recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Armenian lippu  
 mittasuhteet: 1:2  
 Värien symbolit:  
   punainen kuvaa auringon energiaa ja itsenäisyystaistelussa vuodatettua verta  
  sininen on taivaan ja kirkkaan taivaan väri  
   oranssi kuvaa sadon siunauksellisuutta elonkorjuussa
**Armenian lippu** (arm. Հայաստանի դրոշը, *Hayastani drošë*) on Armenian tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se koostuu kolmesta samanlevyisestä vaakaraidasta väreiltään ylhäältä alas punainen-sininen-oranssi. Armenian korkein neuvosto otti lipun käyttöön 24. elokuuta 1990 ja 15. kesäkuuta 2006 Armenian parlamentti hyväksyi *lain Armenian kansallislipusta*.

Historiansa aikana Armenialla on ollut käytössään useita erilaisia lippuja. Antiikin aikana armenialaiset dynastiat käyttivät lipuissaan erilaisia niitä edustavia symbolisia eläimiä. 1900-luvulla Armeniaa edustivat useat eri neuvostotyyliset liput.

Värit
-----

Koska Armenian laki ei määrittele lipussa käytettyjen punaisen, sinisen ja oranssin sävyjä, lipusta on yleisessä käytössä kaksi eri versiota. Näistä yleisemmässä värit ovat kirkkaat, harvinaisemmassa taas haalistuneemmat. Seuraavassa taulukossa on suurpiirteiset RGB-arvot kahdessa eri versiossa käytetyille väreille:

|  | Yleisempi versio | Harvinaisempi versio |
| --- | --- | --- |
|  |  |  |
| Punainen | 255-0-0 | 216-28-63 |
| Sininen | 0-0-170 | 85-117-196 |
| Oranssi | 255-153-0 | 239-107-0 |
|

Aikaisemmat versiot
-------------------

* Transkaukasuksen federaation lippu 1918Transkaukasuksen federaation lippu 1918
* Armenian sosialistinen neuvostotasavalta 1952–1991Armenian sosialistinen neuvostotasavalta 1952–1991

Lähteet
-------

1. ↑  Johnson Barker, Brian: *Maailman liput*, s. 67. Gummerus, 2006. ISBN 951-20-7135-5.
2. ↑  The Evolution of the Armenian Flag Armenianheritage.com. Viitattu 18. helmikuuta 2007.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Armenian liput**.
* The Evolution of the Armenian Flag (englanniksi)
* Armenian lippuja (venäjäksi)
* Armenica.org – Armenian lipun ja vaakunan symbolien merkitykset (englanniksi)

Aasian valtioiden liput

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Afganistan | Arabiemiirikunnat | Armenia | Azerbaidžan | Bahrain | Bangladesh | Bhutan | Brunei |
| Etelä-Korea | Filippiinit | Georgia | Indonesia | Intia | Irak | Iran | Israel |
| Itä-Timor | Japani | Jemen | Jordania | Kambodža | Kazakstan | Kiina | Kirgisia |
| Kuwait | Laos | Libanon | Malediivit | Malesia | Mongolia | Myanmar | Nepal |
| Oman | Pakistan | Pohjois-Korea | Qatar | Saudi-Arabia | Syyria | Singapore | Sri Lanka |
| Tadžikistan | Taiwan | Thaimaa | Turkki | Turkmenistan | Uzbekistan | Venäjä | Vietnam |
**Eero Olavi Bister** (15. marraskuuta tai 25. marraskuuta 1919 Suontaka, Valkjärvi – 11. toukokuuta 2003 Kouvola) oli suomalainen viulisti ja kapellimestari. Hän sai vuonna 1982 musiikkineuvoksen arvonimen.

Bister sai viuludiplominsa Onni Suhosen johdolla opiskeltuaan Sibelius-Akatemiasta vuonna 1948. Orkesterinjohtoa hän opiskeli Jussi Jalaksen ja Ulf Söderblomin johdolla. Vuosina 1947–1970 Bister työskenteli Tampereen kaupunginorkesterin konserttimestarina ja vuosina 1970–1982 Kouvolan kaupunginorkesterin kapellimestarina. Hän teki myös opetustyötä Tampereen konservatoriossa ja Pohjois-Kymen musiikkiopistossa.

Bisterin pojasta Hannu Bisteristä tuli pianisti ja kapellimestari.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo
2. 1 2  Kehitti Kouvolan kaupunginorkesteria Helsingin Sanomat


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Albay** oli Espanjan laivaston vuonna 1885 valmistettu Albay-luokan tykkivene, joka oli suunniteltu palvelemaan Filippiineillä.

Valmistus
---------

Espanjan siirtomaahallinto Filippiineillä tilasi aluksen Cavitesta Filippiineiltä, missä köli laskettiin 1885. Joidenkin lähteiden mukaan alus tilattiin Whampoa Dock Companyltä Hong Kongista ja olisi valmistettu telakan toimeksiannosta Shanghaissa. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna ja se valmistui 1886.

Palvelus
--------

Espanjan-Yhdysvaltain sodassa alus oli Filippiineillä kohtaamatta Yhdysvaltain laivastoa. Useiden muiden tykkiveneiden tavoin alus oli Zamboangalla Mindanaossa.

Yhdysvaltain asevoimien ja Emilio Aguinaldon johtamien aseistettujen filippiiniläisryhmien väliset sotatoimet alkoivat Manilan ympäristössä 4. helmikuuta 1899. Yhdysvaltain Aasian laivue tarvitsi siten matalakulkuisia tykkiveneitä tukeakseen maajoukkojen taistelua. Espanjan ja Yhdysvaltain välisen sodan päättänyt rauhansopimus mahdollisti Yhdysvaltain maavoimille tehdä sopimuksen Espanjan laivaston Zamboangalla olleiden tykkiveneiden lunastamisesta.

### USS Albay

Yhdysvaltain sotaministeriö osti 2. toukokuuta 1899 Zamboangalta kolme höyrypurtta ja kymmenen tykkivenettä yhtenä *Albay*, jonka lunastus hinta oli 315 000 dollaria. Alukset siirrettiin laivastolle samasta hinnasta. Alus liitettiin 21. toukokuuta Yhdysvaltain laivastoon nimellä *USS Albay*. Aluksen päälliköksi siirrettiin panssarikansiristeilijä *USS Baltimorelta* aliluutnantti Michael J. McCormack.

Alus poistettiin palveluksesta 13. helmikuuta 1904 Cavitessa ja myytiin 8. kesäkuuta 1906.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Albay
2. 1 2  spanamwar.com
**Eero Aaku** (12. heinäkuuta 1898 Loimaa – 8. huhtikuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen pankkiylitarkastaja.

Aaku syntyi maanviljelijäperheeseen ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1918. Hän suoritti vuonna 1921 korkeakoulun päästötutkinnon, joka vastasi myöhempää ekonomin tutkintoa. Aaku työskenteli Osuuskassojen Keskus Oy:n tilasto-osaston hoitajana vuosina 1921–1927 ja opiskeli työn ohessa valmistuen kauppatieteiden kandidaatiksi 1927 Helsingin kauppakorkeakoulusta.

Suomessa säädettiin vuonna 1922 laki pankkiyhtiön toiminnan valvonnasta, minkä seurauksena valtiovarainministeriön alaisuuteen luotiin pankkitoimintaa valvova pankkitarkastusvirasto. Aaku työskenteli taloudellisena pankkitarkastajana vuosina 1927–1953, minkä jälkeen hänestä tuli pankkitarkastusviraston päällikkö virkanimikkeellä pankkiylitarkastaja.

Aaku kirjoitti kaksi tutkimusta suomalaisesta liikepankkijärjestelmästä. 1930-luvun pulakausi aiheutti pankeille ongelmia, joiden myötä Aaku tarkasteli liikepankkien tuloksia ja julkaisi vuonna 1937 suppean tutkimuksen *Liikepankkien voitot ja tappiot vuosina 1862–1935*. Vuonna 1957 ilmestyi laajempi 300-sivuinen teos suomalaisen liikepankkilaitoksen historiasta, joskin vain Suomen Pankkiyhdistyksen rahoittamana monisteena.

Aaku palveli talvi- ja jatkosodassa komppanian päällikkönä. Hän oli reservin kapteeni (1940).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Vihola, Teppo: Aaku, Eero (1898–1959) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  14.6.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 25.3.2016.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Armenian risti.
**Armenian risti** on symboli, jonka sakaroiden päässä ovat kaksoiskärjet. Armenian ristissä alempi sakara on tavallisesti hieman pitempi kuin ylemmät. Vaihtoehtoinen nimi on **Sirounin risti**, joka tulee armenialaisen tytön nimestä, jossa "siroun" tarkoittaa ihastuttavaa.

Armenian kristinuskossa siihen yhdistyi kristitty risti, jota käytettiin usein keskiajalta alkaen khatškareissa eli ristikivissä. Ne ovat vapaana seisovia, tuffiin kaiverrettuja kiviä, jotka ovat usein hyvin koristeltuja.

Kuviointi
---------

Khatškar Arzakanissa, Armeniassa.
Armeniasta tuli ensimmäinen kristinuskon omaksunut maa neljännellä vuosisadalla. Armenian risti heijastaa noina aikoina suosittuja ornamentteja, kiertyviä viini- ja kukkaköynnöksiä. 

Alkuperäisissä ristikivissä on melkein poikkeuksetta mutkikkaita koristeleikkauksia, kuten Kelttiläisten solmujen yhteen punoutuvissa kuvioissa.

Alkuperä
--------

Vishapakareita Goghtin kylän lähellä Armeniassa.
Armeniassa oli vanhoja, pakanallisilta ajoilta peräisin olevia megaliitteja lohikäärmekiviä (vishapakar) järvien ja jokien läheisyydessä. Näitä lohikäärmeen tai kalan muotoisia vishapakareita veistettiin ja pystytettiin tuhansia vuosia ennen kristittyjä khatškar-kiviä. 

Kalan muotoiset vishapakarit kehittyivät khatškareiksi, mutta niiden Elämän ja Viisaudenpuun tulkintana säilyi kalan pyrstö. Lisäksi säilyi tasasivuinen geometria, joka symbolisoi harmoniaa. Tasasivuinen geometria on tyypillistä kaukasialaiselle taiteelle, kuten kuvio kazakkipaimentolaisten hevosen satulahuovassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Armenian Cross *www.seiyaku.com*. Viitattu 11.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Armenian risti** Wikimedia Commonsissa
**Kevyt osasto 10** oli Keski-Suomen sotilasläänin perustama, joka taisteli talvisodassa 1939–1940. Sen miehistö oli koottu pääosin Keuruun, Multian ja Pihlajaveden reserviläisistä. Osasto perustettiin ylimääräisten harjoitusten yhteydessä Keuruulla ja se taisteli Taipaleen alueella 10.Divisioonan osana

Varustaminen
------------

Kev.Os10 pyrittiin varustamaan määrävahvuiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen rykmentti ei niitä saavuttanut.

Yksiköt
-------

* EK
* PPK
* Esk

Komentaja(t)
------------

Kevyt Osaston komentajana toimi:

- 9.10.1939 – 20.2.1940 ratsumestari Werner Walden

- 24.2 alkaen majuri Huldén

Polkupyöräkomppanian päällikkönä toimi perustamisvaiheessa luutnantti Helge Stewen ja 19.10 alkaen vänrikki Vaarnamo

Eskatroonaan päällikkönä toimi luutnantti Tauno Larjo.

Keskittäminen
-------------

Kev.Os10 keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen (Sakkola) 12.10.1939 10.Divisioonan mukana.

Taistelut
---------

Sortanlahti-Volossula-Kirvesmäki-Linnakangas

Lähteet
-------

* Sotatieteen laitos: Talvisodan historia. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1991. ISBN 951-0-17565-X.
* Kimmo Sorko: Taipaleen päiviä, Talvisota itä-Kannaksella 1939-1940. Jyväskylä: Historiatyörymä, 2010 ISBN 978-952-92-6803-0
* Sotatieteen laitos: "Talvisodan historia" osa 1 s.117
Arthur Rackham: Alberich.
**Alberich** oli merovingiajan germaanikansojen taruissa velho ja kääpiöiden kuningas. Hän esiintyy taruissa myös nimillä **Oberon** tai **Alberon**. Alberichilla oli kyky muuttua näkymättömäksi. Hänen nimensä tarkoittaa "haltijoiden kuningas" tai "maahisten kuningas" (*elbe rex*).

Ranskalaisessa keskiaikaisessa runoelmassa *Huon de Bordeaux* hahmo on nimeltään Oberon, metsässä asuva kääpiökuningas, joka auttaa taikavoimillaan sankaria mahdottomalta näyttävässä tehtävässä. Shakespeare sai runoelman englanninnoksesta vaikutteita ja lainasi hahmon nimen ja haltija-aiheen Kesäyön unelma -näytelmäänsä. Nibelungein laulussa Alberich on Nibelungein aarretta vartioiva kääpiö, jonka Siegfried voittaa. Siegfried pakottaa Alberichin luovuttamaan näkymättömyysviittansa. Richard Wagnerin Nibelungin sormus -oopperasarjassa Alberich on nibelungien johtaja ja Reininkulta-aarteen vartija. Alberich on oopperasarjassa synkempi hahmo kuin vanhoissa taruissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Oberon *Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica Online*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 3.2.2016. (englanniksi)
**Botlih** (ven. Бо́тлих) on kylä Dagestanin länsiosassa Venäjällä. Se sijaitsee Andijskoje Koisu -joen laaksossa 252 kilometriä Mahatškalasta lounaaseen. Kylä on Botlihin piirin keskus. Asukkaita on noin 13 000 henkeä (vuonna 2008).

Botlih on länsi-Dagestanin suurin kylä. Se koostuu kolmesta osasta. Vanhan kylän lähellä on 1970-luvulla rakennettu asuinalue, jossa sijaitsee suurin osa virastoista, yrityksistä ja muista laitoksista. Kolmen kilometrin päässä on vuosina 2005–2008 rakennettu varuskunta-alue.

Kanta-asukkaat ovat botlihin kieltä puhuvia botliheja. Heidän lisäkseen kylässä asuu mm. andeja, bagulaleja, godobereja, karatoja, tšamalaleja ym. alueen pienten kansojen edustajia. Virallisesti heitä kaikkia on pidetty avaareina.

Perinteisiä elinkeinoja ovat puutarhanhoito, terassiviljely ja karjanhoito. Botlihissa toimii radiotekninen, asvaltti- ja säilyketehdas. Palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa, kolme keskikoulua, ammattikoulu, poliklinikka, sairaala ja neljä kirjastoa. Kylässä on kaksi moskeijaa.

Toinen Tšetšenian sota sai alkunsa tšetšeenitaistelijoiden Botlihiin vuonna 1999 tekemästä hyökkäyksestä.

Aiheesta muualla
----------------

* Botlihin kylän sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Jonne Kemppainen** (s. 16. helmikuuta 1986 Kuopio) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Joensuun Mailaa Hän pelasi Superpesiksessä kaudet 2010 ja 2011
Pattijoen Urheilijoissa, jossa saavutti 2011 pronssimitalin. Kaudet 2012 ja 2013 hän pelasi Kankaanpään Mailassa. Pelatessaan KaMan joukkueessa 2013 Kemppainen pelasi uransa toistaiseksi ainoan Itä-Länsi-ottelunsa. Kaudesta 2014 lähtien Kemppainen on edustanut JoMaa, jossa on saavuttanut neljä peräkkäistä Superpesiksen pronssia sekä Suomen-mestaruuden kaudella 2018.

30.7.2018 mennessä pelaamissaan 257 Superpesiksen runkosarjaottelussa Kemppainen on lyönyt 10 kunnaria ja 91 tavallista juoksua, tuonut 225 juoksua ja kerännyt 910 kärkilyöntiä. 52 pudotuspeliottelussa Kemppainen on lyönyt 9 ja tuonut 35 juoksua sekä kerännyt 154 kärkilyöntiä.

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 1 SM-kulta: 2018

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Joensuun Maila miesten Superpesiksen uusi hallitsija – seurahistorian ensimmäinen mestaruus!  16.9.2018. Pesäpalloliitto. Viitattu 26.10.2018.
3. ↑
4. ↑  Joensuun Maila miesten Superpesiksen uusi hallitsija – seurahistorian ensimmäinen mestaruus!  16.9.2018. Pesäpalloliitto. Viitattu 26.10.2018.
Botlihin piiri Dagestanin kartalla.
**Botlihin piiri** (ven. Ботлихский район, *Botlihski raion*, avaariksi Болъихъ район, *Bolih raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanissa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 640 neliökilometriä. Asukkaita on 52 600 henkeä (vuonna 2009).

Botlihin piiri sijaitsee Dagestanin länsiosan vuoristoalueella Andijskoje Koisu -joen laaksossa. Se rajoittuu pohjoisessa Tšetšenian tasavaltaan, idässä Gumbetin ja Hunzahin piireihin, etelässä Ahvahin piiriin ja lännessä Tsumadan piiriin. 

Piiriin kuuluu 20 maalaiskuntaa: Alak, Andi, Ansalta, Ašali, Botlih, Gagatli, Godoberi, Heleturi, Kižani, Kvanhidatli, Miarso, Muni, Nižneje Inhelo, Rahata, Rikvani, Šodroda, Tando, Tloh, Tšanko ja Zilo. Hallinnollinen keskus on Botlihin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 36.

Seudun kanta-asukkaita ovat andilaisia kieliä puhuvat andit, botlihit ja godoberit. Virallisesti heitä on pidetty avaareina.

Pääelinkeinoja ovat maanviljely, puutarhanhoito ja karjatalous. Teollisuutta edustaa maataloustuotteiden jalostus ja Botlihin radiotekninen tehdas.

Nähtävyyksiä ovat 1400–1500-luvulla rakennettu Munin kylän puolustustorni, Andijskoje Koisun ylittävä silta, Preobraženskin linnake Inhelon kylän lähellä, vanhat moskeijat ja asuinrakennukset.

Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen *Gudulli* ("Ystävyys").

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 24.12.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Botlihin piirin sivusto (venäjäksi)

Dagestanin piirit ja *kaupunkipiirit*
Agul | 
Ahty | 
Ahvah | 
Akuša | 
Babajurt | 
Bežtan osa-alue | 
Bolith | 
Buinaksk | 
*Buinaksk* | 
*Dagestanskije Ogni* | 
Dahadajev | 
Derbent | 
*Derbent* | 
Dokuzpara | 
Gergebil | 
Gumbet | 
Gunib | 
Hasavjurt | 
*Hasavjurt* |
Hiv | 
Hunzah | 
*Izberbaš* | 
*Južno-Suhokumsk* | 
Kaitag | 
Kajakent | 
Karabudahkent | 
*Kaspijsk* | 
Kazbek | 
Kiziljurt | 
*Kiziljurt* | 
Kizljar | 
*Kizljar* | 
Kul | 
Kumtorkala | 
Kurah | 
Lak | 
Levaši | 
Magaramkent | 
*Mahatškala* | 
Nogai | 
Novolak | 
Rutul | 
Šamil | 
Sergokala | 
Suleiman Stalski | 
Tabasaran | 
Tarumovka | 
Tljarata | 
Tšaroda | 
Tsumada | 
Tsunta | 
Untsukul
**La Femme de mon pote** on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut Bertrand Blierin ohjaama ranskalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Isabelle Huppert, Coluche ja Thierry Lhermitte. Elokuvan käsikirjoittajina olivat Bertrand Blier ja Gérard Brach ja tuottajina Claude Berri ja Alain Sarde.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Viviane Arthaud (Isabelle Huppert) on viehättävä pariisitar, joka etsii jotain hauskanpitoa lomallaan Courchevelin talviurheilukeskuksessa. Hän aloittaa suhteen hyvännäköisen Pascal Saulnier -nimisen urheiluvaatemyyjän (Thierry Lhermitte) kanssa, mutta samaan aikaan Viviane on lumoutunut myös yökerhon tiskijukasta, Mickystä (Coluche). Pian selviää, että Pascal ja Micky ovat keskenään parhaita ystäviä, jotka molemmat rakastuvat Vivianeen.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Viviane Arthaud
  |
|  Coluche  | … |  Micky
  |
|  Thierry Lhermitte  | … |  Pascal Saulnier
  |
|  François Perrot  | … |  tohtori
  |
|  Daniel Colas  | … |  hurmaaja
  |
|  Frédérique Michot  | … |  tyttö diskossa
  |
|  Farid Chopel  | … |  huligaani
  |

Tuotanto
--------

*La Femme de mon pote* kuvattiin Courchevelin talviurheilukeskuksessa, joka sijaitsee Saint-Bon-Tarentaisen kunnassa Savoiessa. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Sara Films ja Renn Productions.

Julkaisu
--------

*La Femme de mon pote* sai ensi-iltansa Ranskassa 31. elokuuta 1983 ja oli AMLF:n teatterilevittämä. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 1 485 746 katsojaa.

*La Femme de mon pote* julkaistiin Ranskassa DVD:lle 10. syyskuuta 2003.

Lähteet
-------

1. 1 2  LA FEMME DE MON POTE *allocine.fr*. Allocine.fr. Viitattu 4.3.2017. (ranskaksi)
2. 1 2 3  La Femme de mon pote *unifrance.org*. Unifrance.org. Viitattu 4.3.2017. (ranskaksi)
3. ↑  La femme de mon pote (1983) *imdb.com*. IMDb.com. Viitattu 4.3.2017. (englanniksi)
4. 1 2  LA FEMME DE MON POTE *jpbox-office.com*. JP’s Box-Office.com. Viitattu 4.3.2017. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *La Femme de mon pote* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *La Femme de mon pote* AllMoviessa. (englanniksi)
* *La Femme de mon pote* AlloCinéssä (ranskaksi)
* *La Femme de mon pote* UniFrancessa (ranskaksi)
**Crazyhouse** on shakkivariantti, jota pelataan kahden pelaajan välillä. Siinä käytetään samaa lautaa ja samoja nappuloita kuin normaalissa shakissa, mutta vastustajalta löydyt nappulat saa itselleen reserviin. Reservistä voi sitten omalla vuorollaan asettaa nappulan haluamalleen tyhjälle ruudulle, kuitenkaan sotilaita ei saa laittaa ensimmäiselle tai kahdeksannelle riville.

Peli päättyy, kuten normaalissakin shakissa, mattiin, pattiin, sovittuun tasapeliin tai aseman toistumiseen. Aseman toistumisessa otetaan huomioon myös reservissä olevat nappulat.

Nappuloiden arvona pidetään yleisesti seuraavaa:

* Sotilas - 1
* Ratsu - 2
* Lähetti - 2
* Torni - 2-3
* Daami - 4

Daamin ja tornin normaalia shakkia heikompi pistemäärä johtuu siitä, että loppupeliä ei esiinny Crazyhousessa, ja lauta on aina ruuhkainen nappuloista. Myös nappuloiden liikkuvuus on sama reservistä tiputtaessa, ja sotilaat ylentyvät helpommin.

Pelejä muistiin merkittäessä nappulan pudottamista tyhjälle ruudulle merkitään yleensä @-merkillä. Esimerkiksi 4. R@g5 tarkoittaa, että valkea pelaaja pudottaa neljännellä siirrollaan reservistään ratsun ruutuun g5.

Katso myös
----------

* Tandemshakki

Lähteet
-------

* Wildchess
* Chessvariants

Aiheesta muualla
----------------

* Zhouse Challenger (Arkistoitu – Internet Archive) Ladattava Crazyhousea pelaava ohjelma
* FICS Internetsivusto, jossa voi pelata Crazyhousea
**Botlihit** (botlihiksi буйхади, *buihadi*) ovat andilaista botlihin kieltä puhuva kansa Dagestanissa Venäjällä. Väestönlaskennoissa heidät on yleensä luettu avaareiksi. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam.

Botlihit asuvat Andijskoje Koisu -joen keskijuoksun vasemmalla rannalla Botlihin piirin Botlihin ja Miarson kylissä. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan botliheja oli 3 350 henkeä. Myöhemmin heitä on pidetty avaareina. 1990-luvun alussa botliheja arvioitiin olevan noin 6 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa heitä rekisteröitiin kuitenkin vain 16 henkeä. Botlihin kielen puhujia laskettiin olevan 90 henkeä. Sivistyskielinään botlihit käyttävät avaaria ja venäjää.

1300–1400-luvuille saakka botlihit kuuluivat andilais-tseziläisten kansojen muodostamaan Didon liittokuntaan. Myöhemmin alueelle syntyi Tehnutsalin kyläkuntien liitto. Historiallisten lähteiden mukaan botlihit harjoittivat vielä 1300-luvun lopussa kristinuskoa ja perinteistä uskontoaan. 1500-luvulla he joutuivat Avarian kaanikunnan alaisuuteen ja kääntyivät muslimeiksi. 1820–1850-luvuilla botlihit osallistuivat aktiivisesti imaami Šamilin johtamaan Dagestanin ja Tšetšenian vapaustaisteluun.

Perinteisiä elinkeinoja ovat puutarhanhoito ja viininviljely sekä vähäisemmässä määrin terassiviljely ja karjanhoito. Käsityöammateista merkittävimpiä olivat villan ja nahkan käsittely. Botlihin kylä oli Dagestanin vuoristoseutujen tärkein kaupan keskus. Kylät sijaitsevat vuorten rinteillä. Kaksikerroksiset neliskulmaiset talot on rakennettu kivestä. Perinteinen vaatetus on samankaltainen kuin avaareilla. Ruokavalio koostuu vilja- ja maitotuotteista, lihasta, hedelmistä ja kasviksista. Suosittu ruokalaji on lihan tai maitotuotteiden kanssa syötävä hinkal.

Yhteiskuntajärjestyksen perustan muodostivat sukuyhteisöt. Ydinperhe oli pieni. Avioliitot solmittiin yleensä suku- tai kyläyhteisön sisällä. Suullisen kansanperinteen kielinä toimivat sekä botlih että avaari. Botlihin kylä oli Dagestanin vuoristoseudun islamilaisen sivistyksen keskus, jonne vuonna 1882 avattiin ensimmäinen maallinen koulu.

Katso myös
----------

* Botlih
* Botlihin kieli
* Botlihin piiri

Lähteet
-------

1. ↑  *Neuvostoliitto: aakkosellinen tietokirja*, s. 93. Helsinki: Otava, 1967.
2. ↑  *Jazyki mira: Kavkazskije jazyki*, s. 228. Moskva: Academia, 1999. ISBN 5-87444-079-8.
3. ↑  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 116. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
4. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 4.1. Natsionalnyi sostav naselenija. *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 6.2.2009. Viitattu 6.12.2009. (venäjäksi)
5. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 4.4. Rasprostranjonnost vladenija jazykami (krome russkogo). *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 29.3.2012. Viitattu 6.12.2009. (venäjäksi)
6. ↑  *Krasnaja kniga jazykov narodov Rossii: Entsiklopeditšeski slovar-spravotšnik*, s. 20. Moskva: Academia, 1994. ISBN 5-87444-018-6.
7. ↑  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 117. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
8. 1 2  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 117–118. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
Valaisevia yöpilviä Saimaan yllä.
Valaisevia yöpilviä ISS:ltä nähtynä.
**Valaisevat yöpilvet** ovat vaaleita kuitumaisia, väriltään valkeita tai sinertäviä pilviä. Ne muistuttavat untuvapilviä, mutta esiintyvät noin 82 kilometrin korkeudessa ylemmässä ilmakehässä mesopaussi-kerroksessa. Pilvet saavat valonsa Auringosta, vaikka maanpinta on varjossa ja hämärä.

Esiintyminen
------------

Valaisevia yöpilviä näkyy kesällä, kun Aurinko on 4–16 astetta horisontin alapuolella. Kun Aurinko on alle 4–6 astetta horisontin alapuolella, taivas on niin vaalea, etteivät yöpilvet näy. Toisaalta kun Aurinko on yli 16 astetta horisontin alapuolella, se ei enää valaise yöpilvien korkeudelle. 

Yöpilvet alkavat näkyä noin tunti auringonlaskun jälkeen. Niiden näkyminen vaatii melko pilvettömän sään. Joskus himmeitä yöpilviä saattaa olla vaikea huomata. Niitä esiintyy huhtikuusta lokakuuhun, runsaimmin kesäkuun lopusta elokuun alkuun. Havaintohuiput ovat kesäkuun lopulla ja heinäkuun loppupuolella. Kesä on parasta havaintoaikaa, koska yöpilvien esiintymiskorkeus – mesopaussi – jäähtyy ja siellä oleva niukka kosteus tiivistyy. Kesällä Aurinko myös viettää pidemmän ajan sopivalla korkeudella horisontin alapuolella.

Yöpilviä nähdään laajoina ja kirkkaina alueina muutamia kertoja kesässä. Ne näyttävät kuituisilta, tasaisilta kerroksilta, aalloilta tai pyörteiltä ja niissä voi olla pitkiä, teräviä, kirkkaita juovia. Juovat voivat muodostaa verkon, jos kaksi yöpilvikerrosta on eri korkeuksilla. Yöpilvet voivat olla ruskeita tai punertavia horisontin lähellä, kun ilmakehä suodattaa pilvistä heijastunutta valoa. Yöpilvistä heijastuva valo on polarisoitunutta.

Vaikka valtaosa valaisevista yöpilvistä esiintyy noin 82 kilometrin korkeudessa, korkeuden vaihteluväli on 75–90 km. Valaisevia yöpilviä nähdään 45–85 leveysasteiden välissä, joskin eniten välillä 55–65°.

Rakenne ja alkuperä
-------------------

Valaisevien yöpilvien paksuus on 0,5–2 km ja ne muistuttavat rakenteeltaan untuvapilviä. Pilvialue voi kattaa jopa miljoona neliökilometriä eli kolmen Suomen pinta-alan verran. Valaisevat yöpilvet ovat hienojakoisen pölyn ympärille tiivistyneitä vesijääkiteitä, pilvien aines on peräisin ehkä meteoreista ja tulivuorenpurkauksista. On myös esitetty sukkulalaukaisujen vaikuttavan niiden esiintymiseen. Valaisevat yöpilvet ovat ilmeisesti melko tuore ilmiö, sillä ensimmäinen maininta niistä on vasta vuodelta 1885, hieman Krakataun purkauksen jälkeen. Valaisevien yöpilvien perimmäistä luonnetta ja syntytapaa ei tunneta tarkkaan sillä ne sijaitsevat ilmakehän osassa, jonka tutkiminen on hyvin hankalaa. On myös arveltu, että valaisevat yöpilvet liittyisivät jollakin tapaa ilmastonmuutokseen.

Katso myös
----------

* Helmiäispilvi

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Valaisevat yöpilvet**.
* AIM satellite mission (Arkistoitu – Internet Archive)
* BBC News Article on satellite mission
* Gary Thomas's page at U. Colorado
* Noctilucent Cloud Observers' Homepage
*De jure maritimo et navali*, 1652.
**Johannes Loccenius** (1598–1677) oli ruotsalainen historioitsija ja oikeusoppinut. Hän syntyi Holsteinissa, mutta vuonna 1625 hänet kutsuttiin Ruotsiin. Loccenius oli Upsalassa historian professori vuodesta 1627, oikeusopin professori vuodesta 1634, yliopiston kirjastonhoitaja vuodesta 1648 ja valtakunnan historioitsija vuodesta 1651. Hänen tutkimuksensa koskivat ainakin ruotsalaista oikeudenkäyttöä. Vuonna 1672 hän käänsi maanlain ja vuonna 1675 kaupunkilain latinaksi. Hän oli yksi aikansa tunnetuimmista ruotsalaistiedemiehistä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Facta, osa 5 vuodelta 1976, palsta 947
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, osa 5 vuodelta 1963, palsta 758
3. ↑  Iso tietosanakirja, osa 7 vuodelta 1934, palsta 1339


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Urho Einari Aaltonen** (26. tammikuuta 1889 Messukylä – 11. toukokuuta 1919 Tampere) oli suomalainen urheilija ja palomestari.

Urho Aaltonen
Aaltonen voitti Suomen-mestaruuden seiväshypyssä vuosina 1907, 1909, 1910, 1911, viisiottelussa 1910–1911 ja kymmenottelussa 1911. Lisäksi hän oli SM-mitaleilla keihäänheitossa ja kiekonheitossa. Vuonna 1911 hän voitti akateemisen pohjoismaiden mestaruuden keihäänheitossa, pituushypyssä ja seiväshypyssä. Loukkaantumisen vuoksi hän ei voinut osallistua Tukholman olympialaisiin 1912. Aaltonen lopetti urheilu-uransa vuonna 1913 loukkaantumisten takia. Aaltonen kilpaili myös painissa, ja hän kirjoitti *Painitaito*-nimisen oppikirjan lajista.

Aaltonen ylitti ensimmäisenä 100 metriä molempien käsien keihäänheiton yhteistuloksessa ja yhteistuloksen maailmanennätystä hän paransi kolmesti; 98,67 metriä vuonna 1910, 100,16 metriä ja 101,14 metriä vuonna 1911. Yhden käden keihäänheiton sekä seiväshypyn Suomen ennätyksiä hän paransi kolmesti. Seiväshypyssä hän teki vuonna 1908 Suomen-ennätyksen 322 cm ja vuonna 1911 kaksi Suomen-ennätystä, 340 cm ja 343 cm. Keihäänheitossa hänen ensimmäinen Suomen-ennätyksensä oli vuonna 1908 heitetty 50,40 m, joka paransi Väinö Siikaniemen edellistä ennätystä 63 senttimetrillä. Hänen kolmas ja viimeinen ennätyksensä oli vuonna 1911 syntynyt 55,47 m, joka pysyi Suomen ennätyksenä kolme vuotta. Urho Peltonen rikkoi sen lopulta vuonna 1914.

Aaltonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1909 ja suoritti voimistelunopettajan tutkinnon 1912. Sen jälkeen Aaltonen toimi voimistelunopettajana Kuopiossa, Tampereella ja Porissa. Sisällissodan aikana hän toimi Tampereen alipalomestarina, kun miehistö vaati palomestari K. E. Viitasen erottamista. Hän ei osallistunut politiikkaan ja onnistui saamaan sekä ylempiensä että alaistensa luottamuksen. Lokakuussa 1918 Aaltonen nimitettiin virallisesti palomestarin virkaan, mutta ura palolaitoksella oli lyhyt, sillä hän kuoli espanjantautiin toukokuussa 1919. Aaltosen puoliso vuodesta 1916 oli Aino Saastamoinen, ja heillä oli kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pekka Kaarninen: Aaltonen, Urho (1889 - 1919) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  18.7.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 23.12.2015.
2. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 432–433. Otava, 1970.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia Urho Aaltosen voittamista palkinnoista Urheilumuseon kokoelmissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Johannes Lasaroff** (s. 10. syyskuuta 1995 Joensuu) on suomalainen koripalloilija. Lasaroff on saavuttanut kasvattajaseurassaan Joensuun Katajassa vaihtopelaajan roolissa yhden Suomen mestaruuden, SM-hopean ja SM-pronssin sekä yhden Suomen cup-mestaruuden. Hän on pelannut myös kansainvälisissä seurajoukkuekilpailuissa.

Ura
---

Joensuun Katajan kasvatti Lasaroff pelasi seuransa juniori- ja II-divisioonajoukkueissa ennen siirtymistään Katajan edustusjoukkueeseen Korisliigaan syksyksi 2011. Seuranneiden kolmen kauden aikana Lasaroff pelasi hajaminuutteja voittaen joukkueen mukana Suomen cup-mestaruuden vuonna 2011, SM-hopeaa vuonna 2012 ja SM-pronssia vuonna 2013. Kataja osallistui myös EuroChallenge-kaudelle 2012–2013 selviytyen kahdeksan parhaan joukkoon. Kaudella 2013–2014 Lasaroff pelasi myös A-poikien valtakunnallista I-divisioonaa.

Kauden 2014–2015 Lasaroff pelasi M1DB:tä vantaalaisessa Pussihukissa suorittaen samalla varusmiespalveluksensa Santahaminan varuskunnassa.

Kaudeksi 2015–2016 Lasaroff palasi Katajaan, missä hän on pelannut vaihtopelaajan roolissa. Kaudella 2015–2016 hän edusti Katajaa FIBA Europe Cupissa. Vuonna 2017 Kataja voitti Suomen mestaruuden.

Lokakuussa 2018 Lasaroff siirtyi pelaamaan rinnakkaislisenssillä myös Äänekosken Huiman M1DB-joukkueessa.

Saavutukset
-----------

* Suomen mestaruus 2017
	+ SM-hopeaa 2012
	+ SM-pronssia 2013
* Suomen cup-mestaruus 2011
* EuroChallegessa kahdeksan parhaan joukossa 2013

Yksityiselämä
-------------

Lasaroff on opiskellut markkinointia ja johtamista Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksella. Hän on opiskellut sivuaineenaan urheilujohtamista.

Lähteet
-------

* Johannes Lasaroff Suomen Koripalloliitto
* Profiili KatajaBasket.fi

### Viitteet

1. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Johannes Lasaroff – Suomen Koripalloliitto
3. 1 2  KatajaBasket.fi
4. ↑
5. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Johannes Lasaroff Basketball Player Profile eurobasket.com (englanniksi)

Joensuun Kataja – 2016–2017 – Korisliiga
 Niemi |
 Perttu |
 Huolila |
 Seppälä |
 Lasaroff |
 Rannikko
  

Valmentaja Gibson
**Urho Albinus Kulovaara** (entinen **Jakobsson**) (1. maaliskuuta 1889 Kaarina − 15. kesäkuuta 1964 Turku) oli suomalainen kansakoulunopettaja, kaupunkineuvos sekä SDP:n ja myöhemmin sos.dem. opposition ja Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton TPSL:n kansanedustaja.

Kulovaaran vanhemmat olivat kirvesmies Gustaf Jakobsson ja Emilia Alexandra Enqvist. Hän kävi kansakoulun ja valmistui kansakoulunopettajaksi 1915 Sortavalan seminaarista. Kulovaara toimi kansakoulunopettajana Koivistolla 1911–1915 ja Turussa 1915–1956. Hän sai kaupunkineuvoksen arvonimen 1961. Hänen mukaansa on nimetty Turun ylioppilaskylässä sijaitseva Urho Kulovaaran katu.

Kulovaara oli SDP:n kansanedustajana vuosina 1930–1962 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan laki- ja talousvaliokunnan puheenjohtajana 1941–1942. Kulovaara kuului 21. heinäkuuta 1958 saakka sosialidemokraattiseen eduskuntaryhmään ja siirtyi sitten sosialidemokraattisen opposition eduskuntaryhmään ja toukokuusta 1959 alkaen Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton TPSL:n eduskuntaryhmään.

Kulovaara oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa ja kuului myös Turun kaupunginhallitukseen. 

Kulovaara oli naimisissa vuodesta 1911 Toini Mainingin kanssa. Turun ja Porin läänin maaherra (1957–1971) Esko Kulovaara oli heidän poikansa.

Lähteet
-------

* .aspx Urho Kulovaara *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Heikberg** on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Särkisalon mantereen puoleisessa osassa aivan Perniön rajan tuntumassa.

Heikberg ulottuu Makarlanjärveltä itään Krapuojalle. Kylän itälaidan läpi kulkee Särkisalontie. Heikberg muodostuu Heikbergin maatilasta ja siitä lohkotuista pientiloista. Kylän alue on pääasiassa peltoa, mutta länsilaidalla kohoaa metsäinen mäkialue Isometsä. Makarlajärvi on Heikbergin alueella suojeltu ja sen rannat ovat ruovittuneet. Kylän naapurikylät ovat Hinkkala, Hirvilahti ja Seppälänmäki.

Kaksi tilaa muodostivat Heikbergin kylän aina 1800-luvun alkuun saakka, jolloin ne yhdistyivät yhdeksi tilaksi. Heikbergistä on itsenäistynyt kolme torppaa ja lisäksi kylään syntyi sotien jälkeen yksi siirtolaistila. Kylään on syntynyt vähän myös uudempaa asutusta.

Lähteet
-------

1. ↑  Kansalaisen karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 12.7.2020.
2. ↑  *Turun maakuntamuseon Sarakum-projekti, Särkisalon kulttuuriympäristö ja arvot*, s. 32–33. Turun maakuntamuseo, 2005. Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Särkisalo |
| --- |
|  |
| Taajamat | 
* Förby

 |
|  |
| Rekisterikyliä | 
* Aisböle
* Bastböle
* Falkki
* Finnari
* Förby
* Hakkala
* Heikberg
* Hästö
* Kaukassalo
* Kiviniemi
* Kota
* Kraila
* Montola
* Muuri
* Niksaari
* Norrby
* Pensalo
* Pettu
* Seppälänmäki
* Siksalo
* Suutarkylä
* Särkisalon kirkonkylä
* Söderby
* Taamarla
* Tessvärr
* Verkkoranta

 |

 |
**Urho Alfred Heikkilä** (14. kesäkuuta 1924 Tampere – 5. tammikuuta 2011 Lahti) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Heikkilän vanhemmat olivat kauppias Juho Alfred Heikkilä ja Alma Jeminna Viitaniemi ja puoliso 1952–1991 käsityönopettaja Kaija Kyllikki Solavuori. Heikkilä tuli ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1945 ja valmistui Helsingin yliopistosta maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi vuonna 1949 ja agronomiksi vuonna 1951. Hän toimi valmistuttuaan ensin Etelä-Pohjanmaan meijeriliiton konsulenttina ja sitten meijerin isännöitsijänä Somerolla.

Päätyönsä Heikkilä teki kuitenkin maitojauheteollisuudessa, kun hänestä tuli vuonna 1952 Suomeen perustetun Maitopulveri-yhtiön, myöhemmin Kuivamaito Oy, toimitusjohtaja. Heikkilän johtamana yhtiö kehitti maitopulveria tuotteena ja rakensi sille tuotannon, myynnin ja jakelun ratkaisut. Samalla hän osallistui merkittävästi yhtiön pääpaikan Nastolan teolliseen kehittämiseen. Eläkkeelle yhtiön johdosta Heikkilä jäi vuonna 1983. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1974. Sotilasarvoltaan Heikkilä oli reservin yliluutnantti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Urho Heikkilä *Biografiasampo*. Viitattu 24.4.2022.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Maanviljelysneuvos Urho Heikkilä. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  5.2.2011. Viitattu 24.4.2022.
**Pekka "Pablo" Seppä** (s. 1946) on suomalainen muusikko ja näyttelijä, joka tunnetaan yleensä taiteilijanimensä mukaan Pablo Seppänä. Hän on evakkoperheen poika, joka syntyi junassa Heinolan ja Lahden välissä ja vietti lapsuutensa Kokemäellä. Teini-ikäisenä Seppä alkoi harrastamaan trumpetinsoittoa, esikuvinaan Jörgen Petersen ja Ossi Runne. Keskikoulun ja armeijan jälkeen hän oli YK-joukoissa Kyproksella, jonka jälkeen Seppä opiskeli hetken aikaa Porin kauppaopistossa.

Ura
---

Vuonna 1968 Seppä liittyi Pentti-Oskari Kankaan pari vuotta aikaisemmin perustamaan Seitsemän seinähullua veljestä -yhtyeeseen ja muutti samalla Tampereelle. Hän oli yhtyeessä vuoteen 1976 saakka, jonka jälkeen Seppä aloitti opiskelun ravintolakoulussa ja valmistui kokiksi. Vuonna 1977 hänellä oli oma Pablo & Publikaanit -niminen yhtye, joka esiintyi yhdessä Pekka Loukialan kanssa, ja vuodet 1979–1982 Seppä soitti Pertti Metsärinteen orkesterissa. Hän oli mukana myös vuonna 1979 perustetun Uuden Iloisen Teatterin toiminnassa ja liittyi 1980-luvun alussa uudelleen Seitsemään Seinähulluun Veljekseen, jossa Seppä tällä kertaa soitti vuoteen 1991 saakka.

Näyttelijänä hänet tunnetaan Uuden Iloisen Teatterin lisäksi muun muassa Tampereen Työväen Teatterista ja Pyynikin Kesäteatterista. Pablo on esiintynyt vuosien varrella monissa muissakin kesäteattereissa ympäri Suomea. Näitä ovat esimerkiksi Imatran, Turun, Lappajärven ja Mikkelin kesäteatterit. Vuosina 1994-1995 Seppä esiintyi TV2:n tuottamassa Kokkelivekkulit-lastenohjelmassa yhdessä Ransu Karvakuonon kanssa. 

Pablo on työskennellyt myös risteily- ja viihdeisäntänä eri laivayhtiöiden risteilylaivoilla ja erilaisten matkailukerhojen viihdeisäntänä.

Vuonna 2010 Sepälle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Viihdyttäjän mieli lepää Luikalassa  9.9.2012. Sydän-Hämeen Lehti. Viitattu 13.7.2015.
2. ↑  Viulisti Pyry Mikkolalle taiteilijaeläke  24. kesäkuuta 2010. YLE. Viitattu 30.5.2012.
**Hotellivirkailija** (käytetään myös nimikettä **vastaanottovirkailija**) on hotelli- ja ravintola-alan perustutkinnon hotellipalvelun koulutusohjelman suorittaneen ammattinimike.

Hotellivirkailijan työtehtäviin kuuluu hotellin huonemyynnistä huolehtiminen; huonevarauksien vastaanottaminen, asiakkaiden tulo- ja lähtöselvityksien tekeminen ja laskutus. Työhön voi kuulua postin ja erilaisten tiedotteiden toimittamista ja puhelujen välittämistä asiakkaille. Hotellivirkailijan on hyvä olla perillä paikkakunnan tilaisuuksista ja tapahtumista, kulkuyhteyksistä ja muutenkin paikallistuntemus auttaa muualta saapuvien hotellivieraiden kanssa suoriutumisesta. 

Hotellivirkailijan työpiste on hotellin vastaanotto eli ns. respa, josta yhteydenpito hotellin muiden osastojen kanssa kuuluu yleensä hotellivirkailijan tehtäviin. Yhteistyötä tehdään usein myös hotellin myyntipalvelun kanssa. Työn luonne riippuu hotellin koosta ja muun henkilökunnan määrästä.

Hotellivirkailijat tekevät usein vuorotyötä, sillä hotellien vastaanotto palvelee asiakkaitaan usein ympäri vuorokauden. Yövuorossa oleva hotellivirkailija tekee raportteja hotellin päivittäisistä toiminnoista ja hoitaa muita paperiasioita. Yövuorossa usein työskentelevää vastaanottovirkailijaa kutsutaan yöportieriksi.

Katso myös
----------

* Matkailuvirkailija

Aiheesta muualla
----------------

* Hotelli- ja ravintola-alan perustutkinto, hotellivirkailija (Opintoluotsi)
* Vastaanottovirkailijan ammatinkuvaus (Ammattinetti)
**Pekka Solin** (s. 1945 Hämeenkyrö) on suomalainen kuvataiteilija.

Opinnot ja ura
--------------

Solin valmistui Kankaanpään taidekoulusta vuonna 1968. Valmistumisen jälkeen Solin toimi muutaman vuoden Raumalla ja vuodesta 1973 alkaen Solin vaikutti noin 10 vuotta Porissa. Solin toimi Porin taidekoulun opettajana 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa ja Pertti Ala-Outisen mukaan Solinin vaikutuksesta abstrakti taide tuli voimakkaasti esille taidekoulussa. Vuosina 1984–1987 Solin toimi Turun ja Porin läänin läänintaiteilijana.

Solinin teoksia on Porin kaupungin, Rauman taidemuseon ja Emil Cedercreutzin museon kokoelmissa sekä yksityiskokoelmissa. Solin oli mukana Porin taidemuseon avajaisnäyttelyssä vuonna 1979 yhdessä Hannu Artinahon, Aarne Elomaan, Anja Karkku-Hohdin, Ensio Lambergin, Into Linturin ja Immo Tuomisen kanssa.

Taide
-----

Solin alkoi saavuttaa mainetta kuvataiteilijana 1960–1970-lukujen vaihteessa. Taidekriitikko Pertti Ala-Outinen on todennut, että Solinin maalaukset perustuvat usein ihmishahmoon. Hahmot eli figuurit ovat kuitenkin usein pelkistettyjä sommitteluelementtejä. 1970-luvulla Solinin teoksissa alkoi korostua tiukka rakenteellisuus ja figuurit saivat toisinaan lähes abstraktin ilmeen. Modernin taiteen tyylikeinot sulautuivat Solinin taiteessa osaksi persoonallista ilmaisua, esimerkiksi 1970–1980-luvun vaihteessa Solinin taiteessa näkyy kubistiseen perinteeseen liittyvä, erilaisiin konstruktivistisiin kokeiluihin liittyvä kausi.

Aarne Elomaa totesi Porin Taiteilijaseuran 30-vuotisjuhlanäyttelyn kritiikissä vuonna 1977, että Solin hyödyntää maalauksissaan kineettisyyttä ja hän etsii liikettä ja vastaliikettä useammassa tasossa. Lisäksi Elomaa arvioi että Solin "hehkuttaa värin täyteen arvoonsa", ja että tämän teokset olivat näyttelyn vahvimpia.

Lähteet
-------

1. ↑  Pertti Ala-Outinen: *Kuvataiteen modernismi Satakunnassa noin 1910–1990*, s. 120. Omakustanne, 2017.
2. ↑  Pertti Ala-Outinen: *Kuvataiteen modernismi Satakunnassa noin 1910–1990*, s. 65. Omakustanne, 2017.
3. ↑  Pekka Oesch: *Läänintaiteilijajärjestelmä 1972–2011: Toiminta ja järjestelmän*
vaiheet*, s. 160. Taiteen keskustoimikunta, 2012.*
4. ↑  *Porin Taiteilijaseura ry.*. Satakunnan Kirjateollisuus Osakeyhtiö, Todennäköisesti 1977.
5. ↑  Taiteilijat kokoelmissa *Harjavallan kaupunki*. Emil Cedercreutzin museo. Viitattu 28.1.2022.
6. ↑  Pertti Ala-Outinen: *Kuvataiteen modernismi Satakunnassa noin 1910–1990*, s. 119–123. Omakustanne, 2017.
7. ↑  Elomaa, Aarne: Porin Taiteilijaseuran 30-vuotisjuhlanäyttely.  *Uusi Aika*, 13.5.1977.
**Intersteno** on kansainvälinen pikakirjoittajien ja konekirjoittajien järjestö. Se järjestää 2–3 vuoden välein kongresseja ja kilpailuja. Kilpailuja on muun muassa pikakirjoituksessa, konekirjoituksessa ja tekstinkäsittelyssä, ja osaa niistä pidetään maailmanmestaruuskilpailuina.

Interstenolla on jäsenjärjestöjä noin 20 maasta. Suomesta järjestössä on jäsenenä Suomen Pikakirjoittajayhdistys.

Historia
--------

Kansainvälisiä pikakirjoituskongresseja järjestettiin vuodesta 1887 lähtien. Maailmansodat aiheuttivat kuitenkin katkoksia kansainväliseen pikakirjoitustoimintaan. Kansainvälinen pikakirjoittajien ja konekirjoittajien järjestö perustettiin vuonna 1954 Sveitsin Veveyssä, ja viitisen vuotta myöhemmin se otti käyttöön myös lyhyemmän nimen *Intersteno*.

Lähteet
-------

* Haeger, Fritz: *Geschichte der Einheitskurzschrift*. 2. painos. Heckners Verlag, 1972.

### Viitteet

1. 1 2  Intersteno *pikakirjoitus.fi*. Viitattu 3.9.2009.
2. ↑  Suomen Pikakirjoittajayhdistys *pikakirjoitus.fi*. Viitattu 3.9.2009.
3. ↑  Haeger, s. 73
4. ↑  Haeger, s. 73, 131
5. ↑  Haeger, s. 131, 146

Aiheesta muualla
----------------

* Interstenon kotisivu
Billy’s Band
**Billy’s Band** on pietarilainen rock-yhtye, joka kuvailee musiikkiaan ilmaisulla "*Funeral Dixieland with an Infinite Happy End*" (suom. *äärettömän onnellisesti päättyvä hautajaisdixieland*). Se sai alkunsa Pietarin ja Moskovan rock-klubeissa 1990-luvun loppupuolella. Yhtye on ilmoittanut suurimman musiikillisen vaikutteensa olevan Tom Waits. Yhtye on konsertoinut ulkomailla muun muassa Virossa, Saksassa, Suomessa ja Liettuassa. Omien sävellysten lisäksi yhtye esittää myös Tom Waitsin covereita. Yhtyeen musiikkityyliä on kotsuttu blues-absurdiksi tai alko-jazziksi.

Yhtyeen perustaja, Vadim Novik on koulutukseltaan lastenlääkäri ja työskenteli Pietarin lastenlääketieteen akatemiassa, kunnes vuonna 1999 ajautui *The Boom Brothers* -nimisen rock-klubin johtajaksi. Yhtyeen ensimmäiset esiintymisen olivat tässä Novikin johtamassa klubissa. Novik soittaa yhtyeessä kontrabassoa, pianoa, banjoa ja toimii päävokalistina. Lisäksi hän säveltää yhtyeen kappaleet. Yhtyeen muut jäsenet ovat Andrei Ryžik (kitara, dobro), Anton Matezius (haitari, lyömäsoittimet) ja Mihail Židkih (saksofoni, piano).

Levytykset
----------

* *The Parisian Season* (Парижские Сезоны), 2003
* *A Postcard From* (Открытка от...) (Live), 2003
* *A Bit Of Dead a bit of Love* (Немного смерти | Немного любви), 2004
* *Having Fun St.Pete Style* (Оторвемся по-питерски), 2004
* *Having Fun St.Pete Style* (Оторвемся по-питерски), 2005
* *Being Tom Waits* (Игры в Тома Вэйтса), 2005

Lähteet
-------

* Yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Billy’s Band** Wikimedia Commonsissa
**Superbrain** oli Intertecin valmistama mikrotietokone, joka julkaistiin vuonna 1979.

Tietokoneesta oli saatavilla "QD" (Quad-Density) ja "SD" (Super-Density) versiot, joissa levykeaseman kapasiteetti oli eri. Tietokoneessa ei ollut laajennusominaisuuksia lukuun ottamatta valinnaista S-100-väyläadapteria.

Laite myi hyvin ja huippu ajoittui vuoteen 1982, jonka jälkeen myynti laski.

Seuraaja Superbrain II julkaistiin vuonna 1982.

Tekniset tiedot
---------------

Tietokoneessa oli kaksi Zilog Z80 -mikroprosessoria, joista toinen oli laite-IO:lle. RAM-muistia oli 32 kilotavua. Tietokoneessa oli kaksi 5,25" levykeasemaa.
Tietokoneessa oli CP/M-käyttöjärjestelmä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  The Intertec Superbrain Microcomputer *columbia.edu*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Intertec SuperBrain *oldcomputers.net*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)
3. 1 2  Superbrain *oldcomputermuseum.com*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)
4. ↑  Intertec SuperBrain II Jr. *obsoletecomputermuseum.org*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* PC Museum (englanniksi)
**Hotelli Sointu** oli Yle TV1:n myöhäisillassa vuosina 2000 ja 2001 esittämä musiikkiviihdeohjelma. Sitä juonsivat Essi Wuorela ja Arto Nyberg. Ohjelman vakioyhtyeessä soittivat muun muassa Pedro Hietanen sekä Tommi Lindell.

Ohjelman jokaisessa jaksossa vierailevalle artistille arvottiin aihe, josta tämän tuli neljässä tunnissa loihtia esitettävä kappale. Otsikon lisäksi artistille annettiin yksi lause, joka piti sisällyttää kappaleen sanoitukseen. Pääsääntöisesti artisti myös esitti itse tekemänsä kappaleen. Osa kappaleista jatkoi elämäänsä artistien levyillä.

*Hotelli Soinnussa* vierailivat muun muassa Juice Leskinen, Mikko Alatalo, Ismo Alanko, Tapani Kansa, Remu Aaltonen, Aki Sirkesalo, Pauli Hanhiniemi, Anna Eriksson, Tapio Liinoja ja useita muita.

Hotelli Sointu voitti vuonna 2001 Venla-palkinnon musiikkiohjelmien sarjassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Vuoden 2001 Venla-palkinnot jaettiin  26.1.2002. YLE. Viitattu 2.6.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* "Viikon biisien" arvosteluita
* *Hotelli Sointu* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)