recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Antitaide** on termi, jota käytetään taiteen suuntauksista, jotka kyseenalaistavat yleiset käsitykset taiteesta. Eräs antitaiteeseen yhdistetty henkilö oli Marcel Duchamp, joka toimi 1910-luvulla. Duchamp vaikutti dadan eli dadaismin syntyyn, joka oli eräs anti-taiteen suuntaus. Dada syntyi Sveitsissä Zürichissä 1916 ja vaikutti myös Yhdysvalloissa New Yorkissa.

Dadaismi
--------

Dadaismi oli liike, jonka johtohahmoksi nousi romanialainen kirjailija Tristan Tzara. Tämä suuntaus vaikutti myös Pariisissa, Berliinissä, Hannoverissa ja Kölnissä. Euroopassa ja Yhdysvalloissa vaikuttaneet dada-liikkeet yhdistyivät 1917 ja liike vaikutti vuoteen 1924, jolloin liike hajosi.

Surrealismi
-----------

Myös surrealismi on ollut anti-taiteen suuntaus, jonka on esitetty pyrkivän tekemään jonkinlainen vallankumous taiteessa. Surrealismi seurasi dadaismia ja se vaikutti pääasiallisesti 1920-luvulta toisen maailmansodan aikaan. Surrealismissa kuvattiin sellaista todellisuutta, joka oli mahdollista ymmärtää tiedostamattomasti pyrittiin ylittämään looginen ajattelu. Surrealismin perustajana pidetään runoilijaa André Bretonia, jonka ajatteluun vaikuttivat Freudin näkemykset. Muita surrealisteja olivat Joan Miro, Hans Arp, Man Ray, Salvador Dali ja René Magritte. Surrealismille oli tyypillistä unenomaisuus, irrationalisuus ja maagis-mystisyys. Surrealismissa yhdistyivät todellisuuteen pohjautuvat ilmiöt ja symbolit sekä omituiset tavat esittää tilan ja ajan suhteita. Surrealistit ottivat mallia italialaisen Giorgio de Chiricon metafyysisistä maalauksista sekä Francisco Goyan, Hieronumos Boschin, Odilon Redonin ja Marc Chagallin taiteesta.

Avantgarde
----------

Yksi Antitaiteeseen liittynyt aatesuunta on Avantgarde. Avartgardessa vastustetaan yleisiä ajattelutapoja ja erityisesti porvarillista, proletaarista, akateemista ja kaupallista arvomaailmaa. Italialainen tutkija Renato Poggioli oli sitä mieltä, että Avartgarden syntyyn vaikutti 1900-luvun alussa vallinnut kulttuuriympäristö ja avartgarde on tyypillinen 1900-luvun aatesuuntaus. Hän määritteli Avartgarden neljä piirrettä, jotka ovat aktivsmi, antagonismi, nihilismi ja agonismi. Yleisesti avartgarde on määritelty siten, että siinä on pyrkimyksenä uudistaa taiteen tekniikoita ja uudistaa maailmaa taiteen avulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Anti-art *Tate*. Viitattu 17.8.2023.
2. ↑  Dadaismi *Koppa*.  9.9.2010. Jyväskylän yliopisto. Viitattu 17.8.2023.
3. ↑  Paul Halsall: A Surrealist Manifesto *Internet Modern History Sourcebook*.  26.1.1996. Fordham university. Viitattu 17.8.2023.
4. ↑  Mitä on surrealismi Kookas.fi. Viitattu 17.8.2023.
5. ↑  Surrealismi *Koppa*. Jyväskylän yliopisto. Viitattu 17.8.2023.
6. ↑  Avantgarde Sibelius akatemia. Viitattu 17.8.2023.
7. ↑  Avantgarden tehtävästä ja tulevaisuudesta *Vähäisiä lisiä*. Suomalaisen Kirjallisuuden seura. Viitattu 17.8.2023.
Oulun seurakunnat.
  
1. Oulun tuomiokirkkoseurakunta
  
2. Tuiran seurakunta
  
3. Karjasillan seurakunta
  
4. Oulujoen seurakunta
  
5. Oulunsalon seurakunta
  
6. Haukiputaan seurakunta
  
7. Kiimingin seurakunta

Oulun seurakuntayhtymän entinen virastotalo
**Oulun seurakuntayhtymän** muodostavat Oulun kaupungin alueella toimivat evankelisluterilaiset seurakunnat Oulun tuomiokirkkoseurakunta, Haukiputaan seurakunta, Karjasillan seurakunta, Kiimingin seurakunta, Oulujoen seurakunta, Oulunsalon seurakunta ja Tuiran seurakunta. Jäsenseurakunnat kuuluvat Oulun hiippakuntaan.

Seurakuntayhtymän ylintä päätöksentekovaltaa käyttää Oulun seurakuntien yhteinen kirkkovaltuusto, joka valitaan neljän vuoden välein pidettävissä seurakuntavaaleissa. Samoissa vaaleissa valitaan myös kunkin seurakunnan oma seurakuntaneuvosto. Yhteinen kirkkovaltuusto valitsee yhteisen kirkkoneuvoston, joka on seurakuntien yhteisten asioiden valmistelu- ja toimeenpanoelin. 

Seurakuntayhtymän tehtäviin kuuluvat seurakuntien talouden ja henkilöstöhallinnon hoitaminen. Yhtymä huolehtii myös seurakuntien kiinteistöistä, hautausmaista sekä yhteisten toimintamuodoista kuten perheneuvonnasta ja diakoniasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Faktoja ja tilastoja *Oulun seurakunnat*. Viitattu 24.10.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Oulun ev.-lut. seurakunnat

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Oulun seurakuntayhtymä |
| --- |
|  |
| Seurakunnat | 
* Tuomiokirkkoseurakunta
* Haukipudas
* Karjasilta
* Kiiminki
* Oulujoki
* Oulunsalo
* Tuira

 |
|  |
| Herätysliikkeet | 
* Haukiputaan Jokikylän rauhanyhdistys
* Haukiputaan rauhanyhdistys
* Kellon rauhanyhdistys
* Kiimingin rauhanyhdistys
* Oulun rauhanyhdistys
* Oulujoen rauhanyhdistys
* Oulunsalon Kirkonkylän rauhanyhdistys
* Oulunsalon Salonpään rauhanyhdistys
* Pateniemen rauhanyhdistys
* Ylikiimingin rauhanyhdistys

 |

 |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
	+ 2

 |
|  |
| Muut | 
* MusicBrainz label

 |

 |
Kehä II:n risteyksestä länteen Merituulentie jatkuu Kuitinmäentienä.
**Merituulentie** (ruots. *Havsvindsvägen*) on itä–länsisuuntainen liikenneväylä eteläisessä Espoossa. Se johtaa Tapiolasta Tapiolantien risteyksessä olevasta liikenneympyrästä Kehä II:n varressa Niittykummun ja Olarin välissä olevaan eritasoliittymään. Tämän liittymän länsipuolella Merituulentien jatkeena on Kuitinmäentie, joka ulottuu Suomenojalle, Finnoontielle, sekä edelleen sen länsipuolella Martinsillantie, joka päättyy Espoonlahden Nöykkiönkadulle.

Merituulentien itäisin osa Tapiolantien liikenneympyrästä Pohjantielle on ollut 2010-luvun lopulla suljettuna alueella käynnissä olevien rakennustöiden vuoksi. Tapiolantien ja Pohjantien välinen osuus toteutetaan katuna, jonka yhteyteen rakennetaan Merituulentien linja-autoterminaali. Myös kauppakeskus Ainoa sijaitsee kadun varrella. Ainoan kautta on kulku Tapiolan metroasemalle.

Merituulentie–Kuitinmäentie–Martinsillantie
-------------------------------------------

Merituulentie, Kuitinmäentie ja Martinsillantie muodostavat Länsiväylän pohjoisen rinnakkaistien. Merituulentie ja Kuitinmäentie ovat suurelta osin kaksiajorataisia ja niiden kaistaluku on 2–6. Martinsillantie on yksiajoratainen ja kaksikaistainen.

Merituulentien pituus on noin 2,7 kilometriä, koko rinnakkaisväylän pituus Tapiolan liikenneympyrästä Espoonlahden Nöykkiönkadulle on noin 8,2 kilometriä.

Merituulentien, Kuitinmäentien ja Martinsillantien varrella sijaitsee useita tilaavievän kaupan myymälöitä, eritoten autoliikkeitä. Myös useat kauppakeskukset, kuten Niitty, Merituuli ja Liila, sijaitsevat reitin varrella.

Merituulentieltä on yhteys Helsingin metroon Niittykummun metroasemalta. Finnoon liikenneympyrässä tielinja risteää Finnoontien kanssa, liikenneympyrän alemmalla tasolla on myös kevyen liikenteen solmukohta.

Lähteet
-------

1. ↑  Merituulentie, Haukilahdenkatu, Niittyportti, Niittypuistonkuja, Niittysillankulma, Niittytori (html) *Espoo.fi*. Espoon kaupunki.  Arkistoitu 14.2.2019. Viitattu 14.9.2018.
2. 1 2  Google Maps *google.fi*.
3. ↑  Merituulentie välillä Pohjantie - Tapiolantie (html) *Espoo.fi*. Espoon kaupunki.  Arkistoitu 18.2.2019. Viitattu 17.2.2019.
4. 1 2 3  Google Maps *google.fi*.
| Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe |
| --- |
|  |
| Kuvaus |
| Tyyppi | koulukone |
| Miehistö | 2 |
| Ensilento | 1920-luvun lopussa |
| Valmistaja/suunnittelija | Raab-Katzenstein/Gerhard Fieseler |
| Mitat |
| Pituus | 6,55 m |  |
| Kärkiväli | 8,40 m |  |
| Korkeus | 2,66 m |  |
| Siipipinta-ala | 20,20 m² |  |
| Paino |
| Lentopaino | 1 100 kg |  |
| Voimanlähde |
| Moottori | SE-ADK: Amstrong Siddeley Lynx 7-sylinterinen-tähtimoottori |
| Teho | 200-215 hv |  |
| Suoritusarvot |
| Huippunopeus | 190 km/h |  |
| Suurin korkeus | 5 000 |  |
|

**Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe** oli saksalaisen taitolentäjän Gerhard Fieselerin 1920-luvun lopussa suunnittelema koulukone.

Historia Ruotsin ilmavoimissa
-----------------------------

Fieseler esitteli tyyppiä Ruotsissa ja AB Svenska Järnvägsvekstäderna (ASJA) -yhtiö osti yhden koneen joulukuussa 1930. Koneen siviilitunnus oli aluksi SE-ACO, myöhemmin SE-ADK, ja Ruotsin ilmavoimat kokeilivat kyseistä konetta eri moottorityypeillä. ASJA valmisti lisenssillä Ruotsin ilmavoimille 25 konetta tyyppimerkinnällä Sk 10. Kyseinen tyyppi oli lento-ominaisuuksiltaan heikohko ja sille sattui paljon onnettomuuksia. Kone oli Ruotsin ilmavoimien käytössä 1932–1945.

Historia Suomen ilmavoimissa
----------------------------

ASJA:n myytyä SE-ADK:n vuonna 1934 se kulkeutui talvisotaan L. Hemmingerille, joka lahjoitti koneen Suomelle. Se joutui vapaaehtoisyksikkö F19:n käyttöön 9. helmikuuta 1940. Vaikka kone varustettiin Suomen ilmavoimien hakaristitunnuksilla, se ei koskaan ollut rekisteröity Suomen ilmavoimille, vaan F19:n riveissä. Koneen käyttö jäi todella vähäiseksi mm. varaosien puutteen ja moottorin huonon kunnon vuoksi, joten se seisoi suurimman osan ajasta F19:n tukikohdassa Veitsiluodossa. Talvisodan jälkeen koneyksilö tuhoutui 23. kesäkuuta 1940.

Museokoneet
-----------

Konetyypin ainoa näihin päiviin säilynyt yksilö, Ruotsin ilmavoimien numero 536 valmistusnumeroltaan 20, on näytteillä Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseossa Linköpingissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Olivatko ruotsalaisen F19-laivueen koneet Suomen ilmavoimien rekisterissä?

* Timo Heinonen, Thulinista Hornetiin, Keski-Suomen Ilmailumuseon julkaisuja 3, Gummerus Kirjapaino Oy, 1992, ISBN 951-95688-2-4

Aiheesta muualla
----------------

Sk10 RK-26 Tigerschwalbe Ruotsin ilmavoimissa (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Yle Mikkeli** (aiemmin ***Etelä-Savon Radio*** ) on yksi Yle Radio Suomen maakuntaradioista. Sen kuuluvuusalueena on Etelä-Savo toimituksen sijaitessa Mikkelissä. Yle Radio Suomi Mikkeli aloitti toimintansa Ylen maakuntaradiona 1994. Sitä ennen se tunnettiin Radio Mikkeli-nimisenä Yleisradion paikallisradiona. Alueellista radiotoimimintaa Yleisradiolla oli maakunnassa jo 1960-luvulta lähtien. *lähde?*

Yle Mikkelin toimituksen päällikkö on Minna Salomäenpää. Yle Etelä-Savon ensimmäisenä päällikkönä ollut Kari Toiviainen jäi eläkkeelle 17 päällikkövuoden jälkeen 31. joulukuuta 2010.

Lähetysaika on muiden Ylen maakuntaradioiden tapaan arkisin klo 6.00-18.00. Radion lähetystaajuudet ovat 94,6 megahertsiä (Mikkelin seutu), 97,4 MHz (Pieksämäen seutu) ja 99,1 MHz (Kerimäen seutu). Lähetykset lähetetään pääosin Mikkelistä.

Maakuntaradiolla on 10 maakunnallista uutislähetystä radiossa. Lisäksi Yle Mikkeli osallistuu alueellisten tv-uutisten tuottamiseen Yle TV1:ssä.

Lähteet
-------

1. ↑  Radio Suomi on jatkossa aina Radio Suomi, verkossa Yle Kymenlaaksosta tuli Yle Kotka ja televisiossa jatkaa Yle Kaakkois-Suomi *kymenlaakso.fi*.  7.1.2016.  Arkistoitu 23.5.2019. Viitattu 24.5.2019.
2. ↑  Yle Mikkelin yhteystiedot
3. ↑  Etelä-Savon Radion päällikkö vaihtuu
4. ↑  Radio Suomen taajuudet

Aiheesta muualla
----------------

* Yle Uutiset Mikkelin verkkosivut

Yle Radio Suomen aluetoimitukset

|  |
| --- |
| Helsinki · Hämeenlinna · Joensuu · Jyväskylä · Kajaani · Kemi · Kokkola · Kotka · Kuopio · Lahti · Lappeenranta · Mikkeli · Oulu · Pori · Rovaniemi · Seinäjoki · Tampere · Turku · Vaasa |
**Raija Nieminen** (14. helmikuuta 1937 Jämsänkoski - 28. kesäkuuta 2004 Pertunmaa) oli suomalainen kirjastonhoitaja ja kulttuurijohtaja, joka työskenteli muun muassa Kuurojen liiton kulttuurikeskuksen johtajana.

Nieminen kirjoitti ylioppilaaksi Jämsän yhteiskoulusta 1956, jonka jälkeen hän valmistui Helsingin yliopistosta kirjastonhoitajaksi 1960 ja humanististen tieteiden kandidaatiksi 1968. Kirjastonhoitajana muun muassa Kotkassa työskennellyt Nieminen kuuroutui kolmekymppisenä. Vuosina 1975-1979 Niemisen puoliso Jukka T. Nieminen oli YK:n asiantuntijatehtävissä St. Lucian saarella, jolloin hän teki vapaaehtoistyötä paikallisessa kuurojen koulussa. Vuonna 1985 Nieminen julkaisi kokemuksistaan kirjan *Äänetön saari*, joka käännettiin myös englanniksi. Suomeen palattuaan hän työskenteli vuodesta Kuurojen liitossa, aluksi yleisihteerinä ja kulttuurisihteerinä, ja vuodesta 1988 lähtien kulttuurikeskuksen johtajana. Nieminen toimi myös Kuurojen maailmanliiton kulttuuri- ja taidekomission puheenjohtajana 1988-1991. Hän jäi työkyvyttömyyseläkkeelle sydänleikkauksen jälkeen vuonna 1993 ja kuoli sairaskohtaukseen lomamatkallaan kesäkuussa 2004.

Kaija Niemisen isoisä oli kansanedustaja Valfrid Eskola.

Teokset
-------

* *Äänetön saari*. Helsinki: Tammi, 1985. ISBN 951-30616-3-9.
* *Voyage to the island*. Kääntäneet Raili Ojala ja Carolyn B. Norris. Washington, D.C.: Gallaudet University Press, 1990. ISBN 093-03236-2-9.

Lähteet
-------

1. 1 2  Torboli, Helena: Johtaja edisti työssään kuulovammaisten kulttuuria (vain tilaajille)  13.9.2004. Helsingin Sanomat. Viitattu 28.11.2023.
2. 1 2  Niemelä, Katja: Kahden maailman kulkija.  *Helsingin Sanomat*, 14.2.1997, s. A4. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 28.11.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Raija Nieminen Kuurojen museo.
**Royal Ordnance L7** on brittiläinen panssarivaunukanuuna, joka oli Naton ja useiden muiden maiden panssarivaunujen pääase 1960-luvulta 1980-luvun alkuun. Tykki on 105 mm kaliiperinen ja putken pituus on 52 kaliiperin mittaa. Asetta on valmistettu noin 20 000 kappaletta.

Historia
--------

Unkarin vuoden 1956 kansannousun aikana neuvostoliittolainen T-54-panssarivaunu ajettiin Britannian Budapestin suurlähetystön pihalle, jossa vaunua päästiin tutkimaan. Vaunussa oli 100 mm tykki ja brittiläisellä 20-paunaisella 84 mm Ordnance QF -tykillä oli vaikeuksia läpäistä sen panssarointi.

Armament Research and Development Establishment (ARDE) -laboratorio Fort Halsteadissa oli aloittanut uuden tykin kehittämisen jo 1950-luvun alkupuolella ja ensimmäiset testiammunnat suoritettiin 1956. L7 suunniteltiin sopimaan edeltävän 20-paunaisen kiinnityksiin, näin brittiläiset Centurionit voitiin vuodesta 1959 eteenpäin päivittää pienin kustannuksin. 

Tykki valittiin myös länsisaksalaisen Leopard 1 -vaunun pääaseeksi. Saksalainen versio tunnetaan nimellä L7A3, jossa lukon takareunaa on madallettu jotta aseelle saadaan suurempi alakoro tykin ottamatta kiinni tornin kattoon.

Yhdysvallat otti tykin käyttöön nimellä M68 M60 Patton -vaunujen päivittämiseen. Yhdysvaltalaisessa versiossa lukkomekanismia ja savunpoistinta on muutettu. Tykkiä käytettiin myös M1 Abrams -vaunuissa ennen sen korvaamista 120 mm Rheinmetal L44 -tykillä.
Amerikkalainen versio lisensointiin edelleen Turkille, jossa siitä valmistettiin nimellä M68T päivittämään M48 Patton -vaunuja. M68:tä käytetään myös Stryker-miehistönkuljetusvaunusta kehitetyssä M1128 Mobile Gun System -ajoneuvossa. Koreassa M68:ta valmistettiin M48 Pattoneita päivittämään ja K1-vaunuun.

Israelissa tykkiä käytettiin Merkava I ja II -vaunuissa. Israel on myös päivittänyt T-54 ja T-55-vaunuja tällä tykillä. Näistä vaunuista käytetään israelilaista nimitystä nimitys Tiran.

Egyptissä amerikkalaisten avustuksella M68:lla päivitetty T-55 tunnetaan nimellä Ramses II.

Argentiinassa tykkiä valmistettiin TAM-vaunuun.

Intiassa tykkiä käytettiin Vijayanta-vaunussa, joka perustui Vickers MBT -vaunuun.

Sveitsissä tykkiä käytettiin Panzer 61 ja Panzer 68 -vaunuissa.

Japanin Type 74 käytti tykistä muunnettua versiota L7:n putkella ja omalla lukko- ja rekyylinvaimennuksella.

Kiinalaisten uskotaan kopioineen L7-tykin nimellä Type 83. Tällä tykillä on päivitetty kiinalaisia Type 59 (T-55-kopio), Type 69/79, Type 80 ja Type 85-II -vaunuja.

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Royal Ordnance L7** Wikimedia Commonsissa
SU-122 Kubinkan panssarimuseossa.
**SU-122** on neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen rynnäkkötykki. Vaunu perustuu T-34:n runkoon, johon on asennettu 122 millimetrin M-30S-haupitsi. Sitä käytettiin rynnäkkötykkinä tukemaan jalkaväkeä, erityisesti bunkkereiden ja linnoitusten tuhoamiseen ja tykistön epäsuoraan tuleen. Vaunua käytettiin myös tarpeen mukaan panssarintorjuntaan, mihin se ei ollut soveltuva tulinopeuden ja tykin heikon tarkkuuden vuoksi. Moniin muihin neuvostoliittolaisiin vaunuihin verrattuna valmistusmäärä jäi suhteellisen alhaiseksi, 1 150 vaunuun.

Kehitys
-------

Vaunun kehitys alkoi keväällä 1942, kun suunnittelutoimistoja käskettiin tutkimaan 76 millimetrin, 122 millimetrin ja 152 millimetrin tykkien sijoitusta liikkuvalle alustalle Saksan rynnäkkötykkien innoittamana. Fjodor Petrovin kehittämä 122 millimetrin, vuosimallin 1938 M-30 katsottiin suurimmaksi sopivaksi keskiraskaan vaunun alustalle.

Tykki asennettiin aluksi sotasaaliksi saatujen saksalaisten Sturmgeschütz III -rynnäkkötykkien runkoihin. Syntynyt vaunu tunnettiin nimellä SG-122. Näitä valmistui 10 kappaletta. Vaunujen huolto oli mahdotonta puuttuvien varaosien vuoksi. Uralmašin pääinsinöörit N. Kurin ja G. Ksjunin olivat kehittäneet 76 millimetrin tykillä varustetun tornittoman version T-34-vaunusta, johon 122 millimetrin tykki sovitettiin. Prototyyppi U-35 valmistui kesällä 1942. Testien ja korjausten jälkeen se hyväksyttiin käyttöön.

Tykin koro oli korkeintaan 26 astetta tilan puutteen vuoksi ja miehistötila oli heikosti tuuletettu ruutikaasujen poistoa ajatellen. 122 millimetrin M-30S-haupitsi oli kömpelö, ja sen käsittely vaati kolme miehistönjäsentä, mukaan lukien komentajan panoksen.

SU-122:n pohjalta kehitettiin SU-85- ja SU-100-vaunut panssarintorjuntaan.

Lähteet
-------

*

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SU-122** Wikimedia Commonsissa
Konseptikuvat suunnitelluista ohjuksista. Hughes/Raytheon/McDonnell Doglas yllä ja GD/Westinghouse alla.
**AIM-152 AAAM** (Advanced Air-to-Air Missile) oli Yhdysvaltojen suunnittelema pitkän kantaman ilmasta ilmaan-ohjus. Projekti lopetettiin Kylmän sodan päätyttyä 1990-luvun alkupuolella.

Kuvaus
------

Ohjusta suunniteltiin korvaamaan vanhentuva AIM-54 Phoenix. Tarkoituksena oli luoda ominaisuuksiltaan vastaava mutta kevyempi ja yli kolminkertaiseen äänen nopeuteen kykenevä ohjus torjumaan Neuvostoliiton mannertenvälisten pommikoneiden muodostamaa uhkaa.

Kaksi yhteenliittymää, Hughes/Raytheon ja General Dynamics/Westinghouse valittiin suunnittelemaan ohjusta. 

Projekti lopetettiin vuonna 1992, koska tämän kaltaiselle ohjukselle ei katsottu oleva tarvetta. Vain protoyypit ehtivät valmistua. Sen sijaan keskityttiin keskipitkän matkan AIM-120 AMRAAM-ohjuksen tuotantoon.

2010-luvulla käyttöön otettu eurooppalainen MBDA Meteor on pitkään aikaan ensimmäinen länsimaista kehitystyötä oleva pitkän matkan ilmataisteluohjus.

Ominaisuuksia
-------------

Nämä tiedot ovat arvioita koska ohjusta ei koskaan ehditty julkaista.

Hughes/Raytheon :

* Pituus : 3.66 m
* Halkaisija : 231 mm
* Paino : Alle 300 kg
* Nopeus : Mach 3+
* Kantomatka : 185 km+
* Propulsio : Raketti/suihkumoottori
* Taistelukärki : 14 - 23 kg

GD/Westinghouse :

* Pituus : 3.66 m
* Halkaisija : 140 mm
* Paino : 172 kg
* Nopeus : Mach 3+
* Kantomatka : > 185 km
* Propulsio : Rakettimoottori
* Taistelukärki : 14 - 23 kg

Lähteet
-------

1. ↑  AIM-152 Advanced Air-to-Air Missile (AAAM) *globalsecurity.org*. Viitattu 23.6.2019.
**Pihlgren ja Ritola Oy** on suomalainen vuonna 1930 perustettu yritys, joka valmistaa tapetteja. Se on toinen Suomen kahdesta yhä toimivasta tapettitehtaasta Sanduddin rinnalla. Molemmat yritykset toimivat Pirkanmaalla Akaan Toijalassa.

Pihlgren ja Ritola on erikoistunut palvelemaan entistäjiä ja erilaisten perinteisten sisustustyylien suosijoita. PR-paperitapettien valikoimaan kuuluu antiikki- ja tyylitapetteja sekä vanhoihin suomalaisiin perinneaiheisiin eri aikakausilta. Tapetit painetaan yhä lähes 200 vuotta vanhalla liimaväreihin perustuvalla rotaatiopainomenetelmällä. Tapetteja ovat suunnitelleet muiden muassa Erik Bruun, Rut Bryk, Lisa Johansson-Pape, Birger Kaipiainen, Ritva Koski,
Ritva Kronlund, Yki Nummi, Vuokko ja Antti Nurmesniemi, Jukka Pellinen, Annikki ja Ilmari Tapiovaara sekä Tapio Wirkkala ja Maaria Wirkkala.

Pihlgren ja Ritolan tapetit ovat myös lavastajien suosiossa. Yrityksen *Wiener Jugend* -tapetilla oli tapetoitu olohuone Meryl Streepin ja Hugh Grantin tähdittämässä elokuvassa Florence.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pihlgren ja Ritola Osakeyhtiö *Taloussanomien yrityshaku*. Viitattu 17.10.2018.
2. ↑  Tapettikokonaisuus esillä Designmuseon Designvintillä  23.10.2018. Designmuseo. Viitattu 17.10.2018.
3. ↑  Pihlgren ja Ritola Oy Tapettitalo.  Arkistoitu 18.10.2018. Viitattu 17.10.2018.
4. ↑  Suomalaisilla seinillä jo vuodesta 1930 Pihlgren ja Ritola Oy. Viitattu 17.10.2018.
5. ↑  Karpiola, Saila: Sininen ja vihreä palaavat tapetteihin – Akaassa tehtyä tapettia oli Aku Ankassa ja Oscar-elokuvassa  3.4.2017. Aamulehti.  Arkistoitu 4.4.2017. Viitattu 5.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Pihlgren ja Ritola Finnish Design Shopin sivustolla
**Hannu Laaksonen** (s. 1977 Vaasa) on suomalainen professori. Hän on ollut Vaasan yliopiston sähkötekniikan, erityisesti sähköverkkojen suojauksen ja automaation professori vuodesta 2018. Hänet valittiin aluksi määräaikaiseen joustavien ja älykkäiden sähköenergiajärjestelmien professuuriin, jota hän hoiti elokuusta 2017 lähtien. Laaksonen on yliopiston uuden Smart Energy -maisteriohjelman koulutusohjelmavastaava.

Laaksonen valmistui diplomi-insinööriksi Tampereen teknillisestä yliopistosta vuonna 2004 ja tekniikan tohtoriksi Vaasan yliopistosta vuonna 2011. Hän on toiminut aiemmin tutkijana Tampereen teknillisessä yliopistossa, VTT:llä sekä väitöstutkijana Vaasan yliopistossa. Väitöstutkimuksensa jälkeen Laaksonen työskenteli kuusi vuotta ABB:n palveluksessa, jossa hän toimi esimerkiksi R&D Principal Engineerin tehtävässä Medium Voltage Products -yksikössä. Hän on tutkinut ja kehittänyt esimerkiksi uusia suojausalgoritmeja liittyen hajautetun energiantuotannon verkkoonliityntään. Laaksosen tutkimusintressit liittyvät esimerkiksi mikro- ja älyverkkojen suojaukseen sekä niihin liitettyjen hajautettujen energiaresurssien (esim. akkuvarastojen) säätö- ja ohjausperiaatteisiin, aktiivisiin jakeluverkonhallintamenetelmiin ja joustavien energiaresurssien hyödyntämisen mahdollistaviin teknisiin ja markkinapohjaisiin ratkaisuihin tulevaisuuden integroituneissa sähköenergiajärjestelmissä.

Laaksosen isä on Vaasan yliopiston markkinoinnin emeritusprofessori Martti Laaksonen.

Lähteet
-------

1. ↑  Meet the Teaching Staff: Professor Hannu Laaksonen *www.univaasa.fi*.  6.11.2017.  Arkistoitu 14.4.2019. Viitattu 2.11.2018. (englanniksi)
2. ↑  Riikka Kalmi: Uuden tuojat: Professori Hannu Laaksonen *Vox cordis - Vaasan yliopistolehti 3/2017*.  26.10.2017. Vaasan yliopisto. Viitattu 2.11.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Professori Hannu Laaksosen julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Ruostehappomarjan (*Berberis vulgaris*) vartta, jossa useita piikkejä
*Echinopsis tubiflora* -pallokaktuslajin areoleja, joista kustakin lähtee säteittäisesti useita piikkejä
**Piikit** ovat kasveissa erikokoisia ja -vahvuisia rakenteita, jotka yleensä suojaavat kasvinosaa tai koko kasvia kasvinsyöjiltä. Kasvien piikit ovat lajista riippuen erikokoisia sekä erivahvuisia, ja ne voivat olla kehittyneet eri solukoista. Piikit voivat olla esimerkiksi kovia emergenssejä eli solukkokarvoja, kuten ruusuilla (*Rosa*), tai muuntuneita lehtiä tai lehden osia. Riippuen siitä, missä kasvinosassa piikkejä esiintyy, voidaan niitä kutsua myös nimellä oka, ora tai ota. Tämä näkyy myös monien kasvilajien nimissä, kuten esimerkiksi ota-apila (*Trifolium squarrosum*), oratuomi (*Prunus spinosa*), okakataja (*Juniperus oxycedrus*).

Useilla kaktuksilla (Cactaceae) piikit ovat piikkimäisiksi muuntuneita lehtilapoja, ja piikikkäillä, kaktuksia muistuttavilla tyräkeillä (*Euphorbia*) piikit ovat piikkimäisiksi muuntuneita lehtien korvakkeita. Myös akaasioiden (*Acacia*) piikit ovat piikkimäisiksi muuntuneita lehtien korvakkeita. Kuivassa ilmastossa, kuten aavikoilla, kaktuksien ja tyräkkien piikit pienentävät myös veden haihtumista kasvista ja toimivat kosteuden tiivistymispintoina.

Lähteet
-------

1. ↑  Cactus Spines *Mauseth Research: Cacti*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
2. ↑  Flowering Plant Families, UH Botany *www.botany.hawaii.edu*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
3. ↑  Botany – Plant Morphology Career Point. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
4. ↑  Natasha Nguyen: Adaptations Of Cacti And Euphorbias *Convergent Evolution Of Cacti & Euphorbias*.  2014. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
**Antony and the Johnsons** on yhdysvaltalainen kokeellista musiikkia esittävä yhtye. Se voitti arvostetun Mercury Prize -musiikkipalkinnon vuonna 2005. Lehdistö on maininnut Antonyn olevan osa New Weird America -liikettä.

Yhtye on periaatteessa androgyynin laulajan Antony Hegartyn oma ilmaisukanava. Yksi teema yhtyeen musiikissa on henkilökohtainen sukupuolinäkökulma. Tämän huomaa esimerkiksi kappaleessa "For Today I Am a Boy", jossa nuori poika uneksii kasvavansa naiseksi.

Ura
---

Brittiläinen kokeellista musiikkia tekevä Current 93:n David Tibet kuuli yhtyeen demon ja tarjoutui julkaisemaan Antonyn musiikkia Durtro-levy-yhtiönsä kautta. Debyyttialbumi *Antony and the Johnsons* ilmestyi vuonna 2000. Vuonna 2001 Antony julkaisi jatkoksi lyhyen EP-levyn, *I Fell in Love with a Dead Boy*, joka sisältää nimikappaleen lisäksi coverin David Lynchin ja Angelo Badalamentin kappaleesta "Mysteries of Love" sekä Current 93 -coverin "Soft Black Stars".

Tuottaja Hal Willner kuuli EP:n ja soitti sen Lou Reedille, joka värväsi Antonyn mukaan kiertueelleen ja kahdelle albumilleen. Tätä kautta yhtye saavutti enemmän huomiota, ja kirjoitti sopimuksen yhdysvaltalaisen Secretly Canadian -levy-yhtiön kanssa. Se julkaisi toisen EP:n *The Lake*, jolla Lou Reed vierailee yhdellä raidalla. Secretly Canadian julkaisi myös uudelleen Antony and the Johnsonsin debyyttialbumin Yhdysvalloissa laajemmalla levityksellä vuonna 2004.

Antonyn toinen kokopitkä albumi, *I Am a Bird Now*, sai ylistäviä arvosteluja ja huomattavasti enemmän huomiota valtavirrassa voitettuaan Mercury Prize -palkinnon vuoden 2005 parhaana albumina.

Antony and the Johnsons on esiintynyt Suomessa neljästi: marraskuussa 2005 Tavastialla, kesäkuussa 2007 ja maaliskuussa 2009 Kulttuuritalolla. Konserttien liput myytiin nopeasti loppuun. Yhtye esiintyi myös Ilosaarirockissa vuonna 2012.

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* *Antony and the Johnsons*  (2000)
* *I Am a Bird Now*  (2005)
* *The Crying Light*  (2009)
* *Swanlights*  (2010)
* *Cut The World*  (2012)

### EP:t ja singlet

* *I Fell in Love with a Dead Boy*  (2001)
* *Live at St. Olave's*  (live-EP yhdessä Current 93:n kanssa, 2003)
* *Calling for Vanished Faces / Virgin Mary*  (yhdessä Current 93:n kanssa, 2003)
* *The Lake*  (2004)
* *Hope There's Someone*  (2004)
* *You Are My Sister*  (2005)
* *Another World*  (2008)

Lähteet
-------

* Hakulinen, Silja: Antony and the Johnsons *Skenet*.  25.5.2007. Helsingin kaupungin kulttuuriasiankeskus. Viitattu 6.10.2007.

### Viitteet

1. 1 2  Ylitalo, Marko: Antony And The Johnsons: I Am A Bird Now *Desibeli.net*.  27.6.2005. Viitattu 6.10.2007.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antony and the Johnsons**.
* Yhtyeen kotisivut (englanniksi)
* Antony and the Johnsons Myspacessa (englanniksi)
**Let’s Go, Brandon!** on yhdysvaltalainen presidentti Joe Bidenia pilkkaava poliittinen iskulause. Lause riimittyy lauseen "Fuck Joe Biden" (suom. *haista vittu Joe Biden*) kanssa.

Tausta
------

kilpa-ajaja Brandon Brown ei halunnut sekaantua politiikkaan
"Fuck Joe Biden" -huudot yleistyivät yliopistojalkapallon peleissä Yhdysvaltain etelässä syyskuun alusta 2021 lähtien
sekä Ryder Cupissa.
Huutoa käytettiin myös New Yorkissa tuhansien opettajien menettäessään työnsä COVID-rokotteen puutteen takia.

"Let’s Go, Brandon" syntyi 2. lokakuuta 2021 Sparks 300 -kilpailussa Talladegan moottoriradalla. Yleisö huusi rytmikkäästi "Fuck Joe Biden", kun NBC Sportsin toimittaja Kelli Stavast haastatteli kilpailun voittajaa Brandon Brownia. Toimittaja ymmärsi yleisön huutavan kannustusta "Let’s Go, Brandon!" (suom. *antaa mennä Brandon*).

Tapauksesta otettu videoclippi levisi viraaliksi Internetissä.
Konservatiivikommentaattorit Ben Shapiro ja Tomi Lahren levittivät fraasia Twitterissä.

Lauseesta tehtiin useita musiikkikappaleita.
Menestyneimmäksi nousivat räppäri Loza Alexanderin "Let's Go Brandon" -kappale, joka levittyään TikTokissa nousi iTunes Storen ostetuimmaksi kappaleeksi Hip-Hop/Rap -listalla ja kakkoseksi kaikista kappaleista.
Räppäri Bryson Grayn saman niminen kappale poistettiin YouTubesta disinformaationa, koska se arvosteli koronarokotteen tehoa, jonka jälkeen se nousi iTunesin ostetuimmaksi tiputtaen Adelen ykkössijalta.

Lähteet
-------

1. ↑  Ben Smith: Brandon Just Wants to Drive His Racecar *The New York Times*.  19.12.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
2. ↑  Tyler O'Neil: College students chant 'F--- Joe Biden' at football games *Fox News*.  12.9.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
3. ↑  Ewan Palmer: 'F\*\*K Joe Biden' Chants Break Out at College Football Games Across Country *Newsweek*.  6.9.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
4. ↑  Samantha Lock: 'F\*\*\* Joe Biden' chant breaks out at Ryder Cup as U.S. beat Europe *Newsweek*.  27.9.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
5. ↑  Protesters chant 'f\*\*\* Joe Biden and de Blasio' as thousands of teachers lose work due to vaccine mandate *Washington Examiner*.  4.10.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
6. ↑  Heather Schwedel: The Story Behind "Let’s Go Brandon," the Secretly Vulgar Chant Suddenly Beloved by Republicans *Slate*.  22.10.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
7. ↑  Jake Lahut: 'Let's go, Brandon': The right's new anti-Biden chant comes from a NASCAR broadcast where NBC Sports didn't want to drop an f-bomb *Business Insider*. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
8. ↑  Las Vegas rapper’s song inspired by ‘Let’s go Brandon’ meme, skyrockets on iTunes *KLAS*.  22.10.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
9. ↑  Matt Stieb: How the Anti-Biden Song ‘Let’s Go Brandon’ Became a Shadow Smash *Intelligencer*.  29.10.2021. Viitattu 26.4.2023. (englanniksi)
**Heliadit** olivat kreikkalaisessa mytologiassa auringonjumala Helioksen lapsia.

Heliades
--------

*Faethonin sisarten muodonmuutos*, Santi di Titon fresko 1500-luvun jälkipuoliskolta
Helioksen tyttäret (m.kreik. Ἡλιάδες, *Hēliades*, yksikössä Ἡλιάς, *Hēlias*) olivat Helioksen ja Klymenen lapsia ja Faethonin sisaria.

Ovidius mainitsee sisaruksia olevan kolme; nuorinta hän ei nimeä, mutta vanhin on **Faetusa**, ja keskimmäinen **Lampetia**.. Hyginus puolestaan kertoo sisaruksia olevan seitsemän ja luettelee heidän nimensä: **Merope**, **Helie**, **Aigle**, **Lampetia**, **Foibe**, **Aitherie** ja **Dioksippe**.

Kun Faethon oli ajanut isänsä vaunuilla liian lähelle maata ja polttanut kaiken ympäriltään, Zeus surmasi hänet salamalla estääkseen häntä tuhoamasta koko maata. Faethonin ruumis putosi Pojokeen, joka tunnettiin ennen Eridanosjokena. Häntä surevat sisaret, heliadit, muuttivat muotoaan poppeleiksi ja juurtuivat joen varteen, ja heidän kyynelensä muuttuivat meripihkaksi.

Heliadai
--------

Helioksen pojat (m.kreik. Ἡλιάδαι, *Hēliadai*, yksikössä Ἡλιάδης, *Hēliadēs*) olivat Helioksen ja Rhoden lapsia. Heidän lukumääräkseen kerrotaan seitsemän, ja he olivat nimiltään Okhimos, Kerkafos, Makareus, Aktis, Tenages, Triopas ja Kandalos. Heidän ainoan sisarensa nimi oli Elektryone. Heidät mainitaan muita ihmisiä taitavammiksi, mutta heidät tunnettiin erityisesti taitavina astrologeina ja merenkävijöinä. Heidän väitettiin olleen ensimmäiset, jotka jakoivat päivän tunteihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Juha Honkala: *Mytologian sanakirja*, s. 91. Helsinki: WSOY, 2000. ISBN 951-0-24578-X.
2. ↑  Hyginus: *Fabulae* clvi (engl. käännös)
3. 1 2  Ovidius: *Muodonmuutoksia* ii, 340–366 (engl. käännös)
4. 1 2  Hyginus: *Fabulae* cliv (engl. käännös)
5. ↑  Diodoros Sisilialainen: *Historian kirjasto* v.56.3–57.1 (engl. käännös)
**Pjotr Semjonovitš Kirillov** (ven. Пётр Семёнович Кири́ллов, 8. heinäkuuta 1910 nykyisen Samaran alueen Pohvistnevon piirin Malyi Tolkain kylä – 24. marraskuuta 1955 Moskova) oli ersämordvalainen kirjailija.

Pjotr Kirillov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Mordvan opettajaopistosta vuonna 1928, Moskovan kustannustoimittajainstituutista vuonna 1933 ja elokuvainstituutista vuonna 1937. Kirillov hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1934. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja työskenteli vuodesta 1946 lähtien kirjailijana Moskovassa.

Kirillovin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1932. Hänen runoteoksistaan onnistuneimpana pidetään runoelmaa *Valske Sura langso* ("Aamu Surajoen yllä", 1934). 1930-luvun puolivälissä Kirillov alkoi kirjoittaa näytelmiä. Historiallinen draama *Litova* (1939) kertoo mordvalaisten osallistumisesta Stenka Razinin talonpoikaiskapinaan. Leonti Kirjukov on säveltänyt sen pohjalta samannimisen musiikkinäytelmän. Myöhemmistä näytelmistä huomattavin on 1900-luvun alkuun sijoittuva *Utšitelnitsa* ("Opettajatar", 1953), jonka Kirillov käänsi itse venäjäksi. Hän kirjoitti myös proosaa ja jätti jälkeensä keskeneräisen romaanin *Ukskat* ("Ampiaiset").

1950-luvun lopussa julkaistiin useita Kirillovin laatimia mordvalaisen suullisen kansanperinteen kokoelmia. Hän toimi myös kääntäjänä ja laati käsikirjoitukset ensimmäisiin Mordvan tasavallasta kertoviin dokumenttielokuviin.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Mordovija: Entsiklopedija v dvuh tomah, tom 1*, s. 398. Saransk: Mordovskoje knižnoje izdatelstvo, 2003. ISBN 5-7595-1543-8.
2. 1 2 3 4  Kirillov Pjotr Semjonovitš *Biblioteka mordovskoi literatury*. Viitattu 4.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Tero Laaksonen** (oik. Berghem, s. 30. maaliskuuta 1953, Helsinki) on suomalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan suurikokoisista öljyväri- ja temperamaalauksistaan ja litografioistaan. Laaksosen töissä on tunnistettavia elementtejä ja viitteitä muinaisista ja kaukaisista kulttuureista.

Hän on toiminut maalauksen yliopettajana Kuvataideakatemiassa ja yliopistonlehtorina arkkitehtuurin osastolla Tampereen teknillisessä yliopistossa.

Laaksonen on palkittu mm. Suomen Kulttuurirahaston kuvataidepalkinnolla, Suomen Taideyhdistyksen Dukaattipalkinnolla sekä Stina Krooks Stiftelse -säätiön tunnustuspalkinnolla. Hänet valittiin Vuoden nuoreksi taiteilijaksi vuonna 1986. Hän on saanut valtion viisivuotisen taiteilija-apurahan vuosina 1985, 1993 ja 2010. Vuonna 2003 Laaksoselle myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali ja vuonna 2018 hän sai professorin arvonimen. 

Laaksonen on toiminut kansainvälisten nykytaidenäyttelyiden kuraattorina sekä taide- ja kulttuurialan säätiöiden hallituksissa 1980-luvulta lähtien.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuka kukin on 2007, Otava 2006
2. ↑  Galleria Heino[vanhentunut linkki] (teoskuvia)
3. ↑  Amagallery (Arkistoitu – Internet Archive) (teoskuvia)
4. ↑  CV Galleria Heino.  Arkistoitu 30.7.2014. Viitattu 30.9.2007.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
***Narrative of the Life of Frederick Douglass, An American Slave*** (usein lyhyesti vain ***Narrative***) on Frederick Douglassin kirjoittama omaelämäkerta, joka julkaistiin vuonna 1845. Kyseessä oli Douglassin ensimmäinen kirja. Kirjan kustantaja oli Bostonissa toimiva Anti-Slavery Office.

Douglass oli jo ennen kirjan julkaisemista tunnettu orjuutta vastustava julkinen puhuja.

Kirja on kuvaus Douglassin kuvaus hänen lähtökohdistaan ja siitä, millaista orjan elämä oli orjan itsensä näkökulmasta. Tällaiselle oli kysyntää, sillä luennoidessaan orjuutta vastaan pohjoisvaltioissa, monet kyseenalaistivat Douglassin taustan, koska tämän katsottiin olevan liian sivistynyt ollakseen entinen orja. Kirjasta tuli myös niin suosittu Euroopassa, että Douglass matkusti Isoon-Britanniaan elokuussa 1845, jossa hän viipyi vuoteen 1847 asti.

Kirjan viralliseen otsikkoon voidaan myös laskea kuuluvaksi "Written by Himself", jolla Douglass halusi painottaa sitä, että oli kirjoittanut kirjan itse ja kuvannut siinä omia lähtökohtiaan.

Douglass kirjoitti myöhemmin kaksi muuta omaelämäkertaa: *My Bondage and My Freedom* (1855) ja *The Life and Times of Frederick Douglass* (1881).

Lähteet
-------

1. 1 2  Narrative of the Life of Frederick Douglass, Revisited *Harvard University Press*.  2022. Viitattu 1.11.2022. (englanniksi)
2. ↑  Frederick Douglass’s ‘amazing job’ started with his first book *The Washington Post*.  2.2.2017. Viitattu 1.11.2022. (englanniksi)
3. ↑  Frederick Douglass, 1818-1895 Narrative of the Life of Frederick Douglass, an American Slave. Written by Himself. *docsouth.unc.edu*.  2022. Viitattu 1.11.2022. en
4. ↑  Frederick Douglass - Frederick Douglass National Historic Site *U.S. National Park Service*.  2022. Viitattu 1.11.2022. (englanniksi)
5. ↑  Frederick Douglass | Biography, Accomplishments, & Facts *Encyclopædia Britannica*.  2022. Viitattu 1.11.2022. (englanniksi)
6. ↑  Douglass' Narrative *utc.iath.virginia.edu*.  2022. Viitattu 1.11.2022. (englanniksi)
Maja on Taka-Keljossa oleva ulkoilun tukikohta.
Ulkoilijoita Jyväskylän Ladun majalla.
Maja on Kolmisoppinen-järven rannalla.
**Ladun maja** on Suomen Ladun jäsenyhdistyksen, Jyväskylän Ladun ylläpitämä hiihtomaja Jyväskylän Taka-Keljossa Kolmisoppisen rannalla. 

Maja-alue on suosittu ulkoilupaikka kautta vuoden. Alueella on hyviä ulkoilureittejä patikoijille ja maastopyöräilijöille kesäaikaan. Talvikaudella kaupunki ylläpitää laajaa latuverkostoa vapaan ja perinteisen hiihtotavan hiihtäjille. Osa näistä reiteistä on valaistu. Maja on talvella hiihtokaudella hiihtomajana viikonloppuisin ja hiihtolomien aikana. Muina aikoina Majaa käytetään kokous- ja koulutustilana yhdistyksen sisäisesti. Lisäksi sitä vuokrataan ulkopuolisille yhteisöille ja yksityishenkilöille. Majan lähituntumassa on pysäköintipaikkoja melko runsaasti. Kesällä on Kolmisoppisen rannassa uimaranta.

Jyväskylän Latu ylläpitää metsälatuja, joissa voi hiihtää perinteisellä tyylillä metsämaastoon avatuilla laduilla. Majalla on talvella mahdollisuus vuokrata suksia ja lumikenkiä. Huoltorakennuksessa on yhdistyksen jäsenillä mahdollisuus huoltaa suksia asianmukaisissa tiloissa. Laduilta on hiihtoyhteys myös Laajavuoren latuverkostoon (valaistu) sekä Muurameen. Yhdistyksellä on vuokrattuna 300 m päässä varsinaisesta majasta Soppimaja, jota vuokrataan asiakkaille kesäaikaan eri pituisiksi ajoiksi. Majojen läheisyydessä on myös Kolmisoppisen laavu, jonne on viitoitus Ladun Majalta. 

Maja rakennettiin 1950-luvulla, ja sitä on useamman kerran laajennettu, viimeksi 1960-luvulla, jolloin hirret laajennusta varten lahjoitti Jyväskylän kaupunki.
Mahdollisesti pyhää yhdyntää esittävä kalliopiirros Ruotsista
Mosaikki Pompeiijista. Heran *hieros gamos* Zeuksen kanssa.
**Hieros gamos** (kreikkaa *ιερός γάμος*, "pyhä avioliitto") tai **hierogamia** (kreikkaa *ιερογαμία*, taas "pyhä avioliitto") tarkoittaa pariutumista ja usein myös avioliittoa jumalan ja ihmisnaisen tai -miehen välillä, joka tapahtui yleensä keväällä. Se on useiden muinaisten kansojen myytti ja rituaali, jonka osanottajat uskoivat voivansa saavuttaa uskonnollisia kokemuksia olemalla yhdynnässä. Osanottajat saattoivat esittää tai uskoa edustavansa jumalia. Rituaalin uskottiin symbolisesti tai kirjaimellisesti parantavan niin osanottajien, kansan kuin maaperänkin hedelmällisyyttä. Rituaaliin otti usein osaa paikallinen päällikkö, joka saattoi yhtyä esimerkiksi paikalliseen papittareen.

Joissain tapauksissa, kuten pyhässä avioliitossa Sumerin kuninkaan ja Inannan ylipapittaren välillä, oli tällä myös käytännöllistä merkitystä. Myös tavalliset ihmiset ottivat mallia ja yhtyivät juuri tuolloin, minkä seurauksena paljon lapsia syntyi talvella, jolloin niiden hoitamiseen oli eniten aikaa.

Joskus hieros gamos oli insestinen yhdyntä esimerkiksi toisilleen sukua olevien jumalten välillä.

Lähteet
-------

1. ↑  "Hieros gamos." Britannica Concise Encyclopedia. Encyclopædia Britannica, Inc. 2006. Answers.com 26 Feb. 2009.
**Peretikkahappo** (C2H4O3) on perkarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja etikkahapon johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä sekä desinfiointi- ja valkaisuaineena.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa peretikkahappo on väritöntä pistävänhajuista nestettä. Yhdiste liukenee veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten asetoniin, etyyliasetaattiin, kloroformiin ja bentseeniin. Peretikkahappo on etikkahappoa heikompi happo ja sen pKa-arvo on 8,2. Peretikkahappo on hyvin vahva hapetin ja se reagoi erittäin helposti, minkä vuoksi kaupallisiin peretikkahappoliuoksiin lisätään stabilisaattori.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Teollisessa mittakaavassa peretikkahappoa valmistetaan asetaldehydin auto-oksidaatiolla hapen avulla. Laboratoriomittakaavassa yhdistettä voidaan valmistaa hapettamalla etikkahappoa vetyperoksidin tai vetyperoksidin ja urean seoksella rikkihapon toimiessa katalyyttinä. Peretikkahappoliuokset sisältävät aina hieman vetyperoksidia ja etikkahappoa.

Peretikkahapolla on bakteereja tappavia biosidisiä ominaisuuksia ja tämän vuoksi sitä käytetään desinfektioaineena muun muassa jätevesien puhdistuksessa. Yhdiste myös irrottaa tehokkaasti biofilmiä. Peretikkahappoa käytetään myös sellun valkaisemisessa ja se toimii sekä kirkastavana että ligniiniä hajottavana reagenssina. Neutraalissa pH:ssa peretikkahapon valkaiseva vaikutus on hyvin nopea. Orgaanisissa synteeseissä peretikkahappoa käytetään hapettavana reagenssina. Se hapettaa muun muassa alkeenit epoksideiksi, aromaattiset yhdisteet kinoneiksi ja amiinit amiinioksideiksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Peracetic Acid – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 14.10.2014.
2. 1 2 3 4  Herbert Klenk, Peter H. Götz, Rainer Siegmeier & Wilfried Mayr: *Peroxy Compounds, Organic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 14.10.2014
3. ↑  Physical properties:Peracetic acid NLM Viitattu 14.10.2014
4. 1 2 3  Philip L. Fuchs: *Handbook of reagents for organic synthesis: Catalytic Oxidation Reagents*, s. 470–475. John Wiley and Sons, 2013. ISBN 9781118704820. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 14.10.2014). (englanniksi)
5. ↑  Tapas K. Das: *Disinfection, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 14.10.2014
6. ↑  Yonghao Ni & Zhong Liu: *Pulp Bleaching, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 14.10.2014

Aiheesta muualla
----------------

* Peretikkahapon kansainvälinen kemikaalikortti
**Norjan kommunistinen puolue** (norj. **Norges Kommunistiske Parti**; lyh. **NKP**) on norjalainen kommunistinen puolue, joka on perustettu vuonna 1923. Sen puheenjohtaja on vuodesta 2016 ollut Runa Evensen.

Puolue julkaisee *Friheten*-nimistä lehteä.

Historia
--------

Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana murhattujen NKP:n keskuskomitean jäsenten muistomerkki.
NKP vappumarssilla Trondheimissa vuonna 2013.
NKP syntyi vuonna 1923, kun työväenpuolue erotettiin Kommunistisesta internationaalista. Kolmetoista työväenpuolueen suurkäräjäedustajaa siirtyi kommunistiseen puolueeseen, mutta vuoden 1924 vaaleissa kommunistit saivat vain kuusi paikkaa ja vuonna 1927 kolme, joista kaksi palasi vaalikauden aikana takaisin työväenpuolueeseen. Norjan miehityksen aikana NKP noudatti aluksi Molotovin-Ribbentropin sopimukseen perustuvaa politiikkaa ja kehotti olemaan tekemättä vastarintaa. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon puolue siirtyi aktiivisen vastarinnan kannalle.

Sodan jälkeen NKP sai vuoden 1945 suurkäräjävaaleissa 11,9 prosenttia äänistä ja 11 paikkaa, mikä oli puolueen kaikkien aikojen paras tulos. Kannatus kuitenkin hupeni nopeasti kylmän sodan puhjettua, eikä NKP saanut vuonna 1949 yhtään paikkaa. Puolueen toistaiseksi viimeinen suurkäräjäedustaja oli Emil Løvlien vuonna 1961. Vuonna 1973 kommunistisen puolueen puheenjohtaja Reidar T. Larsen valittiin suurkäräjille *Sosialistisk Valgforbund* -yhteislistalta, mutta puolue jättäytyi listan pohjalta perustetun Sosialistisen vasemmistopuolueen ulkopuolelle. Vuoden 1991 jälkeen puolue ei ole saanut edustajiaan edes aluekäräjille (*fylkesting*).

Puheenjohtajat
--------------

* 1923–1925: Sverre Støstad
* 1925–1930: Peder Furubotn
* 1931–1934: Henry W. Kristiansen
* 1934–1946: Adam Egede-Nissen
* 1946–1965: Emil Løvlien
* 1965–1975: Reidar T. Larsen
* 1975–1982: Martin Gunnar Knudsen
* 1982–1987: Hans I. Kleven
* 1987–1991: Kåre André Nilsen
* 1991–1993: Ingve Iversen
* 1993–1998: Per Lothar Lindtner, Terje Krogh ja Kjell Underlid
* 1998–2000: Per Lothar Lindtner ja Kjell Underlid
* 2000–2001: Per Lothar Lindtner
* 2001–2010: Zafer Gözet
* 2010–2013: Svend Haakon Jacobsen
* 2013–2016: Jørgen Hovde
* 2016–: Runa Evensen

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tvedt, Knut Are & Garvik, Olav: Norges Kommunistiske Parti *Store norske leksikon*.  23.1.2023. Viitattu 29.4.2023. (norjaksi)
2. ↑  Solheim, John: Friheten (avis) *Store norske leksikon*.  15.9.2022. Viitattu 29.4.2023. (norjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Norjan kommunistinen puolue** Wikimedia Commonsissa

* Puolueen verkkosivut (norjaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |