recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Abdesselam Chellaf** (s. 18. elokuuta 1940 Tanger, Marokko) paremmin tunnettu taiteilijanimellä **Langry** tai **Langry Jr.** on marokkolainen sirkustaiteilija, joka toimi parikymmentä vuotta Teatterikorkeakoulun akrobatian opettajana.

Ura
---

Langry lähti 13-vuotiaana sirkuksen mukaan 1950-luvun Tangerista Marokosta. Hän työskenteli tuolloin hotellipoikana ja tapasi rannalla akrobaattiryhmän, jonka kanssa alkoi harjoitella. Hän esiintyi 30 vuotta akrobaattina kymmenissä eri sirkuksissa Euroopassa ja muissa maanosissa.

Vuonna 1980 Langry tuli Suomeen Sirkus Finlandian kesäkiertueelle. Näyttelijä Jyrki Nousiainen etsi akrobaattia opettajakseen näytelmään *Mr Matkatavara*. Tätä myötä Langry sai ennen pitkää paikan opettajana Teatterikorkeakoulussa, pidettyään siellä ensin kahden viikon kurssin. Hänestä tuli yksi koulun pidetyimmistä opettajista.

Opetustyön lisäksi Langry on esiintynyt muun muassa Helsingin Kaupunginteatterin *Cats-* ja *Housut pois* -musikaaleissa, sivuosissa joissakin Jari Halosen ja Mika Kaurismäen elokuvissa sekä ääninäyttelijänä *Leijonakuningas*-animaatiossa.

Teatterikorkeakoulusta eläkkeelle jäätyään Langry on esiintynyt Sirkus Finlandian vuoden 2007 kiertueella sekä Circo Aereon tuottamassa ja Maksim Komaron ohjaamassa produktiossa *Camping 2 – ufot, uskonto ja pakolainen*.

Perhe-elämä
-----------

Abdesselam Chellafin aviopuoliso on Bemaicha Assia. Hänellä on kaksi lasta, Amer (s. 1988) ja Imaan (s. 1991).

Filmografia
-----------

### Elokuvat

* Arvottomat (1982)
* Rosso (1985)
* Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992)
* Takapihan sankarit (1992)
* Lipton Cockton in the Shadows of Sodoma (1995)
* Aleksis Kiven elämä (2001)
* Vieraalla maalla (2003)
* Juoppohullun päiväkirja (2012)
* Tanssi heikolla jäällä (2017)

### Televisiotuotannot

* Jääkaapissa on ruokaa, nähdään illalla, hei (1986)
* Fakta homma (1986)
* Oudot jutut (1988)
* Pakanamaan kartta (1991)
* Tuliportaat (1998)
* Operaatio Interheil (2001)

### Dubbaukset

*Pääartikkeli: Ääninäyttelijäroolit löytyvät omasta luettelostaan.*

Lähteet ja viitteet
-------------------

* Teatterit ja teatterintekijät 2005, Like Kustannus Oy, Helsinki 2005, ISBN 952-471-629-1

1. 1 2  Teatterin tiedotuskeskus: *Teatterit ja teatterintekijät*, s. 140. Chellaf, Abdeslam. Helsinki: Like Kustannus Oy, 2005. ISBN 952-471-629-1.
2. 1 2 3   Nieminen, Kari: Langry Ikinuori, Sirkusteltta-blogi 3.10.2012. Viitattu 10.8.2014.
3. 1 2  Langry Elonetissä.
4. 1 2 3  Laitinen, Jaana: Mr. Akrobaatti juurtui Suomeen (Arkistoitu – Internet Archive), Helsingin Sanomat 13.12.2004. Viitattu 10.8.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Langry Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
Sampsonin katedraali Pietarissa.
**Sampsonin katedraali** (ven. Сампсо́ниевский собо́р, *Sampsonijevski sobor*) on barokkityyliä edustava kirkkorakennustaiteen muistomerkki Pietarissa Venäjällä.

Paikalla oli ensin puinen kirkko, joka oli rakennettu Pietari I:n määräyksestä Pultavan taistelussa pyhittäjä Sampsonin päivänä saadun voiton kunniaksi. Vuosina 1728–1740 se korvattiin venäläisen rakentajaryhmän pystyttämällä kivikirkolla. Rakennuksen erikoisuuksiin kuuluvat sivujen avoimet kaarikäytävät ja venäläistyyliseen telttakattoon päättyvä klassistishenkinen kellotorni. Viiden sipulitornin muodostama kupoli on vuodelta 1761. Kirkon sisällä on puuleikkauksin koristeltu ikonostaasi.

Nykyään Sampsonin katedraalissa toimii Iisakinkirkon museon haaraosasto. Vuonna 2003 sen eteen pystytettiin kuvanveistäjä Mark Antokolskin tekemän Pietari I:n patsaan kopio. Kirkon yhteydessä toimi vuoteen 1772 saakka ortodoksinen ja luterilainen hautausmaa, jonne on haudattu mm. arkkitehdit Domenico Trezzini ja Jean-Baptiste Le Blond. Kirkkoaidan sisäpuolelle on haudattu Ernst Johann von Bironin vastaisen salaliiton takia teloitetut Artemi Volynski, Andrei Hruštšov ja Pjotr Jeropkin.

Sampsonin katedraalin osoite on Bolšoi Sampsonijevski prospekt 41. Lähin metroasema on Vyborgskaja.

Lähteet
-------

1. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 562. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.
2. ↑  Kirikov, Boris: *Arhitekturnyje pamjatniki Sankt-Peterburga*, s. 65–66. Sankt-Peterburg: Kolo, 2005. ISBN 5-901841-33-6.
3. ↑  Entsiklopedija Sankt-Peterburga *encspb.ru*. Viitattu 9.5.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sampsonin katedraali**.
* Sampsonin katedraali Pietarin pyhäköt -hakemistossa (venäjäksi)
**Jaroslavlin ruhtinaskunta** (ven. Яросла́вское кня́жество, *Jaroslavskoje knjažestvo*) oli koillis-Venäjällä 1200–1400-luvuilla sijainnut muinaisvenäläinen ruhtinaskunta.

Jaroslavlin ruhtinaskunta syntyi vuonna 1218, kun Rostovin ruhtinaskunta jaettiin ruhtinas Konstantin Vsevolodovitšin poikien kesken. Siihen kuuluivat Volgaa ja sen sivujokia Mologaa, Juhotia ja Kurbaa ympäröivät seudut sekä Šeksnan alajuoksu. Hallinnollisena keskuksena toimi Jaroslavlin kaupunki.

Vuonna 1294 ruhtinaskunta siirtyi Smolenskin ruhtinaalle Fjodor Rostislavitšille, josta sai alkunsa uusi dynastia. 1300-1400-luvuilla alue hajosi läänityksiksi. 1300-luvun lopulla se joutui Moskovan suuriruhtinaskunnan vaikutuspiiriin. Vuonna 1463 Jaroslavl liitettiin Moskovan Venäjään. Eräät sen hallitsijasuvun jäsenistä säilyttivät lääniruhtinaan aseman 1400–1500-luvun vaihteeseen saakka.

Lähteet
-------

* *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 30*, s. 559. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1978.
Samppalinnan tuulimylly
**Samppalinnan tuulimylly** on Turussa sijaitseva, 1860 valmistunut tuulimylly, joka nykyään on yksi kaupungin nähtävyyksistä. Myllyn läheisyydessä toimii Samppalinnan kesäteatteri.

Turun Myllysilta on nimetty tuulimyllyn mukaan.

Myllyn historia
---------------

Samppalinnan tuulimylly ja asuinrakennus.
Myllyn ja sen vieressä sijaitsevan asuinrakennuksen rakennutti 1859-1860 laivuri Juho Antinpoika (J. Andersson), joka laivurina ja kapteenina näki liiketoimintamahdollisuuden laivakorppujen valmistuksessa. Hänen kuoltuaan vuonna 1866 mylly siirtyi laivuri Adolf Tengströmille. 1880-luvulla myllyn omistivat herrat nimeltä Nordström ja Lundgren toisen toimiessa myllärinä ja toisen leipurina.

Toiminta jatkui 1900-luvun vaihteeseen asti. Viimeisenä omistajana oli Johan Christian Thomé. Osasyynä myllyn toiminnan pysähtymiseen olivat myllyn rapistuneet siivet, joita Thomélla ei ollut varaa korjata, mutta myös vahvemmat kilpailijat jättivät myllyn varjoonsa.

Tarkoituksena oli 1900-luvun alkupuolella rakentaa tontille sairaala Eschnerin vapaasairaalasäätiön varoin, mutta inflaatio ja tontin sopimattomuus sairaalalle estivät suunnitelmat.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tuulimyllyjen viimeinen (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Jasmin Koivisto: Myllyllä värikkäät vaiheet.  *Turkulainen*, 5.9.2018.
3. ↑  Harri Kalpa ja Pentti Koivikko: *Muuttuva kaupunki, Turku eilen ja tänään, osa III* Turun sanomat, 1976. ISBN 951-99091-2-5
Alice Guszalewicz esittää Komm’ o Hoffnung aarian Beethovenin FideliostaÄänitiedostojen kuunteluohjeet

*Fidelion* käsiohjelma, Wienin Kärntnertortheater 23. toukokuuta 1814.
**Fidelio** op. 72c on Ludwig van Beethovenin ainoa ooppera. Oopperan libreton on ranskalaisen Jean-Nicolas Bouillyn libreton pohjalta sovittanut Josef Sonnleithner.

Oopperan synty
--------------

Beethoven sävelsi *Fidelion* alun perin kolminäytöksiseksi vuonna 1805, mutta se ei saavuttanut suosiota. Seuraavana vuonna hän kirjoitti oopperasta kaksinäytöksisen version, mutta sekään ei saavuttanut suosiota. Vuonna 1814 hän muokkasi oopperaa vielä kerran, samana vuonna toinen versio saavutti menestystä. Suomessa teos on esitetty ensimmäisen kerran jo 1841.

Musiikki
--------

*Fidelion* kolmas versio on jäänyt oopperatalojen pysyvään ohjelmistoon. Oopperan tunnetuin numero on *Vankien kuoro*.

Päähenkilöt
-----------

* **Leonore** – sopraano
* **Florestan**, hänen miehensä – tenori
* **Pizarro**, vankilanjohtaja – baritoni
* **Rocco**, vanginvartija – basso
* **Marzellina**, hänen tyttärensä – sopraano
* **Fernando**, tarkastaja – bassobaritoni
* **vankeja** – kuoro

Synopsis
--------

### Tapahtumapaikka ja -aika

Poliittinen vankila lähellä Sevillaa (castillo de San Jorge,Triana) 1500-luvulla.

### Ensimmäinen näytös

Pizarro vangituttaa viattoman Florestanin. Tämän vaimo Leonore pukee päälleen miehen vaatteet, ottaa peitenimekseen Fidelio ja soluttautuu vankilan vanginvartijoiden joukkoon. (Vankien kuoro.) Roccon tytär Marzellina rakastuu Fidelioon, mutta tämä hylkää hänet. Pizarron korviin kantautuu tieto, että tarkastaja Fernando on tulossa tarkastamaan vankilaa. Hän päättää surmata Florestanin.

### Toinen näytös

Fidelio vaatii saada päästä auttamaan vanginvartija Roccoa sellin haudan kaivamisessa. Pizarro suostuu ja Fidelio löytää puolikuolleen Florestanin vankilan nurkasta. Rocco kieltäytyy surmaamasta häntä ja Pizarro on jo iskemäisillään tikarin Florestanin sydämeen, kun Leonore riisuu naamionsa ja tähtää Pizarroa pistoolilla. Silloin ulkoa kuuluvat trumpettifanfaarit ilmoittavat Fernandon saapuneeksi. Pizarro juoksee vastaanottamaan tätä. Samalla Leonore ja Florestan saavat selville, että kaikki muutkin vangit on vangittu ilman syytä. He kertovat tiedon Fernandolle, joka määrää Roccon surmaamaan Pizarron ja vapauttamaan kaikki vangit.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fidelio**.
* Fidelio, Op.72 (Beethoven, Ludwig van) IMSLP / Petrucci Music Library.
**Johannes Gottfrid Lindström** (8. elokuuta 1887 Dragsfjärd – 16. kesäkuuta 1975 Dragsfjärd) oli suomalainen sosialidemokraattien kansanedustaja, varastonhoitaja ja herastuomari.

Lindströmin vanhemmat olivat torppari Elias Lindström ja Edla Charlotta Fagerström. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten merimiehenä sekä Taalintehtaan rautaruukin palveluksessa työmiehenä ja varastonhoitajana. Lindström toimi myös lautamiehenä.

Lindström oli SDP:n kansanedustajana 1933–1945 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Dragsfjärdin kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja kunnallislautakunnan varapuheenjohtajana sekä oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Lindström kuului jatkosodan aikana 1943 Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän allekirjoittajiin.

Gottfrid Lindström oli naimisissa vuodesta 1916 Anna Josefina Nummelinin kanssa.

Lähteet
-------

* .aspx Gottfrid Lindström *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Ficolo Oy** on Suomessa colocation-palveluja*selvennä* tarjoava konesaliyritys. Ficolo on perustettu vuonna 2011. Yrityksen perustajat hankkivat Puolustusvoimien kallioluolaston ja rakensivat sinne konesalin.

Yhtiön toiminta käynnistyi vuonna 2011 avainhenkilöiden ja perustajasijoittajien voimin. Palvelutuotantoon yritys pääsi ensimmäisen vaiheen valmistuttua vuonna 2012. Ficolo Oy toimii Ulvilassa, jossa sen palvelinkeskukset on sijoitettu maanalaisiin kallioluoliin. Luolastoa on yhteensä 8 500 neliömetriä. Luolat sisältävät yhdeksän luolahallia, kooltaan 500 m2 ja 800 m2. Osaa tiloista käytetään jaettuina konesalitiloina ja osa on varattu yksittäisille asiakkaille muilta suljetuiksi tiloiksi.

Ficolo Oy:n perustajia ovat Seppo Ihalainen, Vesa Lahti ja Sauli Ihalainen. Syksyllä 2017 finanssitalo Taaleri sekä kiinteistö- ja pääomasijoitusyhtiö Pontos ostivat kumpikin 40 prosenttia yhtiöstä, toimivan johdon omistusosuudeksi jäi 20 prosenttia. Kauppahinta oli yhteensä 5,7 miljoonaa euroa.

Taaleri, Pontos ja Ficolo julkistivat oston yhteydessä käynnistävänsä datakeskushankkeen pääkaupunkiseudulle. Tulevan investoinnin suuruusluokka on yhteensä noin 50 miljoonaa euroa. Pääkaupunkiseudulle suunniteltava datakeskus on laajuudeltaan noin 10 megawattia. Sen palvelut on tarkoitettu dataoperaattoreille ja yrityksille, jotka tarvitsevat joko konesalitilaa omille palvelimilleen tai palvelintilaa pilvipalveluilleen. Investointi pyritään käynnistämään vuoden 2018 alkupuolella. 

Greenpeace vertaili vuonna 2012 suomalaisten palvelinkeskusten uusiutuvan energian käyttöä, energiatehokkuutta ja ilmastopäästövähennystavoitteita. Ficolo selviytyi vertailussa erityisen hyvin uusiutuvan energian osalta, koska käyttää sataprosenttisesti tuulivoimaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6   Vainu.io *search.vainu.io*.
2. ↑  Suomen ensimmäinen colocation konesaliyritys | Ficolo *Ficolo*.  Arkistoitu 27.2.2018. Viitattu 27.2.2018.
3. ↑  Porilaisyhtiöltä 50 miljoonan investointi: 10 megawatin datakeskus Helsingin seudulle *Tivi*. Viitattu 27.2.2018. (englanniksi)
4. ↑  Pääkaupunkiseudulle suunnitellaan 50 miljoonan euron datakeskusta *Arvopaperi*.  Arkistoitu 28.2.2018. Viitattu 27.2.2018. (englanniksi)
5. ↑  Ficolo ja TeliaSonera uusiutuvan energian ykkösiä Greenpeacen selvityksessä *Greenpeace Suomi / Greenpeace Finland*. Viitattu 27.2.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Ulvilan kallioon nousee suuri konesali; YLE 14.6.2011
* Ficolo Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ficolo plans €50m Helsinki data center
* Harjunpään luolasto täyttyy palvelimista vajaassa kymmenessä vuodessa
* Ficolo equals coaction - company and datacenter introduction
**Eino Antinoja** (1920 – 26. lokakuuta 2010) oli suomalainen veneenrakentaja. Antinoja on rakentanut amerikkalaisen Olin Stephensin suunnittelemia veneitä, joita ovat tilanneet suomalaiset purjehtijat, muun muassa Pekka Herlin, Peter Fazer, Peter Tallberg ja Lasse Pöysti.

Ura
---

Antinoja nousi veneensuunnittelija Rod Stephensin luottoveneenrakentajaksi arkkitehti professori Heikki Sirenille rakennetun veneen myötä vuonna 1959. Ryhtyessään rakentamaan ensimmäistä puuvenettään jota käytettiin Swan 36:n plugina (urosmuotti), Nautorin perustaja Pekka Koskenkylä käytti samaa Sparkman & Stephens suunnitelmaa numero 1710 kuin Antinojakin.   Antiojan veneet on rakennettu kestämään kaikkia meriolosuhteita ja ne purjehtivat hyvin vastatuuleen. Antinojan veistämö onnistui tekemään menestyneitä veneitä ensin puusta ja sitten lasikuidusta. Sparkman & Stephensin suunnittelutoimiston Oli ja Rod Stephens pitävät Antinojaa yhtenä maailman parhaimmista veneenrakentajista. Antinojan rakentamat veneet ovat edelleenkin haluttuja klassikkoja.

Antinoja on kommentoinut nykyveneitä muun muassa seuraavasti: "Modernit mallit ovat nopeita myötätuulessa, mutta niin on myös kenkälaatikko asiallisesti rigattuna."

Vuonna 1970 Eino Antinojalle myönnettiin Taideteollisuuden valtionpalkinto. Perustelut palkinnolle olivat muun muassa "Veneentekijä Eino Antinojaa ei palkita katoavan käsityön säilyttämisestä vaan ennemminkin uudistamisesta, kekseliäisyyden yhdistämisestä ammattitaitoon."

Vuonna 2005 Eino Antinojalle myönnettiin Sparkman & Stephens Association'in elinikäinen kunniajäsenyys (Honorary Life Member) hänen ansioistaan taitavana veneenrakentajana (4 kpl S&S-puuveneitä ja 5 eri mallia S&S-lujitemuoviveneitä) ja kilpapurjehtijana. Kunniajäsenyys on myönnetty aiemmin mm. Sir Edward Heath'lle, joka purjehti voitokkaasti usealla eri S&S-konstruktiolla ja Hans-Otto Schumanille, joka vastasi Saksan menestyksestä Admirals Cupissa S&S-veneillä.

Katso myös
----------

* Antilla 30

### Lähteet

* The Sparkman&Stephens Association, Member's Yearbook 2005/2006

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Pirkko Koskenkylä: *Swanien isä – Pekka Koskenkylän elämä aallonharjalla*, s. 12. Tammi, 2009. ISBN 978-951-31-4997-0.
3. 1 2  Kauhanen, Ilpo: *Veneenrakentaja Eino Antinoja - vene tehty menestymään*. Multikustannus Oy, 2004.
4. ↑  s - and -s-association Newsletter May 1997  1997. Sparkman & Stephens Association.  Arkistoitu 28.9.2007. Viitattu 31.07.07. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Eino Antinojan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
* Suomalainen pursiseura: Eino Antinoja 85 vuotta
Koululaisryhmä Pariisin Musée d’Orsayssä.
**Museopedagogiikka** on nimitys museoiden opetustoiminnalle. Pedagogiikalla tarkoitetaan tässä yhteydessä sen väljempää merkitystä, johon kuuluvat myös museo-opetuksen taustalla olevat näkemykset ja siihen liittyvät käytännön toimet. Museon opetus voi olla passiivista, kun ulkopuolinen taho käyttää sen kokoelmia tai julkaisuja opetukseen. Varsinaisessa museopedagogiikassa museossa voidaan esimerkiksi järjestää näyttely opetus- ja kasvatustavoitteiden perusteella.

Pedagogiikka on jossain määrin aina liittynyt museokäsitteeseen, mutta sen asema, menetelmät ja tavoitteet ovat vaihdelleet. Euroopassa 1800-luvulla kehittyneet käsitykset taiteellisesta luomisesta ja kansallistunteesta muotoilivat museot koululaitosta ja kirjastoa täydentäviksi opetuskeskuksiksi. Opetus ja kasvatus museoissa oli kuitenkin 1960-luvulle asti melko hajanaista, mutta sen jälkeen on alettu kiinnittää huomiota myös museoiden opetuksen teoriaan ja käytäntöihin. Museot tekivät varsinkin Englannissa yhteistyötä koulujen kanssa jo 1880-luvulla. Monet museot tarjoavat kouluille niitä varten suunniteltuja palveluita. Joillain museoilla on opetuskokoelmia. Vaativissa aiheissa, kuten arkeologiassa ja geologiassa, museokokoelman hyväksikäyttäminen on lähes korvaamatonta.

Näyttelyt ovat museo-opetuksen keskeisin toiminto. Opetus- ja kasvatustavoitteiden perusteella museot painottavat näyttelyn saavutettavuutta. Näyttelyissä käytetään erilaisia menetelmiä sanoman kertomiseksi. Näyttelyissä on 1900-luvun loppupuolella alettu kiinnittää huomiota myös moniaistillisiin kokemuksiin, vaikka jo 1900-luvun alussa Berliinin Deutsches Museumin laajassa perusnäyttelyssä oli mahdollisuus tutustua erilaisiin tekniikan ja luonnon ilmiöihin.

Museoiden opetustoiminnassa käytetään näyttelyiden lisäksi hyväksi internetiä ja erilaisia työpajoja, joissa yleisö pystyy toteuttamaan omia ideoitaan, sekä painotuotteita.

Katso myös
----------

* Museopedagoginen yhdistys Pedaali

Lähteet
-------

* Heinonen, Jouko & Lahti, Markku: *Museologian perusteet*. Helsinki: Suomen museoliitto, 2001. ISBN 951-9426-25-6.
* Malmisalo-Lensu, Anne-Maija & Mäkinen, Minna: Museo oppimisen paikkana. Teoksessa Kinanen, Pauliina (toim.): *Museologia tänään*. Helsinki: Suomen museoliitto, 2007. ISBN 978-951-9426-34-1.

### Viitteet

1. ↑  Malmisalo-Lensu & Mäkinen 2007, s. 296.
2. 1 2  Malmisalo-Lensu & Mäkinen 2007, s. 297–298.
3. ↑  Heinonen & Lahti 2001, s. 180–181.
4. ↑  Heinonen & Lahti 2001, s. 176.
5. ↑  Heinonen & Lahti 2001, s. 192.
6. ↑  Operation of museum *Encyclopædia Britannica*.  2016. Viitattu 23.8.2016. (englanniksi)
7. ↑  Heinonen & Lahti 2001, s. 183–185.
8. ↑  Heinonen & Lahti 2001, s. 189.
**M249** on Yhdysvaltain armeijan käyttämä, belgialaiseen FN Herstalin "Minimi"-konekivääriin perustuva kevyt konekivääri (niin sanottu *SAW* eli *Squad Automatic Weapon*). Se on ilmajäähdytteinen, kaasutoiminen ja ammusvyötä tai lipasta käyttävä täysautomaattinen, vain sarjatulta ampuva tulitukiase. 

Yhdysvaltain armeija otti M249:n käyttöönsä samoihin aikoihin, kun FN aloitti mallin sarjatuotannon 1982. Siitä lähtien ase on kerännyt alkuvaikeuksien jälkeen hyvän maineen luotettavana ja tehokkaana tulitukiaseena. 

Aseen piippu on nopeasti vaihdettavissa ja vaihtoa helpottamassa on myös kantokahva. Jokaiselle piipulle voidaan antaa omat kohdistusarvot erikseen, jotta aseen tarkkuus ei kärsi piippujen vaihtuessa. Piipun alla sijaitsee kaasumäntä. M249 ampuu avoimella lukolla, jotta jäähdytys olisi mahdollisimman tehokas purskeiden välillä.

Lipasta käytettäessä aseen teoreettinen tulinopeus on erittäin nopea, 1 000 laukausta minuutissa. Tulinopeus laskee huomattavasti vyötä käytettäessä (~750 lks/min), sillä vyön syöttäminen vaatii lisää voimaa. Suositeltu tulinopeus vaihtelee kuitenkin käytön mukaan seuraavasti: 

|  |  |
| --- | --- |
| 85 lks/min | ilman piipun vaihtoa |
| 200 lks/min | kun piippu vaihdetaan 2 minuutin välein |
| 850 lks/min | kun piippu vaihdetaan minuutin välein |

Yhdysvaltain armeijan määrittelemä teoreettinen ampumaetäisyys M249:lle on 3 600 metriä. Tehokas ampumaetäisyys on kuitenkin huomattavasti lyhyempi: 1 000 metriä tulitukitehtävissä, 800 metriä aluemaaleille ja 600 metriä pistemaaleille. Aseella voi ampua myös valojuovia, joiden tehokas näyttömatka on 900 metriä.

M249 on osoittautunut kenttäkäytössä vuosien myötä varsin luotettavaksi. Silti aseen iästä johtuen viimeisimmät viat on havaittu Irakin sodassa – nykyiset Yhdysvaltain armeijan aseet ovat yleensä yli kymmenen vuotta vanhoja. Vaikka kymmenen vuoden ikä ei sinänsä ole M249:n tyyppiselle aseelle mitenkään merkittävä, aseeseen kohdistuva normaali kulutus kuitenkin vähentää luotettavuutta. 

Tyypillisimmät dokumentoidut iästä johtuvat viat ovat syöttöhäiriöt käytettäessä muovisia 200 ammuksen lippaita, joiden kiinnikkeet kuluvat käytössä. Lipas ei silloin välttämättä asetu oikein paikoilleen ja saattaa aiheuttaa vinosyöttöjä.
**Eino Niilo Aaltonen** (15. lokakuuta 1906 Turku – 19. elokuuta 1960 Turku) oli suomalainen taidemaalari. Hän kävi seitsemän luokkaa lyseota ja suoritti taideopintoja Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1928–1930. Lisäoppia hän hankki tekemällä opintomatkan Tukholmaan 1930.

Aaltosen teoksia oli ensi kerran esillä taidenäyttelyssä 1929 Turussa ja 1940 Helsingissä. Suomalaisiin yhteisnäyttelyihin hän osallistui muun muassa vuoden 1940 Nuorten näyttelyyn ja ulkomailla järjestettyihin suomalaisen taiteen näyttelyihin Oslossa Norjassa 1940 sekä Ruotsissa Tukholmassa 1940 ja Göteborgissa 1940. Vuonna 1933 Aaltoselle myönnettiin Dahlströmin apuraha. Hänen teoksiaan on hyväksytty Ateneumin taidemuseon ja Turun taidemuseon kokoelmiin. Aaltonen oli Turun taiteilijaseuran jäsen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lönn, Rauha (toim.): *Kuvataiteilijat 2004*, s. 19. Helsinki: Suomen Taiteilijaseura / Kustannus Oy Taide, 2004. ISBN 951-608-063-4.
2. 1 2  Paischeff, A.: *Suomen kuvaamataiteilijat*, s. 5–6. Helsinki: Suomen Taiteilijaseura / Kustannusosakeyhtiö Kirjamies, 1943.

Aiheesta muualla
----------------

* Eino Aaltonen Kansallisgallerian kokoelmissa
* Eino Aaltonen taiteilijamatrikkelissa
* Suomen kuvataiteen bibliografia
**Eino Björn** (1884 Haapavesi – 31. tammikuuta 1939 Haapavesi) oli suomalainen pienviljelijä ja maastohiihtäjä.

Haapaveden Vatjusjärven Etelälahdella köyhän mökin poikana syntynyt Eino Björn joutui jo nuorena lähtemään töihin vieraille ja hän teki talvisin suksilla pitkiäkin matkoja työpaikoilleen. Naimisiin mentyään hän hankki itselleen pientilan kotiseudultaan.

Eino Björnin kilpailu-ura kesti vuodesta 1905 vuoteen 1916. Hän osallistui useisiin Oulun hiihtoihin ja voitti vuonna 1908 pidetyn 60 kilometrin kilpailun. Hänen pahimpana kilpailijanaan näissä hiihdoissa oli Matti Koskenkorva, jolle Björn useimmiten hävisi muutamilla sekunneilla. Vuonna 1913 Björn tuli Oulun hiihtojen 60 kilometrin kisassa vielä toiseksi. Björn osallistui myös Ruotsissa pidettyihin kilpailuihin mutta ei menestynyt niissä. Hän osallistui 1909 Pohjoismaisten kisojen 60 kilometrin hiihtoon ja vuonna 1913 hän joutui keskeyttämään Östersundissa pidetyn 90 kilometrin hiihdon liian rankan radan vuoksi. Björn lopetti kilpailemisen voitettuaan viimeksi vuonna 1916 Oulun piirimestaruuden. Kilpailemisen lopettamiseen vaikutti myös se että kilpailuissa ei voittajille enää jaettu rahapalkintoja eikä Björnin köyhänä mökkiläisenä kannattanut matkustaa kilpailuihin pelkän maineen ja kunnian vuoksi.

Eino Björn kuoli talvella 1939 54-vuotiaana kotonaan Haapaveden Vatjusjärvellä. Myös hänen poikansa Sulo Björn saavutti mainetta hiihtäjänä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ent. suurhiihtäjä Eino Björn kuollut, Helsingin Sanomat, 09.02.1939, nro 38, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Ent. suurhiihtäjä Eino Björn, Kaleva, 07.02.1939, nro 30, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Hymyillä.. Uusi Suomi, 10.02.1939, nro 39, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2  Ent. suurhiihtäjä Eino Björn, Vaasa, 11.02.1939, nro 40, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Mies ja nainen** (*Un homme et une femme*) on ranskalainen elokuva vuodelta 1966. Sen ohjasi Claude Lelouch ja pääosia esittävät Jean-Louis Trintignant ja Anouk Aimée. Elokuvan käsikirjoituksen laativat Lelouch ja Pierre Uytterhoeven. 

Lelouch toimi itse myös elokuvan tuottajana ja kuvaajana. Elokuva tunnetaan näyttävästä kuvauksestaan, jossa muun muassa vaihdellaan väri- ja mustavalkokuvan välillä. Francis Lain elokuvaa varten säveltämästä musiikista ovat jääneet elämään muun muassa Silja Linen mainonnassa vuosikymmeniä käytetty elokuvan tunnuskappale "Un homme et une femme" sekä Ajankohtaisen kakkosen ja BBC:n Panorama-ajankohtaisohjelman tunnusmusiikkina käytetty "Aujourd’hui c’est toi".

Juoni
-----

Noin 35-vuotiaat leskeksi jääneet pariisilaiset mies ja nainen – kilpa-autoilija ja elokuvien kuvaussihteeri – tapaavat sattumalta lastensa sisäoppilaitoksessa Deauvillessä. He aloittavat suhteen, jota kuitenkin varjostavat kummankin muistot entisistä puolisoista.

Vastaanotto
-----------

*Mies ja nainen* keräsi Ranskassa 4,2 miljoonaa teatterikatsojaa ja oli vuoden kuudenneksi katsotuin elokuva. Yhdysvalloissa elokuvan lipputulot olivat 14 miljoonaa dollaria. 

Elokuva voitti Kultainen palmu -palkinnon vuoden 1966 Cannesin festivaaleilla sekä voitti seuraavana vuonna parhaan ulkomaisen elokuvan ja parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscarin. Lelouch oli ehdolla parhaan ohjaajan ja Anouk Aimée parhaan naispääosan Oscar-palkintoon. Golden Globe -kilpailussa *Mies ja nainen* palkittiin parhaana vieraskielisenä elokuvana ja Aimée parhaasta naispääosasta.

Vuonna 1986 Lelouch ohjasi elokuvalle jatko-osan *Mies ja nainen: 20 vuotta myöhemmin*.

Lähteet
-------

1. ↑  Vedenpää, Ville: Silja Line laittoi legendaarisen tunnuskappaleensa vaihtoon – kyse "ei varsinaisesti" rahasta *Yle Uutiset*.  30.5.2018. Viitattu 4.6.2018.
2. ↑  Pepe Teirikari: Mainoselokuvamiehen muistelmia, osa 4  25.4.2013. Liikesivistysrahasto (Internet Archive).  Arkistoitu 16.9.2013. Viitattu 4.6.2018.
3. ↑  Francis Lai - composer and songwriter, mfiles.co.uk. Viitattu 3.3.2014.
4. ↑  Mies ja nainen Plot Summary by Jon Vogel, IMDb.com. Viitattu 2.3.2014.
5. ↑  Mies ja nainen (1966), Awards. IMDb.com. Viitattu 3.3.2014.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Un homme et une femme
**Syanogeenibromidi** (CBrN) on pseudohalogeeneihin kuuluva epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä sekä biokemiallisissa peptiditutkimuksissa.

Ominaisuudet
------------

Syanogeenibromidi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta, joka haihtuu suhteellisen helposti johtuen sen alhaisesta kiehumispisteestä. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta erityisesti emäksisissä olosuhteissa. Syanogeenibromidi liukenee muun muassa asetonitriiliin, dikloorimetaaniin, dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Aine trimerisoituu helposti syanuuribromidiksi. Syanogeenibromidi ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä ja silmiä. Se on hyvin myrkyllistä ja sen vaikutukset muistuttavat vetysyanidin vaikutuksia.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Syanogeenibromidia valmistetaan bromista ja vetysyanidista tai syanidisuoloista.

Syanogeenibromidia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä heterosyklien valmistamiseen, syanointeihin ja bromauksiin, tertiääristen ammoniumsuolojen hajottamiseen ja guanidiinijohdannaisten valmistamiseen. Biokemiallisissa tutkimuksissa sitä voidaan käyttää proteiinien immobilisointiin ja peptidien aminohapposekvenssien määrittämiseen. Yhdiste reagoi selektiivisesti metioniiniaminohappojen tiometyyliryhmän kanssa muodostaen tioniumionin. Tämä välituote reagoi peptidin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen homoseryylilaktonin ja peptidiketju katkeaa tästä kohdin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Ernst Gail, Stephen Gos, Rupprecht Kulzer, Jürgen Lorösch, Andreas Rubo, Manfred Sauer, Raf Kellens, Jay Reddy, Norbert Steier & Wolfgang Hasenpusch: *Cyano Compounds, Inorganic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 31.12.2016
2. ↑  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 291. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
3. 1 2 3  Joel Morris, Lajos Kovács & Kouichi Ohe: *Cyanogen Bromide, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2015. Teoksen verkkoversio Viitattu 31.12.2016
4. 1 2  Pradyot Patnaik: *A Comprehensive Guide to the Hazardous Properties of Chemical Substances*, s. 328. Wiley-Intersciences, 2007. ISBN 978-0-471-71458-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 31.12.2016). (englanniksi)
5. ↑  Bryan John Smith: *Protein Sequencing Protocols*, s. 72–73. Springer, 2003. ISBN 978-0-89603-975-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 31.12.2016). (englanniksi)
Kuvitus dahusta sen elinympäristössä vuoren rinteellä.
**Dahu** (joskus **dahut**) on kuvitteellinen villieläin, joka elää vuoristoalueilla, mikä on vaikuttanut sen fyysiseen kehitykseen monien sukupolvien ajan. Sen tunnusomainen ulkonäkö johtuu siitä, että sillä on toisella sivulla kaksi jalkaa, jotka ovat lyhyempiä kuin kaksi muuta. Täman ansiosta eläin pystyy seisomaan helpommin jyrkissä rinteissä. Dahu tunnetaan eri nimillä alueesta riippuen, ja joskus sen uskotaan ottavan linnun ulkomuodon.

Dahun olemassaolosta puhutaan yleensä maaseudulla, vitsinä joko helppouskoisille ihmisille tai kaupunkilaisille, jotka eivät tunne vuoristoeläimistöä (kuten Pyreneillä tai Alpeilla) tai yleisesti metsäeläimistöä, kuten Burgundissa. Melkein kaikkialla Ranskassa, Sveitsissä ja Aostanlaaksossa suullinen perinne kuvailee dahua ja sen metsästystä.

Legenda
-------

Dahun kaikista tunnistettavin ominaisuus on se, että kaksi sen neljästä jalasta ovat lyhyempiä kuin muut; eroa ei ole etu- ja takajalkojen välillä (kuten kengurulla, oravalla tai jäniksellä), vaan eläimen vasemman ja oikean puolen jalkojen välillä.

Tämä jalkojen pituusero selitetään eläimen tyypillisellä elinympäristöllä, vuorien rinteillä. Evoluution tuloksena syntyneet eripituiset jalat helpottavat liikkumista rinteessä korkeuskäyrien mukaisesti, mutta pakottavat samalla sen kulkemaan aina samaan suuntaan, pystymättä koskaan kääntymään ympäri.

Dahun metsästys
---------------

Suullisen perinteen mukaan dahun metsästys tapahtuu pimeillä metsäpoluilla, joissa puusto on tiheää, ja joskus metsään lähdetään jopa yöllä.

Dahun metsästämiseen tarvitaan yksi säkki ja keppejä. Koputtamalla keppejä säännöllisesti puiden runkoja vasten, metsästäjät säikäyttävät eläimen ja näin saavat sen menettämään tasapainonsa. Vitsin kohteeksi joutunut "aloitteleva" metsästäjä jää vuoren juurelle odottamaan rinteeltä putoavaa dahua samalla kun "maaston paremmin tuntevat" ryhmäläiset nousevat rinnettä ylös, jotta dahu saadaan ohjattua oikeaan suuntaan.

Pois lähteneet ryhmäläiset lähtevät tässä vaiheessa itse asiassa takaisin kotiin, jättäen höynäytetyn metsästäjän metsään odottamaan. Odotettuaan tarpeeksi pitkään, kuulematta muiden metsästäjien ääniä, metsään hylätty ryhmäläinen joutuu palaamaan jalkaisin kotiin huonosti tuntemassaan maastossa.

Toinen, yksinkertaisempi menetelmä on dahun lähestyminen takaa päin ja päästämällä kutsuhuuto. Luonteeltaan seurallinen eläin ilahtuu toisen yksilön kiinnostuksesta ja lähtee seuraamaan ääntä. Kääntyessään dahu menettää kuitenkin tasapainonsa ja putoaa vuoren rinnettä pitkin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Donzé, Vincent: Tous les musées veulent le dahu *lematin.ch*.  (ranskaksi)
**Sa Chen** (kiin. 陳薩, *Chén Sà*; s. 1979 Chongqing) on kiinalainen pianisti.

Chen opiskeli Dan Zhaoyin johdolla Sichuanin musiikkikonservatoriossa ja Shenzhenin taidekoulussa. Vuonna 1994 Kiinan presidentti Jiang Zemin kuunteli hänen esityksensä ja haastatteli häntä sekä Dan Zhaoyia. Chen teki ensimmäisen suuren esiintymisensä vuonna 1996 soittaessaan livenä BBC Televisionissa kilpaillessaan Leedsin kansainvälisen pianokilpailun finaalissa Simon Rattlen johtaman Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin kanssa. Chen sai kilpailussa neljännen sijan. Neljäs sija ja tunnustus parhaasta poloneesin esityksestä hänelle tuli myös vuoden 2000 Kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa. Vuonna 2005 Chen voitti Crystal Awardin 12. Kansainvälisessä Van Cliburn -pianokilpailussa.

Chen on tehnyt yhteistyötä lukuisten orkesterien kanssa eri kapellimestarien johdolla. Hän on pitänyt solistisia esityksiä monissa maailman johtavista musiikin keskuksista. Hän teki Yhdysvaltain-debyyttinsä huhtikuussa 2002. Chen on kiertänyt säännöllisesti Japanissa ja hänet valittiin esiintyjäksi Tokion "1900-luvun sadan suuren pianistin" konserttisarjaan. Vuonna 2008 Pentatone-levymerkillä julkaistiin maailmanlaajuisesti Chenin Frédéric Chopin -albumi. Tämä levytys sai Classic FM:n "The Best CD Award" -tunnustuksen. Chopinin kaksisatavuotisjuhlavuoden aikana 2010 Chen sai Puolan hallinnolta Chopin-taidepassin tunnustukseksi työstään Chopinin musiikin parissa.

Kamarimusiikin parissa Chen on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Gidon Kremerin ja Natalja Gutmanin kanssa. Hän on Steinway-artisti.

Lähteet
-------

1. ↑  Sa Chen AllMusic, viitattu 23.4.2023
2. 1 2 3 4  Sa Chen (Piano) Guildhall School of Music & Drama, viitattu 23.4.2023
3. 1 2 3 4  Chen Sa HK Phil, viitattu 23.4.2023
4. ↑  Sa Chen Sydney International Piano Competition, viitattu 23.4.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Dahuk** (arab.  دهوك‎, *Dahūk*, joskus muodossa Dohuk tai Dhok; kurdiksi Dihok‎) on Irakin Kurdistanissa sijaitsevan Dahukin maakunnan pääkaupunki. Dahuk sijaitsee lähellä Tigrisjoen alkua, linnuntietä noin 415 kilometriä Irakin pääkaupunki Bagdadista pohjoisluoteeseen ja 60 kilometriä Mosulista pohjoiseen. Turkin rajalle on linnuntietä noin 50 kilometriä.

Kaupungin ympäristössä on hedelmätarhoja ja laidunmaita, mutta seutu ei sovellu viljanviljelyyn. Dahukissa on hedelmäsäilykkeiden ja tekstiilien valmistusta. Kaupunki oli suosittu matkaislukohde ennen Irakin sotaa (2003-). Turismi on vilkastumassa uudelleen; kaupunki on säilynyt rauhallisena vuodesta 2003 lähtien.

Vuoden 2001 väestöarvio 40 100. YK:n Irakin analysointiyksikön vuoden 2013 väestöarvion mukaan koko Dahukin piirikunnassa oli yhteensä noin 310 000 asukasta (27 % koko maakunnan 1,134 miljoonan ihmisen väestöstä). Yksityishenkilön ylläpitämä citypopulation.de -sivusto arvioi aiemmin Irakin tilastokeskuksen projektion pohjalta kaupungin väkiluvuksi 200 000 asukasta (2011).

Dahukin maakuntaan ja kaupunkiin on muuttanut esimerkiksi vuonna 2014 runsaasti Isisin väkivaltaisuuksia ja taisteluja paenneita evakkoja eteläisemmistä naapurimaakunnista. Dahukin yliopiston sivusto ja Dahukin terveyshuollon sivusto (aiheesta muualla) kuvaavatkin sekä Dahukin maakunnan pinta-alan ja Dahukin kaupungin väkiluvun huomattavasti suuremmaksi kuin YK:n vuoden 2013 yhteenveto (joka ei ollut myöskään huomioinut naapurimaakunnan kanssa kiistanalaisia, Kurdistanian tosiasiallisesti hallitsemia osia).

Lähteet
-------

1. 1 2  Dahuk Iraq. Governorate profile (pdf)  2013. Joint Analysis Unit, United Nations, iau-iraq.org. Viitattu 1.10.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3  Dahūk. Iraq *Encyclopædia Britannica*. britannica.com. Viitattu 1.10.2015. (englanniksi)
3. ↑  Thomas Brinkhoff: Iraq. Governorates & Regions citypopulation.de. Viitattu 1.10.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dahuk** Wikimedia Commonsissa

* Duhok City. Duhok, The Most Peaceful Place All Over Iraq (9.4.2013) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (uod.edu.krd)
* University of Dahuk (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (uod.edu.krd)
* Directorate of Health in Duhok (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (duhokhealth.org)
* Duhok tv (kurdiksi) (duhoktv.net)
SAAB B 18B
**SAAB 18** on 1930-luvun lopulla Ruotsissa suunniteltu keskiraskas pommikone. Kone oli ensisijaisesti pommituskone, sekä toissijaisesti torpedopommittaja merimaaleja vastaan. Niin kutsuttu jakoperäsin on H-kirjainta muistuttava.

Koneen pääsuunnittelijat olivat ruotsalainen Frid Wänström ja yhdysvaltalainen Carl Haddon.[1] Koneen toteutus viivästyi siten, että ensilento tapahtui vasta 19. kesäkuuta 1942. Koneet, joita tehtiin kaikkiaan 240 kappaletta, tulivat Ruotsin ilmavoimien käyttöön vuonna 1944. Kone oli rynnäkkökoneena, kunnes Saab 32 Lansen korvasi sen vuosina 1958-1959. Omana aikanaan konetta pidettiin suoritusarvollisesti kelvollisena ja taistelukykyisenä konetyyppinä. Muun ohella kone kykeni kantamaan enintään 1 500 kg pommilastin yli 550 km/h nopeudella.[2]

Ulkonäöltään Saab B 18 muistuttaa huomattavan paljon aikalaista verrokkiaan, Dornier Do 17:aa, joka oli sodan aikaan käytössä Suomen ilmavoimissa. Myös amerikkalainen North American B-25 Mitchell muistuttaa B 18:aa paljon.

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saab 18**.

Lähteet
-------

* Kopenhagen, W. (ed.) *Das große Flugzeug-Typenbuch.* Stuttgart: Transpress. 1987, ISBN 3-344-00162-0.
* Donald David and Lake Jon (eds.). *Encyclopedia of World Military Aircraft.* London: AIRtime Publishing, 1996. ISBN 1-880588-24-2.

### Viitteet

1. ↑   (Viitattu 11.12.2014)
2. ↑   (Viitattu 10.12.2014)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 
*
**Sybille Bammer** (s. 27. huhtikuuta 1980 Linz) on itävaltalainen tennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1997 ja sijoittui parhaimmillaan WTA:n maailmanrankingissa sijalle 19. Hän lopetti tennisuransa vuonna 2011.

Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa Bammer saavutti Pattayalla helmikuussa 2007. Tuolloin hän voitti loppuottelussa Gisela Dulkon eräluvuin 7–5, 3–6, 7–5. Heinäkuussa 2009 hän voitti Prahan turnauksen loppuottelussa Francesca Schiavonen lukemin 7–6(4), 6–2.

Ensiesiintymisensa Grand Slam -turnauksissa Bammer teki Yhdysvaltain avoimissa 2005 häviten heti ensimmäisellä kierroksella. Neljännelle kierrokselle hän selviytyi ensimmäisen kerran Ranskan avoimissa 2007 voittaessaan kolmannella kierroksella Li Nan eräluvuin 6–4, 6–3. Neljännellä kierroksella hän hävisi Justine Heninille lukemin 2–6, 4–6. Saman vuoden Yhdysvaltain avoimissa hän voitti kolmannella kierroksella Jelena Dementjevan eräluvuin 6–1, 6–2, mutta hävisi neljännellä kierroksella Jelena Jankovićille luvuin 4–6, 6–4, 1–6.

Vuoden 2008 Yhdysvaltain avoimissa Bammer selviytyi puolivälieriin. Hän voitti kolmella ensimmäisellä kierroksella sijoittamattomat Aiko Nakamuran (6–4, 6–2), Aravane Rezaïn (6–1, 7–5) ja Tatjana Perebiynisin (6–3, 6–0) sekä neljännellä kierroksella 12:nneksi sijoitetun Marion Bartolin lukemin 7–6(3), 0–6, 6–4. Puolivälierässään hän hävisi Jelena Jankovićille luvuin 1–6, 4–6.

Bammer lopetti ammattilaisuransa tenniksessä heinäkuussa 2011.

Lähteet
-------

* Bammer WTA:n verkkosivuilla

### Viitteet

1. 1 2  WTA:n kotisivutView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Bammer Ends Unique & Phenomenal Career *wtatennis.com*. Women's Tennis Association. Viitattu 12.8.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sybille Bammer** Wikimedia Commonsissa

* Sybille Bammerin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Daguurin kieli** on Kiinassa elävien daguurien puhuma mongolikieli. Daguurit asuvat koillis-Kiinassa Heilongjiangin maakunnassa, Sisä-Mongoliassa sekä maan läntisimmässä osassa Xinjiangissa. Vuonna 1999 puhujia arvioitiin olevan 96 100 henkeä.

Kansan etnisestä alkuperästä on esitetty erilaisia näkemyksiä. Eräiden tutkijoiden mukaan daguurit ovat voimakkaan tunguusivaikutuksen kokenut mongoliheimo. Toisten mielestä he ovat mongolikielen 1200–1300-luvulla omaksuneita tunguuseja. Alun perin daguurit asuivat Taka-Baikaliassa Amurin pohjoispuolella. Venäjän laajentuessa 1600-luvulla Kiinan hallitus siirsi heidät Mantšuriaan.

Daguuri luetaan perifeerisiin tai pohjoisiin mongolikieliin. Se jakautuu useisiin toisiaan lähellä oleviin murteisiin. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. 1920- ja 1950-luvuilla tehdyt yritykset kirjakielen luomiseksi eivät ole johtaneet tuloksiin. Lainasanoja on omaksuttu tunguusikielistä, mantšusta ja kiinasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Jazyki mira: Mongolskije jazyki. Tunguso-mantšžurskije jazyki. Japonski jazyk. Koreiski jazyk*, s. 51. Moskva: Indrik, 1997. ISBN 5-85759-047-7.
2. ↑  Ethnologue: Daur *ethnologue.com*. Viitattu 22.11.2010. (englanniksi)
3. ↑  Anhava, Jaakko: *Maailman kielet ja kielikunnat (3. painos)*, s. 145–146. Tampere: Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-734-X.
4. ↑  *Jazyki Rossijskoi Federatsii i sosednih gosudarstv. Tom 2*, s. 294. Moskva: Nauka, 2001. ISBN 5-02-011268-2.
5. ↑  Anhava, Jaakko: *Maailman kielet ja kielikunnat (3. painos)*, s. 145. Tampere: Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-734-X.
6. ↑  *Jazyki mira: Mongolskije jazyki. Tunguso-mantšžurskije jazyki. Japonski jazyk. Koreiski jazyk*, s. 52. Moskva: Indrik, 1997. ISBN 5-85759-047-7.
7. ↑  *Jazyki mira: Mongolskije jazyki. Tunguso-mantšžurskije jazyki. Japonski jazyk. Koreiski jazyk*, s. 59. Moskva: Indrik, 1997. ISBN 5-85759-047-7.
**Larry Parks** (13. joulukuuta 1914 Olathe, Kansas – 13. huhtikuuta 1975 Studio City, Kalifornia), syntymänimeltään **Sam Klusman Lawrence Parks**, oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.

Parksin tunnetuin rooli oli esittää Al Jolsonia elokuvissa *Al Jolson* (1946) ja *Laulu on elämäni* (1949). Vuoden 1946 elokuvasta Parks oli ehdokkaana parhaan miespääosan Oscar-palkintoon vuoden 1946 gaalassa.

Parksin näyttelijäuran tuhosi joutuminen Hollywoodin mustalle listalle vuonna 1952. Tämän vuoksi Parks pakotettiin purkamaan sopimuksensa Columbia Pictures -elokuvastudion kanssa ja hän joutui lähtemään Eurooppaan työnhakuun.

Parks avioitui näyttelijätär Betty Garrettin kanssa 9. syyskuuta 1944. Pari sai kaksi lasta, vuonna 1950 syntyneen Garettin ja vuonna 1951 syntyneen Andrewin, joka teki myös näyttelijän uran. Avioliitto kesti aina Parkin kuolemaan asti. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1975. Parks oli myös näyttelijä Jeff Bridgesin kummisetä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Larry Parks Internet Movie Databasessa. (englanniksi). Viitattu 30.1.2016


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Korea

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Joel Rundt
**Anders Joel Rundt** (3. joulukuuta 1879 Uusikaarlepyy – 2. kesäkuuta 1971 Vaasa) oli suomenruotsalainen kansakoulunopettaja, toimittaja ja runoilija.

Henkilöhistoria
---------------

Rundt valmistui opettajaksi Uudenkaarlepyyn seminaarista 1903. Hän toimi opettajana Kaarlelassa, Kokkolassa ja viimeksi 14 vuoden ajana Helsingissä. Vuosina 1909–1910 Rundt oli myös Österbottningen-lehden toimittajana. Opettajan uran jälkeen hän toimi Svenska folkskolans vänner-järjestön sihteerinä 1925–1929 ja vuosina 1935–1943 virsikirjakomitean jäsenenä ja sihteerinä. Tea Helenelundin veistämä Rundtin rintakuva (1970) sijaitsee Uudenkaarlepyyn kirkon vieressä.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

Ensimmäisen runokokoelmansa *Ödemark* Rundt julkaisi 1912 ja viimeisen lähes 90-vuotiaana. Hän myös käänsi suomenkielistä lyriikkaa ruotsiksi, muun muassa Kantelettaren ja Saima Harmajan runoja, sekä sanoitti lauluja ja virsiä. Hän sanoitti 1940-luvulla ruotsiksi useita Toivo Kärjen säveltämiä kappaleita, joissa oli alunperin Kerttu Mustosen tai Helena Eevan suomenkielinen teksti, esim. Siks oon mä suruinen / Nu går jag sorgsen här, Tule hiljaa / Kom så stilla, Naisten tango / Damernas tango, Anna-Liisa / Anna-Lisa. 

### Teoksia

* *Ödemark*, 1912
* *Skogen och fältet*, 1915
* *Den stilla ån*, 1920
* *Kväll vid floden*, 1924
* *Det stilla ljuset*, 1929
* *Ön och stjärnän*, 1931
* *Vår hårda jord*, 1943
* *Valda dikter*, 1945
* *Under dessa skyar*, 1954
* *Höstande*, 1962
* *Timligt och evigt*, 1966
* *Tala, o sång*, 1968

### Palkinnot

* SLS:s pris 1955
* Stockholms-Tidningens finlandssvenska kulturpris 1960
* Längmans pris 1964

Lähteet
-------

* Joel Rundt SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki) (Vanhentunut linkki)
* Författare i Nykarleby : Joel Rundt[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2  Juhani Korhonen, Risto Rantala (toim.): *Suomalaisia kirjailijoita*, s. 226. Helsinki: Otava, 2004. ISBN 951-1-19094-6.
2. ↑  Kalervo Kärki: *Sydämeni sävel - Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa*, s. 144,172,196,198. Tampere: Mediapinta, 2015. ISBN 978-952-235-888-2.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Luolien valuvesimuodostumat** ovat kemiallisia sedimenttimuodostumia. Pinnoitteet ovat ohuita muodostumia, joita on luolien katoissa ja seinissä. Ne ovat mikrokiteisiä tai amorfisia. Ne ovat ainakin läpikuultavia, joskus läpinäkyviä. Yksi pinnoitetyyppi on mikrokiteinen kvartsinen kerros, joka on säilyttänyt monia luolamaalauksia. Verhot ovat riippuvia muodostumia, joita on luolien katossa tai kaltevilla seinillä. Ne ovat muodoltaan levymäisiä. Ne muistuttavat ulkonäöltään verhoa ja ovat monesti poimuttuneita. Veden lämpötila vaikuttaa siihen, millaisen muotoisia verhomuodostelmista muotoutuu. Hieman nollan asteen yläpuolella olevan veden valumisen tuloksena voi muotoutua monenlaisia verhomuodostelmia. Valumia muodostuu, kun valuva vesi valuu pitkin luolan seinää ja se joko virtaa nauhamaisesti tai tihkuu vähitellen. Valumat ovat nauhamaisia ja raitamaisia muodostumia. Niissä on joskus laskoksia ja poimuja. Valumaveden suunta ja painovoima vaikuttavat valumamuodostuman muotoon. Valumien sisältämiä mineraaleja ovat muun muassa rautaoksidi sekä kuparia ja kromia sisältävät yhdisteet. Valumakiviä on luolien seinillä ja pohjalla. Ne ovat plastisia, usein paksuja kerrostumia ja joskus peittävät toista sedimenttikerrostumaa. Niitä muodostuu joskus kaivoksissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Aimo Kejonen, Tuomo Kesäläinen, Sakari Kielosto, Seppo I. Lahti, Veli-Pekka Salonen: *Suomen luolat*, s. 44. Salakirjat, 2015. ISBN 987-952-5774-80-1.
**Lawrence William "Larry" Knechtel** ['nektəl] (4. elokuuta 1940 – 20. elokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen muusikko ja multi-instrumentalisti. Hän soitti sekä yhtyeissä että studiomuusikkona.

Larry Knechtel syntyi Kalifornian Bellin kaupungissa ja oli muusikkouransa alussa osa The Wrecking Crew -nimellä tunnettua Yhdysvaltojen länsirannikon kysytyimpien studiomuusikoiden ryhmää. Vuonna 1971 hän liittyi Bread-yhtyeeseen korvaamaan siitä eronnutta Robb Royeria.

Basistina Knechtel soittaa esimerkiksi The Byrds -yhtyeen versiolla Bob Dylanin kappaleesta "Mr. Tambourine Man". Bread-yhtyeen "The Guitar Man" tarjoaa esimerkin hänen sähkökitaroinnistaan. Pianistina Knechtelin tunnetuin esitys on Simon & Garfunkel -duon menestysalbumin *Bridge over Troubled Water* nimikappale, jonka sovituksesta hän ja Paul Simon saivat Grammy-palkinnon.

Knechtel on mukana myös Billy Joelin albumilla *Streetlife Serenade* (1974) ja Barry Mannin albumilla *Survivor* (1975).

Diskografia
-----------

* Mountain Moods (1989)
* Urban Gypsy (1990)

Lähteet
-------

1. 1 2  Larry Knechtel, Rock Keyboardist-Arranger, Dies at 69.  *The New York Times*, 25.8.2009. Digilehti (maksullinen). Viitattu 14.11.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |