recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eeva-Maija Tammekann** (9. toukokuuta 1930 Tartto, Viro – 12. lokakuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen kirjastonhoitaja ja filosofian lisensiaatti. Hän toimi Jyväskylän yliopiston kirjaston ylikirjastonhoitajana 1970–1979 ja Eduskunnan kirjaston ylikirjastonhoitajana 1980–1993. Eduskunta myönsi hänelle professorin arvonimen vuonna 1992.

Lapsuus ja nuoruus
------------------

Tammekannin isä oli virolaissyntyinen maantieteilijä August Tammekann. Tammekannin lapsuuden kokemuksiin kuului Neuvostoliiton tankkien vyöryminen hänen kotinsa Villa Tammekannin ohi. Perhe pakeni Virosta aluksi Suomeen, sitten Sveitsiin ja Ruotsiin. Nuoruusvuosinaan Tammenkann opiskeli Belgiassa ja Ranskassa. Korkeakouluopinnot antoivat hänelle klassisen sivistyksen, johon sisältyi ranskan, latinan, estetiikan ja kirjallisuuden opintoja.

Kirjastoura
-----------

Tammekann oli Tampereen yliopistossa kirjastoalan ensimmäinen professori. Hän oli kirjastotoiminnan uudistaja. Eeva-Maijan syvä mielenkiinto kehitystyöhön, koulutukseen ja sivistykseen teki hänestä sitkeän kirjastojen kehittäjän ja puolustajan. Jyväskylän yliopiston kirjasto sai 1970-luvulla hänen johtamanaan kirjastorakennuksen, johon yhdistyi uudenlainen kirjaston palveluorganisaatio ja uusi arkkitehtuuri.

### Ura Eduskunnan kirjastossa

Eduskunnan kirjaston ylikirjastonhoitajana (1980–1993) Tammekann vahvisti tietotekniikan käyttöä kirjastossa. Elektroninen Eki-kokoelmaluettelo tuli käyttöön vuonna 1988. Kirjastojärjestelmän ja Selma-kokoelmatietokannan käyttöönotto vuonna 1992 muutti kirjastosalin kalustuksen: kortistolaatikoiden tilalle tulivat näyttöpäätteet. Muita kauaskantoisia Tammekannin käynnistämiä asioita olivat lakien eduskuntakäsittelyrekisterin valmistuminen vuonna 1990 ja veteraanikansanedustajien muistitietoprojektin aloitus.

Lähteet
-------

1. ↑  Viron henkilötietokanta
2. 1 2  ​Eduskunnan kirjaston johtajat. Eduskunta. Viitattu 19.3.2018.
3. 1 2  Mirja Laitinen, Tuula H. Laaksovirta, Päivikki Karhula: Eeva-Maija Tammekann in memoriam. Signum Vol 48 Nro 4 (2016) Viitattu 29.9.2018
4. ↑  Facta 2001, WSOY 1985, 16. osa, palsta 285
5. 1 2  Mirja Laitinen: Eeva-Maija Tammekann. (Muistot) *Helsingin Sanomat*, 5.11.2016, s. C 24.

Kirjallisuutta
--------------

* *Muutoksen 13 vuotta: Eeva-Maija Tammekann eduskunnan kirjaston ylikirjastonhoitajana 1980-1993*, toimituskunta: Heli Vainio, Marja Oksa, Marjatta Kytölä. Eduskunnan kirjasto, 1993. Sarja: Eduskunnan kirjaston tiedotuksia; juhlanumero 17.12.1993. ISBN 951-47-8609-2

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Frida Karolina Sjöblom** (24. marraskuuta 1853 Hamina – 7. kesäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja siveellisyystyön tekijä.

Sjöblomin vanhemmat olivat merikapteeni Henrik Sjöblom ja Anna Sofia Gestrin. Hän valmistui opettajaksi Helsingin suomalaisesta jatko-opistosta ja opiskeli ulkomailla kieliä ja pedagogiikkaa useaan otteeseen, osittain valtion stipendiaattina. Vuosina 1872–1892 hän toimi tyttö- ja yhteiskoulujen johtajattarena Haminassa ja Turussa ja 1892–1918 Helsingin ruotsalaisen tyttökoulun opettajana.Sjöblom valittiin 1905 Suomen Valkonauhaliiton ja Helsingin Valkonauhayhdistyksen puheenjohtajaksi. Edellisessä tehtävässä hän toimi vuoteen 1918 ja jälkimmäisessä vuoteen 1926 saakka. Sjöblom toimitti liiton ruotsinkielistä aikakauslehteä *Hvita Bandet*, samoin kuin lähetyslehtiä *Erämaan lähde* ja *Kallan i öknen*. Vuonna 1912 hän julkaisi teoksen *Kylvöä: kokemuksia Helsingin Valkonauhan kuusivuotisena työkautena*, jo 1907 oli ilmestynyt 24-sivuinen vihkonen *Ohjesääntöisen ammattihaureuden eli prostitutsionin kumoaminen*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 690. Helsinki: WSOY, 1955.
2. 1 2  Kuka kukin oli, sukunimet Si. Wikiaineisto. Viitattu 23.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Valkonauhaliitto (Viitattu 3.12.2013)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Hyvän oppimisen tilat** on Teemu Leinosen ja Mikko Mäkelän kirjoittama teos, joka julkaistiin syksyllä 2022 (PS-kustannus). Kirjassa oppimisympäristö määritellään laajasti: fyysisen ympäristön lisäksi siihen kuuluvat psyykkiset, sosiaaliset ja kulttuuriset ympäristöt. Myös oppimisen menetelmät ja käytetyt välineet luetaan osaksi oppimisympäristöjä. Teos pyrkii osoittamaan, miten ympäristöt ja pedagogiikka tukevat toisiaan oppimisessa.

Suomessa oppimisympäristöistä alettiin puhua 1990-luvun alussa. Asialla olivat lähinnä kasvatussosiologit, jotka tutkivat ihmisen oppimista koulun ulkopuolella. Kun 1990-luvun puolivälissä alettiin hyödyntää internetiä myös opinnollisiin tarkoituksiin, oppimisympäristö kaventui merkitsemään ohjelmaa, jonka avulla voitiin opettaa ja opiskella netissä. Myös erilaiset verkko-opetusprojektit alkoivat käyttää itsestään nimitystä oppimisympäristö.

Leinosen ja Mäkelän kirjaa voidaan pitää laajan, suorastaan mahdollisimman laajan oppimisympäristöajattelun manifestina. Kirjan esipuheessa (s. 18) he kirjoittavat: "*Sitä kokonaisuutta, jossa oppiminen tapahtuu, voidaan kutsua oppimisen tilaksi. Se kantaa mukanaan kaiken sen historiallisen, sosiaalisen ja kulttuurisen sisällön, joka on muokannut oppimista ja opetusta historian saatossa. Hyvän oppimisen tilan kehittämisen tulee lisäksi lähteä niistä tarpeista ja arvoista, joita tulevaisuudessa halutaan edistää. Se ei siis ole vain tila siinä fyysisessä merkityksessä kuin rakennus tai huone. Se ei myöskään ole vain tietty mielentila tai sosiaalinen tila. Oppimisen tila on kaikkea tätä yhdessä ja erikseen.*"

Teemu Leinonen on professori Aalto-yliopiston Taiteen ja Median laitoksella. Mikko Mäkelä toimii Vantaan kaupungin varhaiskasvatuksen johtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Hyvän oppimisen tilat*. PS-Kustannus.
2. ↑   "ITK-webinaari: Hyvän oppimisen tilat".
3. ↑  Kristiina Kumpulainen, Leena Krokfors, Lasse Lipponen, Varpu Tissari, Jaakko Hilppö, Antti Rajala: *Oppimisen sillat : kohti osallistavia oppimisympäristöjä*. Cicero Learning, Helsingin yliopisto, 2009. ISBN 978-952-10-6044-1. Teoksen verkkoversio (viitattu 3.12.2022).
Polydioksanonin rakenne
**Polydioksanoni** eli **poly-p-dioksanoni** on polyestereihin kuuluva polymeeri. Sitä valmistetaan dioksanonista. Polydioksanoni on biohajoavaa, ja sillä on käyttökohteita esimerkiksi lääketieteessä. Yhdisteestä käytettyjä lyhenteitä ovat esimerkiksi **PDO**, **PDS** ja **PDX**.

Ominaisuudet
------------

Polydioksanoni on melko pehmeä polymeeri. Sen sulamispiste on 106–119 °C ja lasisiirtymälämpötila on -17–0 °C. Polydioksanoni on siis huoneenlämpötilassa elastinen polymeeri. Polymeerin tavanomainen molekyylimassa on 58 000–175 000 g/mol, kiteisyysaste on 37–57 %, eli se on puolikiteinen polymeeri, ja tiheys on 1,3–1,4 g/cm3. Polydioksanoni on biohajoavaa. Ihmiselimistössä siitä muodostuu glyoksyylihappoa ja edelleen glysiiniä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Polydioksanonia valmistetaan dioksanonin renkaanavautumispolymeroinilla. Reaktio suoritetaan usein huoneenlämpötilassa, jotta [polymeeri hajoamista takisin monomeerikseen ei tapahtuisi. Katalyytteinä käytetään esimerkiksi tinaoktoaattia, alumiini-isopropoksidia, zirkoniumasetyyliasetonaattia tai organosinkkiyhdisteitä.

Polydioksanonista valmistetaan kuituja suulakepuristuksella. Polymeeristä tehdään esimerkiksi tikkejä ja muita lääketieteellisiä ompeleita, luunastoja, liimoja sekä verisuonten korjaukseen käytettäviä materiaaleja. Sitä tutkitaan käytettäväksi lääkeaineiden annostelusovellutuksiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Michael Szycher, Jinhao Qiu & Mami Tanaka: "Biomaterials, Prosthetics, and Biomedical Devices", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2004.
2. 1 2 3  George Wypych: *Handbook of Polymers*, s. 365–367. ChemTech Publishing, 2022. ISBN 978-1-927885-96-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.11.2023). (englanniksi)
3. 1 2  Francesco Puoci: *Advanced Polymers in Medicine*, s. 253. Springer, 2015. ISBN 978-3-319-12477-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.11.2023). (englanniksi)
4. 1 2 3  Nowsheen Goonoo, Roubeena Jeetah, Archana Bhaw-Luximon & Dhanjay Jhurry: Polydioxanone-based bio-materials for tissue engineering and drug/gene delivery applications.  *European Journal of Pharmaceutics and Biopharmaceutics*, 2015, 97. vsk, s. 371-391. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 27.11.2023.  (englanniksi)
5. 1 2  Paul K. Chu, Xuanyong Liu: *Biomaterials Fabrication and Processing Handbook*, s. 465. CRC Press, 2008. ISBN 978-0-8493-7973-4. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.11.2023). (englanniksi)
6. ↑  Gomaa A. M. Ali, Abdel Salam H. Makhlouf: *Handbook of Biodegradable Materials*, s. 339–340. Springer, 2023. ISBN 978-3-031-09710-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.11.2023). (englanniksi)
**Ius commune** ("yhteinen oikeus") tai **jus commune** viittaa keskiajan eurooppalaisten oikeusoppineiden (glossaattorien ja postglossaattorien) kehittämään yhtenäisoikeuteen, joka syntyi yliopistoissa roomalaisen ja kanonisen oikeuden pohjalta. Ius commune oli itsenäinen ja ylikansallinen oikeusjärjestys, jota voitiin soveltaa paikallisten oikeustapojen, kuten kaupunki- ja kartano-oikeuksien, rinnalla. Roomalais-kanonista oikeutta voitiin soveltaa toissijaisesti, mikäli muusta voimassa olevasta oikeudesta ei saatu vastausta käsillä olevaan oikeuskysymykseen.

Roomalaisen oikeuden reseption myötä ius commune levisi ympäri Eurooppaa yliopisto-opiskelijoiden palatessa kotiseuduilleen hyödyntämään yliopistoissa oppimaansa. Näin roomalainen oikeus omaksuttiin osaksi kansallista oikeutta jopa sellaisissakin maissa, jotka eivät koskaan olleet olleet osa Rooman valtakuntaa.

Sovellettavana oikeutena ius commune väistyi useimmissa maissa 1800-luvulla modernien kansallisvaltioiden järjestäessä lainsäädäntönsä kodifikaatioiksi (esim. Ranskassa Code Civil ja Saksassa Bürgerliches Gesetzbuch).

Katso myös
----------

* Corpus iuris civilis
* 1100-luvun renessanssi
* Juristioikeus
* Keskiajan tiede

Lähteet
-------

1. ↑   Pihlajamäki, Heikki: *Keskiajan oikeushistoria*. Gummerrus 2007, s. 74
2. ↑
Onnettomuuskoneiden kaltainen Suomen ilmavoimien Focke-Wulf Stieglitz.
**Kauhavan lento-onnettomuudessa** 19.9.1958 kaksi ilmavoimien Focke-Wulf Stieglitz -alkeiskoulukonetta törmäsi toisiinsa ilmassa taitolentoharjoituksissa. Molempien koneiden ohjaajat – upseerioppilaat Jouko Paavo Pihkala (s.1939) ja Yrjö Eino Kalevi Rosti (s. 1939) – saivat onnettomuudessa surmansa. 

Molemmille lentäjille oli määrätty yleisen käytännön mukaisesti oma taitolentoalueensa. Oppilas Pihkala oli noussut koneineen omalla alueellaan noin 1200 metriin ja lähti sieltä suorittamaan syöksykierrettä. Arvostelulautakunta seurasi kentällä hänen suoritustaan.

Pihkalan päästyä syöksykierteessä noin tuhanteen metriin, ilmestyi oppilas Rostin kone yhtäkkiä vaakalennossa Pihkalan koneen alle. Pihkalan kone iski ilmassa Rostin koneen vasempaan siipeen, ja molemmat koneet syöksyivät maahan.

Onnettomuuden syyksi todettiin myöhemmissä tutkimuksissa lentäjien virhe.

### Onnettomuusuutinen seuraavan päivän lehdessä (oletettavasti Ilkka tai Vaasa)

*"Ilma RUK 30:n upseerioppilaat Jouko Pihkala ja Yrjö Rosti olivat eilen aamupäivällä nousseet ilmaan armeijan Stieglitz alkeiskoulukoneilla. Pihkala lensi konetta SZ-7 ja Rosti SZ-28. Molempien oli määrä harjoitella taitolentoa ja oli kummallakin jo takanaan n. 30 lentotuntia. Harjoitus sujuikin hyvin aina klo 10.47 saakka, jolloin Rostin ohjaama kone joutui syöksykierrettä tekevän Pihkalan koneen alle. Yhteentörmäystä ei voitu välttää ja koneet putosivat romuna maahan, Rostin kone hieman ennen Pihkalan konetta."*

Lähteet
-------

* Hyvönen, Jaakko: *Kohtalokkaat lennot 1945-1988*, s. 81-83. Kangasala: AR-kustannus Oy, 1995. ISBN 951-95821-5-0.
* Lehtileike, johon ei ole merkitty, mikä lehti on kyseessä; oletettavasti kyseessä on joko Ilkka tai Vaasa.
*Hakusana "johtavuus" ohjaa tänne. Se voi viitata myös lämmönjohtavuuteen*
**Konduktiivisuus** (tunnus σ) on materiaalin sähkönjohtokykyä kuvaava suure. Konduktiivisuus on resistiivisyyden (tunnus ρ) käänteissuure, siten että σ=ρ-1. Konduktiivisuuden SI-järjestelmän mukainen yksikkö on 1/(Ω·m), tai vaihtoehtoisesti ilmaistuna S/m, siemensiä per metri. Konduktiivisuutta ei tule sekoittaa konduktanssiin, joka on resistanssin käänteissuure, ja joka kuvaa materiaalin ominaisuuden sijasta piirielementin ominaisuutta.

Konduktiivisuudelle käytetään toisinaan myös nimeä **(sähkön)johtavuus**. Samalla nimellä viitataan kuitenkin toisinaan myös konduktanssiin, joten termin tarkka merkitys tulee päätellä kontekstin mukaan. Myös nimiä *ominaissähkönjohtavuus* tai *ominaiskonduktanssi* on käytetty, mutta ne eivät ole standardien mukaisia.  Ominaiskonduktanssi ei ole ominaissuure siinä systemaattisessa mielessä, jota termiin nykyään sovelletaan, eli se ei kuvaa aineen ominaisuutta massayksikköä kohti. 

Teollisuudessa usein käytetty konduktiivisuuden yksikkö on %I.A.C.S (International annealed copper standard). Kun standardi määritettiin, valittiin puhtaan kuparin johtavuuden arvoksi 100 %I.A.C.S. Valmistus- ja raffinointimenetelmien kehittymisen ansiosta parhaiden kuparilaatujen johtavuus on nykyään noin 102 %I.A.C.S.*lähde?*

Johtimien sähkönjohtavuutta heikentävät:

* metallissa olevat seosaineet ja epäpuhtaudet
* johtimen lämpötila (Metalleissa lämpötilan kasvattaminen pienentää sähkönjohtavuutta.)
* metallin kylmämuokkausaste*selvennä*

Katso myös
----------

* Sähköisten suureiden analogiat
* Sähkönkuljetusteoria
* Sähköjohde
* Sähköeriste

Lähteet
-------

1. 1 2  *SI-opas : 2019 : kansainvälinen suure- ja yksikköjärjestelmä = international system of quantities and units*, s. 46. Suomen Standardisoimisliitto SFS ry, 2019. ISBN 978-952-242-411-2. Teoksen lataussivu.
2. ↑  *Quantities, Units and Symbols in Physical Chemistry, 3rd ed.*, s. 73. IUPAC:n suositukset ovat sopusoinnussa ISO/IEC-suositusten kanssa. IUPAC, 2007. Teoksen verkkoversio.

Kirjallisuutta
--------------

* Voipio, Erkki: *Sähkö- ja magneettikentät*. Moniste 381. Espoo: Otakustantamo, 1987. ISBN 951-672-038-2.
| Judokesäolympialaisissa 2024 |
| --- |
| Miehet | Sekajoukkue | Naiset |
|  | 60 kg |  |  |  |  |  | 48 kg |  |
|  | 66 kg |  |  |  |  |  | 52 kg |  |
|  | 73 kg |  |  |  |  |  | 57 kg |  |
|  | 81 kg |  |  |  |  |  | 63 kg |  |
|  | 90 kg |  |  |  |  |  | 70 kg |  |
|  | 100 kg |  |  |  |  |  | 78 kg |  |
|  | +100 kg |  |  |  |  |  | +78 kg |  |
|  |  |  |  | Joukkue |  |  |  |  |
| 

---

|  |  |
| --- | --- |
| < 2020 | 2028 > |

 |

**Judossa** kilpaillaan **Pariisin 2024 kesäolympialaisissa** 15. kertaa. Ottelut käydään Grand Palais Éphémèren näyttelysalissa. Judossa kilpaillaan siten, että sekä naisille että miehille on seitsemän painoluokkaa sekä näiden lisäksi kilpaillaan sekajoukkuekilpailussa, joka on toista kertaa mukana olympialaisten ohjelmassa. Painoluokkiin ei tule mitään muutoksia Tokion olympialaisiin verrattuna. Olympiaturnaukseen pääsee yhteensä 372 judokaa.

Aikataulu
---------

Aikataulu | La 27.7 | Su 28.7 | Ma 29.7 | Ti 30.7 | Ke 31.7 | To 1.8 | Pe 2.8 | La 3.8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Miehet |
| 60 kg | 66 kg | 73 kg | 81 kg | 90 kg | 100 kg | 100+ kg |  |
| Naiset |
| 48 kg | 52 kg | 57 kg | 63 kg | 70 kg | 78 kg | 78 + kg |  |
| Sekajoukkue |
|  |  |  |  |  |  |  | Sekakilpailu |

Mitaliyhteenveto
----------------

### Miehet

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 kg*tiedot* |  |  |  |
| 66 kg*tiedot* |  |  |  |
| 73 kg*tiedot* |  |  |  |
| 81 kg*tiedot* |  |  |  |
| 90 kg*tiedot* |  |  |  |
| 100 kg*tiedot* |  |  |  |
| Yli 100 kg*tiedot* |  |  |  |

### Naiset

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 48 kg*tiedot* |  |  |  |
| 52 kg*tiedot* |  |  |  |
| 57 kg*tiedot* |  |  |  |
| 63 kg*tiedot* |  |  |  |
| 70 kg*tiedot* |  |  |  |
| 78 kg*tiedot* |  |  |  |
| Yli 78 kg*tiedot* |  |  |  |

### Sekajoukkue

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Sekajoukkue*tiedot* |  |  |  |

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

JudoJudo olympialaisissa
1896–1960 •
1964 •
1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
*2024*

Kesäolympialaisten 2024 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Breakdance | Golf | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Kiipeily | Koripallo | Käsipallo | Lainelautailu | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Pöytätennis | Ratsastus | Rugby | Rullalautailu | Soutu | Sulkapallo | Taekwondo | Taitouinti | Tennis | Triathlon | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
*Valtiopäivätriptyykki*. Ylva Holländer ja Kirsi Kaulanen, 2009, Porvoo.
**Ylva Birgitta Holländer** (s. 5. heinäkuuta 1955 Boden, Ruotsi) on ruotsalaissyntyinen suomalainen kuvataiteilija, joka asuu ja työskentelee Porvoossa.

Holländer opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1978–1979 graafisella linjalla ja vuosina 1974–1978 maalauslinjalla. Holländer on osallistunut yli 20 yhteis- ja ryhmänäyttelyyn pääosin Suomessa.

Holländerin ja Kirsi Kaulasen suunnittelema teos *Valtiopäivätriptyykki* sijaitsee Porvoossa, Agust Eklöfin puistossa. Teos on valmistunut vuonna 2009. Samana vuonna valmistui myös Holländerin ja Kaulasen teos *Bilabia*, joka on sijoitettu Porvoon aluesairaalaan. *Valtiopäivätriptyykki* voitti Porvoon Valtiopäivämuistomerkkikilpailun.

Holländerille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Holländer Ylva: Ylva Holländer, CV Ylva Holländer. Viitattu 30.4.2019.
2. ↑  Holländer, Ylva hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
3. ↑  Holländer, Ylva *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 30.4.2019.
4. ↑  Puistot, August Eklöfin puisto Porvoon kaupunki. Viitattu 30.4.2019.
5. ↑  Bilabia (kuva teoksesta taiteilijan verkkosivulla) Kirsi Kaulanen.  Arkistoitu 30.4.2019. Viitattu 30.4.2019.
6. ↑  Taiteilijaeläkkeiden saajissa eniten muusikoita ja kuvataiteilijoita *Taiteen edistämiskeskus (Taike)*.  5.3.2018.  Arkistoitu 6.3.2022. Viitattu 6.3.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Holländerin kotisivut
* Ylva Holländer Kansallisgallerian kokoelmissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Leo Gudas** (s. 20. toukokuuta 1965 Bruntal, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.

Gudas aloitti uransa Sparta Prahassa, jossa hän pelasi kaudet 1987–1990. Tämän jälkeen hän siirtyi SM-liigan JYPiin, jossa pelasi kaudet 1990–1992. Ensimmäisen kautensa päätteeksi hänet valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Lisäksi hän voitti runkosarjan tehotilaston. Seuraavalla kaudella hän pelasi Saksassa Hedos Münchenissä, kunnes siirtyi loppukaudesta takaisin Sparta Prahaan. Hän aloitti Prahassa myös kauden 1993–1994, mutta siirtyi kesken kauden Sveitsiin EHC Bieliin. Kauden 1994–1995 Gudas pelasi Norjassa ja kauden 1995–1996 Tšekissä Kometa HC Brno -joukkueessa. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi Ruotsin 1. divisioonassa IF Troja Ljungby -joukkueessa. Seuraavaksi hän pelasi kaudet 1998–2000 Saksan DEL-liigassa Augsburger Pantherissa ja kaudet 2000–2002 Saksan 2. Bundesliigassa Heilbronner EC -joukkueessa. Uransa viimeisen kauden 2002–2003 hän pelasi Tšekissä HC Berounsti Medvedi -joukkueessa.

Calgary Flames varasi Gudaksen NHL:ään 1990 varaustilaisuuden 12. kierroksella numerolla 251, mutta hän ei ikinä pelannut NHL:ssä. Maajoukkueurallaan Gudas edusti Tšekkoslovakiaa vuoden 1991 Kanada Cupissa ja 1992 talviolympialaisissa, jossa joukkue saavutti olympiapronssia. Hän oli mukana myös vuosien 1989, 1990, 1991 ja 1992 MM-kisoissa sekä Tšekin joukkueessa vuoden 1993 MM-kilpailuissa. Saldona MM-turnauksista oli neljä pronssia.

Leon poika Radko Gudas on jääkiekkoilija, joka pelaa NHL:ssä.

Lähteet
-------

1. ↑  Radko Gudas at eliteprospects.com *www.eliteprospects.com*. Viitattu 15.11.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Leo Gudas Eurohockey-sivustolla (englanniksi)
* Leo Gudas The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Jukka Virtanen** | **Matti Keinonen -palkinnon voittaja**1991 | Seuraaja:**Waltteri Immonen** |
**Stephen Morgan Fisher** (s. 1. tammikuuta 1950 Lontoo, Britannia) on brittiläinen kosketinsoittaja. Hän on esittänyt urallaan niin brittipoppia, glam rockia, uutta aaltoa kuin ambientiakin.

Ura
---

Fisher soitti 1960-luvun lopulla Hammond-urkuja yhtyeessä Love Affair. 1970-luvun alussa hän liittyi klassisvaikutteista rockia soittaneeseen Morganiin, jota johti entinen Queen-laulaja Tim Staffell. Vuonna 1973 hän liittyi Mott the Hoopleen, ja hän jatkoi myös sitä seuranneissa Mott- ja British Lions -kokoonpanoissa. Vuosikymmenen lopulla hän perusti Pipe Records -nimisen levy-yhtiön ja tuotti muun muassa Dead Kennedysin, Jane Countyn ja Cherry Vanillan levyjä.

Fisher julkaisi saksofonisti Lol Coxhillin kanssa vuonna 1980 *Slow Music* -nimisen ambient-albumin. Hybrid Kids -nimellä hän julkaisi *A Collection of Classic Mutants* -nimisen albumin, joka oli sisältävinään tuntemattomien uuden aallon yhtyeiden esittämiä versioita vanhoista pophiteistä. Todellisuudessa kappaleet oli äänittänyt Fisher ystäviensä kanssa. Hybrid Kidsiltä ilmestyi vuonna 1982 albumi *Claws*, joka sisälsi joululauluja.

Fisher muutti 1980-luvulla Japaniin ja julkaisi ambient-albumeja. Hän teki myös yhteistyötä Yoko Onon kanssa, mistä seurasi vuonna 1990 albumi *Echoes of Lennon*. Vuonna 1997 häneltä ilmestyi albumi *Inside Satie* ja 1999 *Peace in the Heart of the City*. Seuraavana vuonna julkaistiin levyt *Nova Solis* ja Water Music*.*

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Morgan Fisher Songs, Albums, Reviews, Bio & More *Allmusic.com*. Viitattu 7.11.2023.  (englanniksi)
2. ↑  Morgan Fisher *Mottarchive.com*. Viitattu 7.11.2023.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen sivusto (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* Photographers' Identities

 |

 |
**Tunturivihvilä** (*Juncus trifidus* tai *Oreojuncus trifidus*) on monivuotinen, mätästävä ruohovartinen kasvilaji vihvilöiden suvussa.

Ulkonäkö
--------

Tunturivihvilä kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi. Juurakko on vaakasuora. Ilmaversot muodostavat tiheän mättään. Varsi on pysty, ohut, jäykkä ja hienouurteinen. Tyvitupet ovat avoimet, kellanruskeat ja ylin on usein lavallinen. Varsi on 2–4-lehtinen, lehdet ovat pehmeitä, ohuita ja tummanvihreitä. 2–4 kukinnon tukilehteä ovat aivan latvakukinnon alapuolella, 5–12 cm pitkiä, noin puolen varren pituisia. Kukinto on latvassa, ja siinä on yleensä 2–4 kukkaa, varsilehtien hangassa toisinaan 1–2 kukkaa. Kukat ovat kaksineuvoisia ja säteittäisiä; vaalean- tai tummanruskeita kehälehtiä on kuusi. Kehälehdet ovat 2–3 millimetriä pitkät. Heteitä on kuusi, emin luotti kolmiliuskainen. Hedelmä on monisiemeninen kota, joka on noin 3 mm pitkä, kehää pitempi. Se on tummanruskea, kiiltävä, tylppä ja pitkäotainen.

Levinneisyys
------------

Tunturivihvilä esiintyy Euroopassa vuoristoalueilla Välimeren maihin asti, laajimmin Fennoskandiassa Skandien vuoristosta Kuolan niemimaalle. Euroopan ulkopuolella lajia kasvaa Siperiassa, Grönlannissa ja Pohjois-Amerikan koillisosassa. Suomessa sitä esiintyy Lapissa ja Koillismaalla. Pohjois-Lapissa, varsinkin Enontekiöllä ja Utsjoella se on hyvin yleinen. Tunturivihvilällä on ollut Suomessa eteläisin yksittäisesiintymä Lohtajan Vattajanniemellä, mutta kasvi on ehtinyt hävitä Keski-Pohjanmaalta.

Elinympäristö
-------------

Tunturivihvilä kasvaa tunturien paljakkavyöhykkeellä karuilla kankailla, kivikoissa, kalliohyllyillä, vyörysorarinteillä ja tuulenpieksämillä. Metsävyöhykkeellä se kasvaa muun muassa joenrannoilla ja ultraemäksisellä soralla.

Lähteet
-------

1. ↑  Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Tunturivihvilä (*Oreojuncus trifidus*)
2. ↑  Den virtuella floran: Klynnetåg *Juncus trifidus* L. (levinneisyyskartta Maan pohjoisosassa.)
3. 1 2  Mossberg, B. & Stenberg, L.: *Suuri Pohjolan kasvio, 2. painos*, s. 764. Suomentanut Vuokko, S. & Väre, H. Helsinki: Tammi, 2005. ISBN 951-31-2924-1.
4. 1 2  Hämet-Ahti, Leena, Suominen, Juha, Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti (toim.): *Retkeilykasvio, 4. uudistettu painos*. Helsinki: Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, 1998. ISBN 951-45-8167-9.
5. ↑  Lampinen, R. & Lahti, T.: Kasviatlas 2016: Suomen putkilokasvien levinneisyyskartasto (Tunturivihvilä *Juncus trifidus*)  2017. Helsinki:  Helsingin Yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo. Viitattu 23.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Lajitietokeskus: Tunturivihvilä – *Oreojuncus trifidus*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q159896
* BioLib: 42205
* CoL: 6NGY3
* EoL: 631110
* EPPO: IUNTR
* EUNIS: 186209
* FNA: 222000186
* GBIF: 2701639
* iNaturalist: 164287
* IPNI: 443605-1
* IRMNG: 10583089
* ITIS: 39322
* NatureServe: 2.139237
* NBN: NBNSYS0000002215
* Plant List: kew-316015
* PLANTS: JUTR2
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:443605-1
* Tropicos: 16900077
* VASCAN: 6311
* WFO: wfo-0000777464

 |

 |
Kouluratsastuksessa käytettävät kannukset, joissa on pieni rissa.
Vanhat lännenratsastustyyliset kannukset, joissa on tähtimäiset rissat.
Kannus ratsastajan saappaaseen kiinnitettynä.
**Kannukset** ovat metalliset lisävarusteet, joiden avulla selvennetään ratsastajan hevoselle jaloillaan antamia ohjeita eli pohjeapuja. Kannukset ovat kouluratsastuskilpailuissa pikkukilpailutasoa korkeammalla pakolliset ja yleisessä käytössä myös este- ja lännenratsastuksessa. Niiden tarkoitus on tehostaa pohjeapuja niin, että ratsastajan pohkeiden käyttö voi pysyä hyvin hienovaraisena ja huomaamattomana. Kankikuolainten tapaan niiden oikea ja tarkoituksenmukainen käyttö edellyttää ratsastajalta taitoa ja ennen kaikkea vakaata pohjetta, jolloin kannus vaikuttaa vain silloin ja sen verran kun sitä tarvitaan eikä sillä aiheuteta hevoselle kipua.

Kannus kiinnitetään ratsastajan saappaan tai kengän nilkkaan: U-kirjaimen muotoinen osa tulee nilkan ympärille kantapään yläpuolelle ja kiinnitetään jalkaterän ympäri kengän koron edestä kulkevalla hihnalla (kannusremmi), joka kiinnittyy U-kaaren molempiin päihin. Varsinkin ratsastussaappaissa on nilkan takaosassa yleensä pieni kieleke, joka kannattelee kannusta oikealla paikallaan.

Eurooppalaistyyppisessä ratsastuksessa kannukset ovat yleensä tylppäpäiset. Mahdollisesti kaareutuvaa kannusta (joutsenkannus) ei saa kilpailuissa käyttää sillä tavoin jalkoihin kiinnitettynä, että kärki (piikki) kaareutuu hevosta kohti tai ylöspäin. Kannuksessa voi olla pyörivä kiekko eli rissa, joka voi olla muodoltaan tähtimäinen; nykyisten rissakannusten mahdolliset sakarat ovat yleensä pieniä ja hyvin tylppiä. Poniratsastajat eivät saa ratsastaessa käyttää yli 25 *lähde?* mm pitkiä kannuksia tai rissakannuksia. Hevosen kylkeä repivät kannukset ovat kilpailusäännöissä yleensä selvästi kiellettyjä, ja haavoja aiheuttavaan kannusten käyttöön ylipäätään suhtaudutaan eläinrääkkäyksenä.
**Elintarvikkeiden jalostus** on elintarviketeollisuuden osa-alue, joka käsittää kaikki ruuan prosessoinnin vaiheet ja muodot. Ajatus ruuan jalostamisen tarpeesta syntyi vuosisatoja sitten säilömiseen liittyvistä seikoista. Myöhemmin alettiin kiinnittää huomiota elintarvikkeiden makuun ja ulkonäköön. Elintarvikkeiden jalostamisen prosessissa ensin raaka-aineet jalostetaan, jonka jälkeen toisessa vaiheessa tehdään tuotteita ja kolmannessa vaiheessa tuotetta jalostetaan edelleen. Elintarvikkeiden jalostamisen muotoja ovat mekaaninen, fysikaalinen, kemiallinen ja mikrobiologinen jalostus. Jalostamisprosessi saattaa laskea tai lisätä ravintoaineiden pitoisuutta ruuassa, mutta toisaalta prosessilla voidaan lisätä ruuan ravinteikkuutta. Elintarvikkeiden jalostuksessa käytetään joskus käsitettä ultrajalostus, jolloin puhutaan eri jalostusmuodoista. Elintarvikkeisiin käytetään lisäaineita, joilla parannetaan säilyvyyttä ja makua.

Lähteet
-------

1. ↑  Ruuan prosessointi ja jalostus *Etl*. Viitattu 17.9.2023. [vanhentunut linkki]
Gloria Grahame 1952.
**Gloria Grahame**, alun perin **Hallward** (28. marraskuuta 1923 Los Angeles, Kalifornia – 5. lokakuuta 1981 New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Grahame voitti parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa *Särkyneiden haaveiden kaupunki* (1952). 

Muiden elokuvien joukossa ovat *Oikeutettu kosto* (1947), *Hermot pinnalla* (1950), *Pelko* (1952), *Macao – syntisten saari* (1952), *Suuri maailmansirkus* (1952), *Gangsterikuningas* (1953), *Oklahoma* (1955), *Pyörteitä* (1955), *He pakenivat huomispäivää* (1959) ja *Puhtaana käteen* (1980). 

Grahame oli myös tunnettu teatteriesiintyjä. Hänellä oli useita, monesti lyhyiksi jääneitä kohusuhteita. Hän oli naimisissa muiden muassa elokuvaohjaaja Nicholas Rayn kanssa. Paul McGuiganin elokuva *Filmitähdet eivät kuole Liverpoolissa* (2017) perustuu väljästi Gloria Grahamen suhteeseen itseään puolta nuoremman brittinäyttelijän Peter Turnerin kanssa vähän ennen kuolemaansa. Elokuvan pääosia näyttelevät Annette Bening ja Jamie Bell.

Grahame kuoli rintasyöpään New Yorkissa 57-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.

Lähteet
-------

1. ↑  Filmitähdet eivät kuole Liverpoolissa *Yle Areena*.  26.11.2021. Viitattu 4.12.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Gloria Grahame Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Oxdog on suomalais-ruotsalainen vuonna 2011 perustettu salibandyn erikoismerkki, joka tuottaa salibandymailoja, maalivahdinvarusteita ja muita salibandyssa tarvittavia varusteita. Yritys Oxdog-brändin takana on Evosport AB, jonka pääkonttori on Piitimessä, Ruotsissa. Oxdog on tunnettu laadukkaista mailoistaan.

Oxdog-seurat
------------

Suomessa:

* Classic
* Seinäjoen Peliveljet
* Westend Indians
* Esport Oilers
* Happee
* FBC Turku

* FBT Karhut
* Limingan Niittomiehet
* Kirkkonummi Rangers
* Josba
* Pirkkalan Pirkat
* SB Vantaa
* SS Rankat Ankat
* Pelicans SB (PHSB)
* LoSB
* SBS Wirmo
* Blue Fox
* Santa's United
* FBC Loisto
* Northern Stars
* Merikoski SBT
* Papas
* MLT
* PoNoVo
* SB Heinola
* Imatran Voima
* Blackbirds
* HiPa
* RSS Panthers
* Ilves
* SBC Levi
* Suolahden Urho
* Vihdin Salisudet
* SBS Masku

Mailat
------

Oxdogin nykyisiä mailamalleja ovat:

* Hyperlight HES
* Ultralight HES
* Sense HES
* Viper
* Zero HES
* Pulse
* Shift
* Fusion
* Iroc

Lavat
-----

Oxdogin nykyisiä lapoja ovat:

* FSL
* OptiLight
* Razor
* Avox
* Delta
* Block

Maalivahdin varusteet
---------------------

Oxdogin nykyisiä maalivahdinvarustemalleja ovat Tour ja Gate.

Oxdogin maalivahdinvarustemallistoon kuuluvat aina kaksi erilaista paitaa: toinen ilman toppausta ja toinen kevyillä toppauksilla. Paita, jossa ei ole toppauksia on väritykseltään tummempi. Muita mallistoon kuuluvia varusteita ovat maalivahdinhousut, lyhyet polvisuojat, pitkät polvisuojat, silikonihanskat, juniori- sekä aikuiskoon kypärä ja rintapanssari. Oxdog tekee myös lasten maalivahdinvarusteita.

Lähteet
-------

1. ↑  Oxdog on Oilersin uusi yhteistyökumppani | esportoilers.fi *www.esportoilers.fi*.  Arkistoitu 25.9.2020. Viitattu 19.1.2020.
2. ↑  Oxdog *www.innebandybutiken.com*.  Arkistoitu 29.11.2019. Viitattu 19.1.2020.
3. 1 2  Oxdog.net – Oxdog.net floorball *www.oxdog.net*. Viitattu 19.1.2020.
**Kleine Brogelin lentotukikohta** (IATA: **EBBL**) on Belgian ilmavoimien lentotukikohta lähellä Kleine-Brogelia, Peerin alueella. Tukikohdassa toimii Belgian ilmavoimien hävittäjälennosto ja Yhdysvaltain ilmavoimien yksiköitä. Tukikohdassa säilytetään tiettävästi yhdysvaltalaisia ydinaseita.

Historia
--------

Tukikohta otettiin käyttöön vuonna 1945. 1960-luvulla kalustoksi tulivat F-104 -hävittäjät ja 1980-luvulla F-16 -hävittäjät. Tulevaisuudessa osa Belgian F-35 -koneista sijoitetaan tukikohtaan. Tukikohdassa on ollut myös yhdysvaltalaisia yksiköitä, lähinnä huoltotehtävissä.

Ydinaseet
---------

Uskotaan, että Kleine Brogel on yksi Euroopan tukikohdista, joissa säilytetään korkeintaan pariakymmentä Yhdysvaltojen kylmän sodan aikana jakamaa B61 -ydinpommia. Belgia ei ole koskaan kunnolla myöntänyt sitä, vaan se on säilynyt julkisena salaisuutena.

Lähteet
-------

1. ↑  Friends of the Earth: Anti-nuclear working group *Motherearth*.  21.1.2015.  Arkistoitu. Viitattu 28.11.2023.
2. ↑  First Belgian Air Force F-35As to be based at Florennes *The Aviation Geek Club*. Viitattu 28.11.2023. (englanniksi)
3. ↑  Kleine Brogel Nukes: Not There, Over Here! *Federation of American Scientists*. Viitattu 28.11.2023. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Kleine Brogel Air Base
**Rautavaaran lukio** on pieni yleislukio Rautavaaralla, Pohjois-Savossa. Se on hyvin pieni oppilaitos, jossa opiskeli vuonna 2018 vain 18 lukiolaista. Lukio toimii samassa rakennuksessa Rautavaaran yhtenäiskoulun (129+6 oppilasta vuonna 2018) kanssa. Koulukeskuksen rehtorina toimii Matti Korkalainen.

Toiminta ja opetus
------------------

Rautavaara on ollut yksi kieltenopetuksen 40 pilottikunnasta. Tähän Kimmoke-projektiin liittyen lukiossa on laadittu englannin, ruotsin ja saksan kielissä suullisen kielitaidon kurssit. Vuodesta 1996 alkaen ovat Rautavaaran koulut olleet *Suomi tietoyhteiskunnaksi* -hankkeessa ja sitä seuranneessa *Tietoyhteiskunta*-ohjelmassa. Sen rahoituksella on tietotekniikkavarustus saatu ajan tasalle. Lukio osallistuu myös Itä-Suomen lukioiden ISO-hankkeeseen. Heti alussa uudet oppilaat perehdytetään sen verkkokursseille Moodle-ympäristössä. 

Rautavaaran lukion opetussuunnitelmassa soveltavia kursseja on mm. ympäristöön ja luonnontieteisiin, tietotekniikkaan ja myös kieliin liittyen. 

Lukio on yhteistyössä Koillis-Savon lukioiden kanssa. Esimerkiksi yhteisesti on järjestetty vaelluskurssi, visailuita, liikuntatapahtumia ja muita kursseja. Valtimon lukion kanssa on videoneuvottelun avulla toteutettu yhteisiä saksan kielen kursseja ja 2006–2007 matematiikan kursseja. 
Yhteisiä hankkeita lukiolla on ollut myös saksalaisen Neuklosterin Gymnasium Am Sonnenkamp -koulun ja walesilaisen koulun kanssa, jonka merkeissä on järjestetty muun muassa oppilasvierailuita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lukio Rautavaaran kunta, rautavaara.fi. Viitattu 2.7.2019.
2. ↑  Lukiokoulutuksen oppilaat (xlsb) (tieto löytyy klikkaamalla opetuksen järjestäjää *Rautavaaran kunta*) Opetushallinnon tilastopalvelu Vipunen, vipunen.fi. Viitattu 5.8.2020.
3. ↑  Perusopetuksen oppilaat (2018) (xlsb) Opetushallinnon tilastopalvelu Vipunen, vipunen.fi. Viitattu 5.8.2020.
Helsingin velodromi
Roostersin alkuperäinen logo
**Helsinki Roosters** on vuonna 1979 perustettu amerikkalaisen jalkapallon seura ja se on yksi Suomen Amerikkalaisen Jalkapallon Liiton perustajajäsenistä.

Roosters on ainoana suomalaisena joukkueena osallistunut Vaahteraliigaan sen alusta alkaen vuodesta 1980 ja on historian menestynein amerikkalaisen jalkapallon joukkue Suomessa.

Roostersin menestys on ollut jatkuvaa ja joukkue on saavuttanut 22 Suomen mestaruutta, joista yksitoista 2000-luvulla. Suomen mestaruuksien lisäksi Roosters on ollut mitaleilla melkein joka vuosi ja vain kerran on pudotuspelejä pelattu Vaahteraliigassa ilman Roostersia. Seuran mitalikaapista löytyykin mestaruuksien lisäksi kuusi SM-hopeaa ja viisi SM-pronssia. Tappiottomia kausia Vaahteraliigassa Roosters on pelannut viisi; vuosina 1983, 1988, 1999, 2002, 2013. Edustusjoukkueen kotikenttänä on toiminut Helsingin Pallokenttä (vuoteen 1999 asti) ja 2000-luvulla Helsingin Velodromi. Joukkue pelasi yhden kotiottelun kaudella 2006 myös Finnair Stadiumilla. 

Kotimaisen menestyksen lisäksi Roosters on voittanut Euroopan seurajoukkueiden mestaruuden, Eurobowlin vuonna 1988 ja saavuttanut pronssia 1989. Roosters on edustanut turnauksessa Suomea myös vuosina 1991, 1996, 1997, 1998, 1999 ja 2013. Vuonna 2014 Roosters voitti vastaperustetun mestarien liigan. Vuonna 1994 Roosters osallistui myös Euroopassa pelattuun puoliammattilaissarjaan nimeltä Football League of Europe (FLE). Vuosien varrella Roosters on kohdannut runsaasti ulkomaalaisia joukkueita harjoitusotteluissa ja pelannut yhdysvaltalaisia yliopistojoukkueita vastaan kuusi kertaa niin Suomessa kuin Yhdysvalloissa. 

Miesten edustusjoukkueen lisäksi Roostersissa toimii naisten joukkue, joka on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 2003, 2006, 2007, 2011 ja 2016. Roostersissa toimii myös nuorten joukkueita viidelle eri ikäluokalle (20-, 17-, 15-, 13-, 11- ja 9-vuotiaat), jotka ovat myös keränneet runsaasti SM-mitaleita historian aikana.

Saavutukset
-----------

* Suomen mestari 22 kertaa: (1982, 1983, 1986, 1987, 1988, 1990, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2002, 2004, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 ja 2019)
* SM-hopeaa 6 kertaa: (1991, 2001, 2003, 2008, 2009, 2021)
* SM-pronssia 5 kertaa: (1985, 1992, 1993, 1994, 2005)
* EFL:n mestari 1988
* EFL-pronssia 1989
* IFAF Champions League mestari 2014

Aiheesta muualla
----------------

* Helsinki Roostersin kotisivut

  


|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Amerikkalaisen jalkapallon Vaahteraliiga 2023 |
| --- |
|  |
|  **Hallitseva mestari: Steelers** |
|  |
| Joukkueet | 
* Butchers
* Crocodiles
* Crusaders
* Roosters
* Royals
* Steelers
* Wolverines

 |

 |
**Matti Heikonen** (4. maaliskuuta 1937 Turku – 29. joulukuuta 2005 Espoo) oli suomalainen elintarviketieteilijä ja tekniikan tohtori, jonka ura Valion palveluksessa kesti 35 vuotta. Hän kehitti Valiolla muun muassa tavan käyttää juuston ja voin valmistuksessa syntyvä hera raaka-aineeksi. Lisäksi Heikonen toimi Valion Tutkimus- ja tuotekehityskeskuksen apulaisjohtajana ja Helsingin yliopiston elintarviketeknologian dosenttina.

Ura
---

### Valiolla

Heikonen valmistui ylioppilaaksi Helsingin lyseosta ja opiskeli kemiaa Teknillisessä korkeakoulussa, mistä hän valmistui diplomi-insinööriksi 1962. Akateemikko A. I. Virtanen palkkasi Heikosen Valion laboratorioon hoitamaan meijerien vesiasioita. Heikonen väitteli 1973 maidon koostumuksesta.

Heikonen sai Valiolla tehtäväkseen ratkaista jätevesiongelman, joka syntyi juuston ja voin tuotannossa erottuvasta herasta, jota on hankala käsitellä puhdistamoissa. Heikonen oivalsi, että hera voitaisiin kääntää jätteestä raaka-aineeksi. Se sisältää muun muassa proteiinia ja maitosokeria, joiden talteen ottamisesti kehitettiin uusia menetelmiä. Heikosen työn ansiosta suomalainen meijariteollisuus sai etua ulkomaalaisiin kilpailijoihinsa. Suomessa jatkojalostetaan lähes kaikki hera. Keksintönsä ansiosta Heikonen palkittiin 1983 Suomalaisella insinöörityöpalkinnolla.

Heratutkimuksensa lisäksi Heikonen osallistui rehun ja maidon laadun analysointimenetelmien kehittämiseen ja tulosten tulkintaan lehmien ruokinnan ohjaamiseksi. Suomalaisen maidon laatu on poikkeuksellisen hyvää Heikosen työn ansiosta.

Heikonen teki Valiolla 35 vuoden uran. Hän jäi eläkkeelle 1997 Tutkimus- ja tuotekehityskeskuksen apulaisjohtajan tehtävästä.

### Yliopistossa ja kirjailijana

Heikonen toimi 1977–1988 elintarviketeknologian dosenttina Helsingin yliopistossa, ja lisäksi hän oli Teknillisten tieteiden akatemian jäsen vuodesta 1979.

Heikonen kirjoitti kaksi tietokirjaa A. I. Virtasesta, *AIV – Keksintöjen aika* (1990) ja *AIV – Isänmaan aika* (1993). Hänen lukemisharrastuksensa näkyy kirjoissa selkeänä suomenkielen käyttönä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Matti Heikonen *HS.fi*. Sanoma. Viitattu 2.2.2016.
2. ↑  Suomalainen insinöörityöpalkinto (pdf) Tekniikan akateemiset TEK ja Tekniska Föreningen i Finland TFiF.  Arkistoitu 26.1.2016. Viitattu 2.2.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Kartta** on kuvataiteilija Perttu Saksan suunnittelema presidentti Mauno Koiviston hautamuistomerkki Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä. Se on mustaa diabaasia, jossa on kullattuja linjoja. Saksa voitti teoksellaan hautamuistomerkistä järjestetyn suunnittelukilpailun.

Kuvaus
------

Muistomerkki sen paljastuspäivänä. Muistomerkin päällä rouva Tellervo Koiviston laskema punainen ruusu.
*Kartta* on Varpaisjärven mustaa diabaasia, ja se on 2,5 metriä leveä, 75 senttimetriä korkea ja sen syvyysmitta on 1,6 metriä. Muistomerkki painaa noin 9 000 kilogrammaa. Teos on koottu erillisistä palasista, joita kultaus pitää kiinni. Saksa on kertonut halunneensa luoda teoksesta muistin apuvälineen, jossa kriisit ja epävarmuustekijät hyväksytään osaksi meitä. Hän sai kultaisiin linjoihin innoitusta japanilaisesta *kintsugi*-tekniikasta, jossa keramiikka-astioita korjataan kultalakalla.

Historia
--------

Saksa voitti ehdotuksellaan *Kartta* Koiviston hautamuistomerkistä järjestetyn suunnittelukilpailun. Se valittiin voittajaksi 138 ehdotuksen joukosta. Palkintolautakunnan mukaan teos on yhtenäinen kokonaisuus, ja ehdotuksessa on yhtymäkohtia nöyryyttä ja ajan arvokkuutta painottavaan keramiikkataiteeseen tai pirstaloituvaan maailmanpolitiikkaan. Ehdotus oli lautakunnan mukaan sekä itsenäinen taideteoksensa että monitulkintainen kunnianosoitus. Ehdotus oli myös kooltaan ja mittasuhteiltaan sopiva.

*Kartta* paljastettiin 25. marraskuuta 2018, jolloin Koiviston syntymästä oli kulunut 95 vuotta.

Lähteet
-------

1. ↑  Malmberg, Lari: Hautamuistomerkki Mauno Koivistolle paljastettiin.  *HS Metro*, 26.5.2018, s. 7. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 26.11.2018.
2. ↑  Peltola, Satu-Lotta: Tällainen on presidentti Mauno Koiviston hautamuistomerkki – katso kuvat ja kommentit teoksesta  10.4.2018. Yleisradio. Viitattu 18.11.2018.
3. ↑  Savonen, Tuomas: Maailmanpolitiikan myllerrykset hohtavat kultaisina Koiviston hautamuistomerkissä *TS.fi*.  9.4.2018. Turun Sanomat. Viitattu 18.11.2018.
4. ↑  Presidentti Koiviston hautamuistomerkin suunnittelukilpailun tulokset julkistettiin  9.4.2018. Valtioneuvosto.  Arkistoitu 18.11.2018. Viitattu 18.11.2018.
5. ↑  Presidentti Koiviston hautamuistomerkki paljastetaan ensi viikon sunnuntaina – katso kuva teoksen suunnitelmasta  12.11.2018. Savon Sanomat. Viitattu 18.11.2018.
Oleksandr Šlih’ter 1907.
**Oleksandr Šlih’ter** ukr. Олександер Шліхтер, (1. marraskuuta 1868 Lubnyi, Poltavan lääni –  2. joulukuuta 1940 Kiova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen bolsevikkivallankumouksellinen, taloustieteilijä, diplomaatti ja virkailija. Hän oli Ukrainan tiedeakatemian (VUAN) täysjäsen vuodesta 1929. Opiskeltuaan Harkovan yliopistossa ja Bernin yliopistossa (1889–1891) hän työskenteli maanalaisessa Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa Kiovassa ja Zlatopilissa, ja hänet pidätettiin ja karkotettiin useita kertoja. Vaikka hän vastusti Mykola Skrypnykin näkemyksiä kansallisesta kysymyksestä, hänet pidätettiin vuonna 1937, mutta hän selviytyi hengissä Stalinin vainoista.

Oleksandr Šlih’ter 1937.
Šlih’ter liittyi bolsevikkeihin ja osallistui vuonna 1903 yleislakon järjestämiseen Kiovassa. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana hän järjesti rautatietyöläisten lakkoja Ukrainassa, Kiovan yleislakon ja muita vallankumouksellisia toimia. Marraskuussa 1917 hän osallistui bolsevikkien vallankumoukseen Pietarissa, ja vuosina 1918–1919 hän oli Vladimir Leninin pakkolunastuskomissaari Venäjällä ja Siperiassa (1918) ja Ukrainassa (1919).

Neuvostovallan aikana Šlih’ter toimi eri tehtävissä. Hän oli Tambovin kuvernementin toimeenpanevan komitean puheenjohtajana (1920), Venäjän, Neuvostoliiton ja Ukrainan keskuskomitean jäsen; Neuvosto-Ukrainan ulkoasioiden kansankomissariaatin täysivaltainen edustaja ja sen kollegion jäsen (1923–1927); Ukrainan kuluttajaosuuskuntien liiton johtaja (1923); Ukrainan keskusjohtokomitean puheenjohtajiston jäsen (1923–1937); Ukrainan kommunistisen puolueen organisaatiotoimiston jäsen (1924–1926); Harkovan Artemin kommunistisen yliopiston rehtori (1924–1927); Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen (1925–1937) ja politbyroon ehdokas (1926–1937); Ukrainan maatalouskomissaari (1927–1930); VUANin maatalouden sosialistisen jälleenrakennuksen -instituutin johtaja (1928–1934); Ukrainan marxismi-leninismin instituutin johtaja (1930–1931) ja marxismi-leninismin tieteellisten tutkimuslaitosten ukrainalaisen yhdistyksen puheenjohtaja (1931–1933); Ukrainan tiedeakatemian (nykyisin NANU) varapuheenjohtaja (1931–1938); ja Ukrainan SNT:n tuotantoresurssien tutkimusneuvoston puheenjohtaja (1934–1937).

Šlih’ter kirjoitti artikkeleita taloudellisista, historiallisista ja poliittisista aiheista. Harkovassa julkaistiin 1930–1932 neliosainen laitos hänen valituista teoksistaan ja Kiovassa 1959 valikoima. Osa hänen kirjoituksiaan maatalouskysymyksestä ja Neuvostoliiton varhaisesta pakkolunastuspolitiikasta ilmestyi Moskovassa vuonna 1975.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Roman Senkus: Shlikhter, Oleksander *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1993. Viitattu 16.12.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Oleksandr Šlih’ter** Wikimedia Commonsissa
**Zvonimir Boban** (s. 8. lokakuuta 1968 Imotski, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Häntä pidetään yleisesti yhtenä Kroatian kaikkien aikojen parhaista pelaajista.

Boban aloitti ammattilaisuransa Dinamo Zagrebin riveissä vuonna 1985. Vuonna 1991 Italian suurseura Milan hankki hänet riveihinsä. Ensimmäisen kautensa Italiassa Boban vietti lainassa Barissa. Seuraavat yhdeksän kautta hän pelasi Milanissa saavuttaen seuran riveissä muun muassa neljä Italian-mestaruutta ja Mestarien liigan voiton vuonna 1994. Kaudella 2001–2002 Boban edusti vielä espanjalaista Celta Vigoa.

Boban pelasi Jugoslavian maajoukkueessa vuosina 1988–1991 seitsemän ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän oli mukana myös Jugoslavian nuorten maailmanmestaruuden voittaneessa joukkueessa vuonna 1987. Kroatian maajoukkuessa Boban pelasi vuosina 1991–1999 51 ottelua ja teki niissä 12 maalia. Hän edusti Kroatiaa vuoden 1996 EM-kisoissa ja vuoden 1998 MM-kisoissa. Boban toimi Kroatian vuoden 1998 MM-pronssijoukkueen kapteenina.

Boban muistetaan erityisen hyvin myös mellakkaan päättyneestä ottelusta Belgradin Punaista Tähteä vastaan vuonna 1990. Tuolloin hän hyökkäsi kentälle rynnännyttä Dinamon kannattajaa tavoitelleen poliisin kimppuun ja potkaisi tätä. Tämän seurauksena tulleen pelikiellon vuoksi hän ei voinut osallistua vuoden 1990 MM-kilpailuihin.

Peliuransa jälkeen Boban on opiskellut historiaa Zagrebin yliopistossa. Hän on myös työskennellyt jalkapallojournalistina.

Saavutukset
-----------

* Italian-mestaruus 1993, 1994, 1996, 1999
* Italian supercupin voitto 1993, 1994
* Mestarien liigan voitto 1994
* UEFA Super Cupin voitto 1994
* Nuorten MM-kulta 1987
* MM-pronssi 1998

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Zvonimir Boban Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Ibrulj, Sasa: Croatia's All-Time Greatest XI *Bleacher Report*.  3.6.2014. Viitattu 14.5.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3  Boban, Zvonimir national-football-teams.com. Viitattu 30.7.2015. (englanniksi)

  

Kroatian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Ladić |
2 Krpan |
3 Šerić |
4 Štimac |
5 Jurić |
6 Bilić |
7 Asanović |
8 Prosinečki |
9 Šuker |
10 Boban |
11 Marić |
12 Mrmić |
13 Stanić |
14 Soldo |
15 Tudor |
16 Kozniku |
17 Jarni |
18 Mamić |
19 Vlaović |
20 Šimić |
21 Jurčić |
22 Vasilj |
Valmentaja Blažević