recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Abbas I
**Abbas I** (tunnettu myös nimillä **Abbas Hilmi I** ja **Abbas pašša**; 1813 Jedda, Arabian niemimaa – 13. heinäkuuta 1854 Banha) oli Egyptiä vuosina 1848–1854 hallinnut varakuningas.

Abbas I oli vanhin Egyptiä pitkään hallinneen Muhammad Alin pojanpojista. Hän sai toimia jo nuorena monissa korkeissa sotilas- ja hallintotehtävissä, kuten sotilaskomentajana Syyriassa. Hän tuli varakuninkaaksi vain neljä kuukautta hallinneen setänsä Ibrahim paššan kuoltua marraskuussa 1848. Siinä missä Muhammad Ali oli toteuttanut Egyptissä suuria uudistuksia, Abbas oli vanhoillinen ja laiminlöi edeltäjänsä työn jatkamisen. Hän sulki monia oppilaitoksia ja tehtaita, supisti armeijaa ja keskeytti padonrakennustyöt Niilin suistolla. Myönteisenä seurauksena valtion toimintojen supistamisesta oli tosin talonpoikien verotuksen aleneminen ja pakkotyön väheneminen. Lisäksi joitain teitä parannettiin ja valtion kauppamonopolit kiellettiin. Abbas vastusti myös Ottomaanien valtakunnassa toteutettuja niin sanottuja tanzimat-reformeja, mutta pysyi kuitenkin lojaalina valtakunnalle ja lähetti egyptiläisiä joukkoja turkkilaisten avuksi Krimille Krimin sodassa vuonna 1853.

Abbas torjui ranskalaisten ehdotuksen Suezin kanavan rakentamisesta, mutta salli brittien rakentaa vuosina 1851–1856 rautatien Kairosta Aleksandriaan. Tämä merkitsi käännöstä Egyptin politiikassa, kun Muhammad Alin aikana suurta vaikutusvaltaa nauttineet ranskalaiset työnnettiin sivuun. Abbas nojasi britteihin, koska heidän tuellaan hänen oli helpompi vastustaa turkkilaisten puuttumista Egyptin sisäisiin asioihin.

Henkilönä Abbasia on kuvailtu itsekeskeiseksi, julmaksi ja vetäytyväksi. Hän eli eristäytynyttä elämää palatsissaan Banhassa, josta hänet löydettiin ylättäen kuolleena heinäkuussa 1854. Viralliseksi kuolinsyyksi merkittiin halvauskohtaus, mutta yleisen käsityksen mukaan hän kuoli palvelijoidensa kuristamana. Abbasia seurasi hallitsijana hänen setänsä Said pašša.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  ʿAbbās I (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 25.1.2014.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1904), s. 19 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 25.1.2014.
3. 1 2 3  Egypt: History (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 25.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Abbas I (Egypti)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
Josef Dobrovský, Jan Vilímekin piirros.
**Josef Dobrovksý** (17. elokuuta 1753 Gyarmat, Unkari – 6. tammikuuta 1829 Brno, Määri) oli tšekkiläinen kielentutkija ja historioitsija. Häntä pidetään slavistiikan perustajana.

Dobrovský oli koulutukseltaan katolinen pappi ja hän liittyi jesuiittajärjestöön vuonna 1772. Kun järjestön toiminta lakkautettiin seuraavana vuonna, hän omistautui tutkimustyölle. Dobrovskýn suosijana toimi kreivi Nostiz, jonka perheessä hän oli pitkään kotiopettajana. Vuodesta 1789 hän oli muutaman vuoden seminaarin rehtorina Hradištessa (lähellä Olomoucia), mutta palasi Prahaan.

Dobrovský matkusti ympäri Eurooppaa tutkimassa vanhoja slaavilaisilla kielillä kirjoitettuja käsikirjoituksia. Merkittävin oli Böömin kuninkaallisen tiedeseuran aloitteesta vuonna 1792 Ruotsiin ja Venäjälle tehty matka, jolla hän pyrki paikantamaan kolmikymmenvuotisen sodan ja vuoden 1648 Prahan ryöstön aikana Tšekistä vietyä kirjallista aineistoa. Dobrovský kävi Lundissa, Linköpingissä, Tukholmassa, Uppsalassa, Turussa ja Pietarissa. Hän pääsi muun muassa vertailemaan Codex Argenteusta vanhimpiin slaavilaisiin teksteihin. Raamatun tekstikritiikki johdatti hänet tutkimaan muinaiskirkkoslaavia ja edelleen koko slaavilaisten kielten ryhmää. Myöhemmin hänen kiinnostuksensa laajeni käsittämään koko slaavilaisten kansojen historian, kirjallisuuden ja muinaisjäänteet.

Dobrovskýn tärkeimmät teokset ovat tšekin kielen historiaa ja kirjallisuutta käsittelevä *Geschichte der böhmischen Sprache und Literatur* (1792) sekä tšekin kielioppi *Ausführiches lehrgebäude der böhmischen Sprache* (1809), jossa hän kokosi ja vakiinnutti 150 vuoden ajan kirjakielenä vähälle huomiolle jääneen tšekin kielen. Dobrovskýn 1813 julkaisemaa muinaiskirkkoslaavin kielioppia *Entwurf zu einem etymologikon der slavischen sprachen* pidetään vertailevan slavistiikan perustana. Hän julkaisi myös vuosina 1802–1821 suuren saksalais-tšekkiläisen sanakirjan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Josef Dobrovský (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 6.10.2013.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1907), s. 597 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 5.10.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Josef Dobrovský** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Argonaute** oli Ranskan laivaston vuonna 1798 vesillelaskettu Téméraire-luokan 74-tykkinen linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Téméraire-luokka*
Alus tilattiin 10. heinäkuuta 1794 Lorientin telakalta, missä köli laskettiin syyskuussa 1794. Se laskettiin vesille 22. joulukuuta 1798. Pitkä valmistusaika johtui pääasiassa laivanrakentamiseen soveltuvan puutavaran saannin ongelmista. Alus otettiin palvelukseen syyskuussa 1799.

Palvelus
--------

Lokakuussa 1805 alus osallistui Trafalgarin taisteluun, josta se kykeni palaamaan pahoin vaurioituneena Cadiziin. Se ei kuitenkaan kyennyt poistumaan satamasta vaurioituneena brittien jatkettua saartoa. Huonokuntoinen alus vaihdettiin Espanjan laivaston *Vencedoriin* 18. joulukuuta 1806.

Alus nimettiin *Argonautaksi*, mutta Espanjan laivasto ei koskaan ottanut alusta palvelukseen. Aluksesta tehtiin vankila. Cadizin piirityksen aikana aluksella olleet 584 vangittua ranskalaista valtasivat aluksen 25.-26. maaliskuuta 1810. Valtaajat katkoivat aluksen köydet toivoen virtauksen vievän aluksen maihin ranskalaisten linjojen takana, mutta se ajautui karille rannikonedustan mutaharjanteella. Useat vangit saivat surmansa alusta takaa-ajaneiden tykkiveneiden tulessa. Karilla ollut hylky poltettiin 29. toukokuuta 1810.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif & Roberts, Stephen S.: *French Warships in the Age of Sail 1786–1861 – Design, Construction, Careers and Fates*. Minnesota, Yhdysvallat: Seaforth Publishing, 2015. ISBN 978-1-84832-204-2. (englanniksi)
* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Winfield, Rif s. 89
2. ↑  Winfield et al 2023 s. 163
**Odert Henrik Gripenberg** (14. huhtikuuta 1788 Sääksmäki – 29. tammikuuta 1848 Tukholma) oli suomalainen luutnantti ja koulunjohtaja.

Gripenbergin vanhemmat olivat kenraalimajuri Hans Henrik Gripenberg (k. 1813) ja Hedvig Lovisa Jahnsson. Hänestä tuli vänrikki Hämeen rykmentissä 1794 ja hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1802. Gripenberg oli kadettina Haapaniemen sotakoulussa 1802–1805. Hän oli adjutanttina Uudenmaan prikaatin kevyessä rakuunaosastossa vuonna 1806 ja palveli sitten aliluutnanttina Ruotsin sotamittauskunnassa. Suomen sodan alkaessa 1808 Gripenberg oli luutnanttina Hämeen läänin jalkaväkirykmentissä ja toimi isänsä adjutanttina. Sodan päätyttyä hän erosi Ruotsin armeijan palveluksesta vuonna 1811.

Gripenberg matkusti armeijasta erottuaan Sveitsiin jossa hän opiskeli pedagogiikkaa Johann Heinrich Pestalozzin johdolla. Palattuaan Suomeen hän perusti 1812 yksityisen poikien internaattikoulun Hämeenlinnaan. Koulu siirtyi 1813 Poriin ja viimeksi se toimi Gripenbergin isältään perimällä Johannesbergin maatilalla Sääksmäellä Voipaalassa 1817–1822 kunnes koulu jouduttiin lopettamaan taloudellisten syiden takia. Gripenberg toimi sitten Haminan kadettikoulun alkeiskoulun tarkastajana 1822–1828 ja maatilan vuokraajana Sipoon Savijärvellä. Hän perusti vaimonsa kanssa yksityisen tyttökoulun ja pienten lasten koulun Helsinkiin vuonna 1835. Gripenberg julkaisi myös jonkin aikaa Suomen ensimmäistä kasvatusopillista aikakauslehteä Veckoblad för Uppfostran och Undervisning. Gripenberg kuoli tammikuussa 1848 Tukholmassa ollessaan matkalla Englantiin esittelemään siellä keksimäänsä kylvökonetta.

Gripenberg oli naimisissa vuodesta 1811 Fredrika Maria Nymanderin (k. 1875) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Odert Henrik Gripenberg. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 10.10.2016.
2. ↑  Nordisk familjebok Uggleupplagan. 10. Gossler - Harris (1909)
3. ↑  Uppslagsverket Finland : Odert Gripenberg


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Odert Gripenberg
Tuukkalan kalmiston muistomerkki (1937/1938).
**Tuukkalan kalmisto** on Tuukkalan kylässä noin viisi kilometriä Mikkelin rautatieasemalta etelään sijaitseva Savon merkittävin rautakautinen ja keskiaikainen kalmisto. Kalmiston hautojen on alun perin arveltu ajoittuvan 1000-luvulta 1200-luvulle, uusimpien radiohiiliajoitusten mukaan kalmiston haudat ajoittuvat 1200-luvun lopulta 1400-luvun alkuun. Kalmistossa on sekä polttohautoja että ruumishautoja. Kalmisto löydettiin vuonna 1886 kun paikalle tasoitettiin armeijan harjoittelukenttää Tuukkalaan perustettua 22. reservikomppanian kasarmia varten.

Kalmiston alueella on tehty kaivauksia ensimmäisen kerran 1886 J. R. Aspelinin johdolla jolloin löydetiin 42 hautaa ja sen jälkeen hautoja on löydetty lisää vuosina 1933, 1934, 1938 ja 2009. Haudoista on löydetty koristeltuja pukuja ja koruja. Pukulöytöjen perusteella rekonstruoitiin 1930-luvulla Tuukkalan muinaispuku vuonna 1889 tehdyn luonnoksen perusteella. Vuonna 1994 valmistunut Mikkelin seudun muinaispuku perustuu Tuukkalasta vuonna 1886 tehtyyn hautalöytöön joka on peräisin 1200-luvulta.

Tuukkalan kalmistoalue on nykyään tasaista, avointa kenttää ja alueella on vuonna 1938 pystytetty muistokivi ja 1998 pystytetty Museoviraston opastaulu. Kalmiston alue on muinaismuistolain suojelema ja kaivaminen ja kivien siirtely on kiellettyä alueella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Muinaisjäännösrekisteri: Tuukkala *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto.
2. ↑  Tietosanakirja (1909-1922), osa 9. Stambulov-Työaika : hakusana Tuukkalan kalmisto

Aiheesta muualla
----------------

* Asiattomia vieraita Tuukkalan kalmistossa, Yle uutiset Mikkeli 15.8.2012
Lyyli Erjakka 45-vuotis­taiteilija­juhlassaan vuonna 1947.
**Lyyli Emilia Erjakka** (ent. **Eriksson**, o.s. **Lundvall**; 22. joulukuuta 1881 Pietari – 17. kesäkuuta 1957) oli suomalainen näyttelijä, joka teki pitkän uran Tampereen Työväen Teatterissa sen perustamisesta vuodesta 1901 aina vuoteen 1949 saakka. Vuonna 1951 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.

Ura
---

Erjakka tunnettiin vahvoista naisrooleistaan, joihin kuuluivat muun muassa Olavin äiti näytelmässä *Laulu tulipunaisesta kukasta*, Simsonin äiti *Simson ja Delilassa*, *Daniel Hjortin* Katri sekä vanha emäntä *Niskavuoren naisissa*. Teatterityön ohella Erjakka esiintyi 1940-luvulla kahdessa Edvin Laineen ohjaamassa pitkässä elokuvassa, sekä jo vuonna 1927 valmistuneessa, mutta myöhemmin kadonneessa elokuvassa *Ei auta itku markkinoilla*.

Hän oli mukana myös työväenliikkeen toiminnassa. Vuoden 1905 suurlakon aikana Erjakka valittiin yhdeksän muun työläisnaisen kanssa Tampereella valtaa pitäneeseen suurlakkokomiteaan.

Perhe
-----

Erjakka avioitui vuonna 1916 näyttelijä Julius Wilhelm Erikssonin kanssa, mutta pariskunta erosi myöhemmin. Heidän tyttärensä oli kirjailija Helvi Erjakka.

Filmografia
-----------

* *Ei auta itku markkinoilla* (1927)
* *Yrjänän emännän synti* (1943)
* *Ristikon varjossa* (1945)

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934 Projekt Runeberg. Viitattu 22.11.2015.
2. ↑  Tampereen seurakuntayhtymä, Erjakka, näyttelijä Lyyli Emilia, Kalevankankaan hautausmaa, Tampere, osio 4, viitattu 5.5.2022
3. 1 2  Lyyli Erjakka Elonetissä.   Viitattu 22.11.2015.
4. 1 2  Lyyli Erjakka (1881–1957). Teatterimuseo. Viitattu 22.11.2015.
5. ↑  Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan Ritarikunnat: Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin saajat aakkosjärjestyksessä *ritarikunnat.fi*.  2020. Viitattu 5.5.2022.
6. ↑  Suodenjoki, Sami & Peltola, Jarmo: *Köyhä Suomen kansa katkoo kahleitansa. Luokka, liike ja yhteiskunta 1880–1918: Vasemmistolainen työväenliike Pirkanmaalla I*, s. 99. Tampere: Tampere University Press, 2007. ISBN 978-951-44689-3-3. Teoksen verkkoversio.
7. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja): Who's who in Finland 1954. Projekt Runeberg. Viitattu 22.11.2015.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Serbian suuriruhtinaskunta**, (serb. Кнежевина Србија, *Kneževina Srbija*) oli vuosina 1830–1882 olemassa ollut valtio. Se syntyi Osmanien valtakunnan vasallina Venäjän–Turkin sodan jälkeen 1830. Ruhtinaskunta käytännössä itsenäistyi 1867, mutta valtio tunnustettiin vasta Turkin sodan jälkeen 1878. Lopulta ruhtinaskunnasta muodostettiin Serbian kuningaskunta 1882.

Historia
--------

Serbialaiset tekivät kaksi suurta kansannousua 1800-luvun alkupuolella Karađorđen ja Miloš Obrenovićin johdolla. Osmanit myöntyivät rauhaan serbien kanssa vuonna 1817, jolloin Obrenović sai ruhtinaan arvonimen ja määräysvaltaa serbien alueille.

Venäjän–Turkin sodan jälkeen 1830 osmanien oli myönnettävä autonominen asema Serbialle. Venäjän keisarikunta takasi Serbian suojeluksen, vaikka uusi valtio pysyikin osana Osmanien valtakuntaa. Vuonna 1833 ruhtinaskuntaan liitettiin lisää serbien asuttamia aluita.

Obrenović hallitsi uutta valtiota yksinvaltiaana, mikä johti kapinaan vuonna 1835 ja maan ensimmäisen perustuslain kirjoittamiseen. Venäjä ja Osmanien valtakunta pitivät perustuslakia liian liberaalina, joten se kumottiin nopeasti. Vuonna 1838 hyväksyttiin uusi perustuslaki, jolloin Serbiasta tuli perustuslaillinen monarkia.

Miloš Obrenović luopui kruunusta vuonna 1839 poikansa Milan Obrenović II:n hyväksi. Milan kuitenkin kuoli pian, joten Milošin toinen poika Mikael Obrenović nousi ruhtinaaksi. Mikael syrjäytettiin vuonna 1842 ja ruhtinaaksi valittiin Karađorđen poika Aleksanteri Karađorđević. Aleksanteri osoittautui heikoksi johtajaksi ja Serbian hallitus kutsui Milošin takaisin ruhtinaaksi vuonna 1858. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin ja Mikael Obrenović peri kruunun toistamiseen.

Vuonna 1867 Serbia saavutti käytännössä itsenäisyyden, kun osmanien sotilaat vedettiin pois maasta. Mikael salamurhattiin 1868 ja ruhtinaaksi valittiin Obrenović-suvun viimeinen elossa oleva mies, alaikäinen Milan Obrenović IV. Vuonna 1877 syttyi Osmanien valtakunnan ja Venäjän välille Turkin sota, jossa Serbia liittyi Venäjän puolelle. Sodan jälkeen 1878 kansainvälinen yhteisö tunnusti Serbian itsenäisyyden. Vuonna 1882 Serbiasta tuli kuningaskunta hallitsijanaan Milan I.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kiljunen, Kimmo: *Valtiot ja liput*, s. 129. Otava, 2004. ISBN 951-1-18177-7.
2. 1 2 3  Miloš Encyclopedia Britannica. Viitattu 27.9.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Serbia, Tietosanakirja osa 8
4. ↑  The History of Serbia's Royal Family Culture Trip. Viitattu 27.9.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Serbian ruhtinaskunta** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo psykiatrista. Yrjö Alanen (1860–1944) oli pappi ja kirjailija. Yrjö J. E. Alanen (1890–1960) oli teologian professori.*
**Yrjö Olavi Alanen** (30. tammikuuta 1927 Kurikka – 26. joulukuuta 2022) oli suomalainen psykoterapiaan erikoistunut psykiatri, neurologi ja tutkija. Hän oli Turun yliopiston psykiatrian professori.

Henkilöhistoria
---------------

Alasen vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Aarne Armas Alanen ja Eva Maria Wennerström. Hänen puolisonsa vuodesta 1952 on ollut Hanni Aalto, Alvar ja Aino Aallon tytär. Alanen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1944, lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1947 ja lisensiaatiksi vuonna 1952. Vuonna 1957 hänestä tuli hermo- ja mielitautien erikoislääkäri. Alanen väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1958 Helsingin yliopistosta. Hänen väitöskirjansa aiheena oli *The Mothers of Schizophrenic Patients*. 1970- ja 1980-luvulla Alanen kehitti kollegoidensa kanssa skitsofrenian tarpeenmukaiseksi hoidoksi nimetyn kansainvälistä huomiota saavuttaneen hoitomallin. Vuonna 2008 Alaselle myönnettiin Maailman Psykiatriyhdistyksen (WPA) ensimmäinen Pinel-palkinto.

Alanen toimi Turun yliopiston psykiatrian professorina vuosina 1968–1990. Hän on toiminut myös Suomen Mielenterveysseuran puheenjohtajana.

Teoksia
-------

Alanen on oman alansa kirjallisuuden lisäksi kirjoittanut kaksi muistelmateosta sekä muuta tietokirjallisuutta.

* Yrjö O. Alanen: *Dostojevskin hyvä ja paha*, 1981
* Yrjö O. Alanen: *Aallosta Shakespeareen ja Simenoniin. Psykiatrin esseitä klassikoista*, 2003
* Yrjö O. Alanen: *Entinen aika. Muistelmateos lapsuudesta ja nuoruudesta*, 2010
* Yrjö O. Alanen: *Samassa veneessä - psykiatrin muistelmia ja merkintöjä*, 2012

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Julkiterhikki.fi-haku 28.05.2019. Oikeuksissa mainittuun hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyteen sisältyi nykyiset psykiatrian ja neurologian erikoistumislat.
3. 1 2  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978*, s. 39. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-1-04755-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 13.8.2015).
4. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 52. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
5. ↑  Kirpilä, Juhani – Motti, Sisko – Oksa, Anna-Marja (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 13–14. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
6. ↑  Philippe Pinel -palkinto emeritusprofessori Yrjö Alaselle  25.9.2008. Turun yliopisto.  Arkistoitu 22.10.2017. Viitattu 13.8.2015.
7. ↑  Alanen Yrjö O.: Samassa veneessä Therapeia-säätiö.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 21.5.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Alanen, Yrjö hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Ōyama Iwao.
**Ōyama Iwao** (12. marraskuuta 1842 Kagoshima – 10. joulukuuta 1916) oli japanilainen ruhtinas ja sotamarsalkka. Venäjän–Japanin sodan aikana vuosina 1904–1905 hän komensi Japanin armeijaa Mantšuriassa.

Ōyama kuului kagoshimalaiseen mahtisukuun, ja hän oli samuraikomentaja Saigō Takamorin serkku. Ōyama kunnostautui upseerina vuoden 1868 Meiji-restauraation yhteydessä, ja hänet lähetettiin Eurooppaan opiskelemaan sotilastaktiikkaa. Vuosien 1870–1871 Ranskan–Saksan sodan aikana hän toimi Japanin sotilastarkkailijana saksalaisten puolella. Saatuaan ylennyksen kenraalimajuriksi hän palasi Ranskaan suorittamaan lisäopintoja. Satsuman kapinan kukistamisen yhteydessä Ōyama komensi ensimmäistä prikaatia. Hänet ylennettiin vuonna 1878 kenraaliluutnantiksi, ja hän toimi vuosina 1880–1895 Japanin sotaministerinä. Hän sai 1884 kreivin arvon ja 1891 ylennyksen kenraaliksi.

Vuosien 1894–1895 Kiinan–Japanin sodassa Ōyama komensi Japanin 2. armeijaa, joka nousi maihin Liaotungin niemimaalla ja valtasi rynnäköllä Port Arthurin 21. marraskuuta 1894. Lyötyään perääntyvät kiinalaiset useissa muissakin taisteluissa hän siirtyi vuodenvaihteessa 3. armeijan komentajaksi. Ylitettyään tammikuun 1895 lopussa Bohainmeren hän nousi maihin Shantungin niemimaalla ja valtasi 10. helmikuuta kolmen viikon piirityksen jälkeen Weihaiwein tärkeän sotasataman. Tämän sodan jälkeen Ōyama sai markiisin arvon. Vuonna 1898 hänet nimitettiin pääesikunnan päälliköksi ja ylennettiin sotamarsalkaksi (*gensui*).

Venäjän–Japanin sodan puhjettua Ōyama nimitettiin helmikuussa 1904 Mantšuriaan lähetetyn armeijan komentajaksi. Hänen suunnitelmansa mukaan kolme armeijaa etenisi Korean niemimaan länsirannikolta ja Liaotungin niemimaan itärannikolta kohti Liaoyangia, ja samanaikaisesti Port Arthur vallattaisiin venäläisiltä. Port Arthur kesti japanilaisten piiritystä odottamattoman pitkään, mutta muilta osin Ōyaman suunnitelma toteutui. Ōyama siirtyi heinäkuussa 1904 Tokiosta Mantšuriaan johtamaan operaatioita. Hänen johdollaan japanilaiset voittivat Liaoyangin, Shahon ja Mukdenin taistelut, joista viimeinen ratkaisi sodan heidän edukseen. Ōyama vetäytyi vuonna 1906 sotilaspalveluksesta. Seuraavana vuonna hän sai ruhtinaan (*kōshaku*) arvon. Vuodesta 1914 hän toimi keisarillisena sinetinhaltijana.

Nuorena upseerina Ōyama valitsi vuonna 1868 irlantilaisen John William Fentonin pyynnöstä sanat Kimi ga yo -lauluun, jonka Fenton sävelsi. Siitä tuli vuonna 1880 Japanin kansallislaulu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Oyama, Iwao (englanniksi) Portraits of Modern Japanese Historical Figures. Japanin parlamentin kirjasto. Viitattu 9.3.2014.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1914), s. 1192–1193 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ōyama Iwao** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Japani

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
Alexander Aminoff. Valokuva on otettu 1900-luvun alun Pietarissa. 
**Alexander Aminoff** (15. huhtikuuta 1865 Ruovesi – 5. helmikuuta 1918 Ruovesi) oli suomalainen maanviljelysneuvos ja valtiopäivämies.

Aminoffin vanhemmat olivat tilanomistaja Adolf Fredrik Aminoff ja Emilia Grotenfelt ja puoliso vuodesta 1902 Sophie Emmy Ulrika Julia von Kraemer (k. 1956), amiraali Johan Fredrik Oskar von Kræmerin ja vapaaherratar Sofia Maria Julia Dorotea Cedercreutzin tytär. Aminoff tuli ylioppilaaksi 1883 ja valmistui filosofian maisteriksi 1886.

Hän omisti Pekkalan kartanon sivutiloineen Ruovedellä 1888–1918. Aminoff teki Pekkalan kartanosta nykyaikaisen suurtilan, joka perustui maanviljelyn että metsänhoidon korkeaan tasoon, laajuuteen ja edelläkävijän rooliin. Kartanon metsien hoitosuunnitelma pyrki ehkäisemään ympäristötuhoja ja tasapainottelemaan voimaperäisen metsätalouden ja luonnonhoidon välillä. Hoitosuunnitelma oli aikaansa edellä. Aminoffin aikana kartanon maille rakennettiin runsas määrä uusia rakennuksia ja vanhoja rakennuksia kunnostettin.

Aminoff toimi Pekkalan meijerikoulun johtajana 1886–1918.

Aminoff rakensi keuhkotautiparantolan omilla varoillaan, jonka hän lahjoitti Ruoveden kunnalle. Aminoff toimi Kurun-Ruoveden-Virtain Telefooni Oy:n hallituksen puheenjohtajana. Hän oli perustamassa Ruoveden maamiesseuraa ja toimi seuran puheenjohtajana. Aminoff toimi Ruoveden osuuskaupan hallituksen puheenjohtajana ja Ruoveden säästöpankin isännistön puheenjohtajana. Hän toimi Suomen Ayrshire-yhdistyksen johtokunnan varapuheenjohtajana.

Aminoff oli myös Ruoveden kuntakokouksen esimies 1896–1904 ja kunnanvaltuuston jäsen. Aminoff oli puoluetaustaltaan nuorsuomalainen.

Aminoff oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän kannatti säätyvaltiopäivillä naisten äänioikeutta vuonna 1897. Aminoff oli talousvaliokunnan puheenjohtaja säätyvaltiopäivillä 1905-1906.

Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai 1908.

Hän joutui punaisten surmaamaksi kotonaan helmikuussa 1918.

Aminoffia pidettiin aloiterikkaana, kaukonäköisenä, tarmokkaana, valistuneena ja uudistukselle alttiina.

Maanviljelysneuvos, osuustoimintaliikkeen vaikuttaja Gunnar Aminoff oli Alexander Aminoffin poika.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Aminoff Alexander Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 18.4.2021.
2. 1 2  Kuka kukin oli Viitattu 18.4.2021.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  Mönkkönen, Mauri: Maanviljelysneuvos Alexander Aminoff *kansallisbiografia.fi*.  5.9.2009. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 20.4.2023.
4. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 46. Viitattu 11.4.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Kävelysilta vuonna 2016.
**Humalistonsilta** eli **Turun ratapihan kävelysilta** on Turussa Pohjolan kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1963 avattu kävelysilta, joka ylittää Turun päärautatieaseman ratapihan. Sillan eteläpää on päärautatieaseman vieressä Ratapihankadulla ja pohjoispää Köydenpunojankadulla lähellä kulttuurikeskus Logomoa. Silta on pituudeltaan 294 metriä ja leveydeltään kolme metriä.

Valmistuessaan rautatieasema sijaitsi kaupungin laidalla, mutta asutuksen levitessä oli se jäänyt kaupunkirakenteen keskelle. Ratapiha oli eristetty muulta liikenteeltä, mutta sallittuja kiertoteitä pidettiin liian pitkinä joten ratapihaa käytettiin yleisesti jalankulkijoiden oikotienä. Valtuustoaloite sillan rakentamiseksi tehtiin lokakuussa 1960. Silta avattiin käyttöön 27. marraskuuta 1963.

Turun kaupunki maksoi sillan rakennuskustannuksista 75 prosenttia ja VR 25 prosenttia. VR vastasi myös rakennustöistä. Sillassa on 11 pilaria ja kuusi 45 metristä siltajännettä. Sillan päässä sijaitsevat portaat ovat yhteensä noin 20-metriset. Silta ylittää ratapihan noin 6 metrin korkeudessa.

Sillan käytettävyyttä pidetään huonona, koska talvella vesivanerinen*tarkistettava* siltakannen pinta on liukas ja sillan päädyn portaat ovat jyrkät ja soveltumattomat pyöräillä tai kulkea lastenrattailla. Silta on kuitenkin kävelijöiden suosiossa. Silta oli ennen VR:n omistuksessa ja sen puhtaanapidosta vastasi Turun kaupunki. Kaupungille silta siirtyi vuoden 2012 alussa. Turun kaupungin nimistötoimikunta päätti ehdottaa 16. lokakuuta 2007 VR:n konepaja-alueen asemakaavanmuutoksen yhdeydessä sillan nimeksi *Humalistonsilta*. Humalistonsillalta 330 metriä länteen on rakenteilla ratapihan yli kävelysilta Logomon silta.

Kävelysilta on osa Valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä, Turun rautatieympäristöä. Kävelysilta oli osa Turun kulttuuripääkaupunkihanketta, kun siihen toteutettiin valo- ja ääniteos talvella 2011.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Junttila, Veli: Turku 1963: Turun ratapihan ylikulkusilta avattiin (ISSN: 0356-133X) *ts.fi*.  25.11.2013. Turun Sanomat Oy.  Arkistoitu 10.6.2016. Viitattu 20.9.2014.
2. 1 2  Asemakaavan selostus (pdf) (sivut 14 & 25) *Asemakaava-, asemakaavamuutos-, tonttijako- ja tonttijaonmuutosehdotus: "VR:n konepaja-alue" Asemakaavatunnus 44/2004*.  15.3.2013. Turun kaupunki. Viitattu 20.9.2014. [vanhentunut linkki]
3. 1 2  Orell, Jussi: Ylikulkusillan kehno kunnossapito kiukuttaa käyttäjiä (ISSN: 0356-133X) *ts.fi*.  17.1.2007. Turun Sanomat Oy. Viitattu 20.9.2014.
4. ↑  Heino, Jari: Turun valtuusto nieli Logomon sillan uuden hinnan (ISSN: 0356-133X) *ts.fi*.  21.5.2019. Turun Sanomat Oy. Viitattu 20.7.2019.
5. ↑  Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt: Turun rautatieympäristöt (Kulttuuriympäristön rekisteriportaali) *kulttuuriymparisto.nba.fi*.  24.8.2011. Museovirasto. Viitattu 20.9.2014.
6. ↑  Lilja, Kimmo: Punasiirtymä sointihohteessa (ISSN: 0356-133X) *ts.fi*.  15.1.2011. Turun Sanomat Oy. Viitattu 20.9.2014. [vanhentunut linkki]

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Humalistonsilta**.
**Heikki Juhani Sirviö** (s. 31. tammikuuta 1955 Iisalmen maalaiskunta) on suomalainen diplomi-insinööri ja eläköitynyt lannoiteteollisuuden yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.

Sirviö valmistui diplomi-insinööriksi kemian tekniikan alalta Teknillisestä korkeakoulusta 1979. Hän oli Kemiran osastoinsinööri Siilinjärvellä 1980–1984, tuotannonsuunnittelupäällikkö Helsingissä 1984–1985, materiaalipäällikkö 1985–1988 ja operatiivinen päällikkö 1988–1989. Kemiran Siilinjärven tehtaiden teknillinen johtaja Sirviö oli 1989–1991, Kemira Agron fosforiliiketoiminnan kehittämisprojektin päällikkö 1991–1994, liiketoimintayksikkö Kemphosin päällikkö ja Kemira Chemicals Oy:n apulaisjohtaja Siilinjärvellä 1994–2000 ja tehtaanjohtaja 1996–2000.

Kemira Oyj:n Kemira Agro Specialities -liiketoimintayksikön johtaja Sirviö oli 2000, Kemira Agro Oy:n, vuodesta 2003 Kemira GrowHow Oyj ja vuodesta 2008 Yara Suomi Oy, johtaja 2000, toimitusjohtaja 2000–2009 ja sitten Yara International ASA:n johdon strateginen neuvonantaja. Sirviöllä on myös ollut useita kotimaisia ja kansainvälisiä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kotilainen, Sofia: Teollisuusneuvos Heikki Sirviö (1955–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 7.2.2024.
2. ↑  Nimityksiä.  *Etelä-Suomen Sanomat*, 26.8.2009, nro 232, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.2.2024.  (ei-vapaa)
**Jasin-Amin Assehnoun** (s. 26. joulukuuta 1998) on jalkapalloilija, joka edustaa Tanskan Superliigassa pelaavaa Vejleä. Hänellä on Suomen ja Marokon kansalaisuudet.

Ura
---

Assehnoun pelasi juniorivuosinaan pääkaupunkiseudulla Pitäjänmäen Tarmon, HJK:n, PK-35:n ja FC Espoon riveissä. Aikuisten ensimmäisenä seurana toimi vuodesta 2017 Kakkosessa pelannut FC Espoo, josta hän siirtyi loppukesästä 2018 Veikkausliigaan FC Lahden riveihin. Assehnoun teki FC Lahden kanssa kahden ja puolen vuoden sopimuksen kauden 2020 loppuun. FC Lahtea Assehnoun edusti lopulta kolmen vuoden ajan ennen siirtoaan FC Emmeniin kesällä 2021. 

Emmenissä Assehnoun onnistui ensimmäisellä kaudellaan Eerste divisiessä maalinteossa seitsemän kertaa 36 ottelussa. Emmen nousi kauden päätteeksi Eredivisieen, jossa Assehnoun esiintyi kaudella 2022–2023 29 kertaa, onnistuen kerran maalinteossa. Emmen putosi kauden päätteeksi jälleen sarjatasoa alemmaksi.

Kesällä 2023 Assehnoun siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Tanskan Superliigan Vejleen.

Maajoukkueura
-------------

Assehnoun on ollut vuosina 2019–2020 Suomen alle 21-vuotiaiden joukkueen vahvuudessa ja pelannut 13 maaottelua. Assehnoun sai ensimmäisen kutsunsa A-maajoukkueeseen, kun hänet nimettiin EM-lopputurnausta edeltävään leiriryhmään toukokuussa 2021. Assehnoun teki A-maajoukkuedebyyttinsä harjoitusottelussa Ruotsia vastaan 29. toukokuuta 2021. Lopulliseen EM-kisajoukkueeseen Assehnounia ei kuitenkaan valittu. Syyskuussa 2022 A-maajoukkueen päävalmentaja Markku Kanerva kertoi Assehnounin tavoittelevan tulevaisuudessa Suomen sijaan paikkaa Marokon A-maajoukkueessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jasin-Amin Assehnoun Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑   Assehnoun Soccerway-sivustolla (englanniksi)
3. 1 2  Jasin Assehnoun - Player profile 21/22 *www.transfermarkt.com*. Viitattu 20.4.2022. (englanniksi)
4. ↑  ​Jasin Assehnoun FC Lahteen *fclahti.fi*.  26.7.2018. Viitattu 13.12.2020.
5. ↑  Tuukka Ikkeläjärvi: Jasin Assehnoun siirtyy Tanskan pääsarjaan *SuomiFutis*.  21.7.2023. Viitattu 27.7.2023.
6. ↑  Huuhkajien leiriryhmä julkaistu *www.palloliitto.fi*.  Arkistoitu 19.5.2021. Viitattu 20.5.2021.
7. ↑  Huuhkajilla viimeinen näyttöpaikka, Sparv mukana – tässä Suomen avaus Ruotsia vastaan *www.iltalehti.fi*. Viitattu 30.5.2021.
8. ↑  Tässä on Huuhkajien EM-kisajoukkue! *www.palloliitto.fi*.  Arkistoitu 1.6.2021. Viitattu 20.4.2022.
9. ↑  Huuhkajissa mukana ollut taituri valitsi Marokon – Markku Kanerva paljasti, ettei AC Milaniin siirtynyt toppari poissulkenut Suomen edustamista *Yle Urheilu*.  14.9.2022. Viitattu 22.9.2022.

  

FC Lahti – Veikkausliiga
3 Koskipalo |
4 Järvenpää |
5 Kouassivi-Benissan |
6 Pasanen |
7 Zeqiri |
8 Klinga |
9 Geoffrey |
10 Virta |
11 Lampinen |
15 Pirttijoki |
17 Sejdiu |
20 Heinonen |
22 Hertsi |
23 Köse |
24 Henrique |
25 Reguero |
26 Memolla |
27 Penninkangas |
30 Munukka |
31 Tiainen |
70 Emsis |
77 Ademi |
93 Christofi |
99 Kandji |
Valmentaja Zeneli
**Mia Emilia Elisabeth Palonen** (s. 1977 Kuopio) on suomalainen politiikantutkija. Hän on työskennellyt valtio-opin yliopistotutkijana Helsingin yliopistossa vuodesta 2020. Palonen on tutkinut erityisesti populismia ja lähidemokratiaa sekä kaupunki- ja kulttuuripolitiikkaa ja muun muassa kulttuuripääkaupunkien ja Euroopan tuottamisen intellektuaalista historiaa.

Palonen valmistui kandidaatiksi (BA, Contemporary East European Studies) University College Londonista vuonna 2000 ja maisteriksi (MA, Ideology and Discourse Analysis) Essexin yliopistosta 2001. Hän väitteli Essexissä tammikuussa 2006. Hänen väitöskirjansa käsitteli Unkaria ja sen poliittista kahtiajakoa. Palosen professorina Essexissä oli tunnettu politiikan, populismin ja hegemonian teoreetikko Ernesto Laclau. Palonen on valtio-opin (erityisesti kulttuuripolitiikan) dosentti Jyväskylän yliopistossa vuodesta 2016 ja toimi valtio-opin lehtorina Helsingin yliopistossa 2015–2018.

Palonen oli *Ydin*-lehden päätoimittaja 2007–2009. Hän oli perustamassa *Politiikasta*-verkkolehteä ja toimi sen ensimmäinen päätoimittajana. Palonen on Valtiotieteellisen yhdistyksen puheenjohtaja.

Julkaisuja
----------

* Palonen, Emilia & Saresma, Tuija (toim.): *Jätkät & jytkyt: perussuomalaiset ja populismin retoriikka*. Tampere: Vastapaino, 2017. ISBN 978-951-768-617-4.
* Kovala, Urpo; Palonen, Emilia; Ruotsalainen, Maria & Saresma, Tuija (toim.): *Populism on the Loose*. Jyväskylän yliopisto, 2018. ISBN 978-951-39-7401-5. Teoksen verkkoversio.

Lähteet
-------

1. 1 2  Curriculum vitae Helsingin yliopisto. Viitattu 21.12.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  CV Helsingin yliopisto. Viitattu 21.12.2021.
3. 1 2 3  Emilia Palonen *Helsingin yliopiston tutkimusportaali*. Helsingin yliopisto. Viitattu 21.12.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID
* Scopus

 |

 |
Sitdíq Aydarov.
**Sitdıyq Xänif ulı Aydarov** (oik. *Räxmätullin,* tat. Ситдыйк Хәниф улы Айдаров / Рәхмәтуллин, ven. Ситдик Ханифеевич Айдаров / Рахматуллин, *Sitdik Hanifejevitš Aidarov / Rahmatullin*; 25. joulukuuta 1895 - 13. syyskuuta 1938) oli tataaritaustainen neuvostoliittolainen näyttelijä ja oopperalaulaja (baritoni). Aydarov syntyi kylässä *Çırşı*, Vysokogorskin alueella, Tatarstanissa. Hänen kiinnostus musiikkiin alkoi jo lapsena. Häntä opetti muun muassa tunnettu kazanilainen laulaja Felix Ošustovitš. Aydarovin ensimmäinen merkittävämpi esiintyminen oli musiikillisen draaman *Ğaliyäbanun* hahmo "Xälil". Hän aloitti kiertelevässä teatteriryhmässä *Säyär*. Viimeiset vuotensa Aydarov työskenteli Moskovan konservatorion "tataariooppera studiossa". Aydarovin menehdyttyä nuorena hänen uransa päättyi lyhyeen, mutta häntä on kutsuttu yhdeksi tataarilaisen teatterin vaikuttavammaksi tekijäksi. Kazanissa on Aydarovin mukaan nimetty katu.

Perhe
-----

* Vaimo: Galija Mutygullovna Kaibitskaya, oopperalaulaja
* Poika: Sayyar Sitdikovitš Aidarov, arkkitehti

Lähteet
-------

1. ↑  Театральная энциклопедия. Том 1 / Глав. ред. С. С. Мокульский — М.: Советская энциклопедия, 1961
2. 1 2  Айдаров Ситдик Ханифеевич *nailtimler.com*.

Aiheesta muualla
----------------

* Ситдыйк Айдаров / Күренекле артист / Ситдик Айдаров / Выдающийся артист театра, оперный исполнитель
**Sanna Warsell** on valmistunut Turun Taideakatemiasta sirkustaiteilijaksi ja sirkusohjaajaksi. Hän on myös opiskellut Teatterikorkeakoulussa fyysistäteatteria ja klovneriaa. Hän on toinen Teatteri Tuikkeen perustajista, ja on erikoistunut teatterin ja sirkuksen yhdistämiseen.

Warsell asui 90-luvun puolivälissä New Yorkissa työskennellessään siellä au pairina ja päätyi siellä Off Broadwaylle tekemään sekalaisia töitä. Suomeen palattuaan hän haki Teatterikorkeakouluun mutta ei päässyt sinne ja haki sen jälkeen Lahden sirkuskouluun koska oli aiemmin harrastanut telinevoimistelua. Sieltä hän siirtyi opiskelemaan Turun ammattikorkeakoulun sirkuslinjalle, mistä valmistuttaan hän oli töissä norjalaisessa Cirkus KhaOomissa parin vuoden ajan. Ennen sirkusuraa hän on valmistunut myös leipuri-kodittoriksi.

Warsell taitaa laajasti erilaisia sirkusesityksiä. Hän esittää muun muassa elävää patsasta, klovnia, kävelee puujaloilla, tulitanssii ja nielee tulta sekä antaa ilma-akrobatiaesityksiä trapetsilla, tanssitrapetsilla, kankaalla ja kangaslenkeissä.

Warsell pyörittää myös Roihuvuoressa kerrostalon kivijalassa toimivaa kulttuurikahvila Roihuvuoren Rioa jossa pidetään elävän musiikin esityksiä, kirjallisia iltoja, taide-esityksiä ja -näyttelyitä sekä muita kulttuuritapahtumia.

Lähteet
-------

1. ↑  Sanna Warsell *Teatteri Tuike*. Viitattu 15.6.2021.
2. ↑  Historia *Teatteri Tuike*. Viitattu 15.6.2021.
3. 1 2  Sanna Warsell *Ohjelmatoimisto StarPoint*.  Arkistoitu 17.6.2021. Viitattu 15.6.2021.
4. 1 2  Rantanen, Tuomas: Sirkustaiteilija Sanna Warsell esittää Kummallinen kahvila -esityksessä asiakasta ja pyörittää omaa kulttuurikahvilaa lähiössä *Voima*.  30.7.2020. Viitattu 15.6.2021.
5. 1 2  Elmgren, Nalle: Kulttuurikahvila Roihuvuoren Rio tarjoaa leivonnaisia ja sielunruokaa *Kaupunkikanava*.  14.12.2020. Viitattu 15.6.2021.
6. ↑  Köysiakrobaatti Sanna Warsell *Ohjelmanaiset*. Viitattu 15.6.2021.
7. ↑  Vuoristo, Maarit: Sanna menetti kohtunsa syövän takia: Kohtu ei tee naista *Iltalehti*.  25.03.2015. Viitattu 15.6.2021.
**Fredrik Julius Petersen** (4. huhtikuuta 1820 Tuulos – 8. joulukuuta 1883 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston ylimääräinen professori 1871–1881.

Henkilöhistoria
---------------

Petersenin isä oli Tuuloksen kappalainen Frans Fredrik Petersen ja äiti Gustafva Elisabet Lalin. Ylioppilaaksi Petersen tuli 1838 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1845. Hänen väitöskirjansa hyväksyttiin 21.9.1870. Hän oli Helsingin yksityislyseon opettaja 1846–1848 ja 1849–1854, samalla Helsingin yläalkeiskoulun vt. rehtori 1848–1854, sitten vt. konrehtori 1854–1856. Porvoon lukion apulainen hänestä tuli 1853, virkaan hänet nimitettiin 1856. Hän oli Helsingin yliopiston vt. roomalaisen kirjallisuuden professori 1870–1883 ja saman oppiaineen ylimääräinen professori 1871–1881.

Julkaisuja
----------

* *De Martiano Capella emendando*, 1870
* *Lauseopillinen esimerkki-kokoelma Suomen vanhemmasta kansanrunoudesta kerätty*, 1885

Lähteet
-------

1. 1 2  Blomstedt, Kaarlo, ym. (toim.): *Kansallinen elämäkerrasto, IV osa: Malmström, K. R.–R.*, s. 350–351. Porvoo: WSOY, 1932.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 6, palsta 1164
3. ↑  Kotivuori, Yrjö: Fredrik Julius Petersén. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
4. ↑  Pieni tietosanakirja


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Neutrofiilinen granulosyytti.
**Syöjäsolu** eli **fagosyytti** on fagosytoosiin eli solusyöntiin osallistuva eli elimistön immuunijärjestelmään kuuluva solu, joka tuhoaa elimistöön päässeitä mikrobeja ja muita vierasaineita. Syöjäsoluilla on kyky tunnistaa solukalvonsa reseptoreilla vieraita molekyylejä, niellä vierasaine sekä lopuksi tappaa se. Tätä prosessia kutsutaan *fagosytoinniksi*. Veren syöjäsoluja ovat valkosoluihin kuuluvat monosyytit ja neutrofiilit.

Syöjäsolutyypit
---------------

Monosyytit kasvavat ja kehittyvät kudoksiin siirryttyään aktiivisiksi makrofageiksi. Ne kykenevät fagosytoimaan suuria määriä mikrobeja tai elimistön omia kuolleita tai vaurioituneita soluja. Paikalliset kudosmakrofagit muodostavat elimistön sisäisen puolustuksen ensimmäisen linjan, joka huolehtii puolustuksesta siihen saakka, kunnes muut mekanismit käynnistyvät. Infektion seurauksena monosyyttien tuotanto luuytimessä vilkastuu ja muutaman päivän kuluttua makrofagien määrä on suurentunut niin paljon, että pääasiassa ne vastaavat tulehdusalueen solusyönnistä.

Jyvässoluihin kuuluvat neutrofiilit vastaavat infektioalueella solusyönnistä pari ensimmäistä päivää. Ne saapuvat nopeasti tulehdusalueelle lisääntyneen verenkierron mukana ja siirtyvät hiussuonten seinämien läpi syömään mikrobeja. Neutrofiilien määrä infektioalueella kasvaa nopeasti, koska siellä muodostuu syöjäsoluja houkuttelevia aineita.

Lähteet
-------

1. ↑  Tirri, R.; Lehtonen, J.; Lemmetyinen, R.; Pihakaski, S. & Portin, P.: "fagosytoosi", *Biologian sanakirja*, s. 161. Uudistetun laitoksen 3. painos. Otava, 2006. ISBN 951-1-17618-8.
2. 1 2  Happonen, Holopainen, Sariola, Sotkas, Tenhunen, Tihtarinen-Ulmanen, Venäläinen: *Bios 4 – Ihmisen biologia*, s. 130–131. Helsinki: WSOY, 2005. ISBN 978-951-0-27632-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Syöjäsolu** Wikimedia Commonsissa
**Otto Johan Albin Brandt** (5. kesäkuuta 1860 Loviisa – 26. heinäkuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen urheiluvaikuttaja ja Oy Otto Brandt Ab:n perustaja ja toimitusjohtaja.

Brandtin vanhemmat olivat merikapteeni Otto Leonard Brandt ja Johanna Christina Hollming. Hän kävi yläalkeiskoulun ja palveli lennätinlaitoksella 1876–1902 ja siitä ajasta sähkötekniikan tutkinnon suoritettuaan piiri-insinöörinä ja mekaanikkona 12 vuotta. Brandt oli myös Suomen senaatin kanslian apulaisekspeditöörinä 1882–1890 ja Oulunkylän Sähkö Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1912. Vuonna 1905 hän perusti Helsinkiin urheiluliikkeen Aktiebolaget Otto Brandt Osakeyhtiön nimellä. Yritys aloitti saksalaisten Wanderer-moottoripyörien maahantuonnin 1900-luvun alussa. Tästä yhtiöstä kehittyi nykyinen Otto Brandt-konserni joka toimii moottoripyörien, mopoautojen, moottorikelkkojen, perämoottoreiden, mönkijöiden, pienkoneiden ym. maahantuojana. Konserni valmistaa myös veneitä ja harjoittaa veneilytarvikkeiden ja moottoripyörien vähittäismyyntiä,

Brandt oli Oulunkylän kuntakokouksen sihteerinä ja puheenjohtajana 1909–1921, Helsingin pitäjän kunnanvaltuuston jäsenenä 1914–1920, Oulunkylän kunnanvaltuuston jäsenenä 1921–1923 sekä valtuuston puheenjohtajana 1921. Brandt mennestyi kilpapyöräilijänä ja toimi Helsingin ja Viipurin soutupiireissä. Hän oli kehittämässä valtakunnallisia hiihtokilpailuja ja hän järjesti suomalaisia hiihtäjiä kilpailuihin ulkomaille. Brandt elvytti uudelleen Helsingin hiihtoseuran ja hän oli mukana perustamassa Hiihtoliittoa 1908 sekä järjestämässä Suomen Talvikisoja. Brandt oli useiden urheilujärjestöjen hallitusten puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana vuodesta 1896 alkaen. Hän suunnitteli useita suksimalleja ja otti osaa ulkomaisiin urheilualan näyttelyihin saaden kunniamaininnan. Brandt oli myös monien urheilujärjestöjen kunniajäsenenä.

Otto Brandt oli naimisissa vuodesta 1889 pietarilaisen Anna Elisabeth Åkermanin kanssa. Heillä oli neljä lasta. Vanhin poika Otto Wilhelm Brandt (1893–1974) oli tunnettu moottoriurheilija ja hän seurasi 1935 isäänsä Oy Otto Brandt Ab:n johdossa. Vanhin tytär Anni Brandt-Warén oli kuvataiteilija ja naimisissa taiteilija Matti Warénin kanssa.

Oulunkylässä sijaitsee Brandtin mukaan nimetty Otto Brandtin tie.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Aikalaiskirja 1934
2. 1 2 3  Brandtin perhe (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Kari Naskinen : Mustaa valkoisella 22.9.2018 : Otto Brandt, suomalaisen moottoripyöräilyn isä
4. ↑  Otto Brandt historia 1920-1940 (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Otto Brandt yritys
6. 1 2  Oulunkylän kaupunkipolku : Otto Brandtin tie
7. ↑  Otto Brandt historia 1961-1980 (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Armi Inkeri Hallstén-Kallia** (ent. **Kallia**, vuoteen 1906 **Hallstén**; 1. elokuuta 1897 Tuusula – 20. helmikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen järjestövaikuttaja.

Hallstén-Kallian vanhemmat olivat kanslianeuvos Onni Hallstén ja järjestöjohtaja Ilmi Hallstén, o.s. Bergroth, jotka toimivat molemmat Suomalaisen puolueen ja kokoomuksen kansanedustajina. Hänen veljensä R. G. Kallia oli IKL:n kansanedustaja. Hallstén-Kallia kirjoitti ylioppilaaksi 1915 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1922 ja maisteriksi 1923. Hän toimi aluksi Suomen Punaisen Ristin sihteerinä ja työskenteli vuosina 1926–1936 Kansainliiton sihteeristön virkailijana Genevessä. Palattuaan Suomeen hänet valittiin vuonna 1936 äitinsä seuraajana Suomen Naisyhdistyksen puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän oli kuolemaansa asti. Hän kuului myös Suomen akateemisten naisten liiton keskushallitukseen. Hallstén-Kallia oli veljensä tavoin aktiivinen IKL:ssä ja toimitti *Ajan Suunta* -lehden ulkomaanosastoa vuosina 1937–1939. Hän oli myös Akateemisten Naisten Karjala-Seuran puheenjohtajana 1939–1942. Sotavuosina hän oli valtioneuvoston tiedoituskeskuksen virkamiehenä ja kuului Naisten työvalmiusliiton johtoon.

Sodan jälkeen Hallstén-Kallia oli vuosina 1947–1949 Mannerheimin Lastensuojeluliiton ulkomaansihteerinä ja vuodesta 1951 Maailman terveysjärjestö WHO:n Suomen toimikunnan sihteerinä. Hän oli myös vuodesta 1949  Suomen NNKY-liiton hallituksen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Kuka kukin on 1954*, s. 173–174 Runeberg.org. Viitattu 10.7.2017.
2. 1 2 3 4  Kaarle Sulamaa: / Hallstén-Kallia (1800 - ) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  8.6.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
3. ↑  Maisteri Armi Hallstén-Kallia kuollut (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 23.2.1956, HS Aikakone. Viitattu 3.3.2018.
**Collinismi** oli Ruotsissa ja Pohjanmaalla 1700- ja 1800-luvulla vaikuttanut uskonnollinen ja henkinen liike, joka perustui Anders Collinin (1754–1830) toimintaan. Collinin pohjalaisia seuraajia kutsuttiin *colliaaneiksi*. Ruotsissa Collin sai sisäisen rukouksen sisäistämisestä hovikirjastonhoitajan arvonimen. Liikkeen johtaja Anders Collin oli J. V. Snellmanin vanhempien perhenaapuri Tukholman ajalta.

Collin toimitti Jakob Böhmen teoksia Tukholman Södermalmilta. Böhmen opit tavoittivat hyvin pohjalaiset, jotka samaistuivat böhmeläiseen elävän Jumalan janoamiseen. Vanhat kokemukset opettivat liikkeen kuitenkin varovaisuuteen ja toisaalta pelättiin konventikkeliplakaattia.

Opetus
------

Collinismi muistutti *hiljaisuuden retriittiä* 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta. Collinismi edusti sisäisen hiljaisuuden kuuntelemista. Suomen colliaanit välttivät vastakkainasettelua kirkon kanssa ja vetäytyivät pääosin omaan rauhaansa. Collinismiin liittyi tunne "elävän Jumalan janoamisesta". Lahkolaisuutta ei kuitenkaan syntynyt, sillä Collin kehotti alistumaan ulkonaisesti kirkon vaatimuksiin, jumalanpalvelukseen sekä sakramenttien käyttöön. Collin varoitti suomalaisia myös muista liikkeistä, kuten herrnhutilaisuudesta, Anna Rogelista, wallenbergiläisyydestä, Savon herännäisyydestä sekä hedbergiläisyydestä.

Lähteet
-------

* Kakkuri, Teemu: *Suomalainen herätys*. Herätyskristillisyyden historia nälkävuosista Nokia-missioon. Helsinki: Kirjapaja, 2014. ISBN 978-952-288-134-2.
* Krook, Tor: *Väckelserörelserna i Österbottens svenska församlingar under 1800-talet.*, s. 69–72. Helsinki: Suomen kirkkohistoriallisia toimituksia 31.1..
* Pajula, J. S.: *Jacob Böhmen vaikutuksesta Suomen n.k. mystikoihin*. Helsinki: Teologinen aikakausikirja, 1911.

### Viitteet

1. 1 2  Kakkuri 2014, s. 86
2. ↑  Krook, s. 69–72
3. 1 2  Pajula 1911, s. 1-12