recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Pyhän Hengen ritarikunnan ritarimerkki
**Pyhän Hengen ritarikunta** (ransk. *L'ordre du Saint-Esprit*) oli Ranskan kuningaskunnan arvokkain kunniamerkkejä myöntänyt ansioritarikunta. Ranskan kuningas Henrik III perusti vuoden 1578 viimeisenä päivänä *l’ordre et milice du benoît Saint-Esprit* -nimisen kunniamerkkiritakunnan. Se sai nimensä viittauksena helluntaihin, Pyhän Hengen vuodattamisen päivään, jolloin Henrik III oli kruunattu Ranskan kuninkaaksi.

Ritarikunnan suurmestarina toimi Ranskan kuningas. Ritarikuntaa jaettiin kolmeen luokkaan:

* kirkolliset ritarit (8 henkilöä)
* upseerit (4 henkilöä)
* ritarit (100 henkilöä)

Pyhän Hengen ritarikunnan komentajamerkki
Ritarikunnan jäsenten tuli olla katolisia, aatelisia vähintään 3. esipolvesta lähtien, sekä vähintään 35 vuoden ikäisiä. Hallisijasuvun jäsenille riitti 16 vuoden ikä ja hallitsijan pojat vastaanottivat kunniamerkin täyttäessään 12 vuotta. Kaikkien Pyhän Hengen ritarien oli kuuluttava myös Pyhän Mikaelin ritarikuntaan. Tämän vuoksi ritaria kutsuttiin usein yhdistetyllä nimellä *Kuninkaallisten ritarikuntien ritari*, *Chevalier des Ordres du Roi*. Vaikka ritarikunnan jäsenyys oli periaatteessa varattu ainoastaan korkeimmalle ranskalaiselle ylhäisölle, myönsi kuningas Henrik IV rajatun määrän kunniamerkkejä myös ulkomaisille, ja jopa ei-katolisille monarkeille.

Ranskan suuren vallankumouksen aikana 1791 Pyhän Hengen ritarikunta lakkautettiin, mutta perustettiin uudelleen restauraation myötä 1814. Tällöin muun muassa Venäjän keisari Aleksanteri I palkittiin ritarikunnan kunniamerkillä. Kuningas Ludvig Filip lakkautti ritarikunnan uudelleen noustuaan valtaistuimelle 1830.

Pyhän Hengen ritarikunta jäi kuitenkin toimimaan hallitsijasukuun sidottununa, dynastisena ritarikuntana, jonka kunniamerkkejä lukuisat myöhemmät Ranskan kruununtavoittelijat ovat kantaneet. Nykyisin sen suurmestarina toimii *Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa Pariisin kreivi*.

Lähteet
-------

1. ↑  The Order of the Holy Spirit - French Medals & Awards Pre-WW1 *identifymedals.com*.  5.12.2018. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
2. ↑  Order of the Holy Spirit, Collar *Medalbook*. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Hengen ritarikunta**.
**Jacob Jordaens** (19. toukokuuta 1593 Antwerpen – 18. lokakuuta 1678 Antwerpen) oli flaamilainen barokkiajan taidemaalari.

Elämä ja ura
------------

Jordaens oli vanhin kangaskauppiaan 11 lapsesta ja tuli Peter Paul Rubensin tavoin oppipojaksi Adam van Noortin ateljeehen vuonna 1607. Vuonna 1616, vuosi sen jälkeen kun hänet oli hyväksytty taidemaalarikiltaan, hän meni naimisiin opettajansa tyttären Katharinen kanssa. Hänen toiveenaan oli käydä Italiassa, mutta varhainen avioliitto piti hänet kotimaassaan. Siksi hän pyrki täydentämään opintojaan kopioimalla ahkerasti italialaisten mestareiden maalauksia, joita hän löysi kotimaastaan, mutta paljon voimakkaamman vaikutuksen hänen tyyliinsä teki Rubens, joka palkkasi hänet toisinaan jäljentämään pieniä luonnoksia suurikokoisiksi. Lukuisat toimeksiannot kirkoilta, luostareilta ja aatelissuvuilta pitivät hänet jatkuvassa ja varmasti tuottoisassa työssä. Hän pystyi jo vuonna 1639 hankkimaan talon Antwerpenistä ja sen purkamisen jälkeen rakentamaan sen tilalle Rubensin esimerkkiä seuraten palatsin, joka oli koristeltu monilla hänen maalauksillaan. Jordaensin kerrotaan jättäneen katolisen uskonsa vuonna 1671 ja kääntyneen kalvinistiksi. Arnold Houbraken kuvasi Jordaensia seuraavasti: "Hän oli vaatimattoman ja kohteliaan käytöksen mies, joka oli aina ystävällinen ja valmis palvelemaan muita hyvillä neuvoilla".

Jordaens on Rubensin jälkeen ajan flaamilaisen taiteen tärkeimpiä maalareita. Molemmissa on samaa värien lämpöä, luonnonmukaisuutta, ja ilmaisun energiaa, mutta Jordaensilta puuttuu arvokkuus, ja hän on huonompi muotojen valinnassa, ja piirustusten tarkkuuudessa. Hänen karkea huumorinsa näkyy joissain hänen teoksissaan. Jordaensin taiteen suurin vahvuus on hänen genremaalauksissaan. Jordaens maalasi myös raamatullisia, mytologisia, historiallisiin ja allegorisia aiheisiin, ja hänet tunnetaan myös muotokuvamaalarina. Hän myös kaiversi teoksia.

* Papukuninkaan juhla*Papukuninkaan juhla*
* Oranian prinssi Fredrik Henrikin riemumarssi*Oranian prinssi Fredrik Henrikin riemumarssi*
* Satyyri ja talonpoika*Satyyri ja talonpoika*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jacob Jordaens *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 09.03.2023.
2. 1 2  Jacob Jordaens *Allgemeine Deutsche Biographie*.  1881. Viitattu 09.03.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jacob Jordaens** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* National Gallery of Canada
* Victoria
* Prado
* RKD Artists
* Städel
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jakob Jonas Estlander** (5. marraskuuta 1782 Lapväärtti – 10. maaliskuuta 1854 Lapväärtti) oli suomalainen kirkkoherra ja kirjailija.

Estlanderin vanhemmat olivat Lapväärtin kirkkoherra Rudolf Josef Estlander ja Anna Maria Högman. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1800, valmistui filosofian maisteriksi 1805 ja vihittiin papiksi 1815. Estlander toimi Turun akatemian kirjallisuudenhistorian dosenttina 1807. Vaasan triviaalikoulun vt. kollegana 1807–1811, Oulun triviaalikoulun alempana kollegana 1811–1812 sekä Vaasan triviaalikoulussa vt. konrehtorina 1812–1813, ylempänä kollegana 1812–1818 ja konrehtorina 1818–1824. Estlanderista tuli Lapväärtin kirkkoherra 1824 ja hän sai rovastin arvon 1829. Hän oli vt. lääninrovasti vuodesta 1835 ja vakinainen lääninrovasti vuodesta 1844.

Estlander oli naimisissa vuodesta 1827 Maria Elisabet Rislachiuksen kanssa. Heidän poikiaan olivat Helsingin yliopiston kliinisen kirurgian professori ja valtioneuvos Jakob August Estlander (1831–1881) sekä estetiikan ja nykykansojen kirjallisuuden professori Karl Gustaf Estlander (1834–1910).

Teoksia
-------

* *Dissertatio academica animadversiones quasdam de poësi Alexandrina sistens. : Quam cons. ampl. fac. phil. Reg. Acad. Ab. publico examini modeste offerunt Jacobus Jon. Estlander, philosophiae magister & respondens Petrus Ulr. Sadelin, stip. Bilmark. Ostrobotnienses. In audit. phys. die XXIX Nov. MDCCCVI. Horis a. m. solitis, väitöskirja. Turku 1806*
* *Kort historik öfver Lappfjärd gamla kyrkans öden : afskedspredikan hållen i sagda kyrka den 30 nov. 1851*. Frans Swens, Vasa 1897, Kristinestad 1902

Lähteet
-------

* Jakob Jonas Estlander SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Kotivuori, Yrjö: Jakob Jonas Estlander. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.

### Viitteet

1. ↑  SKS:n kirjailijatietokannassa Estlanderin syntymäaika on 8. marraskuuta 1781


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi

 |

 |
**Haukijärvi** on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen ylänköjärvi Suomussalmella Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on kaksi neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 135 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Etäisyys Haukijärven länsiosan Kontaisenlahden rannalta koillisosan Kuokkalahden rannalle on 2,7 kilometriä. Länteen suuntaava Haukiniemi erottaa järven koillisosaa pääaltaasta. Koillisosa jakautuu useisiin pieniin lahtiin. Haukiniemen eteläpuolella sijaitsee suultaan avoin Korealahti, jonka eteläpuolella sijaitsee järven kaakkoisosan muodostava Etelälahti. Yli kahdeksasosa Haukijärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvät alueet sijaitsevat järven länsi- ja pohjoisosassa, järven keskiosa on matala.

Haukijärven saariluku on kaksi. Saarista laajempi on noin 20-aarinen Kumpusaari, joka sijaitsee järven länsiosassa. Saarista pienempi on alle aarin laajuinen luoto.

Haukijärven rannat ovat metsä- ja suomaata. Järven luoteispuolella on metsälampia, joita erottaa Haukijärvestä alle sata metriä leveät kannakset. Etelärannalla on kyläasutusta. Haukijärvi laskee järven koillisosan Haukikapean kautta itään Siikajärveen, jonka koillispuolella on Pieni-Peranka ja Iso-Peranka.

Haukijärven vesitilavuus on 11 496 000 kuutiometriä.

Haukijärvi (59.584.1.014) kuuluu Iso-Perangan alueeseen (59.584), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lounajoen valuma-alue (59.58) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Haukijärvi, vakavesi, Suomussalmi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 2.9.2022.
3. ↑  Haukijärvi. Järviwiki. Viitattu 2.9.2022.
4. ↑  Iso-Perangan alue (59.584). Järviwiki. Viitattu 2.9.2022.
**Jacob Lundh** (huhtikuu 1737 Viipuri − 11. joulukuuta 1808 Johannes) oli Vanhan Suomen huomattavimpia lasitehtailijoita ja Viipurin suurimpia liikemiehiä 1700-luvun lopussa.

Lundhin isä oli kielenkääntäjä Jacob Lund ja puoliso Anna Catharina Löfberg. Lundhin vanhemmat lienevät olleet Nevanlinnan pakolaisia. Hänen Johanneksen Kukkolaan vuonna 1773 perustamansa tehdas oli ensimmäisiä Vanhan Suomen alueelle rakennettuja varsinkin Pietarin markkinoille tähdänneitä lasialan yrityksiä. Tehdas valmisti aluksi lähinnä ikkunalasia. Lundh perusti myös toisen lasitehtaan Rokkalankosken rannalle 1788 ja rakennutti siihen lasihiomon. Jo sitä ennen vuosina 1781 ja 1782 hän perusti Hiitolan Siisiönmäkeen kaksi sahalaitosta. Koska kalliimman erikoisikkunalasin kysyntä ei kasvanut odotetusti, Lundh laajensi lasialan toimintaansa peililasien valmistukseen 1794−1795. Uuteen tehtaaseen kuului peililasin valmistuksen ohella lasihiomo, jossa oli neljä vesivoimakäyttöistä hiomokonetta, kuusitoista hiomapöytää ja lasikiillottamo. Siitä muodostui Rokkalan peilitehtaana tunnettu tuotantolaitos. Lundh oli myös suurkauppias Viipurissa, joka omisti kaupungissa kaksi isoa kivitaloa, kahdeksan krouvia ja olutpanimon sekä muun muassa urakoi 1786−1788 kaupunkiin ortodoksisen Kristuksen Kirkastuksen kirkon ja 1795−1797 rakennetun Viipurin uuden kaupungintalon. Hän oli myös osakkaana neljässä eri sahassa. Vuonna 1789 keisari Paavali I lahjoitti Ludhille 39 tilaa, yhteensä 15 manttaalia, hänen tehtaidensa ympäristöstä. Lundhin menestyksekkäät liiketoimet ajautuivat kuitenkin lopulta ongelmiin ja hänen sairastuttuaan 1808 koko omaisuus määrättiin takavarikkoon. Lundhin kuoltua saman vuoden lopulla lasitehtaalle ei saatu uutta omistajaa, vaan se toimi keisarillisen kabinetin ohjauksessa seuraavat 45 vuotta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Haggrén, Georg: "Jacob Lundh", *Suomen kansallisbiografia, osa 6*, s. 323-324. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-447-9. / Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Tribadien yöt ja päivät** oli 2000–2009 vuosittain järjestetty kulttuurifestivaali lesbouteen, biseksuaalisuuteen ja transsukupuolisuuteen liittyvistä aiheista.

Festivaali sai alkunsa lesboyhteisölle suunnatulla Sapfo-sähköpostilistalla julkaistulla avoimella kutsulla lesbotapahtuman järjestämiseksi Helsingin kulttuuripääkaupunkivuoden ohjelmaan. Työryhmä jatkoi 7–9-päiväisen festivaalin järjestämistä kymmenen vuoden ajan vapaaehtoistyönä. Festivaalin hallinnollisena taustaorganisaationa toimi Rivinväli-yhdistys.

Festivaalin kulttuuripoliittisena tavoitteena oli tehdä näkyväksi seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen omia taide- ja kulttuurituotteita sekä näiden identiteettien kulttuurista käsittelyä monikielisesti ja viemällä tapahtumia eri tiloihin. Ohjelmassa oli mm. sapfisia kirjallisuussalonkeja, teatteria, elokuvia, drag king -kilpailuja, taidenäyttelyitä, työpajoja, omien tekstien iltoja ja lesbohistoriallisia tapahtumia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pakkanen, Johanna & Paqvalén, Rita: Kultur som politisk vapen.  *NIKK*, 2004-02.  Nordisk institutt for kvinne- og kjønnsforskning. Artikkelin verkkoversio (Pdf).
2. ↑  MINNE MENNÄ | Vain Dahlgren puuttuu *Helsingin Sanomat*.  8.9.2007. Viitattu 24.11.2022.
**Jacob Pavlovich Adler** (12. helmikuuta 1855 Venäjän keisarikunta – 1. huhtikuuta 1926 Yhdysvallat) oli ukrainalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi jiddišinkielisessä teatterissa.

Elämä ja ura
------------

Adler syntyi Odessassa Venäjän keisarikunnassa (nykyisen Ukrainan alueella) juutalaiseen perheeseen. Hänen perheensä kohtasi useita pogromeja, jotka johtivat heidän köyhtymiseensä. Adler kiinnostui teatterista setänsä Arken kautta.

Adlerin perustama Grand Theatre Manhattanilla 1900-luvun alussa.Adler aloitti uransa odessalaisessa jiddiš-teatterissa, jonka toiminta kuitenkin kiellettiin Venäjällä vuonna 1883, minkä jälkeen hän muutti Englantiin. Saatuaan mainetta teatterialalla Lontoossa hän siirtyi Yhdysvaltoihin vuonna 1887. Hän palasi pian lyhytaikaisesti Eurooppaan, josta asettui taas Yhdysvaltoihin, New Yorkiin vuonna 1889. Hän perusti Independent Yiddish Art Companyn ja astui Poole’s Theatren johtoon, jonka hän nimesi Union Theatreksi. Union Theatresta tuli Adlerin johdolla New Yorkin kunnioitetuimpia jiddišinkielisiä teattereita kirjailija Jacob Gordinin toimiessa sen näytelmien pääkäsikirjoittajana. Adler perusti myös Grand Theatre -teatterin, josta tuli New Yorkin ensimmäinen nimenomaan jiddišinkielistä teatteria varten rakennettu rakennus. Juutalaisten suuri muuttoaalto Itä-Euroopasta johti kuitenkin useiden kilpailevien jiddišinkielisten teatterien perustamiseen ja Grand Theatren tulojen heikkenemiseen.

Vuonna 1920 saamansa sairauskohtauksen jälkeen Adler esiintyi lavalla enää vain satunnaisesti. Hän kuoli vuonna 1926.

Perhe
-----

Adler oli kolmesti naimisissa: Sonyan, Dinahin ja Saran kanssa, jotka kaikki olivat myös näyttelijöitä. 

Monista Adlerin lapsista tuli myös näyttelijöitä, joista tunnetuin oli Stella Adler. Hänen siskontyttärensä Francine Larrimore oli myös näyttelijä, ja Adler oli näyttelijä-teatteriohjaaja Jerry Adlerin isosetä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jacob Adler *www.jewishvirtuallibrary.org*. Viitattu 23.4.2019.
2. 1 2  Jacob Pavlovich Adler *www.myheritage.fi*. Viitattu 23.4.2019.
3. ↑  "The Great Eagle" of New York’s Yiddish Theater *Ephemeral New York*.  20.6.2009. Viitattu 23.4.2019. (englanniksi)
4. ↑  Wendy Smith: *Real Life Drama: The Group Theatre and America, 1931-1940*. Knopf Doubleday Publishing.
5. ↑  Jerry Adler Is In Transitions -- And 'Transparent' *Showriz*. Viitattu 23.4.2019. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Bjärköa-laki**, **Bjärköalaki** eli **Bjärkön oikeus** (ruots. *bjärköarätten*) on Ruotsin vanhin kaupunginlaki. Se on luotu 1200-luvun lopussa tai 1300-luvun alussa, mutta sen ainoa nykypäiviin säilynyt käsikirjoitus on tehty 1340-luvulla. Bjärköalakia noudatettiin Tukholmassa ja eräissä muissa kaupungeissa. Sen syrjäytti noin vuonna 1349 syntynyt Maunu Eerikinpojan kaupunginlaki, joka oli voimassa kaikissa Ruotsin kaupungeissa.[1] Bjärköalaki on muinaisruotsiksi *bjærkøa rætter*, jonka etymologia on epävarma. Sen kantasanaksi on ehdotettu sanaa *birk* (erillään oleva tai syrjäinen alue) tai nimeä *Biærkø*, joka viittaa Björkön saareen Mälaren-järvellä, jossa Birka sijaitsi.[2]

Norjassa on ollut käytössä kaksi samannimistä (*bjarkø-ret*) kaupunginlakia. Vanhempaa lakia käytettiin Trondheimissa ja nuorempaa, 1200-luvulta peräisin olevaa Bergenissä.[1]

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965.
2. ↑  *Nationalencyklopedin,* Bokförlaget Bra Böcker 1990.
Bjerken raviradan katsomorakennus. (Kuva: Chell Hill)
**Bjerken ravirata** (norj. *Bjerkebanen*) on ravirata Norjan pääkaupungissa Oslossa. Se sijaitsee kaupungin pohjoisosassa Bjerkessä, joka on yksi Oslon hallinnollisista alueista.

Bjerke on maan suurin ravirata, joka on perustettu vuonna 1928. Radalla on lähes 120 kilpailupäivää vuosittain. Vakituinen kilpailupäivä on Suomen ja Ruotsin pääratojen tapaan keskiviikko. Lisäksi Bjerkessä järjestetään yli viidetkymmenet arkisin keskellä päivää juostavat ns. lounasravit, sekä 10 V75-kierrosta.

Merkittävin kilpailutapahtuma on vuosittain toukokuun toisena viikonloppuna järjestettävä kaksipäiväinen Oslo Grand Prix. Sunnuntaina juostava pääkilpailu on yksi Euroopan suurimmista ravikilpailusta. Kaksi muuta tärkeintä kilpailua ovat syyskuiset Derby ja Kriterium.

Bjerken raviradan yhteydessä sijaitsee vuonna 2003 avattu *Hestesportens Hus*. Rakennuksessa ovat radan oman hallinnon lisäksi Norjan totopeliyhtiön *Norsk Rikstoton* ja raviurheilun keskusliiton *Det Norske Travselskapin* toimitilat sekä konferenssisali.

Lämminveristen rataennätys on ranskalaisen Kart de Baudrairie'n vuonna 2004 juoksema 11,3. Kylmäveristen ennätys on ruotsalaisen Järvsöfaksin nimissä samalta vuodelta, 20,4.

Lähteet
-------

* Bjerken raviradan kotisivut
The Brig o' Doon
**Brig o' Doon** on myöhäiskeskiaikainen silta, joka tunnetaan siitä, että se on tapahtumapaikkana Robert Burnsin legendaarisen kuuluisan Tam o' Shanter runon viimeisen säkeistön osalta. Tam on hevosen selässä, ja häntä jahtaa Nannie-noita. Hän onnistuu juuri ja juuri pakenemaan häneltä kulkemalla sillan yli, jonka alla juoksee virta. Noita ei onnistu kuin repimään hevoselta hännän irti.

Silta sijaitsee lähellä Allowaytä Etelä-Ayrshiressä ja kulkee Doon-joen yli. Silta rakennettiin uudelleen 1700-luvulla. Sen lähellä on Burnsille pystytetty muistomerkki.

On spekuloitu myös, että silta olisi saattanut toimia inspiraationa Lumottu laakso elokuvan englanninkieliselle nimelle Brigadoon.

Silta näkyy myös vuoden 2007 viiden punnan skottilaisissa seteleissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Current Banknotes : Bank of Scotland The Committee of Scottish Clearing Bankers. Viitattu 17.10.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Photograph at UndiscoveredScotland.com
* Pictures of Brig O' Doon House, Alloway
Abbaye de Tamié-juustolohko.
Abbaye Notre-Dame de Tamién luostari.
**Abbaye de Tamié** on Ranskan Savoiessa sijaitsevassa Abbaye Notre-Dame de Tamién luostarissa valmistettava lehmänmaitojuusto. 

Sisterssiläiset munkit perustivat Abbaye Notre-Dame de Tamié -luostarin vuonna 1133. Luostaria ympäröivä alue on erinomaista laidunmaata ja luostarissa alettiinkin valmistaa juustoa heti sen perustamisen jälkeen. Alkuperäisen juuston on sanottu muistuttaneen enemmän gruyèrejuustoa, mutta sen alkuperäinen resepti katosi Ranskan vallankumouksen aikana. Luostari lopetti toimintansa, mutta munkit palasivat vuonna 1861, jolloin alettiin valmistaa juustoa Port Salut -juuston reseptillä. Nykyinen Abbaye de Tamié on tulos joistakin muutoksista Port Salutin reseptiin. Nykyisin luostarin noin 70:tä munkista noin puolet osallistuu juuston valmistukseen. Juuston valmistaminen on koneistettu.

Juustoa valmistettaessa lehmän raakamaito lämmitetään 34 °C asteeseen, jolloin seokseen lisätään siirrosviljelmä ja juoksute. Valmis juustomassa leikellään pieniksi paloiksi ja asetetaan muotteihin. Muotteja käännellään ja puristetaan kolmen tai neljän tunnin ajan, jolloin ne kuivataan tunnin tai kolmen ajan. Juusto kypsyy luostarin kellareissa noin 14 °C lämpötilassa. Kypsymisen aikana juustoa pestään ja käännellään. Valmis juusto on kypsynyt noin 40 päivää. Juustoa myydään ohuina kiekkoina kahdessa eri koossa, *Grand Modèle* on painoltaan noin 1,6 kiloa ja *Petit Modèle* noin 0,6 kiloa.

Valmiin juuston kuori on väriltään beesi tai sahraminkeltainen. Kuoressa on myös ohut kerros valkoista hometta. Pehmeässä sisällössä on joitakin reikiä. Juuston makua on kuvailtu pähkinäiseksi ja maitoiseksi. Juuston maku voimistuu sen ikääntyessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Catherine Donnelly: *The Oxford companion to cheese*, s. 1. Oxford University Press, 2016. ISBN 9780199330881. (englanniksi)
**Björgvin Guðni Sigurðsson** (s. 30. lokakuuta 1970) on islantilainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi kansanedustajana Alþingissä vuosina 2003–2013 ja Islannin kauppaministerinä vuosina 2007–2009.

Björgvin syntyi Reykjavíkissä. Hän opiskeli historiaa ja filosofiaa Islannin yliopistossa ja valmistui vuonna 1997. Vuosina 1996–1997 hän työskenteli lehtimiehenä *Vikublaðið*-lehdessä ja vuosina 1997–1998 *Stúdentablaðið*-opiskelijalehden päätoimittajana. Vuosina 1999–2002 hän toimi sosiaalidemokraattisen liiton toiminnanjohtajana ja parlamenttiryhmän johtajana.

Björgvin valittiin Alþingiin vuonna 2003. Vuonna 2007 hänet nimitettiin kauppaministeriksi, jossa virassa hän toimi vuoteen 2009 asti. Vuonna 2009 hän toimi Alþingin talous- ja verovaliokunnan puheenjohtajana ja vuosina 2011–2013 yleis- ja opetusvaliokunnan puheenjohtajana. Vuosina 2009–2013 hän oli Naton parlamentaarisen yleiskokouksen Islannin delegaation puheenjohtaja.

Vuonna 2014 Björgvin valittiin Ásahreppurin kunnanjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Björgvin G. Sigurðsson *Æviágrip þingmanna frá 1845*. Alþingi.  Arkistoitu 24.12.2022. Viitattu 24.12.2022. (islanniksi)
2. ↑  Stefán Ó. Jónsson: Björgvin G. ráðinn sveitarstjóri Ásahrepps *Vísir*.  14.7.2014.  Arkistoitu 24.12.2022. Viitattu 24.12.2022. (islanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
Abbeyfealen keskusta.
**Abbeyfeale** (iiriksi *Mainistir na Féile*) on historiallinen kauppala Limerickin kreivikunnassa Irlannin tasavallassa lähellä Kerryn kreivikunnan rajaa. Kylä sijaitsee 20 km Newcastle Westistä N21-tien varrella, joka kulkee Limerickistä Traleehen. Kylä sijaitsee Fealen joen rantamilla Mullaghareirk Mountainsin juurella. Abbeyfeale asutettiin ensimmäisen kerran vuonna 1188, kun Brien P'Brien perusti sisteriläisen luostarin Fealen rannalle.

Kylä
----

Pääerikoisuus Abbeyfeal's Squarella on isä William Caseyn patsas. Isä Casey oli kunnan pappi vuodesta 1883 aina vuoteen 1907, joka auttoi vuokralla olleita farmareita taistelemaan vuokraisäntiään vastaan. Paikallinen gaelinen jalkapallojoukkue on nimetty tämän mukaan.

Kylässä oli elokuvateatteri aina 1990-luvulle saakka. Vanhasta luostarista ei ole enää paljoakaan jäljellä, ainoa tunnistettava merkki sen olemassaolosta on katolisen kirkon perustukset. Geraldiininen Portrinard Castle sijaitsee 2,5 kilometriä kylän luoteispuolella.

Lähteet
-------

1. ↑  20 Km Distance from Abbeyfeale to Newcastle West *www.distancesto.com*. Viitattu 6.6.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Abbeyfeale Online - Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
* Abbeyfealen hiippakunta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Abbeyfealen rugbykerhon sivut
Steven Sloane
**Steven Sloane** (s. 1958 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kapellimestari.

Sloane opiskeli Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa ja sai yksityisopetusta muiden muassa Eugene Ormandylta. Hän työskenteli Frankfurtin oopperassa vuosina 1989–1994 ja siirtyi sitten Bochumin sinfoniaorkesterin johtoon. Hän on toiminut myös Opera Northin (1999–2002), Spoleton festivaalin (1996–2000) ja American Composers Orchestran musiikillisena johtajana sekä Stavangerin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina (2007–2013). Vuonna 2019 Sloane sai nimityksen musiikilliseksi johtajaksi Jerusalemin sinfoniaorkesteriin.

Sloane on johtanut vierailijana useita orkestereita ja oopperoita. Vuonna 2018 hänet nimitettiin Malmön oopperan päävierailijaksi vuoteen 2021. Sloanesta tuli vuonna 2013 Berliinin taiteiden yliopiston professori. Hän perusti siellä kansainvälisen orkesterinjohtoakatemian.

Sloane on naimisissa alttoviulisti Tabea Zimmermannin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Steven Sloane AllMusic
2. ↑  Steven Sloane named first guest conductor at Malmö Opera Pizzicato.lu
3. ↑  VIOLAS GET ALL THE PRIZES Slipped Disc


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Dosson alueen vanha departementtijako. Boboyen eteläosa on sen jälkeen erotettu Falmeyn departementiksi.
**Boboye** (myös *Birni N’Gaouré*) on departementti Nigerin Dosson alueella. Sen pinta-ala on 3 704 neliökilometriä. Asukkaita on 252 597 henkeä (vuonna 2012, väestönlaskenta).

Boboyen departementti sijaitsee Dosson alueen länsiosassa. Se rajoittuu koillisessa Logan, idässä Dosson ja etelässä Falmeyn departementteihin sekä lännessä ja pohjoisessa Tillabérin alueeseen.

Departementin hallinnollinen keskus on Birni N’Gaourén kaupunki. Samannimisen kaupunkikunnan lisäksi siihen kuuluu seitsemän maalaiskuntaa: Fabidji, Fakara, Harikanassou, Kankandi, Kiota, Koygolo, N’Gonga. Perinteinen hallinto käsittää Birni N’Gaourén, Harikanassoun ja Koygolon kantonit. Kyliä on yhteensä 629. Asukkaat ovat etupäässä songhaita ja djermoja, fulbeja ja tuaregeja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Schéma Régional de l'Amenagement du Territoire (SRAT) de Dosso 2015–2040 *region-dosso.org*.  Arkistoitu 27.3.2016. Viitattu 19.3.2016.
2. ↑  Annuaire Statistique 2009–2013 *stat-niger.org*. Viitattu 19.3.2016.
3. 1 2  Département de Boboye *region-dosso.org*. Viitattu 19.3.2016.
4. ↑  Region de Dosso: Plan de developpement regional 2016–2020 (projet) *region-dosso.org*.  Arkistoitu 15.3.2016. Viitattu 19.3.2016.

NigerNigerin alueet (*région*) ja departementit

|  |  |
| --- | --- |
| Agadez | 
* Arlit
* Bilma
* Tchirozérine

 |
| Diffa | 
* Diffa
* Maïné-Soroa
* N’Guigmi

 |
| Dosso | 
* Boboye
* Dogondoutchi
* Dosso
* Gaya
* Loga

 |
| Maradi | 
* Aguié
* Dakoro
* Guidan Roumdji
* Madarounfa
* Mayahi
* Tessaoua

 |
| Tahoua | 
* Abalak
* Birni-N'Konni
* Bouza
* Illéla
* Keita
* Madaoua
* Tahoua
* Tchintabaraden

 |
| Tillabéri | 
* Filingué
* Kollo
* Ouallam
* Say
* Téra
* Tillabéri

 |
| Zinder | 
* Gouré
* Magaria
* Matameye
* Mirriah
* Tanout

 |
Lamberto Maggiorani elokuvassa *Polkupyörävaras*.
**Lamberto Maggiorani** (28. elokuuta 1909 Rooma – 22. huhtikuuta 1983 Rooma), oli italialainen näyttelijä, joka joutui alalle sattumalta Vittorio De Sican tarjottua hänelle pääosaa menestyselokuvassaan *Polkupyörävaras* (1948). Maggiorani oli yksi monesta neorealistisen elokuvan suuruden aikana valkokankaalle «suoraan kadulta» nostetuista näyttelijöistä, joilla ei ollut alalta mitään aikaisempaa kokemusta. Hän oli töissä Bredan tehtaalla Roomassa kun näyttelijöitä elokuvaansa etsivä De Sica sattumalta kohtasi hänet. Kun elokuva oli valmis, Maggiorani palasi työpaikalleen, eikä hänellä ollut mitään aikomusta jatkaa näyttelemistä. Breda kuitenkin vähensi työvoimaa 1940-luvun lopussa ja Maggiorani oli yksi irtisanotuista. Elättääkseen itsensä hän yritti käyttää hyväkseen sitä mainetta jonka De Sican elokuva oli hänelle antanut, ja alkoi hakea uusia rooleja. Hän esiintyi vuosina 1950-63 yli kahdessakymmenessä elokuvassa, muun muassa useissa Isä Camillo-komedioissa. Hän ei kuitenkaan saanut koskaan toista pääosaa, ei edes De Sicalta, joka kuitenkin antoi hänelle pienen osan elokuvassa *Umberto D*. Maggiorani ei voinut elättää itseään ainoastaan näyttelemisellä, siihen tulot pienistä sivuosista eivät riittäneet. Hän jätti alan 1963 mutta yritti vielä kerran 1970, minkä jälkeen hän poistui lopullisesti valkokankaalta.

Lähteet
-------

* Lancia, Enrico & Poppi, Roberto: *Dizionario del cinema italiano: Gli attori dal 1930 ai giorni nostri, M-Z*, s. 12-13. Gremese, Rooma, 2003. (italiaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Keraaminen mokkapannu.
**Mokkapannu** tai **espressopannu** (ital. *moka*), Suomessa myös **mutteripannu**, on keitin, jolla valmistetaan mokkakahvia liedellä. Se on toisinaan alumiininen, paitsi kahva, joka voi olla bakeliittia, mutta myös teräksisiä ja keraamisia valmistetaan. 

Tavalliseen suodatinkahviin verrattuna mokkapannulla saatu kahvi on vahvempaa ja kofeiinipitoisempaa, koska sillä saavutetaan paineen takia korkeampi lämpötila kuin kahvinkeittimellä. Paine on kuitenkin pienempi kuin espressokeittimillä saavutettava paine, joten kahvi poikkeaa varsinaisesta espressosta. Pannuja on olemassa useita eri kokoja, yhdestä kupista (3 cl) kahdeksaantoista.

Historia
--------

Pannun kehitti italialainen Alfonso Bialetti vuonna 1933. Mokka-sanan alkuperä johtuu jemeniläisestä Mokan kaupungista, jossa kahvi on tärkeä vientituote.

LäpileikkausLäpileikkaus

Käyttö
------

Pannun alaosa (kaaviossa merkitty kirjaimella A) täytetään vedellä aina venttiiliin asti. Suodatin (B) asetetaan paikalleen alaosan sisään ja täytetään hienoksi jauhetulla espressokahvijauheella. Yläosa (C), jossa on toinen suodatin, ruuvataan tiukasti alaosaan kiinni. 

Lämmitettäessä pannua liedellä vesi alkaa kuumentua ja höyrystyä. Paineen kasvaessa vesihöyry pakottaa veden suodattimen putkeen ja ylöspäin kahvijauheen läpi. Lopulta kahvi kerääntyy yläosaan. Kun alaosa on lähes tyhjä vedestä, kuuluu pientä porisevaa ääntä. Tällöin pannu tulee poistaa liedeltä, jottei kahvi paahtuisi.

Mokkapannun toimintaperiaate.
Alumiininen mokkapannu.

Katso myös
----------

* Perkolaattori
* Kahvipannu
* Pressopannu
* Espresso

Lähteet
-------

* Rasmus Kjær. Jens Henrik Thomsen: *Kaffe*. Tanska: Aschehoug, 2004. ISBN 87-11-16796-3. (tanskaksi)

### Viitteet

1. ↑  The Secret History Of: Moka Express coffee maker *Independent*.  3.12.2010. Viitattu 6.2.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mokkapannu** Wikimedia Commonsissa

* Pannun valmistajan kotisivut
**Chhatrapati Shivajin kansainvälinen lentoasema** (marathiksi छ्त्रपती शिवाजी अंतरराष्ट्रीय विमानतळ) (IATA: **BOM**, ICAO: **VABB**), aikaisemmin Saharin kansainvälinen lentoasema, on lentoasema Mumbaissa, Intiassa. Lentoaseman lyhenne BOM tulee Mumbain aiemmasta nimestä Bombaysta. Lentoaseman kautta kulki noin 48,5 miljoonaa matkustajaa huhtikuun 2017 ja maaliskuun 2018 välisenä aikana. Lentoasema on maansa toiseksi vilkkain. Lentoasema syntyi kun Saharin kansainvälinen lentoasema ja Santa Cruzin kotimaan liikenteen lentoasema yhdistettiin ja nimettiin muinaisen Maratien keisarin, Chhatrapati Shivaji Bhoslen mukaan.

Lentoasema koostuu kahdesta terminaalista – terminaali 1 (Santa Cruz) kotimaan lennoille ja terminaali 2 (Sahar) kansainvälisille lennoille. Lentoasemalla on kaksi toisensa leikkaavaa kiitotietä, 09/27 ja 14/32. Kiitotie 14/32, 2 925 metriä, on ykkös- ja kakkosterminaalien välissä. Pääkiitotie, 09/27 3 445 metriä, leikkaa kiitotie 14/32:n terminaalirakennusten eteläpuolella.

Katso myös
----------

* Navi Mumbain kansainvälinen lentoasema

Lähteet
-------

1. 1 2  World Aero Data: CHHATRAPATI SHIVAJI INTL -- VABB World Aero Data.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 22.9.2013. (englanniksi)
2. ↑  Passengers (int'l+dom.) (PDF) Airports Authority of India. Viitattu 6.8.2018.
3. ↑  Delhi’s airport busier than Mumbai’s by 40 flights a day IndianExpress.com

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Chhatrapati Shivajin kansainvälinen lentoasema** Wikimedia Commonsissa

Lentoaseman lennojohtotorni
Bobon puhuma-alue keltaisella.
**Bobo** (*bobo madaré*) on Burkina Fasossa ja Malissa asuvien "mustien" bobojen (*bobo fing*) puhuma mandelainen kieli. Se jakautuu pohjoiseen ja eteläiseen kielimuotoon, jotka eivät ole keskenään täysin ymmärrettäviä.

Pohjoista boboa eli *konabéréa* puhutaan Burkina Fason Boucle du Mouhounin alueen Banwan ja Kossin provinsseissa sekä Malin rajaseudulla Sikasson alueen Yorosson piirissä ja Ségoun alueella. Sen puhujia on arvioitu olevan 35 000 Burkina Fasossa (vuonna 1995) ja 25 000 Malissa (vuonna 2007). Pohjoisen bobon puhujat käyttävät myös djulaa, bambaraa, bomua ja ranskaa.

Eteläistä boboa puhutaan Burkina Fason Boucle du Mouhounin alueen Banwan provinssissa sekä Estin ja Hauts-Bassinsin alueilla. Sen puhujämääräksi on arvioitu 181 000 henkeä (vuonna 2009). Kirjakielenä käytetään syabérén murretta. Eteläisen bobon puhujat osaavat myös djulaa ja ranskaa.

Bobo kuuluu mandelaisten kielten luoteisryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat soninke ja bozo. Boboksi kutsutaan myös "punaisten" (*bobo oule*) ja "valkoisten" (*bobo gbe*) bobojen puhumia bomua ja bwamua, jotka kuuluvat gurilaisiin kieliin.

Lähteet
-------

1. ↑  Ethnologue: Konabéré *ethnologue.com*. Viitattu 19.8.2016.
2. ↑  Ethnologue: Bobo Madaré, Southern *ethnologue.com*. Viitattu 19.8.2016.
3. ↑  *International encyclopedia of linguistics, second edition, vol. 2*, s. 120. New York: Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-516784-8.
4. ↑  *International encyclopedia of linguistics, second edition, vol. 3*, s. 2. New York: Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-516785-6.
Video: *Purulia Chau*
**Chhau**-tanssit ovat intialaisia tansseja. Ne ovat erikoinen sekoitus esi-hindulaista, hindulaista ja heimotanssityyliä. Chhauta tanssitaan viisi päivää kestävien Chaitra-parva festivaalien aikaan. Chaitra-parvan aikaan ihmiset kiittävät Shivaa ja Shaktia, eli maskuliinista ja feminiinistä prinsiippiä sekä luontoäidin anteliaisuutta ihmiselle. Festivaalit ovat yleensä huhtikuun puolivälissä. Chhau-tansseja näkee Länsi-Bengalin Puruliassa, Orissassa sijaitsevassa Mayurbhanjissa, Biharin Seraikellassa sekä joissakin etäisemmissä alueen kylissä.

Tanssi on eräänlainen festivaaliin kuuluva rituaali, joka alkaa ensimmäisenä päivänä sillä, että alimpan kastiin kuuluvat naiset tuovat joesta vettä saviruukuissa pyhälle paikalle ja alkavat tanssia villisti saavuttaen transsin. Shivalle annettujen eläinuhrien aikana ja sen jälkeen yöhön asti tanssii kolmetoista miestä jotka edustavat kaikkia kasteja.

Seuraavana päivänä teemana on Hanuman, ja kolmantena päivänä Krishna. Neljäs päivä on varattu Kalin juhlimiselle ja viimeinen päivä symboloi kuolemaa ja jälleensyntymää. Joka päivälle on omat tanssinsa. Viimeisen päivän tanssissa on kohtaus jossa päähenkilö on kääritty kääriliinaan ja valmis polttohaudattavaksi. Juuri kun tuli on syttymässä herää ruumis henkiin ja alkaa tanssia. Juhlan lopussa kaadetaan ensimmäisenä päivänä haetut pyhät vedet Shiva Lingamin, eli Shivaa, maskuliinista prinsiippiä symboloivan kivihahmon päälle.

Chhau-tanssissa on paikallisia eroavaisuuksia. Seraikellassa käytetään isoja paperimassasta tehtyjä vaaleanpunaiseksi värjättyjä naamioita kun taas Mayurbhanjissa tanssijat kävelevät hiilillä ja roikkuvat selkiinsä ripustetuista koukuista tulenlieskojen yllä.

Unesco tunnusti chhau-tanssin osaksi aineettoman kulttuuriperinnön luetteloa vuonna 2010.

Lähteet
-------

1. ↑  Culturalindia.net
2. ↑  Seasonsidia.com
3. ↑  Chhau dance *Unesco*. Viitattu 2.12.2020.
**Bocciassa** kilpailtiin **Rio de Janeiron 2016 kesäparalympialaisissa** 9:tta kertaa. Kilpailut käytiin 10.–16. syyskuuta. Turnauksia oli yhteensä seitsemän. Kilpailut käytiin Riocentrossa.

Mitaliyhteenveto
----------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Ei käytyjä kilpailuja* |

Kilpailut ja mitalistit
-----------------------

Kilpailut on jaettu vammaisuustason mukaan neljään sarjaan. Tasolla BC1 kilpailevat sellaiset CP-vammaiset, jossa vamma vaikuttaa koko kehoon ja voivat käyttää joko jalkoja tai käsiä pelaamiseen. Tällä tasolla saa käyttää apua. Seuraavalla tasolla BC2 urheilijat käyttävät käsiä pelaamiseen ja heillä on parempi toimintakyky suhteessa BC1-tasolle. BC3-tasolla urheilijoilla on joko CP-vamma tai muu tuki- ja liikuntaelinten sairaus eivätkä he voi joko heittää tai potkaista palloa, joten he saavat käyttää apuna ramppia. BC4-tasolla urheilijoilla ei ole CP-vammaa, mutta jokin muu tuki- ja liikuntaelinten sairaus kaikissa raajoissa. Heillä on samankaltainen toimivuus kuin BC2-tasolla. BC4-sarjassa kilpailevat muun muassa lihastaudeista ja neliraajahalvauksesta kärsivät urheilijat.

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| BC1, yksilö*tiedot* |  |  |  |
| BC2, yksilö*tiedot* |  |  |  |
| BC3, yksilö*tiedot* |  |  |  |
| BC4, yksilö*tiedot* |  |  |  |
| BC1-2, joukkue*tiedot* |  |  |  |
| BC3, pari*tiedot* |  |  |  |
| BC4, pari*tiedot* |  |  |  |

Lähteet
-------

1. ↑  Paralympic Schedule rio2016.com.  Arkistoitu 20.9.2016. Viitattu 5.9.2016. (englanniksi)
2. ↑  About Boccia GBBoccia. Viitattu 5.9.2016. (englanniksi)
**Esikoinen** on ihminen, joka on vanhempiensa vanhin lapsi. Varsinkin aikaisemmin sanaa *esikoinen* saatettiin kuitenkin käyttää niin, että esikoinen on aina miespuolinen ja vanhempiensa ensimmäinen poika on esikoinen, vaikka hänellä olisi vanhempia sisaria. Muun muassa Raamatussa sanaa esikoinen käytetään näin.

Esikoisen asemaa on usein korostettu. Esikoisella on voinut olla oikeus esimerkiksi tavallista suurempaan perintöosaan. Useimmissa monarkioissa kruunun perii yleensä esikoinen. Aikaisemmin tässä esikoisuus käsitettiin aina niin, että esikoinen voi olla vain miespuolinen, mutta nykyään monissa monarkioissa on siirrytty sukupuolesta riippumattomaan kruununperimysjärjestykseen, jolloin kruunun perii monarkin vanhin lapsi sukupuolestaan riippumatta.

Tutkimusten mukaan esikoiset ovat myös tunnollisempia ja vastuullisempia kuin myöhemmin syntyneet. Vastuunkantaminen vaikuttaa helposti esikoisten ammatinvalintaan. Heitä päätyy tyypillisesti esimerkiksi opettajiksi ja hoiva-alalle. Esikoisilla on myös taipumus hakeutua esimiestyöhön.

Suurperheissä syntymäjärjestyksen on havaittu liittyvän jopa älykkyyteen. Jos perheessä on esimerkiksi kymmenen lasta, niin pienimmille riittää paljon vähemmän huomiota. Etelä-Amerikasta on tutkimustietoa, että suurperheissä lasten älykkyystaso on sitä matalampi mitä myöhempänä lapsi on syntymäjärjestyksessä.
Kirsti Kasnio ylioppilaana keväällä 1958.
**Kirsti Kasnio** (10. marraskuuta 1937 Jyväskylä – 7. toukokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, lavastaja-puvustaja ja muotisuunnittelija. Taiteellisesti lahjakkaan Kasnion työura jakautui kolmeen tutkintoon ja jaksoon: lähes 30-vuotiseen arkkitehdinuraan, sen jälkeen lavastajan- ja puvustajantyöhön Helsingin eri teattereissa sekä lopuksi omassa designstudiossa tehtyyn uraan suomalaisen juhlamuodin suunnittelijana.

Venäläis-suomalaiseen sukuun perheen neljäntenä lapsena syntynyt Kasnio kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan tyttölyseosta vuonna 1958 ja aloitti samana syksynä arkkitehtiopinnot Teknillisessä korkeakoulussa Otaniemessä. Arkkitehdiksi hän valmistui 1967. 1990-luvun lama päätti Kasnion uran arkkitehtina ja hän hakeutui Taideteolliseen korkeakouluun lavastustaiteen linjalle, josta hän valmistui vuonna 1998. Kasnion lavastus- ja puvustustöitä olivat muun muassa *Niskavuoren Heta* Kansallisteatterissa (1998), *Osiris* Kansallisoopperassa (2003) ja *På fullt allvar* Lilla Teaternissa 2007.

2000-luvun vaihteessa Kasnio palasi jälleen Taideteolliseen korkeakouluun ja valmistui vaatetussuunnittelijaksi Muoti- ja tekstiilitaiteen osastolta vuonna 2002. Jo opiskeluaikana hän voitti Harakka-puvullaan Stockmannin järjestämän Millenium-iltapukukilpailun. Tyypillistä hänen suunnittelulleen olivat kantajansa kauneutta korostavat ilta- ja juhlapuvut, joiden tunnusomaisena valmistustekniikkana oli yleensä pliseeraus, sekä ylelliset turkisasusteet. Kasnio tuli tunnetuksi erityisesti itsenäisyyspäivän vastaanotoille suunnittelemistaan iltapuvuista, joita oli muun muassa Tarja Halosen, Marja Tiuran, Mari Kiviniemen ja Sari Sarkomaan yllä. 

Opetus- ja kulttuuriministeriö myönsi Kirsti Kasniolle vuonna 2010 taiteilijaeläkkeen tunnustukseksi luovasta työstä Suomen kulttuurin hyväksi.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Kirsti Kasnion muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.

Kirjallisuutta
--------------

* Koskennurmi-Sivonen, Ritva: *Kirsti Kasnio – muodin arkkitehti*. Tekstiilikulttuuriseuran julkaisuja, 7. Helsinki: Tekstiilikulttuuriseura, 2015. ISSN 1799-3962. ISBN 978-951-96080-5-1. Teoksen verkkoversio.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Santa Ratniece** (s. 22. maaliskuuta 1977 Jelgava) on latvialainen säveltäjä.

Ratniece opiskeli pianonsoittoa Valmierassa ja valmistui vuonna 1996 Emīls Dārziņš -musiikkikoulusta, jossa hänelle opetti musiikin teoriaa ja sävellystä Imants Zemzaris. Latvian Jāzeps Vītols -musiikkiakatemiasta hän valmistui musikologian opintojen osalta vuonna 2000 ja sävellysopinnoistaan Romualds Kalsonsin johdolla vuonna 2002. Keväällä 2002 hän opiskeli Erasmus-ohjelman avulla David Rowlandin johdolla Enschedessä, Alankomaissa. Taiteiden maisterin oppiarvon Ratniece sai vuonna 2007 opiskeltuaan Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa Helena Tulven johdolla.

Ratniecesta tuli vuonna 2006 Latvian säveltäjäliiton jäsen. Hänen teoksiaan on esitetty eri puolilla maailmaa. Esittäjien joukossa ovat olleet Latvian radion kuoro, Altera Veritas, Ensemble Nove, Diference-jousikvartetti, Sinfonietta Riga, NYYD, Resonabilis-ensemble, Kadri-Ann Sumera, Andres Kontus, Iris Oja, Deutsch-Skandinavische Jugend-Philharmonie, Ensemble Reflexion K, Arditti-kvartetti, Charles Matthews, Nederlands Kamerkoor, Quatuor Molinari ja Sydney Symphony Fellows.

Ratniece sai vuonna 2004 Kansainvälisen säveltäjärostrumin ensipalkinnon Pariisissa alle 30-vuotiaiden kategoriassa teoksella *sens nacre*. Kuorosävellys *Saline* oli valittujen teosten joukossa vuoden 2008 säveltäjärostrumissa ja orkesteriteos *Shant Nadi* vuoden 2012 säveltäjärostrumissa. Ratniece on saanut muun muassa Latvian vuosittaiset kulttuuripalkinnot vuosina 2006 ja 2014 sekä ollut teoksillaan ehdolla Latvian suuren musiikkipalkinnon saajaksi. Kesällä 2013 hän teki ensimmäisen Yhdysvaltain-kiertueensa. Albumi *Seven Responses*, jolle hän sävelsi, sai Grammy-palkintoehdokkuuden.

Useat Ratniecen sävellyksistä, kuten *Saline*, *Hinrodelles du Coeur* (2007), *horo horo hata hata* (2008), *Chu Dal* (2009), *Fuoco Celeste* (2011), *Nada el layli* (2015) ja *Vigilia del mattino* (2017) ovat Latvian radion kuorolle omistettuja. Vuonna 2011 Kaspars Putniņš johti Latvian kansallisoopperassa Ratniecen ensimmäisen näyttämöteoksen, multimediaoopperan *War Sum Up* kantaesityksen. Sittemmin oopperaa on esitetty eri puolilla maailmaa. Kronos-kvartetti on tilannut Ratniecelta teoksen *Silsila*, joka kantaesitettiin lokakuussa 2014, ja Kiinan kulttuuriministeriön tilaustyönä hän sävelsi teoksen *Morning Rain*, joka kantaesitettiin Pekingissä lokakuussa 2017. Ratniecella on ollut residenssejä KulturKontakt Austriassa (2017) sekä Visbyn kansainvälisessä säveltäjäkeskuksessa (2013, 2015, 2017).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Santa Ratniece (Arkistoitu – Internet Archive) Musica Baltica
2. 1 2  Santa Ratniece (Arkistoitu – Internet Archive) International Society for Contemporary Music


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Annika Viilo** (o.s. *Heino*, s. 12. marraskuuta 1965) on suomalainen suunnistaja ja moninkertainen MM-mitalisti.

Viilo osallistui MM-kilpailuihin ensimmäisen kerran Ranskan Gerardmerissä vuonna 1987, jolloin hän toi Suomen naisten viestijoukkueen maaliin neljäntenä. Ensimmäisen arvokisamitalinsa hän sai Ruotsissa Skövden MM-kisoissa vuonna 1989 suunnistettuaan kolmannen osuuden Suomen pronssia saaneessa viestijoukkueessa. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli 11:s.

Yhdysvaltojen West Pointin MM-kilpailuissa vuonna 1993 Viilo saavutti hopeaa normaalimatkalla hävittyään vajaat kaksi minuuttia Marita Skogumille. Viestissä hän suunnisti kolmannen osuuden Suomen joukkueessa, joka sijoittui alun perin kolmanneksi, mutta nousi hopealle, kun toiseksi sijoittunut Norja hylättiin Torunn Fosslin jäätyä kiinni dopingista.

Viilo suunnisti ankkuriosuuden Saksan Detmoldin vuoden 1995 MM-kilpailuissa, joissa Suomen joukkue voitti viestin maailmanmestaruuden runsaan puolentoista minuutin erolla Ruotsiin. Normaalimatkalla hän sijoittui 43:nneksi.

Viilo päätti arvokisauransa vuoden 2001 Tampereen MM-kisojen pikamatkan 19. sijaan. Uransa jälkeen hän on toiminut liikunnan ja terveystiedon opettajana Tampereen Kansainvälisessä koulussa. Viilo on jatkanut kilpailemista myös senioriurheilijana. Vuosina 2011 ja 2012 hän oli yli 45-vuotiaiden naisten sarjoissa Suomen ranking-kärjessä.

Viilo on kilpaillut senioriurheilijana myös yleisurheilussa. Muun muassa 18.11.2017 Viilo juoksi N50-sarjan 3000 metrin halli-SE:n Ruotsin Örebrossa. Uusi SE-aika on 11.02,87.

Lähteet
-------

1. ↑  World Orienteering Championships 1987 *Orienteering.org*. Viitattu 9.7.2014. (englanniksi)
2. ↑  World Orienteering Championships 1989 *Orienteering.org*. Viitattu 9.7.2014. (englanniksi)
3. ↑  World Orienteering Championships 1993 *Orienteering.org*. Viitattu 9.7.2014. (englanniksi)
4. ↑  World Orienteering Championships 1995 *Orienteering.org*. Viitattu 9.7.2014. (englanniksi)
5. ↑  World Orienteering Championships 2001 *Orienteering.org*. Viitattu 9.7.2014. (englanniksi)
6. ↑  Tampereen kansainvälinen koulu: Opettajat 2013–2014 Tampereen kaupunki. Viitattu 9.7.2014.
7. ↑  Rankilistat Viilo Annika Suomen Suunnistusliitto. Viitattu 23.11.2013.
8. ↑  Annika Viilolle 3000m halli-SE *www.kuntopirkat.fi*.  Arkistoitu 8.3.2018. Viitattu 8.3.2018.
**Hilja Karttunen** (21. huhtikuuta 1886 Kuusjärvi – 3. heinäkuuta 1944 Tornio) oli suomalainen opettajaseminaarin harjoituskoulun opettaja. 

Karttunen valmistui opettajaksi Sortavalan seminaarista 1912 ja suoritti myöhemmin myös yliopistollisia tutkintoja sekä teki opintomatkoja ulkomaille. Hän oli opettajana Sortavalan kiertokoulunopettajien valmistuslaitoksessa, kansakoulun opettajana Kivennavan kirkonkylässä ja Kuopiossa sekä opettajana Sortavalan tyttöharjoituskoulun yhdistetyillä luokilla. Vuodesta 1921 alkaen hän oli Sortavalan seminaarin poikaharjoituskoulun alkeisluokkien opettajana. Kun harjoituskoulu Moskovan rauhan seurauksena lakkautettiin vuonna 1940 Karttunen siirtyi alakouluseminaarin opettajaksi Tornioon. Hän oli toimittamassa Alakansakoulu-lehteä ja julkaisi lehtikirjoituksia sekä laulukirjoja. Karttunen johti Sortavalassa myös pikkulottatoimintaa.

Julkaisuja
----------

* *Mitä me laulaisimme? : alakansakoulun laulukirja*. WSOY 1927
* *Pikku-lottien laulukirja* ; toim. Hilja Karttunen. Lotta-Svärd julkaisu 36. Sortavala 1938, uusi painos nimellä *Pikkulottien laulukirja*. Lotta-Svärd yhdistyksen keskusjohtokunta, Helsinki 1940, 1942
* *Ohjelma Pikkulottien vanhempainjuhlaan*. Lotta-Svärd julkaisu 45. Helsinki 1939
* *Pikkulottien lausuntaohjelmistoa* ; koonn. Hilja Karttunen. Lotta-Svärd julkaisu 43. Helsinki 1939
* *Lottatyttöjen laulukirja* ; toim. Hilja Karttunen ja Kerttu Kuosmanen. Lotta-Svärd julkaisu 36. Helsinki 1944

Lähteet
-------

1. 1 2  50 vuotta, Laatokka 21.04.1936, nro 43, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Muistosanoja Sortavlan seminaarin opettajista, Laatokka 04.08.1944, nro 175, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot