recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee kasvutekijöitä biokemian näkökulmasta. Sanan muita merkityksiä voi hakea täsmennyssivulta Kasvutekijä.*
**Kasvutekijä** on orgaaninen aines (hormonin kaltainen peptidi  tai proteiini), joka kykenee stimuloimaan solujen kasvua tai erilaistumista. Kasvutekijät ovat tärkeitä erilaisten solun toimintojen säätelyssä. Kasvutekijöiden avulla pyritään tulevaisuudessa lisäämään mm. luun, hammasluun ja ruston muodostusta ja nopeuttamaan kovakudosten vaurioiden ja puutosten paranemista. Kliiniset hoitokokeet ovat jo meneillään, mutta luotettavia tuloksia on vasta vähän. Kliinisen käytön yhtenä ongelmana on kasvutekijöiden nopea inaktivoituminen ja kulkeutuminen pois vaikutuspaikalta. Tämän vuoksi tutkimus keskittyy sopivien kantajamateriaalien sekä geeni-terapia- ja kantasolumenetelmien kehittämiseen.

Kasvutekijät tyypillisesti toimivat solujen välisinä viestimolekyyleinä. Tiettyihin kohdesolujen pinnan reseptoreihin sitoutuvat sytokiinit ovat esimerkkejä kasvutekijöistä.

Kasvutekijä poikkeaa sytokiinistä oikeastaan löytöhistoriansa perusteella. Toisena tärkeänä erona voidaan pitää sitä, että kasvutekijöillä on positiivinen vaikutus solujen jakautumiseen, kun taas sytokiineillä on neutraali vaikutus solujen lisääntymiseen. Toisaalta jotkut sytokiinit voivat olla kasvutekijöitä kuten granulosyytti-solulinjaa stimuloiva tekijä ja granulosyytti-makrofagi-solulinjaa stimuloiva tekijä. Kuitenkin joillakin sytokiineilla on solujen kasvua ja lisääntymistä inhiboivaa vaikutusta.

Esimerkkejä kasvutekijöistä
---------------------------

Kasvutekijät esiintyvät rakenteellisesti ja evolutionaarisesti samankaltaisten proteiinien muodostamissa laajemmissa runsaslukuisissa proteiiniperheissä. Tunnettuja kasvutekijöitä ovat esimerkiksi seuraavat: 

* Granulosyytti-solulinjaa stimuloiva tekijä
* Granulosyytti-makrofagi-solulinjaa stimuloiva tekijä
* Hermokasvutekijä
* Neurotrofiini
* Verihiutalekasvutekijä
* Erytropoietiini (EPO)
* Trombopoietiini
* Myostatiini
* Emäksinen fibroblastikasvutekijä
* Epidermaalinen kasvutekijä
* Hepatosyyttikasvutekijä

Lääkkeellinen käyttö
--------------------

Kasvutekijöitä voidaan käyttää muun muassa neutropenian, leukemian ja aplastisen anemian hoidossa.

Katso myös
----------

* Immunologia
* Sytokiini

Lähteet
-------

1. ↑  Lahti, Kimmo & Tolonen, Pasi & Valste, Juha & Seija, Airamo & Holopainen, Mervi & Koivisto, Ilkka & Suominen, Teuvo & Viitanen, Pertti: *Biologia. Elämä*, s. 274. WSOY, 2008. ISBN 9789510280249. (suomeksi)
2. ↑  Stanley Hoppenfeld & Michael S. Zeide, M.D.: *Orthopaedic Dictionary*, s. 147. Lippincott Williams & Wilkins, 1994. ISBN 9780397513116. (englanniksi)
3. ↑  Kasvutekijä *Terveyskirjasto*. Duodecim. Viitattu 11.2.2013.
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kasvutekijä (biokemia)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Growth factor
Lippu Valkeuden Lapset
**Valkeuden Lapset** on Robert Jordanin Ajan pyörä -kirjasarjassa esiintyvä hengellinen sotilasjärjestö. Se on uskomuksiltaan tiukan askeettinen ja valtioihin sitoutumaton; sen päätehtävä on Pimeän valtiaan voittaminen ja kaikkien pimeänkulkijoiden tuhoaminen. Järjestön perusti Lothar Mantelar satavuotisen sodan aikana aluksi saarnaamaan vahvistuneita pimeänkulkijoiden joukkoja vastaan; sodan aikana siitä kehittyi rakenteeltaan täysin sotilaallinen. 

Valkeuden Lapset eivät ikinä jousta uskomuksissaan ja ovat järkkymättömän varmoja siitä että vain he yksin tietävät mikä on totta ja oikein. Järjestö on siis luonteeltaan hyvin inkvisition kaltainen. Järjestöä johtaa Voideltujen Neuvosto ja ylimpänä komentajana toimii kenraalikapteeni. He uskovat että kaikki Aes Sedait ja näiden tukijat ovat pimeänkulkijoita.

Valkeuden Lapsista käytetään halveksivaa nimikettä "Valkoviitta", jota he itse inhoavat. 

Valkeuden Lasten pääesikunta sijaitsi ennen Amadorissa mutta se jouduttiin siirtämään kun seanchanit valtasivat kaupungin. 

Valkeuden Lasten tunnus on kultainen auringonkehrä valkoisella pohjalla.

Järjestön pelätyin osa on Valkeuden Käsi, jota kutsutaan heidän itsensä inhoamalla nimellä Kuulustelijat. Heidän virallinen olemassaolonsa oikeutus on ottaa selvää totuudesta kiistatilanteissa ja löytää pimeänkulkijat. Tätä tehdessään he käyttävät liiankin innokkaasti keinonaan kidutusta; yleensä he uskovat, että tietävät vakaasti totuuden ja heidän täytyy vain saada uhrinsa tunnustamaan se - vähät siitä, onko tämä syyllinen vai ei. Silloin tällöin Kuulustelijat käyttäytyvät kuin he eivät kuuluisi ensinkään Valkeuden Lapsiin ja näitä johtavan Voideltujen neuvoston käskyvaltaan. Kuulustelijoita johtaa neuvostoon kuuluva suurinkvisiittori. Kuulustelijoiden tunnus on verenpunainen paimensauvan koukku.
**Ciprian Andrei Marica** (s. 2. lokakuuta 1985 Bukarest) on romanialainen jalkapalloilija. Hän on kotimaansa lisäksi pelannut Ukrainan, Saksan, Espanjan ja Turkin sarjoissa.

Ura
---

### Seuraura

Marica aloitti ammattilaisuransa FC Dinamo Bucureştissa pelaten 22 ottelua tehden 4 maalia. Sieltä hän siirtyi FK Šah’tar Donetskiin tehden 17 maalia 74. ottelussa. Sieltä hän siirtyi Bundesliigaan, Stuttgartin joukkueeseen ja vuonna 2011 nykyiseen seuraansa Schalkeen kahden vuoden sopimuksella.

### Maajoukkueura

Marica aloitti maajoukkueuransa vuonna 2004. Hän ei pelannut EM-kisoissa 2008 yhtäkään ottelua Romanian maajoukkueessa. Hän teki maajoukkueessa 25 maalia 72 ottelussa vuosina 2003–2014.

Lähteet
-------

1. ↑  Stokkermans, Karel: Romania - Record International Players  22.1.2019. RSSSF. Viitattu 4.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ciprian Marica** Wikimedia Commonsissa

Romanian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Lobonț |
2 Contra |
3 Raț |
4 Tamaș |
5 Chivu |
6 Rădoi |
7 Petre |
8 Codrea |
9 Marica |
10 Mutu |
11 Cociș |
12 Popa |
13 Săpunaru |
14 Ghionea |
15 Goian |
16 Nicoliță |
17 Moți |
18 M. Niculae |
19 Cristea |
20 Dică |
21 D. Niculae |
22 Radu |
23 Stancioiu |
Valmentaja Pițurcă
**Kasvukausi** on se aika vuodesta, jolloin kasvit kasvavat. Tarkempi nimitys kasvukaudelle on terminen kasvukausi. Kasvukauden pituus vaihtelee vuosittain ja se käynnistyy ja päättyy eri ajankohtina eri vuosina, mutta tilastollisesti havainnoista voidaan muodostaa keskiarvoja ja vaihteluvälejä.

Suomessa kasvukausi määritellään alkaneeksi silloin, kun lumipeite on kadonnut aukeilta paikoilta, vuorokauden keskilämpötila on vähintään viitenä päivänä peräkkäin yli +5 °C ja paikallinen tehoisa lämpösumma ylittää 20 vuorokausiastetta sitä seuraavien viiden päivän aikana. 

Vastaavasti kasvukausi määritellään päättyneeksi, kun vuorokauden keskilämpötila on alle +5 °C viidestä kymmeneen päivää peräkkäin. Myös syksyn kovat yöpakkaset (jolloin lämpötila on ollut alle −10 °C monta yötä peräkkäin) tai lumipeite saattavat katkaista kasvukauden. Näin tapahtuu toisinaan eri puolilla Suomea.

Etelä-Suomessa kasvukausi on hieman pidempi kuin Pohjois-Suomessa. Keskimäärin terminen kasvukausi on ollut vuosina 1981–2010 etelä- ja lounaisrannikolla yli 185 vuorokautta, eteläisessä Suomessa sekä länsirannikolla 175–185 vuorokautta ja muualla Suomessa 105–175 vuorokautta. Vuonna 2001 kasvukausi oli Helsingissä 181 päivää, mutta Lapissa Utsjoella vain 121 päivää. Suomessa pisin kasvukausi on Ahvenanmaalla ja toiseksi pisin Lounais-Suomessa. Kasvukausi käynnistyy sisämaassa keväällä nopeasti, mutta vastaavasti päättyy aikaisemmin syksyllä.

Mitä lähemmäksi päiväntasaajaa siirrytään, sitä pidempi kasvukausi on. Päiväntasaajan läheisyydessä se kestää koko vuoden. Tropiikissa kasvukautta ei ole mielekästä laskea.

Lähteet
-------

* Lahti, Kimmo & Rönkä, Antti: *Biologia: Ympäristöekologia*. Helsinki: WSOY oppimateriaalit, 2006. ISBN 951-0-29702-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Terminen kasvukausi Ilmatieteen laitos.
*Tämä artikkeli kertoo Padasjoen Jänissaaresta. Päijänteellä on muitakin Jänissaaria.*
Jänissaari

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
PadasjokiPäijät-HämeSuomi |
| Saariryhmä | 
Harmoistenlahden saariryhmä |
| Vesialue | 
Päijänne |
| Korkein kohta | 
90 m  |
| Pinta-ala | 
18,9 ha  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Jänissaari**  on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Padasjoen Harmoisissa. Se kuuluu Päijänteen kansallispuistoon.

Maantietoa
----------

Saari on 790 metriä pitkä, 450 metriä leveä ja sen pinta-ala on 18,9 hehtaaria. Se sijaitsee Tehisselän länsirannan tuntumassa Varpusenlinnanselän perällä Harmoistenlahdella. Kyseessä on matala metsäsaari, jonka ympärillä on pienien saarten saariryhmä. Mantereelle on matkaa 150 metriä ja lahtea suojaavat kaakossa sijaitsevat Kokonsaari, Iso Salinsaari, Vähä Salinsaari ja suurimpina saarina Vähäsalo ja Virmaila. Saarella ei ole varsinaisia mäkiä, mutta sillä on kolme noin 90 metriin (mpy.) yltävää kumpua. Ne kohoavat siten yli 10 metrin korkeuteen Päijänteestä. Saarella on yksi vapaa-ajan asunto.

Luontoarvoja
------------

Koko saari muodostaa yhtenäisen luonnonsuojelualueen, joka kuuluu Päijänteen kansallispuistoon yhdessä joidenkin naapurisaarten kanssa. Kansallispuiston alueet muodostavat yhden Natura 2000-alueen Päijänteen alueen (10 857 hehtaaria, FI0335003). Jänissaaren luontokohde muodostuu lähialueen saariryhmästä, johon kuuluu Jänissaaren lisäksi yksitoista pikkusaarta.

Katso myös
----------

* Luettelo Päijänteen kansallispuiston alueista ja saarista
* Luettelo Suomen Natura 2000 -alueista

Huomautukset
------------

1. 1 2  Saaren pinta-ala on otettu saaren ruotsinkielisen Wikipedian artikkelista, jossa tiedolla on ollut oma lähde.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jänissaari, Padasjoki (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 25.9.2019.
2. ↑  Jänissaari, Padasjoki (sijainti varjokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 25.9.2019.
3. ↑  Jänissaari, Padasjoki (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 25.9.2019.
4. ↑  Päijänteen alue (FI0335003), 7.3.2014, viitattu 25.9.2019
5. Paikkatieto: Jänissaari, paikkatietoalusta.fi, viitattu 25.9.2019

Päijänteen kansallispuisto

* Päijänne
* Haapasaari
* Kelvenne
* Pulkkilanharju
* Päijätsalo
Väliaikainen IRA **teki pommi-iskun** 20. heinäkuuta 1982 Lontoon Hyde Parkissa ja Regent’s Parkissa. John Downey todettiin siviilioikeudenkäynnissä "aktiiviseksi osallistujaksi" iskuun.

Hyde Parkissa autoon kätketty naulapommi räjäytettiin ohi kulkeneiden Household Cavalryn sotilaiden ollessa matkalla vahdinvaihtoseremoniaan tukikohdastaan. Seitsemän hevosta kuoli tai jouduttiin lopettamaan. Toinen pommi räjähti ajastettuna Regent’s Parkissa, jossa Royal Green Jacketsin soittokunta esitti musiikkia 120 hengen yleisölle.

Danny McNamee tuomittiin iskuista 25 vuodeksi vankeuteen vuonna 1987. Hän valitti tuomiostaan ja voitti oikeusjutun joulukuussa 1998, mutta tuomareiden mukaan tämä ei välttämättä tarkoita hänen syyttömyyttään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  1982: IRA bombs cause carnage in London BBC. Viitattu 7.5.2022. (englanniksi)
2. ↑  John Downey 'active participant' in Hyde Park bombing  18.12.2019. BBC. Viitattu 7.5.2022. (englanniksi)
3. ↑  UK Man wins IRA bomb appeal  17.12.1998. BBC. Viitattu 7.5.2022. (englanniksi)
PA2-luokan lentotukialus
**PA2** (Porte-avions 2, "Lentotukialus 2") on Ranskan laivaston suunnitelma uuden sukupolven lentotukialukseksi. Aluksia rakennettaneen vain yksi kappale runkonumerolla R92.

Ranskan hallituksen 28. huhtikuuta 2013 julkaisema puolustusselonteko 2013 lopetti toisen lentotukialuksen hankinnan. Selonteko kuitenkin mahdollistaa suunnitelman loppuunsaattamisen ja mahdollisen tuotoksen myymisen ulkomaille.[1]

Taustaa
-------

Ranskan aiemmat tukialukset, *FS Foch* ja *FS Clemenceau* valmistuivat jo vuosina 1961 ja 1963, ja ne on jo poistettu vahvuudesta. Laivaston nykyinen lippulaiva, FS Charles de Gaulle valmistui 1994, mutta lukuisten teknisten ongelmien johdosta sen luovuttaminen venyi aina vuoteen 2001 asti. Tämän johdosta Ranskan laivasto luopui enempien *de Gaulle* -luokan alusten rakentamisesta ja aloitti suunnittelun uudelleen puhtaalta pöydältä.

PA2:n syynnittelutyön virallisesti aloitti 24. tammikuuta 2005 Ranskan puolustusministeri Michele Alliot-Marie, jolloin keskityttiin Britannian ja Ranskan yhteistyö mahdollisuuksiin.[1] Jacques Chirac allekirjoitti alustavan sopimuksen uusista aluksista ja tammikuussa 2006 Ranskan ja Ison-Britannian laivastoministerit allekirjoittivat yhteistyösopimuksen uusien tukialusten rakentamisesta. Maat tekevät osittaista yhteistyötä, vaikkakin PA2- ja brittien Queen Elizabeth-luokassa on myös eroavaisuuksia.

Suunnittelu
-----------

PA2-luokan alusten piti suunnitelmien mukaan kyetä operoimaan 32-40 lentokoneella, joihin sisältyisivät Rafale M -hävittäjät, E-2C/D Hawkeye -tutkakoneet sekä AS565 Panther ja NH90-helikopterit. Lentokannen pituus tulisi olemaan 285 metriä ja leveyden 67,5 - 69 metriä. Vesirajassa aluksen leveys olisi ainoastaan 37,5 metriä. Uppouma olisi 62 000 tonnia.[1]

Aluksen maksiminopeus olisi 26 solmua. Perinteisellä koneistoilla, jossa kolme dieselmoottoria ja kaasuturbiini (CODAG/CODLAG), varustetun aluksen kantama olisi 5000-8000 merimailia riippuen lopullisista päätöksistä, jotka jäivät tekemättä. Aluksen tuli kyetä toimimaan merellä viisi viikkoa ilman täydennyksiä. MIehistöä aluksella tarvittaisiin 900 henkeä ja lisäksi 650 hengen lennostohenkilöstö. Alukselle suunniteltiin myös tilat 220 matkustajalle.[1]

Alukselle on alustavasti ehdotettu nimeä *FS Richelieu* kardinaali Richelieun mukaan. Samaa nimeä tosin ehdotettiin aikanaan *de Gaullelle*. Lopullista päätöstä asiassa ei kuitenkaan ole tehty.

Propulsio
---------

Alukset piti varustaa tavanomaisilla diesel- ja kaasuturbiinikoneistoilla sähköisellä voimansiirrolla. Yhteistyökumppani Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat hylkäsi ydinkäyttöisyyden johtuen sen kalleudella. Ranskan laivastokin ei katsonut tarpeelliseksi tehdä ydinreaktorin tarvitsemia muutoksia. Osasyynä on *de Gaullesta* saadut huonot kokemukset.

Jos koneistoratkaisu on sama kuin briteillä, voimanlähteinä on kaksi Rolls-Royce-kaasuturbiinia ja 4 Wärtsilä 38-dieselmoottoria (2 12- ja 2 16 sylinteristä.) Potkureille energia välittyy sähköisesti. Alusten toimintamatka olisi noin 19 000 km.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Defenseindustrydaily.com
**Jännitelähde** (ideaalinen jännitelähde, vakiojännitelähde) on piirielementti, joka tuo sähköiseen piiriin sähköenergiaa. Puhekielessä virtalähde, jännitelähde ja teholähde ovat usein synonyymejä jonkin elektronisen kojeen virtalähteelle.

Jännitelähde
------------

Jännitelähteen piirrosmerkkejä
Ideaalinen jännitelähde pitää napojensa välillä aina tietyn jännitteen riippumatta kuormasta. Mikäli tämä jännite on ajan suhteen vakio, puhutaan *vakiojännitelähteestä*. Kuvassa olevista tasajännitelähteen piirrosmerkeistä a on suositeltavin Suomessa käytettäväksi. Merkki b tarkoittaa paristoa (oik. *sähköpari*). Piirrosmerkki c tarkoittaa suomalaisessa kirjallisuudessa jännitelähdettä, mutta yhdysvaltalaisessa kirjallisuudessa vakiovirtalähdettä. Sen käyttöä onkin sekaannusten välttämiseksi syytä välttää.

Käytännön jännitelähteellä (esimerkiksi auton akku tai paristo) on sarjassa resistanssi; *sisäinen resistanssi*. Esimerkiksi täyteen ladatun (kunnossa olevan) auton akun sisäinen resistanssi ei juurikaan rajoita saatavaa virtaa. Varaustilan laskiessa sisäinen resistanssi kasvaa ja vaikuttaa täten akusta ulos saatavaan virtaan. Tällöin myös kuormitetun akun tai pariston napajännite laskee huomattavasti, vaikka jännite olisi kuormittamattomana 'normaali'. Sisäinen resistanssi kasvaa myös lämpötilan laskiessa, eikä kylmä akku anna yhtä suurta jännitettä kuormitettuna kuin lämpimämpi akku. Kylmä akku ei samasta syystä ota virtaa vastaan yhtä hyvin kuin lämpimämpi akku; akku ei lataudu kylmänä kunnolla, sillä osa lataustehosta jää sisäiseen resistanssiin.

Mikäli jännitelähteen arvo on riippumaton piirin muista jännitteistä ja virroista, kyseessä on *riippumaton lähde*. Jos lähde ei ole riippumaton, puhutaan ohjatusta lähteestä. Ohjattuja jännitelähteitä on kahta eri tyyppiä:

* Virtaohjattu jännitelähde, CCVS (engl. *current controlled voltage source*)
* Jänniteohjattu jännitelähde, VCVS (engl. *voltage controlled voltage source*)

Se, että lähteen arvo riippuu ajasta (esimerkiksi {\displaystyle U=U\_{0}\sin(t)}) tai vaikkapa lämpötilasta, ei tee lähteestä piiriteorian kannalta ohjattua lähdettä. Lähteen riippumattomuudella on merkitystä muun muassa Theveninin menetelmää käytettäessä, jossa Theveninin resistanssia laskiessa saa sammuttaa vain riippumattomat lähteet.

Katso myös
----------

* Jännitereferenssi
* Virtageneraattori

Lähteet
-------

1. ↑  Jännitelähde; TEPA

Kirjallisuutta
--------------

* Voipio, Erkki: *Virtapiirit ja verkot*. Helsinki: Otatieto, 2001 (1976). ISBN 951-672-082-X.
**Johan Petter Solstrand**, sukunimi aik. *Lapponen* ja sitä ennen *Henriksson* (24. kesäkuuta 1855 Brändö – 18. syyskuuta 1900 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija. Hän käytti nimimerkkejä *-an-an-* ja *P.S-d*.

Ahvenanmaalta kotoisin ollut Solstrand valmistui kansakoulunopettajaksi Uudenkaarlepyyn opettajaseminaarista. Opettajan työn ohella Solstrand kirjoitti myös useisiin ruotsinkielisiin lehtiin (Åland, Västra Nyland, Vasa Posten). Vuonna 1896 hän oli Vasa Tidning-lehden toimittajana. Solstrand toimi myös pikakirjoittajana. Hän julkaisi 1899 runokokoelman *Toner från skären*.

Solstrand toimi viimeksi opettajana Helsingin kansakouluissa. Hän kuoli 45-vuotiaana syyskuussa 1900 pitkällisen sairauden jälkeen.

Teoksia
-------

* *Rimmad hjälpreda vid rättskrifningen : till minnesarbetets underlättande sammansmidd*. Författare, Helsingfors 1898
* *Toner från skären* : dikter. G. W. Edlund, Helsingfors 1899

Lähteet
-------

* P. Solstrand SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Uutinen Solstrandin kuolemasta, Västra Finland no 76 22.09.1900 (Historiallinen sanomalehtiarkisto)
USS *Nautilus*, ensimmäinen ydinkäyttöinen sukellusvene.
**Ydinsukellusvene** on sukellusvene, joka on ydinreaktorikäyttöinen, muttei välttämättä varustettu ydinaseella.

Ydinsukellusveneet ovat dieselkäyttöisiä sukellusveneitä parempia useista eri syistä: Niiden suurin etu on pitkä toiminta-aika sukelluksissa, jonka takia ne ovat myös vaikeammin havaittavissa. Ydinsukellusveneillä voidaan olla hyvin pitkiä aikoja pinnan alla, sillä akkuja ei tarvitse ladata ydinkäyttöisyyden takia. Polttoainetta riittää käytännössä koko sukellusveneen toiminta-ajaksi, joka on noin 30 vuotta. Dieselkäyttöisen sukellusveneen on puolestaan käytävä säännöllisesti pinnassa lataamassa akkuja, joita se käyttää sukelluksissa voimanlähteenä. Niiden toimintasäde avomerellä on ydinsukellusveneitä huomattavasti lyhyempi. Ydinsukellusveneitä on käytettävä satamissa pitkälti vain ylläpidon, tarvikkeiden ja miehistön huollon takia. Ydinsukellusveneet ovat myös dieselkäyttöisiä sukellusveneitä nopeampia, ja niiden suurempi koko mahdollistaa kattavamman ase- ja tarvikearsenaalin kantamisen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Juhola, Teemu: Miksi ydinvoimalla kulkevat sukellusveneet ovat dieselaluksia parempia? Australian kohua herättäneelle vaihtopäätökselle on useita teknisiä perusteluja *Yle Uutiset*.  20.9.2021. Viitattu 9.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ydinsukellusvene** Wikimedia Commonsissa
Corwin House, Salem, noin 1660-luku.
**Siirtomaatyyli** tai **koloniaalityyli** (engl. *colonial style, colonial architecture*) tarkoittaa arkkitehtuuria, joka perustuu siirtomaan emämaan arkkitehtuuriin. Erityisesti siirtomaatyyli tarkoittaa Britannian siirtomaissa ja etenkin Yhdysvalloissa 1600-luvun alkupuolelta 1800-luvulle saakka vaikuttaneita arkkitehtuuri- ja huonekalutyylejä. Siirtomaatyylin esikuvana oli aluksi arkkitehti Inigo Jonesin palladiolaisvaikutteinen klassismi, mutta 1700-luvun lopulta lähtien Robert Adamin uusklassistinen arkkitehtuuri. Siirtomaatyylillä on alun perin viitattu nimenomaan Amerikan 13 ensimmäisen brittiläisen siirtokunnan arkkitehtuuriin, mutta sen tyylipiirteet ovat sittemmin tulleet uudestaan muotiin 1900-luvulla joka puolella Yhdysvaltoja. Vastaavasti *Dutch Colonial* Etelä-Afrikassa ja *Spanish Colonial* latinalaisessa Amerikassa ovat saaneet vaikutteita Alankomaiden ja Espanjan arkkitehtuurista, ja näitä sekä siirtomaatyylin muita alalajeja esiintyi myös Yhdysvaltojen siirtokunnissa, joita eri maista tulleet siirtolaiset perustivat.

Siirtomaatyylin tyypillisimpiä rakennuksia ovat puiset, väritykseltään vaaleat kaksi- tai kolmikerroksiset pohjoisamerikkalaiset herraskartanot, joissa on näyttävät pylväiköt. Siirtomaatyylin seuraaja oli federaalityyli (engl. *federal style*).

Lähteet
-------

* Curl, James Stevens: Dictionary of architecture. Oxford University Press 1999. ISBN 0-19-210006-8
* Jokinen, Teppo ja Honkala, Liisa: Arkkitehtuurin sanakirja. WSOY 2000. ISBN 951-0-24579-8

### Viitteet

1. 1 2  Curl 1999, s. 157
2. 1 2 3  Jokinen & Honkala 2000, s. 224–225
William Penneyn passikuva Los Alamosin (LANL) salaiseen ydintutkimusyksikköön.
**William "Bill" George Penney** (24. kesäkuuta 1909 – 3. maaliskuuta 1991) oli brittiläinen matemaatikko ja ydinfyysikko, joka osallistui Manhattan-projektiin, jonka niin kutsuttu alaprojekti *Projekti Alberta* oli. Häntä on luonnehdittu brittien atomipommin isäksi. Koeräjäytys nimeltä "Operaatio Hurrikaani" tehtiin vuonna 1952. Penneyn matemaattisia kykyjä tarvittiin jo Yhdysvaltain atomipommihankkeessa.
Penney oli toinen Nagasakin atomipommin pudottamiseen osallistuneista brittitarkkailijoista Leonard Cheshiren ohella.

Saavutuksiensa vuoksi William Penney sai paronin aatelisarvon Brittiläiseltä Kansainyhteisöltä. Tämä tarkoitti myös Sir-etuliitettä nimen yhteydessä, lordin tittelin ohella. Atomivakooja Klaus Fuchs toimi varsin ilmeisesti hänen työtoverinaan. Brittien omat ydintutkimusyksiköt sijaitsivat Harwellissa ja Aldermastonissa. Ydinpommien koeräjäytyksiä toteutettiin muun muassa Australian Maralingassa ja Joulusaarilla.

Lähteet
-------

* Gordon Thomas & Max Morgan Witts: Enola Gay – Pommikone Hiroshiman yllä. WSOY, 1981. ISBN 951-0-10695-X (s. 297, 360–361)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑   Viitattu 23.02.2022.
3. ↑  Thomas & Witts: s. 360–361
4. ↑   Viitattu 27.12.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* (englanniksi)
* (englanniksi)
* (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* UK Parliament

 |

 |
**Siirtoväen huollon keskus** oli Suomessa sisäasiainministeriön alaisena toiminut, talvisodan lopulla perustettu sotatoimialueilta, myöhemmin luovutetuilta alueilta evakuoidun väestön huolto-organisaatio. Sitä johti Urho Kekkonen väestönsiirtoasioista vastaavan II maatalousministerin, Juho Koiviston alaisuudessa. Siirtoväen huollon keskus täydensi huoltotehtäviä hoitaneiden muiden elinten ja järjestöjen, kuten kansanhuoltoministeriön ja -lautakuntien sekä Vapaan Huollon toimintaa.

Tarpeeseen havahtuminen ja huollon organisaation suunnittelu
------------------------------------------------------------

Kansanhuoltolautakunnat perustettiin kuntiin alkusyksyn 1939 kuluessa. Niiden tehtäviin kuului myös evakoista eli sotatoimien alta siirretyistä tai paenneista huolehtiminen. Jo joulukuussa oli selvää, että tarvittiin erityinen virasto huolehtimaan sotapakolaisista. Virastoa kaavaili kansanhuoltoministeri Rainer von Fieandt. Hänen keskustelukumppaneitaan olivat Jukka Rangell, Koivisto ja myöhemmässä vaiheessa erityisesti Urho Kekkonen.

3. tammikuuta 1940 tehtävän saanut Kekkonen teki aluksi nopean kiertomatkan tutustuakseen evakuoitujen olosuhteisiin. Uuden organisaation oli tarkoitus koota hajallaan eri ministeriöissä olleita toimintoja keskusviraston tasoiseen elimeen. Ministeri Koivisto vastusti kuitenkin näin itsenäistä asemaa. Siirtoväen huollon keskuksesta muotoutui sisäministeriöön perustettava väliaikainen osasto. Sitä koskeva asetus annettiin 17. tammikuuta 1940.

Lähteet
-------

* Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.): *Talvisodan pikkujättiläinen*. Helsinki: WSOY, 1999. ISBN 951-0-23536-9. (suomeksi)
* "Siirtoväki sotavuosina (kirj. Silvo Hietanen)", *Suomen historia 7: Kansankulttuurin murros, nuoren tasavallan taide ja tiede, tasavalta hakee suuntaa, Suomi toisessa maailmansodassa*, s. 410. Weilin + Göös, 1987. ISBN 951-35-2496-5.

* Suomi, Juhani: *Myrrysmies: Urho Kekkonen 1936–1944*. Helsinki: Otava, 1986. ISBN 978-951-1-06567-8}. (suomeksi)

### Viitteet

1. ↑  alkuperäisessä kirjoitusasussa Siirtoväen Huollon Keskus
2. ↑  Suomi 1986, 189, 191
3. ↑  Suomi 1986, 189
4. 1 2  Suomi 1986, 191
**Tidens förlag** on vuonna 1912 perustettu ruotsalainen kirjankustantamo. Yritys on julkaissut ensisijaisesti työväenliikkeeseen liittyvää kirjallisuutta. Sen osti 1992 Rabén & Sjögren, ja se kuuluu nykyisin Norstedts-yritysryhmään.

Yritys aloitti vuonna 1921 julkaista kalenteria *Tidens kalender* (ISSN 1101-1211), jonka alaotsikko oli *Almanack och uppslagsbok* ('Almanakka ja tietoteos'). Se oli punainen sidottu kirja, jonka koko oli 105 × 170 mm. Siinä oli tulevan vuoden kalenteri sekä tietoja maailmasta ja Ruotsista, sekä vuosikirja menneen vuoden merkittävimmistä tapahtumista. Punaisessa kannessa oli jo alusta alkaen Eigil Schwabin tekemä kultainen piirros, joka esittää trumpettia puhaltavaa enkeliä. Vuodesta 1964 se sai suojapaperin. Sekä kooltaan että sisällöltään kalenteri muistutti teosta *När Var Hur* (vastaa suomalaista teost *Mitä Missä Milloin*) mutta oli paksuudeltaan vain puolet siitä. Vuoden 1972 Tidens-kalenterissa on katsaus kuluneisiin viiteenkymmenen vuoteen *50 år med Tidens kalender*, jonka oli kirjoittanut silloinen toimittaja Henry Rolfner. Artikkeli käsitteli lähinnä puolen vuosisadan maailmantapahtumia eikä itse kalenteria. 71. vuosikerta, vuosi 1992, oli kalenterin viimeinen.

Vuosina 1972–1976 (ilmestyi syksyllä 1971–1975) käytettiin Tidens kalenderin aineistoa myös raittiusliikkeen kalenterissa *Blå boken*, jota Tiden julkaisi nuo vuodet. Vuosikerrassa 1975 (jonka alussa on historiikki "Blå Boken 50 år", s. 26–27) ovat niiden sivut 1–25 ja 97–253 täsmälleen samat, sen sijaan sivujen 26–96 sisältö on kummassakin oma. Tätä kalenteria oli Nationaltemplarordens (NTO) alkanut julkaista nimellä *Nykterhetsfolkets kalender* ('Raittiusväen kalenteri') vuodeksi 1925 (ilmestyi syksyllä 1924). Julkaisuyhteisöihin tuli 1931 mukaan IOGT, SBF ja NOV. Sen suojakansi oli sininen erotuksena monien muiden kalenterien perinteisestä punaisesta väristä. Vuonna 1933 nimeksi muuttui *Blå boken*. Vuosikerta 1969 oli sen viimeinen, mutta Tidens förlag kokeili sen julkaisua vielä vuosina 1972–1976.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Tidens förlang
**Linux Format** on brittiläinen Linuxiin keskittynyt aikakauslehti. Lehteä viedään myös moniin muihin maihin ympäri maailmaa. *Linux Formatia* julkaisee lukuisia tietokonelehtiä kustantava Future Publishing.

Lehden sisältö muistuttaa useimpia muita tietokonelehtiä, mutta se on suunnattu erityisesti Linux-käyttöjärjestelmän käyttäjille. Lehti sisältää katsauksia, teknologia-artikkeleita, kaikentasoisille käyttäjille suunnattuja oppaita ja uutisia.

*Linux Format* ilmestyy 13 kertaa vuodessa, ja jokaisen numeron mukana tulee jonkin Linux-jakelun sekä vapaita ohjelmistoja sisältävä DVD-levy. Lehti aloitti toimintansa epävirallisesti 1999 yhden numeron koekappaleella nimeltä *Linux Answers*, ja täysimittainen tuotanto lähti käyntiin toukokuussa 2000. *Linux Formatista* julkaistaan paikalliselle kielelle käännettyjä versioita Italiassa, Kreikassa ja Venäjällä. Lisäksi suuri määrä lehtiä viedään eri puolille maailmaa, erityisesti Yhdysvaltoihin, jossa julkaisua myydään Barnes & Noble -ketjun liikkeissä sekä muissa isoissa kirjakaupoissa. 

*Linux Formatin* pani alulle sen nykyinen päätoimittaja Nick Veitch. Lehden oppaista erityisesti Michael J. Hammelin GIMP- ja Paul Hudsonin PHP-tutoriaalit ovat keränneet kiitosta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Linux Format (with DVD)  2007. Suomen Lehtiapaja Oy. Viitattu 23.8.2007.
2. 1 2  Linux Format  2007. Oulun seudun ammattiopiston kirjasto.  Arkistoitu 8.10.2007. Viitattu 23.8.2007.
3. ↑  Linux Format  2007. Linux Format.  Arkistoitu 7.8.2007. Viitattu 23.8.2007. (englanniksi)
**Jacob Kiplimo** (s. 4. marraskuuta 2000 Kweenin piirikunta) on ugandalainen kestävyysjuoksija. Hän edustaa italialaista ASD Athletic Prato -seuraa.

Kiplimo karsiutui 15-vuotiaana 5 000 metrin juoksun alkuerissä Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. Hän saavutti samana vuonna Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa pronssia 10 000 metrillä ajalla 27.26,68. Hän voitti Kampalan maastojuoksun MM-kilpailuissa 2017 kultaa poikien sarjassa. Saman vuoden Lontoon MM-kilpailuissa hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän sijoittui 10 000 metrillä neljänneksi. Samana vuonna käydyissä Tampereen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän saavutti 10 000 metrillä hopeaa ajalla 27.40,36 ja sijoittui 5 000 metrillä kuudenneksi.

Kiplimo saavutti Ärhusin maastojuoksun MM-kilpailuissa 2019 hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa ja kultaa joukkuekilpailussa. Hän voitti puolimaratonin maailmanmestaruuden Gdyniassa 2020 Ugandan ennätysajalla 58.49. Joukkuekilpailussa Uganda sai pronssia. Hän saavutti vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa pronssia 10 000 metrillä ajalla 27.43,88 ja sijoittui 5 000 metrillä viidenneksi. Kiplimo juoksi uuden maailmanennätyksen 57.31 puolimaratonilla Portugalin Lissabonissa 21. marraskuuta 2021. Hän alitti Kenian Kibiwott Kandien edellisen ennätyksen yhdellä sekunnilla. Hän saavutti Eugenen MM-kilpailuissa 2022 pronssia 10 000 metrillä ajalla 27.27,97. Saman vuoden Birminghamin Kansainyhteisön kisoissa hän voitti kultaa 5 000 metrillä ajalla 13.08,08 ja 10 000 metrillä ajalla 27.09,19. Hän voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden Bathurstissa 2023. Joukkuekilpailussa Uganda sai pronssia.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

### Ulkoradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m | 7.26,64 **NR** | Rooma | 17. syyskuuta 2020 |
| 2 mailia | 8.10,16 | Eugene | 21. elokuuta 2021 |
| 5 000 m | 12.48,63 | Ostrava | 8. syyskuuta 2020 |
| 10 000 m | 26.33,93 | Ostrava | 19. toukokuuta 2021 |
| Puolimaraton | 57.31 **WR** | Lissabon | 21. marraskuuta 2021 |

### Sisäradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m | 8.12,93 | Padova | 20. helmikuuta 2016 |

Lähteet
-------

1. ↑  Jacob Kiplimo *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Jacob Kiplimo Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7  Jacob Kiplimo Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
4. ↑  Team standings *worldathletics.org*. Viitattu 22.8.2021. (englanniksi)
5. ↑  Team *worldathletics.com*. Viitattu 22.8.2021.
6. ↑  Yleisurheilu | Ugandan Jacob Kiplimo juoksi uuden maailmanennätyksen puolimaratonilla *Helsingin Sanomat*.  21.11.2021. Viitattu 24.11.2021.
7. ↑  Senior race men team *worldathletics.org*. Viitattu 22.3.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Småholm

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
60°9′33.00″N, 24°48′38.00″E, EspooUusimaaSuomi |
| Merialue | 
Suomenlahti, Itämeri |
| Pinta-ala | 
0,03 km² |

Mapmuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Småholm** on saari Espoon itäsaaristossa. Se sijaitsee Tvijälpin ulkoilusaaren koillispuolella ja kuuluu Westendin kaupunginosaan. Småholmin ja Westendin manneralueen välinen etäisyys on noin kaksisataa metriä.

Småholmin pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Vaikka saari sijaitsee aivan mantereen kupeessa, se luetaan kasvillisuutensa puolesta välisaaristoon. Småholmin metsä on etupäässä lehtomaista ja tuoretta kangasmetsää. Keskellä saarta on painanne, joka kasvaa lehtomaista luhtaa. Småholm lienee ollut laidunta tai niittyä jo varhain; agraarisista kulttuurivaikutteista kertovat siellä täällä kohoavat ikääntyneet, järeät koivut. Småholmin rannat ovat pääosin kalliota ja karkeaa hiekkaa. Eteläosassa on myös matalaa merenrantaniittyä.

Småholmin lähin naapurisaari on Tvijälp lounaassa, koillisessa sijaitsee Linholmin huvilasaari. Hieman kauempana kaakon suunnassa sijaitsevat muun muassa Westendin Korkeasaari, Niittysaaret, Vehkasaari ja Käärmesaari. Hanasaaren kulttuurikeskus ja Karhusaaren taidekeskus sijaitsevat noin puolitoista kilometriä Småholmista itäkoilliseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Småholm Espoon opaskartalla
2. ↑  Espoon kaupunki Saariston osayleiskaava Luontoselvitys 2011 (pdf) (6.1 Itäsaaristo Småholm (kartta 1, 7)) *Espoon kaupunkisuunnittelukeskuksen julkaisuja 4/2012*.  23.11.2011. Espoo:  Espoon kaupunkisuunnittelukeskus.  Arkistoitu 3.10.2017. Viitattu 1.5.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
* Småholm, Uusimaa, Finland — Sunrise, Sunset and Daylength
**Lionel Bringuier** (s. 24. syyskuuta 1986 Nizza) on ranskalainen kapellimestari.

Bringuier syntyi muusikkosukuun. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa sellonsoittoa Philippe Mullerin ja orkesterinjohtoa Zsolt Nagyn johdolla. Hän osallistui myös Péter Eötvösin ja János Fürstin pitämille mestarikursseille. Bringuier teki ammattimaisen debyyttinsä 14-vuotiaana ja voitti vuoden Pariisin konservatoriosta valmistumisensa jälkeen Besançonin kansainvälisen nuorten kapellimestarien kilpailun.

Vuonna 2007 Bringuier pääsi Esa-Pekka Salosen avustavaksi kapellimestariksi Los Angelesin filharmonikoihin. Hän oli nuorin tämän aseman saavuttanut orkesterin historiassa ja lisäksi johti nuorimpana siihen mennessä konsertin Walt Disney Concert Hallissa. Bringuier johti työtä Los Angelesin filharmonikoissa Gustavo Dudamelin johdolla ja sai vuonna 2011 kapellimestarina orkesterin residenssin. Vuonna 2009 hänestä myös tuli kolmen kauden ajaksi Orquesta Sinfónica de Castilla y Leónin musiikillinen johtaja. Vuosina 2014–2018 Bringuier työskenteli Tonhalle-Orchester Zürichin musiikillisena johtajana.

Bringuier on johtanut lukuisia eri puolilta maailmaa lähtöisin olevia orkestereita. Hänen yhteistyökumppaneidensa joukossa ovat olleet Jean-Yves Thibaudet, Gautier Capuçon, Alina Pogostkina, Khatia Buniatishvili, Nicolas Bringuier, Lisa Batiashvili, Anne-Sophie Mutter, Yefim Bronfman, Martin Grubinger, Yuja Wang, Emanuel Ax, Leif Ove Andsnes ja Janine Jansen. Bringuierin levytyksiä on julkaistu Deutsche Grammophon - ja Erato-levymerkeillä. Bringuier on johtanut monia kantaesityksiä ja alueellisia ensiesityksiä sellaisten säveltäjien kuin Bernard Randsin, Esa-Pekka Salosen, Kaija Saariahon, John Coriglianon, Marc-André Dalbavien, Magnus Lindbergin, Bruno Mantovanin ja Sofija Gubaidulinan teoksista. Toukokuussa 2017 Bringuier sai Ranskan hallitukselta Ordre National du Mériten *Chevalier*-arvon. Syyskuussa 2020 hän istui La Maestran – ensimmäisen naiskapellimestareille suunnatun kansainvälisen orkesterinjohtokilpailun – tuomariston jäsenenä.

Lähteet
-------

1. ↑  Lionel Bringuier AllMusic
2. 1 2 3 4 5 6  Lionel Bringuier Harrison Parrott
3. 1 2 3 4 5  Lionel Bringuier Fidelio Arts
4. 1 2  About Lionel Bringuier


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Tidjani Tall** (k. 1887) oli yksi Omar Tallia seuranneista tukulorivaltakunnan hallitsijoista.

Omar Tallin kuoleman jälkeen vuonna 1864 hänen veljenpoikansa Tidjani Tall ryhtyi hallitsemaan tukulorien valloittamaa Macinan aluetta. Hän hävitti dogoniliittolaistensa avulla kapinaan nousseen fulbeylimystön ja siirsi pääkaupunkinsa Bandiagaraan. Samaan aikaan Tidjani kilpaili tukulorivaltakunnan johtoasemasta Segun aluetta hallinneen Omar Tallin pojan Amadou Tallin kanssa. Tidjanin kuoltua vallan perivät Tafsiru (1887–1888) ja Mounirou (1888–1893). Ranskalaisten vallattua Bandiagaran vuonna 1893 he asettivat nukkehallitsijaksi Agiboun, joka syrjäytettiin vuonna 1902.

Lähteet
-------

1. ↑  Pascal James Imperato, Gavin H. Imperato: *Historical Dictionary of Mali, fourth edition*, s. 293, 352. Lanham: Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-5603-5.
2. ↑  Damblant, Michel: *Mali: The Natural Guide*, s. 199. Châtenay-Malabry: Viatao, 2009. ISBN 978-2-35908-000-1.
3. ↑  *Encyclopedia of African History*, s. 1592. New York: Fitzroy Dearborn, 2005. ISBN 1-57958-245-1.
Lion-patukka avattuna.
Lion White -patukka avattuna.
**Lion** on Nestlén valmistama suklaapatukka, jota valmisti alun perin Rowntree's. Lion-patukan suunnitteli alun perin Alan Norman.

Patukasta 30 prosenttia on vohvelikaramelliä, riisimuroa 4 prosenttia ja maitosuklaata 41 prosenttia. Joillakin alueilla patukka tunnettiin Big Cat -nimellä 1990-luvun loppuun asti. Kun patukka siirtyi Nestlén valmistuksen alle vuonna 1988, resepti ja pakkaus muuttui.

Euroopassa molemmat patukat, White Lion ja Peanut Butter Lion Limited Edition, ovat olleet myös saatavilla normaalikokoisina ja "king size" -lajikkeella. Patukkaa löytää nykypäivänä Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Kanadassa vähintään tuontimyymälöistä. Lion Bar Cereal -patukkaa on valmistettu ja myyty Euroopassa, Britteinsaarilla tosin hieman muuta Eurooppaa myöhemmin. Viime vuosina Lion-patukat ovat pienentyneet dramaattisesti, mikä on aiheuttanut kritisointia fanien keskuudessa.

Lion on myös saatavana aamiaismuro-versiona.

Ainekset
--------

Sokeri, glukoosi-fruktoosisiirappi, makeutettu ja tiivistetty maito, rasvaton maitojauhe, kaakaovoi, laktoosi, riisimuroa 5 prosenttia (vehnäjauho, sokeri, vehnätärkkelys ja kasvirasva; nostatusaineina natriumkarbonaatti, suola ja sokerikulööri), kaakaomassa, herajauhe, voirasva, vehnäjauho, emulgointiaineet (soijalesitiini, E476), aromit, stabilointiaine (karrageeni), suola ja nostatusaineet (natriumkarbonaatti).

Lähteet
-------

1. ↑  yfaOnline.com: Lion bar 1979-1980 *yfaonline.com*.
2. ↑  Wegmans.com: Nestle Lion Bar Details *wegmans.com*.  Arkistoitu 9.11.2011. Viitattu 30.6.2012.
Ahmad al-Tidjanin mausoleumi minareetteineen.
Veljeskunnan perustajan hautamuistomerkki.
**Tidjaniyya** on Ahmad al-Tidjanin perustama suufilaisveljeskunta, jonka kannattajia on erityisesti Maghrebissa ja Länsi-Afrikassa.

Ahmad al-Tidjani (1737–1815) sai islamilaisen koulutuksen ja kuului useisiin suufilaisveljeskuntiin. Palattuaan pyhiinvaellusmatkalta Mekkaan hän ryhtyi saarnaamaan ja asettui Marokon Fèsiin, jossa hän pääsi sulttaani Suleimanin suojelukseen. Al-Tidjanin kuoltua hänen seuraajansa jakaantuivat, mutta lopulta voiton veivät hänen poikansa Algerian Aïn Madhissa.

Tidjaniyyan pääteos on Ali Harazimin kirjoittama *Djawahir al-maani*, joka sisältää al-Tidjanin elämäkerran ja hänen opetuksiaan. Se paljastui plagiaatiksi ilmestyessään kirjana vuonna 1927, mikä aiheutti ankaraa kritiikkiä Maghrebin ja Egyptin uskonoppineiden taholta. Al-Tidjanin käsitykset perustuvat aikaisempien suufilaisten ajattelijoiden oppeihin. Hän julistaa olevansa erehtymätön ja kaikkien muiden pyhimysten yläpuolella, koska hän on saanut oppinsa ja rukouksensa suoraan profeetta Muhammedilta. Al-Tidjani lupasi kannattajilleen pelastuksen ja kielsi heitä liittymästä muihin veljeskuntiin. He tunsivat itsensä Jumalan valituiksi ja pitivät muita muslimeja harhaoppisina. Al-Tijani suhtautui torjuvasti askeesiin, minkä johdosta hän sai kannattajia hyväosaisten kauppiaiden ja kaupunkilaisten keskuudessa.

Al-Tidjanin kuoltua liikkeen johtajat joutuivat konfliktiin Maghrebin osmanihallitsijoiden kanssa. Ranskalaisten miehitettyä alueen he tekivät yhteistyötä siirtomaahallinnon kanssa. Tijdaniyya levisi 1800-luvulla Mauritaniaan ja Länsi-Sudaniin, jossa tukulorivaltakunnan johtaja Umar Tall kävi pyhää sotaa sekä animisteja ja kristittyjä että harhaoppisina pitämiään muslimeja vastaan. Siirtomaa-aikana tidjaniitit tekivät yhteistyötä ranskalaisten kanssa myös Länsi-Afrikassa, jossa veljeskunnasta erosi uusia liikkeitä kuten hamawiyya.

Maghrebin fundamentalistiset salafistit aloittivat 1920-luvulla laajan kampanjan tidjaniitteja ja heidän oppejaan vastaan. Kritiikkiä herättivät erityisesti yhteistyö ranskalaisten kanssa sekä veljeskunnan käsitykset sen ainutlaatuisuudesta, heidän rukouksiensa poikkeuksellisesta voimasta ja ikuisuudesta sekä al-Tidjanin asemasta kaikkein suurimpana muslimipyhimyksenä. Kritiikin ja muslimiyhteiskuntien nykyaikaistumisen seurauksena veljeskunnan asema on heikentynyt, mutta sillä on yhä paljon kannattajia arabimaailmassa ja Afrikassa. Liikkeen sisällä on esiintynyt uudistuspyrkimyksiä Senegalissa ja Nigeriassa, joissa se on levinnyt toisen maailmansodan jälkeen erityisen nopeasti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Islam: Entsiklopeditšeski slovar*, s. 236–237. Moskva: Nauka, 1991. ISBN 5-02-016941-2.
2. ↑  *The Encyclopaedia of Islam, new edition, volume X*, s. 464–465. Leiden, London: E. J. Brill, Luzac & Co, 2000. ISBN 90-04-11211- 1.

Aiheesta muualla
----------------

* Veljeskunnan sivusto (englanniksi), (ranskaksi), (arabiaksi)
**Tidermène** on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Gaon alueen Ménakan piirissä Malissa. Se sijaitsee Saharan ja Sahelin siirtymäalueella 80 kilometriä Ménakasta pohjoiseen. Kunnassa on 5 800 asukasta (vuonna 2009).

Tidermènen ja siitä erotetun Alatan kunnan yhteispinta-ala on 11 304 neliökilometriä. Kunta rajoittuu pohjoisessa Ménakan piirin Alatan, idässä Inekarin ja etelässä Ménakan kuntiin sekä lännessä Ansongon piirin Talatayeen. Kunta käsittää kuusi paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat tuaregeja.

Tärkein elinkeino on karjanhoito. Kotieläimiä ovat kamelit, vuohet, lampaat, aasit ja naudat. Lisäksi harjoitetaan maanviljelyä, kaupankäyntiä ja käsityöläisammatteja. Kunnassa on neljä koulua ja kaksi terveysasemaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats provisoires RGPH 2009 (Région de Gao) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 18.5.2012. (ranskaksi)
2. ↑  Schéma d'Aménagement du Territoire de Ménaka *bndr-mali.org*.  2008. Viitattu 18.5.2012. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
3. 1 2  Plan de Sécurité Alimentaire Commune de Tidermène 2005–2009 *csa-mali.org*.  2005. Viitattu 18.5.2012. (ranskaksi)
**Juhani Tapio Matti Syrjämäki** (18. kesäkuuta 1937 Teuva – 12. maaliskuuta 2010 Riihimäki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Syrjämäen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Arvi Jaakko Syrjämäki ja Laina Perämäki ja puoliso vuodesta 1963 lastentarhanopettaja Sirkka Tuulikki Sorjonen. Vaasassa koulunsa käynyt Syrjämäki tuli ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1957 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1965. Hän toimi 1965–1972 Kemin Seudun Osuuskassan apulaisjohtajana, Kemin kaupungin kaupunginsihteerinä ja Veitsiluoto-yhtiön laki- ja tiedotusosaston päällikkönä.

Vuonna 1972 Syrjämäki siirtyi Turkuun Farmos-yhtymän hallintojohtajaksi. Hänestä tuli 1978 Tervakoski-yhtiön hallintojohtaja ja toimitusjohtajan varamies Matti Sundbergin jälkeen. Suomen Ongelmajäte -yhtiön, vuodesta 1985 Ekokem, toimitusjohtajaksi Riihimäelle Syrjämäki kutsuttiin 1984. Yritys kehitti ja myös kansainvälisti merkittävästi toimintaansa Syrjämäen johdossa. Vuonna 1994 teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Syrjämäki jäi eläkkeelle Ekokemin toimitusjohtajan tehtävästä 1997.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Juhani Syrjämäki *Biografiasampo*. Viitattu 19.12.2021.
**Ruonan kartano** tai **Ruonankartano** (ruots. *Runagård*) on kartano Sauvossa. Kartano lähiympäristöineen muodostaa yhden Sauvon rekisterikylistä. Ruona sijaitsee Ruonanjoen alajuoksulla Halikonlahteen kuuluvan Ruonanlahden rannalla.

Varhaisin maininta Ruonan kartanosta on vuodelta 1350, jolloin kuningas Maunu Ladonlukko myi sen Turun linnanhaltija Gerhard Skyttelle. Kartano on todennäköisesti perustettu 1200-luvun alkupuoliskolla ruotsalaisen uudisasutuksen keskuspaikaksi, ja siitä muodostettiin kruununkartano. Kartanon ympärille perustettiin erityinen kartanolääni, Ruonankartanon lääni, joka oli varhainen hallintoalue, jolla oli myös sotilaallista merkitystä. Turun linnan valmistuttua kruununkartanolle ei ollut enää samaa käyttöä, joten sen saattoi myydä.

Ruonan kartanosta muodostui rälssimaata, mutta se säilytti erityisen hallinnollisen asemansa. Ruonankartanon lääni käsitti pelkästään kruununtiloja, joiden lampuodit kantoivat veronsa kartanolle 1600-luvulle saakka. 1500-luvulla Ruona kuului Erik Flemingille, mutta se on siirtynyt takaisin kruunulle ja päätynyt hetkellisesti voudin virkatilaksi. Kartano lääneineen lahjoitettiin Ivar Stiernkorsille vuonna 1566, mutta otettiin pois Stiernkorseilta 1599 ja annettiin Tönne Göransson Gyllenmånelle. Vuonna 1618 kartano palasi Stiernkorsien haltuun, mutta palautettiin kruunulle vuoden 1682 reduktiossa. Siitä eteenpäin Ruona oli majurin puustelli Ruotsin vallan loppuun saakka.

Lähteet
-------

* Alifrosti, Kari ; Luoto, Jukka: *Sauvon historia I*. Sauvon kunta, 1990. ISBN 9529025688.

### Viitteet

1. ↑  Alifrosti; Luoto 1990, s. 83–84
2. ↑  Alifrosti; Luoto 1990, s. 99
3. ↑  Alifrosti; Luoto 1990, s. 358
**Villaherkkusieni** (*Agaricus leucotrichus*) on mieluiten vanhoissa muurahaispesissä esiintyvä herkkusienilaji.
Sieni on valkea, kosketeltaessa selvästi kellertyvä. Heltat aluksi vaaleanpunaiset, vanhalla sienellä tummanruskeat. Selvin tuntomerkki on renkaan alapuolelta selvästi nukkavillainen jalan pinta. Se esiintyy harvinaisena havumetsissä, useimmiten kuusien lähettyvillä. Laji on erinomainen ruokasieni, mutta harvinaisuutensa vuoksi merkityksetön.

Villaherkkusienen entinen nimi villajalkaherkkusieni kuvasi sienen ulkonäköä paremmin, mutta kun nimistötoimikunta päätti, että sienen nimi saa muodostua korkeintaan kolmesta sanasta, niin nimi lyhennettiin villaherkkusieneksi (*Agaricus leucotrichus*).
Villaherkkusieni kuuluu herkkusienten (*Agaricus*) sukuun ja siellä kellertyvien (*Arvenses*) sektioon. Sieni on keskikokoinen happaman maan suosija ja siksi sen useimmiten löytääkin vanhasta muurahaispesästä kuusien keskeltä. Koko sieni on nuorena väriltään valkea, mutta vanhemmiten lakistaan kellertyvä. Myös kosketuskohdista sieni kellertyy selvästi. Sen tuoksu on miellyttävä anis-tai mantelimainen. Maku on mieto, hiukan pähkinää muistuttava ja sieni onkin hyvä ruokasieni. Jalka on tasapaksu ja sen renkaan alapuolella on villa-tai nukkamaisia kiehkuroita. Se onkin paras tuntomerkki erottamaan laji esim. kuusiherkkusienestä (*Agaricus sylvicola*), jonka jalka on koko matkalta sileä, mutta jotka viihtyvät myös suurten kuusien juurella neulaskarikkeella ja kellertyvät kosketuskohdista. Villaherkkusieni on Suomessa harvinainen, vain muutaman kerran tavattu, mutta kuitenkin lähes koko havumetsävyöhykkeellä esiintyvä. Useimmiten se kasvaa yksittäin, joten sen merkitys ruokasienenä on tästä syystä olematon.

Lähteet
-------

1. ↑  Taksonomian lähde: Index Fungorum Viitattu 24.12.2022

Aiheesta muualla
----------------

* Roger's Mushrooms Valokuvia

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q18762554
* CoL: 5TN5H
* Fungorum: 292281
* GBIF: 5243404
* IRMNG: 10394648
* MycoBank: 292281

 |

 |