recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pohjoinen ulottuvuus (PU)** on yhteistyötä neljän tasavertaisen kumppanin, Euroopan unionin, Venäjän, Norjan ja Islannin välillä. Maantieteellisesti pohjoisen ulottuvuuden alue kattaa Luoteis-Venäjän, Itämeren ja Euroopan arktiset alueet, mukaan lukien Barentsin alue. Pohjoisen ulottuvuuden tavoitteena on käytännön yhteistyön avulla tukea vakautta, hyvinvointia ja kestävää kehitystä alueella. Hallitustenvälisen yhteistyön lisäksi pohjoinen ulottuvuus on laajentunut myös yliopistojen ja tutkimuslaitosten sekä liike-elämän väliseksi yhteistyöksi.

Ukrainan sodan seurauksena kaikki Pohjoiseen ulottuvuuteen liittyvä yhteistyö Venäjän kanssa on keskeytetty.

Pohjoinen ulottuvuus oli ensimmäisen kerran EU-laajuisesti esillä joulukuussa 1997 Luxemburgin Eurooppa-neuvostossa, jossa Suomi teki asiaa koskevan aloitteen. Feiran Eurooppa-neuvostossa kesäkuussa 2000 hyväksyttiin pohjoisen ulottuvuuden ensimmäinen toimintasuunnitelma. Pohjoisen ulottuvuuden politiikka uudistettiin Suomen EU-puheenjohtajuuskaudella 2006. EU:n, Venäjän, Norjan ja Islannin kesken neuvotellut uudet PU-asiakirjat astuivat voimaan vuoden 2007 alussa ja toimivat nykyisen pohjoisen ulottuvuuden yhteistyön perustana.

Pohjoisen ulottuvuuden yhteistyömuotona on kumppanuusmalli. Pohjoisen ulottuvuuden kumppanuudet pohjautuvat avoimelle, tasavertaiselle ja laajapohjaiselle osallistumiselle. Kumppanuudet ovat luonteeltaan erilaisia, mutta niissä kaikissa pyritään yhdistämään poliittinen linjanveto, asiantuntijatyö ja käytännön tason hanketoiminta. Kumppanuuksia on kaikkiaan neljä:

1. ympäristökumppanuus
2. sosiaali- ja terveyskumppanuus
3. liikenne- ja logistiikkakumppanuus
4. kulttuurikumppanuus

Muita toimintamuotoja ovat Pohjoisen ulottuvuuden instituutti ja Pohjoisen ulottuvuuden yritysneuvosto. Pohjoiset alueneuvostot (Itämeren valtioiden neuvosto, Barentsin euroarktinen neuvosto, Arktinen neuvosto sekä Pohjoismaiden ministerineuvosto) osallistuvat pohjoisen ulottuvuuden toimintaan tuomalla omia kehityskohteitaan PU-politiikan piiriin sekä tukemalla PU-hankkeiden toimeenpanoa eri tavoin.

Pohjoisen ulottuvuuden politiikalla on omat toimielimet, jotka kokoontuvat säännöllisesti keskustelemaan pohjoisen ulottuvuuden kehittämisestä. Myös kumppanimaiden parlamentaarikot kokoontuvat joka toinen vuosi Pohjoisen ulottuvuuden parlamentaarikkofoorumiin edistämään toimintaa.

Pohjoinen ulottuvuus saa rahoituksensa yhteisrahoituksen periaatteella. Rahoitus tulee osallistuvien maiden lisäksi EU:n rahoitusinstrumenteista ja -ohjelmista sekä kansainvälisiltä rahoituslaitoksilta.

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjoisen ulottuvuuden verkkosivusto (www.northerndimension.info)
* Pohjoinen ulottuvuus (Ulkoasiainministeriö) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Euroopan unionin Pohjoisen ulottuvuuden verkkosivu
**Bosman-sääntö** (myös **Bosman-päätös** tai **Bosman-tapaus**) on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen vuonna 1995 tekemä päätös, jonka seurauksena EU-alueen joukkueurheilun ammattilaispelaajat saavat siirtyä vapaasti seurasta toiseen sopimuksensa päätyttyä.

Belgialainen jalkapalloilija Jean-Marc Bosman halusi vuonna 1990 sopimuksensa päätyttyä siirtyä kotimaansa RFC Liègestä ranskalaiseen USL Dunkerquehen. Liège ei kuitenkaan suostunut päästämään Bosmania, koska Dunkerque ei tarjonnut tarpeeksi suurta siirtokorvausta. Bosman päätti viedä asian EU-tuomioistuimeen.

Tuomioistuin päätti joulukuussa 1995 silloisen sopimusjärjestelmän sotivan työvoiman vapaata liikkuvuutta vastaan. Päätöksen ansiosta sopimuksettomat pelaajat saivat oikeuden vaihtaa seuraa ilman siirtokorvausta. Tuomioistuin totesi myös, että kaikkia EU-kansalaisia on kohdeltava tasavertaisesti, minkä seurauksena ulkomaalaiskiintiöiden käyttö loppui EU-pelaajien kohdalla. Aiemmin oli esimerkiksi jalkapallossa ollut tavallista, että joukkueet saivat nimetä kokoonpanoon vain kolme ulkomaalaispelaajaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Traaginen työtaistelija – mitä tapahtui Jean-Marc Bosmanille?
2. 1 2 3  Kourallisesta ulkomaalaispelaajia 346:een – Bosman-sääntö mullisti Euroopan ja Valioliigan siirtomarkkinat
3. ↑  Tärkeitä juridisia virstanpylväitä – Monet muutokset ovat syntyneet esimerkkitapausten kautta

Aiheesta muualla
----------------

* Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen päätös

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Euroopan unioni Euroopan unionin tuomioistuin |
| --- |
|  |
| Tuomioistuimet | 
* Unionin tuomioistuin
* Unionin yleinen tuomioistuin
* Euroopan unionin virkamiestuomioistuin
* Euroopan ihmisoikeussopimus
* Palais de la Cour de Justice

 |  |
|  |
| Päätökset | 
* Ennakkoratkaisu
* Bosman-sääntö
* Costa v. ENEL
* Euroopan unionin kilpailuoikeudellinen kanne Microsoftia vastaan
* Van Gend en Loos

 |

 |
**Karel Bořivoj Presl** (17. helmikuuta 1794 Praha – 8. lokakuuta 1852 Praha) oli itävaltalainen (böömiläinen) kasvitieteilijä.

Elämä ja ura
------------

Preslistä tuli lääketieteen tohtori vuonna 1818, Böömin museon luonnontieteellisten kokoelmien kuraattori vuonna 1822 ja Prahan yliopiston luonnonhistorian ja tekniikan professori vuonna 1832. Hänen veljensä Jan Svatopluk Presl oli eläintieteen ja mineralogian professori. 

Hänen päätutkimuksensa oli omistettu kasvien systematiikalle. Opintojensa päätyttyä Presl matkusti vuonna 1817 jalkaisin läpi *Italia*n, myös Sisilian, ja tutki erityisesti Etnan ja Nebrodin alueen kasvistoa. Pitkän Italian-matkan jälkeen vuonna 1817 hän kirjoitti teokset *Gramineæ siculæ* (1818), *Cyperaceæ et Gramineæ siculæ* (1820) ja muokkasi sitten böömiläisen Thaddäus Haenken Etelä-Amerikasta tuomat kasvikokoelmat suureksi teokseksi *Reliquiæ Hænkeanæ* (1830–1836). Hän julkaisi myös teokset *Flora sicula* (1826), *Symbolæ botanicæ* (1832–1833), *Tentamen Pteridographiæ* (1836), näyttävän teoksen, jossa hän kuvasi useita tuhansia saniaisia, ja *Hymenophyllaceæ* (1843). Vuonna 1834 Preslistä tuli Böömin kuninkaallisen tiedeseuran jäseneksi, ja samana vuonna Wienin keisarillinen akatemia nimitti hänet jäsenekseen. Vuodesta 1838 lähtien Presl oli Preussin tiedeakatemian jäsen.

Toisin kuin veljensä, joka pyrki edistämään tšekkiläistä kirjallisuutta ja kirjoitti lähes kaikki teoksensa tšekiksi, Presl kirjoitti latinaksi ja saksaksi, mikä varmisti hänen teostensa paljon laajemman levityksen tiedemaailmassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Presl, Karel Bořivoj *Nordisk familjebok*.  1915. Viitattu 26.04.2022.
2. 1 2 3 4  Presl, Karel Bořivoj *Allgemeine Deutsche Biographie*.  1888. Viitattu 26.04.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Karel Bořivoj Presl** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Teoderik I** tai **Theoderik I** (gootiksi *Þiudarīks*, lat. *Theodericus*; noin 393 – 20. kesäkuuta 451) oli visigoottien kuningas myöhäisantiikin aikana vuosina 418–451.

Teoderik oli kuningas Alarikin avioliiton ulkopuolella syntynyt poika. Teoderikin valtakaudella visigootit saivat haltuunsa Tolosan eli nykyisen Toulousen alueen Akvitaniassa. Teoderik liittoutui aluksi Länsi-Rooman kanssa ja taisteli heidän puolellaan vandaaleja vastaan vuonna 422. Visigoottien ja roomalaisten välillä oli kuitenkin yhä kiistoja, mutta ne laantuivat, kun magister militum Flavius Aëtius sai vuonna 426 aikaan sopimuksen, jossa Länsi-Rooma vapautti visigootit foederati-velvoitteista ja tunnusti heidän valtionsa suvereenisuuden. Visigootit liittyivät myöhemmin roomalais-germaaniseen liittoutumaan Katalaunien kenttien taistelussa Attilan johtamia hunneja vastaan 20. kesäkuuta vuonna 451. Teoderik kuoli taistelukentällä. Teoderik oli luultavasti ensimmäinen germaanikuningas, joka julkaisi kirjoitettuja lakeja.

Teoderik I:llä oli monia lapsia, joista myöhemmin visigoottien kuninkaiksi nousivat Thorismund, Teoderik II ja Eurik.

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
* Kari, Risto: Historian ABC 6 – Kaikkien aikojen valtiot. Tammi 2001. ISBN 951-31-1098-2

### Viitteet

1. 1 2 3  Castrén ja Pietilä-Castrén 2000, s. 573
2. ↑  Kari 2001, s. 145
3. ↑  Visigoth *Britannica Academic, Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica inc. Viitattu 29.10.2018. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Presidentti Urho Kaleva Kekkosen patsas** on Raahessa vuonna 2008 paljastettu patsas, joka esittää presidentti Urho Kekkosta. Sen on tehnyt kuvanveistäjä Matti Peltokangas. Pronssiin valetussa patsaassa vasen käsi taskussa ja oikea rinnalla oleva presidentti seisoo jalustalla, joka on Raahen Rautaruukin terästä. Teos sijaitsee Raahen Rantakadun varrella sijaitsevassa Rantapuistossa, Raatihuonetta vastapäätä.

Aloitteen patsashankkeeksi teki Siika-Pyhäjokialueen liitto, joka halusi korostaa hankkeella Urho Kekkosen merkitystä Siika-Pyhäjokialueen kehittämisessä. Kekkonen vaikutti muun muassa Rautaruukin terästehtaan sijoittumiseen Raaheen.

Matti Peltokangas osallistui Kekkosen muistomerkkikilpailuun vuonna 1996 päästen jatkokierrokselle kahdella kilpailuehdotuksellaan, joista figuratiivinen *Urkki ja Sylvi* voitti yleisöäänestyksen ja herätti kiinnostusta raahelaisissa piireissä. Kilpailu johti vuonna 2007 tilaukseen veistoksesta, jossa Kekkonen esiintyy yksin.

Teoksen rahoittamiseksi myytiin "Pikku-Urkkeja". Veistos paljastettiin 10. elokuuta 2008.

Katso myös
----------

* Urho Kekkosen patsaat ja muistomerkit

Lähteet
-------

1. 1 2  Presidentti Urho Kaleva Kekkosen patsas  2.05.2012. Raahen kaupunki.  Arkistoitu 26.10.2012. Viitattu 31.5.2020.
2. ↑  Biografia (taiteilijan kotisivu) *Matti Peltokangas*. Matti Peltokangas.  Arkistoitu 1.1.2017. Viitattu 6.8.2011.
3. ↑  Juntunen, Esa: Kekkonen sai näköispatsaan *Helsingin Sanomat*.  11.8.2008. Viitattu 31.5.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Urho Kaleva Kekkosen patsas Raahen matkailusivustolla
**Oulun Taiteilijaseura -63 ry** (ruots. *Uleåborgs konstnärsgillet -63 rf*) on oululainen aatteellinen yhdistys. Oulun Taiteilijaseuran toimisto sijaitsee Oulussa osoitteessa Hallituskatu 5, missä seura myös ylläpitää taidegalleriaa ja - lainaamoa.

Historia
--------

Oulun Taiteilijaseura perustettiin Oulussa 6. tammikuuta 1963 ajamaan kuvataiteilijoiden etuja. Seuran perustajajäsenet olivat Eeli Aalto, Juhani Hakalahti, Aatto Hukkanen, Pentti Junno, Matti Mikkola, Tauno Ohenoja, Ilmo Pihkala ja Olli Pohjola. Yhdistysrekisteriin seura merkittiin vuonna 1967. Oulun Taiteilijaseuran edeltäjiä olivat Oulun taiteilijaseura 1921, Pohjalainen taiteilijaliitto, Oulun taideseura ja monialainen Merikoskikerho.

Tehtävät
--------

Oulun Taiteilijaseura toimii Oulun läänin kuvataiteilijain ammatillisena yhdistyksenä. Sen tehtävänä on kasvattaa yleisön kiinnostusta kuvataiteisiin ja edistää kuvataiteen ja sen alan palvelujen kehittämistä alueella. Nykyään Oulun Taiteilijaseurassa on noin 150 jäsentä. Oulun Taiteilijaseura on Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton jäsenjärjestö.

Lähteet
-------

1. ↑  Toim. Marjamaa, Riitta & Ryynänen, Lassi: Historiikki, Oulun Taiteilijaseura -63 ry. Oulu, 2013. Oulun Taiteilijaseura -63 ry.  ISBN 978-952-93-3235-9.
2. ↑  Oulun Taiteilijaseura:  Seuran kotisivut. 2018.
Katarinahissen nykyasussaan. Taustalla *Kooperativa förbundetin* toimitalo.
**Katarinahissen** on yleisöhissi Slussenin kupeessa Södermalmissa Tukholmassa. Sen rakensi belgialainen *Lecoq & Comp* 1881–1883 insinööri Knut Lindmarkin suunnitelman mukaan. Hissi vihittiin 19. maaliskuuta 1883. Hissikoneiston toimitti yhdysvaltalainen *Weeks & Halsey*. Aluksi hissiä nosti höyrykone, mutta 1915 se korvattiin sähkömoottorilla. Hissin huipulle kiinnitettiin Tukholman ensimmäinen valomainos, Stomatol, 1909. Kyydin hinta ylös Slussenilta Södermalmiin oli viisi äyriä ja alas kolme äyriä.

Slussenin rakentamisen yhteydessä 1930-luvulla myös Katarinahissen purettiin. Uusi hissi vihittiin käyttöön 1936. Konstruktivismia edustavan uuden hissin suunnittelivat arkkitehdit Eskil Sundahl ja Olof Thunström. Kaksihyttistä hissiä ohjasi kuljettaja. Myöhemmin hissit automatisoitiin, mutta niissä oli edelleen rahastaja, joka kulki hissin mukana. Kyyti maksoi kymmenen kruunua. Ylhäällä hissin ja Mosebackan välillä kulkevassa kävelysillassa toimii maineikas tukholmalaisravintola *Gondolen*. Gondolen ja ns. KF-talo avattiin samanaikaisesti hissin kanssa eli vuonna 1936.

Katarinahissen suljettiin vuonna 2010 vuosien ongelmien jälkeen ja suunniteltiin jälleen avattavaksi vuonna 2016.  Korjaustyöt Slussenin uudistuksen yhteydessä etenivät hitaasti, ja hissi avattiin käyttöön uudelleen lokakuussa 2023.

* Alkuperäinen Katarinahissen vuonna 1896Alkuperäinen Katarinahissen vuonna 1896
* Virolaisen taiteilijan Paul Burmanin maalaus 1920-luvultaVirolaisen taiteilijan Paul Burmanin maalaus 1920-luvulta
* Uusi Katarinahissen (1941)Uusi Katarinahissen (1941)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  SVT: Katarinahissen i Stockholm räddas (ruotsiksi) Viitattu 2.12.2014.
2. ↑  Fortsatt utredning kring Katarinahissens framtid Folksam Fastigheter.  Arkistoitu 1.7.2013. Viitattu 12.7.2012. (ruotsiksi)
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Katarinahissen öppnar *Stockholm växer (vaxer.stockholm verkkosivu)*.  Lokakuu 2023. Stockholm Stadsledningskontoret.  Arkistoitu 28.11.2023. Viitattu 28.11.2023.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katarinahissen**.
* Stockholmskällan: Katarinahissen (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
**Makolan nikkelikaivos** sijaitsee Nivalan Makolassa ja se oli toiminnassa 1941–1954. Kaivos tuotti nikkeliä ja kuparia.

Malminetsintää harrastanut pienviljelijä Kusti Ainasoja (1895–1950) löysi heinäkuussa 1936 Makolan läheltä serpentiinikiven josta hän lähetti malminäytteitä Geologiselle toimikunnalle. Näytteiden perusteella Makolan malmio löytyi seuraavana vuonna ja samalla löydettiin myös Hituran nikkelimalmio noin kolmen kilometrin päästä Makolasta.

Makolan kaivoksen rakennustyöt aloitettiin 1940 ja malmintuotanto alkoi seuraavana vuonna. Kaivos oli toiminnassa vuoteen 1954. Malmin louhinta alkoi avolouhoksesta, mutta jo 1941 aloitettiin 220 metriä syvän tuotantokuilun rakentaminen. Kaivoksen toiminta päättyi 1954, kun käyttökelpoiset malmivarat oli louhittu loppuun. Kaivoksesta tuotti toiminta-aikanaan yhteensä 44 064 tonnia nikkeli-kuparirikastetta.

Kaivoksen tuotantorakennukset purettiin toiminnan päätyttyä. Tuotantokuilu suljettiin betonikannella ja ympäröitiin metalliaidalla. Kaivoksen yhteydessä ollut avolouhos on nykyisin täyttynyt vedellä. Kaivoksen rikastushiekkavarasto on myös jäljellä ja sitä on käytetty rallicrossi- ja moottorikelkkaratana.

Kaivoskylän rakennukset myytiin Nivalan kunnalle ja siellä toimi jonkin aikaa ammatillinen kurssikeskus. Myöhemmin asuintalot myytiin yksityisille ja niistä muutama on vielä asuinkäytössä.

Lähteet
-------

* Kirjastovirma henkilögalleria : Kusti Ainasoja (Arkistoitu – Internet Archive)
* Olli-Pekka Isomäki: Nivalan kaivokset – Makola, Materia 3/2008[vanhentunut linkki]
* Onko Hiturassa nikkeliä?, Suomen Kuvalehti, 10.09.1938, nro 36, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Keravan vaakuna
**Keravan vaakuna** on Keravan kaupungin tunnus. Sen heraldinen selitys kuuluu "sinisessä kentässä yläreunaltaan lohenpyrstökoroinen kultahirsi." Kuvio esittää puusepän tekemää liitosta, *sinkkausta*, ja se viittaa puusepänteollisuuteen, joka oli Keravan merkittävin teollisuudenala 1900-luvun puolessavälissä. Nykyisen vaakunan suunnitteli Ahti Hammar, joka on tehnyt suuren osan Suomen muistakin kunnallisvaakunoista. Vaakuna otettiin käyttöön 1956. Sitä ennen käytössä oli vuosina 1946–1955 Ilmari Tapiovaaran suunnittelema vaakuna, jossa oli kuusikoroisesti hopeanvihreäkatkoinen kilpi ja yläkentässä punainen K-kirjain sekä alakentässä hopeinen ratas. Sitä pidettiin kuitenkin epäheraldisena, sillä sääntöjen mukaan vaakunat eivät saa sisältää kirjaimia, ja se päätettiin vaihtaa. Nykyisin Keravan kaupunki käyttää kaupallisiin ja markkinointitarkoituksiin vaakunan sijaan erityistä logoa, jonka se otti käyttöön vuonna 2002. Vaakunaa käytetään kuitenkin edelleen kaupunkia kokonaisuutena käsittelevissä yhteyksissä.

Keravan vaakuna vuosina 1946–1955

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kansallisarkisto
**Viikkouutiset** on Etelä-Suomen Media -yhtiön julkaisema, kerran tai kahdesti viikossa ilmestyvä ilmaisjakelulehti, jota julkaistaan kolmena sisällöltään erilaisena kaupunkilehtenä. Sen emolehtiä ovat Hyvinkään ja Riihimäen alueilla ilmestyvä Aamuposti sekä Tuusulassa julkaistava Keski-Uusimaa.

Viikkouutiset Keski-Uusimaa ilmestyy kahdesti viikossa: keskiviikkoisin ja viikonloppuisin. Sen jakelualueen muodostavat Tuusula, Kerava ja Järvenpää. Levikin suuruus on 47 200 ja keskimäärin lehdellä on 36 000 lukijaa (KMT SL 2016). Lehden osoite on Tuusulassa ja päätoimittaja on Joonas Romppanen.

Viikkouutisten Hyvinkään ja Riihimäen versiot ilmestyvät kerran viikossa keskiviikkoisin. Hyvinkään Viikkouutisten jakelualueen muodostaa Hyvinkää lähiympäristöineen (jakelu 23 100 kpl) ja lehti tavoittaa noin 24 000 lukijaa. Riihimäen Seudun Viikkouutisten jakelun (25 900 kpl) kohteena ovat Riihimäki, Loppi ja Hausjärvi, ja lehteä lukee keskimäärin 21 000 henkeä (KMT SL 2016). Lehtien osoitteet ovat Hyvinkäällä ja Riihimäellä; yhteinen päätoimittaja on Laura Ääri.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arkistoitu kopioMediatiedot 2017 - Viikkouutiset Keski-Uusimaa (43. vuosikerta) (pdf) Etelä-Suomen Media.  Arkistoitu 22.6.2017. Viitattu 22.7.2017.
2. 1 2 3  Arkistoitu kopioMediatiedot 2017 - Viikkouutiset Hyvinkää ja Viikkouutiset Riihimäki (64. vuosikerta) (pdf) Etelä-Suomen Media.  Arkistoitu 22.6.2017. Viitattu 22.7.2017.
3. ↑  Tervetuloa Viikkouutisiin! Etelä-Suomen Media. Viitattu 22.7.2017.
**Niiralanniemen työväentalo** oli Iisalmen kaupungin (vuoteen 1970 Iisalmen maalaiskunnan) Niiralanniemen kylässä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Niiralanniemen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1910 nimellä Niiralanniemen Työ, ja se liittyi Suomen Työläisliittoon. Vuonna 1916 yhdistyksellä oli vain viisi jäsentä. Vuonna 1922 yhdistyksen oma talo valmistui. Yhdistys kuitenkin ilmoitti jo vuodesta 1917 alkaen sanomalehdissä järjestävänsä tilaisuuksia omalla talollaan, joten ilmeisesti sillä oli talo käytössään jo aiemmin. Vuonna 1921 talon kerrottiin jo olevan melkein velaton. Taloa laajennettiin vuonna 1922, joten talon valmistumisella voidaan jossain yhteydessä viitata laajennusosan valmistumiseen. Vuonna 1932 yhdistys lakkautettiin kommunistilakien nojalla ja talo takavarikoitiin. Vuonna 1922 perustettu Niiralanniemen Sosialidemokraattinen Työväenyhdistys anoi talon ostoa ja sai sen vuonna 1935. Vuonna 1938 talo myytiin Osuusliike Ylä-Savon omistukseen, ja Niiralanniemen Sosialidemokraattinen Työväenyhdistys jatkoi sen vuokraamista kesäisin. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.

Rakennus
--------

Talo oli runkorakenteinen lautatalo, jonka vesikatto oli päreistä. Vuonna 1938 taloa laajennettiin jälleen. Pinta-ala oli 120 neliömetriä.*lähde?*

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Helmikuussa 1921 talolla järjestettiin laskiaistanssiaiset. Vuonna 1922 yhdistys järjesti työväentalolla ohjelmallisen iltaman vähävaraisten kansakoululasten hyväksi. Jo kesällä 1917 Salmetar -lehti taas kirjoitti, että Niiralanniemen työväentalolla järjestettiin tansseja "joka pyhä ja vieläpä arki-iltoinakin", ja että näihin tansseihin kertyi "kaikenkarvaista väkeä", myös "huonomaineisia" naisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
2. ↑  Savon Työmies *digi.kansalliskirjasto.fi*.  6.2.1936, no 14. Viitattu 26.9.2022.
3. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1916  1917. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 23.9.2022.
4. ↑  Salmetar *digi.kansalliskirjasto.fi*.  24.11.1917, no 116. Viitattu 26.9.2022.
5. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  18.12.1921, no 205. Viitattu 26.9.2022.
6. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  31.10.1922, no 205. Viitattu 26.9.2022.
7. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  6.2.1921, no 29. Viitattu 26.9.2022.
8. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  30.11.1922, no 95. Viitattu 26.9.2022.
9. ↑  Salmetar *digi.kansalliskirjasto.fi*.  23.6.1917, no 68. Viitattu 26.9.2022.
**Vehoniemen näkötorni** on vuonna 1927 valmistunut näkötorni Kangasalan kaupungissa sijaitsevalla Vehoniemenharjulla.

Vehoniemen näkötorni on puurakenteinen, ja se sijaitsee Vehoniemenharjulla puistomaisen metsän keskellä Roineen ja Villikanlahden välisellä kapealla kannaksella. Punaiseksi maalattu torni on poikkileikkaukseltaan nelikulmainen ja ylöspäin kapeneva. Tornin huipulla on levennetty näköalatasanteena toimiva katettu avoterassi.

Ensimmäisen näkötornin Vehoniemenharjulle rakennutti 1892 kanslianeuvos A. W. Liljenstrand. Se korvattiin 1927 kunnan rakennuttamalla tornilla. Samoihin aikoihin harjulle rakennettiin myös hotelli- ja ravintolarakennukset. Näkötornia hoitivat vaihtelevasti silloiset kiinteistön omistajat ja ravintoloitsijat.

Tornin juurella toimi ravintola vuoteen 1980 saakka. Sen jälkeen paikalle rakennettiin Vehoniemen automuseo, ja samalla näkötorni remontoitiin vuonna 1982. Torni siirtyi 1995 valtiolle Metsähallituksen valvontaan.

Vehoniemen näkötorni on yhdessä Haralanharjun, Keisarinharjun ja Kirkkoharjun näkötornien kanssa osa Kangasalan näkötornit -nimen saanutta valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.

Näkötornia on kunnostettu vuosien aikana. Esimerkiksi vuonna 2009 uusittiin ulkoverhoilu ja katto, ja vuonna 2019 kunnostettiin portaita ja terassin kaiteita. Tornin korkeus on 13 metriä ja sen näköalatasanteelle johtaa 68 porrasta.

Metsähallituksen Luontopalvelut ilmoitti helmikuussa 2023, että näkötorni joudutaan sulkemaan turvallisuussyistä toistaiseksi. Kuntotarkastuksessa havaittiin tornin kantavissa rakenteissa henkkenemistä, joka aiheuttaa merkittävän turvallisuusriskin. Näkötornin turvallinen kävijämäärä on enintään kymmenen henkilöä kerrallaan, mutta käytännössä henkilömäärää ei pystytä valvomaan.

Näkymä Roineelle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kangasalan näkötornit  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 26.9.2017.
2. 1 2  Vehoniemenharjun näkötorni 80 vuotta Metsähallitus.  Arkistoitu 27.9.2017. Viitattu 26.9.2017.
3. 1 2  Nurmi, Teemu: Kangasalan 96-vuotias näkötorni tuli vaaralliseksi ja suljetaan turvallisuusyistä  21.2.2023. Tamperelainen.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vehoniemen näkötorni** Wikimedia Commonsissa
Kesäteatterin tyhjä esiintymislava ja katsomo elokuussa 2015.
**Heinolan kesäteatteri** on rakennettu vuonna 2000 ja sijaitsee Rantapuistossa Kymijoen rannalla, jossa se muodostaa yhdessä Heinolan taidemuseon ja WPK-talon kanssa oman kokonaisuuden pihapiireineen. Kokonaan katettu teatterialue on tullut tunnetuksi musikaaleista ja komedioista, joissa ovat näytelleet monet kotimaiset näyttelijät. Teatterin omistaa Heinolan kaupunki. Kesäteatterin näytöksissä katettuja, selkänojallisia paikkoja on yli 700 katsojalle. Alueelle mahtuu yli 4 000 henkilöä.

Ensimmäinen Heinolan kesäteatterissa esitetty musikaali oli *Piukat paikat* vuonna 2001.

Heinolan kesäteatterissa esitetyt näytelmät
-------------------------------------------

* Piukat paikat (2001)
* Hello, Dolly (2002)
* Viulunsoittaja katolla (2003)
* My Fair Lady (2004)
* Sound of Music (2005)
* Kiss me Kate (2006)
* Lainahöyhenissä (2007)
* Housut pois (2008)
* Piukat paikat (2009)
* Guys and Dolls (2010)
* Ranskalainen pyjama (2011)
* Munaako herra ministeri (2012)
* Diivat (2013)
* Ilmasta rahaa (2014)
* Ulkomaalainen (2015)
* Voi veljet! (2016)
* Vadelmavenepakolainen (2017)
* Kunnon komedia (2018)
* Pokka pitää (2019)
* Riemurahat (2021)
* Flirttikurssi 55+ (2022)

Kesäteatterilla järjestetään näytöskauden ulkopuolella myös monia muita tapahtumia, esimerkiksi konsertteja.

Lähteet
-------

* Heinolan kesäteatterin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli kertoo päällä istuttavasta ja potkimalla liikuteltavasta ajoneuvosta. Nimitystä "potkupyörä" käytetään toisinaan kickbikestakin.*
Draisiini vuodelta 1820
Lasten potkupyörä
Potkupyörä suksilla
**Potkupyörä** (**juoksupyörä**) on polkupyörän edeltäjä. Siinä istutaan satulassa ohjaten ajoneuvoa, mutta liike-energia ei välity jaloista pyöriin polkimien kautta, vaan siten, että ajaja potkii jaloilla lisää vauhtia.

Nykyään potkupyöriä valmistetaan lähinnä pikkulapsille pyöräilyn opetteluun. Potkupyörällä voi opetella tasapainon pitämistä. Apurattailla varustettu polkupyörä sopii polkemisen opetteluun.

Historiaa
---------

Saksalaisen vapaaherra Karl Draisin tiedetään patentoineen vuonna 1817 ensimmäisen etäisesti polkupyörää jollain tapaa muistuttavan puisen kulkuvälineen, potkupyörän, jota kutsutaan draisiiniksi. Tästä mallista puuttuivat polkimet, ja liikkeelle päästiin potkimalla maasta vauhtia. Potkupyörä ja sen lukuisat jäljitelmät 1800-luvulla saivatkin nopeasti englantilaisilta pilkkanimen "keikarinhevonen" (engl. *dandy-horse*) juuri tämän epäkäytännöllisen liikkumatavan vuoksi.

Potkupyörämerkkejä
------------------

* Islabikes
* Jupiter
* Strider (Yhdysvallat, Etelä Dakota)

Katso myös
----------

* Potkulauta

Lähteet
-------

1. 1 2  Kipajalka ja kinttukone, Kotus
2. ↑  Polkupyörä, Tietosanakirja; osa 7, sivu 776; Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1909-1922, Helsinki
3. 1 2 3  Antti Pasanen: Pyörän selkään jo kaksivuotiaana; Aamulehti 28.4.2016 B2-B3
4. 1 2  Mikko Kylliäinen, Juoksukoneita ja velomobiileita - Polkupyörän historiografia; Tekniikan Waiheita 4/06, sivu 31; Tekniikan Historian Seura (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  ADFC (Allgemeiner Deutscher Fahrrad-club) Mannheim, Karl Drais. Viitattu 7.4.2008.
6. ↑  Keposti Potkupostia Ketkupolkka ry:n jäsenille, jäsenkirje numero 4 Marraskuu 2000 (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 6.4.2008.
7. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Potkupyörä**.
Erik Bergman johtamassa kuoroa vappuna 1968 Helsingin Kaisa­niemessä.
**Akademiska Sångföreningen** (Akateeminen laulukunta) on suomenruotsalainen mieskuoro Helsingistä. Kuoro perustettiin vuonna 1838 nimellä Akademiska Sång-Sällskapet, ja se on Suomen vanhin yhä aktiivinen kuoro. Kuoron perusti keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston musiikinlehtori Fredrik Pacius. Nykyisen nimensä kuoro otti vuonna 1848.

Kuoro on ylioppilaskuoro. Se oli alkuaan ruotsinkielinen, sittemmin kaksikielinen, mutta muuttui jälleen ruotsinkieliseksi, kun vuonna 1883 suomenmieliset laulajat erosivat siitä ja perustivat oman kuoronsa Ylioppilaskunnan laulajat. Akateemisen laulukunnan johtajina mainitaan sen 60-vuotisjuhlaksi 1898 julkaistussa selonteossa seuraavat: Fredric Pacius, H. Borenius, L. N. Achté, M. Wegelius, G. Sohlström, O. Mechelin, E. Leander. U. Öller, C. v. Knorring, G. Mattson, B. Hallman, A. Uggla. ja David Hahl (1847–1880) Kuorolla oli pulaa suomenkielisestä ohjelmistosta, siksi Savo-Karjalainen osakunta tilasi 1871 Karl Collanilta suomenkielisen laulukokoelman, mutta hän ehti kuolla ennen hankkeen toteutumista. Kuorossa oli myös jatkuvia kieliriitoja, kun suomenkielisten asema jäi heikoksi, ja siksi Ylioppilaskunta perusti kuoron, joka hengeltään vastaisi suomenkielisen enemmistön kantaa.

Kuoro oli 1800-luvulla merkittävä kansallisen heräämisen symboli, ja se ensiesitti Paciuksen säveltämän ja Johan Ludvig Runebergin sanoittaman *Maamme-laulun* vuonna 1848. Monet nimekkäät johtajat, mm. Bengt Carlson, Nils-Eric Fougstedt, Erik Bergman ja Kari Turunen, ovat johtaneet kuoroa. Musiikin maisteri Elisa Huovinen on johtanut kuoroa vuodesta 2020 alkaen.

Akademen on ylioppilaskuoro, ja kuten Akademiska Damkören Lyran, virallisesti osa Helsingin yliopiston ylioppilaskuntaa, mutta toimii itsenäisesti. Kuorossa laulaa tällä hetkellä noin 50 laulajaa. Kuoro konsertoi säännöllisesti Suomessa, ja tekee konserttimatkoja ulkomaille.

Diskografia
-----------

* 1995 – *Första maj*
* 1999 – *Julstämning* (yhdessä Akademiska Damkören Lyranin kanssa)
* 2002 – *Skaparegestalter*
* 2005 – *För ögonblicket*
* 2006 – *Happi kvam pippi*
* 2009 – *Hymn to Finland*
* 2011 – *Julen vi minns* (yhdessä Akademiska Damkören Lyranin kanssa)
* 2013 – *Från tidevarv till tidevarv*
* 2013 – *Solglitter*
* 2016 – *I Dreamt - Beställningsverken 2007-2013*
* 2021 – *En Del av Det Hela*

Lähteet
-------

* Erkki Pekkila, Anton Almbergin sävelmäkomitea ja Suomen kansan sävelmien alkuvaiheet. Satasarvi 1/2020 Viitattu 9.4.2023 (pdf)

### Viitteet

1. ↑  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 1*, s. 65–66. Helsinki 1976. ISBN 951-1-02381-0
2. ↑  Akateeminen laulukunta Tietosanakirja. Osa 1, palsta 179. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1909
3. ↑  Pekkila, s. 3
4. ↑  Pekkila, s. 5

Aiheesta muualla
----------------

* Akademiska Sångföreningenin kotisivut.
* Akakdemiska sångföreningen. (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Elävä arkisto.
**Forssan museo** (vuoteen 2006 **Lounais-Hämeen museo**) on Forssan kaupungin ylläpitämä kotiseutumuseo Forssassa. Forssan kaupunki on vastannut museon toiminnasta vuoden 2010 alusta. Sitä ennen museon toiminnasta vastasi Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistys. Museo aloitti toimintansa Forssan yhteiskoulun tiloissa vuonna 1924 ja toimi sittemmin vuodesta 1929 toiseen maailmansotaan asti Viksbergin meijerin tiloissa. Sotavuodet museo oli suljettuna ja aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1945 Uuden teatteritalon yläkerrassa. Vuodesta 1980 museo on toiminut Finlayson-Forssa-yhtiön entisessä pumpulimakasiinissa Forssan kehräämöalueella. Forssan museolle myönnettiin Vuoden museo -palkinto keväällä 2014.

Museon nykyinen perusnäyttely *Kirjavan kankaan kaupunki* kertoo elämästä tehdasyhdyskunnassa ja sitä ympäröivällä maaseudulla.

Vuosina 1997–2006 nimellä Forssan museo toimi Forssan tekstiiliteollisuuden perintöä esittelevä museo, joka vuoden 2006 jälkeen toimi nimellä Tekstiilimuseo Tyyki ja tuli Forssan kaupungin omistukseen yhdessä Ronttismäen tehtaalaismuseon kanssa vuonna 2010. Nykyään Tekstiilimuseo Tyyki on toistaiseksi suljettu.

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Forssan museo Forssan museo.  Arkistoitu 20.11.2015. Viitattu 19.11.2015.
3. ↑  Museon historiaa *Forssan museo*.  Arkistoitu 20.11.2015. Viitattu 19.11.2015.
4. ↑  Forssan museosta Vuoden museo – museoiden parhaimmistoa palkittiin Museogaalassa  22.5.2014. Suomen museoliitto.  Arkistoitu 21.1.2021. Viitattu 1.1.2019.
5. ↑  Forssan museot: Forssan museo Forssan museo.  Arkistoitu 10.12.2014. Viitattu 19.11.2015.
6. ↑  Tekstiilimuseo Tyyki Forssan museo.  Arkistoitu 18.4.2012. Viitattu 19.11.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Forssan museo (Q23040125)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kulttuurihistoriallinen museo, museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Forssa |
|  |
| katuosoite | Wahreninkatu 12, 30100 Forssa |
|  |
| koordinaatit | 60°48′54″N 23°37′17″E﻿ / ﻿60.815088°N 23.621441°E﻿ / 60.815088; 23.621441 |
|  |
|  |

 |
Ali Woronovicz
**Ali Ismail Woronovicz** (1902 – 1941) oli tataaritaustainen puolalainen orientalisti, julkaisija, imaami, jota on kutsuttu "yhdeksi islamin historian merkittävimmistä henkilöistä Puolassa". Woronovicz toimi Varsovan muslimiyhteisön sekä Puolan armeijan muslimien imaamina. Hän kuului tieteellisen lehden *Rocznik Tatarski* toimitukseen. Woronoviczin kirjalliset julkaisut keskittyy Puolan-Liettuan alueen tataariväestöihin. Vuonna 1936 Kairossa hän julkaisi arabian kielisen teoksen *Al-Islām fī Būlūnyā*, joka oli luultavasti ensimmäinen julkaisu Puolasta arabiaksi Lähi-idässä. Opiskellessaan Al-Azharin yliopistossa hän työsti erikoistutkielmaa "Profeetta Muhamedin elämä ja islamin aamunkoitto". Woronovicz oli mukana vuonna 1938 kun Suomen tataariyhteisöstä matkustettiin Varsovaan juhlistamaan Idel-Uralin vuosipäivää. Woronoviczia syytettiin vakoilusta ja hänet pidätettiin tammikuussa vuonna 1941 NKVD:n toimesta. Hänen kuolemansa yksityiskohdista ei ole varmaa tietoa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Marek M. Dziekan: A Contribution to the Intellectual History of Polish Lithuanian Tatars - Ali Ismail Woronowicz(1902 – 1941) and His Work *sav.sk*.  2022. Viitattu 10.7.2023.
2. ↑  Muazzez Baibulat: *Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia*, s. 114. Gummerus Kirjapaino Oy, 2004. ISBN 952-91-6753-9.
**Carpegna** on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Pesaro e Urbinon maakunnassa. Carpegna kuului historialliseen Montefeltron alueeseen. Kunta sijaitsee Sasso Simonen ja Simoncellon luonnonpuiston (*Parco naturale del Sasso Simone e Simoncello*) kupeessa, mikä tekee siitä suositun matkailupaikan, joka sopii monenlaiseen ulkoiluun ja liikuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3   www.tuttitalia.it
2. ↑   Kunnan kotisivut

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carpegna**.
Pesaro e Urbinon maakunta
Acqualagna | Apecchio | Auditore | Barchi | Belforte all’Isauro | Borgo Pace | Cagli | Cantiano | Carpegna | Cartoceto | Fano | Fermignano | Fossombrone | Fratte Rosa | Frontino | Frontone | Gabicce Mare | Gradara | Isola del Piano | Lunano | Macerata Feltria | Mercatello sul Metauro | Mercatino Conca | Mombaroccio | Mondavio | Mondolfo | Monte Cerignone | Monte Grimano Terme | Monte Porzio | Montecalvo in Foglia | Monteciccardo | Montecopiolo | Montefelcino | Montelabbate | Montemaggiore al Metauro | Orciano di Pesaro | Peglio | Pergola | Pesaro | Petriano | Piagge | Piandimeleto | Pietrarubbia | Piobbico | Saltara | San Costanzo | San Giorgio di Pesaro | San Lorenzo in Campo | Sant’Angelo in Vado | Sant’Ippolito | Sassocorvaro | Sassofeltrio | Serra Sant’Abbondio | Serrungarina | Tavoleto | Tavullia | Urbania | Urbino | Vallefoglia
**Charles Owen "Scorch" Hobaugh** (s. 5. marraskuuta 1961) on yhdysvaltalainen merijalkaväen upseeri, hävittäjälentäjä ja astronautti. Hobaugh on kotoisin Bar Harborin kaupungista, Mainen osavaltiosta. Hänellä on vaimo ja neljä lasta. Harrastuksinaan hänellä on muun muassa painonnosto, vesihiihto ja pyöräily.

Koulutus
--------

Hobaugh suoritti alemman korkeakoulututkinnon Yhdysvaltain laivastoakatemista vuonna 1984 pääaineenaan ilmailutekniikka. Ylemmän korkeakoulututkinnon hän suoritti Tennesseen yliopiston avaruusinstituutissa.

Sotilasura
----------

Hobaugh on sotilasarvoltaan everstiluutnantti ja hänelle on myönnetty useita kunniamerkkejä osallistumisestaan muun muassa Persianlahden sotaan hävittäjälentäjänä. Hänelle on kertynyt yli 3000 lentotuntia 40 eri koneella.

Astronauttiura
--------------

Astronautiksi Hobaugh valittiin vuonna 1996 ja ensimmäisen sukkulalennon hän suoritti STS-104:n ohjaimissa vuonna 2001. Astronauttiuransa mustimman hetken Hobaugh koki toimiessaan lennonjohtajana (CAPCOM) Columbian tullessa takaisin maan ilmakehään. Hänen toistava kyselynsä sukkulamiehistölle "Columbia, Houston. UHF Comm Check" on jäänyt avaruushistorian kirjoihin.

Hobaugh toimii 16. marraskuuta 2009 laukaistun avaruussukkulalennon STS-129 komentajana.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Charles O. Hobaugh** Wikimedia Commonsissa

* NASA:n elämäkertasivut
* Spacefacts.de: Charles Hobaugh
* Hobaugh'n avaruussukkulalentoa STS-129 edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (15.10.2009) (englanniksi)
* Hobaugh'n avaruussukkulalentoa STS-118 edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (11.7.2007) (englanniksi)
* Hobaugh'n avaruussukkulalentoa STS-104 edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Johan Reinhold von Törne** (5. elokuuta 1752 – 3. lokakuuta 1810 Porvoo) oli ruotsalainen sotilas, joka oli kotoisin Kirkkonummelta.

Törnen vanhemmat olivat kenraalimajuri Peter von Törne ja Johanna Lovisa Armfelt ja puoliso Hedvig Sofia Essen. Törne astui sotapalvelukseen 1766, vuonna 1772 hänet oli ylennetty vänrikiksi ja 1790 majuriksi. Törne kunnostautui Porrassalmella sekä Suomen sodassa vuosina 1808–1809. Hän toimi pataljoonan päällikkönä Lapuan, Alavuden sekä Oravaisten taisteluissa. Törne on yksi *Vänrikki Stoolin tarinoiden* sankareita.

Von Törnen poika oli eversti, insinööri Johan Ulrik von Törne.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta s. 717. Viitattu 18.12.2019.
2. ↑  Pieni tietosanakirja, s. 967.
3. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Ulrik von Törne. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 12.8.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Herman Moll, *Negroland and Guinea with the European Settlements*, 1727.
**Guinea** on perinteinen nimi Länsi-Afrikan alueelle, joka sijaitsee Guineanlahden rannikolla. Alue on kosteaa trooppista metsää tai savannia, joka jatkuu rannikolta aina Sahelin rajalle asti. Sana "Guinea" tulee berberinkielisestä sanasta *aguinaw*, joka tarkoittaa "mustien miesten maata". Ensimmäistä kertaa termiä käyttivät portugalilaiset, ja alueesta on käytetty myös nimiä **Guinuia**, **Ginya**, **Gheneoa** ja **Ghinea**.

Guinea on vanhastaan jaettu kahteen pääosaan, jotka ovat:

* Ylä-Guinea, Afrikan länsirannikon osuus Senegalista Guineanlahden perukkaan Kameruniin
* Ala-Guinea, Afrikan länsirannikon osuus Guineanlahden perukasta Angolaan.

Guineassa sijaitsevat valtiot
-----------------------------

Valtiot on lueteltu sijaintinsa mukaisessa järjestyksessä Senegalista pohjoisessa Angolaan etelään. Valtiot Senegalista Nigeriaan sijaitsevat Ylä-Guineassa, loput Kamerunista Angolaan Ala-Guineassa.

* Senegal
* Gambia
* Guinea-Bissau
* Guinea
* Sierra Leone
* Liberia
* Norsunluurannikko
* Ghana
* Togo
* Benin
* Nigerian eteläinen osa
* Kamerunin läntinen osa
* Päiväntasaajan Guinea
* Gabon
* Ghana
* Guinea
* Guinea-Bissau
* Kamerunin läntinen osa
* Kongon tasavallan läntisin osa
* Kongon demokraattisen tasavallan läntisin osa
* Angolan rannikko

Lähteet
-------

1. ↑  Guinea *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 22.7.2018. (englanniksi)
2. ↑  Guinea (s. 1653–1654) *Tietosanakirja, toinen osa*.  1910. Helsinki:  Tietosanakirja-osakeyhtiö. Viitattu 23.7.2018.
*Hakusana "Akseli Kurki" ohjaa tänne. Kasvatustieteilijästä kerrotaan artikkelissa Aksel Rafael Kurki.*
Axel Kurck (Akseli Kurki)
**Axel Kurck** eli **Aksel(i) Kurki** (1555 – 30. toukokuuta 1630, Nakkila) oli suomalainen ylhäisaateliin kuulunut sotapäällikkö, joka oli Suomen sotaväen ylipäällikkönä 1598–1599. Hänen isänsä oli valtaneuvos Jöns Knuutinpoika Kurki (noin 1502 – noin 1577) ja veli Knut Jönsson till Laukko; Kurck-nimi otettiin käyttöön 1570–1580-luvuilla. Axel Kurck tuli 1587 Ylä-Satakunnan ja 1590 Vehmaan kihlakunnan tuomariksi. Vuonna 1593 hänet nimitettiin Narvan linnan päälliköksi ja alueen käskynhaltijaksi.

Nuijasodan alkuvaiheessa Kurck kannatti Klaus Flemingiä ja löi ratsumiesjoukon päällikkönä Pentti Poutun johtamat nuijamiehet Ulvilan taistelussa 1596. Hän pystyi myös hajottamaan omaa Anolan kartanoa Ulvilassa uhanneen nuijamiesjoukon. Klaus Flemingin kuoltua 1597 Sigismund nimitti Kurckin seuraavana vuonna Suomen sotaväen ylipäälliköksi Arvid Stålarmin ollessa käskynhaltijana.

Kurck joutui Marttilan taistelussa tappiolle Kaarle-herttuaa vastaan ja oli pakotettu peräytymään Viipuriin, jossa jäi vangiksi. Turussa pidetyssä oikeudenkäynnissä Kurck tuomittiin kuolemaan, mutta poliittisista syistä hän vältti Turun verilöylyn. Hänet vietiin vangittuna Ruotsiin, jossa hän sai uudelleen kuolemantuomion. Suomen aateliston anomuksesta Gripsholmin linnassa vankina ollut Kurck armahdettiin 1602, mutta Kaarlen luottamusta hän ei koskaan pystynyt saavuttamaan. Hänet nimitettiin kuitenkin Suomen sota-asioista vastaavaksi "ylisotaeverstiksi" (ruots. *generalkrigsövferste över de Finska krigssakerna*). Sota Venäjää vastaan syttyi 1609 ja Kurck määrättiin sotaneuvoksena Jakob De la Gardien avuksi. Novgorodissa Kurck kuitenkin sairastui ja joutui palaamaan takaisin. 

Elämänsä loppuvaiheen Kurck eli Anolassa tehden sukututkimusta Suomen aatelistosta. Hänet on haudattu Ulvilan kirkkoon. Kurckin hautapaasi on nähtävillä kirkon asehuoneessa.

Lähteet
-------

* *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965.
* *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966.

### Viitteet

1. ↑  Kurck. Frälsesläkter i Finland. Runeberg.org.
2. ↑  Tulkki, Carita: "Ulvilan kirkon ja tapulin restaurointi- ja korjaustyön arkeologinen valvonta 2004-2005" Viitattu 15.9.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Veli-Matti Syrjö: / Kurck, Axel (1555 - 1630) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Goran Hadžić** (serb. Горан Хаџић, 7. syyskuuta 1958 Vinkovci, Kroatian sosialistinen tasavalta, Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta – 12. heinäkuuta 2016 Novi Sad, Serbia) oli serbialainen poliitikko, upseeri ja Kroatian sodan aikainen Krajinan serbitasavallan presidentti vuosina 1992–1994. Häntä syytetään Jugoslavia-tuomioistuimessa Kroatian sodan aikaisista sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan.

Milan Babićin tilalle Krajinan johtoon nimitettyä Hadžićia epäillään muun muassa vuonna 1991 Vukovarin sairaalaan tehdystä hyökkäyksestä, jossa hänen johtamansa serbijoukot tappoivat 264 kroaattisiviiliä. Kuolleet olivat sairaalan potilaita tai sinne suojaan paenneita ihmisiä. Jugoslavia-tuomioistuin antoi vapaasti Serbiassa asuneesta Hadžićista pidätysmääräyksen vuonna 2004, minkä jälkeen tämä piiloutui. Hänet pidätettiin ja vietiin Haagiin heinäkuussa 2011. Hadžić oli viimeinen 161 kadoksissa olleista, sotarikoksista etsintäkuulutetuista serbijohtajista. 14-kohtaisen syytteen mukaan Hadžić oli syyllistynyt sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan, mukaan lukien vainot, teloitukset ja kiduttaminen. Oikeudenkäynti Haagin sotarikostuomioistuimessa keskeytettiin keväällä 2016 Hadžićin heikon terveydentilan vuoksi. Aivosyöpää sairastanut Hadžić kuoli sairaalassa Novi Sadissa Pohjois-Serbiassa 12. heinäkuuta 2016.

Lähteet
-------

1. 1 2  Etelä-Suomen Sanomat Sotarikossyytetty Goran Hadzic kuoli – oikeudenkäynti Haagissa jäi kesken Etelä-Suomen Sanomat 12.7.2016. Viitattu 13.7.2016
2. ↑  Sotarikoksista syytetty Hadzic astui oikeuden eteen MTV3 25.7.2011. Viitattu 13.7.2016
3. ↑  Serbia pidätti viimeisen sotarikoskarkurin Ilta-Sanomat 20.7.2011. Viitattu 13.7.2016
4. ↑  Goran Hadzic, Croatian-Serb war crimes defendant, dies at 57 BBC 12.7.2016. Viitattu 13.7.2016

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Goran Hadžić** Wikimedia Commonsissa
**Dumitru Brătianu** (1818 – 1892) oli romanialainen poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä lyhyen aikaa vuonna 1881.

Brătianu opiskeli Pariisissa. Hän osallistui vuoden 1848 vallankumousyritykseen Valakiassa, minkä jälkeen hän joutui asumaan useita vuosia maanpaossa. Romanian perustamisen jälkeen hän oli yhdessä veljensä Ion Brătianun kanssa Kansallisliberaalin puolueen johdossa. Brătianu toimi useita kertoja ministerinä ja oli myös Romanian lähettiläänä Konstantinopolissa. Hän oli pääministerinä huhti–kesäkuussa 1881. Hänen lyhyellä pääministerikaudellaan ruhtinas Kaarle I kruunattiin kuninkaaksi ja Romaniasta tuli siten kuningaskunta. Myöhemmin Brătianu oli oppositiossa pääministerinä toiminutta veljeään vastaan ja tuki tämän syrjäyttämistä vuonna 1888.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok* (1905), s. 32–33 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 8.9.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Puola
	+ 2

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Niilo Paavali Pulkka** (22. huhtikuuta 1912 Mikkeli – 12. heinäkuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja kuvataiteilija.

Pulkan isä oli puuseppä. Hän itse epäröi taiteilijan ja arkkitehdin uran välillä, mutta varmempi leipä kallisti vaa'an arkkitehtuurin puolelle, vaikka kuvataide pysyi koko ajan rinnalla ja myöhemmin eläkkeellä hän omistautui maalaamiselle, puunveistolle ja kuvanveistolle. Pulkka kirjoitti ylioppilaaksi 1931 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1942. Hän työskenteli KK:n arkkitehtiosastolla 1936–1939 ja 1945–1952. Vuosina 1952–1987 hänellä oli yhteinen arkkitehtitoimisto vaimonsa Aili Pulkan kanssa.

Niilo ja Aili Pulkan suunnittelemia rakennuksia ovat esimerkiksi Kesälahden kirkko (1950), Helsingissä Kallion urheilutalo (1961) ja asuinkerrostalot Albertinkatu 3 (1958) ja Kalevankatu 57 (1961), Honkanummen hautausmaa (1956) Vantaalla, Lahdessa Levon hautausmaan kappelirakennus (1958) sekä Espoossa Teknillisen korkeakoulun Vesitalousosaston 2. vaihe ja Kemian osasto (1967). He ovat myös suunnitelleet Valkeakosken sankarihautausmaan muistomerkin (1955).

Pulkka suunnitteli Pekka Rajalan ja Kaarlo Leppäsen kanssa Rovaniemen linja-autoaseman (1959), johon kuuluu muun muassa hotelli, Nurmijärven vanhan linja-autoaseman (1962) ja Sodankylän linja-autoaseman (1962). Museovirasto on luokitellut Rovaniemen ja Sodankylän linja-autoasemat valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kuka Kukin on 1978*, s. 750 Runeberg.org. Viitattu 10.10.2016.
2. ↑  Jaakko Suihkonen: Arkkitehti suunnitteli Kesälahden kirkon – Arkkitehti Niilo Pulkka (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 15.8.2005. Viitattu 18.7.2018.
3. ↑  Niilo Pulkka, Akvarelleja, muistonäyttely. Galleriat.net, web archive
4. ↑  *Diplomi-insinöörit ja arkkitehdit 2000: M–Ö*. Tekniikan Akateemisten Liitto TEK, Helsinki 2000.
5. ↑  Kesälahden kirkon historia Kiteen seurakunta. Viitattu 10.10.2016.
6. ↑  Kaija Hackzell: *Viertotietä itään ja länteen. Helsingin vanhoja kortteleita 3*. Sanoma, 1988.
7. ↑  Niilo ja Aili Pulkan suunnittelemat rakennukset Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi. Viitattu 10.10.2016.
8. ↑  Honkanummen hautausmaa Helsingin seurakuntayhtymä. Viitattu 10.10.2016.
9. ↑  Lahden seurakuntayhtymä (Arkistoitu – Internet Archive)
10. ↑  Otaniemen rakennukset
11. ↑  Antero Tuomisto: *Suomalaiset sotamuistomerkit.*. Espoo: Sotilasperinteen seuran julkaisu n:o 1, Kustannusosakeyhtiö Suomen Mies, 1998. ISBN 952-9872-05-4 Sivu 292.
12. ↑  Riitta Niskanen, Linja-autoasemien historiaa[vanhentunut linkki]
13. ↑  Nurmijärven vanha linja-autoasema (Arkistoitu – Internet Archive) Nurmijärven kunta. Viitattu 10.10.2016.
14. ↑  Lapin keskuspaikkojen linja-autoasemat *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristot RKY*.  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 13.4.2022.