Altailaisten kielien puhuma-alueet. sininen: turkkilaiset kielet, vihreä: mongolilaiset kielet, punainen: tunguusikielet, keltainen: korean kieli, violetti: japanilaiset kielet, tummanpunainen: ainun kieli.
**Altaistiikka** eli **altailainen kielentutkimus** on kielitieteen ala, joka rakentuu altailaisten kielten ympärille. Alan luonne on kuitenkin moni- ja poikkitieteinen ollen samalla keskisen ja pohjoisen Euraasian tutkimusta. Altaistiikan historian alkuaikoinan atailaisia kieliä tutkittiin kielisukulaisuuden, nyttemmin yhä enemmän kielikontaktien ja etnohistorian kannalta. Samalla tutkimus kuitenkin ottaa huomioon alueen maantieteen, demografian, esihistorian, kulttuurit, uskonnot, kirjalliset lähteet ja kasvavassa määrin myös poliittiset ja taloudelliset tilanteet.

Altaistiikan historiaa
----------------------

### Suomessa

Suomen kannalta on merkittävää se, että altaistiikka on alkujaan tavallaan kotimainen tutkimusala. Käsitettä "altailainen" käytti ensimmäisenä professori M. A. Castrén vuonna 1845. Helsingin Aleksanterin yliopiston ylimääräinen henkilökohtainen professori filosofian tohtori Gustaf John Ramstedt oli alan ensimmäinen yliopistollinen edustaja koko maailmassa. Hän toimi tehtävässä vuodesta 1917 alkaen. Itse asiassa hän oli toiminut altaistiikan dosenttina jo vuodesta 1907 lähtien, mistä alkaen siis altaistiikassa on voitu suorittaa yliopistollisia arvosanoja. Hän toimi virassa vuoteen 1941 saakka. Suomen historiallinen pioneeriasema tiedetään kaikkialla, missä altaistiikkaa harjoitetaan.

Ramstedtin jälkeen Helsingin yliopistossa alan edustajana jatkoi Martti Räsänen vuosina 1943–1961, hänkin ylimääräisenö henkilökohtaisena professorina, mutta nimellisenä alanaan turkologia. Räsäsen jälkeen alaa ovat hoitaneet muilla nimikkeillä toimineet professorit: Pentti Aalto (vertaileva kielentutkimus) vuosina 1963–1973 ja 1977–1982, Aulis J. Joki (suomalais-ugrilainen kielentutkimus, vuosina 1973–1977), Tapani Harviainen (seemiläiset kielet, vuosina 1984–1994) sekä Juha Janhunen (Itä-Aasian kielet ja kulttuurit, vuodesta 1994). Suomessa altaistiikka on yliopistouudistusten myötä menettänyt sen kansainvälisen etulyöntiaseman, joka sillä muutaman vuoden ajan oli. Altaistiikasta ei voi tällä hetkellä suorittaa maisterintutkintoa Suomessa. Tästä huolimatta 2010-luvun lopulla Suomessa oli edelleen yksi maailman parhaista altaistiikan kirjasto- ja arkistokokoelmista.

### Maailmanlaajuisesti

Samoihin aikoihin altaistiikka alkoi kehittyä ripeästi Venäjällä ja Puolassa, ja kansallisena tieteenä sillä on vahva asema myös Unkarissa. Toisen maailmansodan jälkeen altaistiikka on edelleen kansainvälistynyt, ja sillä on edustajia varsinkin Saksassa ja Yhdysvalloissa sekä yhä enemmän Turkissa, Mongoliassa, Kazakstanissa, Koreassa, Japanissa ja Kiinassa.

Varsinaisia oppituoleja altaistiikalla on maailmassa nykyään vain yksi, nimittäin Szegedin yliopistossa Unkarissa. Alaa läheisesti sivuavia oppituoleja, oppiaineita ja laitoksia on kuitenkin monessa muussakin yliopistossa. Altaistiikan lähialoihin ja osa-alueisiin kuuluvat muun muassa turkologia ja mongolistiikka sekä niin sanotun Sisä-Aasian tutkimus. Altaistiikkaan erikoistuneita tieteellisiä seuroja on muun muassa Japanissa ja Kiinassa, ja alan yhtä keskeistä kielitieteellistä aikakauslehteä *Altai Hakpo* julkaistaan Koreassa. Historiaan ja etnologiaan painottuvia julkaisusarjoja ilmestyy myös Saksassa, jossa julkaistaan *Central Asiatic Journalia*. Englannissa altaistiikan alan tiedelehden nimi on *Inner Asia*. Vuodesta 1957 lähtien alalla on toiminut kansainvälinen organisaatio Permanent International Altaistic Conference (PIAC), joka kokoontuu vuosittain eri maissa, Suomessa viimeksi vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Janhunen, Juha: Suomen altaistiikka 1917–2017.  *Tieteessä tapahtuu*, 2018. Artikkelin verkkoversio.