recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Asta Backman vuonna 1965.
**Asta (alk. Agda) Elisabeth Backman** (o.s. **Inberg**; 4. helmikuuta 1917 Vaasa – 18. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.

Agda Inberg kävi Vaasassa kauppakoulun ja työskenteli Ilkka-lehden konttorissa, mutta toimi samalla iltanäyttelijänä Vaasan kaupunginteatterissa, johon sai vakituisen kiinnityksen 1940. Näytellessään jatkosodan vuosina Porin Teatterissa hän vaihtoi Agda-nimensä Astaksi ja tapasi tulevan aviomiehensä. Vuonna 1945 hänet kiinnitettiin ensi kerran Suomen Kansallisteatteriin, josta siirtyi miehensä kanssa Lahden kaupunginteatteriin vuosiksi 1947–53 ja palasi sitten Kansalliseen kymmeneksi vuodeksi. Backmanin teatterirooleja olivat muun muassa pääosat *Maria Stuartissa* ja *Rumassa Elsassa* sekä rouva Keller William Gibsonin *Ihmeidentekijässä*.

Vasta perustettu Televisioteatteri kiinnitti Asta Backmanin 1963, mutta Yleisradion vasemmistoradikalismin myötä hän siirtyi vuosikymmenen lopulla Mainos-TV:n televisioteatteriin, josta jäi eläkkeelle 1979. 1970-luvun alkuvuosina hän teki vielä Kansallisteatterissa muutamia rooleja.

Teatteriroolien lisäksi Backmanilla oli kymmenisen elokuvaosaa, muun muassa pääosa "probleemielokuvassa" *Ylijäämänainen*. Hänen osasuorituksensa sai paljon tunnustusta. Backman näytteli myös muun muassa kaksinaamaista opettajatarta elokuvassa *Neiti talonmies* ja kansakoulun opettajan rouvaa elokuvassa *Pastori Jussilainen*. Lisäksi hän näytteli elokuvassa *Täällä Pohjantähden alla* räätäli Halmeen (Kalevi Kahra) vaimoa. Hänen puolisonsa esitti elokuvassa apteekkari Dahlbergia.

Backman näytteli vielä eläkeiässä 1980-luvulla pääosaa televisiosarjassa *Vihreän kullan maa*. Hänen aviopuolisonsa oli näyttelijä Fritz-Hugo Backman. Pari avioitui vuonna 1947, ja liitto kesti Backmanin kuolemaan vuoteen 1993 asti. Heidän poikansa on toimittaja Martti Backman (s. 1948).

Filmografia
-----------

* *Synnin jäljet* (1946)
* *Ylijäämänainen* (1951)
* *Veteraanin voitto* (1955)
* *Pastori Jussilainen* (1955)
* *Neiti talonmies* (1955)
* *Kustaa III* (1963)
* *Paha kulkee* (1966)
* *Kuuma kissa?* (1968)
* *Täällä Pohjantähden alla* (1968)
* *Kesyttömät veljekset* (1969)
* *Pohjantähti* (1973)
* *Runoilija ja muusa* (1978)
* *Olga* (1978)

Lähteet
-------

1. ↑  Veistäjä, Verneri: *Teatterin maailma 1965, Suomen teatterilaitos ja teatteriväki*, s. 139. Helsinki: Tammi, 1965.
2. 1 2 3  Koukkunen, Kalevi: Asta Backman *Elonet*.  25.9.2014. Kansallinen audiovisuaalinen instituutti. Viitattu 17.10.2021.
3. ↑  Backman, Martti: Asta Backmanin muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.
4. ↑  Asta Backman. Ilona-esitystietokanta, Teatterin tiedotuskeskus. Viitattu 19.12.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet
* Yle

 |

 |
**Martti Pekka Tuunanen** (s. 31. tammikuuta 1951 Punkaharju) on suomalainen prikaatikenraali evp.

Tuunanen syntyi maanviljelijä Viljo Tuunasen ja Martta Silvennoisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1981 on Inkeri Isosalo.

Tuunanen tuli ylioppilaaksi Parikkalan yhteislyseosta 1972, Kadettikoulusta hän valmistui 1976 ja Sotakorkeakoulusta 1989. Tuunanen toimi lentoupseerina Karjalan lennostossa vuodesta 1976 ja Ilmavoimien koelentäjänä 1979–1987. Ilmavoimien esikunnan toimistoesiupseeri hän oli vuodesta 1989 ja toimistopäällikkö vuodesta 1991. Oltuaan puolustusministeriön erityistehtävissä 1991 hän palasi Ilmavoimien esikunnan päällikkötehtäviin vuosiksi 1992–1996. Satakunnan lennoston komentajana Tuunanen toimi vuodesta 1997 ja Ilmavoimien esikunnan päällikkönä vuodesta 1998. Tuunanen jäi eläkkeelle vuonna 2006. Vuoden 2009 alusta hänet valittiin Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen toiminnanjohtajaksi. Tätä tehtävää Tuunanen hoiti vuoteen 2015 asti, oltuaan jo aiemmin yhdistyksen Ilmapuolustuspiirin päällikkö.

Tuunanen ylennettiin vänrikiksi 1973, luutnantiksi 1976, yliluutnantiksi 1978, kapteeniksi 1984, majuriksi 1988, everstiluutnantiksi 1991, everstiksi 1996 ja prikaatikenraaliksi 1999.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 786. Tuunanen, Martti Pekka. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
2. ↑  MPK:lle uusi toiminnanjohtaja  15.10.2008. Puolustusministeriö.  Arkistoitu 6.3.2017. Viitattu 6.3.2017.
**Veli-Pekka Vapaavuori** (s. 20. maaliskuuta 1945 Rääkkylä) on suomalainen pianisti ja musiikkipedagogi, Tapani Valstan ja Pentti Pellon oppilas.

Vapaavuori opiskeli musiikkia Sibelius-Akatemiassa ja valmistui kanttori-urkuriksi vuonna 1968 ja diplomipianistiksi 1971 ja väitteli musiikin tohtoriksi 2001. Hän opiskeli myös teologiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui kandidaatiksi vuonna 1971. Hän piti ensikonserttinsa vuonna 1973.

Aluksi Vapaavuori työskenteli 1960–1970-luvulla seurakunnissa kanttori-urkurina ja nuorisopappina. Hän toimi pianonsoiton lehtorina Lapin musiikkiopistossa vuosina 1973–1978, Oulun konservatorion pianonsoiton yliopettajana 1978–1985 sekä Sibelius-Akatemian pianomusiikin lehtorina vuodesta 1985. Hän toimi Sibelius-Akatemian Kuopion-osaston johtajana 1998–1999 ja Akatemian rehtorina 1999–2004. Hän jäi eläkkeelle lehtorin virasta vuonna 2009.

Vapaavuori soittaa paitsi pianoa myös historiallisia kosketinsoittimia, kuten klavikordia ja cembaloa. Hän on esiintynyt muusikkona ja luennoitsijana eri puolilla maailmaa, tehnyt levytyksiä ja julkaissut musiikkikirjallisuutta.

Lähteet
-------

* Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 984. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
* Virtamo, Keijo (toim.): *Otavan musiikkitieto: A–Ö*, s. 466. Helsinki: Otava, 1997. ISBN 951-1-14518-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Vapaavuori, Pekka hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Eugene "Fats" Heard** (10. lokakuuta 1923 – 5. joulukuuta 1987) oli yhdysvaltalainen jazzrumpali. Clevelandissa syntynyt Heard valmistui Cleveland Central High Schoolista ja opiskeli pianonsoittoa Cleveland Institute of Musicissa ennen kuin otti rummut pääsoittimekseen. Hän soitti Coleman Hawkinsin ja Lionel Hamptonin yhtyeissä ja kuului Erroll Garnerin kokoonpanoon vuosina 1952–1955. Hän soitti Garnerin alkuperäisellä nauhoituksella "Misty"-kappaleesta.

1950-luvun lopulla Heard johti Modern Jazz Room -nimistä jazzklubia (entiseltä nimeltään Cotton Club) Clevelandin keskustassa ystävänsä Jim Bardin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Fats Heard *Discogs*. Viitattu 20. elokuuta 2013. (englanniksi)
2. ↑  Mosbrook, Joe: Jazzed in Cleveland: Part Twenty-Five *Cleveland.oh.us*.  26. kesäkuuta 1997.  Arkistoitu 12.4.2019. Viitattu 20. elokuuta 2013. (englanniksi)
3. 1 2  Chadbourne, Eugene: Fats Heard *Allmusic*. Viitattu 20. elokuuta 2013. (englanniksi)
4. ↑  Mosbrook, Joe: Jazzed in Cleveland: Part 112 *Cleveland.oh.us*.  5. helmikuuta 2007.  Arkistoitu 11.4.2019. Viitattu 20. elokuuta 2013. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Eurooppalainen lyhytkarva
**Eurooppalainen lyhytkarva** on Pohjois- ja Keski-Euroopan alkuperäiseen kissakantaan perustuva kissarotu, joka on ollut hyväksytty kansainvälisessä FIFé-kissajärjestössä sen perustamisesta lähtien, vuodesta 1949. Rotu on tuntematon Euroopan ulkopuolella ja kohtalaisen suosittu oikeastaan vain Pohjoismaissa. Englannin GCCF ei ole hyväksynyt rotua.

Eurooppalainen ei ole sama kuin maatiaiskissa, vaikka onkin siitä kehittynyt. Maatiaisia ei jalosteta, toisin kuin eurooppalaisia. Jotkut suomalaiset maatiaisyksilöt ovat kuitenkin niin lähellä rotumääritelmää, että ne voidaan rekisteröidä noviisiluokassa eurooppalaisiksi, jolloin niitä voidaan käyttää näyttelyissä ja jalostuksessa. 

Eurooppalaisessa kissassa ei saa olla merkkejä sekoittumisesta muihin kissarotuihin.

Värimuunnokset
--------------

Eurooppalaiselle hyväksytään vain rodulla luonnostaan esiintyviä värimuunnoksia, joita on useita kymmeniä. Hyväksytyt värit jaetaan yksivärisiin, tabby-kuviollisiin ja valkolaikullisiin. Yksivärisiin muunnoksiin kuuluvat muun muassa musta, sininen, valkoinen, punainen ja kilpikonnat. Tabby-kuviollisiin kuuluvat klassisen tabbyn ohella tiikeri ja täplikäs. Tabby-kuvioisille kissoille ei sallita valkoisia merkkejä.

Rakenne
-------

* Turkki: lyhyt, ei aluskarvaa ja helppohoitoinen.
* Pää: kohtalaisen leveä ja pyöreähkö.
* Silmät: pyöreät vinoasentoiset ja avoimet.
* Vartalo: kohtalaisen pitkä, notkea ja vahvarakenteinen.
* Tassut: tanakat ja keskikokoiset.
* Häntä: keskipitkä.

Täysikasvuinen eurooppalaisuros painaa 5–7 kg ja naaras 4–6 kg.

Lähteet
-------

1. ↑  Eurooppalainen lyhytkarva Fin Feronian

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eurooppalainen (kissa)** Wikimedia Commonsissa
**Nils Göran Lüchou** (30. huhtikuuta 1896 Helsinki – 28. syyskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen teatteriarvostelija ja dramaturgi.

Lüchoun vanhemmat olivat toimitusjohtaja Carl Birger Lüchou ja tämän ensimmäinen vaimo Hildur Irene Juselius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi. Lüchou opiskeli Pariisissa 1921, 1924 ja 1938 sekä Keski–Euroopassa 1929.

Lüchou oli Söderström & Co -kustannusyhtiön palveluksessa vuoteen 1949 saakka. Hän toimi Dagens Pressin ja Svenska Pressenin teatteriarvostelijana 1920–1949 sekä Yleisradion ruotsinkielisellä puolella dramaturgina 1938–1949. Lüchou oli myös Uusmaalaisen osakunnan kuraattorina 1925–1927.

Lüchou oli naimisissa vuodesta 1921 Marianne Dittmarin kanssa.

Teoksia
-------

* *Laga mat som Lou-Lou*, kirjoittajat Marianne och Nils Lüchou. Söderström, Helsingfors 1934, 2. painos 1934, 3. korj. ja laaj. painos 1957 (Kyllikki Villan suomennos nimellä *Hauskaa ruuanlaittoa : pakinaa ja ruuanvalmistusohjeita*, Otava 1955, 2. painos 1969)
* *Rollerna talar*; inledning av Eric Olsoni. Söderström, Helsingfors 1951
* *Teaterstaden Helsingfors under tre decennier: teaterrecensioner 1921–49: inledning och repertoarförteckning 1920–50*; red. av Marianne Lüchou. Söderström, Helsingfors 1960

Lähteet
-------

* Nils Göran Lüchou SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961
* Teokset Fennica–tietokannasta

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Jotši-kaani** (mong. Зүчи, *Züchi*, noin 1185–1227) oli Tšingis-kaanin Börte-vaimon ensimmäinen poika. 

Pian Tšingis-kaanin (silloin Temujin) kanssa avioiduttuaan merkiitti-heimo kaappasi Börten. Börte annettiin merkiittien johtajan veljelle Chilger Bokelle, jonka luona hän oli muutamia kuukausia kunnes Temujin vapautti hänet. Vähän sen jälkeen hän synnytti Jotšin. Vaikkakin Tšingis-kaani tunnusti Jotšin pojakseen, epäilyt pojan isästä säilyivät eivätkä jääneet vaille vaikutusta. Jotšin perillisiä ei koskaan hyväksytty suurkaaneiksi, vaikka sukuhaara oli vanhin. 

Jotši oli tärkeä osallinen Tšingis-kaanin sodissa 1220-luvun alkuvuosiin asti, mutta nuorempien poikien tultua täysi-ikäisiksi oli nähtävissä merkkejä Tšingis-kaanin ja Jotšin suhteiden viilentymisestä. Jotši sai hallittavakseen valtakunnan läntisimmät osat Ural- ja Irtyš-jokien välissä. Mongoliperinteiden mukaisesti hän sai kahden muun vanhemman pojan tapaan alueelleen vain 4 000 mongolisotilasta, kun taas nuorin poika Tolui sai 101 000. Niinpä Batu ja muut Jotšin perilliset laajensivat aluetta, josta tuli Kultaisen ordan valtakunta, pääosin paikallisista turkkilaisväestöistä rekrytoiduilla sotilailla.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
Nils Erik Villstrand (2010)
**Nils Erik Villstrand** (s. 24. toukokuuta 1952 Purmo) on suomalainen historioitsija ja filosofian tohtori (1992). Villstrand työskenteli vuosina 1993–1996 Svenska litteratursällskapetin arkistossa ja oli vuosina 1996–2000 museonjohtajana Pohjanmaan museossa. Vuonna 2000 hänet nimitettiin Åbo Akademin Pohjoismaiden historian professoriksi. 

Tutkijana Villstrand on ollut kiinnostunut varsinkin varhaismodernista ajasta Ruotsin valtakunnassa, 1500-, 1600- ja 1700-luvuista sekä Pohjanmaan historiasta. Monet hänen tutkimuksensa, muun muassa väitöskirja *Anpassning eller protest: Om utskrivningarna av fotfolk till den svenska krigsmakten på 1600-talet* (1992), käsittelevät valtiovaltaa suurvalta-ajan Ruotsissa. 

Vuonna 2009 Villstrandilta ilmestyi Svenska litteratursällskapetin julkaisemassa Sarjassa *Suomen ruotsalainen historia* samaa ajanjaksoa käsittelevä yleisesitys *Riksdelen: Stormakt och rikssprängning 1560–1812*, joka suomennettiin vuonna 2012 nimellä *Valtakunnanosa: Suurvalta ja valtakunnan hajoaminen 1560–1812*. Hän on kirjoittanut myös Åbo Akademin historian, ja teoskokonaisuuden ensimmäinen osa *Åbo Akademi i sin början 1918–1945* sai Svenska litteratursällskapetin palkinnon keväällä 2020.

Lähteet
-------

* Villstrand, Nils Erik hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
* Nils Erik Villstrand: Riksdelen. Stormakt och rikssprängning 1560–1812.
* Villstrand, Nils Erik: Valtakunnanosa: Suurvalta ja valtakunnan hajoaminen 1560–1812 Svenska Litteratursälskapet i Finland. Viitattu 12.9.2014.
* Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 818. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
* Över tjugo belönas av Svenska litteratursällskapet.  *Hufvudstadsbladet*, 6.2.2020, s. 23. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 29.5.2020.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Puola
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Tolkienin fantasioiden Minas Ithiliä ja Morgulia, Minas Morgul on myös Summoningin albumi*
Taiteilijan näkemys Minas Ithilistä
**Minas Ithil** (suom. *Nousevan Kuun Torni*) on Gondorin vartiotorni J. R. R. Tolkienin kirjassa *Taru sormusten herrasta*. Se sijaitsee itään Minas Anorin kaupungista. Tornin nimeksi tuli **Minas Morgul** (*Mustan Velhouden Torni*) sen jälkeen, kun Nazgûlit valloittivat sen Kolmannella Ajalla.

Toinen Aika
-----------

Númenorin tuhouduttua Isildur ja Anárion, Elendilin pojat, perustivat Gondorin. Isildur rakensi Minas Ithilin lähelle Mordorin vuorirajaa, kun taas Anárion perusti Minas Anorin.

Kun Sauron palasi Númenorin tuhon jälkeen, hän hyökkäsi jäljellä olevien númenorilaisten kimppuun. Haltiain ja Ihmisten Viimeinen Liitto löi Sauronin vuonna 3441 Toista Aikaa.

Kolmas Aika
-----------

Vuonna 1980 Kolmatta Aikaa Nazgûlit palasivat Mordoriin (sen jälkeen kun Angmarin Noitakuningas voitettiin). Sormusvarjot alkoivat piirittää Minas Ithiliä pian paluunsa jälkeen, ja ottivat kaupungin komentoonsa. Minas Ithil täyttyi hirveillä pedoilla ja siitä tuli paha paikka. Niinpä sitä alettiin kutsua nimellä Minas Morgul.

*Taru sormusten herrasta* -kirjan tapahtumia, Lännen Armeija rikkoi sillan joka johti Morgulin laaksoon, ja sen pellot sytytettiin tuleen, eivätkä he tavanneet minkäänlaista vastarintaa, koska kaikki kaupungin joukot olivat tuhoutuneet Pelennorin kenttien taistelussa. Kaupunki oli silti liian paha, että siellä olisi voinut ihminen asua. Sormuksen Sodan jälkeen kuningas Elessar neuvoi Faramiria rakentamaan uuden kaupungin Minas Tirithistä kaakkon, Emyn Arnenille. Faramir hallitsi vaimonsa Éowynin kanssa ja Minas Morgul hylättiin kokonaan, mutta maa oli niin tuhottu, ettei siinä kasvanut mikään eikä siinä voinut asua moniin vuosiin.
**Samsung Galaxy Gear** on Samsungin valmistama älykello. Se toimii yhdessä Samsungin älypuhelimien kanssa, joissa on Android 4.3 tai uudempi. Kellon akkukapasiteetti on 315 milliampeeria. Sitä myytiin aluksi noin 300 euron hinnalla.

Kellon seuraaja on Samsung Gear 2.

Ulkoasu
-------

Galaxy Gearissa on pelkistetty alumiinirunko. Hihnan väriksi voi valita esim. mustan, valkoisen, harmaan tai oranssin. Näyttö on 1,6-tuumainen ja sen resoluutio on 320 x 320 pikseliä. Kellossa on yksi fyysinen painike sen oikealla kyljellä. Se toimii koti -ja virtanäppäimenä.

Käyttö
------

Kello ja puhelin paritetaan Bluetoothilla tai NFC:llä. Kun Gearin on yhdistänyt puhelimeen, se alkaa vastaanottaa ilmoituksia. Sillä voi myös kuvata ja katsella valokuvia sekä videoita, ohjata musiikkia ja soittaa sekä vastaanottaa puheluja, tarkistaa sään ja kalenterimuistutukset ja ottaa aikaa. Lisäksi kellossa toimii Samsungin S Voice -puheohjaus. Kellon oletussovellusten lisäksi sille on saatavilla muitakin sovelluksia. Kellotaulun ulkoasua ja sovelluksia voi hallita puhelimeen ladattavasta Gear Manager -sovelluksesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Backhaus, Jonne: Testissä: Galaxy Gear – Samsungin älykello  7.11.2013. Androidsuomi.fi.  Arkistoitu 18.5.2015. Viitattu 11.5.2015.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Pitkänen, Perttu: Testi: Samsungin älykello on kätevä mutta ei vielä tarpeellinen  12.11.2013. Digitoday. Viitattu 11.5.2015.
Friedrich Justin Bertuchin kuvitus siivekkäästä lohikäärmeestä vuodelta 1806.
**Eurooppalainen lohikäärme** on taruolento eurooppalaisessa kansanperinteessä ja mytologiassa.

  

Varhaiskeskiajalla ja sen jälkeen eurooppalainen lohikäärme on tyypillisesti kuvattu suurena, tulta hengittävänä, hilseilevänä, sarvimaisena ja liskomaisena olentona; Olennolla on myös nahkaiset, lepakkomaiset siivet, neljä jalkaa ja pitkä, lihaksikas, tarttuva häntä. Joissakin kuvauksissa on lohikäärmeitä, joilla on yksi tai useampi seuraavista: höyhenpeitteiset siivet, harjat, korvien röyhelöt, tuliset harjat, sen selkärankaa pitkin kulkevat norsunluupiikit ja erilaisia eksoottisia koristeita. 

Kansantarinoissa lohikäärmeen veri sisältää usein ainutlaatuisia voimia, jotka pitävät ne hengissä pidempään tai antavat niille myrkyllisiä tai syövyttäviä ominaisuuksia. Kristillisen kulttuurin tyypillinen lohikäärme suojelee kullalla ja aarteilla täytettyä luolaa tai linnaa. Paha lohikäärme yhdistetään usein suureen sankariin, joka yrittää tappaa sankarin. Hyvän lohikäärmeen sanotaan antavan tukea tai viisaita neuvoja. Roomalainen runoilija Vergilius kuvailee runossaan *Culex* paimenta, joka taistelee suuren kuristavan lohikäärmeen kanssa. Paimen kutsuu lohikäärmettä "serpentiksi" sekä "dracoksi". Tämä osoittaa, että hänen aikanaan nämä kaksi käsitettä saattoivat tarkoittaa samaa asiaa.

  

Vaikka lohikäärme on siivekäs olento, se löytyy yleensä maanalaisesta luolasta. Siitä voi tietää sen olevan Maan muinainen olento.

Nykyaikaiset lohikäärmeet
-------------------------

 West Edmonton Mallin tulta hengittävä lohikäärme animatronic. Se poistettiin vuonna 2014 korkeiden ylläpitokustannusten ja kuivuvan kumipinnan vuoksi.
Myöhäiskeskiajalta 1600-luvulle suositut tunnuskirjat edustavat usein lohikäärmettä ahneuden tunnuksena. Lohikäärmeiden yleisyys eurooppalaisessa heraldiikassa osoittaa, että lohikäärmeessä on muutakin kuin ahneutta.

Nykyaikana lohikäärmeitä on pitkään kuvattu ahneina aarteenkeräilijöinä, jotka kaipaavat kultaa ja arvokkaita jalokiviä. Tällaisissa tarinoissa, kuten *Beowulf*, aarteiden varastaminen herättää lohikäärmeen raivoa. Fantasiassa on kuitenkin ollut suuntaus kuvata lohikäärmeitä alun perin positiivisessa valossa: liittolaisina vihollisten sijaan, kuten Walesin punainen lohikäärme ja Puolan velilohikäärme. Lohikäärmeitä pidetään yhä enemmän ihmisten ystävinä, sekä erittäin älykkäinä ja jaloina olentoina, mutta ne ovat silti legendojen pelottavia petoja. Heidät esitetään usein yksittäisten ihmisten suojelijoina ja läheisinä ystävinä.

Pterosaurusten fossiilien löytämisen jälkeen eurooppalaiset lohikäärmeet kuvataan usein ilman etujalkoja, ja maassa ollessaan seisomassa sekä kävelemässä pterosauruksen tavalla takajaloillaan ja siipien ranteilla.

Lähteet
-------

1. ↑  European Dragons *American museum of natural history (amnh.org)*.
2. ↑  Appendix Vergiliana: Culex *thelatinlibrary.com*.
3. ↑  European dragon *Academic Kids (academickids.com)*.
4. ↑  European Dragon vs. Chinese Dragon: Lesson for Kids *study.com*.
5. ↑  European Dragon – Legend of the European Dragon *Medieval Chronicles (medievalchronicles.com)*.
**Erik Wallensköld** (alk. **Wallenius** 4. toukokuuta 1779 Tohmajärvi – 18. lokakuuta 1846 Turku) oli suomalainen senaattori, tuomari ja maaherra, joka toimi muun muassa Turun hovioikeuden presidenttinä.

Turun akatemiassa opiskellut Wallensköld valmistui tuomariksi vuonna 1799. Sen jälkeen hän toimi Turun ja Vaasan hovioikeuksissa sekä oli jäsenenä senaatin talousosastossa. Vuosina 1820–1822 Wallensköld oli johtajana Suomen vaihto-, laina- ja talletuskonttorissa eli Suomen Pankissa. Hän oli Turun ja Porin läänin virkaatekevä maaherra 1822–1826 sekä maaherra 1826–1828. Wallensköld toimi myös lyhytaikaisesti Kymenkartanon läänin maaherrana vuonna 1828. Turun hovioikeuden presidenttinä hän oli vuosina 1832–1840.

Valtioneuvoksen arvonimen Wallensköld sai 1823 ja hänet aateloitiin vuonna 1832. Wallensköldin isä oli talousmies Gabriel Wallenius, poika senaattori Adolf Waldemar Wallensköld ja pojanpoika professori Axel Wallensköld.

Katso myös
----------

* Wallenius (suku)

Lähteet
-------

1. 1 2  Kotivuori, Yrjö: Erik Wallensköld. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Viitattu 4.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Erik Wallensköld SKS:n Kansallisbiografiassa

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Lars Gabriel von Haartman** | **Turun ja Porin läänin maaherra**1822–1828 | Seuraaja:**Adolf Broberg** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Adolf Broberg** | **Kymenkartanon läänin maaherra**1828 | Seuraaja:**Abraham Joakim Molander** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**IJssel** on Reinin suuhaara Alankomaissa. Se on Waalin ja Nederrijnin jälkeen kolmanneksi suurin uoma, johon Rein virtaa Alankomaiden puolella. IJssel erkanee Nederrijnista Arnhemin kaupungin kaakkoispuolella ja virtaa 127 kilometriä pohjoiseen kunnes laskee IJsselmeeriin.

IJssel ei ole aina ollut Reinin suuhaara, vaan joet on yhdistetty toisiinsa kanavan kautta. Ensimmäinen kanava rakennettiin mahdollisesti hieman ennen ajanlaskun alkua, kun Nero Claudius Drusus valloitti Reinin ja Elben väliset alueet. Roomalaisaikana joen latinankielinen nimi oli Isala.

Lähteet
-------

1. ↑  Interventions in rivers and deltas – some examples (pdf) *Delft University of Technology OpenCourseWare*. Viitattu 3.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  IJssel *Rijkswaterstaat, Ministerie van Infrastructuur en Waterstaat*. Viitattu 24.2.2020. (hollanniksi)
3. ↑  Fossa Drusiana *Livius.org*.  14.3.2019. Viitattu 24.2.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **IJssel** Wikimedia Commonsissa
**Osmankivi** on Leppävirran kunnassa Osmajärvessä sijaitseva siirtolohkare jota on pidetty Pähkinäsaaren rauhan rajakivenä. Kivi kohoaa pystysuorana noin 2,5 metriä vedenpinnan yläpuolelle ja sen itäreunalla on metrin korkeudella penkkimäinen tasanne jota on käytetty nuotiopaikkana. Kivessä on kerrottu olleen myös hakattuja merkkejä jotka nykyisin ovat kuitenkin rapautuneet pois. Kansanperinteessä kivi liitetään lähellä asuneeseen Osma-jättiläiseen, samoin kerrotaan myös Osmo-nimisen miehen aikoinaan hukuttautuneen paikalla.

Maanmittari Jonas Nicklinin vuonna 1740 piirtämän kartan selityksissä mainitaan että kivi olisi ollut muinaisina aikoinaan venäläisten rajapaikkana. Kustavi Grotenfeltin Leppävirralta 1889 hankkiman tiedon mukaan kivessä oli ollut aikoinaan rajamerkkejä mutta ne oli hakattu pois Ruotsin hallituksen toimesta. Kustaa Vilkuna on arvellut että venäläiset hakkasivat kiveen rajamerkit vuoden 1500 tienoilla suorittaessaan rajantarkistusta ja että merkit olisi hakattu pois Täyssinän rauhan jälkeen jolloin raja siirtyi idemmäksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Kulttuuriympäristön rekisteriportaali : Leppävirta : Osmankivi, linkki päivitetty 25.7.2020
*Tämä artikkeli kertoo lentopalloilijasta. Murilo voi tarkoittaa myös brasilialaista jalkapalloilija Murilo Henrique de Araujo Santosia.*
Murilo
**Murilo Endres** (s. 3. toukokuuta 1981) on brasilialainen lentopalloilija. Hän on voittanut urallaan muun muassa maailmanmestaruuden, maailmanliigan, maailmancupin sekä Pan-Amerikan mestaruuden. Urheilulehti tituuleerasi Muriloa maailman parhaimpana lentopalloilijana kesällä 2011*lähde?*.

Ura
---

### Nuoruusvuodet

Murilo aloitti lentopallouransa jo nuorena vanhemman veljensä innostamana. Hänen isoveljensä Gustavo Endres on myös lentopalloilija.

### Brasilian superliiga

Murilo pelasi ensimmäisen kautensa Brasilian Superliigassa jo kaudella 1998-1999. Tuolloin hän oli vasta 17-vuotias. Joukkueena hänellä oli Banespa, jossa hän pelasi aina kauden 2003 loppuun saakka. Vuonna 2001 Murillo voitti yhdessä Brasilian nuorten maajoukkueen kanssa maailmanmestaruuden. Kausilla 2003-2005 Murilo pelasi Superliigaa Suzanon joukkueen riveissä. Tämän kauden jälkeen hän oli 23-vuotias ja sai lähteä pelaamaan ulkomaille.

### Italian liiga

Murilo siirtyi odotetusti Italian A1-liigaan, jossa hänen uusi seuransa oli Vibo Valentia. Hän pelasi kauden verran Vibo Valentiassa, kunnes teki sopimuksen liigan menestyksekkäimmän joukkueen Pallavolo Modenan kanssa. Pallavolo Modenassa hän voitti ensimmäisen kautensa aikana CEV-Cupin hopeaa, sekä toisella kaudellaan Challenge Cupin mestaruuden. Hän teki jatkosopimuksen seuran kanssa myös kaudeksi 2008-2009.

Kauden 2009 jälkeen Murilo teki paluun kotimaansa pääsarjaan, kun hän allekirjoitti sopimuksen Fiesp SESIn kanssa.

A-maajoukkue
------------

Brasilian miesten lentopallomaajoukkueessa Murilo teki ensiesiintymisensä vuonna 2005, jolloin hän voitti heti joukkueen mukana Lentopallon maailmanliigan. Nykyisin hän on noussut A-maajoukkueen runkopelaajaksi ja on voittanut kolmesti maailmanliigaan, maailmancupin sekä Etelä-Amerikan sekä Pan-Amerikan mestaruuden.

Vuonna 2010 Murilo voitti maailmanliigan ja maailmanmestaruuden, ja hänet valittiin MM-kisojen parhaaksi pelaajaksi.

Muuta
-----

Murilon veli Gustavo Endres on myös lentopalloilija. Gustavo on pelannut muun muassa Italiassa Sisley Volleyn joukkueessa.

Saavutukset
-----------

### A-maajoukkueessa

* Olympiahopeaa 2008
* Maailmanmestaruus 2006, 2010
* Maailmanliigan voitto 2005, 2006, 2007, 2010
* Maailmancupin voitto 2007
* Grand Champions Cup 2005
* Nuorten MM-kulta 2001

### Seurajoukkueessa

* Challenge Cupin mestaruus 2008
* CEV-Cupin 2. sija 2007

Lähteet
-------

1. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 32*, s. 260. Minerva Kustannus Oy, 2011. ISBN 978-952-492-483-2.
Assamilainen nainen.
**Assamilaiset** ovat indoarjalaista assamin kieltä puhuva kansa Intian Assamin osavaltiossa. Vuonna 1991 heitä oli noin 15 miljoonaa osavaltion 22 miljoonasta asukkaasta. Assamilaisia asuu myös Bhutanissa.

Assamin muinaisia asukkaita olivat indoarjalaisia kieliä puhuneet radhat ja kamarupat. 1200-luvulla alueen valtasivat Burmasta saapuneet thailaista kieltä puhuneet ahomit, jotka sulautuivat kantaväestöön. Myöhemmin alueelle on muuttanut väestöä muualta Intiasta sekä Bangladeshista. Vuoristossa asuu pieniä alkuperäiskansoja.

Kansan pääelinkeino on maanviljely ja tärkein viljelyskasvi riisi. Lisäksi kasvatetaan hirssiä, maissia, papuja, pähkinöitä, seesamia, banaaneita, mangoja, juuttia, puuvillaa, tupakkaa ja teetä. Vetojuhtina käytetään puhveleja ja härkiä. Alueella tuotetaan myös silkkiä. Assamin teeviljelmien työntekijät ovat yleensä kotoisin Intian muista osavaltioista.

Ruokavalion perustan muodostaa mausteiden, vihannesten ja kalan kanssa syötävä riisi. Naiset pitävät pitkää hametta ja värikästä puseroa, jonka päälle sidotaan šaali. Miesten pukuun kuuluu dhoti tai housut ja niiden päällä roikkuva paita. Suurin osa kansasta asuu maaseudulla. Talot rakennetaan yleensä bambusta ja savesta ja katetaan heinällä. Jakamattomat suurperheet ovat yleisiä.

Uskonnoltaan assamilaiset ovat etupäässä hinduja. Polyteistisen hindulaisuuden ohella alueella on myös ihmisten tasa-arvoa korostavia monoteistisia lahkoja. Kastien väliset erot ovat pienempiä kuin muualla Intiassa. Tärkeitä uskonnollisia keskuksia ovat Kamakhyan temppeli Guwahatissa and Kechaikhatin temppeli Sadiyassa.

Assamin lähin sukukieli on bengali, ja sitä kirjoitetaan kahdella kirjaimella täydennetyllä bengalin kirjaimistolla. Assaminkielinen taiderunous syntyi 1300-luvulla ja historiallinen proosa 1600-luvulla. Nykykirjallisuus alkoi kehittyä 1800-luvun lopussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Narody mira: istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 72. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1988.
2. 1 2  *Encyclopedia of Modern Asia, volume 1*, s. 173. Farmington Hills: Thomson Gale, 2002. ISBN 0-684-80617-7.
3. ↑  *Encyclopedia of India, volume 1*, s. 68, 70. Farmington Hills: Thomson Gale, 2006. ISBN 0-684-31350-2.
4. ↑  *Narody mira: istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 72–73. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1988.
5. ↑  *Encyclopedia of India, volume 1*, s. 68. Farmington Hills: Thomson Gale, 2006. ISBN 0-684-31350-2.
6. ↑  *Lingvistitšeski entsiklopeditšeski slovar*, s. 48. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1990. ISBN 5-85270-031-2.
**Erkki Fredrik Manner** (30. maaliskuuta 1909 Kuopio – 7. kesäkuuta 1983 Savonlinna) oli suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1974.

Mannerin vanhemmat olivat ylimestari Otto Manner ja Hilma Kaukonen ja puoliso vuodesta 1936 Elvi Vartiainen. Manner kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1930 ja valmistui koneenrakennuslinjalta diplomi-insinööriksi 1935. Hän oli 1936–1937 Kymin Oy:n Hallan selluloosatehtaan apulaisinsinöörinä, 1937–1942 Oulu Oy:n selluloosatehtaan osastoinsinöörinä, 1942–1944 samaan konserniin kuuluneen Pateniemen sahan yli-insinöörinä, 1944–1949 Enso-Gutzeit Oy:n suunnitteluosaston pääinsinöörinä Imatralla, 1950–1958 Enso-Gutzeitin Savonlinnan Lypsyniemen konepajan johtajana, sitten Enso-Gutzeitin metalliteollisuuden myyntijohtajana Helsingissä ja Lypsyniemen konepajan valvojana vuoteen 1965, jolloin Manner palasi Lypsyniemen konepajan paikallisjohtajaksi. Hän oli vielä 1968–1974 eläkkeelle jäämiseen saakka Enso-Gutzeitin konepajaryhmän johtaja.

Mannerilla oli sivutoimia ja luottamustehtäviä muun muassa sotien aikana Oulun teollisuusalueen päällikkönä, Vuoksenlaakson Teknillisen Seuran puheenjohtajana, Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton ostokomitean jäsenenä, Metexin hallituksen varajäsenenä, Savonlinnan keskussairaalan rakennustoimikunnassa, Mikkelin kauppakamarin hallituksessa ja sen edustajana Keskuskauppakamarissa, Savonlinnan kauppaoppilaitoksen säätiön hallituksessa sekä Kansallis-Osake-Pankin Savonlinnan konttorissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sakari Auvinen: Erkki Manner *Biografiasampo*. Viitattu 6.7.2023.
2. ↑  Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut *Kansallisbiografia*. Viitattu 6.7.2023.
**Muriki** (*Brachyteles arachnoides*) on hämähäkkiapinoihin kuuluva nisäkäslaji. Sitä tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikasta.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Murikin ruumis voi kasvaa 46–78 cm pitkäksi. Lajin häntä on hyvin pitkä ja voi saavuttaa noin 75–85 cm:n pituuden. Laji voi painaa 8–10 kg. Urokset ovat hieman naaraita kookkaampia. Ruumis on naamaa lukuun ottama villaisen karvan peittämä. Murikin väritys vaihtelee vaaleanharmaasta kullanruskeaan. Naama on väriltään musta. Murikin kädet ovat pitkät.

Levinneisyys ja elintavat
-------------------------

Murikia tavataan Brasiliasta etelärannikolta Minas Geraisin, São Paulon, Rio de Janeiron ja Paranán osavaltioista. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat trooppiset metsät ja erityisesti sitä tavataan vuoristoalueilta. Se liikkuu korkeiden puiden latvuskerroksissa. Murikit ovat päiväaktiivisia ja elävät useiden kymmenien yksilöiden perheryhmissä. Koiraat elävät perheryhmissään koko elämänsä, mutta naaraat jättävät ryhmän noin viiden vuoden iässä. Muriki on kasvinsyöjä ja sen ravintoa ovat kasvien lehdet, kukat, hedelmät ja siemenet. Murikit ovat moniavioisia ja sekä koiraalla että naaraalla voi olla useita parittelukumppaneita. Kädellisille poikkeavasti naaras valitsee parittelukumppaninsa ja naaras parittelee joka toinen vuosi. Naaraan raskausaika kestää 7–8 kuukautta ja naaras synnyttää yhden poikasen, joka syntyy useimmiten touko-syyskuussa. Vain naaras hoitaa poikasta.

Muriki luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Lajin kannan kooksi arvioidaan 1 100–1 200 yksilöä ja kannan kehityssuunta on vähenevä. Tärkeimmät uhat kannalle ovat elinympäristön häviäminen rannikkometsien hakkuiden vuoksi ja metsästys. Pienikokoiselle kannalle ovat uhkana myös petoeläimet kuten taira.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Talebi, M. Melo, F. Rylands, A.B. Ferraz, D. da S. Ingberman, B. Mittermeier, R.A. Martins, M. & Jerusalinsky, L.: *Brachyteles arachnoides* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2020-3*.  2019. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 23.2.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Anni Bladh: Brachyteles arachnoides *Animal Diversity Web*. Viitattu 23.2.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3  Muriqui New England Primate Conservancy.  Arkistoitu 12.1.2021. Viitattu 23.2.2021. (englanniksi)
4. 1 2  Woolly spider monkey Encyclopædia Britannica. Viitattu 23.2.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Muriki (*Brachyteles arachnoides*)
* iNaturalist: Muriki (*Brachyteles arachnoides*)
* ITIS: Brachyteles arachnoides (englanniksi)
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Brachyteles arachnoides (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1140418
* Wikispecies: Brachyteles arachnoides
* ADW: Brachyteles
* ARKive: brachyteles-arachnoides
* BioLib: 32165
* BOLD: 666106
* CoL: 5WRMR
* ECOS: 3238
* EoL: 323939
* Fossilworks: 232531
* GBIF: 2436666
* iNaturalist: 43404
* IRMNG: 11427495
* ITIS: 572959
* IUCN: 2993
* MSW: 12100409
* NCBI: 30594
* Species+: 10078

 |

 |
**Enni Rekola** (26. marraskuuta 1909 Viipuri – 19. maaliskuuta 1982) oli suomalainen näyttelijä, joka tunnettiin elokuvissa tummasta ja matalasta äänestään. Rekola oli tunnettu näyttelijä Helsingin kaupunginteatterissa. Teatteriuransa alussa hän esiintyi Viipurin kaupunginteatterissa vuosina 1931-32. Lisäksi hän näytteli 20 elokuvassa vuosina 1945-1968.

Kaupunginteatterissa Rekolan näyttämötehtäviä olivat muun muassa *Rakkain rakastaja*, *Kansanvihollinen*, *Sanny Kortmanin koulu*, *Naiset* ja *Peer Gynt*. Hän näytteli myös useita sivuosia elokuvissa, kuten *Nokea ja kultaa* (1945) ja *Nuoruus sumussa* (1946). Elokuvasadussa *Prinsessa Ruusunen* (1949) Rekola nähtiin Tuonettaren osassa. Hänet muistettaneen kuitenkin parhaiten komedian *Virtaset ja Lahtiset* (1959) Helmi Lahtisena. Elokuvan on ohjannut Jack Witikka.

Elokuvat
--------

* *Ristikon varjossa* (1945)
* *Nokea ja kultaa* (1945)
* *Viikon tyttö* (1946)
* *Nuoruus sumussa* (1946)
* *Kultainen kynttilänjalka* (1946)
* *Tuhottu nuoruus* (1947)
* *Pikku-Matti maailmalla* (1947)
* *Kultamitalivaimo* (1947)
* *Hedelmätön puu* (1947)
* *Laitakaupungin laulu* (1948)
* *Hormoonit valloillaan* (1948)
* *Ruma Elsa* (1949)
* *Prinsessa Ruusunen* (1949)
* *Tapahtui kaukana* (1950)
* *Isäpappa ja keltanokka* (1950)
* *Vihaan sinua – rakas* (1951)
* *Virtaset ja Lahtiset* (1959)
* *Kaasua, komisario Palmu!* (1961)

Lähteet
-------

* Enni Rekola Elonetissä
* Helsingin kaupunginteatteri

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
Casino Estoril
**Casino Estoril** on kasino Portugalissa, 18 kilometrin päässä Lissabonista Estorilissa. Se on mainostanut itseään Euroopan suurimmaksi kasinoksi. Se on auki joka päivä (paitsi jouluaattona) kello 15–03.

Historia
--------

Toisen maailmansodan aikana kasino oli vakoojien ja maanpaossa elävien kuninkaallisten kokoontumispaikka.
Kasinon kerrotaan myös antaneen aiheita Ian Flemingin 007-romaaniin *Casino Royale*.

Toimilupa
---------

Portugalissa kasinotoiminta on yksityisten yritysten liiketoimintaa, ja se on tarkkaan lailla rajoitettua. Portugali jakautuu kymmeneen alueeseen, joissa kasinotoimintaa voi harjoittaa. Toimiluvista käydään julkinen tarjouskilpailu. Valtio myöntää kasinoiden toimiluvat näille alueille määräajaksi korvausta vastaan.

Estoril Sol -yhtiöllä on ollut toimilupa Casino Estoriliin vuodesta 1958 lähtien. Vuonna 2001 Estoril Sol sai toimiluvan jatkon vuoteen 2020 sakka. Tuolloin lupa maksoi 98 miljoonaa euroa. Kertakorvauksen lisäksi yritys maksaa vuosimaksua, jonka suuruus on puolet kasinon pelitoiminnan tuotosta.

Pelitoiminta
------------

Kasinossa on yli tuhat peliautomaattia ja useita pelipöytiä, joissa pelataan rulettia, blackjackiä, pokeria, baccaratia ja muita pelejä.

Vuonna 2007 kasinolla oli töissä 652 työntekijää, joista 537 oli miehiä ja 115 naisia.

Muuta toimintaa
---------------

Kasinossa järjestetään myös viihdenäytöksiä, jotka sisältävät tanssia, musiikkia ja visuaalisia tehosteista. Esityksiä on yleensä joka päivä, ja iltaesityksen yhteydessä on mahdollista illastaa.

Kasinolla esitetyt show’t: 

* Four (2007)
* Visions (2008)

Vuonna 2008 Estoril Sol -yhtiön 50-vuotisjuhlissa kasinolla esiintyi saksalainen hard rock -yhtye Scorpions.

Lähteet
-------

1. ↑  Casino Estorilin kotisivu vuonna 2005 *web.archive.org*.  Arkistoitu 30.1.2005. Viitattu 30.1.2005. (portugaliksi)
2. ↑  Chris Alden: Exiles and espionage in Estoril *chrisalden.co.uk*.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 5.1.2009. (englanniksi)
3. ↑  Study of Gambling Services in EU *ec.europa.eu*. Viitattu 29.3.2009. (englanniksi)
4. 1 2  Estoril Sol, Relatório e contas 2007 *estoril-solsgps.com*.  Arkistoitu 14.7.2014. Viitattu 30.3.2009. (portugaliksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Casino Estoril**.
* Kasinon kotisivut (portugaliksi) ja (englanniksi)
* Estoril Sol yhtiön kotisivut (portugaliksi)
**Ennen sadetta** (*Pred dozdot*) on Milčo Mančevskin käsikirjoittama ja ohjaama eurooppalainen draamaelokuva vuodelta 1994. Se kertoo 1990-luvun alun Jugoslavian hajoamissotien aikaisen kristittyjen ja muslimien välisen konfliktin vaikutuksista naapurivaltiossa Makedoniassa.

Juoni
-----

Elokuva jakaantuu kolmeen episodiin, jotka liittyvät toisiinsa. Elokuva alkaa ja loppuu samalla kohtauksella, mottona "Aika ei kuole. Ympyrä ei ole pyöreä".

Parikymmentä vuotta ulkomailla asunut, Pulitzer-palkittu sotakuvaaja (Rade Serbedzija) palaa kotikyläänsä Makedoniaan, jossa viha on alkanut kyteä ortodoksikristittyjen ja albaanimuslimien välillä. Muita keskeisiä hahmoja ovat lontoolainen kuvatoimittaja Anne (Katrin Cartlidge), Alexanderin rakastettu, ja kristittyjen vainoamaksi joutunut muslimityttö (Labina Mitevska), joka saa turvapaikan munkki Kirilin (Grégoire Colin) luota.

Vastaanotto
-----------

*Ennen sadetta* voitti Venetsian elokuvafestivaalien pääpalkinnon Kultaisen leijonan ja oli ehdolla Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Se palkittiin parhaana elokuvana myös Film Independent Spirit Awards -gaalassa ja sai palkintoja Venetsian lisäksi monilla muillakin elokuvafestivaaleilla ympäri maailmaa. *The New York Timesin* kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

*Helsingin Sanomien* Pertti Avola kirjoitti episodielokuvan onnistuvan parhaiten Makedoniaan sijoittuvissa alku- ja loppujaksossa, kun taas keskimmäinen Lontoo-episodi vaikuttaa melko irralliselta. "Ulkoasultaan Ennen sadetta on uhkea elokuva. Nimimerkki Anastasian säveltämä etnishenkinen musiikki myötäilee hienosti Manuel Teranin täyteläisesti tallentamia karunkauniita Makedonian maisemia ja Lontoon vilkkaita katunäkymiä." *East European Film Bulletinin* Konstanty Kuzma pitää elokuvan henkilöhahmoja jopa koomisen liioiteltuina ja musiikkiraitaa paisuteltuna, mikä tekee sodan kauhuista kertovan tarinan hieman epäuskottavaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Avola, Pertti: Kun viha syttyy naapureiden välille.  *Helsingin Sanomat*, 11.3.1995. Jutun teksti verkossa (tilaajille).
2. ↑  *Ennen sadetta* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
3. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 18.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  Kuzma, Konstanty: Mysticism. Milcho Manchevski’s Before the Rain (1994) *East European Film Bulletin*.  Tammikuu 2012. Viitattu 5.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ebert, Roger: Before The Rain *RogerEbert.com*.  10.3.1995. Viitattu 18.5.2021. (englanniksi)
* Sönmez, Necati: The Rain Comes Again? – Macedonian director Milčo Mančevski interviewed *Central Europe Review – CER*.  30.4.2001. Viitattu 18.5.2021. (englanniksi)
**Karolina Charlotta "Lotten" Dorsch** (29. lokakuuta 1849 Tukholma – 30. elokuuta 1908 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän kunnostautui etenkin Henrik Ibsenin kirjoittamissa naisrooleissa.

Ura
---

Lotten Dorschin vanhemmat olivat Adolf Fredrik Dorsch ja Carolina Christina Hedbom. Hän opiskeli teatteritaiteita vuosina 1866–1868. Dorsch näytteli erinäisissä teatteriseurueissa 1868–1872. Vuosina 1872–1874 hän näytteli helsinkiläisessä Nya Teaternissa. Ura jatkui Tukholmassa: Nya teatern 1879–1881, Kuninkaallinen draamateatteri 1881–1889 ja Svenska teatern 1889–1890.

Vuonna 1893 Dorsch matkusti Yhdysvaltoihin, mutta ei onnistunut rakentamaan uraansa siellä. Hän palasi Ruotsiin, missä hän työskenteli August Lindbergin kanssa ja Vasateaternissa 1896–1897. Vuosina 1898–1907 Dorsch näytteli jälleen Kuninkaallisessa draamateatterissa.

Dorsch oli teknisesti kehittynyt ja älyllisesti suuntautunut näyttelijä. Hänen mainitaan olleen varsin temperamenttinen. Hänen roolejaan olivat muun muassa Lady Macbeth (*Macbeth*), Hermione (*En vintersaga*), Portia (*Köpmannen i Venedig*), Ofelia (*Hamlet*) ja Margareta (*Faust*). Dorschin Ibsen-rooleja olivat muun muassa *Hedda Gablerin* nimiosa ja rouva Borkmanin osa näytelmässä *John Gabriel Borkman*. August Strindbergin näytelmässä *Fordringsägare* Dorsch näytteli Teklan osan. Helsingin Nya Teaternissa Dorsch näytteli muun muassa Elman roolin Aleksis Kiven näytelmässä *Flyktingarne*.

Lotten Dorsch avioitui näyttelijä-ohjaaja Axel Bosinin kanssa Helsingissä 14. kesäkuuta 1874. Liitto päättyi eroon 17. toukokuuta 1889.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  Lotten Dorsch-Bosin *Svenskt biografiskt lexikon*. Viitattu 20.2.2019.
2. ↑  Kivi näytelmäkirjailijana *Aleksiskivi-kansalliskirjailija.fi*. Nurmijärven kunnan kulttuuripalvelut.  Arkistoitu 22.2.2019. Viitattu 20.2.2019.
**Bellen** on maalaiskunta Ségoun alueen Ségoun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Sagala sijaitsee Nigerjoen länsipuolisella tasangolla 165 kilometriä Ségousta maanteitse luoteeseen. Kunnassa on 6 900 asukasta (vuonna 2009).

Bellenin kunta rajoittuu etelässä Ségoun piirin Souban ja kaakossa N’Koumandougoun, koillisessa Nionon piirin Sokolon, Marikon ja Kala Siguidan, luoteessa Koulikoron alueen Naran piirin Guirén, lännessä Banamban piirin Sébétén, Toubacoron ja Toukoroban sekä lounaassa Koulikoron piirin Nyaminan kuntiin. Pinnanmuodostukseltaan alue on etupäässä tasankoa. Pysyviä vesistöjä ei ole.

Kuntaan kuuluu kymmenen kylää. Asukkaat ovat bambaroita, fulbeja ja maureja. Vallitsevat uskonnot ovat islam ja animismi.

Seudun pääelinkeinot ovat karjanhoito ja maanviljely. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Sagalassa ja Toïmassa pidetään viikoittaiset markkinat. Palveluihin kuuluu kolme koulua ja terveysasema.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Ségou) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 2.12.2014. (ranskaksi)
2. ↑  Mali - Région de Ségou: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 2.12.2014. (ranskaksi)
3. ↑  Mali - Région de Koulikoro: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 2.12.2014. (ranskaksi)
4. 1 2 3  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Bellen 2007–2011 *fsg.afre.msu.edu*. Viitattu 2.12.2014. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
**Bellevigne-les-Châteaux** on kunta läntisessä Ranskassa Maine-et-Loiren departementissa Pays de la Loiren alueella. Se sijaitsee Thouetjoen varrella, noin 10 kilometriä Saumurin kaupungista etelään.

Bellevigne-les-Châteaux’n kunta perustettiin 1. tammikuuta 2019, jolloin 3 kuntaa; Brézé, Chacé ja Saint-Cyr-en-Bourg yhdistyivät.

Kunnan nähtävyyksiin kuuluu yksityisomistuksessa oleva linna *Château de Brézé*. Siellä vierailee vuosittain yli 100 000 kävijää. Linnan erikoisuuksia on linnan alla oleva laaja luolaverkosto, sekä 1500-luvulla kaivettu syvä kuiva vallihauta, joka on Euroopan syvimpiä. Linnan viinitarha on noin neljänkymmenen hehtaarin laajuinen.

  

* Château de Chacé, ChacéChâteau de Chacé, Chacé
* Saint-Cyrin kirkko, Saint-Cyr-en-BourgSaint-Cyrin kirkko, Saint-Cyr-en-Bourg

Lähteet
-------

1. 1 2  Insee
2. ↑  Château de Brézé L’association des Châteaux de la Loire. Viitattu 22.4.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bellevigne-les-Châteaux** Wikimedia Commonsissa