapasiteetti: 20 000 |
| Basketball Arena huhtikuussa 2012. | O2 Arena sisältäpäin vuonna 2007. |

Osallistujat
------------

### Miehet

*Pääartikkeli: Koripallo kesäolympialaisissa 2012 – miesten turnaus*

|  |  |
| --- | --- |
| **A-lohko*** Argentiina
* Ranska
* Liettua
* Nigeria
* Tunisia
* Yhdysvallat
 | **B-lohko*** Australia
* Brasilia
* Kiina
* Iso-Britannia
* Venäjä
* Espanja
 |

### Naiset

Angola - Kroatia
*Pääartikkeli: Koripallo kesäolympialaisissa 2012 – naisten turnaus*

|  |  |
| --- | --- |
| **A-lohko*** Angola
* Kiina
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kroatia
* Turkki
 | **B-lohko*** Australia
* Brasilia
* Iso-Britannia
* Venäjä
* Kanada
* Ranska
 |

Lähteet
-------

1. ↑  London 2012: Basketball Lontoo 2012.  Arkistoitu 4.1.2013. Viitattu 30.1.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Koripallo kesäolympialaisissa 2012**.
* Virallinen kotisivu (englanniksi)

KoripalloKoripallo olympialaisissa
1904 (*Näytöslaji*) |
1908–1932 |
1936 |
1948 |
1952 |
1956 |
1960 |
1964 |
1968 |
1972 |
1976 |
1980 |
1984 |
1988 |
1992 |
1996 |
2000 |
2004 |
2008 |
2012 |
2016 |
2020

Kesäolympialaisten 2012 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Koripallo | Käsipallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Pöytätennis | Ratsastus | Soutu | Sulkapallo | Taekwondo | Taitouinti | Tennis | Triathlon | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
**Hilse** oli vuosina 1977–1980 ilmestynyt Kimmo Miettisen päätoimittama aikakauslehti. Alun perin Miettinen suunnitteli lehden painottumista kirjallisuuteen ja rockiin, mutta painotus kohdistui vahvasti musiikin puolelle ja julkaisusta muodostui uuden aallon äänenkannattaja sekä ensimmäinen merkittävä suomalainen punk-lehti. *Hilse*-lehdellä, kuten muillakin tuon ajan punk-lehdillä oli monia avustajia. *Hilsettä* avustivat esimerkiksi Jyrki Siukonen, Leena Lehtinen, Zeus Mattila, Kari Nokkonen, Jari Lehessaari, Jukka Antero Mikkola, Se-yhtyeen Yari, Jyrki Lehtola ja Rami Kuusinen. Jari Lehessaaren kanssa Miettinen oli jo ennen *Hilsettä* tehnyt lehteä nimeltä *Ylermi*.

*Hilseen* levikki nousi parhaimmillaan 5 000 kappaleen tietämille ja tilaajamääräkin yli tuhanteen. Painosmäärän nousu näkyi myös lehden yleisilmeessä. Siinä missä ensimmäiset *Hilseet* oli kopioitu A4-arkeille ja nidottu sivujen reunoista, tuli lehdestä pian vihkosidottu mustavalkojulkaisu ja vuosikymmenen vaihtuessa se sai vielä värikannet. Kansien ohella ammattimaistuminen näkyi myös muun muassa siinä, että lehden levityskanavat laajenivat R-kioskien lehtipisteisiin saakka. Sisäsivujen suhteen muutokset olivat vähäisempiä ja lehden koko historian ajan sille tunnusomaista olikin se, että sisäsivut koostuivat pitkälti käsin kirjoitettujen arkkien kopioista.

*Hilseen* toiminta laajeni myös levyjulkaisupuolelle ja Miettinen harkitsi jopa lehden myymistä suuremmalle kustantajalle. Aikeet kuitenkin hautautuivat, *Hilse*-lehden ilmestyminen lopetettiin ja rinnalle syntyneen Hilse-levyt-merkin katalogi myytiin Poko Rekordsille.

Kirjallisuutta
--------------

* Miettinen, Kimmo: *Hilse – Suomipunkin alku ja juuri*. Like, 2008. ISBN 978-952-01-0126-8.
**Klaukkalan ortodoksinen kirkko**, viralliselta nimeltään **Pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko** on  Nurmijärven Klaukkalassa sijaitseva, vuonna 1997 käyttöön otettu ortodoksinen kirkko. 
Rakennus toimii eräänä ortodoksisen kirkon  Helsingin hiippakunnan, Helsingin ortodoksisen seurakunnan Keski- ja Itä-Uudenmaan alueen pyhäkkönä. Pyhäkön praasniekkaa juhlitaan 9. marraskuuta.

Tsasounan synty ja kirkoksi vihkiminen
--------------------------------------

Klaukkalan ortodoksinen, itseään Nektarios-ryhmäksi kutsunut ystäväpiiri keräsi vuodesta 1986 lähtien rahaa omaa kirkkoa varten. Vuonna 1993 hankittiin Klaukkalan Kuonomäentien varrelta kirkkotontti. Tontille rakennettiin paljolti keräysvaroin ja talkootyöllä arkkitehti Ritva Westermarkin suunnittelema hirsinen tsasouna. Matkamiehen ristin, tsasounan kupolit, kellotornin ja kuistin pilarit valmisti puuseppä Johannes Andrejev. Ikonostaasin ikonit ja alttari-ikonin maalasi Aleksander Wikström.

Helsingin metropoliitta Tiihon vihki rakennuksen käyttöön 3.9.1995 ja rukoushuone pyhitettiin piispa Nektarios Eginalaisen (1846–1920) muistolle. Runsas kaksi vuotta myöhemmin Helsingin hiippakunnan piispa Leo vihki rakennuksen kirkoksi (9.11.1997). Kirkossa säilytetään vuonna 1961 kanonisoidun Nektarioksen pyhäinjäännöstä.  Kirkko siirtyi Helsingin ortodoksiselle seurakunnalle.

* Klaukkalan ortodoksikirkko.Klaukkalan ortodoksikirkko.
* Yksityiskohta Klaukkalan ortodoksikirkon päädystä. Kirkko on pyhitetty Nektarios Eginalaisen muistolle.Yksityiskohta Klaukkalan ortodoksikirkon päädystä. Kirkko on pyhitetty Nektarios Eginalaisen muistolle.
* Puuseppä Johannes Andrejevin valmistama Matkamiehen risti.Puuseppä Johannes Andrejevin valmistama Matkamiehen risti.

Lähteet
-------

1. ↑  Pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko (Klaukkalan ortodoksisen kirkon sivut) Helsingin ortodoksinen seurakunta (hos.fi). Viitattu päivitetty 26.6.2020.
2. 1 2  Siitonen, S. & Sorsa, J.: Seurakunnan kiinteistötoimi ja nykyinen tilanne. Teoksessa Piiroinen, Petri (toim.): *Ortodoksisuutta eilen ja tänään: Helsingin ortodoksinen seurakunta 1827–2002*, s. 243–244. Helsinki: Helsingin ortodoksinen seurakunta, 2002. ISBN 951-95511-6-6.
3. 1 2  Pyhän Nektarios Eginalaisen kirkko *Klaukkalan alueportaali*.  26.02.2008. Klaukkala.fi. Viitattu 13.5.2010. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Klaukkalan ortodoksinen kirkko** Wikimedia Commonsissa

Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
|  |
| --- |
| 
 |
| 

| Koripalloolympialaisissa 2020 |
| --- |
| Koripallo |
| Turnaus    Miehet  Naiset |
| Kokoonpanot  Miehet  Naiset |
| 3x3 |
| Miehet  Naiset |
| 

---

|  |  |
| --- | --- |
| < 2016 | 2024 > |

 |

 |

**Miesten 3x3 koripalloturnaus Tokion olympialaisissa 2020** käydään Aomi Urban Sports Parkissa, Tokiossa 24. – 28. heinäkuuta. 3x3 on mukana ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa. Turnaukseen osallistuu 8 joukkuetta. Yhdessä joukkueessa on neljä urheilijaa.

Karsinnat
---------

Ensimmäinen karsintatapa on FIBAn ranking, jonka perusteella valitaan joko kolme tai neljä joukkuetta riippuen monentena isäntämaa Japani on. Ranking tarkastellaan 1. marraskuuta 2019. Parhaat maat saavat yhden paikan olympialaisiin kuitenkin siten, että samalta alueelta (Eurooppa, Amerikka, Afrikka, Aasia ja Osenia) ei saa tulla kuin korkeintaan kaksi maata. Erillisen karsintaturnauksen kautta turnaukseen pääsee kolme maata. Yksi paikka on jaossa FIBAn erillisen *Universality-driven Olympic Qualifying Tournament*in (UOQT) kautta. UOQT:hen pääsee kuusi maata: turnauksen isäntämaa, jos ei ole vielä varmistanut paikkaansa olympialaisissa ja viisi korkeimman rankingin joukkuetta, jotka eivät vielä saaneet paikkaa olympialaisissa. Ehtona on, että UOQT:hen osallistuvat joukkueet eivät ole osallistuneet kaksissa edellisissä olympialaisissa koripalloon riippumatta sukupuolesta. Tämä ei koske olympialaisten isäntämaata. Jos isäntämaa Japani ei ole karsiutunut kilpailuihin, myönnetään sille paikka turnauksessa.

### Olympiaturnaukseen päässeet joukkueet

| Karsintatapa | Ajankohta | Paikat | Maat | Urheilijat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Isäntämaa |  | 1 |  Japani |  |
| Ranking | 1. marraskuuta 2019 | 3 |  Serbia |  |
|  Venäjä |  |
|  Kiina |  |
| Karsintaturnaus | 26. – 30. toukokuuta 2021 | 3 |  Puola |  |
|  Alankomaat |  |
|  Latvia |  |
| Universality-driven Olympic Qualifying Tournament | 4. – 6. kesäkuuta 2021 | 1 |  Belgia |  |
|

Sijoitukset
-----------

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
| 4. |  |
| 5. |  |
| 6. |  |
| 7. |  |
| 8. |  |
|

Lähteet
-------

1. ↑  Qualification System - Games of the XXXII Olympiad - Tokyo 2020 (pdf) FIBA. Viitattu 4.6.2019. (englanniksi)