recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitoria. Muita samoin nimettyjä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Catskill** oli Yhdysvaltain laivaston Passaic-luokan monitori, joka palveli Yhdysvaltojen sisällissodassa pohjoisvaltioiden puolella.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Passaic-luokka*
Alus tilattiin Continental Iron Worksiltä Greenpointista New Yorkista. Alus laskettiin vesille 16. joulukuuta 1862. Alus varustettiin New Yorkin laivastontelakalla ja otettiin palvelukseen 24. helmikuuta 1863 päällikkönään G. W. Rodgers.

Palvelus
--------

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen. Alus ilmoittautui 5. maaliskuuta 1863 Port Royalissa South Carolinassa. Sisällissodan lopun alus oli valvomassa Charlestonin saartoa. Alus osallistui toistuvasti hyökkäyksiin satamaa suojanneita rannikkopattereita ja linnakkeita vastaan. Lisäksi alus oli yhteysaluksena, suojasi laivueen muita aluksia saarrettujen iskuilta ja partioi etsien saarronmurtajia.

Aluksen päällikkö Rodgers sai surmansa 17. elokuuta 1863 johtaessaan aluksen tulta Charlestonin linnakkeeseen. Alukseen osui tykistötaisteluissa useaan kertaan, mutta miehistön toiminta mahdollisti turvallisen paluun ilman telakointia. Charlestonin evakuoinnin jälkeen 18. helmikuuta 1865 aluksen miehistö valtasi matalikolle ajaneen saarronmurtajan *Deerin*. Myöhemmin samana päivänä aluksen miehistö nosti sotalipun toisella saarronmurtajalla *Celtillä*.

Alus vapautettiin tehtävästä ja se lähti Charlestonista 13. heinäkuuta Philadelphian laivastontelakalle, missä se poistettiin palveluksesta 26. heinäkuuta. Alus oli reservissä vuoteen 1873, jona aikana se nimettiin *USS Goliathiksi* 15. kesäkuuta 1869. Aluksen palautettiin alkuperäiselle nimelle 10. elokuuta.

Alus oli kunnostettavana New Yorkissa 1874-1875. Alus liitettiin telakalta palattuaan Pohjois-Atlantin laivueeseen, jonka mukana se purjehti pitkin koillisrannikkoa 4. maaliskuuta 1876 - 5. marraskuuta 1877. Vuosina 1878-1895 alus oli Virginiassa reservissä eri sijoituspaikoissa, minkä jälkeen se oli 1895-1898 reservissä Philadelphian League Islandin laivastontelakalla.

Espanjan-Yhdysvaltain sodan alettua alus palautettiin 16. huhtikuuta 1898 palvelukseen partioimaan New Englandin rannikolla, mikä vapautti modernimmat alukset taistelutehtäviin. Alus poistettiin palveluksesta 22. syyskuuta 1898, jolloin se palautettiin League Islandille. Alus myytiin 4. joulukuuta 1901.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  history.naval.mil

*Passaic*-luokan monitorit

|  |
| --- |
| *USS Passaic* - *USS Montauk* - *USS Nahant* - *USS Patapsco* - *USS Weehawken* - *USS Sangamon* - *USS Catskill* - *USS Nantucket* - *USS Lehigh* - *USS Camanche* |
| Edeltäjä: *USS Monitor* – Seuraaja: *USS Roanoke* |
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston Canonicus-luokan monitoria. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Catawba** oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1864 vesille laskettu Canonicus-luokan monitori.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Canonicus-luokka*
Alexander Swift and Company Cincinnatista Ohiosta ja Niles Tool Works Hamiltonista Ohiosta valmistivat aluksen, joka laskettiin vesille 13. huhtikuuta 1864. Alus luovutettiin laivastolle 7. kesäkuuta 1865.

Alus sijoitettiin Mound Cityyn Illinoisiin reserviin, missä se oli aluksen myyntiin 13. huhtikuuta 1868 Alexander Swift and Companylle saakka. Samoihin aikoihin Perun hallitus teki ostotarjouksen *Catawbasta* ja sen sisaraluksesta *USS Oneotasta*, mutta Yhdysvaltain puolueettomuuslainsäädäntö haittasi kaupantekoa Etelä-Amerikan valtioiden kanssa. Lopulta kesällä 1868 alukset lähtivät kohti Perua.

Palvelus
--------

Perun laivasto nimesi aluksen *Atahualpaksi*, minkä jälkeen se palveli 1870-luvun. Aluksen toimintakyky kärsi heikosta huollosta. Chilen ja Perun välisen sodan alkaessa 1879 alus oli Callaossa suojaamassa satamaa, koska aluksen moottoreiden heikko kunto ei mahdollistanut avomerellä oloa. Alus kävi joulukuussa tykistötaistelun Chilen laivaston aluksia vastaan, mutta siitä huolimatta *Atahualpan* miehistö upotti aluksensa tammikuussa 1881 estääkseen sen valtauksen chileläisten vallatessa sataman.

Aluksen hylky nostettiin ja sitä käytettiin varastona, kunnes se romutettiin 1900-luvun alussa.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  history.navy.mil

*Canonicus*-luokan monitorit

|  |  |
| --- | --- |
| Yhdysvaltain laivasto | *USS Canonicus* - *USS Mahopac* - *USS Ajax* - *USS Manhattan* - *USS Saugus* - *USS Tecumseh* - *USS Wyandotte* - *USS Catawba* - *USS Oneola* |
| Perun laivasto | *BAP Atahualpa* - *BAP Manco Cápac* |

|  |
| --- |
| Edeltäjä: *USS Puritan* – Seuraaja: Kalamazoo-luokka |
**USS Burrows** (runkonumero DE-105) oli Yhdysvaltain laivaston Cannon-luokan saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa Atlantilla suojaten saattueita.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Cannon-luokka*
Alus tilattiin Wilmingtonista Delawaresta Dravo Corporationilta. Sen köli laskettiin 24. maaliskuuta 1943 ja alus laskettiin vesille 2. lokakuuta kumminaan Ruth C. Tech. Alus otettiin palvelukseen 19. joulukuuta, ja sen ensimmäisenä päällikkönä oli Robert W. Graham.

Palvelus
--------

Alus lähti 30. joulukuuta 1943 Philadelphiasta koeajoihin Bermudalle, mistä *USS Burrows* palasi Philadelphiaan 9. helmikuuta 1944. Se käväisi telakalla, jossa koeajoissa havaitut viat korjattiin, ennen lähtöään Norfolkiin koululaivaksi. Kolmisen viikkoa myöhemmin alus sai määräyksen siirtyä New Yorkiin odottamaan ensimmäistä saattuetehtäväänsä.

Vuoden 1945 joulukuun lopun ja tammikuun 1946 alus makasi ankkurissa Guiuanin satamassa tai sään seurantapartiossa. Alus sai 31. tammikuuta määräyksen liittyä 16. saattajaviirikköön palatakseen Yhdysvaltoihin. Vierailtuaan Pearl Harborissa 13. helmikuuta alus jatkoi edelleen San Pedroon, jossa se kiinnittyi laituriin 23. helmikuuta. Maaliskuussa alus jatkoi matkaansa Norfolkiin palveluksesta poistamista varten. Se siirrettiin reserviin 14. kesäkuuta 1946 Green Covessa Floridassa.

Hr. Ms. Van Amstel
------------------

Vuonna 1950 *USS Burrows* päätettiin luovuttaa Alankomaille osana MDAP-ohjelmaa (engl. *Mutual Defence Aid Program*). Alus hinattiin helmikuussa Bostoniin huollettavaksi ja se siirrettiin uusille omistajille 1. kesäkuuta. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston alusluettelosta 26. syyskuuta.

Alankomaiden laivasto nimesi aluksen *Hr. Ms. Van Amsteliksi* ja se palveli seitsemäntoista vuotta, kunnes se poistettiin palveluksesta 1968. Alus myytiin Simons Scheepsslooparij N. V.:lle Rotterdamiin romutettavaksi.

*Hr. Ms. Jan van Amstel*

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  DANFS - USS Burrows (Arkistoitu – Internet Archive)
**USS Burns** (runkonumerot DD-171 ja DM-11) oli Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä, joka valmistui pian ensimmäisen maailmansodan päätyttyä. Alus muutettiin miinanraivaajaksi, jolloin sen runkonumeroksi tuli DM-11.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Wickes-luokka*
Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen San Franciscosta Kaliforniasta Union Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 15. huhtikuuta 1918 nimettömänä hävittäjä No. 171:nä. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta kumminaan neiti Alice H. Palmer. Laivastoesikunnan 1. elokuuta 1918 päivätyllä käskyllä alus nimettiin *USS Burnsiksi*. Alus otettiin palvelukseen 7. elokuuta ensimmäisenä päällikkönään W. H. Lee.

Palvelus
--------

Alus liitettiin partioaluksena Yhdysvaltain länsirannikolle Tyynenmeren hävittäjävoimiin, missä se oli aina maaliskuuhun 1920. Lokakuusta 1919 alkaen alus oli kuitenkin San Diegossa vajaalla miehistöllä. Maaliskuusta 1920 alkaen alus palasi täyteen palvelukseen vesilentokoneiden emälaivana.

Alus luokiteltiin kevyeksi miinalaivaksi 15. maaliskuuta 1921, jolloin sen runkonumeroksi tuli DM-11, ja se liitettiin 5. toukokuuta Tyynenmeren miinaosastoon. Ollessaan edelleen Mare Islandin laivastontelakalla muutettavana miinalaivaksi alukselle tuli 11. heinäkuuta määräys kotisataman vaihtumisesta Pearl Harboriksi. Telakalta vapauduttuaan alus siirtyi Havaijille, jossa muutostyöt saatettiin päätökseen.

Kevyenä miinalaivana alus kuitenkin teki ajoittain tehtäviä muuallakin kuten osallistui vuotuiseen sotaharjoitukseen Panaman kanavalla. Vuonna 1925 alus matkasi laivaston mukana lounaiselle Tyynellemerelle vieraillen Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Seuraavat kolme kesää alus teki koulutuspurjehduksia perehdyttäen reserviläisiä. Ollessaan Havaijilla alus osallistui miinoitus- ja tykistökoulutukseen ja se oli toisinaan myös sukellusveneiden maalina. Alus purjehti marraskuussa 1929 San Diegoon, jonne se saapui 26. marraskuuta.

Alus poistettiin palveluksesta 2. kesäkuuta 1930. *Burns* hinattiin 11. kesäkuuta Mare Islandin laivastontelakalle majoitusalukseksi. Se poistettiin alusluettelosta 18. marraskuuta. Alus romutettiin Lontoon laivastosopimuksen rajoitusten vuoksi ja materiaali myytiin 22. huhtikuuta 1932.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Dictionary of American Naval Fighting Ships (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston Arleigh Burke -luokan ohjushävittäjää. Muita samoin nimettyjä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Porter** (runkonumero DDG-78) on Yhdysvaltain laivaston Arleigh Burke -luokan ohjushävittäjä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Arleigh Burke -luokka*
Alus tilattiin Ingalls Shipbuildingilta Pascagoulasta Mississipistä, missä köli laskettiin 2. joulukuuta 1996. Alus laskettiin vesille 12. marraskuuta 1997 kumminaan amiraali Jay L. Johnsonin puoliso rouva Garland H. Johnson ja otettiin palveluskäyttöön 20. maaliskuuta 1999 Port Canaveralissa Floridassa päällikkönään Kenneth V. Spiro, Jr.

Palvelus
--------

Alus lähti Norfolkin laivastotukikohdasta Virginiasta ensimmäiseen operaatioonsa marraskuussa 2000 lentotukialus *USS Harry S. Trumanin* laivasto-osastossa tukemaan operaatio Southern Watchia. Alus palasi kotisatamaansa toukokuussa 2001.

Alus lähti 6. tammikuuta 2003 kotisatamasta lentotukialus *USS Theodore Rooseveltin* taisteluosastossa, joka ensin osallistui Puerto Ricon harjoitusalueella COMPTUEX-harjoitukseen. Alus laukaisi 21. maaliskuuta Tomahawk-ohjuksiaan Yhdysvaltain laivaston ja sen liittolaisten ampuessa risteilyohjuksia Irakiin. Alus palasi heinäkuussa Norfolkiin tuettuun operaatio Iraqi Freedomia ja operaatio Enduring Freedomia Välimerellä.

Alus lähti 2. huhtikuuta Rotan laivastoasemalta Espanjasta viidennelle partiomatkalleen. Alus kiinnittyi 7. huhtikuuta Jetee du Hometiin Cherbourgissa Ranskassa nelipäiväiselle laivastovierailulle. Matkatessaan pohjoiseen alus läpäisi 12. huhtikuuta Doverinsalmen ja edelleen Ison-Beltin etelään 14. huhtikuuta. Alus kiinnittyi 18. huhtikuuta Melkin laituriin Helsingin Länsisatamassa laivastovierailulle.

Lähteet
-------

1. ↑  history.navy.mil (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3  uscarriers.net
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston monitoria. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Puritanin** piti olla Yhdysvaltain laivaston vuonna 1864 vesille laskettu monitori, mutta alus ei koskaan valmistunut.

Valmistus
---------

Alun perin John Ericssonin suunnittelema kaksitorninen ironclad monitori, mutta laivaston vaatimuksista se muutettiin yksitorniseksi. Laivasto ja Ericsson allekirjoittivat 28. heinäkuuta 1892 hankintasopimuksen, jonka toteuttamisen Ericsson tilasi aluksen rungon Continental Iron Worksiltä Greenpointista New Yorkista. Aluksen propulsiojärjestelmä tilattiin Allaire Worksiltä New Yorkista. Alus laskettiin vesille 2. heinäkuuta, mutta valmistusviiveiden ja tykkien toimituksessa esiintyneiden ongelmien vuoksi alus ei valmistunut ja työt keskeytettiin 1865.

Sisällissodan jälkeisinä vuosina alus samoin kuin joukko muitakin monitoreita kärsivät heikon taistelukyvyn tuomasta maineesta. Laivastoministeri George Robeson päätti kunnostaa *Puritanin* ja neljä Miantonomoh-luokan monitoria. Tarkoitukseen varattuja varoja ei saanut käyttää uusien alusten hankintaan. Asiasta tuli skandaali, kun selvisi Robesonin käyttäneen vanhoja aluksia uusien osamaksuina.

*Puritan* luovutettiin John Roachille Chesteriin Pennsylvaniaan, jossa valmistettiin luvatta uusi *USS Puritan*. Aluksen nimeä ei vaihdettu, jotta näyttäisi korjaukselta eikä uudisrakennukselta.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  history.navy.mil


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***USS Dictator*** | **Yhdysvaltain laivaston monitorit** | Seuraaja:**Canonicus-luokka** |
**Akira Miyazaki** (jap. 宮崎 晃, 27. lokakuuta 1934 Tokio – 25. marraskuuta 2018 Saitama) oli japanilainen käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka työskenteli paljon animaation parissa. Hän oli käsikirjoittamassa 1970–1990-luvuilla televisioon tehtyjä animesarjoja, joista monet perustuivat länsimaisen lastenkirjallisuuden klassikoihin, muun muassa *Tom Sawyerin ja Huckleberry Finnin seikkailut*, *Ihmemaa Oz*, *Makiba no shōjo Katri* ("Katri, niittyjen tyttö"), *Ai no wakakusa monogatari* ("Pikku naisia"), *Alfred J. Kwak* ja *Muumilaakson tarinoita*. Hän käsikirjoitti *Muumilaakson tarinoihin* 32 jaksoa ja oli myös *Muumipeikko ja pyrstötähti* (1992) -elokuvan pääkäsikirjoittaja. Miyazaki kävi sarjan tuotannon aikana kahdesti Suomessa ja tapasi toisella kerralla kirjailija Tove Janssonin.

Animaatioiden ohella Miyazaki työskenteli ohjaajana ja käsikirjoittajana Shochiku-studion elokuvissa. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli vuonna 1971 valmistunut elokuva *Naite Tamaru ka*. Hän käsikirjoitti kuusi elokuvaa suosittuun *Otoko wa Tsurai yo* -elokuvasarjaan sekä animaatioelokuvan *Aladdinin taikalamppu* (1979).

Miyazaki kuoli 84-vuotiaana, 25. marraskuuta 2018 sappikanavan syöpään.

Lähteet
-------

* Muumilaakson tarinoita -käsikirjoittaja Akira Miyazaki, 84, on kuollut Iltalehti 27.11.2018.
* Muumilaakson tarinoiden käsikirjoittaja menehtyi Episodi.fi 27.11.2018.
* Scriptwriter, Director Akira Miyazaki Passes Away at 84. Animenewsnetwork 27.11.2018.
* Akira MIYAZAKI Animenewsnetwork Encyclopedia.

### Viitteet

1. ↑  Nikkansports: 「男はつらいよ」脚本の宮崎晃氏が死去　84歳  26.11.18. Nikkansports.com. Viitattu 23.1.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Akira Miyazaki IMDb
* Akira Miyazaki Elonet

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Yhdysvallat

 |

 |
**Akishimo** (jap. 秋霜) oli Keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Yūgumo-luokka*
Alus tilattiin Fujinagatalta. Se laskettiin vesille 5. joulukuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 11. maaliskuuta 1944.

Palvelus
--------

*Akishimo* osallistui kolmen sisaraluksensa kanssa muodostamansa viirikön mukana alkukesästä 1944 Mariaanien saarten puolustamiseen.

Alus suojasi 10. marraskuuta 1944 joukkojenkuljetussaattuetta nro 4 Manilasta Ormociin. *Akishimo* kärsi pahoja vaurioita, kun Yhdysvaltain ilmavoimien B-25-pommikoneet hyökkäsivät sen kimppuun paluumatkalla. Alukseen tuli täysosuma, joka tuhosi sen keulan. Seurauksena 20 miehistönjäsentä sai surmansa ja 25 haavoittui. Alus palasi Manilaan 16 solmun vauhdilla ja jatkoi sieltä 11. marraskuuta Caviten telakalle korjauksia varten.

Yhdysvallat teki 13. marraskuuta ilmaiskun Manilaan, jolloin osuivat *Akishimoon* sekä *Akebonoon* Caviten laiturissa. Molempiin laivoihin osuneet pommit sytyttivät ne tuleen. Seuraavana päivänä *Akishimossa* tapahtunut räjähdys vaurioitti lisää molempia laivoja. Lopulta *Akishimo* kaatui oikealle kyljelleen ja upposi.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Whitley 1988, s. 204.
2. ↑  IJN Akishimo: Tabular Record of Movement CombinedFleet.com. Viitattu 31.7.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* CombinedFleet.com: *Yūgumo*-luokan hävittäjät (englanniksi)
* CombinedFleet.com: *Akishimon* historia (englanniksi)

*Yūgumo*-luokan hävittäjä

|  |
| --- |
| *Yūgumo* - *Akigumo* - *Kazagumo* - *Makigumo* - *Makinami* - *Takanami* - *Naganami* - *Tamanami* - *Suzunami* - *Ōnami* - *Fujinami* - *Kishinami* - *Hayanami* - *Kiyonami* - *Okinami* - *Hamanami* - *Asashimo* - *Kiyoshimo* - *Hayashimo* - *Akishimo* - *Umigiri* - *Yamagiri* - *Tanigiri* - *Kawagiri* - *Taekaze* - *Kiyokaze* - *Satokaze* - *Murakaze* |
| Edeltäjä: *Shimakaze* – Seuraaja: *Akizuki-luokka* |
**Ala-Kintaus** on Jämsän reittiin kuuluva pienehkö järvi Kintauden kylässä Petäjävedellä Keski-Suomessa. Se on karu ja lievästi humuspitoinen järvi, johon on istutettu kuhaa, järvitaimenta, kirjolohta, siikaa, planktonsiikaa, järvisiikaa ja muikkua. Kalastukselle ei ole haettu erillisiä rajoitteita Järven vedenkorkeutta säännöstellään Koskensaaren Oy:n patojen avulla. Yläjuoksulla oleva Ylä-Kintaus laskee vetensä Välijokea myöten Ala-Kintauteen, josta ne laskevat edelleen Huhtiaan ja Karikkoselkään ja lopulta Jämsän kautta Päijänteeseen. Ala-Kintauden kolme suurinta saarta ovat Räihänsaari, Ellilänsaari ja Kuoliosaari.

Jämsän reitin Kintauden haara, suluissa korkeus metreinä merenpinnan yläpuolella:

Ylä-Kintaus (154,5) → Ala-Kintaus (154,4) → Kipponen (151,3) → Rautajalka (128,1) → Huhtia-Pyhäjärvi (127,8) → Könkköjoki → Könkönkoski → Pitkäkoski → Karikkokoski → Myllykoski → Sahakoski → Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1).

Lähteet
-------

1. ↑  Ala-Kintaus, Petäjävesi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 2.2.2023.
2. 1 2 3 4  Kalapaikka.net Medifish Oy. Viitattu 13.1.2013.
3. ↑  Ala-Kintaus (14.552.1.001) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 1.2.2023.
4. ↑  Kalastusrajoitus.fi *www.kalastusrajoitus.fi*. Viitattu 19.5.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ala-Kintaus** Wikimedia Commonsissa
**Ala-Kintauden työväentalo** sijaitsee Petäjävedellä Kintauksen kylässä. Talon omistaa Ala-Kintauden Työväenyhdistys. Talo edustaa työväentalorakentamiselle ominaista rakennustyyppiä, ja se on rakennushistoriallisesti arvokas.

Historia
--------

Ala-Kintauden työväenyhdistys on perustettu vuonna 1906. Vuonna 1909 yhdistys osti rakennusta varten hirsiä Kummunkylältä, ja ne vietiin talkoilla lähelle Koskensaaren tehdasta. Tehtaan omistaja Kordelin oli luvannut lahjoittaa tontin niin sanotusta Sikoviian mäestä. Hanke kuitenkin raukesi, kun tehdas vaihtoi omistajaa. Vuonna 1914 ostettiin tonttimaa B. Ekmanilta niin sanotulta Tupamäeltä. Sinne valmistui talo talkoovoimin 1914 tai 1915. Vuonna 1922 yhdistys osti Soppela-nimisen palstan siinä olevine rakennuksineen. Vuonna 1925 yhdistys osti Raiskilan tilasta tontin, joka sai nimen Mäntylä. Höytiän työväenyhdistykseltä ostettiin vesikattovaiheessa oleva rakennus, ja se ajettiin talkoilla Raiskilan tontille. Talo valmistui talkoilla vuonna 1926. Samana vuonna myytiin sekä Tupamäki että Soppela. Kintauden kansakoulu paloi vuonna 1926, ja tuolloin sekä työväentalo että seurantalo otettiin koulutiloiksi talvikaudeksi 1926–1927.

Vuosina 1939–1944 työväentalo oli sotilasmajoituksessa. Vuonna 1948 se paloi. Tulipalo syttyi salaman iskusta. Palovakuutusrahoilla ja Petäjäveden osuuskassasta nostetulla lainalla rahoitettiin uuden talon rakentaminen. Uusi työväentalo rakennettiin talkoilla vuonna 1953.

Rakennus
--------

Työväentalon on piirtänyt Kaartinen vuonna 1951. Talo on lautarakenteinen. Katteena on huopa. Talo on maalattu punaiseksi. Sisäseinät ovat kipsoniittia, kartonkia ja pahvia. Sisäkatto on akustiikkalevyä ja pahvia. Laajennuksia on tehty vuosina 1959–1960. Lämmitys on vaihdettu kuumailmapuhaltimeen vuonna 1961.

Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, painisali ja eteinen. Lisärakennuksessa on sauna, puuvaja, käymälät ja toinen vaja.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talossa on järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja ja juhlia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Andersson, Päivi: *Työväentalot Keski-Suomessa, inventointi*. Museoviraston raportti. Museovirasto, 1979. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
**Bernhard Germeshausen** (21. elokuuta 1951 Heilbad Heiligenstadt – 15. huhtikuuta 2022) oli saksalainen rattikelkkailija, joka aktiiviaikoinaan edusti Itä-Saksaa. Hänen seuransa oli *ASK Vorwärts Oberhof*.

Germenhausen aloitti urheilu-uransa yleisurheilijana. Vuonna 1974 hän sijoittui kymmenottelussa DDR:n mestaruuskilpailuissa neljänneksi. Hänen ennätyksensä kymmenottelussa oli silloisella pistelaskussa 7534, mikä nykylaskutavalla vastaisi pistemäärää 7386.

Rattikelkkailun pariin Germeshausen siirtyi vuonna 1975, aluksi jarrumiehenä, ja voitti Meinhard Nehnerin kanssa Itä-Saksan mestaruuden. Seuraavana vuonna Innsbruckin olympialaisissa hän voitti olympiakultaa Nehnerin miehistössä sekä kahden että neljän miehen kilpailussa. Neljä vuotta myöhemmin Lake Placidin olympialaisissa hän uusi olympiavoittonsa neljän miehen kelkkailussa Nehnerin ohjaamassa kelkassa ja saavutti kahden miehen kelkkailussa hopeaa pilottina ennen pronssille jäänyttä Nehmeriä. Maailmanmestaruuksia hän saavutti uransa aikana kaikkiaan kolme, joista kaksi pilottina, ja Euroopan mestaruuksia kolme. Lisäksi hän saavutti useita himmeämpiä mitalisijoja arvokilpailuista.

Koulutukseltaan Germeshauser oli liikunnanopettaja. Hän eli ja työskenteli Erfurtissa.

Arvokisamitalit
---------------

**Olympialaiset**

* 1976

neljän miehen kelkka: kultaa (Nehmer, Babock, Germeshausen, Lehmann)
neljän miehen kelkka: kultaa (Nehmer, Germeshausen)
* 1980

neljän miehen kelkka: kultaa (Nehmer, Musiol, Germeshausen, Gerhardt)
kahden miehen kelkka: hopeaa (Germeshausen, Gerhardt)
**Maailmanmestaruuskilpailut**

* 1977

neljän miehen kelkka: kultaa (Nehmer, Germeshausen, Gerhardt, Bethge)
* 1978

neljän miehen kelkka: pronssia (Nehmer, Germeshausen, Gerhardt, Bethge)
* 1979

neljän miehen kelkka: hopeaa (Nehmer, Richter, Germeshausen, Gerhardt)
* 1981

neljän miehen kelkka: kultaa (Germeshausen, Gerhardt, Gerlach, Trübner)
kahden miehen kelkka: kultaa (Germeshausen, Gerhardt)
**Euroopanmestaruuskilpailut**

* 1978

neljän miehen kelkka: hopeaa (Nehmer, Gerhardt, Germeshausen, Bethge)
kahden miehen kelkka: hopeaa (Germesheuen, Gerhardt)
* 1979

kahden miehen kelkka: kultaa (Germeshausen, Gerhardt)
neljän miehen kelkka: kultaa (Nehmer, Babock, Germeshausen, Gerhardt)
* 1980

kahden miehen kelkka: hopeaa (Germesheuen, Gerhardt)
* 1981

neljän miehen kelkka: kultaa (Germeshausen, Trübner, Gerlach, Gerhardt)
kahden miehen kelkka: hopeaa (Germesheuen, Gerhardt)
* 1983

kahden miehen kelkka: hopeaa (Germesheuen, Gerhardt)

Lähteet
-------

* Bernhard Germeshausen *Olympedia*.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Bob-Olympiasieger Bernhard Germeshausen gestorben *mdr.de*. Viitattu 16.4.2022. (saksaksi)
2. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
3. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
4. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
5. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
6. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
7. ↑  sports123.com (arkistoitu versio)
**Bernhard Brink** (s. 17. toukokuuta 1952 Nordhorn, Ala-Saksi) on saksalainen kevyen musiikin laulaja sekä televisio- ja radiojuontaja.

Ura
---

Bernhard Brinkin aktiiviura alkoi 1973 laululla "Ich hör ein Lied". Hän teki useita levytyksiä aina vuoteen 1981, mutta listamenestys jäi keskinkertaiseksi. 1980-luvulla Brinkin musiikillinen ura hiljeni ja 1990-luvulla hän työskenteli juontajana muun muassa televisio-ohjelmissa *Das deutsche Schlager-Magazin* ja *Schlager des Jahres*. Hän työskenteli myös radiojuontajana.

Brink jatkoi laulajan uraansa televisio- ja radiotyön ohella. Häneltä julkaistiin vuosittain uutta tuotantoa ja studioalbumeja ilmestyi vuoden parin välein myös 1990-luvulla ja edelleen 2000- ja 2010-luvuilla. Hän lauloi myös muutamia duettoja, muun muassa Ireen Sheerin ja Audrey Landersin kanssa. 1990-luvun taitteessa Brink teki yhteistyötä muusikko Matthias Reimin kanssa. Syntyi muun muassa kappale "Von Casablanca nach Athen", joka on sittemmin ollut mukana useilla Brinkin kokoelma-albumeilla. Muita tiuhaan kokoelma-albumeilla julkaistuja kappaleita ovat muun muassa "Blondes Wunder", "Du entschuldige – Ich kenn’ Dich", "Griechische Nacht" ja "Marie". Brink on laulanut myös joitakin saksankielisiä versioita eurooppalaisista menestyskappaleista, kuten "Scharazan - kleine Insel der Gefühle", joka on käännösversio italialaisesta menestyssävellyksestä "Sharazan".

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* Ich bin noch zu haben (1976)
* Erinnerungen (1977)
* Ein Schritt nach vorne (1980)
* Ich wär’ so gern wie du (1980)
* Einfach so (1982)
* Ich denk an dich (1988)
* Ich fühle wie du (1990)
* …Hast du Lust (1991)
* Ich bin immer da (1995)
* Lass’ uns reden (1995)
* Mitten im Leben (1997)
* Alles auf Sieg (1999)
* Direkt (2000)
* Direkt mehr (2001)
* Es ist niemals zu spät (2002)
* Jetzt erst recht! (2002)
* Unkaputtbar (2004)
* Verdammt direkt (2005)
* 33 (2006)
* Stier (2007)
* Schlagertitan (2009)
* So oder so (2010)
* Wie weit willst du gehn (2012)
* Aus dem Leben gegriffen (2014)
* Mit dem Herz durch die Wand (2017)

Lähteet
-------

1. 1 2  Bernhard Brink – vom flachen Land in die Großstadt Berlin *Schlager.de*. Deutschen Medienportale GmbH. Viitattu 12.4.2019.
2. ↑  Matthias Reim *Hitparade.ch*. Hung Medien. Viitattu 12.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bernhard Brink**.
* Kotisivu

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Arvi Turkka** (2. lokakuuta 1894 Oulu – 28. tammikuuta 1965 Oulu) oli suomalainen kansanedustaja. Hän oli eduskunnassa kahteen otteeseen, ensin 1933–1945 ja sitten 1948–1958 Sosialidemokraattisen puolueen listalta ja vuonna 1958 hän siirtyi ensin sos.dem. oppositioon ja sitten Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattiseen liittoon ja oli kansanedustaja vuoteen 1962.

Turkka kävi oppikoulua kuusi luokkaa ja oli sen jälkeen saha- ja rakennustyömies, myöhemmin hän oli Valtionrautateiden liikenneosaston virkamiesosastolla vuoteen 1918. Sen jälkeen hän työskenteli toimittajana Pohjan Kansassa Oulussa 1919–1923 ja oli Pohjan Kansan vastaava toimittaja 1920. Pohjolan Työmiehen aputoimittaja hän oli 1924–1929, Pohjolan Työmiehen vastaava toimittaja 1931–1937 ja Pohjolan Työn toimittaja Oulussa, Pohjolan Työn päätoimittaja 1937 ja 1942.

Turkka oli Sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän jäsen 1. syyskuuta 1933 – 5. huhtikuuta 1945 ja 22. heinäkuuta 1948 – 21. heinäkuuta 1958. Sosialidemokraattisen opposition eduskuntaryhmään hän siirtyi 22. heinäkuuta 1958 – 5. toukokuuta 1959 ja sen jälkeen Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton ryhmässä 6. toukokuuta 1959 – 19. helmikuuta 1962. 

Turkka oli presidentin valitsijamies vaaleissa vuosina 1937, 1940, 1943, 1950, 1956, ja hän oli Oulun kaupunginvaltuuston jäsen. Hän oli allekirjoittajana rauhanopposition Kolmenkymmenenkolmen kirjelmässä 1943.

Turkan puoliso oli vuodesta 1922 Naima Eliina Helin.

Lähteet
-------

* .aspx Arvi Turkka *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Kreivi, hovioikeuden presidentti, valtiomies Arvid Fredrik Kurck
**Arvid Fredrik Kurck** (27. toukokuuta 1735 Malmö – 6. huhtikuuta 1810 Jordberga) oli ruotsalainen kreivi, hovioikeuden presidentti ja valtiomies.

Kurckin vanhemmat olivat kapteeni, vapaaherra Axel Gustaf Kurck ja Margaretha Thott. Hän tuli Götan hovioikeuteen auskultantiksi 1751 ja asessoriksi 1762. 

Kurck esiintyi vuoden 1769 valtiopäivillä myssyneuvoston puolustajana. Vuonna 1776 hänet nimitettiin Vaasan hovioikeuden ensimmäiseksi presidentiksi ja 1781 siirrettiin samaan virkaan Götan hovioikeuteen. Vuonna 1792 hänet valittiin Korkeimman oikeuden jäseneksi. Kamarikollegion presidenttinä hän toimi 1792–1801. Vuonna 1787 hänestä tuli serafiimiritari, 1793 yksi "valtakunnan herroista" ja 1797 hänet korotettiin kreivilliseen arvoon. Vuonna 1800 hän peri Laukon kartanon Vesilahdella. 

Kurckia arvostettiin etenevänä lainoppineena ja virkamiehenä, ja hän oli näkyvästi mukana valtiopäivätyössä Kustaa III:n aikana. Kurckin puoliso vuodesta 1755 oli vapaaherratar Hedvig Ulrika von Nolcken. Liitto päättyi eroon.

Lähteet
-------

* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivut 416–417.
* Tietosanakirja, viides osa, Helsinki, Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1906

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **Kuninkaallisen Vaasan hovioikeuden presidentti**1776−1781 | Seuraaja:**Carl Bonde** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Baltic Exchange** on brittiläinen yhtiö, joka toimii laivameklarien, laivan omistajien ja rahtaajien maailmanlaajuisilla markkinoilla. Yhtiö perustettiin 1700-luvun puolivälissä. Nimi juontaa juurensa Baltick Coffee Houseen ja vuoteen 1744, ja se rekisteröitiin yksityiseksi osakeyhtiöksi 1900. Nykyisin "pörssin" omistajia ovat sen jäsenyhtiöt, eikä sitä vaihdeta julkisesti pörssissä. Sen toimintaa johtaa jäsenten valitsema johtokunta. Sillä on 20 työntekijää, ja sen toimipaikka on Lontoon keskustassa.

Yritys kerää päivittäin tietoja rahtien hinnoista eri reiteillä. Välittäjiä pyydetään myös tarkastelemaan sellaisia muuttujia kuin laivan tyyppi ja nopeus ja matkan pituus. Vastaukset liitetään BDI:iin, joka julkaistaan esimerkiksi Lloyds'sin listalla.

Pörssi julkaisee päivittäin kuutta indeksiä:

* Baltic Dry Index (BDI)
* Baltic Panamax Index (BPI)
* Baltic Capesize Index (BCI)
* Baltic Handymax Index (BHMI)
* Baltic Tanker Dirty Index
* Baltic Tanker Clean Index

Lähteet
-------

* Daniel Gross: Why Should You Care About the Baltic Dry Index? 24.10.2003 luettu 8.11.2007
* Baltic Exchange Indeksit (Arkistoitu – Internet Archive)
**Bernard François Marie Carayon** (s. 1. lokakuuta 1957 Pariisi) on ranskalainen poliitikko.

Vuonna 1984 Carayon siirtyi Jacques Chiracin Pariisin kaupunginhallinnon esikuntaan. Vuosina 1986–1988 hän toimi turvallisuusasioista vastaavan ministeri Robert Pandraudin esikunnassa projektipäällikkönä. Vuosina 1988–1990 hän toimi konsulttina ja johtajana Ecoficessa, Rotschild-pankin tytäryhtiössä. Vuosina 1990–1991 hän toimi varajohtajana Charles Pasquan johtamassa Hauts-de-Seinen aluehallinnossa ja vuosina 1993–2012 Tarnin alueen kansanedustajana.

Hän on toiminut myös asianajajana Pariisissa ja luennoitsijana.

Opetustehtävät
--------------

Carayon on ajoittain avustanut Scienses Po Paris-kauppakorkeakoulua sekä Pariisin taloudellisen sodankäynnin koulua, jossa hän on opettanut taloustiedustelua.

Sotilasura
----------

Vuonna 2007 Carayon ylennettiin reservissä everstiksi.

Media
-----

Carayonin mukaan George Soros ja Euroopan unioni rahoittavat kolmasosaa sadasta kansalaisjärjestöstä, jotka edistävät maahanmuuttajien tuloa Eurooppaan myös laittomasti. Hänen mukaansa Soros käyttää vuosittain miljardi dollaria rahoittaakseen värivallankumouksia ja erityisesti maahanmuuttoa edistäviä kansalaisjärjestöjä.
Carayonin mukaan amerikkalainen European Stability Initiative-ajatuspaja laati Merkelin vuoden 2015 lokakuun suunnitelman, jossa kehottiin Saksaa ottamaan maahan lisää maahanmuuttajia ja jakamaan heille viisumeja vapaata liikkumista varten. Ajatuspajaa rahoittaa Soroksen Open Society Institute sekä Rockefeller Brothers Fund ja muita amerikkalaisia rahoittajia.

Lähteet
-------

1. ↑  Bernard Carayon *LInternaute.com*. L'Internaute.  Arkistoitu 13.9.2016. Viitattu 25.5.2016.
2. ↑  l’École de Guerre économique: Bernard CARAYON. l’École de Guerre économique. Viitattu 25.5.2016.
3. ↑  Ranskan valtio: Décret du 19 avril 2007 portant promotion et nomination dans la réserve opérationnelle *Légifrance*.  19.4.2007. Ranskan valtio. Viitattu 25.5.2016.
4. ↑  Clémence-Anastasia Houdiakova: Ces ONG financées par un milliardaire américain qui chuchotent à l’oreille de l’Union européenne pour encourager les migrants à s’y installer *Atlantico*.  12.5.2016. Viitattu 27.6.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Sycomore

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Harry Kivijärven suunnittelema Urho Kekkosen hautamuistomerkki Helsingin Hietaniemen hautausmaalla. Muistomerkki on paljastettu vuonna 1987.
**Hautamuistomerkki** on tietyn henkilön muistoksi osoitettu hautakivi, muistolaatta, rakennelma tai merkintä. Usein muistomerkin aiheena on henkilö, joka on ollut elämänsä aikana tunnettu tai muulla tavoin saavutuksillaan merkittävä henkilö. Yleisiä muistomerkkejä ovat patsaat, veistokset, monumentit, suihkulähteet tai kokonaiset puistot. Muistomerkin hankkiminen haudalle on omaisten, erilaisten järjestöjen, kuntien, puolustusvoimien ja valtion tapa kunnioittaa vainajan muistoa.

Muistomerkkien lajeja
---------------------

Yleisimpiä muistomerkkejä ovat hautakivet ja muistolaatat. Muistolaatassa voi olla pelkkä teksti, siinä voi olla epitafi tai se voi olla reliefi. Sodassa kaatuneiden sankarivainajien hautojen eli sankarihautojen yhteydessä voi olla niin sanottu sankaripatsas tai sankarimuistomerkki.

Lähteet
-------

* Arkeologiset kohteet – Muinaisjäännösrekisteri Kulttuuriympäristön palveluikkuna. Museovirasto 2017.
* Niukkanen, Marianna: *Historiallisen ajan kiinteät muinaisjäännökset : tunnistaminen ja suojelu*. Museoviraston rakennushistorian osaston oppaita ja ohjeita 3. Museovirasto, 2009. ISSN 1795-9225; 3. Teoksen verkkoversio (PDF).
**Haute-Goulaine** on kunta läntisessä Ranskassa Loire-Atlantiquen departementissa Pays de la Loiren alueella. Se sijaitsee noin 14 kilometriä Nantesin kaupungista itään.

Château de Goulaine
Kunnan alueella oleva renessanssilinna *Château de Goulaine* on kuulunut saman suvun omistukseen jo vuosituhannen ajan. 1100-luvulla se oli linnoitus silloisessa Bretagnen rajamaakunnassa, Bretagnen herttuakunnan ja Ranskan kuningaskunnan rajalla. 1400-luvun lopulla aloitettiin keskiaikaisen linnoituksen muutostyöt renessanssilinnaksi. Vuonna 1621 Ranskan kuningas Ludvig XIII myönsi perheelle arvokkaan markiisin aseman. Linna on avoinna vierailuille, ja sen talleissa on LU:n keksitehtaan museo, jossa on esillä tehtaan historiasta kertova näyttely.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 30.4.2021. (ranskaksi)
2. ↑  Château de Goulaine L’association des Châteaux de la Loire. Viitattu 30.4.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Haute-Goulaine** Wikimedia Commonsissa
Maisemakuvaa Rapakkojoelta
**Hautakylä** on kylä Kiuruveden kaupunkitaajaman eteläpuolella Pohjois-Savossa. Hautakylä sijaitsee linnuntietä noin 5 kilometriä Kiuruveden kirkon eteläpuolella.

Usein - esimerkiksi kulttuuriperintöä käsitellessä - Hautakylää tarkastellaan yhdessä siitä noin kolme kilometriä etelään sijaitsevan Rapakkojoen kylän kanssa nimellä **Hautakylä-Rapakkojoki**. Hautajärven, Kilpijärven ja Rapakkojärven seudun kyläalueet liittyvät toisiinsa saumattomasti avarien maisematilojen jatkumoina, eikä selviä kylärajoja polveilevilla kyläteillä kulkiessa havaitse. Maisemakuvalle on ominaista laajat, suhteellisen loivarantaiset peltoaukeat, joissa paremman pienilmaston ja rakentamispohjan vuoksi tilakeskukset sijoittuvat kauemmaksi vesistöjen rantalinjasta. Pääelinkeino on ollut maatalous.

Hautakylä-Rapakkojoken alueella on noin 350 asukasta 2004).*lähde?*

Hautakylä-Rapakkojoken tai lähialueiden kulttuuriperintökohteisiin kuuluu muun muassa muinaismuistolain nojalla suojeltu Paljakanvuori (koordinaatit noin 63.5582°N, 26.6714°E). Se on vanha huvittelupaikka. Perimätiedon mukaan Paljakka on myös merkkitulien pitopaikka ja lähellä on kulkenut Pähkinäsaaren rauhan rajalinja. Vuoren luoteissivulla on Pirunpesänä tunnettu onkalo ja vuoren laella on kuppikiviä tai kallioon koverrettuja uhrikuppeja. Luonnonmuistomerkeistä huomattavimpiin kuuluu 8-9 metriä korkea, puumainen, rauhoitettu Petäjäharjun pylväskataja. Maakunnallisesti merkittäväksi seudun rakennusperintökohteeksi on luokiteltu vuonna 1908 rakennettu ja vuonna 1924 laajennettu entinen Rapakkojoen koulu. Koulun lakkautettiin vuonna 2010. Rakennuksessa toimii nyttemmin Rapakkojoen Seurahuone.

Lähteet
-------

1. ↑  Hautakylä (myös Asutusnimihakemiston sivulle linkitetty MML:n Nimistön tietokortti: Hautakylä) *Asutusnimihakemisto*. Kotimaisten kielten keskus, kotus.fi. Viitattu 17.7.2021.
2. 1 2 3 4  Hautakylä-Rapakkojoki (pdf) *Kiuruveden kulttuuriympäristö ja sen hoito, s. 109-112*.  9.12.2004. Kiuruveden kaupunki, kiuruvesi.fi. Viitattu 17.7.2021.
3. ↑  Hautakylä-Rapakkojoki Kiuruveden kaupunki, kiuruvesi.fi. Viitattu 17.7.2021.
Malmö Stadionia.
**Malmö stadion** on monikäyttöinen stadion Malmössä, Ruotsin Skånessa. Se rakennettiin vuoden 1958 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuja varten, ja se valmistui vuonna 1951. Koko stadionalueen suunnittelusta on vastannut arkkitehtitoimisto Jaenecke & Samuelson. Stadionille mahtuu noin 26 500 katsojaa ja istumapaikkoja on 14 000.

Stadionin katsojaennätys tapahtui vuoden 1958 jalkapallon MM-kisoissa, kun 30 953 katsojaa seurasi stadionilla Argentiinan ja Saksan välistä ottelua. Jalkapallon MM-kilpailujen lisäksi stadionilla on järjestetty myös muun muassa vuoden 1992 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut. Stadion toimi kotiareenana jalkapallojoukkue Malmö FF:lle vuoteen 2008 saakka. Urheilutapahtumien lisäksi siellä järjestetään musiikkikonsertteja.

Vuonna 2009 Malmö Stadionin eteläpuolelle valmistui uusi, 24 000 -paikkainen Swedbank Stadion.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Malmö stadion**.
* Tietoa stadionista Malmön kaupungin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Leif Olof Karlson** (4. maaliskuuta 1946 Helsinki – 15. helmikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen luutisti.

Karlsonia opettivat Ivan Putilin ja Michael Schäffer. Hän pääsi alun perin opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan kitaransoittoa, mutta sai vuonna 1975 diplomin Kölnin musiikkikorkeakoulusta, jossa pääaineena oli barokkiluuttu. Karlson keskittyi keskiajan musiikkiin ja arabimusiikkiin, joista jälkimmäiseen sai kosketuksen Munir Bashirin kautta. Karlson soitti myös maailmanmusiikissa käytettäviä kanunia ja udia. Hän luotsasi vuonna 1988 ensimmäisen kerran esiintynyttä arabimusiikin Al Teslim -kokoonpanoa ja perusti vuonna 1995 keskiajan musiikin Oliphant-yhtyeen.

Karlson opetti Sibelius-Akatemiassa. Hän teki luutulle myös sävellyksiä ja sovituksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Leif Kalsonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
2. 1 2 3 4 5 6 7  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo, s. 179
3. 1 2 3  Leif Karlson ja kanun Kantele.net
4. 1 2  Al Teslim (Arkistoitu – Internet Archive) Global Music Centre
**Münchenin päärautatieasema** (saks. *München Hauptbahnhof*, lyh. *München Hbf*) on rautatieasema Baijerin pääkaupungissa Münchenissä. Se on Hampurin päärautatieaseman jälkeen noin 350 000 päivittäisellä matkustajallaan Saksan toiseksi suurin henkilöliikenteen rautatieasema Frankfurtin päärautatieaseman ohella. Se on yksi Münchenin kolmesta kaukoliikenteen rautatieasemasta.

Münchenin päärautatieasema on Lindaun päärautatieaseman ohella Baijerin ainoa suuri pääteasema. Rautatieasemalla on 32 raidetta ja sen kokonaispinta-ala on noin 760 000 neliömetriä.

Historia
--------

Bahnhofplatz Münchenissä vuoden 1900 tienoilla.
Vuoden 1839 syyskuun 1. päivänä avattiin väliaikainen rautatieasema Münchenin ja Lochhausenin väliselle radalle. Radan pidennys Augsburgiin avattiin 4. lokakuuta vuonna 1840. Rautatieasemarakennus kuitenkin paloi suurpalossa 4. huhtikuuta vuonna 1847 maan tasalle.

Uuden *Centralbahnhofin* eli keskusrautatieaseman rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1847 ja ne saatiin päätökseen 22. syyskuuta vuonna 1849. Rakennuksen suunnittelusta vastasi arkkitehti Georg Friedrich Christian Bürklein. Vuonna 1858 avattiin yhteys Landshutiin ja vuonna 1859 Nürnbergiin. Ratayhteys Rosenheimiin puolestaan otettiin käyttöön 15. lokakuuta 1871. Vuosina 1876–1884 rautatieasema koki täydellisen uudistusoperaation. 1893 sille avattiin siipiasema Starnbergiin meneville junille. 1. toukokuuta vuonna 1904 keskusrautatieasema sai nimen *München Hauptbahnhof*, Münchenin päärautatieasema. 1915 avattiin siipiasema Holzkirchenin junille.

Toisessa maailmansodassa vuonna 1945 rautatieasema sai vakavia vaurioita brittiläis-amerikkalaisissa ilmapommituksissa. Aseman halli purettiin vuoden 1949 elokuussa. Rautatieasema rakennettiin uudelleen vuosina 1958–1960. Uuden raidealueen suunnittelusta vastasi Krupp. Vuonna 1967 käynnistettiin S-Bahn-aseman rakentaminen. Rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1972 juuri ennen Münchenin vuoden 1972 kesäolympialaisia. Münchenin metron asemat rautatieasemalla avattiin vuosina 1980 ja 1984.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Münchenin päärautatieasema**.
* Interaktiivinen 360°-panoraama päärautatieasemasta
* Päärautatieaseman historiaa (saksaksi)
Mütercim Mehmed Rüşdi pašša
**Mütercim Mehmed Rüşdi pašša** (turk. *Mehmed Rüşdi Paşa* tai *Mütercim Rüşdi Paşa*, 1811 Ayancık, Osmanien valtakunta - 27. maaliskuuta 1882 Manisa, Osmanien valtakunta) oli Osmanien valtakunnan valtiomies, joka toimi suurvisiirina viisi erillistä kautta neljän sulttaanin aikana. Mehmed Rüşdi pašša oli reformistinen Tanzimat-uudistusten kannattaja. Aiemmin hän toimi armeijan everstinä ja sotilastekstien kääntäjänä, joka toi hänelle kielenkääntäjää tarkoittavan lisänimen *Mütercim*.

Mehmed Rüşdi syntyi köyhän soutajan perheeseen 1811 Ayancıkissa, Sinopin maakunnassa. Vuoden 1814 aikoihin hänen perheensä muutti Istanbuliin, jossa Mehmed Rüşdi kävi koulua. Täysi-ikäisenä hänet värvättiin armeijaan, jossa hänen opettajakseen tuli Lord Tanase. Lord Tanasen ohjauksessa Mehmed Rüşdi oppi puhumaan ja kirjoittamaan ranskaa. Hän oli lahjakas kielten opiskelija ja hän sai edelleen ohjausta valtakunnan parhailta tulkeilta ja kääntäjiltä. Hänen merkittävimpiin käännöksiinsä kuuluivat Ranskan armeijan taktiikan ja sotilaskoulutuksen oppikirjat. Hänet lähetettiin mm. Britanniaan oppiin sekä kääntämään lisää länsimaisia teoksia. Altistus länsimaiselle uudistusajattelulle vaikutti Mütercim Mehmed Rüşdiin, josta tuli aikanaan yksi merkittävistä Tanzimatin käynnistäjistä.

Mehmed Rüşdin sotilasura oli nousujohteinen ja hänet ylennettiin everstiksi 28-vuotiaana 1839. Hän jatkoi sotilasuraansa ja 1843 hänestä tuli sotilasneuvoston johtaja. Kymmenen vuotta myöhemmin 42-vuotias Mütercim Mehmed Rüşdi erosi armeijasta ja hänet nimitettiin Damaskoksen kuvernööriksi, mutta hän kieltäytyi tehtävästä. Hän kieltäytyi myös muista valtionhallinnon tehtävistä välttääkseen joutumista vastustajansa Mehmed Ali paššan alaiseksi. Hänen ensimmäinen kautensa suurvisiirinä alkoi 24. joulukuuta 1859.

Mütercim Mehmed Rüşdi pašša toimi suurvisiirinä Murat V:n hallinnon aikana, jolloin 15. kesäkuuta 1876 Çerkes Hasanin välikohtauksen aikana nuori upseeri ja edellisen sulttaanin sukulainen tunkeutui hallituksen jäsenten kokoukseen surmaten ja haavoittaen useita virkamiehiä.

Hänen viimeinen kautensa kesti vain viikon päättyen kesäkuussa 1878. Kautensa aikana hän käynnisti tutkimuksen selvittääkseen vankilaoloissa menehtyneen sulttaani Abd-ul-Azizin kuolemaa, jonka esitettiin olleen itsemurha. Hän ehti esittää joitakin syytöksiä eri virkamiehiä kohtaan, jonka jälkeen Sulttaani Abd-ul-Hamid II erotti hänet ja määräsi hänet maanpakoon. Mütercim Mehmed Rüşdi pašša kuoli hermostolliseen sairauteen Manisassa 1882 ja hänet haudattiin Hatuniyen moskeijan puutarhaan.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Viktor Grigorjevitš Kuzkin** (ven. Виктор Григорьевич Кузькин, 6. heinäkuuta 1940 – 24. kesäkuuta 2008) oli venäläinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan Kuzkin oli puolustaja.

Kuzkin aloitti uransa Neuvostoliiton pääsarjassa TsSKA Moskovan joukkueessa 1958 ja pelasi joukkueessa vuoteen 1976 asti, jolloin lopetti pelaajauransa. Uransa aikana Kuzkin voitti Neuvostoliiton mestaruuden 13 kertaa. Hän pelasi sarjassa 530 ottelua tehden 71 maalia. Hänet valittiin kahdesti sarjan tähdistökentälliseen.

Maajoukkueurallaan Kuzkin edusti Neuvostoliittoa 176 maaottelussa, joissa teki 19 maalia. Hän oli voittamassa maailmanmestaruutta vuosina 1963, 1965, 1966, 1967, 1969 ja 1971 sekä olympiakultaa vuosina 1964, 1968 ja 1972. Syksyllä 1972 hän pelasi Kanadaa vastaan Summit Series -ottelusarjassa. Pelaajauransa jälkeen Kuzkin toimi muun muassa TsSKA Moskovan valmentajana. Hänet nimitettiin IIHF:n Hockey Hall of Fameen vuonna 2005.

Lähteet
-------

* Arponen, Antti O.; Hannus, Matti; Honkavaara, Aarne; Leinonen, Kimmo; Mäki-Kuutti, Tarmo; Raatikainen, Voitto; & Raevuori, Antero: *Talviurheilun tähdet*, s. 737. WSOY, 1986. ISBN 951-0-13095-8.
* Viktor Kuzkinin olympiasijoitukset Sports Reference LLC.  Arkistoitu 29.8.2011. Viitattu 23.7.2011. (englanniksi)
* Viktor Kuzkin Eurohockey-sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Sports Reference LLC
2. 1 2  Arponen, ym. s. 737
3. ↑  Eurohockey
**Viktor Mikko Mikael Kantele** (s. 11. tammikuuta 1997 Kotka) on suomalainen aitajuoksija. Hän edustaa Porvoon Akillesta ja hänen valmentajanaan toimii Lars Fagerholm.

Kalevan kisoista Kantele on saavuttanut hopeaa 110 metrin aitajuoksusta vuonna 2018 ja pronssia vuonna 2017. Sisäratojen SM-kilpailuissa Kantele voitti pronssia 60 metrin aidoissa vuosina 2018 ja 2020. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on ollut mukana voittamassa kultaa 4 x 100 metrin viestijuoksusta vuosina 2016, 2017 ja 2021.

Kantele eteni 110 metrin aitajuoksussa välieriin Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Hänet hylättiin saman matkan alkueräjuoksussa Bydgoszczin alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017.

Ennätyksikseen Kantele on juossut 60 metrillä 6,95 (hallissa), 100 metrillä 10,86, 200 metrillä 22,54, 400 metrillä 50,15 (hallissa), 60 metrin aidoissa 7,98 ja 110 metrin aidoissa 14,16.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Viktor Kantele Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |