recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Saija Seppä** (s. 4. huhtikuuta 1998 Suolahti) on suomalainen keskipitkän matkan juoksija, joka edustaa Suolahden Urhoa. Hänen valmentajansa on Rauno Seppä.

Seppä sijoittui Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 kymmenenneksi 1 500 metrin juoksussa. Seuraavana vuonna hän eteni saman ikäluokan MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 800 metrillä välieriin ja karsiutui 1 500 metrillä alkuerissä. Hän sijoittui 2017 Grosseton alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1 500 metrillä kuudenneksi. Aikuisten maaottelussa hän kilpaili ensimmäisen kerran 2016.

Seppä saavutti vuoden 2018 Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailuissa hopeaa 1 500 metrin juoksussa. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän sai pronssia neljällä kilometrillä 2022 ja 2023.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Saija Seppä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu). Viitattu 10.5.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Gustaf Sigurd Gideon (Gösta) von Numers** (13. kesäkuuta 1863 Helsinki – 6. heinäkuuta 1948 Luumäki) oli suomalainen valtiopäivämies ja professorin arvonimen saanut lääkäri.

Henkilöhistoria
---------------

Von Numersin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri, valtioneuvos Karl Johan Oskar von Numers ja Hedvig Constance Fredrika Ehrenstam. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1884, filosofian maisteriksi 1886, lääketieteen kandidaatiksi 1886, lääketieteen lisensiaatiksi 1891 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1896. Von Numers teki kymmenkunta opintomatkaa Euroopan maihin ja Amerikkaan.

Von Numers oli Kokkolan kaupunginlääkärinä, Lapinlahden keskuslaitoksen alilääkärinä, Sörnäisten kuritushuoneen lääkärinä 1891, Helsingin yleisen sairaalan assistenttina 1892, Helsingin synnytyslaitoksen ja gynekologian osaston assistenttina 1892–1897 ja Viipurin lääninsairaalan toisena alilääkärinä 1901–1930. Hän sai professorin arvon 1929.

Von Numers oli naimisissa vuodesta 1902 sairaanhoitaja Ida Cecilia Ahrenbergin kanssa. Heidän poikansa oli diplomaatti Sigurd von Numers.  Gustaf Sigurd Gideon von Numers oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1904–1905.

Julkaisuja
----------

* *Studier öfver Placenta praevia*, Helsingin yliopiston väitöskirja. 1896

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4  Aikalaiskirja 1934
3. 1 2 3 4  Adelsvapen-Wiki Adliga ätten von Numers nr 596, tabell 8
4. 1 2 3  Päivästä päivään, Helsingin Sanomat, 13.06.1938, nro 156, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Gustaf Sigurd Gideon von Numersin kuolinilmoitus, Hufvudstadsbladet, 10.07.1948, nro 182, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Förteckning öfver Finlands till landtdagen i Helsingfors år 1904–1905 församlade Ridderskap och Adel. Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen år 1904–1905. Andra häftet. Helsingfors: Helsingfors Centraltryckeri, 1905, s. 795-804.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Petko Karavelov
**Petko Karavelov** (5. huhtikuuta (J: 24. maaliskuuta) 1843 Koprivštitsa – 7. helmikuuta 1903 Sofia) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä neljästi vuosina 1880–1881, 1884–1886, 1886 ja 1901–1902.

Petko Karavelov oli Bulgarian kansalliseen heräämiseen vaikuttaneen kirjailija Ljuben Karavelovin nuorempi veli. Hän opiskeli Venäjällä ja oli Turkin sodan aikana Bulgarian venäläisen miehityshallinnon palveluksessa. Karavelov toimi Tărnovossa 1879 kokoontuneen perustuslakia säätävän kokouksen varapuheenjohtajana ja tuli pian tunnetuksi Bulgarian liberaalin puolueen johtavana poliitikkona. Hän oli 1880 valtiovarainministerinä Dragan Tsankovin hallituksessa ja kohosi saman vuoden lopussa itse pääministeriksi. Ruhtinas Aleksanteri I syrjäytti seuraavana vuonna perustuslain, jolloin Karavelov pakeni Itä-Rumeliaan ja toimi siellä opettajana sekä Filippopolin pormestarina. Perustuslaillisen hallinnon palauttamisen jälkeen hän saattoi 1883 palata Bulgariaan.

Vuonna 1884 Karavelov valittiin kansalliskokouksen puhemieheksi ja Tsankovin hallituksen kaaduttua saman vuoden heinäkuussa hän tuli toisen kerran pääministeriksi. Hänen toiselle pääministerikaudelleen osuivat Itä-Rumelian vallankumouksellinen yhdistäminen Bulgariaan vuonna 1885 ja siitä seurannut Serbian–Bulgarian sota. Toinen kausi päättyi ruhtinas Aleksanteria vastaan elokuussa 1886 suoritettuun vallankaappaukseen. Aleksanterin palatessa lyhyeksi ajaksi takaisin valtaan myös Karavelov palasi tosin hetkellisesti kolmannen kerran pääministeriksi.

Kun Aleksanteri I luopui syyskuussa 1886 lopullisesti kruunusta, Karavelovista tuli Stefan Stambolovin ja Sava Mutkurovin ohella kolmas jäsen hallitusvaltaa käyttäneeseen valtionhoitajakuntaan. Karavelov joutui kuitenkin eroamaan siitä jo marraskuussa, koska hänen suhtautumisensa Venäjään oli epäselvä, ja valtaan tullut Stambolov kohteli häntä tämän jälkeen ankarasti. Vuoden 1887 keväällä tapahtuneen epäonnistuneen kansannousun jälkeen Karavelov vangittiin joksikin aikaa ja vuonna 1891 hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen syytettynä osallisuudesta ministeri Beltševin murhaan. Stambolovin eron jälkeen hänet kuitenkin vapautettiin joulukuussa 1894. Hän toimi vielä kerran pääministerinä maaliskuusta 1901 tammikuuhun 1902.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1910), s. 909–910 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 4.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Petko Karavelov** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Elvira Sahipzadovna Nabiullina** (tat. *Elvira Səxipzadə qızı Nəbiullina*, ven. Эльвира Сахипзадовна Набиуллина, s. 29. lokakuuta 1963, Ufa, Baškirian ASNT) on Venäjän federaation talousministeri Viktor Zubkovin ja Putinin toisessa hallituksessa, syyskuusta 2007 alkaen vuoteen 2012 ja Venäjän keskuspankin kuvernööri kesäkuusta 2013.

Nabiullina valmistui Moskovan valtionyliopistosta vuonna 1986. Hän työskenteli 1991–1994 Venäjän teollisuudenharjoittajien ja yrittäjien liiton ja sen edeltäjän palveluksessa ennen siirtymistään kauppa- ja teollisuusministeriöön.

Nabiullina toimi vuodesta 2000 kesäkuuhun 2003 German Grefin ensimmäisenä apulaistalousministerinä ja johti sen jälkeen taloudellisia uudistuksia asiantuntijatasolla valmistelevaa strategisten valmistelujen keskusta (ven. *Центр стратегических разработок*). Hän on johtanut Venäjän presidentin kansallisesti ensisijaisten hankkeiden ja väestöpolitiikan neuvoston asiantuntijaneuvostoa (ven. *экспертный совет при совете по реализации приоритетных национальных проектов и демографической политике при президенте*).

Lähteet
-------

1. ↑  Эльвира Набиуллина. Биография. *ria.ru*.  24.9.2007. RIA Novosti.  Arkistoitu 13.1.2013. Viitattu 7.11.2014. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Elvira Nabiullina**.
* Набиуллина Эльвира Сахипзадовна – биография *Viperson (Виперсон)*. Viitattu 8.3.2024. (venäjäksi)
* Германа Грефа сменила Эльвира Набиуллина *RGRU*. Viitattu 8.3.2024. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
Stepan Balmašov.
**Stepan Valerianovitš Balmašov** (ven. Степа́н Валериа́нович Балмашёв, 15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1881 Arkangelin läänin Pinega – 16. toukokuuta (J: 3. toukokuuta) 1902 Pähkinälinna) oli venäläinen sosialistivallankumouksellinen.

Balmašov opiskeli Kazanin ja Kiovan yliopistoissa. Tammikuussa 1901 hänet pidätettiin opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia ja määrättiin sotapalvelukseen. Syksyllä hän palasi yliopistoon, tutustui sosialistivallankumouksellisiin ja liittyi näiden taistelujärjestöön.

Balmašov tuli adjutantin asuun pukeutuneena 15. huhtikuuta 1902 Pietarin Marian palatsiin ja ampui Venäjän sisäministerin Dmitri Sipjaginin tämän virkahuoneessa. Hän kieltäytyi anomasta armoa keisarilta, ja hänet hirtettiin Pähkinälinnan vankilan pihalla. Sipjaginin murha oli alkuna sosialistivallankumouksellisten terrorikampanjalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 2*, s. 582. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1970.
2. ↑  Rossijski gumanitarnyi entsiklopeditšeski slovar *slovari.yandex.ru*.  Arkistoitu 11.6.2015. Viitattu 29.6.2010. (venäjäksi)
3. ↑  Balmašev, Stepan, Tietosanakirja osa 1, palsta 833, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Gerda Margareta Aminoff** (o.s. **von Rettig**; 23. maaliskuuta 1913 Helsinki – 4. helmikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen järjestövaikuttaja ja Ruotsalaisen Kansanpuolueen (RKP) poliitikko.

Aminoffin vanhemmat olivat RKP:n puheenjohtaja Eric von Rettig ja Nanna Wilhelminä Ahlström. Aminoff kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1930 ja opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuushistoriaa ja pohjoismaista filologiaa, mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän työskenteli ruotsinkielen ja kansalaistaidon opettajana Helsingin tyttöjen ammattikoulussa 1948–1964. Aminoff oli Barnavårdsföreningen i Finland -yhdistyksen sihteeri vuosina 1937–1942 ja Väestöliiton ruotsinkielisen rinnakkaisorganisaation Svenska befolkningsförbundet i Finlandin toiminnanjohtaja vuosina 1951–1984. Hän oli toimittajana *Aftonpostenissa* 1944–1945, radiokriitikkona *Nya Pressenissä* 1948–1949 ja teatterikriitikkona *Appellissa* 1949–1960.

Aminoff kuului RKP:n puoluehallitukseen vuosina 1957–1962 ja laajennettuun puoluehallitukseen vuosina 1962–1968, ja oli puolueen Helsingin-osaston varapuheenjohtaja vuodesta 1966. Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon vuosina 1961–1968 ja oli edustajana suomenruotsalaisilla kansankäräjillä vuosina 1964–1970. Aminoff teki Helsingin valtuustossa vuonna 1962 aloitteen Eläintarhanajojen kieltämisestä vaarallisena tapahtumana. Hän oli Svenska Kvinnoförbundetin Helsingin osaston puheenjohtaja 1977–1982.

Margareta Aminoffin puoliso oli vuodesta 1936 toimittaja ja poliitikko Torsten G. Aminoff.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Vem och vad? 1967*, s. 19 Runeberg.org.
2. 1 2 3 4  Johanna Aminoff-Winberg: *Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna I: A–D*, s. 46. Ritarihuone, Helsinki 2017.
3. ↑  Kaupunginhallitus Eläintarhanajojen kiellon kannalla (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 23.11.1962, s. 9, HS Aikakone. Viitattu 31.8.2018.
Heikki Louhivuori (vas.) ja kapelli­mestari Paavo Berglund vuonna 1961.
**Heikki Eerikki Louhivuori** (27. toukokuuta 1926 Helsinki – 11. helmikuuta 2016) oli suomalainen viulutaiteilija. Hän soitti Radion sinfoniaorkesterissa.

Louhivuori aloitti viulunsoiton kuusivuotiaana. Sibelius-Akatemiassa hän aloitti opinnot 1945; hän oli Erik Cronvallin ja Arno Granrothin oppilas, ja hän suoritti diplomin vuonna 1954. Voitto Radio-orkesterin ensiviulun koesoitossa 1951 toi paikan orkesterissa, ja samana vuonna hän haki toisen viulun äänenjohtajan paikkaa, jonka hän sai ja jossa hän pysyi koko uransa ajan.

Louhivuori jatkoi soitto-opintojaan Wienissä (E. Moraveč), Lontoossa (S. Lasserson) ja Berliinissä (L. Sperer) ja piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1958. Hän soitti myös solistina ja erilaisissa kokoonpanoissa, kuten Helsingin Teatteriorkesterissa, Helsingin Kamariorkesterissa ja avustajana muissa ammattiorkestereissa.

Eläkkeelle jäätyään hän jatkoi edelleen vuonna 1967 alkanutta opetustyötään Sibelius-Akatemiassa.

Louhivuori toimi Suomen Muusikkojen Liiton hallituksessa ja osan aikaa liiton varapuheenjohtajana.

Louhivuoren isä oli partioliikkeen aktiivi, rovasti Verneri Louhivuori.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 4*, s. 113. Helsinki 1978. ISBN 951-1-04763-9
2. 1 2 3 4  Panula, Jorma: Heikki Louhivuori 1926–2016. (Muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 23.3.2016. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.3.2016.
3. ↑  "Louhivuori, Antti Niilo Verneri", *Kuka kukin on 1978*, s. 548. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-1-04755-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 23.3.2016).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Radiot.fi** oli RadioMedian ja Yleisradion yhteistyössä kehittämä radiosoitin.

Sovellukseen oli asetettu kaikkien ilmaisten suomalaisten radiokanavien tiedot ja nettilähetysten URL-osoitteet, joista sovellus lähetykset toisti. Radiot.fi-palvelun betavaihe käynnistyi kesäkuussa 2014 ja valmis palvelu tuli käyttöön saman vuoden syksyllä. Erotuksena muihin nettiradiopalveluihin Radiot.fi on suomalainen palvelu, jonka kehitystyössä ovat olleet mukana kaikki kotimaiset radiokanavat.*lähde?* 

Radiot.fi-sovelluksen kautta oli kuunneltavissa 80 kotimaista radiokanavaa: kaikki Ylen kanavat sekä suurin osa Suomessa toimivista kaupallisista radiokanavista. Sovelluksessa olevien paikallisradioiden kuuntelu ei ole maantieteelliseen sijaintiin sidottua, vaan kaikki kanavat kuuluvat kaikkialla Suomessa.

Palvelun toteutti suomalainen IT-yritys Reaktor.

Keväällä 2023 Radiot.fi-palvelun korvasi kansainvälinen Radioplayer.

Katso myös
----------

* Luettelo suomalaisista radioasemista

Lähteet
-------

1. ↑   *reaktor.fi*. Viitattu 13.10.2014.
2. ↑  Kansainvälinen Radioplayer-palvelu korvaa Radiot.fin - Yle ja kaupalliset radiokanavat löytyvät jatkossakin yhdestä paikasta *Teknavi*.  31.1.2023. Viitattu 3.2.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Taajuuslista
* Näin syntyi Radiot.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
* Nettiradio Suomessa ja maailmalla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Albrekt, Teschenin herttua** (saks. *Albrecht*; 3. elokuuta 1817 Wien – 18. helmikuuta 1895 Arco) oli Itävallan arkkiherttua ja kyvykäs sotapäällikkö.

Albrektin isä oli Napoleonin sodissa menestystä saavuttanut sotamarsalkka, arkkiherttua Kaarle. Albrekt liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1837 ja sai koulutuksen marsalkka Joseph Radetzkyn alaisuudessa. Hän sai vuonna 1845 kenraalin arvon, mutta joutui eroamaan vallankumouksellisten levottomuuksien puhjettua maaliskuussa 1848. Sen jälkeen Albrekt osallistui Radetzkyn Pohjois-Italian-sotaretkeen 1848–1849 ja kunnostautui divisioonankomentajana varsinkin Novaran taistelussa vuonna 1849. Hän toimi Unkarin valtionhoitajana ja ylipäällikkönä 1851–1860 ja sai 1863 ylennyksen sotamarsalkaksi.

Preussin–Itävallan sodan syttyessä vuonna 1866 Albrekt toimi Italian vastaisen rintaman komentajana ja saavutti heinäkuussa ratkaisevan voiton Custozan taistelussa. Italialaiset joukot ajautuivat tämän seurauksena niin suureen hajaannukseen, että Albrekt saattoi irrottaa rintamalta joukkoja ja lähettää ne suojamaan Wieniä Preussin armeijalta, joka oli lyönyt Itävallan Königgrätzin taistelussa. Hänet nimitettiin 10. heinäkuuta 1866 koko Itävallan armeijan ylipäälliköksi, mutta sota päättyi rauhaan ennen kuin hän ehti toteuttamaan suunnittelemiaan operaatioita.

Tämän jälkeen Albrekt omistautui Itävalta-Unkarin armeijan kehittämiselle ja hänet nimitettiin 1869 armeijan ylitarkastajaksi. Preussin esimerkin mukaisesti hän painotti sotateollisuuden ja rautateiden kehittämistä, uudisti yleisesikuntajärjestelmän ja otatti käyttöön uusia asetyyppejä sekä lyhytaikaisen asevelvollisuuden armeijan koon kasvattamiseksi.

Albrektia esittävä ratsastajapatsas seisoo nykyään Wienissä Albertina-museon edustalla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Archduke Albert (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 21.7.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1904), s. 497 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 17.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Albrekt (Itävallan arkkiherttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Eva Marjatta Tyrkkö** (o.s. *Tulenheimo*, 10. toukokuuta 1916 Kangasala – 7. lokakuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen lehti- ja radiotoimittaja.

Tyrkön vanhemmat olivat Kangasalan urkutehtaan johtaja, teollisuusneuvos Martti Akseli Tulenheimo, aik. Thulé (1883–1945) ja lääketieteen lisensiaatti Eva Debora Héman (1886–1977).*lähde?*

Tyrkkö oli toimittaja *Uudessa Suomessa* 1937–1939 ja *Aamulehdessä* 1941–1946. Hän oli sitten työssä mainostoimisto Erva-Latvalassa ja toimittajana *Eeva*- ja *Hopeapeili*-lehdissä. Tyrkkö oli 1950-luvulla Suomen Punaisen Ristin ja Suomen Trikoon tiedottajana sekä Säästöpankkiliiton julkaisemien *Lipas*-, *Työn lomassa*- ja *Kymppi*-lehtien toimitussihteerinä. Hän oli lisäksi Yleisradiossa freelance-radiotoimittajana ja oli muun muassa Niilo Tarvajärven avustajana aamukahvilähetyksissä.

Tyrkkö oli naimisissa toimittaja ja kirjailija Jukka Tyrkön kanssa. Tyrkön veli oli Kangasalan urkutehtaan toimitusjohtaja, insinööri Pertti Tulenheimo (1923–1983).*lähde?* Toimittaja ja kirjailija Maarit Tyrkkö on Tyrkön tytär.

Lähteet
-------

1. 1 2  Toimittaja Marjatta Tyrkkö In memoriam, Suomalainen Sanomalehtimiesliitto
2. ↑  Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg)
3. ↑  Presidentin luottotyttö, Ylöjärven Uutiset 6.2.2015
Nova-C kuulaskeutuja
**Nova-C** on yhdysvaltalaisen Intuitive Machines yhtiön suunnittelema kuulaskeutujien luokka. Nova-C kuulaskeutujat on suunniteltu toimittamaan pieniä hyötykuormia Kuun pinnalle. Intuitive Machines oli yksi kolmesta palveluntarjoajasta, jotka saivat vuonna 2019 NASA:lta tilauksen tieteellisten kuormien toimittamisesta Kuuhun. Ensimmäinen näistä kuulaskutujista on nimeltään *Odysseus* NASA:n tehtävällä IM-1. Se laukaistiin Maasta 15. helmikuuta 2024. Odysseus saavutti Kuun kiertoradan 21. helmikuuta 2024 ja se laskeutui onnistuneesti Kuun pinnalle 22. helmikuuta 2024. Odysseus on ensimmäinen yhdysvaltalainen avaruusalus yli 50 vuoteen, joka on suorittanut pehmeän laskeutumisen kuun pinnalle, edellisen ollessa Apollo 17.

Lähteet
-------

1. ↑  Andrea Leinfelder: Houston-based Intuitive Machines to be among first private U.S. companies to land on the moon *Chron*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  NASA - NSSDCA - Spacecraft - Details *nssdc.gsfc.nasa.gov*. Viitattu 23.2.2024.
3. ↑  Odysseus laskeutui onnistuneesti pienistä teknisistä ongelmista huolimatta – "Tervetuloa Kuuhun" *Yle Uutiset*.  22.2.2024. Viitattu 23.2.2024.
**Tovo Ilmari (Immo) Sorjonen** (15. huhtikuuta 1904 Ruskeala – 10. elokuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen opettaja, järjestöjohtaja ja retkeilyn ja kuntoilun uranuurtaja.

Henkilöhistoria
---------------

Sorjosen vanhemmat olivat maanviljelijä Paavo Sorjonen ja Anna Liisa Laakkonen ja puoliso vuodesta 1933 Rauni Ingeborg Öström. Sorjonen tuli ylioppilaaksi 1923 ja valmistui voimistelunopettajaksi 1930. Hän oli Suomen urheiluopiston opettaja ja taloudenhoitaja 1932–1933 ja urheilutoimittaja 1933–1935, Suomen Matkailijayhdistyksen kenttäsihteeri 1935–1943, Suomen retkeilymajajärjestön toiminnanjohtaja 1943–1945 ja Suomen Ladun yleissihteeri ja toiminnanjohtaja 1945–1969. Vuokatin Urheiluopiston johtajana Sorjonen toimi 1958–1960, *Urheilijan* toimitussihteerinä 1930–1932 ja *Kouluvoimistelu ja -urheilun* 1936–1937. Hänellä oli useita liikunta- ja urheilualan luottamustoimia, mutta myös Espoon kunnanvaltuuston jäsenyys 1946–1953 ja -hallituksen jäsenyys 1946-1956. Jälkimmäisen puheenjohtaja hän oli 1953–1954. Ansioistaan Sorjoselle myönnettiin muun muassa Suomen urheilun kultainen ansioristi.

Julkaisuja
----------

* *Urheilija*, 1932, Arvo Vartia, Lauri Pihkala, T. I. Sorjonen
* *Hiihtotekniikan opas: ohjekirjanen nuorille hiihdon harrastajille*, 1941
* *Ohjeita suksien voitelussa ja hoidossa: hiihtäjien iloksi*, 1941
* *Sotilaspoikien hiihtokoulutus*, 1942
* *Eräretkeilyn opas*, 1949
* *Uusi hiihtokirja*, 1956, Veli Saarinen, T. I. Sorjonen
* *Vuokatin urheiluopisto 1945–1960*, 1960

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 827. (Viitattu 12.5.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 12.8.1970, s. 7.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Eino Ensio Heinonen** (15. heinäkuuta 1904 Helsinki – 20. helmikuuta 1983 Helsinki) oli toimittaja, joka työskenteli useiden työväenlehtien päätoimittajana. 

Eino Heinosen vanhemmat olivat työmies Edvard Heinonen ja Aliina Vilhelmiina Manninen ja puoliso vuodesta 1931 Aili Edith Vesa. Alkujaan viilaajaksi G. W. Sohlbergilla opiskellut Heinonen suoritti toimittajatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1930. Hän oli *Kansan Lehden* toimitusharjoittelija vuodesta 1929, *Savon Työmiehen* päätoimittaja 1931–1942, *Kansan Työn* 1942–1949 ja Metallityöväen Liiton jäsenlehden *Ahjon* 1949–1964. Puoluekannaltaan sosiaalidemokrattinen Heinonen oli presidentin valitsijamies 1937–1942, Kuopion kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen 1933–1942 ja Lappeenrannan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1946–1947. Suomen Sanomalehtimiesten Liiton hallituksen jäsen hän oli 1937–1942.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 193 (Viitattu 9.2.2019)
2. ↑  Billion Graves. Eino Ensio Heinonen (Viitattu 9.2.2019)
3. ↑  60-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 15.7.1964, s. 8.
**Kalliojärvi** on saareton metsäjärvi Kemijärven lounaisosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,1 neliökilometriä ja tilavuus 10,6 kuutiohehtometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 42 kilometriä etelään ja Rovaniemeltä 76 kilometriä itäkaakkoon.

Maantiede
---------

Kalliojärven pituus etelästä pohjoiseen on 2,4 kilometriä, suurin leveys lännestä itään on noin 700 metriä. Järven eteläosan muodostaa noin 700 metriä pitkä lahti, joka on osa järven matalahkoa etelälounaista osaa. Sen koillispuolella sijaitsee Kalliojärven vähintään kymmenen metriä syvä alue, joka usean kymmenen hehtaarin laajuisena kattaa järven itä- ja luoteisosan. Syvin kohta, 33 metriä, sijaitsee järven itärannan lähellä. Luusua sijaitsee järven pohjoisimmassa osassa, josta lähtee Kallio-oja Kaitajärven kautta Juujokeen.

Kalliojärven itärannalla kohoaa Kalliotunturi, jonka laki on noin 70 metriä järven pinnan yläpuolella. Luoteen suuntaan maasto on melko alavaa, lännessä on Kalliovaara, jonka laki on noin 60 metriä järven pinnan yläpuolella.

Kalliojärven vesitilavuus on 10 606 000 kuutiometriä.

Kalliojärvi (65.252.1.025) kuuluu Juujoen valuma-alueeseen (65.252), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Siikajoen valuma-alue (65.25) ja ensimmäinen jakovaihe Keski-Kemijoen alue (65.2). Kalliojärvi on laajin Juujoen valuma-alueen 26:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Kolmiloukkonen.

Kemijärven Kalliojärvi on viidenneksi laajin Suomen yli sadasta Kalliojärvestä. Kemijärvellä on toinenkin Kalliojärvi, sen järvinumero on 65.793.1.019. Se tunnetaan myös nimellä Kalliojärvi-Uuranjärvi, ja se sijaitsee 45 kilometriä Kemijärven eteläiseltä Kalliojärveltä luoteeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kalliojärvi, vakavesi, Kemijärvi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 9.9.2021.
3. ↑  Kalliojärvi. Järviwiki. Viitattu 9.9.2021.
4. ↑  Juujoen valuma-alue (65.252). Järviwiki. Viitattu 9.9.2021.
5. ↑  Kalliojärvi. Järviwiki. Viitattu 9.9.2021.
**Pukukuva I (Tyttö ja appelsiini, Leipurin tytär)** on taiteilija Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus kankaalle, 1908–1909. Kooltaan maalaus on 46×56,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.

Vuonna 1909 Helene Shjerfbeckiltä valmistui kolme tiedossa olevaa Pukukuva-maalausta. *Pukukuva I* hän maalasi kaksi vuotta. Se on suurpiirteisesti maalattu työ, jonka taidekauppias Gösta Stenman Helsingistä osti vuonna 1913. Toukokuussa seuraavana vuonna 1914 se ostettiin Taideyhdistyksen kokoelmiin. *Pukukuva II* ja *Pukukuva (Leipurin tyttö)* syntyivät vuonna 1909. Istuva malli on kaikissa sama: Taimi Lilja (1883–1967), myöhemmin Perttula. .

*Pukukuva II* on edellistä hieman isompi, 89,5×63 cm, öljyvärityö, jonka Helene Schjerfbeck lähetti arpajaisvoitoksi Suomen Taideyhdistykselle toukokuussa 1909. Sen voitti henkikirjuri Frans Junnelius, joka myi sen Gösta Stenmanille, jolta se siirtyi Taideyhdistyksen kokoelmiin 8.12.1914. *Pukukuva II* on tyylikäs kokomuotokuva valkopukuisesta Taimi Liljasta kiiltävine tuolinpielineen ja raidallisine siistine pöytäliinoineen samainen appelsiini (kuten Pukukuva I:ssä) ja kukkamaljakko pöydällä.

Kolmas *Pukukuva (Leipurin tyttö)* on vesiväri- ja hiilityö paperille, 42×31 cm. Se on yksityisomistuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Helene Schjerfbeck 150 vuotta*. Helsinki: Ateneumin taidemuseo, 2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Pukukuva I.  (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Pukukuva II.  (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli käsittelee valtiosihteeriä. Kirjailija Matti Tuovisesta on eri artikkeli.*
**Matti Antero Tuovinen** (3. joulukuuta 1922 Helsinki – 4. heinäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen ulkoministeriön virkamies ja valtiosihteeri.

Matti Tuovisen vanhemmat olivat hallintoneuvos Jalo Väinö Tuovinen ja Hilja Sofia Koskinen. Tuovinen pääsi ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1941 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1947.

Tuovinen toimi Maalaisliiton eduskuntaryhmän sihteerinä 1948–1958 sekä pääministeri V. J. Sukselaisen henkilökohtaisena sihteerinä 1957. Hän oli lehdistöavustajana Suomen Washingtonin suurlähetystössä 1958–1961 ja sen jälkeen ulkoasiainministeriön lehdistötoimistossa jaostopäällikkönä 1962–1965, apulaisosastopäällikkönä 1965–1971 ja toimistopäällikkönä 1971. Tuovinen oli ulkoasiainministeriön neuvottelevana virkamiehenä 1971–1972, poliittisen osaston päällikkönä 1972–1975 sekä valtiosihteerinä ja valtioneuvoston ulkoasiainvaliokunnan sihteerinä 1975–1985. Tuovista pidettiin sovittelevana ja harkitsevana, presidentti Urho Kekkosen linjan uskollisena tukijana, mutta myös itsenäisenä. Eläkkeelle jäätyään hän toimi vielä parlamentaarisen puolustustoimikunnan puheenjohtajana 1985–1987 sekä UKK-perinneyhdistyksen puheenjohtajana 1987–1991.

Teoksia
-------

* *Salaisuuksien vartija : lehtiä valtiosihteeri Matti Tuovisen päiväkirjasta 1972-1985* ; toimittanut Juhani Suomi. Poliittisen historian julkaisuja 2. Poliittisen historian laitos, Turun yliopisto, Turku 2012

Lähteet
-------

* Keijo Korhonen: Matti Tuovisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
* Kuka kukin on 1978 (Projekt Runeberg)
* Jukka Seppinen: / Tuovinen, Matti (1922 – 2015) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.7.2007 (päivitetty 30.8.2016). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita Helsingin Sanomat 2.8.2015 s. C 24


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Puljun erämaa** on Enontekiön ja Kittilän alueella sijaitseva erämaa-alue. Alueen maastossa on soita, tuntureita ja vaaroja. Alue on poronhoitoaluetta. Alueella voi harrastaa vaellus- ja eräretkeilyä. Puljun erämaa-alueen itäpuolella on Lemmenjoen kansallispuisto, Luoteispuolella on Pöyrisjärven erämaa ja pohjoispuolella Norjan puolella on Ylä-Inarijoen kansallispuisto. Puljun erämaa-alue on Metsä-Lapin pohjoisimpia alueita. Sen eteläosassa on vaaroja, joilla on enimmäkseen kuusta kasvavia metsiä sekä laajoja soita. alueen pohjoisosassa metsät ovat enemmän mäntyvaltaisia ja siellä on paikoin myös tunturikoivikoita. Alueen pohjoisossa on myös vaarojen lisäksi tuntureita. Tämän alueen perustamiselle erämaa-alueeksi perusteina on ollut saamelaiskulttuurin ja luonnollisten elinkeinojen turvaaminen sekä luonnonsuojelulliset arvot. Luonnonsuojelullisia näkökohtia omaavia erämaa-alueen alueita ovat muun muassa humuspitoiset järvet ja lammet, alpiiniset ja boreaaliset tunturikankaat ja silikaattialustan niityt, letot, aapasuot ja boreaaliset lehdot. Luonnonsuojelullisia perusteita liittyy myös joihinkin lajeihin, joita ovat monet lintulajit, naali, saukko ja ahma sekä kasvilajeista lettorikko ja lapinleinikki. Suuri osa Puljun erämaasta kuuluu Natura-alueeseen ja lisäksi alueella on soidensuojeluohjelmaan kuuluva Raakevuoman-Vuossijängän alue. Puljun erämaa-alueella sijaitsee Puljutunturi, jonka lähistöllä sijaitsee Varkaanvaaranjärvi. Seudulla sijaitsevat Nunnasen ja Puljun kylät.

Lähteet
-------

1. ↑  Puljun erämaa-alue *Luontoon.fi*. Metsähallitus. Viitattu 19.11.2023.
2. ↑  Puljun erämaa *Ympäristö.fi*. Viitattu 19.11.2023.
3. ↑  Punaisena hohkaava Puljun erämaa *Kaukokaipuumatkablogi*.  6.9.2022. Viitattu 19.11.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* 
*
**Arvo Aleksander Wirta** (28. helmikuuta 1895 Turku – 25. joulukuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen komentaja, joka toimi muun muassa Merisotakoulun johtajana ja panssarilaivojen päällikkönä sekä myöhemmin liike-elämän palveluksessa.

Arvo Wirran vanhemmat olivat seppä Heikki Wirta ja Mathilda Stenman ja puoliso vuodesta 1924 Alice Singhild Holm. Wirta tuli ylioppilaaksi 1914 ja valmistui Merikadettikoulusta 1924, Ruotsin merisotakorkeakoulussa hän opiskeli 1924–1925 ja 1926–1927 sekä suoritti Englannissa tykistö- ja viestikurssin 1930. Diplomimerikapteeni Wirta palveli Ruotsin laivastossa 1925 ja Englannin kotilaivastossa 1930. Suomen merivoimissa hän oli laivaston tykkiveneen nuorempi upseeri ja päällikkö 1919–1924, laivaston esikunnan operatiivisen osaston päällikkö 1925, lippukapteeni 1926, rannikkolaivaston päällikkö 1927–1930 ja yleisesikunnan toimistopseeri 1930–1932. Panssarilaiva *Väinämöisen* päällikkö hän oli 1932–1933 ja panssarilaiva *Ilmarisen* sekä panssarivenelaivueen päällikkö 1933–1935. Wirta toimi Merisotakoulun johtajana 1935–1936 ja Kadettikoulun opettaja hän oli 1922–1927. Puolustusvoimien uransa jälkeen Wirta oli Mercantilen palveluksessa myyntipäällikkönä.

Wirta ylennettiin reservin vänrikiksi 1919, reservin luutnantiksi 1921, merivoimien luutnantiksi 1922, kapteeniluutnantiksi 1925, komentajakapteeniksi 1927 ja komentajaksi 1932. Hän oli meripuolustuksen kunniatuomioistuimen puheenjohtaja 1928–1929.

Lähteet
-------

1. 1 2 3   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 983 (Viitattu 12.1.2019)
2. 1 2  Kuka kukin oli (Viitattu 12.1.2019)
3. ↑  60-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 28.2.1955, s. 3.
**Moitajärvi** on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen metsäjärvi Kemijärven länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 17 kilometriä länteen.

Maantiede
---------

Runsaan kilometrin pituinen kaakkois–luoteissuuntainen niemi jakaa Moitajärven läntiseen pääaltaaseen ja itäiseen, pitkänkapeaan Syväselkään. Järven niemillä ei ole karttanimiä, saarilla sitä vastoin on (Ammesaari, Hautasaari, Isosaari, Pöhnäsaari, Varessaari). Rannoilla on jonkin verran pientaloja ja järven länsipuolitse kulkee paikallistie 9445.

Moitajärven itäpuolella sijaitsee pienten saarten täplittämä Moitalampi (65.342.1.041). Moitajärvi ja -lampi laskevat Moitaojaa etelään Jokilampeen (223,1 metriä mpy).

Moitajärven vesitilavuutta ei ole ilmoitettu. Keskisyvyyden ja pinta-alan perusteella se on runsaat viisi mijoonaa kuutiometriä.

Moitajärvi (65.342.1.034) kuuluu Palojärven valuma-alueeseen (65.342), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34) ja ensimmäinen on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Palojärven valuma-alueeseen kuuluu 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Lautajärvi ja Moitajärvi ovat yli neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Palojärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Moitajärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 5.3.2024.
3. ↑  Moitajärvi (65.342.1.034) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.3.2024.
4. ↑  Palojärven valuma-alue (65.342) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.3.2024.
Pyterlahti kuvitettuna Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
**Pyterlahti** on Virolahdella sijaitseva rannikkokylä. 

Se sijaitsee noin 35 km Haminasta itään,  Virolahden merenlahden länsipuolella. Kylän poikki kulkee kuninkaantie ja entisaikaan siellä sijaitsi kestikievari. 

Kylä on tunnettu erityisesti historiallisesta  Pyterlahden kivilouhoksesta. Kylässä on 1600-luvulta alkaen sijainnut kartano, Pyterlahden hovi. Kylään vuonna 1873 rakennettu tyttökoulu on ensimmäisiä varsinaisia Suomeen rakennettuja koulurakennuksia. Rakennus toimi kansakouluna aina vuoteen 1975 asti. Nykyään rakennuksessa toimii Virolahden kotiseutumuseo, joka on avoinna kesäisin.

Pyterlahden kylä on taannoin tullut tunnetuksi J. Karjalaisen kappaleesta Terve, Sirkka Lautamies, vuodelta 2018.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyterlahti**.
* Pyterlahti.net

1. ↑  Tietosanakirja, osa 7, s. 1245
2. ↑   Pyterlahti.net – Historiaa. Viitattu 9.12.2021
**Eero Ilmari Sutinen** (12. heinäkuuta 1892 Kontiolahti – 1947) oli Turun asemakaava-arkkitehti, joka suunnitteli myös Käpylän kirkon ja seurakuntasalin.

Käpylän kirkko (1930).
Ilmari Sutisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Pekka Sutinen ja Alexandra Albertina Bruun ja puoliso vuodesta 1926 Aino Inkeri Mönkkönen. Sutinen tuli ylioppilaaksi 1911 ja valmistui arkkitehdiksi 1917. Opintomatkoja hän teki Skandinaviaan, Itämeren maihin ja Keski-Eurooppaan. Sutinen toimi Yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräisenä arkkitehtina 1918–1919. Turun asemakaava-arkkitehti hän oli vuodesta 1925 Bertel Jungin jälkeen, Harald Andersinin jäätyä virkaan valitsematta. Käpylän kirkon ja seurakuntasalin piirustukset Sutinen laati 1929.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934, s. 655 (Viitattu 23.12.2018)
2. ↑  Kaksi kirkkoa Käpylä-lehti 7/2010, 22.9.2010, s. 8. (Viitattu 23.12.2018)
3. ↑  Bertel Jung. Arkkitehtuurimuseo. (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 23.12.2018)
4. ↑  Turun asemakaava-arkkitehdin virka. *Helsingin Sanomat*, 8.5.1925, s. 6.
**Lautajärvi** on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen järvi Kemijärven länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,9 neliökilometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 15 kilometriä lounaaseen.

Maantiede
---------

Lautajärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on noin 3,2 kilometriä. Järven eteläpuoliskon leveys on noin kilometrin. Pohjoispuolisko on kapeampi. Pohjoisimman osan muodostaa Sattaperä, jota erottaa pääaltaasta Iso Sattaniemi. Eteläosan niemiä ovat Kuusiniemi ja Kallioniemi. Lahdet (Tiaslahti, Ulkulahti, Kuusilahti, Leväperä) ovat suiltaan avoimia. Lautajärvessä on useita vähintään kymmenen metriä syviä alueita. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 13 hehtaaria. Syvin piste, noin 14,5 metriä, sijaitsee Kuusiniemen ja Kallioniemen välissä.

Lautajärven kaakkoispuolella sijaitsee Palojärvi (174,5 metriä mpy), jonne Lautajärven vedet virtaavat Lautajokea pitkin. Lautajärven länsipuolitse kulkee paikallistie 19778. Lautajärven ja Palojärven välisellä kannaksella on Palojärvi-niminen asutus. Lautajärven länsipuolella kohoaa Lautatunturi, jonka laki on runsaat 280 metriä merenpintaa korkeammalla eli yli sata metriä järvenpintaa ylempänä.

Lautajärven vesitilavuus on 7 341 000 kuutiometriä.

Lautajärvi (65.342.1.007) kuuluu Palojärven valuma-alueeseen (65.342), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34) ja ensimmäinen on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Palojärven valuma-alueeseen kuuluu 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Lautajärvi ja sen luoteispuolella sijaitseva Moitajärvi ovat yli neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Palojärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lautajärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 5.3.2024.
3. ↑  Lautajärvi (65.342.1.007) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.3.2024.
4. ↑  Palojärven valuma-alue (65.342) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.3.2024.
**Reino Kalervo Inkinen** (11. maaliskuuta 1904 Kivennapa – 9. huhtikuuta 1971) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja pitkäaikainen rykmentin komentaja.

Inkinen osallistui Suomen sisällissotaan sotamiehenä ja kersanttina. Hän kävi Kadettikoulun vuosina 1923–1925, kapteenikurssin 1939 sekä toisen yleisen komentajakurssin 1947. Ennen toista maailmansotaa Inkinen toimi moninaisissa tehtävissä kouluttajana, komppanianpäällikkönä ja aliupseerikoulun johtajana. Talvisodassa hän komensi 8. rajakomppaniaa ja osasto Metsäpirttiä, sekä 13.12. alkaen JR 28:n (myöhemmin JR 19) toista pataljoonaa. Jatkosodassa hän toimi jonkin divisioonan esikuntapäällikkönä 1941–1942. Inkinen komensi JR 22:ta 20.2.1942–21.11.1943 ja tämän jälkeen JR 6:tta 28.11.1943 alkaen vuoteen 1944 asti. 

Sodan jälkeen Inkinen toimi rauhan ajan JR 8:n komentajana vuosina 1946–1952. Rykmentti muutettiin 5. prikaatiksi ja Inkinen jatkoi komentajana vuoteen 1954 asti. Myöhemmin prikaati nimettiin Karjalan prikaatiksi. Inkinen toimi Tampereen itäisen sotilaspiirin ja Tampereen varuskunnan päällikkönä vuosina 1954–1956 ja Kouvolan sotilaspiirin päällikkönä 1956–64. Hän erosi palveluksesta vuonna 1964.

Inkinen oli Kouvolan kauppalan- ja kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1951–1954 ja 1961–1968. Lisäksi hänellä oli useita muita luottamustehtäviä.

Ylennykset: reservin vänrikki 1922, vänrikki 1925, luutnantti 1926, kapteeni 1931, majuri 1940, everstiluutnantti 1941, eversti 1944.

Lähteet
-------

* 
* *Kadettiupseerit 1920–1985*. Kadettikunta r.y. Upseeriliitto r.y. 1985. 951-99690-4-7.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Kadettiupseerit
**Åke Rålamb** (1. huhtikuuta 1651 – 25. syyskuuta 1718) oli ruotsalainen tietokirjailija. Hänen pääteoksensa oli vuosina 1690–1694 julkaistu tietosanakirja *Adelig öfning*, joka sisälsi tietoa muun muassa aritmetiikasta, maanmittauksesta, linnoitustaidosta, laivanrakennuksesta, maataloudesta ja puutarhanviljelystä.

Tietosanakirjan osana oli myös pikakirjoitusopas, joka oli samalla ensimmäinen ruotsalainen pikakirjoituksen oppikirja. Siinä esitetty pikakirjoitusjärjestelmä perustui englantilaisen Sheltonin järjestelmään.

Rålamb kuului ruotsalaiseen aatelissukuun. Hänen isänsä oli valtaneuvos Claes Rålamb.

Lähteet
-------

* Melin, Olof Werling: *Stenografiens historia*. 2. osa. Tukholma: Nordiska Bokhandeln, 1929.
* *Svenskt biografiskt handlexikon*. Albert Bonniers förlag, 1906. Teoksen verkkoversio.

### Viitteet

1. ↑  Svenskt biografiskt handlexikon
2. ↑  Melin, s. 306–307
3. ↑  Melin, s. 305

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Åke Rålamb** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |

 |
**Kosti Esaias Könni** (12. helmikuuta 1894 Seinäjoki – 21. lokakuuta 1975 Lapua) oli suomalainen toimittaja ja toimituspäällikkö.

Könnin tunnettuun sukuun kuuluneen Kosti Könnin vanhemmat olivat toimittaja Otto Edvard Juhonpoika Könni ja Maria Heikkilä. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1912 ja hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa muutamia vuosia.

Lehtimiehen uransa Könni aloitti 1915 Vaasa-lehden uutistoimittajana, hän oli jo aiemmin työskennellyt lehdessä kesätoimittajana. Könnistä tuli Vaasa-lehden toimitussihteeri 1915 ja toimituspäällikkö 1945. Hän jäi lehdestä eläkkeelle vuonna 1966. Könni oli myös Yleisradion Vaasan ohjelmapäällikkönä 1933-1945.

Könni harrasti musiikkia ja opiskeluaikanaan hän oli mukana Ylioppilaskunnan Laulajissa. Vaasassa Könni oli mukana perustamassa Sekakuoro Sirpaleita ja hän kuoron johtajana 1921–1949. Könni oli mukana perustamassa myös Vaasan orkesteria, jossa hän oli alttoviulistina ja varajohtajana. Hän oli Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin kapellimestarina 1933–1944, johti laulu- ja maakuntajuhlia, toimi tuomarina ja piti musiikkikursseja. Könni sai director musices-arvonimen vuonna 1967. Hän teki myös sävellyksiä ja kuoro- ja orkesterisovituksia. Vaasan sanomalehtiyhdistyksessä Könni oli johtokunnan jäsenenä, rahastonhoitajana ja puheenjohtajana. 

Kosti Könni oli naimisissa vuodesta 1918 Ida Eufemia Petrellin (1883−1960) kanssa. Heillä oli kolme lasta.

Julkaisuja
----------

* *Vaasan suomalainen säästöpankki: kaksikymmenviisivuotiskertomus 1907-1932*. Vaasan suomalainen säästöpankki, Vaasa 1932
* *Vaasa 1903-1953: piirteitä viisikymmenvuotistaipaleelta*. Vaasa 1953
* *Vaasan suomalainen säästöpankki 1907-1957*. Vaasan suomalainen säästöpankki, Vaasa 1957
* *Vaasa 1953-1963: kuudes kymmenvuotiskausi*. Vaasa 1963
* *Vaasan suomalainen klubi 1917-1967*. Vaasa 1967
* *Vaasan suomalainen säästöpankki: 60 vuotta Vaasan hyväksi (1907-1967)*. Vaasa 1967
* *Sävellyksiä ja sovituksia*. Sanomalehti Pohjalainen, Vaasa 2001

Toimituksia
-----------

* *Etelä-Pohjanmaan sankarivainajat 1939-1940: muistojulkaisu*. Osakeyhtiö Vaasa, Vaasa 1941
* *Sekakuoro Sirpaleet 25 vuotta: 1916-1941*. Sekakuoro Sirpaleet, Vaasa 1941
* *Vaasa: sanomalehti, kirjapaino, kirjansitomo, kuvalaattalaitos 40 vuotta 1903-1943*. Vaasa Oy, Vaasa 1943
* *Könnin suku: sukuhistoria ja sukuluettelo*; sukuhistorian kirjoittanut ja sukututkimuksen suorittanut Jaakko Laurila ; toimittanut ja sukutauluston laatinut Kosti Könni. Könnin suvun oltermannikunta, Vaasa 1949

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kosti Könnin rahaston rahastoesite
2. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1954
**Karl Harald Söderhjelm** (26. maaliskuuta 1873 Viipuri – 18. huhtikuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen hovioikeudenneuvos ja Helsingin pörssin johtaja.

Söderhjelmin vanhemmat olivat prokuraattori Werner Woldemar Söderhjelm ja Amanda Olivia Clouberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 Viipurin lyseosta ja hän suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon 1895. Söderhjelm sai varatuomarin arvon 1898.

Söderhjelm oli lakimiehenä Viipurin hovioikeudessa 1898–1903 ja toimi vt. oikeusneuvosmiehenä ja kunnallispormestarina Viipurissa 1903. Hän oli poliittisista syistä maastakarkotettuna 1905–1905. Suomeen palattuaan Söderhjelm perusti *pankkiiriliike Söderhjelm & Thesleffin* ja oli sen osakkaana 1905–1907. Hän toimi sitten Viipurin hovioikeudessa kanslistina 1907–1909, notaarina 1909–1911, viskaalina 1911–1913 ja hovioikeudenneuvoksena 1917. Söderhjelm oli muiden Viipurin hovioikeuden jäsenten kanssa 8 kuukautta vankina Krestyn vankilassa Pietarissa 1913–1914 ja oli sen jälkeen estettynä viranhoidosta vuoteen 1917 saakka.

Söderhjelm toimi Helsingin pörssin johtajana vuodesta 1917 alkaen (nimitettiin tehtävään jo 1914).

Karl Harald Söderhjelm oli naimisissa vuodesta 1908 Rodny Ester Aline Brunowin (1877–1937) kanssa. Pianotaiteilija Merete Söderhjelm oli heidän tyttärensä. Karl Harald Söderhjelmin sisaruksia olivat professori, diplomaatti, kirjallisuudentutkija Werner Söderhjelm, Suomen ensimmäinen naisprofessori Alma Söderhjelm ja kirjallisuudentutkija Torsten Söderhjelm.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  SÖDERHJELM Karl Harald. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. 1 2  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
3. 1 2 3  Adelsvapen-Wiki ; Adliga ätten Söderhielm nr 1306
4. ↑  Veikko Huuska : *Viipurin HO:n tuomarien paluu Krestyn vankilasta*, Uusi Suomi Puheenvuoro 5.5.2014 (Arkistoitu – Internet Archive)
Maire Virkkunen-Harki putiikissaan vuonna 1972.
**Maire Annikki Virkkunen-Harki** (o.s. *Nuorsalo*, 22. syyskuuta 1917 Helsinki – 22. heinäkuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen mezzosopraanolaulaja, laulunopettaja ja muotitaiteilija. Hän avasi 1950-luvulla Suomen ensimmäisen boutique-tyyppisen muotimyymälän Atelier Maire Virkkunen.

Maire Virkkunen-Harki syntyi ekonomi Yrjö Nuorsalon varakkaaseen helsinkiläisperheeseen ja aloitti laulajanuransa radiossa "Pikku Maijana" Markus-sedän lastenohjelmissa. Hän opiskeli ensin Tampereen musiikkiopistossa ja valmistui vuonna 1937 laulunopettajaksi Sibelius-akatemiasta. Hän jatkoi opintojaan Wienin musiikkiakatemiassa Paula Mark von Neusserin johdolla 1938–1939 sekä Berliinin musiikkikorkeakoulussa vuosina 1942–1944 Hertha von Dehenlovin johdolla.

Suomen solmittua rauhan Neuvostoliiton kanssa Virkkunen-Harki joutui Saksassa internoiduksi, kunnes pääsi tanskalaisten avulla palaamaan Suomeen. Suomessa hän jatkoi Keski-Euroopassa aloittamiaan konsertteja ja esiintyi myös rintamakiertueilla. Helsingin Kaupunginteatteri kiinnitti hänet pian laulajatar-näyttelijäksi, mutta sotien jälkeen saksalaismielisenä tunnettu taiteilija kohtasi vieroksuntaa ja vaihtoi alaa yrittäjäksi, ensin kampaajaksi, sitten ompelijaksi ja muotisuunnittelijaksi. Atelier Maire Virkkunen oli Helsingin ja koko Suomen ensimmäinen muotiputiikki eli ranskalaistyylinen boutique-myymälä. Alanvaihdon jälkeen "Madame Maire" lauloi yhä yksityistilaisuuksissa Helsingin seurapiirielämässä.

Maire Virkkunen-Harkille myönnettiin 1986 valtion ylimääräinen taiteilijaeläke. Hän oli naimisissa vuosina 1939–1949 toimittaja-kirjailija Veli Virkkusen kanssa ja vuodesta 1958 teollisuusneuvos Ilmari Harkin kanssa tämän kuolemaan 1979 saakka.. Yleisradion kirjallisuustoimittaja Juha Virkkunen (1941–2008) oli hänen poikansa.

Virkkunen-Harki menehtyi 75-vuotiaana pitkään sairastettuaan Kivelän sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Närhi, Ari: Kuolleita: Muotitaiteilija, laulajatar Maire Virkkunen-Harki. Laulava muotisuunnittelija toi boutiquet Suomeen *Helsingin Sanomat*.  27.7.1993. Viitattu 19.9.2018.
2. 1 2  Jokinen, Osmo: Maire Virkkusen vaihteleva elämä.  *Helsingin Sanomat*, 20.11.1983, s. 91. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  "Harki, Ilmari", *Kuka kukin on 1978*, s. 183. Helsinki: Otava, 1978. Projekt Runeberg (viitattu 19.9.2018).
4. ↑  Helsingin kaupunginkirjaston kysymyspalvelu : Koska on kuollut ja mihin haudattu Maire Virkkunen Harki ? (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 19.9.2018.
5. ↑  Maire Annikki Harki 1917-1993 *Hautahaku*.  Arkistoitu 8.3.2023. Viitattu 6.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Maire Virkkunen-Harki Elonetissä.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |