recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Esimerkki syöttöliikkeestä
**Syöttäjä** (engl. *pitcher*) on baseballin pelipaikka.

Syöttäjä on pelaaja, joka nimensä mukaisesti syöttää palloja vastustajan lyöjille. Ulkovuorossa olevan joukkueen syöttäjä yrittää polttaa kolme sisävuorossa olevan joukkueen lyöjää, jolloin vuoro vaihtuu. Syöttäjän merkitys on baseballissa erittäin suuri. 

Baseballkentän "timantin" keskellä on syöttökumpu, josta syöttäjä heittää pallon kotipesän suunnassa olevaa syöttölaattaa kohti, jonka äärellä seisoo vastajoukkueen lyöjä. Syöttökummun läpimitta on 5,5 metriä ja korkeus enintään 25,5 senttimetriä kotilaattaan nähden. Kummun keskipisteen takana on pieni syöttölaatta, johon syöttäjän on koko syötön ajan kosketettava. Syöttäjän etäisyys lyöjästä on 18,5 metriä.

Syöttäjä voi heittää pallon eri tyyleillä, joilla palloon saadaan käden asentoa sekä otetta vaihtamalla erilainen nopeus ja lentorata. Iskualue eli *strike zone* on kotilaatan päällä oleva kuvitteellinen aukko, joka on lyöjän polvien ja rinnan välisellä alueella. Lyöjä saa vapaataipaleen ykköspesälle esimerkiksi neljästä väärästä syötöstä tai jos syöttö osuu lyöjään.

Roolit
------

Baseballissa syöttäjät voidaan jakaa pääpiirteittäin kolmeen eri rooliin;

* Aloittava syöttäjä eli *starting pitcher* aloittaa ottelun, ja pyrkii pelaamaan mahdollisimman ison osan ottelusta. Aloittavat syöttäjät pelaavat keskimäärin joka viidennen ottelun.
* Vaihtosyöttäjä eli *reliever* on syöttäjä, joka tulee otteluun vaihdosta, ja lämmittelee *bullpenissä*. Vaihtosyöttäjät saattavat joskus syöttää vain yhden sisävuoron tai jopa yhden lyöntivuoron ajan, ja heidät voidaan monesti jakaa tarkempiin rooleihin.
* Sulkija eli *closer* on vaihtosyöttäjä, joka yleensä otetaan peliin mukaan viimeisessä vuorossa viimeistelemään ottelu.

Syöttäjien roolit saattavat vaihdella kauden mittaan, ja yleisesti ottaen joukkueen viisi parasta syöttäjää muodostavat syöttäjien rotaation.

Syöttäjä sisäpelissä
--------------------

Syöttäjät ovat tavallisesti joukkueidensa heikoimpia lyöjiä, koska he keskittyvät harjoittelussa syöttämiseen. MLB:n American League otti vuonna 1973 käyttöön *designated hitter* -säännön, jonka mukaan syöttäjän saa sisäpelissä korvata toisella pelaajalla. National Leaguessa syöttäjät lyövät edelleen omalla vuorollaan.

Katso myös
----------

* Cy Young -palkinto, jaetaan vuosittain MLB:n liigojen parhaille syöttäjille.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Joe Shuster vuonna 1975.
**Joseph Shuster** (10. heinäkuuta 1914 Toronto, Ontario – 30. heinäkuuta 1992 Los Angeles) oli kanadalais-yhdysvaltalainen sarjakuva-artisti, joka työskenteli sarjakuvakustantamo National Comicsissa (DC Comics) ja oli vastuussa muun muassa sarjakuvahahmoista Dr. Occult, Sam Bradley ja Radio Squad.

Shuster oli itseoppinut piirtäjä, joka ei huonontuneen näkönsä vuoksi pystynyt enää ammatikseen piirtämään 1950-luvun jälkeen. Hän keksi yhdessä ystävänsä Jerry Siegelin kanssa sarjakuvahahmo Teräsmiehen (*Superman*).

Shuster myi ystävänsä Jerry Siegelin kanssa Teräsmiehen oikeudet National Comicsille 40-luvun loppupuolella vain runsaan sadan Yhdysvaltain dollarin korvausta vastaan mutta tunsi tulleensa petetyksi; kävi vuosikymmeniä oikeustaistelua Nationalia vastaan saadakseen tekijäoikeudet takaisin. 1970-luvulla DC Comics suostui lopulta maksamaan Shusterille ja Siegelille pienimuotoista taiteilijaeläkettä; DC myös palautti Siegelin ja Shusterin nimet takaisin Teräsmies-sarjakuviin merkitsemällä nämä hahmon luojiksi (Superman created by Jerry Siegel & Joe Shuster).

Shuster kuoli vuonna 1992 lähes sokeana ja vieläkin katkerana saamastaan kohtelusta. 

Vuonna 2018 ilmestyi sarjakuvaromaani "The Joe Shuster Story: The Artist Behind Superman", joka käsittelee Shusterin ja Siegelin elämänvaiheita 1900-luvun alun Yhdysvalloissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hustak, Alan: Shuster, Joe *The Canadian Encyclopedia*. The Canadian Encyclopedia.  Arkistoitu 7.6.2011. Viitattu 2.7.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Friedman, Gabe: The tragic tale of Superman’s Jewish creators, told in graphic novel form *News*.  6.10.2018. The Times of Israel. Viitattu 20.12.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Sankarit** on Johanna Sinisalon toinen romaani, joka on julkaistu 2003. Se on Kalevala-pastissi, jossa jokainen henkilö edustaa jotakuta Kalevalan henkilöistä, ja osa lukunautintoa onkin arvuuttelu, kenestä on milloinkin kyse. Tapahtumat alkavat päähenkilön lapsuudesta vuodelta 1965 ja jatkuvat siitä nykyaikaan Sinisalon esikoisromaanista tuttuun episodimaiseen tyyliin.

Kirjan ilmestyessä ennakko-odotukset olivat Finlandia-palkinnon voittaneen *Ennen päivänlaskua ei voi* -romaanin jälkeen valtavat, ja monet kriitikot ovatkin sitä mieltä, ettei *Sankarit* ole yhtä hyvä. Laadukkaaksi sitä kuitenkin arvostellaan, ja siinä näkyy Sinisalon omaleimainen ja sulavasti etenevä kirjoitustyyli.

Kirjan päähenkilö on Rex (lat. *kuningas*), Suomen kaikkien aikojen menestynein rocktähti, bändissään laulaja, säveltäjä, sanoittaja ja kitaristi. Hän on oikealta nimeltään Vesa V. Kuningas ja oli pienenä koulukiusattu ja myöhemmin syrjitty ja kadehdittu. Rexinä hän sai kuitenkin uuden imagon. Yhtyeen juonen kannalta toiseksi merkittävin jäsen on Ile Aerosmith, rumpali ja koodaajanero, joka on Rexiä rutkasti nuorempi.

Teos on ilmestynyt myös äänikirjana, ISBN 951-551-990-X

Kirjallisuutta
--------------

* Pitkäsalo, Eliisa: Sankareita ja tarinoita: Kalevalaiset henkilöhahmot Johanna Sinisalon romaanissa Sankarit. Väitöskirja, Jyväskylän yliopisto 2009. (PDF)
* Pitkäsalo, Eliisa: *Kalevalaiset sankarit nykymaailman menossa: Tutkimus Johanna Sinisalon kirjasta Sankarit*. Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja 104. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2011. ISBN 978-951-39-4466-7. Verkkojulkaisu (PDF).

Aiheesta muualla
----------------

* Antti Majander: Väinämöinen ryhtyy rokkaamaan. Helsingin sanomat 23.10.2003.
* Toni Jerrman: Sankarit. Tähtivaeltaja 4/2003.
* Markku Soikkeli: Kalevalaa rokin tahtiin. Satakunnan kansa 2003.
* Mike Pohjola: Lönnrotin virheet uudestaan. Perkeleen periskooppi 25.8.2004.
**Haapojärvi** on rannoiltaan mutkainen ja valtaosin matala metsäjärvi Ilomantsissa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 2,1 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 70 kilometriä itään.

Maantiede
---------

Haapojärven ulottuvuus kaakosta luoteeseen on 3,7 kilometriä. Järven polveilevan rantaviivan pituus on 16 026 metriä. Järven eteläosa on pohjoisosaa leveämpi. Luoteessa Läävästönpohja sijaitsee varsin erillään pääaltaasta. Useista niemistä laajimpia ovat Lehtimäenniemi järven luoteisosassa sekä pitkä ja kapea Hakosalmenniemi järven eteläosassa. Haapojärven selkävedet ovat matalia. Syvin kohta, lähes kymmenen metriä, sijaitsee Hakosalmen tienoilla järven länsirannan tuntumassa. Vain kuutisen hehtaaria järven alasta on vähintään kuusi metriä syvä.

Haapojärven saariluku on kuusi. Saarista viisi on yli aarin mutta alle hehtaarin laajuisia. Järven keskivaiheilla sijaitseva Lehmisaari on yli hehtaarin laajuinen. Haapojärven rannoilla on metsä- ja suomaata. Länsirannalla sijaitsee Kauniinniemenkangas, jonka alueella on jonkin verran pientaloja. Haapojärven pohjoispuolella sijaitsee Petkeljärven kansallispuisto.

Haapojärveen virtaa Niemenjoki etelästä Melaselänjärveltä (145,0 metriä mpy). Pienempiä tulouomia ovat Heinäpuro luoteesta Patrikkasuolta ja Säynesuonpuro pohjoisesta Säynesuolta. Haapojärven lasku-uoma on noin puolen kilometrin mittainen Haapovirta järven kaakkoiskulmalla. Haapovirran kapein kohta on noin 30 metriä leveä ja virta vie järven vettä itään Nietalahteen (144,7 metriä mpy). Kartan perusteella Haapojärven pohjoisosan Korpilahdelta lähtee vähäinen lasku-uoma pohjoiseen Korpilammelle, joka on noin kolmen hehtaarin laajuinen suolampi, jonka tilavuus on vain 5 000 kuutiometriä.

Haapojärven vesitilavuus on 4 407 000 kuutiometriä.

Haapojärvi (04.922.1.065) kuuluu Nuorajärven alueeseen (04.922), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Mekrijärven-Nuorajärven alue (04.92) ja ensimmäinen jakovaihe on Koitajoen valuma-alue (04.9). Suuri Haapojärvi on neljänneksi laajin Nuorajärven alueen 84:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajimmat ovat Nuorajärvi, Niettaanselkä ja Viinijärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Haapojärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 24.4.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.4.2023.
3. ↑  Haapojärvi (04.922.1.065) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 24.4.2023.
4. ↑  Nuorajärven alue (04.922) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 24.4.2023.
**The Meänland** on haaparantalainen meänkielinen reggaeyhtye.  Yhtye on sekä tehnyt omia kappaleitaan että kääntänyt kappaleita meänkielelle.

Vuonna 2010 perustetun The Meänlandin kokoonpanon muodostavat Mika Mustonen (kitara), Jani Nikula (bassokitara), Ville Vuoti (lyömäsoittimet), Sami Bergman (laulu, kitara) ja Adam Huuva (laulu, melodica).

The Meänlandin singlellä "Sole mikhään" (2019) vieraili Jope Ruonansuu. Single ylsi Suomen Spotifyn viraalilistan kakkossijalle. Vuonna 2019 yhtye julkaisi myös esikoisalbuminsa helsinkiläisen Överdog-levy-yhtiön alamerkille Reggaedog. Albumilla vierailevat Ruonansuun lisäksi Stepa, Talonpoika Lalli ja Krista Tiitinen.

Lähteet
-------

1. ↑  The Meänland panee rekheen soimaan – kuuntele meänkielinen versio Bob Marley -klassikosta *Kaleva.fi*. Viitattu 25.9.2019.
2. ↑   "The Meänland - Länsmannin ammuin".*lähde tarkemmin?*
3. 1 2  Nuutti Peltomaa: Lappi-reggaen ykkösnimi The Meänland julkaisi debyyttialbuminsa – teemoina kieliaktivismi, rakkaus ja huumori *Tulvamedia*.  4.10.2019. Viitattu 7.10.2020.
4. ↑  The Meänland : The Meänland Levykauppa Äx. Viitattu 7.10.2020.
**Puntarenas** on satamakaupunki Costa Rican Tyynenmeren rannikolla. 1800-luvulla se oli maan merkittävin satama, mutta se jäi myöhemmin jälkeen uudesta Limónin satamasta. Puntarenasin asukasluku oli vuonna 2011 8 063 ja suuremman metropolialueen 70 602.

Maantiede
---------

Paikallinen venesatama.
Puntarenas sijaitsee Costa Rican Tyynenmeren puoleisella rannikolla Nicoyanlahdella. Puntarenas on myös Puntarenasin maakunnan keskus.

Historia
--------

Puntarenasin katedraali.
Espanjan levittäessä siirtomaavaltaansa Keski-Amerikassa Nicoyanlahden alueesta tuli tärkeä levittäytymisen keskus. Myöhemmin samasta alueesta tuli huomattava tupakan viljelyn keskus.

Puntarenasin kaupunki sai alkunsa vuonna 1814. Tuolloin paikalle päätettiin rakentaa satama. Paikalle tehtiin myös tie San Josésta. Puntarenas oli 1800-luvulla Costa Rican tärkein satama. Sen kautta vietiin Kap Hornin ympäri kulkevaa merireittiä pitkin etenkin kahvia Euroopan markkinoille. Vastaavasti sataman kautta tuotiin maahan tavaraa Yhdysvaltojen länsirannikolta. Paikkakunta kasvoi ja Puntarenasista tehtiin virallisesti kaupunki 17. syyskuuta 1858. Puntarenasin satama jäi kuitenkin vuosisadan lopulla uuden Limónin sataman varjoon.

Talous
------

Risteilyaluksia.
Puntarenas on nykyisin Costa Rican suurin kalasatama. Tyynenmeren rahtiliikenteessä se on jäänyt jälkeen lähellä sijaitsevasta Puerto Calderan satamasta. Lähellä Puntarenasia on useita matkailukohteita. Kaupungissa vierailee etenkin Costa Rican tiheimpään asutun Valle Centralin asukkaita.

Väestö
------

Puntarenasin kaupungin asukasluku oli vuonna 2011 yhteensä 8 063. Suuremmalla metropolialueella väkiluku oli 70 602. Vuonna 2000 vastaavat lukemat olivat 9 297 ja 63 846.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Puntarenas Encyclopaedia Britannica. Viitattu 27.1.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  David Díaz-Arias, Ronny Viales Hurtado ja Juan José Marín Hernández: *Historical dictionary of Costa Rica*, s. 224-225. Rowman & Littlefield, 2019. ISBN 9781538102428. (englanniksi)
Haapaveden yhteiskoulun penkinpainajaiset vuonna 1928.
**Haapaveden lukio** on Pohjois-Suomen vanhin maaseutulukio. Lukion painopistealueina ovat tietotekniikka, kansainvälistyminen ja oppilaitosyhteistyö. Koulu on tehnyt yhteistyötä Oulun yliopiston kanssa 90-luvulta lähtien. Koulun opiskelijamäärä on tällä hetkellä noin 130 opiskelijaa. Yhteishakukoodi Haapaveden lukioon on 1951.

Historia
--------

Haapaveden lukio aloitti toimintansa yhteiskouluna 9. syyskuuta vuonna 1919. Kokous yhteiskoulun perustamisesta järjestettiin muutamaa kuukautta aiemmin 20. päivä heinäkuuta. Ensimmäisen lukioluokan opiskelut alkoivat 1.9.1923. Vuonna 1935 yhteiskoulusta tuli yliopistoon johtava kuuteen kansakoululuokkaan jaettu oppikoulu, joka sisälsi kolmivuotisen keskikoulun ja matemaattis-luonnonopillisen lukion. Vuoden 1982 syksyllä koulussa siirryttiin kurssimuotoiseen lukiojärjestelmään, ja lopulta vuonna 1996 oppilaitos aloitti luokattomana lukiona. Nimekseen yhteiskoulu sai Haapaveden lukion 1. elokuuta 1985.

Syyslukukautena vuonna 2000 Haapaveden lukio aloitti etälukio-opintojen tarjoamisen ennen kaikkea aikuisopiskelijoille. Etälukio vakiintui Haapavedellä nopeasti ja lukuvuoden 2003-2004 päättyessä lukiosta oli jo valmistunut kunnioitettavat kahdeksan aikuisylioppilasta. Vuonna 2001 Haapaveden lukiossa aloitti tietotekniikkalinja, jolle on valittu opiskelijat yhteishaun kautta vuodesta 2002. Koko Suomen mittakaavassa ainutlaatuisen kummilukiosopimuksen Haapaveden lukio solmi Oulun yliopiston kanssa 23.5.2005. Sopimuksen myötä vahvistettiin oppilaitosten jo toista vuosikymmentä kestänyt yhteistyö etenkin tietojenkäsittelytieteiden, kemian, fysiikan ja kasvatustieteiden saralla.

Rakennukset
-----------

Haapaveden yhteiskoulu toimi 1.9.1919 - 31.10.1920 välisen ajan silloisen opettajansa Hanna Muttosen kahdessa vinttikamarissa. Omaan puurakenteiseen koulutaloon, joka sijaitsi Haapaveden nykyisen terveyskeskuksen paikalla, muutettiin 1. marraskuuta 1920. Koulutaloa laajennettiin vuonna 1954 kivisellä siipirakennuksella. Kesällä 1967 lukio muutti Haapaveden koulukeskuksen tiloihin, johon valmistui 1989 oma siipirakennuksensa nykyiselle lukiolle.

Tietokoneen ajokortti
---------------------

Haapaveden lukiossa voi opiskella tietokoneen käyttäjän A-ajokortin sekä @-kortin. Lisäksi tarjolla on muita ATK-kursseja, mm. kaksi pelikurssia, ohjelmointia sekä kotisivukurssi.

Aiheesta muualla
----------------

* Haapaveden lukion kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (Käytetty myös artikkelin lähteenä.)
**Erkki Paasikivi** (3. joulukuuta 1917 Rauma – 19. kesäkuuta 2003 Rauma) oli teollisuusneuvos ja perheyritys Oraksen perustaja. Hän toimi Oraksen toimitusjohtajana vuosina 1945–1978 ja jatkoi sen jälkeen yrityksen hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1996 asti.

Ura
---

Erkki Paasikivi perusti Oras Oy:n 1945 alun perin autokorjaamoksi, mutta oli erittäin kiinnostunut omien tuotteiden valmistamisesta. Niin yrityksestä muodostuikin LVI-tuotteita valmistava tehdas, jossa hanatuotanto alkoi vuonna 1948 yksinkertaisista tappihanoista. 1950- ja 1960-luvuilla Orasta alettiin arvostaa yrityksenä valtakunnan tasolla, ja vuonna 1975 sille myönnettiin valtakunnallinen yrittäjäpalkinto. Oras alkoi kansainvälistyä 1980- ja 1990-luvuilla, jolloin tehtiin merkittäviä yritysostoja Saksasta, Norjasta ja Puolasta. Erkki Paasikivi toimi yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 1979 asti ja jatkoi sen jälkeen hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1996 asti.

Henkilökohtainen elämä
----------------------

Erkki Paasikiven vaimo Irja Oras (1921–) kuuluu tunnettuun raumalaiseen Oraksen liikennöitsijäsukuun. Heillä on kolme poikaa, Jukka, Pekka ja Jari, jotka ovat kaikki työskennelleet yritysjohtajina.

Erkki Paasikivi piti tärkeänä perhettä ja lähiyhteisöä ja tuki sotaveteraanien toimintaa.  Eläkkeellä Erkki Paasikivi loi metalliveistoksia ja koruja. Hänen nimeään kantava säätiö perustettiin 1987 taustanaan ajatus Paasikiven halusta jatkaa elämäntyötään vesiteknologian, talotekniikka-alan ja kulttuurin parissa. Se on tukenut merkittävästi raumalaista kulttuuria ja urheilua. 

> »Luomisen ja luovuuden lahja yksistään rakkauden kanssa voi viedä elämää eteenpäin. Riippuu vain siitä onko meillä uskallusta ja elämänvoimaa antaa sen virrata meistä niitä kanavia pitkin, jotka itse kullekin ovat ominaisimpia.»   
> (Erkki Paasikivi)
> 
> 

Paasikivi sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1975 ja Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin 1983.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Muistot: Erkki Paasikivi  2003. Helsingin Sanomat. Viitattu 19.4.2013.
2. ↑  Talouselämä: Paasikiven iloiset velikullat tarttuvat Kemiraan 12.10.2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3  Erkki Paasikiven säätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Juha Vahe: Vuorineuvos Pekka Paasikivi (1944–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
5. ↑  / Erkki Paasikivi *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Spártin arkeologinen museo** (myös *Spartan arkeologinen museo*; kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Σπάρτης, *Archaiologikó Mouseío Spártis*) on arkeologinen museo Spártin kaupungissa Kreikassa. Se esittelee muinaisen Spartan eli Lakedaimonin alueelta ja muualta Lakoniasta löydettyä pääosin antiikin aikaista esineistöä.

Museo on perustettu vuonna 1874 ja museorakennus valmistui vuonna 1876. Museon alku on Spartassa kaivauksia suorittaneen saksalaisen arkeologi Ludwig Rossin kokoelmissa vuodelta 1833 sekä P. Stamatákiksen kokoelmissa vuodelta 1872. Museo on Kreikan vanhimpia maakunnallisia museoita ja ensimmäisiä museoksi alun perin rakennettuja rakennuksia. Museorakennus, joka sijaitsee Spártin keskustassa, edustaa uusklassista arkkitehtuuria. Museota on laajennettu usein sen historian aikana ja sen siirtämistä suurempiin tiloihin suunnitellaan (vuonna 2016). Museon näyttelyt ovat seitsemässä salissa, joiden yhteispinta-ala on noin 500 neliömetriä.

Kokoelmat
---------

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä neoliittiselta kivikaudelta ja mykeneläiseltä kaudelta roomalaisen kauden lopulle. Löydöt ovat eri puolilta Lakoniaa.

Esineisiin lukeutuu muun muassa esihistoriallisen ajan löytöjä Amyklaista, Epidauros Limerasta, Pellanan mykeneläisiltä haudoilta, Gerákista, Melathriásta, Peristéristä ja Angelónasta; löytöjä Artemis Orthian pyhäköstä, kuten norsunluisia, kivisiä ja keraamisia votiivilahjoja ja rituaaleissa käytettyjä naamioita; koristeosia ja muita löytöjä Athene Khalkioikoksen temppelistä, Amyklain Apollonin temppelistä ja muista pyhäköistä; veistoksia, kuten Athene Khalkioikoksen temppelistä löydetty spartalaista sotilasta esittävä veistos, niin kutsuttu Leonidas; sekä muun muassa hauta-amforoita, roomalaisaikaisia lattiamosaiikkeja, piirtokirjoituksia ja reliefejä.

* Hopliittisotilas, niin kutsuttu Leonidas.Hopliittisotilas, niin kutsuttu Leonidas.
* Korea esittävä stele.Korea esittävä stele.
* Reliefi.Reliefi.
* Reliefi.Reliefi.
* Reliefi.Reliefi.
* Pienoismalli kolmisoudusta.Pienoismalli kolmisoudusta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Αρχαιολογικό Μουσείο Σπάρτης: Ιστορικό Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 16.5.2016.
2. 1 2 3 4  Αρχαιολογικό Μουσείο Σπάρτης: Περιγραφή Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού.  Arkistoitu 26.9.2009. Viitattu 16.5.2016.
3. 1 2  Archaeological Museum of Sparta *Greek Travel Pages*. Viitattu 16.5.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Spártin arkeologinen museo** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo Kuninkaallisen laivaston 1800-luvun lopulla valmistuneesta taistelulaivasta. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Renown** oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1890-luvun lopulla valmistettu toisen luokan predreadnought-taistelulaiva. Alus oli suunniteltu kaukomaiden laivastoasemille sijoitettujen risteilijälaivueiden johtoalukseksi, ja siten se palveli Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian laivastoaseman lippulaivana sekä uransa alussa Välimeren laivastossa. Risteilijöiden nopeuden kasvaessa alus muuttui sopimattomaksi suunniteltuun tehtäväänsä, jolloin siitä tehtiin kuninkaallinen jahti 1900-luvulla poistamalla sen apuaseet. Uransa lopulla vuodesta 1909 alkaen alus oli lämmittäjien koululaivana ennen sijoittamistaan poistolistalle vuonna 1913. Alus myytiin romutettavaksi alkuvuodesta 1914.

Valmistus
---------

Alus tilattiin Pembroken telakalta osana vuosien 1892–1893 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin helmikuussa 1893. Alus laskettiin vesille 8. toukokuuta 1895 ja se valmistui tammikuussa 1897.

Palvelus
--------

Alus varustettiin vuonna 1896 valmistuttuaan Devonportin telakalla, ja palvelukseen otettaessa se sijoitettiin vuonna 1897 Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian asemalle vara-amiraali Sir John Fisherin lippulaivaksi. Alus siirrettiin vuonna 1899 Välimeren laivastoon, jossa se palveli aina vuoteen 1902 saakka.

Aluksen pääkannen kuuden tuuman tykit poistettiin vuonna 1902, kun se varustettiin kuljettamaan Connaughtin herttuapari Intiaan. Intiasta palattuaan alus oli reservissä. Loput kuuden tuuman tykit poistettiin modernisoinnin aikana vuosina 1904–1905, ja palvelukseen palattuaan alus kuljetti Walesin prinssin ja prinsessan Intiaan. Kuljetustehtävän päätyttyä alus palautettiin reserviin, ja se sijoitettiin lämmittäjien koululaivaksi Portmouthiin vuonna 1909.

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1913, ja se myytiin romutettavaksi vuotta myöhemmin.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Renown (1895)**.
* Coward, B. R.: *Battleships & Battlecruisers of the Royal Navy since 1861*. Runnymede, Englanti: Ian Allan Ltd, 1986. ISBN 0-7110-1573-2. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Hore, Peter: *The Ironclads*. Lontoo, Englanti: Anness Publishing Ltd, 2006. ISBN 1-84476-299-8. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 34

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Renown (1895)**.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Centurion*-luokka** | **Royal Navyn taistelulaivaluokat** | Seuraaja:***Majestic*-luokka** |
Robert Hichens
**Robert Hichens** (16. syyskuuta 1882 – 23. syyskuuta 1940) oli yksi RMS Titanicilla mukana olleista kansimiehistä ja oli Titanicin ruorissa kun laiva törmäsi jäävuoreen 14. huhtikuuta 1912. Hichens komennettiin pelastusveneeseen 6. Laivan upottua Hichens kieltäytyi veneen matkustajien pyynnöstä huolimatta palaamasta pelastamaan meressä olleita ja muun muassa veneessä ollut Molly Brown oli uhannut heittää hänet yli laidan. Hichens joutui kuulusteluihin, joissa hän todisti ettei ollut haukkunut meressä olleita ruumiita kankeiksi ja että hän oli saanut toiselta perämieheltä Charles Lightollerilta ja kapteeni Edward Smithiltä käskyn soutaa kohti valoa, jonka neljäs perämies Joseph Boxhall oli nähnyt horisontissa. Hichens vapautui häntä kohtaan esitetyistä syytöksistä.

Hichens kuoli vuonna 1940 sydänkohtaukseen hänen ollessa mukana SS English Traderilla, joka oli ankkurissa Aberdeenin lahden liepeillä.

Syyskuussa 2010 Hichensin nimi tuli jälleen esiin kun Charles Lightollerin pojantytär Louise Patten kertoi lehdistölle kirjansa *Good as Gold* julkistamistilaisuudessa, että Lightollerin päiväkirjan mukaan Hichens oli jäävuorta väistettäessä tulkinnut väärin ensimmäisen perämiehen William Murdochin käskyn ja oli kääntänyt ruoria vahingossa oikealle eikä vasemmalle, mikä olisi aiheuttanut laivan osumisen jäävuoreen. Britannian tiedustelupalvelu kuitenkin todisti, että kuudes perämies James Paul Moody olisi valvonut Hichensin tekoja ja ilmoittanut Murdochille, että käsky oli tulkittu oikein. Myös Hichensin lapsenlapsenlapsi Sally Nilsson kyseenalaisti Pattenin väitteen.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Robert Hale Ives Gammell
**Robert Hale Ives Gammell** (1893–1981) on yhdysvaltalainen Providencessä Rhode Islandissa syntynyt taidemaalari. Hänen aiheensa ovat useimmiten figuratiivisia, ja hänet tunnetaan myös muotokuva- ja seinämaalarina. Gammell piirsi ja maalasi ainoastaan elävästä mallista.

Hän aloitti harjoittelun School of the Boston Museum of Fine Artsissa 1911. Siellä hän tapasi eurooppalaisissa akatemioissa harjoitelleita maalareita. Ja nimenomaan William Paxtonin, joka oli ollut Jean-Léon Gérômen oppilaana École des Beaux-Artsissa Pariisissa. Myöhemmin hän lähti vielä harjoittelemaan Academie Julianiin Baschetiin Pariisiin. Gammell opiskeli myös Edmund Tarbellin, Joseph DeCampin ja Philip Halen ohjauksessa.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen palveltuaan Yhdysvaltain asevoimissa hän jatkoi maalaamista Bostonissa tehden tilauksesta muotokuvia ja muita maalauksia, matkustaen myös Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Viimeisen matkan jälkeen 1930 hän alkoi maalata isoja mytologisia ja uskonnollisia teoksia. Kuitenkin pian hän tajusi tekevänsä täysin erilaista taidetta kuin muut. Tämän ja uhkaavan toisen maailmansodan ahdistamana häntä kohtasi hermoromahdus, josta hän kuitenkin alkoi vähitellen toipua sveitsiläisen psykologin Carl Jungin kirjoitusten avulla.

Tämän jälkeen hän alkoi työskennellä kirjansa "The Twilight of Painting" parissa, ja aloitti myös suunnitelman tulevaa elämäntyötään varten, sarjan maalauksia jotka perustuivat Francis Thompsonin runoon "The Hound of Heaven". Työt valmistuivat myöhemmin 1956. 1950 hän perusti Gammell Studios -koulun, varmistaakseen vanhan piirtämisen ja maalaamisen käsityötaidon jatkumisen. Hän kuoli 1981.

Gammell oli yksi viimeisistä yhdysvaltalaisista taiteilijoista, joka sai vanhan klassisen koulutuksen. Hän on ehdottomasti yksi suurista merkkihahmoista amerikkalaisessa realistisessa kuvataiteessa, ei ainoastaan koska hän oli taitava maalari vaan myös siksi että hän opetti taidetta ja kirjoitti taiteesta. Hänen menestyneitä oppilaitaan ovat olleet mm. Allan R. Banks, Charles H. Cecil, Jim Childs, Robert Cormier, Paul DeLorenzo, Robert Scott Jackson, Richard Lack, Ernest Pricipato, Dale Redpath, Carl Joseph Samson ja Wicker Syd.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
B. J. Novak vuonna 2012
**Benjamin Joseph Manaly "B. J." Novak** (s. 31. heinäkuuta 1979 Newton, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Ryan Howardina televisiosarja *Konttorin* yhdysvaltalaisessa versiossa. Hän toimi myös yhtenä sarjan käsikirjoittajista sekä vastaavista tuottajista.

Valkokankaalla Novak on nähty useissa eri elokuvissa pienemmissä rooleissa. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa *Kunniattomat paskiaiset* (2009), *Diktaattori* (2012), *Saving Mr. Banks* (2013) ja *The Founder* (2016).

Aiheesta muualla
----------------

* B. J. Novak Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **B. J. Novak**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
	+ 2

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**HMS Raven II** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuosina 1915-1918 palveluksessa ollut vesilentokoneiden emälaiva, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.

Palvelus
--------

Saksalainen kauppalaiva SS *Rabenfels* rakennettiin vuonna 1911 Swan Hunterin telakalla. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä alus vallattiin Port Saidin satamassa Egyptissä, ja se siirrettiin 12. kesäkuuta 1915 Kuninkaalliseen laivastoon. Alus kuitenkin nimettiin uudelleen vasta elokuussa 1915 *HMS Raven II:ksi*.

Alus kuljetti kahta vesilentokonetta, joihin kuuluivat ainakin Short Type 184, Sopwith Schneider, Sopwith Baby ja Short Admiralty Type 827. Alus oli itäisellä Välimerellä vuosina 1915–1916, ja se vaurioitui ilmahyökkäyksessä Port Saidissa 1. syyskuuta 1916. Alus oli Intian valtamerellä vuosina 1916–1917.

Alus poistettiin palveluksesta 14. tammikuuta 1918, ja se nimettiin SS *Ravenrockiksi*. Alus oli varastolaivana, rahtilaivana ja joukkojenkuljetusaluksena tammikuuhun 1921. Alus myytiin vuonna 1923 kauppa-alukseksi.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Gardiner, Robert s. 67

Kuninkaallisen laivaston vesilentokoneiden emälaivat

|  |
| --- |
| *HMS Hermes* –
*HMS Ark Royal* –
*HMS Empress* –
*HMS Riviera* –
*HMS Engadine* –
*HMS Campania* –
*HMS Anne* –
*HMS Raven II* –
*HMS Pegasus* –
*HMS Ben-my-Chree* –
*HMS Vindex* –
*HMS Manxman* –
*HMS Nairana* |
| Edeltäjä: ei edeltäjää – Seuraaja: *HMS Argus* |
Nicollin (1978)
**Louis Nicollin** (29. kesäkuuta 1943 Valence – 29. kesäkuuta 2017 Nîmes) oli ranskalainen liikemies ja jätteiden keräämiseen erikoistuneen Nicollin Companyn johtaja. Hän toimi myös ranskalaisen jalkapalloseura Montpellier HSC:n puheenjohtajana vuodesta 1974.

Elämä
-----

Valencessa syntynyt Nicollin siirtyi perheyritys Nicollin Companyn johtoon vuonna 1977. Nykyisin yrityksellä on toimintaa Ranskassa, Belgiassa ja Marokossa. Kolme vuotta aikaisemmin (1974) temperamenttinen Nicollin oli siirtynyt Montpellier Paillade Sport Clubin puheenjohtajaksi. Seura pelasi tuolloin division d’honneurissa. Nykyisin Montpellier HSC:ksi muuttunut seura pelaa Ranskan ylimmällä sarjatasolla, Ligue 1:ssä. Jalkapallon lisäksi Nicollin panosti muihinkin urheilulajeihin, kuten rugbyyn. Louis Nicollin oli Ranskan 354:nneksi rikkain henkilö.

Yksityiselämä
-------------

Suuri jalkapallofani Nicollin omisti yhden maailman suurimmista jalkapallopaitakokoelmista. Kokoelmaan kuuluu noin 4 500 paitaa, joista jotkut ovat kuuluneet jalkapallolegendoille. Nicollin oli naimisissa Coletten kanssa ja hänellä oli kaksi poikaa, Oliver ja Laurent. Nuorempi poika Laurent kuuluu myös Montpellier HSC:n johtoportaaseen. Pojista molemmat työskentelevät Nicollin Companylla.

Nicollin ihmisenä
-----------------

Louis Nicollin tunnettiin värikkäänä persoonana. Hänellä oli räjähtävä temperamentti. Vuonna 2009 Nicollin sai rangaistuksen haukuttuaan AJ Auxerren kapteenia Benoit Pedrettiä homoksi hävityn ottelun jälkeen. Ennen kautta 2011–12 Nicollin sanoi ottavansa oranssin irokeesikampauksen, mikäli Montpellier voittaa liigan. Montpellier voitti kauden jälkeen liigan sensaatiomaisesti ennen PSG:tä, joten Nicollin otti uuden hiustyylin. Joukkueen selvittyä Mestareiden liigaan Nicollin lupasi eroavansa nykyisestä työstään ja ryhtyvänsä munkiksi luostariin, mikäli Montpellier voittaisi Mestareiden liigan. Näin ei kuitenkaan käynyt, ja Louis Nicollin jatkoi Nicollin Companyn johdossa ja Montpellier HSC:n puheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Louis Nicollin est décédé *Midi Libre*.  29.6.2017. Viitattu 29.6.2017. (ranskaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Louis Nicollin
**Sputnik 6** oli miehitettyihin lentoihin tarkoitetun Vostok 3A -avaruusaluksen ensimmäinen koelento. Aiemmat Vostok-ohjelman lennot oli suoritettu prototyypeillä. Aluksen hyötykuormana oli tieteellisiä instrumentteja, televisiojärjestelmä sekä kaksi koiraa, Ptšelka ja Muška. Avaruusalus sekä kaikki kyydissä olleet materiaalit tuhoutuivat itsetuhojärjestelmän käynnistyttyä jarrurakettien epäonnistuttua aluksen ohjaamisessa hallittuun ilmakehään paluuseen.

Lento
-----

Sputnik 6:n lento oli suunnitelmaltaan lähes suora toisinto onnistuneesta Sputnik 5 -lennosta käyttäen ensimmäistä valmistunutta lopullista miehitettyihin lentoihin tarkoitettua Vostok 3A -alusta. Lennon oli tarkoitus kestää yhden päivän ajan ja palauttaa kyydissä olleet koirat maan päälle, jotta Vostok-aluksen järjestelmät olisi voitu todeta kykeneviksi miehitetyn lennon ylläpitämiseen.

Lento alkoi suunnitelmien mukaisesti 1. joulukuuta 1960 kello 7.26.04 UTC ja alus saavutti suunnitellun kiertoradan. Aluksen lähettämiä signaaleja havaittiin muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa, missä CIA vastaanotti kuvia kapselin televisiojärjestelmästä ja onnistui lopulta murtamaan signaalissa käytetyn kryptografian.

Koskaan ei ole saatu selville tai ainakaan julkisesti kerrottu, mikä johti jarrutuspolton epäonnistumiseen, mutta pian kello 8.22 UTC tapahtuneen polton jälkeen oli lennonvalvojille selvää, että alus ei ollut suunnitellulla radallaan vaan jatkoi maan kiertämistä. Spekulaatio on edelleen käynnissä siitä oliko alus väärässä asennossa polton käynnistyessä vai oliko jarruraketeissa vikaa.

Alus jatkoi maan kiertämistä vielä puolitoista kierrosta kunnes automatisoitu itsetuhojärjestelmä aktivoitui tuhoten aluksen ja mukana lentäneet materiaalit. Vaikka alus olikin radalla, joka olisi ohjannut sen hallittuun paluuseen kymmenen päivän kuluttua, oli järjestelmä asennettu, ettei vieraat valtiot pääsisi käsiksi Vostokin järjestelmiin. Järjestelmä oli asetettu aktivoitumaan tietyn ajan kuluttua lennon alusta, ellei se havaitsisi normaalin paluun aiheuttamia g-voimia.

Ironisesti toinen aluksessa kuolleista koirista, Muška, oli ollut ehdolla jo aiemmin Sputnik 2 -lennolle, mutta se oli silloin hylätty lennolta sen kieltäydyttyä syömästä. Muškan paikan lennolla otti silloin Laika-koira.

Lähteet
-------

1. ↑  Space History Notes Vostok retro-fire attitude. Sven Grahn.
2. ↑  Space History Notes The flight of Sputnik-6. Sven Grahn
3. ↑  Russian Space Dogs. Animal Lover World.

Vostok-ohjelma

* Sputnik 4
* Sputnik 5
* Sputnik 6
* Sputnik 9
* Sputnik 10
* Vostok 1
* Vostok 2
* Vostok 3
* Vostok 4
* Vostok 5
* Vostok 6
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan sukellusveneestä. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Resolution** (viirinumero S22) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan ydinsukellusvene.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Resolution-luokka*
Alus tilattiin toukokuussa 1963 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1964. Se laskettiin vesille 15. syyskuuta 1966 ja otettiin palvelukseen 2. lokakuuta 1967.

Palvelus
--------

Alukselta laukaistiin 15. helmikuuta 1968 ensimmäinen UGM-27 Polaris-ohjus. Se aloitti ensimmäisen partiomatkansa 15. kesäkuuta 1968. Polaris-järjestelmä modernisoitiin 1984 lisäämällä Chevaline IFE, joka sisälsi kaksi uutta taistelukärkeä sekä paluukärkeä. Ne oli tehty erittäin koviksi, jotta ne kykenisivät läpäisemään ABM-hyökkäyksen. Samalla kolme alkuperäistä ET.317-taistelukärkeä korvattiin uusilla.

Alus teki 1991 pisimmän Polaris-purjehduksensa, joka kesti 109 päivää. Ensimmäisen Vanguard-luokan sukellusveneen valmistuttua alus poistettiin palveluksesta 22. lokakuuta 1994 suoritettuaan 94 partiomatkaa. Alus on ankkuroitu Rosythiin, jossa se on muuten koskemattomana lukuun ottamatta poistettua ydinpolttoainetta. Puolustusministeriö ei ole päättänyt aluksen reaktorin poistosta ja tulevasta käytöstä.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 531

*Resolution*-luokan sukellusveneet

|  |
| --- |
| *HMS Resolution* - *HMS Repulse* - *HMS Renown* - *HMS Revenge* - *HMS Ramillies* |
| Edeltäjät: Valiant-luokka – Seuraaja: Churchill-luokka |
**David Hofstein** (ven. Дави́д Нау́мович Гофште́йн, *David Naumovitš Gofštein*; 6. elokuuta 1889 Kiovan läänin Korostyšev – 12. elokuuta 1952 Moskova) oli juutalainen neuvostorunoilija.

David Hofstein syntyi virkailijaperheeseen. Hän opiskeli Pietarissa ja Kiovassa. Ensimmäiset teoksensa hän julkaisi vuonna 1917. Vuonna 1923 ilmestynyt runokokoelma "Lyriikkaa" vaikutti merkittävällä tavalla Neuvostoliiton jiddišinkieliseen kirjallisuuteen. Hofsteinin tyyliltään realistisen runouden aiheita ovat vallankumous, neuvostotodellisuuden muutokset ja ulkomaiden työläisten kamppailu oikeuksiensa puolesta.

Hofstein pidätettiin Neuvostoliiton juutalaisvastaisen kampanjan aikana syyskuussa 1948. Vuonna 1952 hänet tuomittiin kuolemaan syytettynä maanpetoksesta ja ammuttiin. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1955.

Lähteet
-------

1. ↑  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 7*, s. 191. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1972.
2. ↑  Žertvy polititšeskogo terrora v SSSR *lists.memo.ru*. Viitattu 12.9.2010. (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Pour le Mérite
Pour le Mériten "rauhanluokka", eli tieteellisistä ja taiteellisista ansioista jaettava kunniamerkki (saks. *Orden Pour le mérite für Wissenschaft und Künste*).
**Pour le Mérite** (saks. *Orden Pour le mérite für Wissenschaft und Künste*), joka tunnetaan myös nimellä **Blauer Max**, oli Preussin korkea-arvoisin kunniamerkki ensimmäisen maailmansodan loppuun asti. Kunniamerkin perusti vuonna 1740 kuningas Fredrik II Suuri. Se myönnettiin yleensä vain poikkeuksellisen ansioituneille korkea-arvoisille upseereille. Sotilaskunniamerkinä Pour le Mérite lakkautettiin vuonna 1918. Vuonna 1842 Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV perusti kunniamerkkiin niin sanotun "rauhanluokan" (saks. *Orden Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste*), jota jaettiin ansioituneille tiedemiehille ja taiteilijoille. "Rauhanluokan" jakaminen lopetettiin vuonna 1933 natsien valtaannousun jälkeen. Vuonna 1952 se perustettiin uudelleen Saksan liittotasavaltaan.

Vuonna 1866 perustettiin erikoisluokka, suurristi, jonka saivat ainoastaan viisi henkilöä; Preussin kuningas Vilhelm I, kruununprinssi Fredrik Wilhelm (myöhemmin keisari Fredrik III), Preussin prinssi Fredrik Karl, sotamarsalkka Helmut Carl Bernhard von Moltke ja Venäjän keisari Aleksanteri II.

Vuodesta 1952 lähtien Pour le Mérite on ollut tieteen ja taiteen saralla ansioituneiden saksalaisten kunniamerkki, mutta sitä voidaan jakaa myös ulkomaalaisille. Esimerkiksi Elias Lönnrot ja Umberto Eco ovat saaneet kunniamerkin.

Pour le Méritellä palkittuja
----------------------------

* Alvar Aalto, palkittu kunniamerkin "rauhanluokalla" vuonna 1969.
* Leonhard von Blumenthal
* Otto von Brandenstein, Loviisassa 1918 maihinnousseen Osasto Brandensteinin komentaja
* Georg Bruchmüller
* Rüdiger von der Goltz
* Hermann Göring, lentäjä, myöhemmin natsi-Saksan Luftwaffen komentaja.
* Paul von Hindenburg, Preussin–Itävallan sodan ja Saksan–Ranskan sodan veteraani ja ensimmäisen maailmansodan sotamarsalkka
* Ernst Jünger, viimeinen sotilasansioista Pour le Mériten elossa ollut haltija, kuoli vuonna 1998.
* Friedrich Kress von Kressenstein
* Paul von Lettow-Vorbeck
* Felix von Luckner
* Elias Lönnrot, palkittu kunniamerkin "rauhanluokalla" vuonna 1872.
* Manfred von Richthofen, "Punainen paroni"
* Erwin Rommel, "Erämaan kettu", sai Pour le Mériten poikkeuksellisen nuorena.
* Eduard von Schleich, "Musta ritari"
* Joseph Veltjens
* A. I. Virtanen, palkittu kunniamerkin "rauhanluokalla" vuonna 1971.

Katso myös
----------

* Keltainen daavidintähti, natsien juutalaisille määräämä vaatemerkki, pilkkanimeltään *Pour le Sémite*.

Lähteet
-------

1. ↑  Alvar Aalto (s. 2) Orden Pour le mérite. Viitattu 30.5.2023. (saksaksi)
2. ↑  Elias Loennrot (s. 2) Orden Pour le mérite. Viitattu 30.5.2023. (saksaksi)
3. ↑  Artturi Ilmari Virtanen (s. 2) Orden Pour le mérite. Viitattu 30.5.2023. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pour le Mérite** Wikimedia Commonsissa

* Orden Pour le Mérite (englanniksi)
**Suomen pelastusalan keskusjärjestön ja Suomen puolustusvoimien harjoitusalue** on Padasjoella sijaitseva harjoitusalue. Alueella on sekä sotilaallisia että siviilikriisinhallintaan, palo- ja pelastustoimeen liittyviä harjoitusalueita.

Sotilaalliset harjoitusalueet
-----------------------------

### Ampumarata

| Padasjoen ampumarata, Padasjoen koulutuskeskus |
| --- |
| Sijainti: | 61.282°N, 25.265°E. |
| Sijainti: | Padasjoki |
| Ylläpitäjä: | Suomen Reserviupseeriliitto, Padasjoen reserviyhdistys |
| Kiväärilajit: | hirviammunta, rynnäkkökivääri, sovellettu reserviläisammunta |
| Pistoolilajit: |  |

Alueen ampumarata koostuu useasta osasta: Telhonjärven lounaispuolella, Vähä-Hervon itäpuolella ja Iso-Hervon koillispuolella sijaitsee puolustusvoimien 150 metrin ampumarata, jossa voidaan ampua rynnäkkökiväärillä.

Samalla alueella on myös muita kuin sotilasammuntoihin liittyviä ratoja Hälvälän ampumaradan tapaan, kuten Padasjoen Riistanhoitoyhdistyksen hirviampumarata metsästystutkintoa varten sekä Padasjoen reserviyhdistyksen pistoolirata ja sovelletun reserviläisammunnan rata.

### Leiri- ja harjoitusalue

Ampumarasta etelään Iso-Taruksen itäpuolella ja Vähä-Taruksen koillispuolella sekä Kaakonlammin eteläpuolella on leiri- ja harjoitusalue, jota käyttävät muuhun kuin ammuntaan maanpuolustuskoulutusyhdistys sekä reserviupseeri- ja muut reserviläisyhdistykset.

Alueella on kaksi tielaitoksen lahjoittamaa majoitusparakkia (suurehko tupa Hauho ja pienehkö tupa Kouvola, neljä viiden hengen huonetta), yksi varastoparakki, kaksi kuuden hengen saunaa sekä lisäksi puolustusvoimien joukkuesauna. Aluetta käyttävät mm. maanpuolustuskoulutusyhdistys, Tapiolan Reserviupseerien ja Espoon Reserviläisten talvi- ja kesäpäivien järjestäjät.

Siviilikriisinhallinnan leiri- ja kurssikeskus
----------------------------------------------

Kolmas harjoitusalue on Suomen Pelastusalan Keskusjärjestön (SPEK) leiri- ja kurssikeskus Palotarus, joka sijaitsee Vähä-Taruksen lounaispuolella, Iso-Taruksen länsirannalla ja Iso-Hervon koillispuolella. Aluetta käytetään sopimuspalokuntien (aikaisemmalta nimeltään vapaaehtoiset palokunnat) harjoitusalueena.

### Palotarus

Alue on parhaiten varusteltu kolmesta harjoitusalueesta. Siellä on yksitoista majoitusmökkiä (*Tavi, Kuikka, Haapana, Viklo, Liro, Kuovi, Kivitasku, Satakieli, Peukaloinen, Kiuru ja Punarinta*), kaksi saunaa (*Metso ja Teeri*), ruokala (*Kuhankeittäjä*), ruokailukatos (*Käki*), tarjoilukatos (*Kottarainen*), grillikatos (*Käenpiika*), luentosali (*Käpytikka*) ja hallintorakennus (*Palokärki*).

### Käyttö

Aluetta käytetään alkusammutuksen harjoitusalueena, mutta myös yleisluontoisena kurssikeskuksena, jota voidaan sopimuspalokuntien lisäksi tarjota myös yrityksille.

Lähteet
-------

1. ↑  Padasjoen koulutuskeskus *Suomen Reserviupseeriliitto*.  Arkistoitu 31.3.2019. Viitattu 31.3.2019.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑
Vz 58 P kantohihnoineen
**Vz 58** on Tšekkoslovakiassa suunniteltu ja valmistettu rynnäkkökivääri. Asetta valmisti Česká Zbrojovka a.s. Uherský Brod, lyhyesti ČZ. Tämän mukaan myös Čz 58 -mallinimeä käytetään joskus.

Yleistä
-------

Vz 58 on kaasumäntä-toiminen kaasuputken, männän ja sen liikkeen välittävän tangon sijaitessa piipun yläpuolella. Niitä suojaa tukki. Kaareva lipas on aseen alla tukin ja liipasinkaaren välissä. Varmistin on sivulla pistoolikahvan yläpuolella. Takatähtäin on käsituen takaosassa. Rakenteiden ja mekanismien sijoittelun vuoksi Vz muistuttaakin Neuvostoliitossa suunniteltua ja valmistettua AK-47 - rynnäkkökivääriä. Vz 58:sta on kolme muunnosta. 58 P on perusversio, jossa ovat aikaisemmin puinen, myöhemmin puu-muovi - komposiitti - perä, tukki ja kahva. 58 Pi -mallissa on kiinnityspaikka yötähtäimelle, kookas liekinsammutin sekä kevyt haaratuki. 58 V -mallissa on taitettava, putkirunkoinen olkatuki.

Toiminta
--------

Vz 58 käyttää alun perin Varsovan liiton standardipatruunaa 7,62 X 39 kuten AK - 47, mutta aseen mekanismi on oleellisesti erilainen. Lukon sulkumekanismi on versio erillisellä lukituskappaleella toteutetusta kaasumäntä-toimisesta aseesta. AK 47:n lukko on lukkiutessaan ja avautuessaan pyörähtävä, jonka saavat aikaan luistiin koneistettu ura ja lukon vastin.

Vz:n kaasumäntä välitystankoineen on lyhytiskuinen ja erillinen osa luistista. Luistiin on koneistettu urat, joihin liittyy lukituskappale. Luistin liikkuessa lukituskappaleen olakset vastaavat lukkoon koneistettuihin koloihin liikuttaen lukkoa luistin mukana. Luistin etuasennossa kappale painaa lukon olaksilla alas sulkien lukon patruunapesää vasten. Patruunan lauettua kaasumäntä työntää luistin liikkeelle ja sen urat nostavat lukituskappaleen ylös jolloin lukko pääsee liikkumaan ja heittää hylsyn ulos. Samalla luisti virittää iskuvasaran. Palatessaan lukko lataa uuden patruunan lippaasta ja iskuvasara lyö lukossa olevan erillisen iskupiikin takaosaan lukon ollessa kiinni.

Tuotannosta
-----------

Vz 58:sta valmistettiin erilaisia koemalleja mm. Tšekkoslovakian omalle 7,62 x 45 mm patruunalle sekä 9 x 19 Parabellum - kaliperille. Omaa patruunaa ei kehitetty pidemmälle standardin tullessa käyttöön. Asetta tuotettiin vuosina 1959 - 1984 920000 kpl. Asetta on käytetty esimerkiksi Tšekkoslovakiassa ja siitä syntyneissä Tšekissä ja Slovakiassa, Kuubassa, Intiassa ja Libyassa. 

Aseen on Tšekin armeijassa korvannut ČZ:n valmistama CZ-805-Bren - rynnäkkökivääri vuodesta 2012 alkaen.

Ominaisuuksia
-------------

* Kaliperi 7,62 x 39 mm
* Lipas 30 patruunaa, ei vaihtokelpoinen AK:n lippaaseen
* Pituus 843 mm
* Paino 3,11 kg
* Teoreetinen tulinopeus n. 800 ls/min
* Luodin lähtönopeus 710 m/sek

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hogg Ian, Walter John: *Small Arms pistols & rifles*, s. 98-99. Greenhill Books, 2003. ISBN ISBN 1-85367-563-6.
2. ↑  Hyytinen, Timo: *Arma Fennica 2 Sotilasaseet*. Jyväskylä: Gummerus, 1987. ISBN 951-99887-0-X.  s.380
3. ↑  "Tuotanto ja käyttö" *militaryfactory.com*.
4. ↑  Korvaaja *modernfirearms.net*.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vz 58** Wikimedia Commonsissa