recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Empowerin konttorirakennus Lammaisissa.
**Lammainen** (ruots. *Lammais*) on Nakkilassa sijaitseva kylä, joka on yhdystie 2453:n varrella noin kuusi kilometriä kunnan keskustaajaman kaakkoispuolella. Se sijaitsee Kokemäenjoen etelärannalla aivan Nakkilan ja Harjavallan rajalla. Idässä kylä rajoittuu Harjavallan Torttilan kaupunginosaan. Lammaisissa toimii vuonna 1938 valmistunut Harjavallan vesivoimalaitos. Sen pato on suurimmaksi osaksi Harjavallan puolella, mutta varsinainen voimalaitosrakennus sijaitsee Lammaisissa. Lisäksi alueella on Empowerin ja Pohjolan Voiman toimitiloja.

Lammainen, Torttila ja Kokemäenjoen pohjoispuolella sijaitseva Harjavallan Pirilän kaupunginosa muodostavat Lammaistenlahden kulttuurimaiseman, joka on yksi Museoviraston luokittelemista valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Historia
--------

Lammaisissa on alueelta tehtyjen löytöjen perusteella ollut asutusta jo kivi- ja pronssikausilla, mutta nykyinen kylä alkoi syntymään ilmeisesti vasta vuoden 1347 jälkeen, jolloin kuningas Maunu Eerikinpoika lahjoitti Lammaistenkosken ja Lammaistenlahden Turun piispa Hemmingille. Lammaistenkoski oli keskiajalla merkittävä kalastuspaikka, jossa paikallisten talonpoikien lisäksi myös Turun piispa piti tokeitaan. Koska Lammainen ja Torttila ovat niin sanottuja ruotsalaisen oikeuden kyliä, ne ovat nuorempia kuin joen pohjoispuolella sijaitsevat Pirilä ja Pirkkala. 1400-luvun asiakirjoissa kylän nimi esiintyy muodossa "Lamandzvigh", jonka arvellaan tulevan ruotsin laamannia tarkoittavasta sanasta "lagman". Seutu kuului alun perin Kokemäen pitäjään, ja viimeistään 1300-luvun alusta lähtien Ulvilaan, kunnes Nakkilan kunta perustettiin vuonna 1860. Lammaisten talot sijaitsivat aluksi aivan Kokemäenjoen partaalla, mutta osan sorruttua jokeen 1720-luvulla niitä siirrettiin kauemmas nykyisille paikoilleen.

1940-luvulla Harjavaltaan perustetun Outokummun kuparisulaton työntekijöiden asuinalueita suunniteltiin arkkitehti Alvar Aallon laatimassa Kokemäenjoenlaakson aluesuunnitelmassa Torttilan lisäksi myös Lammaisiin, mutta suunnitelmaa ei milloinkaan toteutettu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tolvi, Jorma: *Agraarikylistä kulttuuriympäristöksi : Lammaistenlahden kulttuurimaiseman kantatilat, talonhaltijat ja ympäristö 1750-luvulta 1980-luvulle*, s. 5, 7, 88, 94. pro gradu -tutkielma. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2018. Teoksen verkkoversio (PDF).
2. ↑  Lammaistenlahden kulttuurimaisema *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*.  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 15.12.2018.
3. 1 2  Lehtinen, Erkki: "Keskiajalta 1860-luvulle : Ulvila keskiaikana", *Suur-Ulvilan historia I*, s. 8–9, 70–72. Pori: Porin maalaiskunnan, Ulvilan, Nakkilan ja Kullaan kunnat, 1967.
4. ↑  Salminen, Tapio: *Joki ja sen väki : Kokemäen ja Harjavallan historia jääkaudesta 1860-luvulle*, s. 176. Kokemäki: Kokemäen ja Harjavallan kaupungit ja seurakunnat, 2007. ISBN 978-952-99941-0-6.
**Karjukala** (*Capros aper*) on karjukalojen (Caproidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se on sukunsa **Capros** ainoa laji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Kelttimerestä pyydetty karjukala.
Vuoden 1877 piirros karjukalasta.
Karjukalan tavanomainen pituus on 13 senttimetrin luokkaa. Maksimissaan se voi kasvaa 30 senttimetrin mittaiseksi. Sen ruumis on korkea ja sivusuunnassa hyvin litteä. Sen pohjaväri vaihtelee oranssista tummanpunaiseen ja siinä on tummia punaisia pystyjuovia. Silmät ovat hyvin suuret ja halkaisijaltaan saman kokoiset kuin niiden etäisyys kuonon kärkeen. Sen selkä- ja peräevät ovat yhteenkasvaneet. Pyrstöevä on takaosastaan kupera. Lajin suomut ovat pieniä kampasuomuja.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Karjukalaa tavataan alueella Norjasta aina Senegaliin asti mukaan luettuna Välimeri ja Atlantin valtameren itäosan saaret. Historiallisesti karjukala on ollut harvinainen Atlantin valtameren koillisosassa, mutta 1970-luvulta alkaen sen runsaus on lisääntynyt siellä räjähdysmäisesti ja sen levinneisyys laajentui pohjoiseen Irlannin länsirannikon ja Biskajanlahden kautta. Se runsastui 1980- ja 2000-luvun välillä etenkin Biskajanlahdella, Galician mannerjalustalla ja Kelttimerellä ollen nykyisin valtalaji Biskajanlahdessa. Karjukala elää veden mesopelagisessa kerroksessa 25–600 metrin syvyydessä. Sitä esiintyy kallio-, koralli- ja hiekkapohjilla.

Ravinto ja elintavat
--------------------

Karjukalan ravintoa ovat äyriäiset, madot ja nilviäiset. Se saavuttaa sukukypsyyden noin 5,25 vuoden iässä, milloin se on keskimäärin 8,2 senttimetrin mittainen. Karjukala voi elää 25–26 vuoden ikäiseksi.

Käyttö ja kalastus
------------------

Karjukalan liha on maukasta. Lajia kalastetaan voimakkaasti, mutta satunnaisesti. Sitä käytetään pääasiassa kalajauhoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smith-Vaniz, W.F. de Bruyne, G. de Morais, L. & Carpenter, K.E.: *Capros aper* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2020-1*.  2015. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 23.3.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3  *Capros aper* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 23.3.2020. (englanniksi)
3. 1 2  Varjo, Markku & Lehtonen, Hannu: *Suomen ja pohjolan kalat*, s. 460–461. Readme, 2017. ISBN 9789523213722. (suomeksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1278796
* Wikispecies: Capros aper
* BOLD: 13902
* CoL: QSYF
* EPPO: CPROAP
* EUNIS: 124022
* FishBase: 54
* GBIF: 2389708
* iNaturalist: 64589
* IRMNG: 11303469
* ITIS: 166320
* IUCN: 198557
* NBN: NBNSYS0000180155
* NCBI: 206100
* Plazi: E74BE039-D12A-D7EE-4F70-39C93CAB9E33
* WoRMS: 127419

 |

 |
**Tero Seppo Välimäki** (s. 21. maaliskuuta 1982 Teuva) on suomalainen Rio de Janeiron kesäolympialaisiin 2016 kilpauransa päättävä painija, joka kilpaili sekä vapaapainissa että kreikkalais-roomalaisessa painissa. Hän edusti Ilmajoen Kisailijoita edustettuaan aiemmin Teuvan Rivakkaa. Painiharrastuksen 1992 aloittanutta Välimäkeä valmensi Seppo Yli-Hannuksela ja vuodesta 2008 Marko Yli-Hannuksela.

Välimäki sijoittui kadettien MM-kilpailuissa yhdeksänneksi vapaapainin 42 kg:n sarjassa 1998. Aikuisten EM-kilpailuissa hän oli kreikkalais-roomalaisen painin 66 kg:n painoluokassa 23:s Tampereella 2008 ja 20:s Bakussa 2010.

Välimäki voitti kreikkalais-roomalaisen painin Suomen mestaruuden 66 kg:n painoluokassa 2008 ja 2010 ja SM-pronssia 2006. Vapaapainissa hän voitti Suomen mestaruuden 58 kg:n sarjassa 2000, 66-kiloisissa 2002 ja 2003 sekä 74 kg:n sarjassa 2004. SM-hopeaa hän saavutti 74-kiloisissa 2005 sekä pronssia 54 kg:n painoluokassa 1999 ja 63-kiloisissa 2001.

Arvokisasijoitukset
-------------------

* Kesäolympialaiset: 2016
* MM-kilpailut: 17:s 2010, 40:s 2011, 31:nen 2014 ja 23:s 2015 (66 kg)
* EM-kilpailut: 23:s 2008, 20:s 2010, 13:s 2013 ja kahdeksas 2014 (66 kg)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Välimäki Tero Seppo *painiliitto.net*.  Arkistoitu 29.8.2008. Viitattu 17.4.2010.
2. ↑
3. 1 2  Miesten Kreikkalais-roomalaisen painin SM-kilpailut 12.-14.3.2010 Alavudella (AU) *painiliitto.net*. Viitattu 17.4.2010. [vanhentunut linkki]
4. 1 2 3  Vaelimaeki, Tero (FIN) *International Wrestling Database*. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)
5. 1 2 3 4  Historiaa ja tilastoja painiliitto.net.  Arkistoitu 7.8.2008. Viitattu 17.4.2010.
**Terpitsa** eli **Terpilitsa** (ven. Те́рпилицы, *Terpilitsy*) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin keskiosassa Hatsinan ja Iivananlinnan välisen rautatien pohjoispuolella. Kunnassa on asukkaita 1 500 henkeä (vuonna 2006).

Kunnan hallinnollinen keskus on Terpitsan kylä, jossa asuu suurin osa asukkaista. Lisäksi siihen kuuluu 12 muuta kylää: Hutenka (ven. Худанки, *Hudanki*), Kalmus (ven. Кальмус), Kanasko (ven. Канаршино, *Kanaršino*), Korkka (ven. Горки, *Gorki*), toinen Korkka (ven. Горье, *Gorje*), Kylväjä (ven. Кюльвия, *Kjulvija*), Piäsä (ven. Пежевицы, *Peževitsy*), Potopia (ven. Поддубье, *Poddubje*), Rekkova (ven. Рекково, *Rekkovo*), Tatjanino (ven. Татьянино), Vernitsa (ven. Верницы, *Vernitsy*) ja Voislova (ven. Ославье, *Oslavje*).

Ennen toista maailmansotaa sedulla asui venäläisten lisäksi myös inkerinsuomalaisia ja virolaisia. Suomalaiset kuuluivat Moloskovitsan ja Kupanitsan luterilaisiin seurakuntiin.

Paikallisia nähtävyyksiä ovat Vrangelin kartano Terpitsassa sekä entisessä Ruskolitsan kylässä sijaitsevat Korfin ja Vrangelin kartano ja Kristuksen kirkastumisen kirkko.

Kunnan päämies on Ljubov Djakova, kunnanhallinnon päämies Viktor Savenkov.

Lähteet
-------

1. 1 2  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 16.10.2015.
2. ↑  Leningradin alueen väestötilastoa *lenobl.ru*. Viitattu 3.9.2008. (venäjäksi)
3. ↑  Leningradin alueen paikallishallinto 1.1.2008 *lenobl.ru*. Viitattu 3.9.2008. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Terpitsan kunnan sivusto (venäjäksi)
* Terpitsan kartano Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
* Ruskolitsan kartano Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
*Tämä artikkeli käsittelee keisaria, paavista katso Anastasius II (paavi).*
Anastasios II säilytti nimen Artemios myös lyöttämissään kolikoissa; tässä soliduksessa on teksti APTEMIUS ANASTASIUS.
**Anastasios II** (kuoli 721) oli Bysantin keisari vuosina 713–715.

**Artemios** oli keisari Filippikoksen aikana virkamies. Kun Filippikos syrjäytettiin vuonna 713 hänestä tuli keisari nimellä Anastasios II (Anastasios I oli myös ollut virkamies ennen keisariksi tulemistaan).

Anastasios lähetti laivaston arabeja vastaan mutta se ei päässyt pitkälle ennen kuin miehistö alkoi kapinoida. Kapinalliset julistivat erään Theodosioksen keisariksi. Kuuden kuukauden sisällissodan jälkeen Theodosioksen kannattajat olivat voittaneet ja Anastasios vetäytyi luostariin Thessalonikaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Anastasius II Encyclopedia Britannica. Viitattu 26.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Anastasios II** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Filippikos** | **Bysantin keisari** | Seuraaja:**Theodosios III** |
**Anatoli Georgijevitš Aleksin** (ven. Анато́лий Гео́ргиевич Але́ксин, oikea sukunimi *Goberman*, Гоберман; 3. elokuuta 1924 Moskova – 1. toukokuuta 2017 Luxemburg) oli Israelissa asunut venäläinen kirjailija.

Anatoli Aleksin syntyi Stalinin vainoissa vangitun puoluevirkailijan perheeseen. Hän valmistui Moskovan orientalistiikan instituutista vuonna 1950 ja julkaisi samana vuonna ensimmäisen lastenkirjansa *Kolmekymmentä yksi päivää: pioneeripojan päiväkirja* (*Tridtsat odin den: dnevnik pionera Saši Vasilkova*). Vuoteen 1966 saakka Aleksin kirjoitti lastenkirjoja ja sen jälkeen nuorisolle tarkoitettuja moraalikysymyksiin keskittyneitä psykologisia kertomuksia. Osa niistä julkaistiin *Junost*-kirjallisuuslehdessä, jonka toimituskuntaan Aleksin kuului vuodesta 1969. Myöhemmin hän alkoi laatia kertomuksiensa pohjalta näytelmiä. Vuodesta 1970 lähtien Aleksin toimi Venäjän kirjailijaliiton sihteeristön jäsenenä. Vuonna 1978 hän sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon, minkä jälkeen hänen kootut teoksensa ilmestyivät kolmensadan tuhannen kappaleen painoksena.

Aleksin muutti 1993 Israeliin, jossa hän kirjoitti aikuisille tarkoitettuja romaaneja sekä muistelmia.

Suomennettuja teoksia
---------------------

* *Kolmekymmentä yksi päivää: pioneeripojan päiväkirja*. Suom. Inkeri Letonmäki. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.
* *Myöhäinen lapsi*. Suom. Ulla-Liisa Heino. Moskova: Raduga, 1985 (*Maailma ja me* -lehden novelliliite).

Lähteet
-------

1. ↑  Скончался классик детской литературы Анатолий Алексин *MK*.  1.5.2017. Viitattu 2.5.2017. (venäjäksi)
2. 1 2 3  *Russkaja literatura XX veka. Prozaiki, poety, dramaturgi: biobibliografitšeski slovar*, s. 55–56. Moskva: Olma-Press Invest, 2005. ISBN 5-94848-211-1. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2013). (venäjäksi)
3. ↑  Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 37. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Anatoli Aleksinin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Anatoli Aleksinin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Masako Ono
**Masako Ono** on japanilainen odissitanssija. Hän aloitti tanssiharrastuksensa viisivuotiaana. Asuessaan Tokiossa hän harjoitteli länsimaista balettia, jazz- ja hiphop-tanssia. Hänen kiinnostuksensa odissia kohtaan heräsi hänen nähtyään videon Kelucharan Mohapatrasta. Video sai hänet ottamaan yhteyden Intian lähetystöön ja matkaamaan Intiaan vuonna 1996 Protima Bedin Nrityagram-tanssikoulun oppilaaksi. Japanin Newsweek-lehti valitsi hänet vuonna 2008 sadan maailman kunnioitetuimman japanilaisen henkilön listalle. Tokion kaupungin turismijaosto valitsi hänet taide-, kulttuuri- ja turismilähettilääkseen Intiaan vuosina 2019–2020.

Ono vieraili Intiassa ensimmäisen kerran vuonna 1994 arkkitehtuuriopiskelijana katsomaan Taj Mahalia. Hän tutustui samalla eteläintialaisiin tanssimuotoihin kuten bharata natyamiin ja mohiniattamiin. Palattuaan Tokioon hän jatkoi bharata natyam -tanssin opettelua, mutta kiinnostui opettajansa kehotuksesta enemmän odissista. Hän sai Intian lähetystöstä esitteen, jossa kerrottiin Protima Bedin Bangaloren lähistöllä sijainneesta Nrityagram-tanssikoulusta. Hän matkusti sinne 1996 saadakseen Bediltä oppia odissista. Intiassa hän opiskeli myös flamencoa, kalarippayattua ja afrikkalaista tanssia. Protima Bedin oppilaana Onon täytyi harrastaa joogaa ja harjoitella odissia viisi tuntia päivässä. Bedi ei suostunut opettamaan häntä ilman, että hän vakuutti tulevansa ammattimaiseksi odissitanssijaksi.

Ono asettui asumaan Bhubaneswariin ja avioitui odishalaisen Manas Dasin kanssa. Hän perusti oman tanssikoulunsa ja aloitti aviomiehensä kanssa Mudra Foundation -säätiön, jonka tarkoitus on tukea Odishan käsityöperinnettä. Joulukuussa 2015 Ono kutsuttiin esiintymään Intian ulkoministeriön järjestämässä tapahtumassa, jossa yleisöön lukeutui muun muassa pääministerit Narendra Modi ja Shinzo Abe. Hän lukeutuu harvoihin odissitanssijoihin, jotka ovat oikeutettuja saamaan tukea ulkomaisille esiintymisilleen Intian kulttuurisuhteiden neuvostolta.

Lähteet
-------

1. ↑  Khetal, Harvinder: Love from Tokyo *Tribune India*.  29.8.2004. Viitattu 1.3.2021.
2. ↑  Halder, Ritam: Tokyos Ono at home in Odissis birthplace *Indian Express*.  26.2.2012. Viitattu 1.3.2021.
3. ↑  It’s Official Now: Odissi Dancer Masako Ono Is Japan’s Cultural Ambassador In India *Odishabytes*.  27.11.2019. Viitattu 1.3.2021.
4. ↑  Alien feet that dances to Odissi *Telegraph India*.  13.11.2010. Viitattu 1.3.2021.
5. ↑  Krishnan, Anantha: Odyssey of an Odissi Dancer *Hinduism Today*.  2005. Viitattu 1.3.2021.
6. ↑  Beckman, Rachel: A Sinuous Bridge Over a Cultural Divide *The Washington Post*.  20.7.2006. Viitattu 1.3.2021.
7. ↑  Swaminathan, Chitra: For the love of Odissi *The Hindu*.  19.10.2017. Viitattu 1.3.2021.
8. ↑  Ryden, Hanna: Japanese Odissi dancer masters Indian classical art form *Japan Times*.  3.2.2016. Viitattu 1.3.2021.
Hendrik Toompere kesällä 2007.
**Hendrik Toompere** (s 5. kesäkuuta 1965) on virolainen ohjaaja ja näyttelijä.

Elämäkerta
----------

Toompere opiskeli Tallinnan valtiollisen konservatorion teatterilaitoksessa vuosina 1984–1988. Vuosina 1988–1990 hän toimi näyttelijänä Tallinnan nuorisoteatterissa ja vuosina 1990–1998 Viron draamateatterissa. 

Vuodesta 1998 Toompere on toiminut Viron draamateatterin ohjaajana ja vuosina 2006–2010 lisäksi Viron musiikki- ja teatteriakatemian teatterikoulun opettajana.

Yksityiselämä
-------------

Toomperen isoisä oli painija Herman Kruusenberg. Hänen isänsä Hendrik Toompere ja äiti Maie Toompere olivat nukketeatterinäyttelijöitä. Myös hänen sisarensa Harriet Toompere on näyttelijä. 

Toompere tunnetaan Virossa *Hendrik Toompere juuniorina* erotuksena isästään. Myös Toomperen poika on nimeltään Hendrik, joka tunnetaan vastaavasti *Hendrik Toompere juunior juuniorina*. Hänkin on isänsä tapaan näyttelijä ja vuodesta 2018 Viron draamateatterin taiteellinen johtaja.

Lähteet
-------

1. ↑  Eesti Draamateater *draamateater.ee*.
2. ↑  Eesti draamateater *draamateater.ee*.

Aiheesta muualla
----------------

* Hendrik Toompere draamateatterin verkkosivuilla
* Piret Kooli, "Hendrik Toompere: õpitud abitust on kurb vaadata", EPLi laupäevaleht LP, 22. detsember 2012
* Tiiu Laks, "Hendrik Toompere: oma verd puhtaks ei pese", Eesti Päevaleht, 31. oktoober 2009

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
Stenskär

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
60°3′37.00″N, 24°45′35.00″E, EspooUusimaaSuomi |
| Merialue | 
Suomenlahti, Itämeri |
| Pinta-ala | 
0,039 km²  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Stenskär** on kahden puuttoman saaren muodostama luonnonsuojelualue Espoon Suvisaaristossa avomeren partaalla. Se sijaitsee noin kaksi kilometriä Kytön linnakesaaresta itäkaakkoon. Etäisyys Soukanniemen Amiraalinsatamaan on kahdeksisen kilometriä.

Stenskärin pinta-ala on nelisen hehtaaria. Saaret ovat valtaosin paljasta kalliota ja kivikkoa sekä kasvillisuudeltaan niukkaa somerikkoa. Stenskärin korkeuserot ovat vähäisiä. Saarten kasvilajeja ovat muun muassa merikaali, merisinappi ja morsinko. Alue on tärkeä lintujen pesimäpaikka.

Läntinen saari on huomattavasti itäistä suurempi. Sen länsi–itäsuuntainen leveys on noin 300 metriä, itäisen saaren leveys on noin 100 metriä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Esa Lammi ja Pekka Routasuo: Espoon arvokkaat luontokohteet 2012 (pdf) (s. 44) *Espoo.fi*. Espoo:  Espoon ympäristölautakunnan julkaisusarja 2/2013.  Arkistoitu 21.4.2018. Viitattu 17.4.2018.
2. ↑  Stenskär Espoon opaskartalla

Aiheesta muualla
----------------

* Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
* Stenskär, Uusimaa, Finland — Sunrise, Sunset and Daylength
**Jaakko Kiljunen** (s. 1980) on suomalainen näyttelijä, joka on valmistunut Pietarin valtiollisesta teatteritaiteen akatemiasta vuonna 2009. Kiljunen on työskennellyt näyttelijänä Lappeenrannan kaupunginteatterissa ja Myllyteatterissa. Kiljunen esiintyi Myllyteatterin versioimassa Danten *Jumalaisessa näytelmässä*, joka sai kansainvälistä tunnustusta Makedoniassa järjestettävällä teatterifestivaalilla.

Kiljunen on työskennellyt näyttelijänä Pietarissa ja Vilnassa. Suomessa hän on tullut tunnetuksi tv-sarjasta Pirunpelto, jossa hän esittää venäläistä rikollista. Kiljusen isä on poliitikko ja tietokirjailija Kimmo Kiljunen.

Elokuva ja tv-sarja
-------------------

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2001 | *Benner & Benner* | Jarno |
| 2012 | *3OHA - The Zone* | Haastattelija |
| 2013 | *Pirunpelto* | Volkov |
| 2016–2018 | *Korpelan kujanjuoksu* | Hannu Laiho |
| 2017 | *Presidentti* | Venäläinen lääkäri |
| 2019 | *Ratamo* | Mustonen |
| 2022 | *Rantabaari* | Jari |

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Myllyteatterin kotisivut
* Kotisivu:  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jaakko Kangosjärvi** (s. Muonio) on suomalainen toimittaja, valokuvaaja, yrittäjä ja uransa päättänyt taiderockmuusikko. Hän tuli tunnetuksi lukioikäisenä vuonna 1981 julkaisemastaan, ainoaksi jääneestä albumista *Ihmeellinen luonto*, jonka tuotti Johanna-levymerkille Jyrki Siukonen. Siukonenkin soittaa albumilla, joka äänitettiin kolmen kesäpäivän aikana Kangosjärven kotona Lapin Muoniossa. Siukosen ja Kangosjärven lisäksi albumilla esiintyvät tamperelaiset Jukka Mikkola, Jari Kivelä, saksalainen Christine Glaser ja kittiläläinen Petteri Bäck. Musiikilliseksi esikuvakseen Kangosjärvi mainitsi tuolloin Kari Peitsamon.

Rytmisesti ja melodisesti tahallisen epätarkka albumi äänitettiin kaksiraitanauhurilla ilman päällekkäisottoja, ja sen kappaleista saivat kohtuullisen paljon radiosoittoa Yleisradiossa kappaleet "Musiikkia ja urheilua" ja "Tuuliko se siellä". Ensin mainitun nimi mukaili Yleisradion 1970-luvun alussa aloitetun radio-ohjelman nimeä.

Kangosjärvi suoritti toimittajatutkinnon Tampereen yliopistossa ja työskenteli yli 20 vuotta toimittajana, pisimpään *Helsingin Sanomissa*. Hän on työskennellyt myös Radio 957:ssa, *Z*-lehden päätoimittajana 1990-luvun lopulla sekä vuosina 2012–2013 *Luoteis-Lappi* -lehden päätoimittajana. Myöhemmin hän siirtyi media-alan yrittäjäksi Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mediamonttu Tmi  2017. Mediamonttu Tmi.  Arkistoitu 18.10.2017. Viitattu 17.10.2017.
2. 1 2  Junttila, Arto: Jaakko Kangosjärven ihmeellinen luonto *Lapin Kansa*.  13.11.1981. Viitattu 17.10.2017.
3. ↑  Junttila, Arto: Jaakko Kangosjärvi – taiderokkari Muoniosta *Lapin Kansa*.  16.5.1981. Viitattu 17.10.2017.
4. ↑  Jaakko Kangosjärvi *Populappi, Lappilaisen populaarimusiikin löytöpiste*.
5. ↑  Tamminen, Teemu: *Urheiluohjelmaa puheradiossa. Yle Urheilun toiminta- ja työtapojen muutos Yle Puheen kanava- uudistuksen jälkeen*, s. 7. Opinnäytetyö. Metropolia-ammattikorkeakoulu, 2013. Teoksen verkkoversio.
**Gabriel Juslenius** eli *Gabriel Danielis, Virmoensis* (11. lokakuuta 1666 Mietoinen – 19. maaliskuuta 1724 Turku) oli suomalainen Turun akatemian teologian professori ja rehtori.

Jusleniuksen vanhemmat olivat Mynämäen kirkkoherra Daniel Juslenius (k. 1691) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Barbro Gjös. Hänen veljensä oli piispa Daniel Juslenius. Gabriel Juslenius kävi Turun katedraalikoulua vuodesta 1678 ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1682. Juslenius valmistui filosofian maisteriksi Turun akatemiasta 1691 ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1708.

Juslenius oli Turun akatemian varasihteerinä vuodesta 1693, toisena filosofian apulaisena vuodesta 1694 sekä ensimmäisenä filosofian apulaisena ja akatemian sihteerinä vuodesta 1698. Hänestä tuli logiikan ja metafysiikan professori 1702 ja hän oli samalla palkkapitäjänsä Paimion kirkkoherra vuodesta 1708. Juslenius pakeni Ruotsiin isovihan aikana 1713. Ruotsissa hän oli Botkyrkan kirkkoherrana Strängnäsin hiippakunnassa 1717–1722. Juslenius oli Turun akatemian kolmas teologian professori vuodesta 1720 ja toinen teologian professori vuodesta 1722. Hän oli myös samalla palkkapitäjänsä Turun suomalaisen seurakunnan ja Kaarinan kirkkoherrana vuodesta 1722. Juslenius toimi Turun akatemian rehtorina 1710–1711. Hän oli Austraalisen osakunnan inspehtorina 1704–1722, Boreaalisen osakunnan inspehtorina 1708–1722 ja Turkulaisen osakunnan inspehtorina 1722–1724.

Juslenius oli naimisissa 1696–1722 Margareta Wallensteenin (k. 1722). kanssa. Heidän poikiansa olivat hovioikeudenneuvos Johan Gabriel Juslenius, myöhemmin Jusleen (1699–1767), Kruunupyyn kirkkoherra Gustaf Juslenius (1702–1774) ja hovioikeudenneuvos Pehr Jusléen (1707–1776). Professori Henrik Gabriel Porthan oli Jusleniuksen tyttären Kristina Jusleniuksen ja Viitasaaren kirkkoherran Sigfrid Porthanin poika.

Lähteet
-------

1. ↑  Kotivuori, Yrjö: Gabriel Juslenius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 6.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Gabriel Jusleniuksen elämäkerta Kansallisbiografiassa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Stenotrophomonas maltophilia
**Stenotrophomonas maltophilia** on aerobinen, ei-fermentatiivinen, gramnegatiivinen bakteeri, joka on kooltaan hieman pienempi kuin muut *Stenotrophomonas*-suvun lajit. Ne pystyvät liikkumaan polaaristen siimojen (flagelli) avulla ja tuottavat pigmentoituneita pesäkkeitä (keltaisia) MacConkey-agarilla. *S. maltophilia* tunnettiin aiemmin nimellä *Pseudomonas maltophilia* tai *Xanthomonas maltophilia* ja se on noussut merkittäväksi sairaalabakteeriksi. *S. maltophilia* on vastuussa erilaisista tartuntataudeista ja kuolemantapauksista sairaalohoidossa olevilla potilailla, erityisesti immuunipuutteisilla henkilöillä. *S. maltophilia* on ympäristöbakteeri, jota voidaan eristää vedestä, maaperästä, eläimistä sekä kasvimateriaaleista. Ne kolonisoivat kosteita pintoja sekä potilaiden kehon nesteitä, kuten hengitysteiden aerosolit, limakalvot, virtsa ja haavaeritteet.

Hoito
-----

*S. maltophilia* on luonnostaan resistentti useille laajakirjoisille antibiooteille ja melkein kaikille β-laktaami antibiooteille, koska ne tuottavat kahta β-laktamaasia: L1, alaluokan B3 metallo-β-laktamaasi ja L2, luokan A laajennetun sprektrin β-laktamaasi. L1:n ja L2:n tuotantoa ohjaa koordinoidusti AmpR, joka on LysR-tyyppinen transkriptioaktivaattori ja joka indusoituu solujen β-laktaamihaasteen aikana. Näiden entsyymien vuoksi potilaiden hoitaminen, joilla on *S. maltophilia*-bakteerin aiheuttama infektio, on hyvin vaikeaa. Lisäksi sitä esiintyy kaikkialla ympäristössä, minkä vuoksi ennaltaehkäsy on erittäin vaikeaa. Monet *S. maltophilia* kannat ovat kuitenkin herkkiä keftatsidiimi-antibiootille, sillä se on suhteellisen huono substraatti L1:lle ja L2:lle. Keftatsidiimille resistenttejä kantoja tavataan kuitenkin melko yleisesti ja useasti nämä kannat tuottavat liikaa L1- ja L2-entsyymejä.

Lähteet
-------

1. ↑  Adegoke, Anthony, Stenström, Thor, Okoh, Anthony: Stenotrophomonas maltophilia as an Emerging Ubiquitous Pathogen: Looking Beyond Contemporary Antibiotic Therapy.  *Frontiers Microbiology*, 2017. doi:https://doi.org/10.3389/fmicb.2017.02276.
2. ↑  Karina Calvopiña, Punyawee Dulyayangkul, Kate J. Heesom, Matthew B. Avison: TonB-dependent uptake of β-lactam antibiotics in the opportunistic human pathogen Stenotrophomonas maltophilia.  *Molecular Microbiology*, 2019. PubMed:31773806. doi:10.1111/mmi.14434.

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Stenotrophomonas maltophilia
* ITIS: Stenotrophomonas maltophilia (englanniksi)
* UniProt: Taxonomy - Stenotrophomonas maltophilia (Pseudomonas maltophilia) (Xanthomonas maltophilia) (englanniksi)
**Ranskalaisen elokuvan festivaali** (aiemmin *Kultaisia ranskalaisia*) on virolaisen Kultuurikuld MTÜ -yhdistyksen ja Ranskan instituutin järjestämä pienoisfestivaali, joka sai alkunsa lokakuussa 2013. Kolmepäiväinen festivaali nostaa esiin joka vuosi yhden ranskalaisen elokuvan tähden: vuonna 2013 teemana oli ranskalainen näyttelijä Juliette Binoche, vuonna 2014 näyttelijä Fanny Ardant.

Vuonna 2015 festivaalissa esitettiin ranskalaisen elokuvaohjaajan Benoît Jacquot’n tuotantoa. Elokuvat näytettiin Tallinnassa Artis-teatterissa sekä Helsingissä Kino Engel- ja Kino Sheryl -elokuvateattereissa. Helsingissä esitettiin kuusi eri elokuvaa seitsemässä näytöksessä.

Lähteet
-------

1. ↑   [vanhentunut linkki]
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑   [vanhentunut linkki]
7. 1 2  Ranskalaisen elokuvan festivaali *Kino Engel*.  Arkistoitu 25.10.2020. Viitattu 20.1.2021.
***Stenocactus*** on meksikolainen kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi viittaa varren kapeisiin uraväleihin (kreikan stenos 'kapea'). Rautakaktukset (*Ferocactus*) ovat läheisimmät sukulaiset.

Tuntomerkit
-----------

Suvun kaktukset ovat pienikokoisia, tavallisesti yksivartisia ja lähes pallomaisia tai lyhyen lieriömäisiä. Urat ovat syviä ja niiden välit teräväharjuisia, usein aaltoilevia, ja toisinaan ne muodostavat kyhmyjä kasvin ollessa nuori. Kussakin harjussa on muutama areoli. Piikit ovat suoria tai ylöspäin kaarevia, eivät koskaan koukkumaisia. Areolin yläosan piikit ovat kookkaita ja usein tikarimaisia. Kukat ovat pieniä, lyhyen suppilomaisia tai kellomaisia ja niissä on valkoiset kehälehdet, joissa on ruskehtavat tai violetinväriset keskisuonet. Pohjuksessa on suomuja. Hedelmä on pieni, tavallisesti pallomainen, kalpean vihreä, hieman suomuinen, kuiva ja avautuu sivultaan. Siemenet ovat leveän soikeita ja kiiltävän mustanruskeita; pinta on kovera.

Levinneisyys
------------

Lajit kasvavat pääasiassa Chihuahuan autiomaassa Meksikon pohjois- ja keskiosassa.

Lajit
-----

Kansainvälinen tutkijaryhmä (International Cactaceae Systematics Group) piti *Stenocactus*-suvun erillään rautakaktusten suvusta, johon se joidenkin tutkijoiden mielestä voitaisiin liittää, ja sisällytti siihen kymmenen lajia, joista kolmen systemaattinen asema arvioitiin epävarmaksi (*S. hastatus*, *S. rectispinus* ja *S. sulfureus*).

* *Stenocactus coptonogonus*
* *Stenocactus crispatus*
* *Stenocactus hastatus*
* *Stenocactus multicostatus*
* *Stenocactus obvallatus*
* *Stenocactus ochoterenanus*
* *Stenocactus phyllacanthus*
* *Stenocactus rectispinus*
* *Stenocactus sulfureus*
* *Stenocactus vaupelianus*

Lähteet
-------

Anderson, E. F. 2001: The Cactus Family. - Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Anderson 2001:638


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Stenocactus | 
* Wikidata: Q134767
* Wikispecies: Stenocactus
* BioLib: 105631
* CoL: 7MHD
* EoL: 5195984
* EPPO: 1SQSG
* GBIF: 7279701
* GRIN: 16607
* iNaturalist: 182063
* IPNI: 1011609-2
* IRMNG: 1323753
* ITIS: 906995
* NCBI: 130171
* Open Tree of Life: 442562
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1011609-2
* Tropicos: 40005302
* WFO: wfo-4000036472

 |
|  |
| Echinocactus subg. Stenocactus | 
* Wikidata: Q14928257
* IPNI: 321180-2
* Tropicos: 100363112
* WFO: wfo-3500004015

 |

 |
**Dzmitryi Sjarhejevitš Miltšakou** (valkoven. Дзмітрый Сяргеевіч Мільчакоў, ven. Дмитрий Сергеевич Мильчаков, *Dmitri Sergejevitš Miltšakov*, 2. maaliskuuta 1986 Minsk, Valko-Venäjän SNT) on valkovenäläinen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa VHL-liigassa pelaavaa AKM Tulaa.

Pelaajaura
----------

Miltšakou pelasi ensimmäiset miesten ottelunsa kaudella 2002–2003 Junost Minskissa, mutta hän oli ennen sitä käynyt Ruotsissa pelaamassa muun muassa Modon juniorijoukkueessa.

Miltšakou pelasi Valko-Venäjän pääsarjassa aina vuoteen 2013. Tuona aikana hän edusti Junost Minskiä (kaudet 2002–2003 ja 2003–2004), Dinamo Minskiä (2003–2006), H’K Vitsebskiä (2006–2008), H’K Homelia (2008–2009), H’K Brestiä (2009–2010) ja Metallurg Žlobinia (2010–2013).

Kaudeksi 2013–2014 Miltšakou palasi Dinamo Minskiin, joka pelasi KHL-liigassa. Dinamo lainasi Miltšakoun osaki kautta Žlobiniin. Miltšakou edusti Dinamoa kolme kautta, kunnes palasi Junost Minskiin.

Kauden 2018–2019 Miltšakou pelasi tšekkiläisessä HC Plzeňissä ja kauden 2019–2020 kazakstanilaisessa Arlan Kokshetaussa. Seuraavana kautena hän palasi Žlobiniin.

Kausina 2011–2012 ja 2012–2013 Miltšakou valittiin Valko-Venäjän liigan parhaaksi maalivahdiksi. Hän voitti myös sarjan mestaruuden kauden 2011–2012 päätteeksi. Valko-Venäjän jääkiekkomaajoukkueessa Miltšakou on pelannut neljissä MM-kisoissa. Neljissä kisoissaan hän pelannut viisi ottelua, häviten jokaisen niistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  EliteProspects – Dmitri Milchakov *eliteprospects.com*. www.eliteprospects.com. Viitattu 20.1.2014. (englanniksi)
2. ↑  Hockey Archive – Players – Dmitri Milchakov *hockeyarchive.info/*. flexisystems. Viitattu 20.1.2014. (englanniksi)
**Pääsarja** on kilpaurheilussa, lähinnä palloilussa, kussakin lajissa maan kansallisen sarjajärjestelmän ylin sarjataso. Korkeimman sarjatason kutsuminen pääsarjaksi on yleistynyt, kun eri liigat ja muut sarjat ovat ammattilaistumisen myötä ja muutenkin lähinnä kaupallisista syistä alkaneet antaa itselleen hyvinkin vaihtelevia erisnimiä, joista ei suoraan käy ilmi, minkä tasoisesta tai tyyppisestä sarjasta on kysymys.

Joukkuepalloilu
---------------

Suomessa joukkuepalloilujen pääsarjoja ovat esimerkiksi SM-liiga jääkiekossa, Mestaruusliiga lentopallossa, Veikkausliiga jalkapallossa, Korisliiga koripallossa ja Salibandyliiga salibandyssa. Aiemmin pääsarjaa yleisesti tarkoittanut nimitys *Mestaruussarja* viittaa nykyään monessa lajissa niin Suomessa kuin muuallakin maailmassa johonkin alempaan, usein toiseksi korkeimpaan sarjatasoon. Näitä ovat esimerkiksi Englannin jalkapallossa The Football League Championship ja Suomen jääkiekossa Mestis.

### Suomen pääsarjoja

| Laji | Sarja |
| --- | --- |
| Amerikkalainen jalkapallo | Vaahteraliiga |
| Baseball | SM-sarja |
| Jalkapallo | Veikkausliiga |
| Jääkiekko | SM-liiga |
| Jääpallo | Bandyliiga |
| Koripallo | Korisliiga |
| Kriketti | Kriketin SM-sarja |
| Käsipallo | SM-liiga |
| Lentopallo | Mestaruusliiga |
| Maahockey | SM-sarja |
| Pesäpallo | Superpesis |
| Rugby | SM-sarja |
| Salibandy | Salibandyliiga |
| Uppopallo | SM-sarja |
| Vesipallo | SM-sarja |

Mailapelit
----------

Mailapeleissä kuten tenniksessä ja squashissa **pääsarja** on turnausmuotoisissa tapahtumissa kunkin luokan varsinaisen ottelukaavion mukainen osa, kisan loppuvaihe. Turnauksessa käytettävästä järjestelmästä riippuen kilpailija voi päästä pääsarjaan suoraan aikaisemman menestyksensä perusteella, selviämällä voitokkaasti karsinnoista, järjestäjien myöntämällä niin sanotulla villillä kortilla tai kutsukisoissa kutsun perusteella.
**Ranskalaiset korot** on Erik Lindströmin säveltämä ja hänen vaimonsa Vuokko Lindströmin eli nimimerkki Hillevin sanoittama musiikkikappale. Se tunnetaan parhaiten Helena Siltalan levytyksenä vuodelta 1958, ja sen myöhempiä levyttäjiä ovat Markku Arokanto, Eija Kantola, Vieno Kekkonen, Erkki Liikanen ja Reijo Taipale. Monica Aspelund teki kappaleeseen englanninkieliset sanat nimellä "High Heeled Shoes". Se on julkaistu kokoelmalla *Songs Finland Sings: Popular Finnish Songs in English* (2002).

Syntyhistoriaa
--------------

Vuonna 1957 Erik Lindström lomaili vaimonsa Vuokon kanssa Kööpenhaminassa, josta he ostivat punaiset mokkanahkaiset korkokengät. Idea kenkäaiheiseen lauluun tuli matkan jälkeen Vuokko Lindströmiltä, joka laati sanoituksen. Siinä nuori mies kuulee joka päivä korkokenkien kopsetta läheltä asuntoaan, muttei koskaan onnistu näkemään vilaustakaan naisesta.

Valmiin levytyksen tiiviin tunnelman luovat vihellys (säveltäjä Lindström itse) ja kävelyääni, jonka tekivät Helena Siltala ja hänen miehensä Rolf Kronqvist, kun ensin oli irrotettu studion betonilattiasta pala korkkimattoa. Risto Vanarin oikea rumpusoundi löytyi lopulta soittamalla vispilöillä puhelinluettelon kantta. Sen lisäksi soittimina käytettiin vain bassoa (Tuomas Kalliala) ja pianoa, jota soitti Lindström.

Lähteet
-------

1. ↑  Hakutulos kappaleelle Ranskalaiset korot (Arkistoitu – Internet Archive), Suomen äänitearkisto ry. Viitattu 7.6.2018.
2. ↑  "Ranskalaiset korot", *Suuri toivelaulukirja 7*, s. 174. Toim. Aapeli Vuoristo, 2. painos. Musiikki-Fazer, Suuri suomalainen kirjakerho, 1989. ISBN 952-643-710-9.
3. ↑  Pälli, Erkki: Monica Aspelund *Pomus*. Viitattu 8.6.2018.
4. 1 2  Storgårds, Maaret: Ranskalaiset korot (Lähteenä
Henriksson, Juha & Lindstöm, Erik (2005): *Svengaten, Erik. Erik Lindströmin elämä ja musiikki.* Helsinki: Tammi.) *Jazzrytmit*.  29.3.2009.  Arkistoitu 12.6.2018. Viitattu 7.6.2018.
De Havilland Dragon Temora AAAA ilmailynäytöksessä
**De Havilland D.H.84 Dragon** oli brittiläinen, kaksipaikkainen ja kaksimoottorinen liikennelentokone. Se pystyi kuljettamaan lentäjän lisäksi kuusi matkustajaa. Koneen suunnitteli de Havilland Aircraft Companyn pääsuunnittelija Arthur E. Hagg. Aloite suunnitteluun tuli Hillman’s Airways-lentoyhtiöltä, joka oli tyytyväinen käyttämiinsä de Havilland D.H.83 Fox Moth -koneisiin. Yhtiö halusi yksimoottorisen D.H.83-koneen seuraajaksi suuremman kuljetuskapasiteetin omaavan kaksimoottorisen koneen Ison-Britannian ja Ranskan väliseen reittiliikenteeseen. Prototyypin ensilento lennettiin 24. marraskuuta 1932.

Prototyyppi ja kolme ensimmäistä sarjakonetta toimitettiin Hillman’s Airways-yhtiölle alkuvuodesta 1933, ja huhtikuussa 1933 yhtiö aloitti lennot Pariisiin. Alhaisten käyttökustannustensa takia kone saavutti suuren suosion, ja monet lentoyhtiöt Hillman’s Airwaysin lisäksi ottivat sen käyttöönsä. Koneella kuljetettiin matkustajien lisäksi myös rahtia, ja se oli ensimmäinen kone jolla kuljetettiin Isossa-Britanniassa postia ilmateitse.

Konetta valmistettiin kolmena eri versiona. *Dragon 1* käsitti prototyypin sekä 61 ensimmäistä tuotantokonetta. *Dragon 2* , jota rakennettiin 53 kappaletta, oli hieman muunneltu versio. Ohjaamon lasitusta paranneltiin ja laskutelineiden pyöriin asennettiin muotosuojukset. Koneesta valmistettiin *D.H.84M* sotilasversiota, jota toimitettiin Tanskaan, Irakiin ja Portugaliin. Lisäksi toisen maailmansodan aikana de Havillandin Australian tehtaassa valmistettiin 87 kappaletta suunnistusharjoituskoneita Australian kuninkaallisten ilmavoimien (RAAF) käyttöön.

Tekniset tiedot
---------------

### Yleiset ominaisuudet

* Rakenne: runko vaneria kangasverhouksella, siivistö ja peräsimet puuta kangasverhouksella
* Kärkiväli: 14,43 m
* Pituus: 10,52 m
* Siipinta-ala: 34,93 m²
* Tyhjäpaino: 1 060 kg
* Lentopaino: 2 041 kg
* Moottorit: kaksi de Havilland Gipsy Major 4-sylinteristä ilmajäähdytteistä rivimoottoria, teho 130 hv.

### Suorituskyky

* Suurin nopeus: 216 km/h
* Matkalentonopeus: 183 km/h
* Lakikorkeus: 4 420 m
* Lentomatka: 877 km

Lähteet
-------

* David Donald: *The encyclopedia of world aircraft*. Aerospace publishing, 1997. ISBN 1-85605-375-X.
Leonardo da Vincin luonnos soittimesta
**Viola organista** on soitin, jonka Leonardo da Vinci suunnitteli luultavasti 1480-luvulla. Hän ei tiettävästi koskaan rakentanut soitinta. Soittimesta on kuitenkin luonnos Leonardon *Codex Atlanticus* -käsikirjoituskokoelmassa, joka on Milanon historiallisessa kirjastossa Biblioteca Ambrosianassa. Soittimessa on kielet pianon tapaan, mutta vasaroiden sijaan ääni tuotetaan neljän jousipyörän avulla. Pedaaleilla pyöritetään jousipyöriä sekä säädellään niiden pyörimisnopeutta. Kosketinta painettaessa kieli painuu jousipyörää vasten, ja tuottaa jousisoitinta muistuttavan äänen.

Viola organista nykypäivänä
---------------------------

Puolalainen pianisti ja soitinrakentaja Sławomir Zubrzycki rakensi Viola organistan Leonardon luonnoksen perusteella. Soitin muistuttaa ulkoisesti cembaloa. Soitin valmistui vuonna 2013, ja Suomen ensiesitys oli vuonna 2014 Mäntän musiikkijuhlilla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hautala, Harri: Leonardon ihmesoitin värittää Mäntän musiikkijuhlia.  *Aamulehti*, 5.8.2014, s. B10-B11.
**Julien Lizeroux** (s. 5. syyskuuta 1979 Moûtiers, Savoie, Ranska) on ranskalainen alppihiihtäjä, joka on keskittynyt pääasiassa pujotteluun.

Lizeroux sijoittui St. Antonin MM-kilpailuissa 2001 pujottelussa 25:nneksi ja Åressa 2007 neljänneksitoista. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän saavutti hopeaa superalppiyhdistetyssä ja pujottelussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli pujottelussa yhdeksäs ja superyhdistetyssä kahdeksastoista. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui pujottelussa 15:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa.

Lizeroux sijoittui maailmancupissa kymmenen parhaan joukkoon ensimmäisen kerran oltuaan kahdeksas Shigakogenin pujottelussa helmikuussa 2001. Kaudella 2007–2008 hän sijoittui kymmenessä maailmancupin pujottelukilpailussa sijoille 4–9. Pujottelucupissa hän oli kuudes. Ensimmäisen voittonsa – ja palkintosijansa – hän sai Kitzbühelin pujottelukilpailussa 25. tammikuuta 2009. Hän omisti voittonsa BASE-hyppyonnettomuudessa heinäkuussa 2008 kuolleelle Yoann-veljelleen. Myöhemmin samalla kaudella hän oli toinen Sestrieren superyhdistetyn kilpailussa, voitti Kranjska Goran pujottelun ja oli toinen Åren pujottelussa. Pujottelucupin loppupisteissä hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2009–2010 hän voitti Adelbodenin pujottelun ja oli samassa lajissa toinen Kitzbühelissä sekä kolmas Zagrebissa ja Kranjska Gorassa. Pujottelucupissa hän sijoittui toiseksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksänneksi. Kaudella 2010–2011 hän oli toinen Münchenin olympiapuistossa järjestetyssä paripujottelussa.

Lizeroux voitti pujottelun Ranskan mestaruuden maaliskuussa 2008. Lisäksi hän on saanut Ranskan mestaruuskilpailuissa kaksi hopeaa ja kolme pronssia. Euroopan cupissa hän on voittanut kolme osakilpailua ja kaudella 2006–2007 hän sijoittui pujottelun Euroopan cupin kokonaiskilpailussa toiseksi.

Lähteet
-------

* Julien Lizeroux Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Lizeroux takes first win in Kitzbuehel slalom[vanhentunut linkki] stv.tv 25.1.2009 Viitattu 27.1.2009](englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen sivusto (ranskaksi)
**ViolaWWW** oli yksi ensimmäisistä WWW-selaimista ja yksi suosituimmista selaimista ennen Mosaicin julkaisua. Se toimi X Window Systemin alla Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä. Sen kehittäjä oli Pei-Yuan Wei Kalifornian yliopistossa, Berkeleyssä.

ViolaWWW:n ensimmäiset versiot, jotka tunnettiin vain nimellä Viola, eivät tukeneet Internetiä. Wei sai ajatuksen tehdä oman versionsa Applen HyperCard-hypertekstiohjelmasta. Viola 0.8 julkaistiin vuonna 1991. Vuonna 1992 Wei kuuli Tim Berners-Leen World Wide Web -projektista, ja muutti Violan WWW-selaimeksi, ja uudelleennimesi sen ViolaWWW:ksi.

ViolaWWW:ssä oli monia innovatiivisia, aikaansa edellä olevia ominaisuuksia, jotka standardoitiin vasta paljon myöhemmin. Se tuki asiakasohjelman puoleisia komentosarjoja, objektien upottamista sivuun, ja sivun ulkoasun muuttamista tyylitiedoston avulla.

ViolaWWW oli myös yhtenä kiistan kohteena Microsoftin ja Eolasin välisessä oikeusjutussa vuonna 2005. Eolas haastoi Microsoftin oikeuteen väittäen, että Internet Explorer käyttää Eolasin patentoimaa tekniikkaa objektien upottamiseksi WWW-sivuihin. Microsoft käytti ViolaWWW:tä osoittaakseen, että objektien upotusta oli tehty samalla tekniikalla jo ennen Eolasin patenttihakemusta.

Katso myös
----------

* WorldWideWeb (selain)
* Midas (selain)
* Mosaic

Lähteet
-------

1. ↑   WWW Consortium: FAQ, haettu 22.10.2008

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:ViolaWWW
**Nguyễn Văn Linh** (1. heinäkuuta 1915 – 27. huhtikuuta 1998) oli vietnamilainen poliitikko, joka johti kommunistien joukkoja Vietnamin sodan aikana ja maansa kommunistista puoluetta vuosina 1986–1991.

Nguyen Van Linh liittyi nuorena ranskalaisten siirtomaavaltaa vastustaneeseen nuorison vastarintaliikkeeseen. Vietnamin itsenäistyttyä vuonna 1945 hän sai kommunistipuolueessa merkittäviä tehtäviä ja nousi sen keskuskomiteaan vuonna 1960. Hän oli yksi Yhdysvaltojen tukemaa Etelä-Vietnamia vastaan tammikuussa 1968 tehdyn Tet-hyökkäyksen keskeisiä suunnittelijoita. Hyökkäys oli Vietnamin sodan merkittävä käännekohta.

Hänet syrjäytettiin 1982 puoluejohdosta, koska hän vastusti Etelä-Vietnamin liian nopeaa sosialisointia. Ollessaan puoluejohtajana vuodesta 1986 alkaen hän pyrki edistämään liberaalia *doi moi* -talousuudistusta, joka muistutti Neuvostoliiton *perestroikaa*.

Lähteet
-------

1. ↑  Nguyen Van Linh, Vietnam's Ex-Party Chief, Dies at 82, NY Times
2. ↑  Economic Effects of War - Free Market Socialism (Arkistoitu – Internet Archive) ITV


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hiller vuonna 2011.
**Arthur Hiller** OC (22. marraskuuta 1923 Edmonton – 17. elokuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kanadalainen elokuvaohjaaja.

Hiller valmistui Toronton yliopistosta ja aloitti show-uransa televisiossa 1950-luvulla. Hän alkoi menestyä elokuvien parissa jo *Nuoruuden huuman* ohjauksen jälkeen vuonna 1957. 1960-luvulta ovat muiden muassa sellaiset elokuvat kuin *Valkoisten hevosten ihme* (1963), *Sodassa ja rakkaudessa* (1964), *Rakas varkaani* (1966) ja *Taistelu Tobrukista* (1966).

Vuonna 1970 ilmestynyt *Rakkaustarina* on Hillerin uran suurimpia menestyksiä: hänet palkittiin ohjauksestaan Golden Globella ja hän oli ehdolla myös Oscar-palkinnon saajaksi. Hillerin 1970-luvun muuhun tuotantoon kuuluvat esimerkiksi *Don Quijote – Mies La Manchasta* (1972), *W. C. Fields ja minä* (1976), *Hopeanuoli* (1976), *Yön siivet* (1979) ja *Älkää ampuko hammaslääkäriä* (1979). Hän voitti elokuvallaan *The Hospital* (1971) Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun. 

Hillerin myöhempiä elokuvia ovat muun muassa *Toivoton tapaus* (1984), *Muisti hukassa* (1990) ja *Kimppakyyti* (1996). Hän toimi vuosina 1989–1993 Directors Guild of American ja vuosina 1993–1997 Yhdysvaltain elokuva-akatemian puheenjohtajana. Hänet otettiin vuonna 2002 Canada’s Walk of Fameen, ja hänestä tehtiin vuonna 2006 Kanadan ritarikunnan *Officer*. Vuoden 2001 Jean Hersholtin humanitaarinen palkinto myönnettiin Hillerille.

Hiller oli 14. helmikuuta 1948 lähtien naimisissa Gwen Hillerin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hipes, Patrick & Busch, Anita: Arthur Hiller Dies: Oscar-Nominated ‘Love Story’ Director & Former Academy President Was 92 *Deadline*.  17.8.2016. Viitattu 18.8.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Arthur Hiller Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Arthur Hiller Elonetissä.
* Arthur Hillerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Samansuuntaisina kapeina harjanteina erottuvat De Geer -moreenit hallitsevat maisemaa monin paikoin Merenkurkun saaristossa. Kuva on Mustasaaren Raippaluodosta. Kuvassa niitä näkyy takana horisontissa.
**De Geer -moreenit** ovat aaltomaisia kapeita moreeniharjanteita, jotka voivat muodostaa laajojakin kymmenien tai jopa satojen harjanteiden kenttiä. Ilmakuvassa ne muistuttavat vanhan ajan pyykkilautaa.

Kymmenien tai jopa satojen metrien pituiset harjanteet ovat syntyneet jääkauden aikana jäätikön vaikutuksesta. Jäätikkö kuljetti mukanaan kalliosta hiomaansa moreenia. De Geer -moreenit syntyivät jäätikön päätyessä matalaan veteen, aivan jäätikön kellumisrajaan melko ylävälle maaston alueelle.

"Moreeniaaltojen" suunta on jäätikön virtaussuunnan vastainen. Harja on yleensä terävä ja aines jäätikön pohjamoreenia. Moreeniaallon suojan puoleinen rinne on monesti runsaskivisempi. De Geer -moreeniaaltojen korkeudet ovat 1–5 metriä, harjanteiden pituudet sadan metrin suuruusluokkaa ja harjanteiden välit 20–200 metriä, Suomessa keskimäärin 100–120 metriä.

Suomessa lukumääräisesti eniten De Geer -moreeneita on maailmanluonnonperintökohteeksi nimetyssä Merenkurkun saaristossa, missä ne esiintyvät tiheinä ja symmetrisinä kenttinä. Niitä esiintyy myös Etelä- ja Keski-Suomessa, esimerkiksi Uudenkaupungin ja Mynämäen seudulla sekä Hyvinkäällä ja sen lähistöillä.

De Geer -moreenit ovat saaneet nimensä ruotsalaisen geologin Gerard De Geerin mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mäkinen, Kalevi & Palmu, Jukka-Pekka & Teeriaho, Jari & Rönty, Hannu & Rauhaniemi, Tom & Jarva, Jaana: *Valtakunnallisesti arvokkaat moreenimuodostumat*. Suomen ympäristö 14/2007, 120 sivua. Helsinki: Ympäristöministeriö, 2007. ISBN 978-952-11-2662-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 30.11.2020).
2. 1 2 3  De Geer -moreenit, jään virtaussuuntaan nähden kohtisuorat moreeniselänteet *Metsähallitus – Merenkurkun saaristo*.  Arkistoitu 2.7.2018. Viitattu 2.7.2018.

Kirjallisuutta
--------------

* Zilliacus, Harry & Heikkinen, Olavi & Tikkanen, Matti: *De Geer moraines in Finland and the annual moraine problem*, s. 147–239. Helsinki: Geographical Society of Finland, 1987.  ISSN 0015-0010