recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
FA Community Shieldin palkintolautanen.
**Supercup** on palloilulajien kilpailu, jossa kohtaavat yleensä edellisen kauden kansallisen sarjan mestari ja cup-voittaja. Supercup-otteluita pelataan erityisesti jalkapallossa, jossa ne ovat perinteisiä uuden kauden avaustapahtumia. Supercupeja voivat järjestää myös eri maanosien liitot. Silloin niissä ovat vastakkain maanosaliiton järjestämien kilpailuiden voittajat.

Maailman tunnetuin ja arvostetuin supercup on Englannissa pelattava FA Community Shield, jota on järjestetty kaudesta 1908–1909 lähtien. Siinä kohtaavat nykyisin Valioliigan ja FA Cupin voittajat. 

Toinen tunnettu jalkapalloilun supercup on Euroopan jalkapalloliiton vuodesta 1972 järjestämä UEFA Super Cup, jossa pelaavat vastakkain Mestarien liigan ja Eurooppa-liigan mestarit. Myös muilla jalkapalloilun maanosaliitoilla on omat supercupinsa. 

Suomalaisessa jalkapallossa supercupia ei pelata.

Jalkapallon supercupeja
-----------------------


|  |  |
| --- | --- |
| 
* CAF Super Cup
* Recopa Sudamericana
* UEFA Super Cup
* Saksa DFB-Supercup
* Itä-Saksa DFV-Supercup
* Englanti FA Community Shield
* Islanti Íslands Super cup
* Alankomaat Johan Cruijff Schaal
* Espanja Supercopa de España

 | 
* Italia Supercoppa italiana
* Tunisia Super Coupe de Tunisie
* Norja Superfinalen
* Portugali Supertaça Cândido de Oliveira
* Ruotsi Svenska Supercupen
* Swazimaa Swazi Charity Cup
* Ranska Trophée des Champions
* Venäjä Superkubok Rossii

 |

Muiden palloilulajien supercupeja
---------------------------------

### Koripallo

* Espanja Supercopa de España
* Italia Supercoppa italiana

### Jääkiekko

* IIHF Super Cup
*Tämä artikkeli käsittelee Bysantin keisaria. 500-luvun lopulla eläneestä sotapäälliköstä katso Filippikos (sotapäällikkö).*
Filippikos soliduksessa
**Filippikos Bardanes**, oli Bysantin keisari vuosina 711–713.

Bardanes oli patriarkka Nikeforoksen poika, joka palveli kenraali Justianianus II:n armeijassa. Hän johti kapinaa Justinianuksen hirmuvaltaa vastaan ja hänestä tuli keisari nimellä Filippikos. Paavi Konstantinos ei tunnustanut harhaoppista keisaria. Hänestä tuli tunnettu maallisesta oppineisuudestaan ja kaunopuheisuudestaan.

Bulgarien kaani Tervel kosti entisen liittolaisensa Justinianuksen kuoleman tuhoamalla Konstantinopolin ympäristöä. Vuonna 713 bulgaareja vastaan lähetetyt joukot kapinoivat. Filippikos syrjäytettiin ja sokaistiin. Anastasios II:sta tuli keisari.

Filippikos kuoli vuonna 714.

Lähteet
-------

1. ↑  Philippicus Bardanes (or Vardanes) (A.D.711-713) *An Online Encyclopedia of Roman Emperors*. Viitattu 30.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Filippikos** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Justinianus II** | **Bysantin keisari** | Seuraaja:**Anastasios II** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |

 |
**Filippikos** tai **Philippikos** (kreik. Φιλιππικός, lat. *Philippicus*. Eli 500-luvun lopulla ja 600-luvun alussa) oli itäroomalainen sotapäällikkö. Hänen vaimonsa oli keisari Maurikioksen sisar Gordia. Filippikos toimi keisarillisen kaartin (Excubitores) komentajana noin vuosina 582/584–603 ja vuonna 584 hänet nimitettiin valtakunnan itäisten joukkojen joukkojen ylipäälliköksi (magister militum per Orientem). Hän sai tehtäväkseen johtaa sotaa sassanidien Persiaa vastaan. Tässä virassa hän kukisti keväällä 586 Kardariganin johtaman persialaisarmeijan Solakhonin taistelussa. Filippikos kuitenkin sairastui pian tämän jälkeen ja hänet korvattiin Priscuksella.

Filippikos nimitettiin uudestaan magister militumiksi vuonna 588 tai 589 sen jälkeen kun armeija oli kapinoinut Priscusta vastaan. Filippikos kuitenkin epäonnistui Martyropoliksen takaisinvaltaamisessa, jonka jälkeen hänet korvasi Comentiolus. Myöhemmin Maurikioksen valtakaudella ehkä syksyllä tai talvella 598 hänen kerrotaan tehneen onnistuneen sotaretken Traakiaan hyökänneitä bulgaareita tai avaareita vastaan. Hänet ehkä nimitettiin hetkellisesti Traakian magister militumiksi.

Maurikioksen kerrotaan epäilleen vuonna 602 Filippikoksen uskollisuutta erään ennustuksen perusteella, jonka mukaan Maurikioksen seuraajan nimi tulisi alkamaan Φ-kirjaimella (Fii). Ennustus näytti tulleen toteen kun sotapäällikkö Fokas kaappasi vallan Maurikiokselta. Fokas epäili Filippikoksen uskollisuutta ja pakotti tämän luopumaan urastaan ja ryhtymään munkiksi. Vuonna 610 Fokas kuitenkin menetti vallan Herakleiokselle, joka lähetti vielä munkkina toimineen Filippikoksen neuvottelemaan Fokaksen veljen Comentioluksen kanssa. Tämä kuitenkin vangitsi Filippikoksen ja aikoi teloittaa hänet, mutta Comentiolus murhattiin ennen kuin teloitus ehdittiin toteuttaa.

Herakleios nimitti Filippikoksen vuonna 612 jälleen magister militum per Orientemin virkaan ja hän otti osaa Itä-Rooman ja persialaisten väliseen sotaan. Filippikos kuitenkin kuoli pian vuoden 614 jälkeen, ja hänet haudattiin itse rakennuttamaansa kirkkoon Konstantinopoliin.

Lähteet
-------

* Martindale, John Robert & Jones, Arnold Hugh Martin & Morris, John: *The Prosopography of the Later Roman Empire: A. D. 527–641*. Cambridge: Cambridge University Press, 1992. ISBN 978-0-521-20160-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Martindale, s. 1022–1026
**Tolvajoki** on Vuoksen vesistön Pielisen reitin latvaosiin kuuluva joki Loimolan kunnassa Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Tolvajoki saa alkunsa Tolvajärven pohjoisimmasta osasta, Ala-Tolvajärvestä, josta se virtaa luoteeseen Muntaanjärven lävitse Viiksinselkään Suomen rajalle. Tolvajärven ja Muntaanjärven välisellä osuudella Tolvajokeen laskee pohjoisesta Paastojärvi. Ennen 1940-luvun alueluovutuksia Tolvajoki kuului Suomelle ja se virtasi kokonaan Korpiselän kunnan alueella, lukuun ottamatta suuosaa, joka sijaitsi Ilomantsin kunnan alueella.

Lähteet
-------

1. ↑  *Iso tietosanakirja, osa 13*, s. 1177. Helsinki: Otava, 1937.
2. ↑  *Viipurin lääni, Maanmittaushallituksen toimittama yleiskartta* 1:400 000. (Alkuperäiset karttalehdet E4, E5, F4 ja F5. Piirretty 1904-1913. Korjattu 1939-1942) Maanmittauslaitos ja Topografiakunta, 2003.
3. ↑  *Laatokan Karjala 1938 Pohjois-Karjala ja Savo* 1:400 000. (Näköispainos maanmittaushallituksen vuonna 1939 julkaisemasta Suomen tiekartan lehdestä n:o 8) Helsinki: Karttakeskus, 1991.
**Profeetta Elian tsasouna** oli yksi Korpiselän ortodoksisen seurakunnan tsasounista ja se sijaitsi Korpiselän Tolvajärvellä Kotijärven rannalla. Tsasouna oli rakennettu 1860-luvulla ja se oli pyhitetty profeetta Elian muistolle. Tsasouna oli rakennettu hirrestä luonnonkiviperustalle ja siinä oli lankkukatto. Tsasouna oli kolme metriä korkea ja sen pinta-ala oli 18 m². Tolvajärven tsasounaa korjattiin viimeksi 1930-luvulla. Profeetta Elian tsasouna tuhoutui talvisodan aikana käydyssä Tolvajärven–Ägläjärven taistelussa.

Tolvajärven tsasouna toimi esikuvana Seppo Latvalan suunnittelemalle ja vuonna 1973 valmistuneelle Joensuun Saarivaarassa sijaitsevalle Kristuksen kirkastumisen tsasounalle. Samoin se on ollut esikuvana Ilomantsin Parppeinvaaralle 1980 rakennettuun Kaikkien Pyhien tsasounalle.

Tolvajärvellä sijaitsi myös ennen profeetta Elian tsasounaa valmistunut ja 1910-luvulla purettu Tolvajärven vanha tsasouna, joka oli pyhitetty Neitsyt Marian syntymän muistolle.

Lähteet
-------

* Koponen, Paavo: *Karjalan kirkkokummut*. Espoo: Tammi, 1999. ISBN 951-31-1431-7.
* Thomenius, Kristina & Laukkanen, Minna (toim.): *Karjalan ja Petsamon ortodoksiset kirkot ja kirkkotaide*. Lappeenranta: Etelä-Karjalan taidemuseon julkaisuja 18:1b, 1997. ISBN 951-785-018-2.

### Viitteet

1. 1 2 3  Koponen 1999, s. 80
2. 1 2 3 4  Kemppi, Hanna: Seurakuntakirkkojen ja rukoushuoneiden hakemisto, s. 134. Teoksessa *Karjalan ja Petsamon ortodoksiset kirkot ja kirkkotaide,* 1997.
3. ↑  Tynkä-Korpiselkä Karjalan Liitto ry.  Arkistoitu 17.5.2011. Viitattu 7.12.2010.
4. ↑  Kaikkien Pyhien tsasouna Parppeinvaaran Runokylä. Viitattu 7.12.2010. [vanhentunut linkki]
**Tolvana** on Reijo Mäen vuonna 2019 ilmestynyt kolmaskymmenes Vares-dekkari. Se käsittelee Venäjää. Kirjan kustansi Otava.

*Tolvanan* aihe on Venäjän pyrkimys varautua kriisitilanteita varten hankkimalla strategisia asemia Turun saaristosta laivaväylien varrelta ja tekemällä muita valmisteluja. [Vrt. Airiston Helmi tutkinta] Teema on sama kuin Mäen vuonna 2001 julkaisemassa kirjassa *Kolmastoista yö*. Tolvana käsittelee lisäksi Venäjän suhdetta toisinajattelijoihin ja sivuaa siten myös Mäen vuonna 1988 kirjoittamaa *Marraskuu on musta hauta* -teosta. Juonessa on yhtymäkohtia vuonna 1991 julkaistuun *Kuoleman kapellimestariin*. Kirjassa esitellään myös Venäjän turvallisuuspalvelujen suhteita ja toimintatapoja.

Vastaanotto
-----------

Turun Sanomien Kimmo Rantanen arvioi kirjaa useammasta näkökulmasta avautuvaksi perus-Varesta jäntevämmäksi trilleriksi. Mäki varoittaa Ilkka Remeksen tapaan naiiviudesta Venäjän valtapyrkimysten suhteen, mitä korostaa vielä kirjan lähdeluettelo ja jälkisanat.

Ilmestymisvuonnaan Tolvanaa myytiin 21 400 kappaletta ja se oli kuudenneksi myydyin kotimainen kaunokirja.

Lähteet
-------

1. ↑  Komulainen, Matti: Jussi Vares ja Airiston Helmi *Suomen Kuvalehti*.  20.6.2019. Viitattu 2.7.2019.
2. ↑  Tolvana *kirjasampo.fi*. Viitattu 8.1.2020.
3. ↑  Rantanen, Kimmo: Kirja-arvio: Kolmaskymmenes Vares-tarina on jäntevää trillerityyliä *ts.fi*.  22.5.2019. Viitattu 28.5.2021.
4. ↑  Myydyimmät kotimaiset kaunokirjat vuonna 2019 *kustantajat.fi*.  Arkistoitu 26.1.2020.
Alajärven avokanava vuonna 2001.
Oravin avokanava kanavasillalta nähtynä.
**Avokanava** on kanava, jossa ei ole sulkuja. Merenkulussa avokanavaa käytetään silloin, kun sen yhdistämien vesistöjen pinnat ovat keskenään samalla korkeudella tai kun niiden korkeusero on niin vähäinen, että korkeuseron aiheuttama virtaus ei ole kanavan käyttöä häiritsevä.

Kanava vai ruoppaus?
--------------------

Ei ole olemassa yksikäsitteistä kriteeriä rajanvedoksi, milloin ihmisen muokkaama väylä on avokanava ja milloin kyseessä on väylän oikaisu, levennys tai syventäminen ruoppaamalla.

Milloin avokanavaa ei voida rakentaa
------------------------------------

Samalla tasolla olevien vesistöjen yhdistämiseksi ei voida käyttää avokanavaa, jos vesistöjen välinen maa-alue nousee niin korkealle, että kanava jouduttaisiin rakentamaan epäkäytännöllisen syvään uomaan. Esimerkiksi valtameret yhdistävä Panaman kanava on sulkukanava, joka nousee 26 metrin korkeuteen. Merialueet yhdistävä kanava saatetaan myös joutua rakentamaan sulkukanavaksi, jotta sulkuporteilla estetään vuoroveden aiheuttamat veden korkeuserot kanavassa. Tällainen kanava on muun muassa Kielin kanava.

Avokanavat Suomessa
-------------------

*Pääartikkeli: Luettelo Suomen avokanavista*
Suomessa on kymmeniä avokanavia, erityisesti sisävesillä. Suurin osa niistä on rakennettu kulkuväyliksi, mutta osan alkuperäinen tarkoitus on ollut muuttaa järvien vedenkorkeutta.

Tunnettuja avokanavia
---------------------

* Välimeren ja Punaisen meren yhdistävä Suezin kanava on maailman pisin avokanava
* Kreikan mantereen ja Peloponnesoksen niemimaan yhdistävän kannaksen poikki rakennettu Korintin kanava kulkee syvässä kallioon louhitussa kanjonissa

Lähteet
-------

1. ↑  Importance & Advantages of The Canal (Arkistoitu – Internet Archive) Suezin kanavahallinto, viitattu 2.5.2010
**Mikko Vihtori Saarinen** (4. huhtikuuta 1946 Salo – 29. joulukuuta 2022) oli suomalainen nyrkkeilijä.

Saarinen edusti Suomea Münchenin 1972 olympialaisissa alle 71 kilon sarjassa. Hän karsiutui toisella kierroksella. EM-kilpailuissa hän karsiutui vuonna 1969 toisessa ja vuonna 1971 ensimmäisessä ottelussaan. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1969 ja 1970 sekä saavutti PM-pronssia vuonna 1972.

Saarinen edusti seuratasolla Salon Viestiä ja Halikon Hakoniskoja. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1969–1972 sekä saavutti SM-pronssia vuonna 1968. Vuonna 1970 hän sai Ville-patsaan raskaimpien sarjojen parhaana suomalaisnyrkkeilijänä.

Saarinen nyrkkeili ammattilaisena Elis Askin tallissa vuosina 1972–1973. Hän voitti kaikki viisi otteluaan.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 288. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.

### Viitteet

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Salon Seudun Sanomat* 29.1.2023, s. 6.
2. ↑  Salolainen nyrkkeilyn olympiaedustaja Mikko Saarinen on kuollut *Salon Seudun Sanomat*.  26.1.2023. Viitattu 22.6.2023.
**Avomaat** ovat lähinnä peltoja, kasvimaita ja laitumia. Viljelyn ja laiduntamisen historialle olivat merkityksellisiä muutkin aukeat paikat, kuten niityt, rannat, hakkuuaukeat ja metsäpaloalueet. Näitä avomaaviljelyn historialle merkittäviä alueita on yhä luonnonvaraisina. Nämä alueet ovat myös lintujen suosimia alueita. Luonnonvaraiset niityt ja kosteikot ovat monien lintujen elinympäristöjä. Myös entisajan metsälaitumet, hakamaat ja lehdesniityt olivat monille linnuille hyviä elinympäristöjä.

Historiaa
---------

Kun ihminen oppi käyttämään tulta, alettiin pian sen avulla raivata avomaita, joilla oli helpompi havaita petoeläimet ja vieraat ihmisryhmät kuin metsän keskeltä. Avomaat olivat myös metsää suotuisampia elinympäristöjä laiduntaville riistaeläimille. Metsien polttamisen riistaeläinten laitumiksi on saattanut edeltää eläinten kesyttämistä ja siirtymistä karjan paimentamiseen.

Jääkauden jälkeen ilmasto lämpeni ja paljon riistaeläimiä siirtyi pohjoisemmaksi. Osa ihmisistä seurasi niitä pohjoiseen, mutta osa jäi etelään. Heille tuli riistaeläinten vähentyessä tarve löytää uusi elinkeino. Todennäköisesti tämä seikka johti maanviljelyksen alkuun Lähi-idässä noin 10 000 vuotta sitten. Muita varhaisia maanviljelysalueita ovat Uusi-Guinea, Kiina ja nykyisen latinalaisen Amerikan alue.

Varhaisimmin viljeltyä viljaa olivat ohra ja vehnä. Viikunaa kasvatettiin kuitenkin jo 11 400 vuotta sitten, mikä on noin tuhat vuotta ennen viljakasveja, hernekasveja tai hirssiä.

Pellot
------

Peltoihin kuuluvia avomaita ovat viljapellot, puutarhat, kasvimaat, kesannot ja laitumet. Entisaikaan eläimet laidunsivat luonnonniityillä ja metsissä, mutta nykyisin ne laiduntavat maatilojen laitumilla.

Puutarhakasveista avomailla viljellään mansikkaa, vihanneksia ja juureksia. Monet puutarhakasvit kasvatetaan keväällä kasvihuoneessa ja istutetaan myöhemmin avomaalle. Avomaalla hallan uhka on suurempi kuin kasvihuoneessa. Tätä hallan uhkaa voidaan torjua käyttämällä kateharsoa.

Katso myös
----------

* Keto

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Haapanen, Eero: Kulttuurin kipinä.  *Yliopistolehti*, 1996, nro 4. Arkisto 23.6.2007. Viitattu 10.9.2014.
3. ↑  Maanviljelyn kuudes koti Uudessa-Guineassa *Tiede -lehti*.  20.7.2003. Viitattu 10.9.2014.
4. ↑  Vanhin viljelykasvi löytyi *Tiede -lehti*.  8.6.2006. Viitattu 10.9.2014.
5. ↑  *Kotipuutarhurin pikkujättiläinen*, s. 453. Porvoo: WSOY, 1995. ISBN 951-0-13471-6.
**Brii** (engl. *Bree*) on kylä J. R. R. Tolkienin luomassa fiktiivisessä Keski-Maassa. Se sijaitsee Eriadorissa, itään Konnusta ja on sanottu, että inspiraationa Briille on toiminut Buckinghamshiren kylä Brill, jossa Tolkien kävi säännöllisesti Oxfordin alkuaikoinaan. Oletettavasti Tolkien myös asui Brillissä.

Brii oli jo hyvin vanha asumus Eriadorissa Kolmannen Ajan aikaan, mutta sitä hallinneen Cardolanin kuningaskunnan, romahduksen myötä Brii jatkoi menestystään ilman mitään keskusjohtoa tai hallintoa monien vuosisatojen ajan.

Sormuksen sodan aikaan Brii oli kaikkein läntisin ihmisten asutuskeskus ja se oli yksi vain kolmesta tai neljästä asutuskeskuksesta koko Eriadorissa.

Suoraan lähteen Briistä olivat Hautakerot sekä Vanha Metsä. Brii oli tärkein kylä Briimaassa, joka oli pieni metsäinen alue pohjois-eteläsuunnassa kulkevan Vihertien ja itä-länsisuuntaisen tien risteyksessä Eriadorissa. Briimaa oli ainoa paikka Keski-Maassa, jossa ihmiset ja hobitit asuivat yhdessä.

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Kirjassa Taru sormusten herrasta Frodo tapasi Konkarin (Aragorn) Briin suurimmassa ja suosituimmassa majatalossa, Pomppivassa Ponissa.

Brii on myös paikka, jossa Gandalf Harmaa ja Thorin Tammikilpi tapasivat ennen kirjan Hobitti tapahtumia. Molemmat ajattelivat samaa ongelmaa, lohikäärme Smaugia Ereborissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Tolkien, Laxness, Undset. Tom Shippey: TOLKIEN AND ICELAND: THE PHILOLOGY OF ENVY (Arkistoitu – Internet Archive)
Brigitte Engerer
**Brigitte(-Marie-Raymonde) Engerer** (27. lokakuuta 1952 Tunis – 23. kesäkuuta 2012 Pariisi) oli ranskalainen pianisti.

Engerer aloitti pianonsoiton 4-vuotiaana ja opiskeli Pariisin konservatoriossa vuosina 1963–1969. Vuonna 1969 hän pääsi stipendillä Moskovan konservatorioon, jossa sai opetusta Stanislav Neuhausilta ja josta valmistui vuonna 1975. Hän pysyi Moskovassa vielä yhdeksän vuoden ajan tämän jälkeen. Engerer palkittiin Kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa (1974) ja Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa (1978). Vuonna 1980 Herbert von Karajan kutsui hänet soittamaan Berliinin filharmonikkojen kanssa näiden satavuotisjuhlallisuuksissa. Tämä edisti merkittävästi Engererin uraa. Hän pääsi tekemään esimerkiksi debyyttinsä New Yorkin filharmonikkojen kanssa Zubin Mehtan johdolla.

Engerer teki kamarimusiikillista yhteistyötä muiden muassa Olivier Charlierin, Henri Demarquetten ja Boris Berezovskin kanssa. Levytyksiä hän teki esimerkiksi Robert Schumannin, Modest Mussorgskin ja Franz Lisztin teoksista Mirarelle ja Harmonia Mundille. Engerer piti viimeisen konserttinsa Théâtre des Champs-Élyséesissä 12. kesäkuuta 2012 ja kuoli 23. kesäkuuta. Hän oli sairastanut syöpää vuosien ajan. Engerer oli naimisissa kirjailija Yann Queffélecin kanssa ja oli pianisti Anne Queffélecin käly. Engererillä oli tytär ja poika.

Engerer sai Kunnialegioonan upseerin (2004) ja Kansallisen ansioritarikunnan komentajan (2011) arvot.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Brigitte Engerer Britannica
2. 1 2 3 4  Pianist Brigitte Engerer Dies at 59 Classic FM
3. 1 2 3  The world loses pianist Brigitte Engerer and her unique blend of French elegance and Russian power Ludwig van


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Aleksei Fjodorovitš Aladin** (ven. Алексе́й Фёдорович Ала́дьин 15. maaliskuuta 1873 Novikovka, Stavropolin ujesti, Simbirskin kuvernementti, Venäjä – 30. heinäkuuta 1927 Lontoo, Englanti) oli venäläinen poliitikko trudovikkiryhmästä Venäjän ensimmäisessä duumassa. Aladin oli yksi tämän itseään raskaalla työllään elättävien ryhmän perustajista Venäjän keisarikunnan ensimmäisessä valtakunnanduumassa 1906. 

Aladin oli talonpoikaista sukujuurta. Hän pääsi opiskelemaan Simbirskin kymnaasiin ja Kazanin yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä ja luonnontieteitä. Hänet pidätettiin poliittisen agitaation vuoksi ja karkotettiin Arkangeliin, josta pakeni Länsi-Eurooppaan 1897. Hän kävi Belgiassa ja Ranskassa, jossa elätti itsensä teollisuustyöllä sekä Lontoossa, jossa opetti venäjän kieltä.

Vuonna 1905 Aladin palasi Venäjälle ja tuli valituksi kansanedustajaksi. Pietarissa hän oli perustamassa noin satapäistä trudovikkien parlamenttiryhmää, jonka johtohahmona hän oli.

Aladin palasi länteen, jossa toimi kirjeenvaihtajana ja toimittajana. Hän kävi vuonna 1917 Venäjällä, vaikka hänellä ei ollut siihen lupaa. Venäjän sisällissodassa 1918–1922 hän toimi valkoisten puolella Etelä-Venäjällä brittiläisten palkkajoukkojen alikapteenina Novorossiiskissa ja Krimillä, jossa poistui maasta pysyvästi.

Lähteet
-------

1. ↑  A.F.Retši: Аладьин Алексей Фёдорович Российский государственный историческии архив.  Arkistoitu 12.8.2014. Viitattu 7.8.2014. (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Terveystaloustieteen seura** on vuonna 1992 perustettu terveystaloustieteellistä tutkimusta ja koulutusta edistävä yhdistys. Yhdistys järjestää vuosittain terveystaloustieteen päivät. Terveystaloustieteen seura on aktiivisesti osallistunut pohjoismaisten terveystaloustieteilijöiden yhteistyöhön. Seura on järjestänyt pohjoismaisten terveystaloustieteilijöiden kokouksen Suomessa viisi kertaa, vuosina 1992 ja 2012 Kuopiossa ja vuosina 1997, 2002 ja 2017 Helsingissä Seuran puheenjohtaja on Ismo Linnosmaa.

Historia
--------

Terveystaloustieteen synty ajoitetaan usein Kenneth Arrow'n vuonna 1963 julkaisemaan artikkeliin terveydenhuollon erityispiirteistä. Suomessa terveystaloustieteellistä tutkimusta tehtiin aktiivisesti 1970-luvun alusta lähtien, ja vuonna 1975 julkaistiin terveystaloustieteen erikoisnumero Kansantaloudellisessa aikakauskirjassa. Tämän jälkeen aloitettiin terveystaloustieteen koulutus.

Lähteet
-------

1. ↑  Etusivu *Terveystaloustieteen seura*. Viitattu 19.11.2022.
2. 1 2  Kirjoituskutsu terveystaloustieteen teemanumeroon *Sosiaalilääketieteen yhdistys*. Viitattu 19.11.2022.
3. ↑  Johtokunta 2022 *Terveystaloustieteen seura*. Viitattu 19.11.2022.
**Eero Johannes Naapuri** (29. joulukuuta 1918 Lammi – 14. joulukuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen mestarihiihtäjä ja eversti.

Eero Naapuri oli armeijan palveluksessa asevelvollisuuden aikaan käynnistyneessä Talvisodassa ja Jatkosodassa ja edelleen sotien jälkeen rajavartiolaitoksen palveluksessa aina eläköitymiseensä eli vuoteen 1978 asti. Talvisodassa hän oli kaukopartiotehtävissä sekä jatkosodassa kaukopartioiden johtajana osasto Kuismasessa että Erillinen pataljoona 4:ssa. Vuonna 1944 hän siirtyi Rajavartiosto 6:n palvelukseen Lapissa ja Kainuussa. Hän oli mm. Suomussalmen rajakomppanian päällikkö 1954-1955 ja Rajakoulun johtaja 1965-1970. Sen jälkeen hän oli Pohjois-Karjalan rajavartioston komentajana ja rajavaltuutetuna 1970-1978.

Naapuri oli aktiivi talviurheilija, erityisesti niormaali kilpahiihtäjä ja sotilaspartiohiihtäjä. 
Hän toimi sotilaspartiohiihdossa johtajana hopealle sijoittuneen Suomen partiossa 1948 St. Moritzin olympialaisissa. Naapurin johtama partio sijoittui hopealle myös kaksi vuotta myöhemmin Lake Placidissa hiihdon MM-kisoissa.

Naapuri sijoittui Sverdlovskin hiihtokilpailuissa 10. tammikuuta 1954 30 kilometrillä 38:nneksi ja 15. tammikuuta 50 kilometrillä 19:nneksi. Vuonna 1953 hän voitti Ounasvaaran 50 km:n hiihdon. Lisäksi hänellä oli useita puolustusvoimain mestaruksia hiihdossa ja partiohiihdossa.

Naapuri toimi Suomen hiihtoliiton johtokunnassa vuosina 1958-1970. Lisäksi hän oli useita kertoja talvirheilujoukkueemme johtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 214. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
2. 1 2 3 4 5  Kuolleita: Eversti Eero Naapuri.  *Helsingin Sanomat*, 23.12.1987, s. 16. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 25.4.2023.
3. ↑  Pirhonen, Pentti: *Mitä Missä Milloin 1955*, s. 343. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1954.
**Arbetets Vänner** (AV) on järjestö, joka on määrittänyt tehtäväkseen edistää erilaisia suomenruotsalaisia pyrkimyksiä. Yhdistys muodostuu kattoyhdistyksestä ja alue-yhdistyksistä. Ensimmäinen AV-yhdistys perustettiin Helsinkiin 1891. Aloitteentekijä yhdistyksen perustamiselle oli toimittaja F. J. Valbäck.

Historia
--------

Arbetets Vänner oli edelläkävijä suomenruotsalaisena kokoomaliikkeenä ja pyrki liittämään myös ruotsinkielisen kaupunkityöväestön suomenruotsalaisen identiteetin piiriin. Tällä haluttiin estää suomalaiskansalliseksi profiloituneen työväenliikkeen ruotsinkielisenkin työväestön houkutteleminen oman toimintansa piiriin. Koulutustoiminnan avulla yhdistys pyrki estämään sosialismin leviäminen Suomen ruotsinkielisen työväestön keskuuteen. Asteittain yhdistys menetti poliittiset etumerkkinsä ja muuttui kulttuuriyhdistykseksi. Toiminnan luonne muuttui maaseudun nuorisoseuroja muistuttavaksi. 2000-luvun alussa yhdistykseen kuului yhdeksän alayhdistystä ja 1 800 jäsentä.

"Arbetets Vänner" -yhdistyksiä perustettiin erityisesti 1890-luvulla. Emoyhdistys Huvudföreningen perustettiin 1891, Turun yhdistys 1893, Sörnäisten 1894, Töölön 1895, Loviisan ja Vaasan 1896 sekä Tammisaaren 1898. Enimmillään yhdistyksiä oli 22. Toiminnassa on nyt yhdeksän yhdistystä, ja niistä nuorin, Korson yhdistys, on perustettu 1946. Jäseniä on yhteensä noin 1 900. Yhdistysten tarkoitus oli alun perin saattaa yhteen eri yhteiskuntaluokkiin kuuluvia henkilöitä opintopiirien ja yhteisten harrastusten merkeissä.

Yhdistykset perustivat keskusjärjestön Arbetets Vänners Centralförbund rf vuonna 1952.

Katso myös
----------

* Arbetets Vänner i Sörnäs

Lähteet
-------

1. ↑  Olivia Packalén - Suomenruotsalaisuutta määrittämässä : Helsingin Arbetets Vänner osana ruotsinkielistä järjestökenttää 1800- ja 1900-lukujen taitteen Suomessa, väitöskirja, Helsingin yliopiston valtiotieteen laitos 2009, yhteenveto
2. ↑  Uppslagsverket Finland - Arbetets Vänner (Arkistoitu – Internet Archive)

Kirjallisuutta
--------------

* Ordentligt folk : Arbetets vänner i Sörnäs 110 år 1894-2004, Arbetets vänner i Sörnäs, 2004 ISBN 952-91-7722-4

Aiheesta muualla
----------------

* Yhdistyksen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Arbetets Vänner i Lovisa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Bleem!** (tyyliteltynä **bleem!**) oli kaupallinen emulaattori, joka tuli tunnetuksi useista oikeudenkäynneistä. Bleem! oli PlayStation-konsolin emulaattori henkilökohtaisille tietokoneille, jonka aloittivat Randy Linden ja David Herpolsheimer. Linden ja Herpolsheimer työskentelivät aluksi kahdestaan ilman rahoitusta tai muita työntekijöitä, mutta saivat vapaaehtoisia henkilöitä beta-testaamiseen.

Ensimmäinen beta-versio julkaistiin verkossa maaliskuussa 1999 ja muutamaa kuukautta myöhemmin CD-ROMilla. Samoihin aikoihin Sony kävi oikeudenkäyntiä Connectixiä vastaan tämä Virtual Game Station (VGS) -ohjelmasta, joka käytti eri tekniikkaa. VGS perustui virtuaalikoneeseen, kun taas Bleem! käytti ajonaikaista uudelleenkääntämistä. 2. huhtikuuta 1999 Bleemin saivat haasteen oikeuteen tekijänoikeuden ja tavaramerkin rikkomisesta. Jonathan Hangartner avusti Bleemin kehittäjiä oikeudessa ja heille selvisi, että Sony oli lähettänyt heille saman kanteen kuin Connectixille ilman perehtymistä teknisiin eroavaisuuksiin vaan ainoastaan nimet olivat muutettu. Useimmat kanteen kohdat hylättiin suoraan lukuunottamatta kohtaa kuvakaappauksien käytöstä myyntipaketissa, mutta vertaileva esittäminen todettiin sallituksi käytöksi.

Syyskuussa 1999 Sega julkaisi Dreamcastin, jolle siirrettiin prototyyppiversio Bleemistä. Sega kuitenkaan ei halunnut julkaista ilman Sonyn lupaa ja tammikuussa 2001 Sega lopetti laitteiden valmistamisen kokonaan keskittyen vain ohjelmistoihin. Bleem julkaistiin Segasta riippumatta Dreamcastille (tunnettu nimellä *bleemcast!*). Microsoft oli myös kiinnostunut Bleemistä ja teki 7,5 miljoonan dollarin tarjouksen, mutta kehittäjät kieltäytyivät koska oli tekniikka-kuplan aika ja arviot yrityksen arvosta olivat huomattavasti korkeampia.

Muutamia viikoja Dreamcast-version julkaisun jälkeen Sony haastoi Bleemin kehittäjät oikeuteen patenttien rikkomisesta. Osa väitetyistä patenteista eivät olleet Sonyn omistuksessa eivätkä liittyneet videopeleihin lainkaan, jolloin Bleemin kehittäjät nostivat vastakanteen kilpailun häirinnästä. Puolustautuminen oli kallista (kustannukseksi arvioitiin miljoona dollaria per patentti) ja yritys lopetti toimintansa marraskuussa 2001. Sonyn seuraava konsoli PlayStation 2 sisälsi taaksepäin yhteensopivuuden ensimmäisen PlayStationin kanssa.

Bleemin tekijöiden mukaan Sony myi konsoliaan tappiolla ja teki voittoa pelien myynnillä, jolloin olisi kaikille hyödyllistä, että pelit olisivat pelattavissa myös muilla alustoilla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Ewen Hosie: The history of bleem! *eurogamer.net*.  11.12.2017. Viitattu 14.1.2023. (englanniksi)
2. ↑  Sony Computer Entertainment America v. Bleem, 214 F. 3d 1022 - Court of Appeals, 9th Circuit 2000 *scholar.google.co.uk*.  10.7.2000. Viitattu 14.1.2023. (englanniksi)
3. ↑  Tom Bramwell: Game Over for bleem *eurogamer.net*.  19.11.2001. Viitattu 14.1.2023. (englanniksi)
*Jaakko Ilkka* -oopperasta, Piirto vasemmalla.
**Eero Piirto** (dir. cant.) (23. elokuuta 1932 Kurikka, Suomi – 22. kesäkuuta 1995) oli kurikkalainen maanviljelijä ja bassobaritonilaulaja. Hän tuli tunnetuksi eritoten kansanlaulujen ja laulelmien tulkkina. Eero Piirto esiintyi paljon yhdessä mestaripelimanni (dir. mus.) Risto Ala-Ikkelän kanssa ja hän lauloi oopperaosia Ilmajoen Musiikkijuhlilla, esimerkiksi oopperoissa *Jaakko Ilkka*, *Jokiooppera*, *30 Hopearahaa* ja *Peltomiehen rukous*, jonka kapellimestari Jorma Panula sävelsi Eero Piirron esitettäväksi.

Levytyksiä
----------

* *Kun poijat ne kulukoo kyliä* (Fazer Finnlevy, 1979)
* *Kirjeen sulle kirjootan* (single, Fazer Finnlevy fs 122, 1980)
* *Herran edessä* (Finngospel, 1985)
* *Piirto - Kamarikuoro Cantilena* (Finngospel, 1991)

Eero Piirron esittämiä lauluja on mukana myös useilla kokoelmalevyillä sekä muun muassa *Peltomiehen rukous* -oopperasta tehdyllä levyllä.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomalaisia laulu- ym. solisteja www.compuline.fi.  Arkistoitu 16.7.2007. Viitattu 24. huhtikuuta 2008.
2. ↑  *Suuri Musiikkitietosanakirja 5 O-See*, s. 83. Helsinki: Weilin + Göös ja Otava, 1991. ISBN 951-35-4729-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Eero Piirron esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Eero Piirto Ylen Elävässä arkistossa.
* Eero Piirron muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Tervikin kartano** sijaitsee Pernajanlahden länsirannalla Loviisassa. Kartano on edelleen ensimmäisen omistajansa, Katarina Guthrien, jälkeläisten hallussa.

Historia
--------

Tervikin kartanon historia alkaa vuodesta 1636. Se muodostettiin viidestä tilasta, jotka oli lahjoitettu Katarina Guthrielle. Kartano sai säterivapauden, joka tosin peruttiin vuonna 1691. Uudemman kerran Tervikille myönnettiin säterivapaus 1766, jolloin sille siirrettiin Edön säterin rälssioikeudet. Kartano on pysynyt saman suvun hallussa koko historiansa ajan, vaikka omistajasukujen nimet ovatkin vaihtuneet avioliittojen myötä. Ensimmäinen perijä oli Guthrien poika, kreivi Robert Lichton. Omistajasuvun nimi vaihtui Muhliksi, kun Lichtonin sisarentytär peri kartanon puolisonsa Adam Gustav Muhlin kanssa. Heidän pojantyttärensä avioitui upseeri Otto Wilhelm De Geerin kanssa. Otto De Geer toteutti isonjaon Tervikissä jo 1768. Omistajasuvun nimi on ollut Ehrnrooth vuodesta 1855, jolloin Wilhelmina Ottiliana Lovisa de Geer peri Tervikin. Hänen puolisonsa oli kenraaliluutnantti Gustaf Robert Ehrnrooth.

Tervikin tammikuja on Suomen pisin. Nykyisen päärakennuksen kantaosa valmistui 1730-luvulla, keittiösiipi rakennettiin lähes sata vuotta myöhemmin. 1810-luvulla julkisivu muutettiin empiretyyliseksi ja mansardikatto purettiin 1800-luvun lopussa toisen asuinkerroksen tieltä. 1920-luvun remontti palautti julkisivun empiretyylin mukaiseksi. Kartano kuuluu Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Tervikin kartanomuseon säätiön omistuksessa oleva muotokuvakokoelma on Suomen suurin yksityinen muotokuvakokoelma.

Lähteet
-------

* Haikonen, Iris, Teräväinen, Erkki: Kartanon mailla – sätereitä ja rälssimiehiä, Genimap Oy, 2006, ISBN 951-593-977-1

### Viitteet

1. 1 2  Kartanon mailla – sätereitä ja rälssimiehiä, luku "Tervikin kartano"
2. ↑
3. ↑  Tervikin kartano *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.

Aiheesta muualla
----------------

* Ennen ja nyt
* Annastiina Henttinen: Maanviljelysneuvos Alexander K. Ehrnrooth (1869–1950). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 20.5.2010. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
**Eero-Sakari (Eero) Paatero** (1. heinäkuuta 1920 Pirkkala – 2. maaliskuuta 2018 Kuopio) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies, koulunjohtaja ja metsätalouden asiantuntija, joka sai ylimetsänhoitajan ja metsäneuvoksen arvonimet.

Paateron vanhemmat olivat sahanisännöitsijä Aarne Paatero ja Impi Hankomäki ja puolisot 1948–1992 Alli Maria Anttila ja sitten Hilkka Tellervo Nuotio. Paatero tuli ylioppilaaksi Lohjan yhteiskoulusta 1939 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1946. Hän oli metsänhoitaja Metsähallituksen Muonion hoitoalueella 1946–1948, piirimetsänhoitaja Pohjois-Savon metsähoitolautakunnassa 1948–1953, Pohjois-Savon metsänhoitokoulun johtaja 1953–1963 ja Pohjois-Savon piirimetsälautakunnan päämetsänhoitaja 1964–1987. Paaterolla oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Ylimetsänhoitajan arvonimen hän sai 1970 ja metsäneuvoksen arvonimen 1978.

Lähteet
-------

1. 1 2  Rautiainen, Matti ja Niiranen, Susanna: Metsäneuvos Eero Paatero (1920–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 17.4.2023.
2. 1 2  Kuolleet. Metsäneuvos Eero Paatero. "Koko maakunnan metsätyönjohtaja".  *Savon Sanomat*, 19.3.2018, nro 76, s. 30. Kansalliskirjasto. Viitattu 17.4.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
Toivon neitsyttä esittävä patsas Pontmainissa.
**Toivon neitsyt** tarkoittaa kertomusta Neitsyt Marian ilmestymisestä Ranskan Pontmainissa 17. tammikuuta 1871. 

Saksan-Ranskan sodan 1870–1871 päättyessä koettiin Ranskassa Pyhän ja autuaimman Neitsyt Marian ilmestys, jonka huomasi aluksi Barbadette perheen vanhemmat ja kaksi kolmesta lapsesta. Myöhemmin paikalle kerääntyi kylän väki ja pappeja kaukaakin. Ilmestys oli taivaalle ilmestynyt naishahmo, jolla oli sininen asu kenkiä myöten. Asussa oli kullan värisiä tähtiä. Hahmolla oli myös kruunu, jonka alaosassa oli musta nauha. Ilmestyksen on roomalaiskatolinen kirkko dokumentoinut hyvin tarkasti, ja siitä on tehty useita havainnollisia kuvituksia.

Ilmestys ei jäänyt pelkästään vertauskuvalliseksi, vaan siihen liittyi molemminpuolista keskustelua, rukouksia, lauluja, kirjoitettua tekstiä ja tunteita, joista on tarkkoja selostuksia roomalais-katolisen kirkon dokumenteissa. Yksi sanomista kuului näin: *Mutta pyydän teitä, rukoilkaa, minun lapseni, Jumala tulee pian kuulemaan teidän rukouksianne, Minun poikani, Minun poikani on odottamassa teitä.*

Ilmestys on vaikuttanut kirkkotaiteeseen, ja siitä on syntynyt uusi Neitsyt Marian tyyppi, jolla on kokosininen puku kenkiä myöten ja puvussa kultaisia tähtiä. Lisäksi ilmestyksellä on paikallista merkitystä, sillä ilmestyspaikkakunnalla käy vuosittain noin 200 000 paikallista matkailijaa. Ulkomaalaisia käy lähinnä Saksasta. Kanadassa on nimetty yksi kylä ilmestyksen mukaan: Notre-Dame-de-Pontmain, Quebec. Roomalais-katoliseen kirkon sisäisiin asioihin ilmestyksellä on myös ollut vaikutusta, sillä kirkko pitää ilmestyksiä suuressa arvossa.

Aiheesta muualla
----------------

* Lady of Pontmain Foundation Marypages. Viitattu 19.12.2013. (englanniksi)
**Déboye** on maalaiskunta Moptin alueen Youwaroun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Guidio-Sare sijaitsee Nigerjoen muodostaman Débojärven pohjoisrannalla 20 kilometriä Youwarousta itään. Kunnassa on 21 800 asukasta (vuonna 2009).

Déboyen kunnan pinta-ala on 1 012 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Youwaroun piirin Bembéré Taman ja Youwaroun, pohjoisessa Dirman, idässä Moptin piirin Korombanan ja Ouroubé Douddén sekä etelässä Konnan ja Dialloubén kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Nigerin ja Débon lisäksi kunnan alueella sijaitsee Oualadojärvi sekä kymmenkunta Nigerin haarajokea ja kanavaa, jotka ruokkivat kuuttatoista pienempää järveä.

Kuntaan kuuluu 24 kylää ja yksi paimentolaisryhmä. Asukkaat ovat etupäässä bozoja, somonoja, fulbeja ja songhaita.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, metsien hyödyntäminen, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, riisi, durra, maapähkinä, maniokki ja lehmänpapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Kalaa viedään myytäväksi Moptiin. Guidio-Saressa pidetään viikoittaiset markkinat.

Kunnan palveluihin kuuluvat kolme alakoulua ja terveysasema.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 2.10.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3 4 5  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Deboye 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 2.10.2014. (ranskaksi)
3. ↑  Mali - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 2.10.2014. (ranskaksi)
4. ↑  Mali - Cercle de Youwarou - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 2.10.2014. (ranskaksi)
Neukölln korostettuna Berliinin kartalla
Neuköllnin hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat
**Neukölln** on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta (saks. *Bezirk*), joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Se on pinta-alaltaan 44,93 km² suuruinen ja 31.12.2017 siellä asui 328 045 asukasta. Siellä oli myös suhteellisesti eniten maahanmuuttajia Berliinissä.*lähde?*

Berliiniläisten keskuudessa *Neuköllnillä* viitataan yleensä Neuköllnin kaupunginosaan, ei samannimiseen hallintoalueeseen.

Neuköllnin hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat (*Ortsteile*)
-----------------------------------------------------------------

* Britz
* Buckow
* Gropiusstadt
* Neukölln
* Rudow

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Neukölln (hallintoalue)**.
* Viralliset sivut (saksaksi)

  

Berliinin hallintoalueet

* Charlottenburg-Wilmersdorf
* Friedrichshain-Kreuzberg
* Lichtenberg
* Marzahn-Hellersdorf
* Mitte
* Neukölln
* Pankow
* Reinickendorf
* Spandau
* Steglitz-Zehlendorf
* Tempelhof-Schöneberg
* Treptow-Köpenick
**Blaž Medvešek** (s. 10. heinäkuuta 1980 Maribor) on slovenialainen uimari. Hän edusti aktiiviurallaan ljubljanalaista PK Ilirija -seuraa ja on pituudeltaan 191 cm.

Medvešek karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 alkuerissä sekä 100 että 200 metrin selkäuinnissa. Saman vuoden Valencian lyhyen radan EM-kilpailuissa hän sai pronssia 200 metrin selkäuinnissa ajalla 1.54,61 sekä sijoittui neljänneksi 100 metrin selkäuinnissa ja kuudenneksi 50 metrin selkäuinnissa. Fukuokan MM-kilpailuissa 2001 hän oli 100 metrin selkäuinnissa neljästoista. Antwerpenin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2001 hän sijoittui kuudenneksi 100 ja 200 metrin selkäuinneissa.

Medvešek saavutti Moskovan lyhyen radan MM-kilpailuissa 2002 pronssia 200 metrin selkäuinnissa ajalla 1.53,66. Saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa hän oli 200 metrin selkäuinnissa kahdeksas. Barcelonan MM-kilpailuissa 2003 hän sijoittui 200 metrin selkäuinnissa kahdeksanneksi ja 100 metrin selkäuinnissa kymmenenneksi.

Medvešek voitti 200 metrin selkäuinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuden Dublinissa 2003 ajalla 1.52,60. Madridin EM-kilpailuissa 2004 hän oli neljäs sekä 100 että 200 metrin selkäuinnissa. Ateenan olympialaisissa 2004 hän sijoittui kahdeksanneksi 200 metrin selkäuinnissa ja kuului 14:nneksi sijoittuneeseen Slovenian 4 × 100 metrin sekauintiviestijoukkueeseen.

Medvešek saavutti Wienin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2004 hopeaa 200 metrin selkäuinnissa ajalla 1.52,39 ja sijoittui neljänneksi 100 metrin selkäuinnissa. Montrealin MM-kilpailuissa 2005 hän oli 100 metrin selkäuinnissa kahdeksas ja 200 metrin selkäuinnissa kymmenes sekä kuului Slovenian sekauintiviestijoukkueeseen, joka hylättiin loppukilpailussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Blaž Medvešek *sports-reference.com*.  Arkistoitu 19.10.2012. Viitattu 31.1.2016. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  MEDVESEK, Blaz (1980) *swimrankings.net*. Viitattu 31.1.2016. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Swimming - Blaz MEDVESEK *the-sports.org*. Viitattu 31.1.2016. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF
* WorldCat

 |

 |
**Wacker-hapetus** tai **Wacker-prosessi** on kemiallinen reaktio, jossa happi hapettaa palladium- ja kupariyhdisteiden katalysoimana alkeenin aldehydiksi tai ketoniksi. Erityisen tärkeä reaktio on valmistettaessa asetaldehydiä eteenistä.

Reaktion historiaa
------------------

F. C. Phillips havaitsi palladiumkloridin hapettavan etaanin asetaldehydiksi ja raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1894. Tässä reaktiossa palladiumkloridia tarvitaan kuitenkin stoikiometrinen määrä ja reagenssin kalleuden vuoksi reaktio ei yleistynyt. 1950-luvun lopulla saksalaisten kemianalanyhtiöiden Wacker Chemien ja Hoechst AG:N tutkijat kehittivät samanaikaisesti palladium- ja kuparikatalysoitua menetelmää asetaldehydin valmistamiseksi eteenistä. Prosessin julkaisi ensimmäisen kerran Wacker Chemiellä työskennellyt Juergen Smidt ryhmineen vuonna 1959.

Reagenssit ja mekanismi
-----------------------

Wacker-hapetus sopii niin kutsuttujen terminaalisten alkeenien, joiden kaksoissidos on hiilivetyketjun päässä, hapettamiseen. Eteeni hapettuu asetaldehydiksi, mutta muut terminaaliset alkeenit muodostavat pääasiassa metyyliketoneja. Liuottimena reaktiossa toimii veden ja orgaanisen liuottimen seos. Wacker-hapetuksen reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa palladiumkloridi koordinoituu yhteen kloridi-ioniin ja alkeeniin. Tämä on reaktion reaktionopeutta rajoittava vaihe. Vesi korvaa yhden kloridiligandeista seuraavassa vaiheessa ja muodostuu hydroksyylipalladiumkompleksi. Palladium katalysoi hydroksyyliryhmän liittämistä alkeenin kaksoissidokseen ja samalla palladiumiin koordinoituu uusi vesimolekyyli. Seuraavassa vaiheessa yksi kloridi-ioneista irtoaa palladiumista ja muodostuu palladiumin ja enolin välinen kompleksi. Enoli tautomerisoituu asetaldehydiksi tai ketoniksi ja irtoaa katalyytistä. Samalla palladium pelkistyy hapetusluvullta +II hapetusluvulle 0. Reaktioseokseen on lisätty kupari(II)kloridia, jonka tehtävänä on hapettaa palladium takaisin hapetusluvulle +II. Samalla kupari itse pelkistyy itse hapetusluvulle +I, mutta happi hapettaa sen jälleen hapetusluvulle +II.

Lähteet
-------

1. ↑  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. ONR-95. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
2. 1 2  H. J. Hagemeyer: *Acetaldehyde, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 21.8.2018
3. 1 2  Marc Eckert, Gerald Fleischmann, Reinhard Jira, Hermann M. Bolt & Klaus Golka: *Acetaldehyde, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 21.8.2018
4. 1 2  Michael B. Smith & Jerry March: *March's Advanced Organic Chemistry*, s. 1487–1489. John Wiley & Sons, 2013. ISBN 9780470462591. (englanniksi)
5. 1 2  László Kürti, Barbara Czakó: *Strategic applications of named reactions in organic synthesis*, s. 474. Elsevier, 2005. ISBN 978-0-12-429785-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.8.2018). (englanniksi)
6. ↑  Robert H. Crabtree: *The Organometallic Chemistry of The Transition Metals*, s. 217–221. 4th Edition. John Wiley & Sons, 2005. ISBN 0-471-66256-9. (englanniksi)
**Ina Colada** (oik. Inga Peters; s. 1986 Bottrop, Nordrhein-Westfalen) on saksalainen kevyen musiikin laulaja. Ina Colada edustaa hyväntuulisia, helposti omaksuttavia pop-kappaleita esittävää viihdyttäjää: hänet määritellään termillä "Partysängerin". Tyylilaji ilmenee usein jo kappaleiden nimissä: "Dass wir auf Malle sind", "Wodka mit irgendwas" ja "Auf Malle sind wir so".

Ina Colada aloitti uransa Mallorcalla 2008. Ensimmäinen single, "Schöner fremder Mann", julkaistiin 2009. Seuraavana vuonna julkaistu "Alle Kinder lernen lesen" saavutti suuren suosion. Laulun melodia on yhdysvaltalaisesta klassikkosävelmästä "The Battle Hymn of the Republic". Ina Colada on esittänyt uusia versioita myös saksalaisista ja italialaisista klassikkoiskelmistä, kuten "Sieben Tränen muss ein Mädchen weinen" ja "Tränen lügen nicht" ("Soleado"). Hän on versioinut myös Nicolen 1980-luvun menestysiskelmän "Allein in Griechenland".

Ina Colada on voittanut Ballermann-Award-musiikkipalkinnon kahdesti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ina Colada *Schlager.de*. Deutsche Medienportale GmbH. Viitattu 20.6.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Ina Colada Xtreme Soundin YouTube-tilillä
* Discogs: Ina Colada

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Neuillyn rauhansopimus** (tai **Neuilly-sur-Seinen rauhansopimus**) tehtiin 27. marraskuuta 1919 keskusvaltoihin kuuluneen Bulgarian kanssa, jolloin se menetti alueita Jugoslavialle, Romanialle ja Länsi-Traakian Kreikalle. Bulgarian armeija rajattiin 20 000 mieheen.

Sopimus
-------

Bulgarian pääministeri Aleksandăr Stambolijski allekirjoittamassa sopimusta.
Neuillyn rauhansopimus sai nimensä Pariisin Neuilly-sur-Seinen kaupunginosan mukaan, jossa sopimus allekirjoitettiin 27. marraskuuta 1919 Pariisin rauhankonferenssin aikana. Konferenssin tarkoituksena oli määrätä keskusvalloille langetetut korvaukset ja rajamuutokset. Neuillyn sopimus koski tältä osin Bulgariaa. Länsi-Traakiasta tehtiin ympärysvaltioiden protektoraatti ja se annettiin sittemmin vuonna 1920 Kreikalle San Remon konferenssissa. Bulgarian länsirajalta liitettiin neljä pientä erillistä aluetta Jugoslavian kuningaskuntaan. Bulgarian sodan aikana itseensä liittämä Etelä-Dobrudzha annettiin takaisin Romanialle. Yhteensä Bulgaria menetti 8 690 neliökilometriä maa-alueitaan naapureilleen. Se velvoitettiin myös maksamaan korvauksia ympärysvalloille 2 250 miljoonan kultafrangin edestä, joka piti maksaa 37 vuoden kuluessa. Bulgarian armeijaa pienennettiin, mutta se sai pitää 20 000 vapaaehtoista sotilasta, 10 000 santarmia ja 3 000 rajavartijaa.

Seuraukset
----------

Sopimuksen vastainen mielenosoitus vuonna 1929.
Suurta sotakorvaussummaa pienennettiin myöhemmin. Vuonna 1923 summa alennettiin 500 miljoonaan ja korvauksista luovuttiin kokonaan vuonna 1932. Bulgaria menetti taloudellisesti tärkeän yhteytensä Egeanmerelle ja vaikka sopimuksessa sille taattiin taloudellinen yhteys merelle, ei sopimus selventänyt miten se käytännössä toteutettaisiin. Sopimus synnytti myös suuren pakolaisvirran Bulgariaan luovutetuilta alueilta ja näiden hoito rasitti jo ennestään kärsinyttä maata.

Lähteet
-------

1. ↑  Raymond Detrez: *Historical Dictionary of Bulgaria*, s. 312. The Scarecrow Press, 2006. ISBN 978-0-8108-4901-3. (englanniksi)
2. 1 2  R.J Campton: *A Concise History of Bulgaria*, s. 144-145. Cambridge University Press, 2005. ISBN 978-0-521-85085-8. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Neuillyn rauhansopimus** Wikimedia Commonsissa