recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Öinen ratsastus ja auringonnousu*** op. 55 on Jean Sibeliuksen vuonna 1908 säveltämä sinfoninen runo.

*Öinen ratsastus ja auringonnousu* sijoittuu Sibeliuksen elämässä aikaan, jolloin hän oli juuri toipunut kurkun kasvaimen leikkauksesta ja sairaudestaan pelästyneenä luopunut kokonaan alkoholin ja tupakan käytöstä. Teoksen kantaesitys Pietarissa vuoden 1909 tammikuun alussa ei ollut menestys. Kapellimestari Aleksandr Ziloti ei saanut teoksesta otetta, ja hän oli myös tehnyt siihen lyhennyksiä, ja useimmissa lehdissä teosta arvosteltiin tylysti. Säveltäjä Aleksandr Glazunov sen sijaan sanoi sävellystä harjoituksissa "hyvin kauniiksi".

Sibelius kuvaa ratsastusta teoksessa pikemmin rytmisellä karakteristisuudella kuin hivelevillä soinneilla. Lyömäsoittimia hän käyttää useita mutta on jättänyt harpun pois. Ratsastusta edustaa trokeerytmin hallitsema *allegro*, joka soljuu siirtymävaiheen kautta *largoon*, auringonnousuun, joka rakentuu kahdesta teemasta. Erik Tawaststjernan sanoin lopun täyteläinen vaskivoittoinen orkesterikudos on "naturalistista, primitivististä impressionismia – kaukana Debussystä: boreaalisen ihmisen valonpalvonnan heijastusta".

Lähteet
-------

1. ↑  Tawaststjerna, Erik: *Jean Sibelius 3*, s. 124–129. Ruotsinkielisestä käsikirjoituksesta tekijän kanssa yhteistyössä suomentanut Erkki Salmenhaara. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1989 [1971]. ISBN 951-1-10416-0.
2. ↑  Tawaststjerna, Erik: *Jean Sibelius 3*, s. 135–138. Ruotsinkielisestä käsikirjoituksesta tekijän kanssa yhteistyössä suomentanut Erkki Salmenhaara. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1989 [1971]. ISBN 951-1-10416-0.
**Merit Elisa Palas** (s. 22. maaliskuuta 1955 Jyväskylä) on suomalainen musiikin tohtori ja Sibelius-Akatemian viulumusiikin lehtori.

Ura
---

Palas opiskeli mm. Lajos Garamin, Anja Ignatiuksen, Vladimir Avramovin ja Arthur Grumiaux’n johdolla. Hän on konsertoinut, luennoinut ja pitänyt mestarikursseja useissa Euroopan maissa ja Amerikassa. Hän on myös toiminut Radion sinfoniaorkesterissa kolmantena konserttimestarina ja Tapiola Sinfoniettassa II viulun äänenjohtajana. Palas on esiintynyt orkestereiden solistina ja tehnyt lukuisia radio- ja televisionauhoituksia sekä levyttänyt kamarimusiikkia. Taiteellisen tohtorintutkinnon konserttisarjan runkona olivat Bachin sooloviulusonaatit ja Beethovenin sonaatit viululle ja pianolle. Tutkintoon liittyvä kirjallinen työ käsitteli Bachin sooloviulusonaatteja.

Vuosina 2002–2008 Palas toimi Sibelius-Akatemian Orkesterisoitinten osaston johtajana. Suomen jousisoitinopettajat ry:n puheenjohtajana hän oli vuodet 2002–2010. 

Merit Palas on naimisissa pianisti Jussi Siiralan kanssa. Heidän poikansa on pianisti Antti Siirala ja tyttärensä rock-laulaja ja -lauluntekijä Elina Siirala. Merit Palaksen sisar on sellisti Taina Palas (s. 1956) ja veli huilisti Lennart Palas (s. 1969). Heidän isänsä oli pianisti Rainer Palas (1933–2021) ja äitinsä pianisti Irja Palas.

Julkaisuja
----------

* *Musiikin retoriikka editoimisen välineenä: Johann Sebastian Bachin sooloviulusonaattien BWV 1001 ja 1003 käsikirjoitus tarkasteltuna musiikin retoriikan valossa.* Sibelius-Akatemia, 2004

Lähteet
-------

### Verkkosivustot

* Sibelius-Akatemian opettajamatrikkeli.[vanhentunut linkki]
* Iitin musiikkijuhlat (archive.org)

### Viitteet

1. 1 2   Virtamo, Keijo (toim.): *Otavan musiikkitieto* (2. painos), s. 308. Helsinki: Otava, 1997.
**Usko Laukkanen** (27. helmikuuta 1930 Helsinki – 5. tammikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen mainosgraafikko, kirjankuvittaja, animaattori ja sarjakuvapiirtäjä.

Laukkanen aloitti sarjakuvien piirtämisen jo 15-vuotiaana ja hänen ensimmäinen sarjakuvansa *Masa ja Pena* ilmestyi *Seura*-lehdessä. Vuonna 1948 Laukkanen voitti kotimaisen karsinnan kansainvälisessä nuorten matkailujulistekilpailussa ja hän sai vielä kunniamaininnan varsinaisessa loppukilpailussa.

Usko Laukkanen oli monipuolinen kuvittaja ja sarjakuvantekijä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten kuvituksistaan moniin lastenkirjoihin ja oppikirjoihin. Kokonaisen sukupolven käsissä kuluivat aikoinaan muun muassa *Lasten oma aapinen* ja *Lasten oma lukukirja* (1958) jatko-osineen, samoin muut Otavalle ja Valistukselle tehdyt koulukirjat.

Huomiota herätti myös Laukkasen kirjoittama ja kuvittama *Laulumaja* (1956), joka sijoittui kolmanneksi pohjoismaisessa kuvakirjakilpailussa ja julkaistiin Tammen Kultaisissa kirjoissa sarjan ainoana kotimaisena teoksena sekä käännöksinä useissa eri maissa.

Myöhemmin Laukkanen työskenteli myös mainoskuvittajana (mm. Liikenneturva, Postipankki) ja -animaattorina (mm. Esson Tiikeri tankkiin -mainos 1960-luvulla). Uransa loppupuolella hänen näkyvin työnantajansa oli tamperelainen Satukustannus, jolle syntyi kymmeniä kuvakirjoja 1970–1990-luvuilla ja joita käännettiin jonkin verran myös venäjäksi ja ruotsiksi. Hän teki myös mainoksia, lehtien kansikuvia ja äänilevyjen kansia sekä postikortteja.

Laukkanen sai 1953 piirtämästään *Masto & Märssy* -sarjakuvasta Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinnon 1988. Sarjakuvien teon ohella hän kuvitti lukuisia lasten- ja nuortenkirjoja sekä suunnitteli kirjankansia.

Laukkanen sai vuonna 1991 valtion taiteilijaeläkkeen.

Teoksia
-------

* *Laulumaja*; kirjoittaja ja kuvittaja Usko Laukkanen. Tammi 1956, 4. painos 2010.

Lähteet
-------

* Suomen Sarjakuvaseura: Usko Laukkanen

### Viitteet

1. ↑  Kuolinilmoitus Helsingin Sanomissa, tarkka päivämäärä tuntematon; julkaistu 5. tammikuuta 2000 - 22. tammikuuta 2000 välillä.
**Halatsepaami** on bentsodiatsepiinijohdannainen lääkeaine, jota myydään tuotenimillä *Paxipam* Yhdysvalloissa, *Alapryl* Espanjassa, ja *Pacinone* Portugalissa.

Halatsepaamia käytetään ahdistuksen hoitoon.

Aineen sivuvaikutuksia ovat muun muassa uneliaisuus, hämmentynyt olotila, sekavuus ja sedaatio. Myös pahoinvointia ja suun kuivumista on lääkkeen käytön aikana raportoitu.

Lääke on jokseenkin hidasvaikutteinen, ja sen eliminaation puoliintumisaika on 14 tuntia. Huippuarvo veriplasmassa saavutetaan 1-3 tunnissa, ja aktiivisten metaboliittien (desmetyylidiatsepaami ja 3-hydroksihalatsepaami) huippuarvo saavutetaan 3-6 tunnissa. Halatsepaamin metabolia tapahtuu maksassa.

Halatsepaami poistuu kehosta munuaisten välityksellä virtsan mukana.

Aiheesta muualla
----------------

* PubChem: Halazepam (englanniksi)
* DrugBank: Halazepam (englanniksi)
* Human Metabolome Database (HMDB): Halazepam (englanniksi)
* Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Halazepam (englanniksi)
* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Halazepam (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Halazepam
**Smolinskoje** (ven. Смолинское) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Palkinon piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi on 2,8 kilometriä pitkä, 0,73 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 135 hehtaaria eli 1,35 neliökilometriä. Järvi on pitkä ja kapea, luode-kaakko-suuntainen eikä siinä ole pitkiä lahtia tai niemiä. Järven kaakkoispäässä on yksi pyöreähkö metsäsaari, jonka halkaisija on yli 50 metriä. Järven ympäristöstä noin puolet on Palkinon asuntoaluetta ja puolet on peltomaata.

Luontoarvoja
------------

Järven ekologinen tila on huono johtuen yläpuolisissa järvissä harjoitettavasta kalataloudesta. Yläjuoksulla seuraavan järven laskuoja on padottu leveällä padolla ja samoin on seuraavankin järven laita. Kummassakin järvissä näkyy ilmakuvissa maavalleilla eroteltuja altaita. Myös Palkinon taajaman jätevesiä joutuu järveen. Järven rannat ovat matalia, mutta paikoitellen myös jyrkkiä. Järven pohja on hiekkaa ja silttiä, mutta rannoilla kasvaa rehevää kasvillisuutta hyllyviksi hetteiköiksi asti. Järvessä on runsaasti eri kalalajeja: hauki, ahven, lahna, salakka, pasuri, karppi, suutari, made , säyne, törö, mutakala ja rantanuoliainen, sekä joitakin *Rutilus*- ja *Carassius*-sukujen kalalajeja.

Vesistösuhteita
---------------

Smolinskoje sijaitsee Smolinkan valuma-alueella. Smolinka on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen. Järven yläpuolisten järvien kanssa valuma-alueen pinta-ala on 25,9 neliökilometriä. Järvestä lähtee pieni joki Smolinka, joka mutkittelee ilman mainittavia sivuhaaroja Velikajaan asti.

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Смолинское (озеро), jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
2. 1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus sekä asutus on tarkistettu Google Earth-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
3. ↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyydellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smolinskoje (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 28.11.2019. (venäjäksi)
2. 1 2  Neuvostoajan kartta: O-35-Д, Псков (Pihkova), 1:200 000

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Смолинское (озеро)
**Gillian Apps** (s. 2. marraskuuta 1983 North York, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Kanadan maajoukkueessa kolmissa olympialaisissa ja voitti joka kerta kultaa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän pelasi kahdeksan kertaa ja voitti niissä kolme kultamitalia.

Apps voitti CWHL-liigan mestaruuden Brampton Thunderin joukkueessa vuonna 2008.

Apps avioitui yhdysvaltalaisen jääkiekkoilijan Meghan Dugganin kanssa syyskuussa 2018.

Gillian Appsin isoisä Syl Apps sr ja isä Syl Apps jr pelasivat jääkiekkoa NHL:ssä ja veli Syl Apps III alemmissa sarjoissa. Hänen serkkunsa Darren Barber on soudun olympiavoittaja.

Lähteet
-------

* Gillian Apps *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Gillian Apps *Canadian Olympic Team Official Website*. Viitattu 2.10.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Eliteprospects
3. ↑  Koivuranta, Matias: Jääkiekkoilija riemuitsi avio-onnestaan Twitterissä – päihitti tuoreen puolisonsa kaksi kertaa olympiafinaalissa *Ilta-Sanomat*.  27.9.2018. Viitattu 2.10.2018.
**Marc Faber** (s. 28. helmikuuta 1946 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen suursijoittaja. Hän julkaisee *Gloom Boom & Doom Report* -nimistä uutiskirjettä, joka tuo esille epätavallisia sijoitusmahdollisuuksia. Faber on myös kirjoittanut useita kirjoja, muun muassa teoksen *Tomorrow’s Gold – Asia’s Age of Discovery* (suom. *Huomisen kulta – Aasian löytöretkien aika*), joka ilmestyi alun perin vuonna 2002. Hänet tunnetaan erityisesti kultaan sijoittamisesta. Nouriel Roubinin tavoin Faber on saanut taloutta koskevien pessimististen arvioidensa takia lempinimen "Tohtori Turmio" (engl. *Doctor Doom*). Faber ennusti Yhdysvalloissa 1987 tapahtuneen pörssiromahduksen.

Faber varttui Genevessä ja suoritti 24-vuotiaana tohtorin tutkinnon Zürichin yliopistossa. Hänen taloustieteen alaan kuuluva väitöskirjansa tarkasteli tuloveron toteutusta Isossa-Britanniassa. Vuosina 1970–1978 Faber työskenteli finanssialalla White Weld & Companyn palveluksessa New Yorkissa, Zürichissa ja Hongkongissa. Sitten hän jatkoi Drexel Burnham Lambertin toimitusjohtajana vuodesta 1978 helmikuuhun 1990. Drexel Burnham Lambertin mentyä konkurssiin Faber perusti kesäkuussa 1990 oman yrityksensä nimeltä Marc Faber Limited.

Faber ja aiemmin Cathay Pacific -yhtiön lentoemäntänä työskennellyt Supatra menivät naimisiin 1981. Heille syntyi tytär 1983. Faber asuu Thaimaassa. Lisäksi hänellä on pieni toimisto Hongkongissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pantsu, Pekka: "Tohtori Turmio" rohkaisee sijoittamaan kultaan *Yle.fi*.  22.1.2013. Yle. Viitattu 23.1.2013.
2. 1 2 3  Biography *Gloomboomdoom.com*.  2013. Marc Faber Limited.  Arkistoitu 3.10.2012. Viitattu 23.1.2013. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Marc Faber: Thoughts of a loss leader *Thenational.ae*.  14.8.2010. Abu Dhabi Media company. Viitattu 23.1.2013. (englanniksi)
4. ↑  Karjalainen, Antti: Tohtori Turmio: Varo tätä velkaa sijoituskohteissa *Taloussanomat.fi*.  22.1.2013. Sanoma News Oy. Viitattu 23.1.2013.
5. ↑  Sayson, Ian C. & Fox, Pimm: Global Markets Face `Severe Correction,' Faber Says *Bloomberg.com*.  8.1.2007. Bloomberg. Viitattu 23.1.2013. (englanniksi)
6. 1 2 3 4  Richard, Jean Louis & Hottinger, Sylvia: A financial ace at the end of the world *Letemps.ch*.  20.5.2006. Viitattu 23.1.2013. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Marc Faberin blogisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Faberin verkkosivusto GloomBoomDoom.com (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Polttolaiva 
**Polttolaiva** oli purjelaivojen aikakaudella käytetty taisteluväline.

Eräs ensimmäisiä sen käyttäjiä oli Sir Francis Drake; Calaisin taistelussa hän täytti neljä pahiten vaurioitunutta pientä alustaan palavilla aineilla, hinautti ne ankkuroituneen espanjalaisen Voittamattoman Armadan lähelle ja sytytti polttolaivat; tuloksena oli paniikki vastapuolella ja taistelun ratkaisu.

Polttolaivana käytettiin yleensä pienikokoista prikiä tai kuunaria; alus lastattiin täyteen pikeä, tappuroita ja muita mahdollisimman kovalla liekillä palavia aineita. Ruumanluukut jätettiin auki vedon lisäämiseksi. 

Yleensä erillisellä palkkiolla tehtäväänsä kannustettu vapaaehtoinen miehistö, joka oli supistettu pienimmäksi mahdolliseksi, ohjasi aluksen kohti ankkuroitua vihollislaivaa tai -laivastoa; kun oli varmaa, että polttolaiva osuisi tarkoitettuun kohtaan, lasti sytytettiin palamaan. Loputkin luukut ja tykkiportit avattiin vedon lisäämiseksi. Pääosa miehistöstä evakuoitiin nyt isommalla perässä hinatulla veneellä, vain pari miestä jäi aivan viime hetkeen asti hoitamaan ruoria. Kun osuminen oli jo vuorenvarmaa, ruori kiinnitettiin varta vasten asennetuilla lukkotapeilla paikalleen ja viimeiset miehet poistuivat jollalla. 

Osuessaan vihollislaivaan palava polttolaiva sytytti senkin palamaan, ja tällaisen palon sammuttaminen oli likipitäen mahdotonta. Siksi menetelmä olikin äärimmäisen pelätty; englantilaisista tuli sen käytön varsinaisia asiantuntijoita. Menetelmä syrjäytyi konealusten tullessa, koska nämä pystyivät tarvittaessa väistämään polttolaivaa. Viimeisen kerran polttolaivoja käytettiin Krimin sodassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Estlander - Hietakari: Jokamiehen maailmanhistoria

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Polttolaiva** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee ammattiyhdistysjohtajaa. Kirjailija Olavi Järvelästä on eri artikkeli.*
**Kaarlo Olavi Järvelä** (21. marraskuuta 1915 Suomusjärvi – 21. lokakuuta 1976 Sysmä) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja. 

Järvelä toimi Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton SAK:n järjestösihteerinä 1950-luvulla. Vuonna 1959 hän yhdessä SAK:n sihteerinä toimineen Jaakko Rantasen kanssa siirtyi leskisläisten leiriin. Samoihin aikoihin skogilaiset saivat SAK:n hallintaansa kommunistien avulla ja uusi SAK:n puheenjohtaja Vihtori Rantanen (ei sukua Jaakko Rantaselle) erotti kesällä 1960 Jaakko Rantasen, Järvelän ja muut niin sanotun *sihteerijuntan* jäsenet SAK:sta. 

Sihteerijuntta oli saanut ennen potkuja hallintaansa merkittävän osan SAK:n omaisuudesta ja alkoi lisäksi kerätä taloudellista tukea sekä kotimaan työnantajilta että myös ulkomailta eri tahoilta muun muassa Ruotsin ammattiliittojen keskusjärjestöltä LO:lta ja joidenkin maiden tiedustelupalveluilta. Rahat kulkivat *Järjestötuki* ja *Järjestöhuolto* -nimisten yhdistysten kautta, joita Rantanen ja Järvelä valvoivat. Tarvittaessa Rantanen kävi myös rahanhakumatkoilla Ruotsissa ja Sveitsissä.

Uusi SAK:n kanssa kilpaileva keskusjärjestö SAJ perustettiin marraskuussa 1960, ja Rantasesta tuli sen pääsihteeri ja Järvelästä järjestösihteeri ja taloudenhoitaja. SAJ:n puheenjohtajana toimi Kutoma- ja neuletyöväen liiton puheenjohtaja *Veikko Oksanen* oman toimensa ohella. Käytännössä kuitenkin Rantanen ja Järvelä johtivat SAJ:ta alusta lähtien.

Rantanen ja Järvelä pysyivät vuonna 1969 tapahtuneen ammattiyhdistysliikkeen eheytymisen jälkeenkin SAJ:n rahoituksesta vastanneiden *Järjestötuen* ja *Järjestöhuollon* johdossa. SAJ:n varat siirrettiin ennen järjestön lopettamista eri säätiöille, joita Rantanen ja Järvelä myös hallitsivat. Jaakko Rantanen siirtyi SAJ:n toiminnan loputtua Enso-Gutzeit Oy:n palvelukseen ja Olavi Järvelä jäi eläkkeelle. Lokakuussa 1976 Rantanen ja Järvelä saivat molemmat surmansa Sysmässä, kun heidän autonsa törmäsi kallioleikkaukseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Eero Kosonen : Palkkatyöläinen vuosina 1959—69 Yli orkesterin. Palkkatyöläinen 4.5.1999 (Web Archive-linkki)
2. ↑  Keravuori, Kirsi: / Järvelä, Olavi (1915–1976) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.11.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Olavi Veikko Jalava** (2. tammikuuta 1913 Helsinki – 4. kesäkuuta 1970 Kankaanpää) oli suomalainen vaatetusalan yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Jalavan vanhemmat olivat kultaseppä Kustaa Adolf Jalava ja Anna Sofia Storm ja puolisot 1940–1948 Valentina Kurtze ja vuodesta 1948 Päivi Maria Kyllikki Heittola, aiemmin Klemola. Jalava kävi Helsingin suomalaista yhteiskoulua, mutta joutui keskeyttämään sen ja menemään rakennustöihin. Hänestä tuli kuitenkin 1930-luvulla Pallo-Paidan myyntiedustaja ja tekninen johtaja. Sen sisaryhtiöksi perustettiin 1945 Kankama-niminen yritys Kankaanpäähän, jonka toimitusjohtajaksi Jalava tuli yhtenä kolmesta yrityksen perustajasta. Kankama laajensi vaatetuotantoaan lasten- ja ulkoilu- ja retkeilyasuihin, vapaa-ajan pukineiden kysynnän kasvaessa. Se vaihtoi nimensä olympiavuonna 1952 Reima-Pukineeksi ja ryhtyi kehittämään ulkoilutekstiilien materiaaleja kumppaneiden kanssa. Jalava osallistui yhtiön johtajana aktiivisesti vaatetusteollisuuden yhteistyöhön ja oli muun muun muassa perustamassa Vaatetusteollisuuden Valtuuskuntaa, sittemmin nimeltään Vateva. 1960-luvulle tultaessa Reima-Pukine suuntautui aiempaa selvemmin lasten- ja nuorten pukineisiin, käyttäen tässä hyväksi myös kehittyvää televisiomainontaa, sekä ryhtyi harjoittamaan vientiä. Menestykseen vaikuttivat myös ns. enstex-materiaalin kehittäminen ja siitä valmistetut lasten ulkoiluhaalarit sekä tunnettujen vaatesuunnittelijoiden näkyvä käyttö. Jalava toimi Reima-Pukineen johdossa kuolemaansa saakka. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vain kaksi kuukautta ennen kuolemaansa, huhtikuun alussa 1970.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Olavi Jalava Viitattu 27.10.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Olavi Ensio Jäppilä** (s. 30. marraskuuta 1945 Porvoo) on suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Kainuun prikaatin ja Pohjoisen maanpuolustusalueen komentajana, samoin kuin Pääesikunnan operaatiopäällikkönä.

Jäppilä syntyi maanviljelijä Veikko Jäppilän ja Eevi Smedbergin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 on Saara Pirhonen.

Jäppilä tuli ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1964 ja valmistui Kadettikoulusta 1969. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1979 ja Maanpuolustuskurssin 1989. Nato flag -office -kurssin Jäppilä suoritti 1998. Hän toimi opetusupseerina Karjalan Tykistörykmentissä 1969–1974 ja patterin päällikön sijaisena 1974–1975, opetusupseerina Kadettikoulussa 1975–1977, toimistoupseerina Helsingin sotilaspiirin esikunnassa 1979–1980 sekä toimistoupseerina 1980–1981 ja opettajana 1981–1982 Tykistökoulussa. Pääesikunnassa hän oli toimistoesiupseerina vuodesta 1983 ja osastopäällikkönä vuodesta 1988. Kainuun prikaatia Jäppilä komensi 1993–1994 Kari Hietasen jälkeen, kenttätykistön tarkastajana hän toimi 1994–1996, Pääesikunnan valmiuspäällikkönä 1996–1998 ja Pohjoisen maanpuolustusalueen komentajana vuodesta 1998. Pääesikunnan operaatiopäälliköksi Jäppilä nimitettiin vuonna 2000.

Jäppilä ylennettiin vänrikiksi 1965, luutnantiksi 1969, yliluutnantiksi 1973, kapteeniksi 1977, majuriksi 1982, everstiluutnantiksi 1989, everstiksi 1999 ja prikaatikenraaliksi 1997. Kenraaliluutnantti Jäppilästä tuli kesäkuussa 2000.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 214. Jäppilä, Olavi Ensio. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
2. 1 2 3  Puolustusvoimain uudeksi komentajaksi Hägglundin jälkeen Juhani Kaskeala  30.11.2000. Puolustusministeriö. Viitattu 7.2.2017.
**Crispus Attucks** (1723 – 5. maaliskuuta 1770) oli Massachusettsissa nykyisissä Yhdysvalloissa elänyt orja, merimies ja köydentekijä. Hän tuli erityisen tunnetuksi saadessaan surmansa Bostonin verilöylyssä vuonna 1770. Verilöyly vaikutti osaltaan Yhdysvaltain vapaussodan alkuun ja Attucksiin joskus viitattu "ensimmäisenä itsenäisyyden puolesta kaatuneena".

Elämäkerta
----------

Kuvaus Bostonin verilöylystä. Attucks saa surmansa teoksen etualalla.
Crispus Attucks syntyi Framinghamissa Massachusettsissa vuonna 1723. Hänen isänsä oli musta orja ja äiti natic- tai nantucket-heimon intiaani. 16-vuotiaana Attucks myytiin uudelle orjaisännälle nimeltä Deacon William Brown. Attucks haaveili vapaudesta ja laivojen parissa työskentelystä. Vuonna 1750 hän päättikin karata orjaisännältään. Brown osti mainoksia lehdestä *Boston Gazette* tarjoten palkkiota Attucksin palauttamisesta. Mainoksessa hän myös huomautti laivojen omistajia siitä, että Attucks todennäköisesti pyrkisi niille töihin. Mainoksista huolimatta Attucks tosiaan pääsi töihin laivoille Bostonissa toimien esimerkiksi valaanpyyntialuksien miehistössä, sekä köyden tekijänä.

2. maaliskuuta 1770 Bostonissa syttyi kahakoita paikallisten köydentekijöiden ja järjestystä valvovien brittisotilaiden välille. Kolme päivää myöhemmin tapahtumat kärjistyivät ja tulivat tunnetuksi Bostonin verilöylynä. Attucks oli yksi noin 30 henkilön joukosta, jotka alkoivat huudella ja provosoida brittiläisiä vartijoita Bostonin tullitalon edustalla. Väkijoukon paisuessa brittikapteeni Thomas Preston lähetti tullitalolle vahvistukseksi seitsemän sotilaan joukon. Väkijoukon yrittäessä rynnäköidä tullitalolle sotilaat avasivat tulen. Attucks oli yksi viidestä tulituksessa surmansa saaneista bostonilaisista.

Bostonin verilöyly on nähty usein alkusysäyksenä Yhdysvaltain vapaussodalle. Attucks tuli tunnetuksi "ensimmäisenä itsenäisyyden puolesta kaatuneista". Hänet haudattiin Park Streetiin hautausmaalle Bostonissa. Afroamerikkalaiset orjuuden vastustajat alkoivat vuonna 1858 viettä Crispus Attucksin päivää. Bostonin kaupunki pystytti hänelle pronssi- ja graniittipatsaan vuonna 1888.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jonathan D. Sutherland: *African Americans at war : an encyclopedia*, s. 60-61. ABC-CLIO, 2004. ISBN 1-85109-371-0. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo lentopalloilija Sari Seppäsestä. Samannimisestä jalkapalloilijasta kertoo artikkeli Sari Seppänen (jalkapalloilija).*
**Sari "Smedu" Seppänen** (s. 19. maaliskuuta 1976 Savonlinna) on suomalainen lentopalloilija, joka pelasi Suomen maajoukkueen sentterinä vuoteen 2006 asti. Seuratasolla hän on viimeksi edustanut Vanajan RC:tä. Seppäsen pituus on 182 cm ja hän on pelipaikaltaan keskitorjuja. Ammatiltaan hän on sairaanhoitaja.

Ura
---

Seppänen aloitti lentopallon yhdeksänvuotiaana vuonna 1985 ja hänen ensimmäinen seuransa oli Savonlinnan Ajo. Aktiiviuransa aikana Seppänen pelasi kolmessa SM-liigan joukkueessa: Oriveden Ponnistuksessa, Pieksämäki Volleyssa ja Vanajan RC:ssä (ent. Tarmo-Volley). Hän pelasi myös kauden venäläisessä Pietarin TTU:ssa ja osallistui Venäjän naisten maajoukkueen harjoitusleirille. Seppäsen ensimmäisen maaottelu oli 10. kesäkuuta 1995 pelattu Suomi–Bulgaria. Elokuussa 2006 hän sai täyteen sata maaottelua, ja hänen lopulliseksi maaottelumääräkseen tuli 102.

Joukkueet
---------

* 2001–2002 Pieksämäki Volley
* 2002–2004 Tarmo-Volley
* 2002–2007 Vanajan Racing Club
* Muut joukkueet: Savonlinnan Ajo, Oriveden Ponnistus, Pietarin TTU

Saavutukset
-----------

* 5 SM-kultaa
* 1 SM-hopea
* 3 Suomen Cup-kultaa
* 1 Suomen Cup-hopea

* Suomen mestari naislentopalloilijoiden ulottuvuuskilpailussa tuloksella 327 cm.
* Valittu naislentopalloilijoiden tähtiseitsikkoon vuosina 1997, 1998, 1999, 2003 ja 2005.

Lähteet
-------

* Suomen lentopalloliitto
* Hämeen Sanomat

### Viitteet

1. ↑  Naisten A-maaottelutilasto (pdf)  6.4.2020. Suomen Lentopalloliitto. Viitattu 29.4.2020.
Wheatstonen silta
**Wheatstonen silta** on sähkötekniikassa menetelmä vastuksen resistanssin määrittämiseksi. Menetelmän keksi Samuel Hunter Christien vuonna 1833. Menetelmän parannetun version teki myöhemmin tunnetuksi Charles Wheatstone vuonna 1843.

Rakenne
-------

Wheatstonen siltakytkennässä on tutkittava komponentti, sekä kolme muuta vastusta joiden resistanssit tunnetaan, galvanometri ja virtalähde. Yksi tunnetuista resistansseista voidaan säätää siten, että galvanometri näyttää nollaa.

Tuntemattoman vastuksen määritys
--------------------------------

Kuvassa {\displaystyle R\_{x}} on tuntematon resistanssi, joka halutaan määrittää. Resistanssit R\_{1}, R\_{2} ja {\displaystyle R\_{3}} ovat tunnettuja sekä lisäksi resistanssia R\_{2} voidaan säätää. Tämän arvoa säädetään, kunnes kuvan pisteiden D ja B välillä ei ole enää jännite-eroa ja näin niiden välillä ei kulje virtaa. 

Kun pisteiden B ja D välillä ei kulje virtaa, niin Kirchhoffin lain mukaisesti voidaan päätellä, että sama virta {\displaystyle I\_{1}} kulkee sekä vastuksen R\_{1} että vastuksen R\_{2} kautta. Samoin virta {\displaystyle I\_{3}} kulkee sekä vastuksen {\displaystyle R\_{3}} että vastuksen {\displaystyle R\_{x}} kautta.

Jännitelähteen positiivisen navan ja pisteen D välinen jännite-ero {\displaystyle V\_{AD}} on sama kuin positiivisen navan ja pisteen B jännite-ero {\displaystyle V\_{AB}}, mistä saadaan yhtälö

{\displaystyle R\_{1}I\_{1}=R\_{3}I\_{3}}.
Vastaavasti jännitelähteen negatiivisen navan ja pisteen D jännite-ero {\displaystyle V\_{CD}} on sama kuin negatiivisen navan ja pisteen B välinen jännite-ero {\displaystyle V\_{CB}}, joten

{\displaystyle R\_{2}I\_{1}=R\_{x}I\_{3}}.
Tuntemattoman vastuksen arvoksi saadaan

{\displaystyle R\_{x}={{R\_{3}R\_{2}} \over {R\_{1}}}}.
Piirin haarojen välinen nollavirta voidaan todeta käyttämällä herkkää galvanometriä.

Lähteet
-------

1. ↑  Lindell, Ismo: *Sähkön pitkä historia*, s. 153–155. Helsinki: Otatieto, 2009. ISBN 978-951-672-358-0.
2. 1 2 3  Inkinen, Pentti & Manninen, Reijo & Tuohi, Jukka: *Momentti 2 – Insinöörifysiikka*. Helsinki: Otava, 2003. ISBN 951-1-18457-1.
3. ↑  Aumala, Olli: *Mittaustekniikan perusteet*, s. 114. Otatieto, 2001. ISBN 951-672-306-3.
**Sari Siirola** (s. 4. kesäkuuta 1971) on suomalainen pesäpalloilija.

Siirola edusti Superpesiksessä Hyvinkään Tahkoa, Ylihärmän Junkkareita, Ylihärmän Pesis-Junkkareita, Vihdin Palloa ja Peräseinäjoen Toivetta. Siirola saavutti yhden SM-pronssin kaudella 1999. Kaudella 2001 Siirola oli Superpesiksen etenijäkuningatar 72:llä tuodulla juoksulla ja voitti Kultaisen mailan. Siirola pelasi kuusi Itä-Länsi-ottelua vuosina 1997, 1998, 2001, 2002, 2003 ja 2004. Hän pelasi ulkokentällä ykkösvahtina. Siirola pelasi 265 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä hän löi 48 kunnaria ja 143 tavallista juoksua, toi 435 juoksua ja keräsi 1 328 kärkilyöntipistettä. Siirola pelasi 34 Superpesiksen ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja neljä tavallista juoksua, toi 32 juoksua ja keräsi 143 kärkilyöntipistettä. Siirola pelasi kuusi Superpesiksen alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin ja kaksi tavallista juoksua, toi 14 juoksua ja keräsi 41 kärkilyöntipistettä.

Lähteet
-------

1. ↑
**Väinö Olavi Kauko** (ent. **Haapaniemi**; 27. tammikuuta 1926 Helsinki – 16. kesäkuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen musiikkitieteilijä ja -arvostelija. Hän opiskeli pianonsoittoa ja musiikinteoriaa Sibelius-Akatemiassa sekä musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1955. Hän jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa ja väitteli tohtoriksi Rochesterin yliopistossa vuonna 1959 tutkielmalla *The Development of a Phenomenological Approach to Music*.

Kauko työskenteli *Helsingin Sanomain* musiikkiarvostelijana 1958–1991 ja Sibelius-Akatemian musiikinteorian lehtorina 1960–1989 ja jatkoi arvostelijantyötä vielä eläkevuosinaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 28.6.2020, s. C 15.
2. 1 2  *Kuka kukin on 1998*, s. 339. Helsinki 1998. ISBN 951-1-14344-1
3. ↑  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 3*, s. 387–388. Helsinki 1978. ISBN 951-1-04553-9
4. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Otavan musiikkitieto: A–Ö*, s. 181–182. Helsinki: Otava, 1997. ISBN 951-1-14518-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Olavi Kaukon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Cristian Esteban Gamboa Luna** (s. 24. lokakuuta 1989 Liberia) on costaricalainen jalkapalloilija, joka edustaa Valioliigassa pelaavaa West Bromwich Albionia. Oikeajalkainen Gamboa on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän kuuluu myös Costa Rican jalkapallomaajoukkueeseen.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Gamboa aloitti uransa kotimaansa pääsarjan Municipal Liberian riveissä, jota hän edusti 68 ottelussa vuosina 2006–2010.

Heinäkuussa 2010 Gamboa siirtyi kotimaastaan Norjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneeseen Fredrikstad FK:hon. Gamboa auttoi Fredrikstadia nousemaan seuraavaksi kaudeksi Tippeligaeniin, jossa Gamboa pelasi kaudella 2011 16 ottelua.

Elokuussa 2011 hän siirtyi Tanskan pääsarjan Superligaenin suurseuraan FC Kööpenhaminaan, jossa hän ei pelannut kauden 2011–2012 aikana yhdessäkään ottelussa. Niinpä hänet lähetettiin kauden 2011–2012 päätyttyä lainalle norjalaisseura Rosenborg BK:hon. Gamboa pelasi lainasopimuksen aikana kymmenen ottelua trondheimiläisseuran riveissä. Hän palasi vuoden 2012 lopulla Kööpenhaminaan, mutta Rosenborg osti Gamboan omakseen tammikuussa 2013. Kaudella 2013 Gamboa pelasi seuran paidassa Tippeligaenissa 28 ottelua ja ehti pelata seuraavalla kaudella vain kaksi ottelua, ennen kuin Valioliigan West Bromwich Albion osti hänet hyvin sujuneiden MM-kilpailuiden jälkeen. Gamboa pelasi kaudella 2014–2015 vain kymmenessä Valioliigan ottelussa.

### Maajoukkueura

Vuonna 2009 Gamboa pelasi alle 20-vuotiaiden maajoukkueen kanssa MM-kilpailuissa, joissa Costa Rica sijoittui neljänneksi. Gamboa debytoi Costa Rican jalkapallomaajoukkueessa tammikuussa 2010 Argentiinaa vastaan. Hän kuului Jorge Luis Pinton nimeämään joukkueeseen vuoden 2014 MM-kilpailuissa. Hän pelasi turnauksessa Costa Rican jokaisessa viidessä ottelussa, kun joukkue eteni sensaatiomaisesti puolivälieriin. Gamboa kirjautti turnauksessa nimiinsä yhden syöttöpisteen.

Lähteet
-------

* Cristian Gamboa Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
* 
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Cristallin** on Ed Starinkin ensimmäinen kokonaan syntetisaattoreilla sovitettu albumi. Se julkaistiin vuonna 1981.

Keyboard Magazine -lehdessä 1982 kehuttiin levyä omaperäiseksi ja mainittiin, että elektroninen musiikki voi hyvin Euroopassakin. Cristallin albumilla on kuultavissa vaikutteita niin klassisilta säveltäjiltä, kuin elektroniselta musiikin uran uurtajilta, kuten Walter "Wendy" Carlosilta, sekä unohtamatta Isao Tomitaa, joka myös on tunnettu läntisessä maailmassa omaperäisellä tyylillään esittää klassista syntetisaattoreilla.*lähde?*

Klassiset vaikutteet ovat lähinnä tulleet Ravelilta, Scrjabinilta ja Stavinskinilta. Melodiat ovat rauhallisia kauniita, synkkiä ja vähän erikoisia jne. Johan Sebastian Bachia on muistettu myös. Sarabande tyypillistä Bachia osoituksena että syntetisaattoreilla voi saada aikaan todenkuuloisen vaskiurkujen soinnun.*lähde?*

Kappaleet
---------

Albumilla on kahdeksan kappaletta:

1. Cristallin – 7.19
2. Danse Extatique – 6.24
3. Onde Caressante – 5.23
4. Sarabande – 3.19
5. Perfide – 3.37
6. Le Rêve Prend Forme – 4.48
7. L'Épouvante Surgit – 4.38
8. Menaçant – 4.48

Lähteet
-------

1. ↑  Release "Cristallin" by Ed Starlink - musicbrainz *musicbrainz.org*. Viitattu 20.8.2022.
2. 1 2  Starink, Biography
3. ↑  Keybordin artikkeli, viitattu 4.7.2014
4. ↑  Albumin kappaleet[vanhentunut linkki]
5. ↑  Spotify: Ed Starink - Cristallin *open.spotify.com*. Viitattu 20.8.2022.
**Cristian Eugen Chivu** (s. 26. lokakuuta 1980 Reşiţa, Romania) on romanialainen jalkapalloilija. Hän on toiminut Romanian maajoukkueen kapteenina ja edusti uransa viimeiset vuodet seuratasolla Italian Serie A:n Internazionalea.

Chivu oli pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi yleensä keskuspuolustajana mutta pystyi pelaamaan myös laitapuolustajana.

Chivu aloitti uransa kotimaassaan CSM Reşiţan ja Universitatea Craiovan riveissä. Vuonna 1999 hän siirtyi Alankomaiden suurseuraan Ajaxiin ja saavutti seuran riveissä Alankomaiden triplamestaruuden vuonna 2002. Romaan Chivu siirtyi kesällä 2003. Kesällä 2007 Chivu siirtyi AS Romasta Internazionale Milaniin.

Romanian maajoukkueessa Chivu debytoi vuonna 1999. Hän kuului Romanian joukkueeseen vuoden 2000 ja vuoden 2008 EM-kilpailuissa, joissa molemmissa hän pelasi täyden ajan kaikissa Romanian otteluissa. Chivu lopetti maajoukkueuransa vuonna 2011, koska hänen mukaansa ikä, loukkaantumiset ja leikkaus muutaman viime vuoden aikana estivät häntä pelaamasta usealla rintamalla. Hän pelasi 75 ottelua Romanian jalkapallomaajoukkueen paidassa ja teki niissä kolme maalia.

Saavutukset
-----------

* Alankomaiden pääsarjamestaruus 2002
* Alankomaiden cupin voitto 2002
* Alankomaiden supercupin voitto 2002
* Italian liigan voitto 2008 ja 2009
* Italian cupin voitto 2007
* Alankomaiden Eredivisien vuoden pelaaja 2002
* Romanian vuoden pelaaja 2002

Lähteet
-------

1. ↑  Eskola, Jussi, ym.: *2008 jalkapallon EM-turnaus*, s. 125. Koala-kustannus, 2008. ISBN 978-952-229-102-8.
2. ↑  Armstrong, Keith, ym.: *Jalkapallon EM-kisat 2000*, s. 22, 78, 83. Intereuropean Publications Ltd Oy, 2000. ISBN 951-97920-3-1.
3. ↑  Eskola, Jussi, ym.: *2008 jalkapallon EM-turnaus*, s. 45–46, 125. Koala-kustannus, 2008. ISBN 978-952-229-102-8.
4. ↑  Stokkermans, Karel: Romania - Record International Players  22.1.2019. RSSSF. Viitattu 3.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Profiili Roman sivustolla (italiaksi)
* Profiili Romanian jalkapalloliiton sivustolla (romaniaksi)
* Profiili Football Database -sivustolla (englanniksi)

  

Romanian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2000
1 Lobonț |
2 Petrescu |
3 Ciobotariu |
4 Filipescu |
5 Gâlcă |
6 Popescu |
7 Mutu |
8 Munteanu |
9 Moldovan |
10 Hagi |
11 Ilie |
12 Stelea |
13 Chivu |
14 Petre |
15 Lupescu |
16 Roșu |
17 Belodedici |
18 Ganea |
19 Lincar |
20 Hîldan |
21 Prunea |
22 Contra |
Valmentaja Jenei

Romanian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Lobonț |
2 Contra |
3 Raț |
4 Tamaș |
5 Chivu |
6 Rădoi |
7 Petre |
8 Codrea |
9 Marica |
10 Mutu |
11 Cociș |
12 Popa |
13 Săpunaru |
14 Ghionea |
15 Goian |
16 Nicoliță |
17 Moți |
18 M. Niculae |
19 Cristea |
20 Dică |
21 D. Niculae |
22 Radu |
23 Stancioiu |
Valmentaja Pițurcă



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |

 |
**Ulla Koivisto** (s. 11. elokuuta 1950) on suomalainen tanssija, koreografi ja tanssipedagogi. 

Suomalaisen nykytanssin edelläkävijöihin lukeutuva Ulla Koivisto aloitti opintonsa Riitta Vainion modernin tanssin studiossa Helsingissä 1972 ja opiskeli sitten Tukholmassa balettiakatemiassa sekä New Yorkissa tanssia muun muassa Merce Cunninghamin johdolla ja musiikkia John Cagen johdolla 1974–1978. Vuonna 2010 hän järjesti Kiasmassa seminaarin edellisenä vuonna kuolleen Cunninghamin muistoksi.

Ulla Koivisto on tehnyt yhteistyötä monien nykysäveltäjien ja muusikoiden kanssa ja suosii elävän musiikin käyttöä tanssiteoksissaan. Vuonna 1986 hän teki koreografian Magnus Lindbergin sävellykseen *Kraft*. Vuonna 1993 sai Kanadan Vancouverissa kantaesityksensä Ulla Koiviston Olli Koskelinin musiikkiin tekemä tanssiteos *To whom it may concern*. Muita Koiviston säveltäjäkumppaneita ovat olleet Toni Edelmann, Karólína Eiríksdóttir, Ippe Kätkä, Mikko-Ville Luolajan-Mikkola ja Päivi Takala.

Koivisto on toiminut opettajana Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön laitoksella sekä koreografian professorina tanssitaiteen laitoksella. Hän on opettanut myös Sibelius-Akatemiassa ja Taideteollisessa korkeakoulussa sekä pitänyt kursseja muun muassa Kajaanissa, Kööpenhaminassa ja Amsterdamissa. Koivisto on toiminut Suomen tanssitaiteilijain liiton puheenjohtajana.

Seinäjoelta kotoisin oleva Koivisto on vuodesta 2004 toiminut sikäläisen Tanssiteatteri Wimman taiteellisena johtajana ja ollut keskeisesti mukana Seinäjoella järjestettävässä Helmifestivaali-tanssitapahtumassa.

Ulla Koivistolle myönnettiin tanssitaiteen valtionpalkinto 2002 ja viisivuotinen taiteilija-apuraha 2007.

Koreografioita
--------------

* *Dancing my dances* (Lontoo 1978, Koiviston soolotanssiesitys)
* *Hellät jäähyväiset* (New York 1979)
* *Kraft - mustavalkoinen tanssi* (1986)
* *To whom it may concern* (Vancouver 1993)
* *Maryland* (Liverpool 2004, Helsinki 2005 ja Tukholma 2009)
* *Hurmiollisessa tilassa* (2010)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Koivisto, Ulla. *Tanssin Tiedotuskeskus – Suomalaisen tanssin tietokanta*. Viitattu 16.3.2014.
2. 1 2 3  Helmifestivaali: Fokus Karolina Eiriksdottir, Seinäjoen kapunginorkesteri. *Seinäjoen Sanomat*.  9.3.2012.  Arkistoitu 17.3.2014. Viitattu 17.3.2014.
3. ↑  Merce Cunningham seminar *Kiasma – Museum of contemporary art.*.  7.2.2012.  Arkistoitu 17.3.2014. Viitattu 16.3.2014.
4. ↑  Koreografi Ulla Koivisto sai tanssitaiteen valtionpalkinnon. *MTV3 Uutiset*.  8.9.2002 / päiv. 16.9.2002. Viitattu 16.3.2014.
5. ↑  Suomalaisen modernin tanssin pioneeri *Turun Sanomat*.  5.8.2006. Viitattu 16.3.2014.
6. 1 2  Tanssitaiteen konkareille pitkät apurahat *Yle Uutiset*.  18.9.2006 / päiv. 30.10.2008. Viitattu 9.3.2021.
7. ↑  Hautamäki, Tero: Helmifestivaali yllättää yleisöä toritanssilla. *Ilkka.fi*.  9.3.2012.  Arkistoitu 17.3.2014. Viitattu 16.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuorelahti, Harri: Taiteilijahaastattelussa Ulla Koivisto *Zodiak – uuden tanssin keskus*. Viitattu 9.3.2021.
* Pallari, Leena: Talonmies olikin tanssin mestari itse *Helsingin Sanomat*.  10.4.2010. Viitattu 9.3.2021.
**Michael D’Andrea "Mike" Carter** (s. 29. lokakuuta 1960 Dallas, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa päättänyt kuulantyönnön olympiamitalisti ja amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Carter oli aktiiviurallaan 189 senttimetriä pitkä ja painoi 127 kilogrammaa.

Ura kuulantyönnössä
-------------------

Carter saavutti olympiahopeaa tuloksella 21,09 vuoden 1984 kesäolympialaisista Los Angelesista. Hän hävisi kultaa saavuttaneelle Italian Alessandro Andreille vain 17 senttimetriä. Carterin uran paras työntö oli vuonna 1984 Eugenessa työnnetty 21,76.

Ura amerikkalaisessa jalkapallossa
----------------------------------

Carter varattiin NFL:ään vuonna 1984 San Francisco 49ersin toimesta numerolla 121. Hän edusti 49ersiä vuodet 1984–1992 saavuttaen kolme Super Bowlia vuosina 1985, 1989 ja 1990. Vuosina 1986, 1987 ja 1988 hänet myös valittiin NFL:n All-Pro-joukkueen ykköskentälliseen. Pelipaikaltaan Carter oli keskimmäinen puolustuksen linjamies.

Muuta
-----

Myös Carterin tytär Michelle Carter on kuulantyöntäjä. Hän pitää hallussaan Yhdysvaltain ennätystä ja on kilpaillut kolmissa kesäolympialaisissa ja voittanut kerran kultaa.

Michael Carter on historian ainoa urheilija, joka on voittanut Super Bowlin ja olympiamitalin samalla kaudella, eli kaudella 1984–1985.

Ennätykset
----------

* Kuulantyöntö: 21,76 m (Eugene 1984)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Michael Carter *Olympedia*. Viitattu 12.2.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Michael Carter Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
3. ↑  Michael Carter *pro-football-reference.com*. Viitattu 12.2.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Michael Carter Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Jan Jelle Ykema** (s. 18. huhtikuuta 1963 Harlingen, Friisinmaa) on alankomaalainen pikaluistelun olympiamitalisti.

Ykema saavutti Calgaryn olympialaisissa 1988 hopeaa 500 metrillä ajalla 36,76. Sarajevossa 1984 hän oli samalla matkalla neljästoista ja 1 000 metrillä 20:s. Hän sijoittui sprintti-MM-kilpailuissa kuudenneksi 1988 ja 12:nneksi 1989. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli 1 000 metrillä kolmas kaudella 1987–1988 sekä 500 metrillä neljäs kausilla 1986–1987 ja 1987–1988. Hän voitti kaksi maailmancupin osakilpailua 500 metrillä ja yhden 1 000 metrillä. Hän sijoittui maailmancupin osakilpailuissa lisäksi kaksi kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi.

Ykema voitti Alankomaiden-mestaruuden sprinttiluistelussa 1982, 1987 ja 1988, 1 000 metrillä 1988 ja 1989 sekä 500 metrillä 1989. Hän sai Alankomaiden-mestaruuskilpailuissa lisäksi kaksi hopeamitalia ja yhden pronssin.

Lopetettuaan luistelu-uransa Ykema aloitti työt kiinteistöalalla. Hän kärsi urheilu-uransa jälkeen lähes 15 vuoden ajan kokaiiniriippuvuudesta. Hän palasi pikaluistelun pariin 2008 aloittaessaan apuvalmentajan työt pienessä alankomaalaisessa ammattilaisseura APPM:ssä.

Ennätykset
----------

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| **500 m** | 36,76 | Calgary | 14. helmikuuta 1988 |
| **1 000 m**  | 1.14,24 | Calgary | 4. joulukuuta 1987 |
| **1 500 m** | 1.59,11 | Heerenveen | 20. maaliskuuta 1988 |

Lähteet
-------

1. 1 2  jan Ykema *sports-reference.com*.  Arkistoitu 14.12.2012. Viitattu 23.5.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3  Skater business card of Jan Ykema *speedskatingnews.info*. Viitattu 23.5.2015. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Alankomaat

 |

 |
**Sallansuu** (ven. Саллансуу; myöh. Куолоярви, *Kuolojärvi*) oli Sallan kylä sijaiten Sallajoen suussa eli kohdassa, jossa Sallajoki laskee Kuolajokeen. Kuolajärven kappeliseurakunnan (sittemmin itsenäistynyt ja vuodesta 1936 Sallan seurakunta) oma kirkkorakennus valmistui vuonna 1838 Sallansuun kylään, joka tuli toimimaan kirkonkylänä ja kuntakeskuksena.

Nykyään Venäjällä, Murmanskin alueen Kantalahden piirin länsiosassa Alakurtin maalaiskunnassa, Suomen ja Venäjän rajasta noin 10 kilometriä itään sijaitseva kylän alue on asumaton.

Maija Kellokummun maalaus Sallansuun kylästä: *Vanhaa Sallaa* (1926)

Historiaa
---------

Sallansuun kylä tuhoutui täydellisesti toisessa maailmansodassa. Alue kuului Sallan silloiseen itäpuoliskoon, joka Suomen oli luovutettava Neuvostoliitolle 1940-luvulla. Uudeksi kirkonkyläksi ja kuntakeskukseksi tuli siihenastinen Märkäjärven kylä, nykyinen Sallan kirkonkylä.

### Hautausmaat

Sallan ensimmäisen kirkon raunioiden äärellä on suomalaisten hautausmaa, jolla on muistomerkki Suomen sisällissodassa kaatuneille. Lisäksi alueella on Ensio Seppäsen suunnittelema ja veistämä, vuonna 1996 paljastettu muistomerkki talvi- ja jatkosodassa kaatuneille noin 220 sallalaiselle sankarivainajalle.

Neuvostoliiton asevoimien sotilaiden hautausmaassa on noin 1 000 kaatunutta.

Saksan asevoimien noin 3 200 kaatuneen sotilaan hautausmaa on perustettu vuonna 1941.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Elo, Tiina & Seppälä, Sirkka-Liisa: *Raivaajien ja rakentajien Salla. Sallan kulttuuriympäristöohjelma*. Suomen ympäristö 31 / 2012. Ympäristöministeriö ja Lapin elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus, 2012. ISBN 978-952-11-4066-2 (pdf). Lataussivun osoite (pdf) (viitattu 1.11.2019).
2. ↑  Suomen sukututkimusseura, Seurakunnat: *Salla*
3. ↑  LINGVARIUM project: *База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"* (venäjäksi)
4. ↑  Salla, Info: *Sallan kylät*
5. ↑  Suomen sotahistoriallinen seura, Sotahistorialliset kohteet, Venäjä: *Vanha Salla kirkkomaa*
6. ↑  Suomen sotahistoriallinen seura, Sotahistorialliset kohteet, Venäjä: *Venäläisten kenttähautausmaa Salla*
7. ↑  Suomen sotahistoriallinen seura, Sotahistorialliset kohteet, Venäjä: *Saksalainen kenttähautausmaa Salla*

Sallasta 1940 luovutetut kylät

|  |
| --- |
| Alakurtti | Korja | Kuolajärvi | Kuolajärvi (kirkonkylä) | Lampela | Sallansuu | Sovajärvi | Tuutijärvi | Vuorijärvi | Yläkurtti |
**Sallila Energia Oy** (alkujaan *Sallilan Sähkölaitos Osakeyhtiö*) on vuonna 1914 perustettu, neljästä yhtiöstä koostuva energiayhtiöiden konserni, joka toimii Lounais-Suomessa. Yhtiön pääpaikka on Alastarolla, joka kuuluu Loimaan kaupunkiin. Sallila Energia Oy omistaa yhdessä Haminan Energia Oy:n, Keravan Energia Oy:n, Kokemäen Sähkö Oy:n, KSS Energia Oy:n, Köyliön-Säkylän Sähkö Oy:n, Nivos Energia Oy:n, Nurmijärven Sähkö Oy:n, Paneliankosken Voima Oy:n, Porvoon Energia Oy:n, Vatajankosken Sähkö Oy:n ja VSV-Energiapalvelu Oy:n kanssa Suomen Voima Oy:n, joka on yksi kahdeksastatoista suomalaisittain Fennovoimaa omistavan Voimaosakeyhtiö SF:n osakkaasta. 

Emoyhtiö Sallila Energia Oy omistaa sataprosenttisesti kaksi tytäryhtiötä Sallila Sähköasennus Oy:n ja Sallila Sähkönsiirto Oy:n sekä 70 % Sallila Energiapalvelut Oy:stä. Konsernin liikevaihto vuonna 2021 oli 36,1 milj. € ja liikevoitto 1,7 milj. €. 

Yhtiön nimi juontaa juurensa Loimijoessa sijaitsevaan Sallilankoskeen ja siihen vuonna 1911 rakennettuun Sallilan voimalaitokseen. Entisen Vampulan kunnan kirkonkylän nimi on Sallila. Yhtiön toinen voimalaitos 2000-luvulla on vuonna 1955 valmistunut Vuolteen voimalaitos Alastarolla. Myös Vesikosken voimalaitos Loimaalla oli 1980-luvun lopulta alkaen Sallilan sähkölaitoksen omistuksessa mutta myytiin pois vuonna 1999.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kouri, Raija: Kurkistus Sallila Energian alkuvaiheisiin (pdf) Sallila Energia.  Arkistoitu 26.9.2015. Viitattu 25.9.2015.
2. ↑  Voimaosakeyhtiö SF:n osakkaat Voimaosakeyhtiö SF.  Arkistoitu 17.9.2017. Viitattu 03.10.2017 00:33.
3. ↑  Vuosikertomus 2014 - Sallila Energia Oy *sallilaenergia.fi*.  Arkistoitu 24.5.2015. Viitattu 24.5.2015.
4. ↑  Länsi-Suomen ympäristölupavirasto: Lupapäätös Nro 3/2005/4 (pdf)  2005. Valtion ympäristöhallinto. Viitattu 26.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Sallila Energian kotisivut
* Yritys- ja osakehistoriaa Pörssitiedossa