recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lili Kraus vuonna 1971
**Lili Kraus** (4. maaliskuuta 1903 Budapest – 6. marraskuuta 1986 Asheville, Pohjois-Carolina) oli unkarilaissyntyinen pianisti.

Kraus opiskeli Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa Budapestissa muiden muassa Béla Bartókin ja Zoltán Kodályn johdolla. Tämän jälkeen hän suoritti Wienissä opintoja Eduard Steuermannin ja Artur Schnabelin johdolla. 1930-luvulla Kraus kiersi laajalti, usein yhteistyössä viulisti Szymon Goldbergin kanssa. Vuodesta 1930 hän oli naimisissa saksalaisen liikemies Otto Mandlin (k. 1956) kanssa. Vähän ennen Natsi-Saksan tekemää Itävallan anneksointia Kraus perheineen muutti perheineen Lontooseen. Hänen miehensä työskenteli noihin aikoihin hänen managerinaan.

Vuonna 1942 Japanin joukot pidättivät Krausin tämän ollessa kiertämässä Alankomaiden Itä-Intiassa eli nykyisessä Indonesiassa. Hän vietti kolmen vuoden ajan sotavankina. Toisen maailmansodan päätyttyä Kraus kiersi Australiassa sekä Uudessa-Seelannissa ja sai Uuden-Seelannin kansalaisuuden. Kaudella 1966–1967 Kraus piti merkittäviä Wolfgang Amadeus Mozartin ohjelmistosta koostuneita konsertteja New Yorkissa; hän saavutti muutoinkin arvostusta tulkinnoillaan Mozartin musiikista. Kraus jäi asumaan Yhdysvaltoihin ja rakensi siellä itselleen sekä tyttärensä perheelle 700 eekkerin suuruisen Celo Farmin lähelle Pohjois-Carolinan Burnsvillea.

Kraus piti viimeisen konserttinsa 12. kesäkuuta 1982 Swarthmore Collegessa, Pennsylvaniassa. Hän sairasti nivelreumaa. Hän vietti viimeiset kaksi vuottaan hoivakodissa Ashevillessa ja kuoli 83-vuotiaana Memorial Mission -sairaalassa suoliston leikkauksen komplikaatioihin. Krausilla oli kaksi lasta (Ruth Maria Mandl Pope ja Michael Otto Patrick Mandl) sekä monia lapsenlapsia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  LILI KRAUS, HUNGARIAN PIANIST The New York Times


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Hoitoresistentit sieni-infektiot** ovat sieni-infektioita, joita ei voi hoitaa tunnetuilla sienilääkkeillä. Toukokuussa 2018 tutkijat varoittivat, että hoitoresistentit sieni-infektiot yleistyvät maailmalla. Resistenssi antifungaalisia aineita vastaan on kasvanut 30 tai 40 vuotta. Laajasti käytetyt atsolit ovat menettämässä tehoaan. Tutkijat sanovat, että yksi syy voi olla antifungaalisten aineiden käyttö maanviljelyssä.

Yhdysvaltojen CDC:n mukaan hoitoresistenteistä sieni-infektioista on tulossa kansanterveysongelma. CDC:n mukaan resistenssi koskee erityisesti *Candida*-hiivaa, joka aiheuttaa suun ja nielun hiivatulehduksia sekä emättimen hiivatulehdusta. Tiedemiesten mukaan noin 20 prosentilla naisista on jatkuvasti *Candida*-hiivaa vaginassaan ilman oireita. Sieni-infektion leimahtaminen liittyy usein antibioottikuuriin, mutta myös riskiä kasvattavia ovat raskaus, ehkäisypillereiden käyttö, diabetes ja heikentynyt immuunipuolustus esimerkiksi johtuen kemoterapiasta tai HI-viruksesta. Yhdysvalloissa invasiivisen *Candida*-hiivatulehduksen saa 46 000 ihmistä joka vuosi. Erään arvion mukaan kuolleisuus on noin 30 prosenttia, mutta siihen vaikuttaa se, että hiivatulehdus iskee herkemmin ennestään sairaisiin. Erään tutkimuksen mukaan kuolleisuus on yksinomaan hiivatulehduksen osalta 19–24 prosenttia.

Yhdysvalloissa verenkiertoon päässyt *Candida*-infektio on yleisin verenkiertoinfektio. Verenkiertoon päästessään se aiheuttaa 3–13 lisäpäivää vuodeosastolla ja hoitaminen tulee maksamaan 6 000 – 29 000 Yhdysvaltain dollaria.

Lisäksi *Aspergillus*-bakteerit ovat tulleet yhä resistentimmiksi atsoleille. *Aspergillus*-infektioihin liittyy myös korkea kuolleisuus. Hoitoresistentti *Aspergillus*-infektio voi kehittyä ihmiselle joka on käyttänyt aikaisemmin antifungaalisia lääkkeitä.

Katso myös
----------

* Antibioottiresistenssi

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   "Worldwide emergence of resistance to antifungal drugs challenges human health and food security"  (18 May 2018). *Science* **360** (6390): 739–742. doi:10.1126/science.aap7999. PMID 29773744.
3. 1 2 3  Antifungal Resistance - Fungal Diseases - CDC *cdc.gov*.  26 June 2017.
4. ↑  Invasive Candidiasis - Candidiasis - Types of Fungal Diseases - Fungal Diseases - CDC *cdc.gov*.  25 April 2018.
5. ↑  Vaginal Candidiasis - Fungal Diseases - CDC *cdc.gov*.  7 August 2017.
6. ↑  Statistics - Invasive Candidiasis - Candidiasis - Types of Diseases - Fungal Diseases - CDC *cdc.gov*.  20 March 2017.
**María Isabel Fernández Gutiérrez** (s. 1. helmikuuta 1972 Alicante) on espanjalainen judon olympiavoittaja, maailmanmestari ja kuusinkertainen Euroopan-mestari..

Fernández voitti olympiakultaa Sydneyssä 2000 kukistettuaan 57 kg:n loppuottelussa kuubalaisen Driulis Gonzálezin. Hän sai olympiapronssia 56 kg:n sarjassa Atlantassa 1996 ja sijoittui viidenneksi 57-kiloisissa Ateenassa 2004.

Fernández voitti maailmanmestaruuden 56 kg:n painoluokassa Pariisissa 1997 kukistettuaan finaalissa Driulis Gonzálezin. Hän sai MM-hopeaa 57 kg:n sarjassa Birminghamissa 1999 ja Rio de Janeirossa 2007 sekä pronssia Münchenissä 2001. Hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi 56-kiloisissa 1995 ja 57-kiloisissa 2005 sekä seitsemänneksi 57-kiloisissa 2003 ja 2011.

Fernández voitti Euroopan-mestaruuden 57 kg:n painoluokassa Oviedossa 1998, Bratislavassa 1999, Pariisissa 2001, Düsseldorfissa 2003, Bukarestissa 2004 ja Belgradissa 2007. EM-hopeaa hän saavutti 56-kiloisissa Birminghamissa 1995 ja Oostendessa 1997 sekä 57-kiloisissa Lissabonissa 2008. EM-pronssia hän sai 56 kg:n sarjassa Haagissa 1996 sekä 57-kiloisissa Mariborissa 2002, Rotterdamissa 2005 ja Tampereella 2006. EM-joukkuekilpailussa hän saavutti hopeaa 1999 ja 2001 sekä pronssia 1997, 1998, 2004 ja 2006.

Fernández sai junioreiden EM-kilpailuissa pronssia 56 kg:n sarjassa 1988. Hän voitti opiskelijoiden maailmanmestaruuden 56-kiloisissa 1996. Hän voitti Välimeren kisoissa 2005 kultaa 57 kg:n painoluokassa.

Fernández saavutti maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa 18 turnausvoittoa, 13 kakkossijaa ja 23 kolmossijaa. Hän voitti aikuisten sarjassa yhdeksän Espanjan-mestaruutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Isabel Fernández *sports-reference.com*.  Arkistoitu 19.1.2009. Viitattu 7.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Isabel Fernández - Judoka *judoinside.com*. Viitattu 7.7.2015. (englanniksi)
**Mikstuura** on nestemäinen lääkemuoto. Siinä lääke voi olla esim. siirappina. Yskänlääkkeet lienevät yleisimmin käytettyjä lääkemikstuuroita. Mikstuurat otetaan suun kautta eli peroraalisesti.

Mikstuuran annostelu voi tapahtua joko lusikalla, taikka mitta-astian avulla, jossa on jaottelu millilitroittain. Yleensä jakoväli on 5 ml. Yskänlääkepulloissa saattaa seurata annostelua varten oleva muovinen kertapikari lääkepakkaukseen kuuluvana.

Kuvassa kotimainen yskänlääkepullo.
Lääkemikstuuroitten viskositeetti voi vaihdella. Osa näistä on veteen sekoitettavia jauheita, osa taasen emulsioita.

Mikstuuroita voidaan käyttää vaikkapa silloin, kun potilaalla on lääkkeen ottamiseen tablettina liittyviä vaikeuksia. Näitä voivat olla nielemisvaikeudet. Lapset saattavat ottaa myös lääkkeensä mieluummin mikstuurana, kuin muissa muodoissa.

Lääkemikstuurat makeutetaan usein sorbitolilla taikka maltitolilla. Muitakin makeutusaineita käytetään.

Lähteet
-------

* Vartiainen: *Lääkeaineoppi*, SHKS, 1960 (s. 269)
*Hakusana "My Favorite Things" ohjaa tänne. My Favorite Things on myös John Coltranen albumi.*
"**Mikä voi olla sen mukavampaa**" (englanniksi "**My Favorite Things**") on Richard Rodgersin säveltämä valssi vuoden 1959 Broadway-musikaalista *Sound of Music*. Alkuperäiset englanninkieliset sanat kirjoitti Oscar Hammerstein II ja suomeksi kappaleen käänsi Esko Elstelä. Broadwayllä laulun esitti Mary Martin, ja vuonna 1965 ensi-iltansa saaneessa musikaalin elokuvaversiossa sen lauloi Julie Andrews.

Kappale on saavuttanut myös jazzstandardin aseman, ja monet jazzin huippunimistä ovat levyttäneet sen. John Coltrane äänitti tunnetun sopraanosaksofoniversion kappaleesta vuonna 1961 julkaistulle albumilleen *My Favorite Things* ja käytti sitä vakituisena numerona konserteissaan vuoteen 1965 asti. Coltranen konserttitaltioinneissa on julkaistu ainakin 18 versiota kappaleesta. Kappaleen ovat levyttäneet myös muun muassa Herb Alpert, Tony Bennett, Dave Brubeck, Petula Clark, Helen Merrill, McCoy Tyner ja Sarah Vaughan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Thomas S. Hischak: *The Rodgers and Hammerstein Encyclopedia*, s. 188–189. Greenwood Publishing Group, 2007. ISBN 0313341400. (englanniksi)
2. ↑  Mikä voi olla sen mukavampaa *Suomen äänitearkisto r. y. tietokanta 1901–1999*. Viitattu 10.4.2010. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Steve Leggett: John Coltrane: My Favorite Things *Allmusic*. Viitattu 12.4.2010. (englanniksi)
4. ↑  Bertil Holmgren: The Indefinite Version (of My Favorite Things) *All About Jazz*. Viitattu 20.4.2010. (englanniksi)
5. ↑  Scott Anderson: John Coltrane, Avant Garde Jazz and the Evolution of "My Favorite Things" *coltrane.room34.com*. Viitattu 15.4.2010. (englanniksi)
**Kissakoski Oy** oli metsäteollisuusyritys Hirvensalmen Kissakoskella. Yritys aloitti toimintansa vuonna 1907. Sen perustivat helsinkiläiskauppiaat K. H. Renlund, Wilhelm Bensow, Karl Fazer ja J. L. Lupander. Yrityksen nimeksi tuli Osakeyhtiö Kissakoski Aktiebolag. 

Paperitehtaan rakennustyöt aloitettiin Kissakoskella vuonna 1909. Paperikoneen oli rakentanut Viipurin konepaja. Hirsinen tehdasrakennus paloi 16. huhtikuuta 1920. Hyvin toiminut paperintuotanto päättyi paperikoneen tuhouduttua, ja riittävän suuren paperikoneinvestoinnin osoitauduttua mahdottomaksi tuotanto jatkui palon jälkeen pelkästään hiokkeen valmistuksella. Uusi tehdasrakennus rakennettiin tiilestä. Tulipalosta saaduilla vakuutusrahoilla Kissakoski Oy osti Werlan Puuhiomo ja Pahvitehdas-yhtiön. Kymin Oy osti tehtaan vuonna 1922. Parhaimmillaan Kissakoski työllisti pari sataa henkeä.

Pystyakselinen Tampellan toimittama Kaplan-tyyppinen vesivoimala rakennettiin kanavan eteläreunalle vuonna 1932. Puuhiomon loputtua 1939 Francis-turbiinin vaaka-akseliin liitettiin hiomakoneen tilalle sähkögeneraattori 1941. Suur-Savon Sähkö osti Kissakosken voimalaitoksen Kymi Oy:ltä joulukuussa 1988. Kissakoskeen valmistui vuonna 2012 uusi vanhat vesivoimalat korvaava vesivoimalaitos, jonka putouskorkeus on 5 m, rakennevirtaama 40 m³/s, teho 1,6 MW ja vuosienergiantuotto 9 GWh/a. Samalla myös padon ohittava kalaporras rakennettiin uudelleen. Rakennukset ja vanhojen vesivoimaloiden koneistot ovat suojeltuja ja toimivat osana museomaista sähkönäyttelyä.

Tehtaan paperikone
------------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Kone** | **Valmistaja** | **Toiminnassa vuosina** | **Viiraosa** | **Viiraleveys** | **Puristinosa** | **Nopeus** | **Kapasiteetti** | **Muuta** |
| Paperikone PK1 | Viipurin Konepaja | 1909–1920 (tulipalo tuhosi koneen) |  ? | 2 250 mm |  ? |  ? | 3 200 t/a |  ? |

Merkittäviä vuosilukuja
-----------------------

* 1831–1854 kanava rakennettiin
* 1907–1920 paperitehdas ja puuhiomo
* 1920 paperitehdas paloi
* 1922–1939 puuhiomo
* 1939-2012 vesivoimalaitos 1
* 1941-2012 vesivoimalaitos 2
* 2012- vesivoimalaitos 3

Katso myös
----------

* Suomen paperiteollisuus

Lähteet
-------

* Ahvenainen, Jorma. Savon nykyaikaisen teollisuuden synty. Snellman-Instituutin B-sarja 51/2005. Kuopio. 92 s.
* Kissakoski, Puulataival.fi
* Kissakosken historia, (Arkistoitu – Internet Archive) Delta.fi
* Suur-Savon Sähkö[vanhentunut linkki]
* UPM-Kymmene yrityshistoria
* Tuuri, Antti. (1999) UPM-Kymmene, Metsän jättiläisen synty. Otava. Helsinki. 493 s.
* Nykänen, Panu & Paulapuro, Hannu (2005) Telan ympäri - Vuosisata suomalaista paperikone- ja paperinvalmistustekniikkaa. Tekniikan Historian Seura THS ry. Helsinki.
**Mrs Heckford** (tunnetaan myös nimellä **Miss Heckford**) on taiteilija Isak Wacklinin (1721–1758) vuonna 1757 maalaama öljyvärimaalaus, 76,5 × 63,5 cm. Maalaus on Suomen merkittävin rokokoo-muotokuva ja lähes ainoa suomalainen tämän tyylisuunnan edustaja. Teos on poikkeuksellinen myös Wacklinin tuotannossa, jota yleensä leimaa rokokoo-väriskaalaa tummempi väriasteikko. Mutta taiteilija tunnetaan juuri muotokuvamaalarina. Teos kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmaan, johon se on lahjoitettu vuonna 1921.

Maalaus
-------

Mrs Heckford on maalattu käyttäen vaaleaa vihreää, roosaa ja keltaista sävyjä näiden eri väriasteikosta. Mallin, joka on pukeutunut rokokoo-aikaiseen vaatetukseen, taustalla on usvainen maisema lahoavine puunrunkoineen.

Maalauksen historiaa
--------------------

Maalaus löydettiin 1920-luvulla Lontoosta. Wacklinin tiedetään kuitenkin työskennelleen Tukholmassa ja Kööpenhaminassa. Mrs Heckfordilla on yhteneväisiä piirteitä Englannin 1700-luvun maisemataustaisiin muotokuviin. Näiden vaikutteiden tuojana pidetään tukholmalaista taidemaalari Lorens Paschia, joka asui pitkään Englannissa.

Lähteet
-------

* Anja Olavinen: *Isak Wacklin: Mrs Heckford*. Teoksessa Ateneum-opas. Toim. Timo Huusko. 2007. s.10

Aiheesta muualla
----------------

* Maalaus Suomen Kansallisgallerian sivuilla
**Mtavari** (georg. მთავარი, "ruhtinas", kirjaimellisesti "päällikkö" sanasta *tavi*, "pää", yhdessä agenttietuliitteen *m-* kanssa) oli feodaaliarvonimi Georgiassa. Se voidaan kääntää esimerkiksi ruhtinaaksi.

Ensimmäiset viittaukset mtavari-arvonimeen tunnetaan varhaisista georgialaisista hagiografisista teksteistä 400-luvulta. 1000–1300-luvuilla mtavari-titteli tarkoitti yhdessä *tavadin* kanssa samaa kuin *eristavi*, ja kaikki viittasivat ylhäisaateliin, ruhtinaisiin. Georgian kuningaskunnan kultakauden aikana 1100–1200-luvuilla arvonimi muuntui vähitellen ansioilla saavutettavasta tittelistä perinnölliseksi. Prosessi tuli lopullisesti päätökseensä vasta 1400-luvun lopulla. 1400-luvulla nimeä mtavari käytettiin vain viidestä Länsi-Georgiaa hallitsevasta ruhtinaasta (Samtskhe, Samegrelo, Guria, Svanetia ja Abhasia), joiden autonomian Venäjän keisarikunta lakkautti lopulta 1800-luvulla.

Lähteet
-------

* Suny, Ronald Grigor: *The Making of the Georgian Nation: 2nd edition*. Indiana University Press, 1994. ISBN 0-253-20915-3.

### Viitteet

1. ↑  Suny, s. 43.
2. ↑  Suny, s. 44.
**Mswati II** (voidaan kirjoittaa myös **Mswazi II**) oli eteläisen Afrikan kuningas ja nykyisin swazeina tunnettu kansa on nimetty hänen mukaansa.

Mswati II oli Sobhuza I:n ja tämän vaimon Thandilen poika. Hän syntyi noin vuonna 1825 lähellä Manzinia nykyisen Swazimaan alueella. Hän peri kuninkuuden isältään 1830- ja 1840-lukujen taitteessa, mutta virallisesti hänestä tuli kuningas ympärileikkauksen jälkeen vuonna 1845.

Kuninkaana Mswati II joutui vastaamaan buurien invaasioon itäisen Transvaalin alueella sekä kilpailemaan Mpanden johtamien zulujen kanssa maa-alueista Ingwavuma-joen ympäristössä. Mswati II ulotti valtakuntansa kattamaan isänsä hallinnoimien alueiden ohella nykyisen Swazimaan alankoalueille ja loi hallinnoimistaan alueista voimakkaan kuningaskunnan. Gazan kuningaskunnan hallitsijan Soshanganen kuoltua noin vuonna 1858 tai 1859 Mswati II pyrki liittämään Gazan alueita omaan valtakuntaansa. Tästä seurasi kuitenkin pitkä sarja sotia ja yhteenottoja. Vuoteen 1865 mennessä swazit kuitenkin hallitsivat alueita nykyisen Swazimaan alangoilta itään Maputonlahdelle (nykyisin Mosambikia) saakka. Elokuussa 1865 Mswati II kuitenkin kuoli hänen menestyksensä ollessa huipussaan. Mswati II:n seuraajat Ludvongo ja vuodesta 1874 eteenpäin hallinnut Mbandzeni eivät kuitenkaan onnistuneet säilyttämään valtakuntaa yhtä laajana ja voimakkaana buurien maa-alueiden valloituksia vastaan sekä kilpailussa alueen luonnonvaroista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Mswati II (Southern African king) *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 26.10.2022. (englanniksi)
**Nitrapyriini** (C6H3NCl4) on pyridiinin johdannaisiin kuuluva aromaattinen ja heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa lannoitteissa estämään ammoniumtypen nitrifikaatiota eli mikrobiologista muuntamista nitriittitypeksi.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa nitrapyriini on valkoista kiteistä ainetta ja sillä on tunnusomainen mieto makeahko tuoksu. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten asetoniin, dikloorimetaaniin, tolueeniin ja ksyleeniin. Nitrapyriini on vain lievästi myrkyllistä akuutisti ja se ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdiste on kuitenkin karsinogeenista ja voi vahingoittaa kehittyvää sikiötä. Ympäristössä nitrapyriini hydrolysoituu 6-klooripikoliinihapoksi.

Nitrapyriini estää *Nitrosomonas*-suvun bakteerien kykyä nitrifikaatioon eli ammoniumionien hapettamiseen nitriitti-ioneiksi. Tämä lisää ammoniumionin puoliintumisaikaa maaperässä ja siten lisää ammoniumlannoitteiden tehoa. Tyypillisesti nitrifikaation esto kestää 6–8 viikkoa ja viileässä maaperässä inhibiition kesto on pidempi kuin lämpimämmässä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Nitrapyriiniä valmistetaan klooraamalla 2-metyylipyridiiniä fotoaktivoiduissa olosuhteissa. Tuote puhdistetaan suodattamalla ja tislaamalla alennetussa paineessa.

Nitrapyriiniä käytetään maataloudessa nitrifikaation estäjänä erityisesti maissi-, vehnä-, mansikka,- ja durraviljelmillä. Yhdistettä käytetään tolueeniliuoksena, jossa nitrapyriiniä on noin 22 massaprosenttia. Tyypillinen annostus on 1 kg/ha.

Lähteet
-------

1. ↑  2-Chloro-6-(trichloromethyl)pyridine– Compound Summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 9.11.2016.
2. 1 2  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 1129. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Harri Kiiski, Heinrinch Dittmar, Ralf Vosskamp, Martin E. Trenkel, Reinhold Gutser & Günter Steffens: *Fertilizers, 2. Types, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2016. Viitattu 9.11.2016
4. ↑  Nitrapyriinin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 9.11.2016
5. 1 2 3  Kalyani Paranjape,Vasant Gowariker,V N Krishnamurthy,Sugha Gowariker: *The Pesticide Encyclopedia*, s. 328. CABI, 2014. ISBN 9781780640143. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.11.2016). (englanniksi)
6. 1 2  Malcolm E. Sumner: *Handbook of Soil Science*, s. C-170. CRC Press, 1999. ISBN 9780849331367. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.11.2016). (englanniksi)
**Desperado** on yhdysvaltalaisen country rock -yhtye Eaglesin toinen studioalbumi, ja se on ilmestynyt vuonna 1973. Nimikappaleen lisäksi albumin tunnetuimpia kappaleita on "Tequila Sunrise". Samanveroinen kappale on kaunis hidas valssi "Saturday Night". Useissa kappaleissa on suoraan aiheena niin sanottu Villi länsi. Esimerkiksi avauskappale "Doolin-Dalton" kertoo lainsuojattomista Daltonin veljeksistä. Albumi onkin yksi rockin onnistuneimmista teema-albumeista.

Levyn on äänittänyt ja tuottanut Glyn Johns Asylum Records -levy-yhtiölle, jonka osoite on ollut 9120 Sunset Blvd. Los Angeles, Calif. 90069. Euroopassa jakelusta on huolehtinut WEA Musik GmbH, joka on Warner Communicationsin yhtiö. LP-levyjä on valmistettu Saksassa.

Albumi on äänitetty Lontoossa Island-studioilla. Johnsin apuna äänittäjänä on ollut Howard Kilgour. Masterointi on tehty Hollywoodissa The Mastering Labissa.

Taiteellisena johtajana ja suunnittelijana on toiminut Gary Burden yhtiölle R. Twerk. Valokuvaus ja tekstitys on Henry Diltzin käsialaa. Ohjauksesta on vastannut The Geffen Roberts Co.

Kiitoksissa on mainittu Leslie Morris, John Hartmann, Rico & The Mudsharks ja Charles Blocker.

Albumi on julkaistu myöhemmin digitaalisesti remasteroituna CD-muodossa. Masteroinnin on tehnyt Barry Diament Atlantic-studioilla.

Kappaleet
---------

A-puoli
1. "Doolin-Dalton" (G. Frey, J. D. Souther, D. Henley, J. Browne) – 3:26
2. "Twenty-One" (B. Leadon) – 2:11
3. "Out of Control" (D. Henley, G. Frey, T. Nexon) – 3:04
4. "Tequila Sunrise" (D. Henley, G. Frey) – 2:52
5. "Desperado" (D. Henley, G. Frey) – 3:33

B-puoli
1. "Certain Kind of Fool" (R. Meisner, D. Henley, G. Frey) – 3:02
2. "Outlaw Man" (D. Blue) – 3:34
3. "Saturday Night" (R. Meisner, D. Henley, G. Frey, B. Leadon) – 3:20
4. "Bitter Creek" (B. Leadon) – 5:00
5. "Doolin Dalton" / "Desperado" (reprise) – 4:50

CD-versiossa B-puolen avauskappaleen perään on nimetty lyhyt (0:48) instrumentaali "Doolin-Dalton".

Kappaleiden julkaisija on Kicking Bear / Benchmark Music, ASCAP paitsi kappaleen "Outlaw Man" osalta Good Friends Music / Benchmark Music, ASCAP.

Kokoonpano
----------

* Glenn Frey - kitara, koskettimet, piano, huuliharppu, laulu
* Don Henley - rummut, lyömäsoittimet, akustinen kitara, laulu
* Randy Meisner - basso, akustinen kitara, laulu
* Bernie Leadon - kitara, mandoliini, banjo, laulu

Singlet
-------

* *Tequila Sunrise* #64 US
* *Outlaw Man* #59 US

Lähteet
-------

1. ↑  Nyman, Jake: *Rocktieto 1*. Osa 1 A-E. Pirkkala: Lehtijussi Oy, 1979. ISBN 951-9204-00-8.

* Eagles LP *Desperado* (Asylum Records AS 53 008 (SD 5068), 1973)
* Eagles CD *Desperado* (Asylum Records 7559-60627-2)
**Panas Myrnyi**, oikea nimi **Panas Rudtšenko** (13. toukokuuta 1849 Myrhorod, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. tammikuuta 1920 Pultava), oli ukrainalainen kirjailija.

Myrnyi työskenteli valtion palveluksessa ja nousi 1914 kuvernementin kansleriksi. Taras Ševtšenkon tuotannolla oli merkittävä vaikutus Myrnyin maailmankuvaan, taiteellisiin arvostuksiin ja aatemaailmaan. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu runoja, näytelmiä ja novelleja.

Vuonna 1877 ilmestynyt Myrnyin romaani *Lyh’i ljudy* (*Лихі люди*, "Pahoja ihmisiä") kertoo älymystön elämästä. Hänen tunnetuin teoksensa on romaani *Propaštša syla* ("Raunioitunut voima"), ilmestynyt myös nimellä *Hiba revut’ voly, iak iasla povni?* ("Mylvivätkö härät, kun niiden kaukalot ovat täynnä ruokaa?", 1880), jonka hän kirjoitti yhdessä veljensä Ivan Rudtšenkon kanssa (kirjailijanimi Ivan Bilyk). Se kertoo ukrainalaisesta kylästä sadan vuoden aikana Nikolai I:n valtakaudella*selvennä* ja kuvaa kansan protesteja valheita ja epäoikeudenmukaisuutta vastaan. Myöhemmissäkin teoksissaan hän käyttää yhteiskunnallista näkökulmaa. Hän kirjoitti myös näytelmiä, joista suosituin oli *Lymerivna* ("Valjassuutarin tytär", 1883). Hän käänsi ukrainaksi Henry Wadsworth Longfellow'n *Laulun Hiawathasta* ja William Shakespearen *Kuningas Learin*. Myrnyi laajensi ukrainan kielen sanastoa ja rikasti ukrainan lauseoppia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Odarchenko, Petro: Myrny, Panas *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1993. Viitattu 30.3.2022. (englanniksi)
2. ↑  Мирний Панас *Енциклопедія історії України*.  2009. Інститут історії України. Viitattu 31.3.2022. (ukrainaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panas Myrnyi** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* Europeana
* Internet Encyclopedia of Ukraine
* IdRef

 |

 |
Panaman vaakuna
**Panaman vaakuna** on Panaman tunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella.

Vaakunan kilpi jaettu viiteen kenttään siten, että vaakunan kilpi on jaettu alkusi horisontaalisesti kolmeen osaan ja sitten vielä ylin ja alin kahtia. Ylhäällä vasemmalla olevaan kenttään on kuvattu sapeleita ja tuliaseita symboloiden maan tahtoa puolustaa itseään. Sen viereiseen kenttään on kuvattu työtä symboloivia lapioita ja hakkuja. Keskimmäisessä kentässä on kannas ja kaksi taivasta, joista toisessa kuu nousee, toisessa aurinko laskee. Tämä symboloi kahdeksaatoista tuntia, jolloin maa irrottautui Kolumbiasta. Alimpaan kenttään on kuvattu rikkauden symboli runsaudensarvi vasemmalle ja oikealle siivellinen pyörä, edistyksen symboli. Vaakunan yllä suvereniteetin symboli kotka pitäen suussaan nauhaa, johon on kirjoitettu maan latinankielinen motto "PRO MUNDI BENEFICIO", Maailman hyväksi. Yhdeksän tähteä symboloivat maan yhdeksää provinssia.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 

Pohjois-Amerikan vaakunat

|  |  |
| --- | --- |
| Vaakunat | 
* Antigua ja Barbuda
* Bahama
* Barbados
* Belize
* Costa Rica
* Dominica
* Dominikaaninen tasavalta
* El Salvador
* Grenada
* Guatemala
* Haiti
* Honduras
* Jamaika
* Kanada
* Kuuba
* Meksiko
* Nicaragua
* Panama
* Saint Kitts ja Nevis
* Saint Lucia
* Saint Vincent ja Grenadiinit
* Trinidad ja Tobago
* Yhdysvallat

 |
| Epäitsenäiset alueet | 
* Anguilla
* Aruba
* Bermuda
* Brittiläiset Neitsytsaaret
* Caymansaaret
* Curaçao
* Grönlanti
* Martinique
* Montserrat
* Puerto Rico
* Sint Maarten
* Turks- ja Caicossaaret
* Yhdysvaltain Neitsytsaaret

 |
**Palojoki** on Vantaanjoen sivujoki Hyvinkäällä, Tuusulassa ja Nurmijärvellä keskisellä Uudellamaalla eteläisessä Suomessa.

Joki saa alkunsa Hyvinkäältä kaupungin keskustaajaman etelälaidoilta ja virtaa sieltä etelään alittaen pääradan lähellä Palopuron seisaketta, jonka nimenä vuoteen 1951 oli joen mukaan *Palojoen seisake*. Tuusulan puolella joki virtaa halki Jokelan taajaman, alittaa pääradan uudelleen, virtaa kappaleen matkaa Tuusulan ja Nurmijärven rajajokena, mutkittelee sitten vuoroin Tuusulan ja vuoroin Nurmijärven alueilla ja laskee Vantaanjokeen Nurmijärven Palojoen kylän luona, Suomen kansalliskirjailijan Aleksis Kiven lapsuusmaisemissa.

Joen valuma-alueen pinta-ala on 88,41 km² ja valuma-alueen järvisyys 0,05 %. Palojokea suurempia Vantaanjoen sivujokia ovat Keravanjoki, Lepsämänjoki, Luhtajoki, Kytäjoki, Keihäsjoki ja Tuusulanjoki.

Lähteet
-------

1. ↑  Palojoki *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 1.1.2011.
2. ↑  Ekholm, Matti: *Suomen vesistöalueet*, s. 50. Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja – Sarja A 126. Helsinki: Vesi ja Ympäristöhallitus, 1993. ISBN 951-47-6860-4.
3. ↑  Vantaanjoen vesistöalue Vantaanjoen ja Helsingin seudun vesiensuojeluyhdistys ry.  Arkistoitu 8.10.2013. Viitattu 1.1.2011.
**Esko Juhani Haapala** (2. lokakuuta 1927 Oulu – 8. tammikuuta 2019 Kauniainen) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai energianeuvoksen arvonimen.

Haapalan vahemmat olivat pienviljelijä Jaakko Haapala ja Sofia Kanniainen ja puoliso vuodesta 1950 Hilkka Einikki Piisalo. Haapala tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1946 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1952. Hän oli Strömbergin suunnitteluinsinööri Vaasassa 1952–1953, Myllykosken Paperitehtaan voimaosaston apulaisinsinööri ja voimapäällikön apulainen 1953–1957, Metsäliiton Selluloosan voimapäällikkö Äänekoskella 1957–1970, Pelloksen paikallisjohtaja Puhoksella 1970–1974, Metsäliitto-Yhtymän voimapäällikkö Espoossa 1974–1975 sekä Teollisuuden Voiman projektiosaston johtaja Olkiluodon ydinvoimalaitoksen rakentamisessa ja samalla johtokunnan jäsen 1976–1979, teknisen osaston johtaja 1979–1982 ja varatoimitusjohtaja 1982–1990. Haapalalla oli myös useita luottamustehtäviä. Energianeuvoksen arvonimen hän sai 1991 ja Guerillot-palkinnon 1996.

Lähteet
-------

1. 1 2  Annastiina Henttinen: Energianeuvos Esko Haapala (1927–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 12.6.2022.
2. 1 2  Muistot. Esko Haapala 1927–2019. Energianeuvos. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  7.2.2019. Viitattu 12.6.2022.
**Esko Ilmari Immonen** (2. toukokuuta 1931 Rauma – 20. kesäkuuta 2002) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Immosen vanhemmat olivat leipomomestari August Immonen ja Inkeri Ahto ja puoliso vuodesta 1954 kauppaopettaja, ekonomi Elvi Kaarina Auer. Immonen tuli ylioppilaaksi Rauman lyseosta 1950 ja valmistui ekonomiksi Turun kauppakorkeakoulusta 1953. Hän oli Keskon pääkonttorin liikkeenhoidon neuvoja 1954–1956 ja toimistopäällikkö Helsingissä 1956–1959 ja Rauma-Repolan metalliteollisuusosaston konttoripäällikkö 1959–1963, Rauman tehtaiden yleisen osaston päällikkö 1963–1978, hallinnollisen osaston päällikkö 1978–1982, isännöitsijä 1982–1984 ja Rauman paikallishallinnon johtaja 1984–1991. Rauman kaupunginvaltuuston ensimmäinen varapuheenjohtaja Immonen oli vuodesta 1966 ja kaupunginhallituksen jäsen 1973–1984. Hänellä oli myös useita muita luottamustehtäviä. Immonen toimi Ruotsin konsulina Raumalla 1989–1993. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1991.

Lähteet
-------

1. 1 2  Nummela, Ilkka: Kauppaneuvos Esko Immonen (1931–2002). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 23.12.2022.
2. 1 2  Ihmiset. Kuolleet. Rauma-Repolan johtaja koki toimialajärjestelyt. Kauppaneuvos Esko Immonen. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  3.7.2002. Viitattu 23.12.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Ilkka Nummela: Esko Immonen *Biografiasampo*.
**Kurikan Ryhti** (**KuRy**) on vuonna 1917 perustettu kurikkalainen urheiluseura. Nimenä oli alun perin Kurikan nuorisoseuran voimistelu- ja urheiluosasto Ryhti. Kansalaissodan jälkeen vuonna 1922 seura sai hetken hiljaiselon jälkeen uutta henkeä ja nimikin vaihdettiin muotoon *Voimistelu ja Urheiluseura Kurikan Ryhti*. Vuonna 2002 nimeä vaihdettiin nykyiseen muotoon, joka on Kurikan Ryhti ry.

Kurikan Ryhdin olympiaurheilijat
--------------------------------

Ilmari Reinikka osallistui vuonna 1932 Los Angelesissa korkeushyppyyn. Hän oli paras eurooppalainen tuloksella 194 ja sijoittui viidenneksi.

Aulis Reinikka edusti Suomea vuonna 1936 Berliinissä. Hän oli kymmenottelun 11:s. Pariisin Euroopan mestaruuskisoissa 1938 hän oli kuudes. Samana vuonna hän myös ylitti seiväshypyssä 400 cm:n rajan toisena suomalaisena.

Reino Kuivamäki oli Suomen edustajana Lontoon olympialaisissa 1948 ja Helsingissä 1952 moukarinheitossa.

Keijo Kuntola oli Suomen edustaja ampumahiihdossa vuonna 1980. Kuntola voitti seitsemän nuorten MM-mitalia. Näistä kaksi on kultaisia.

Tunnetuin kurikkalainen olympiaedustaja on Juha Mieto. Mieto edusti Suomea Innsbruckissa 1976, Lake Placidissa 1980 ja Sarajevossa 1984. Innsbruckista Mieto sai viestikultaa, ja Lake Placidissa Mieto jäi 15 kilometrillä sadasosasekunnin erolla hopealle. Mieto on saanut olympialaisista kaksi henkilökohtaista hopeamitalia sekä yhden kultamitalin viestistä. Mieto saavutti urallaan 20 Suomenmestaruutta.

Jaostot
-------

Kurikan Ryhti aloitti toimintansa yleisurheilusta ja seuraavana jaostona perustettiin hiihto. Nykyisin jaostoja on pitkälti toistakymmentä. Jaostoja on perustettu seuraaville urheilulajeille: ampumahiihto, hiihto, jalkapallo, jousiammunta, jääkiekko, lentopallo, salibandy, sulkapallo, uinti, yleisurheilu ja nyrkkeily. Jääkiekossa KuRy pelaa II-divisioonassa Keskimaan lohkossa. Seuran pääsarjatasolla pelanneita kasvatteja ovat Heikki Harju, Joni Isomäki ja Valtteri Lindroos.

Suunnistusjaos erkani vuonna 1980 omaksi seurakseen, joka sai nimen Rasti-Kurikka. 
Myös tennis- ja judojaokset ovat erkaantuneet omiksi erikoisseuroikseen. Tennisjaoksesta tuli Kurikka Tennis-Club ja judojaoksesta Kurikan Seibukan.

Lähteet
-------

1. ↑  Elite Prospects - Hockey Players from KuRy *eliteprospects.com*. Everysport Media Group AB. Viitattu 13.1.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kurikan Ryhdin kotisivut
**Frans Petter (Pietari) Kemell** (9. joulukuuta 1817 Ylivieska – 5. elokuuta 1857 Ylikiiminki) oli Kiimingin kappalainen ja runoilija.

Kemellin vanhemmat olivat Ylivieskan lukkari Jakob (Jaakko) Kemell ja hänen 2. puolisonsa Brita Katarina Karlberg. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella 1838. Kemell vihittiin papiksi 1842 ja hän toimi sitten apulaispappina Lohtajalla, Lappajärvellä, Soinissa, Pyhäjoella ja Oulaisissa. Hänestä tuli Kiimingin kappalainen 1855 ja tässä virassa hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin.

Kemellin kirjoittamia runoja julkaistiin suuri määrä Oulun Wiikko-Sanomia-lehdessä vuosina 1840-1841. Myös Kemellin veli Klaus Juhana Kemell (1805-1832) kirjoitti runoja tähän lehteen.

Lähteet
-------

* Kotivuori, Yrjö: Frans Petter Kemell. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
* Suomen kirjailijat -tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Frans Pietari Kemelli*** 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Frans Gustaf Äimä** (vuoteen 1897 **Emeléus**; 27. elokuuta 1875 Kalajoki – 14. toukokuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen foneetikko ja kielentutkija.

Äimän vanhemmat olivat piirilääkäri Frans Emil Emeléus ja Amanda Karolina Aejmelaeus. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1899 ja lisensiaatiksi (tohtoriksi) 1915, ja hänen väitöskirjansa aiheena oli *Phoenetik und lautlehre des Inarilappischen* (1914). Samana vuonna hänestä tuli Helsingin yliopiston suomen ja lapin kielten äänneopin dosentti, joka toimi fonetiikan vt. opettajana vuoteen 1920 saakka. Fonetiikan ylimääräiseksi professoriksi Äimä nimitettiin 1924. Opiskeluaikanaan 1904–1914 Äimä osallistui näkyvästi Pohjalaisen Osakunnan ja Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan toimintaan, muun muassa ensimmäisen valtuuskunnan puheenjohtajana ja jälkimmäisen kuraattorina. Äimä teki 1896–1897 tutkimusmatkan Suomenlahden ulkosaaristoon, josta julkaisi teoksen *Äänneopillinen tutkimus Tytärsaaren murteesta* (1900) ja yhteensä viisi tutkimusmatkaa 1900–1931 Inarin Lappiin ja Petsamoon, joista hän julkaisi väitöskirjansa ohella useita muita tutkimuksia. Äimän teos *Yleisen fonetiikan oppikirja* julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1938. 

Äimän puoliso vuodesta 1918 oli Ester Ingeborg Ervast (1879–1966).

Lähteet
-------

* Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 852–853. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*, s. 851. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.

Aiheesta muualla
----------------

* Kulonen, Ulla-Maija: / Äimä, Frans (1875–1936). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Frans Filemon Teljo** (25. heinäkuuta 1887 Tampere – 3. heinäkuuta 1960) oli suomalainen tekstiilitehtailija ja Sukka- ja Trikootehdas Osakeyhtiö Kudoksen perustaja. Hänen mukaansa on nimetty Tampereen Lapin kaupunginosassa Teljontie.

Koulut käytyään Teljo oli työssä Lapinniemen puuvillatehtaalla konttoristina toistakymmentä vuotta. Vuosina 1917–1919 Teljo oli Salmisaari ja Kumpp. tukkuliikkeen osakkaana ja työntekijänä. Vuonna 1919 Teljo perusti Tampereelle trikootuotteita valmistaneen Sukka- ja Trikootehdas Kudoksen ja toimi sitten yrityksen johtajana.

Kudos toimi vuosina 1920–1928 Lapin kaupunginosassa Salotie 3:ssa sijainneessa puutalossa. Vuonna 1928 Kudokselle valmistui uusi arkkitehti Bertel Strömmerin suunnittelema punatiilinen tehdasrakennus Käpytien varrelle. Tehdas oli aluksi kaksikerroksinen mutta vuonna 1936 rakennettiin vielä kolmas lisäkerros. Kudos aloitti 1930-luvun alun lamavuosista selvittyään naisten alusvaatteiden, leninkien ja käsineiden valmistuksen. Tehtaalle hankittiin uusia koneita, tuotanto kasvoi ja vuonna 1936 Kudoksella oli jo 162 työntekijää. Kudos Oy:n tehtaan toiminta päättyi vuonna 1962 mutta tehdasrakennus on säilynyt.

Teljo asui perheineen vuonna 1915 valmistuneessa asuintalossa Teljontie 23:ssa. Kudoksen tehtaan konttori sijaitsi myös aluksi talossa, kunnes se siirrettiin Aaltotie 8:een.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Toimitusjohtaja Frans Filemon Teljo, Uusi Suomi, 1960, No 178, sivu 3, julkaistu 5.7.1960
2. 1 2  50 vuotta, Aamulehti, 25.07.1937, nro 196, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2  Asuinkiinteistö; Teljontie 23, Museokeskus Vapriikki (Finna)
4. ↑  Salotie 3 lounaasta, Museokeskus Vapriikki (Finna)
5. ↑  Sami Suodenjoki : Sukka- ja Trikootehdas Osakeyhtiö Kudos, Koskesta voimaa-sivusto
6. 1 2  Heli Haavisto : Tampereen Lapin pientaloalueen suojeluasemakaava. Rakennetun kulttuuriympäristön inventointi. Pirkanmaan maakuntamuseo 2013, luku Sukka- ja Trikootehdas Osakeyhtiö Kudos 1919-1962, sivu 16
**Frans Petter Krank** (10. syyskuuta 1844 Oulu – 28. elokuuta 1910 Kivijärvi) oli suomalainen teologi, joka toimi Kivijärven kirkkoherrana. Hän oli ensimmäisiä lestadiolaisia pappeja.

Krankia syytettiin harhaopista, kun hän oli kääntynyt lestadiolaisuuteen vuonna 1888 apupappi Arthur Leopold Heidemanin vaikutuksesta, mutta Vaasan hovioikeus hylkäsi syytteen.

Krank oli naimisissa serkkunsa Maria Elisabet Durchmanin kanssa. Heillä oli kymmenen lasta. Yksi lapsista on säveltäjä Yrjö Pietari Krank (myöh. Karanko). Tytär Lempi Oihonna (1872–1962) avioitui Heidemanin kanssa, ja tämä vaikutti sittemmin Amerikan lestadiolaisuudessa. Muita lapsia olivat muun muassa Laina Maria Seppänen (1881–1968, naimisissa Jaakko Seppäsen kanssa), Mirjam Helena Lappalainen (1890–1959, naimisissa P. F. Lappalaisen kanssa) sekä Hilja Ina Repo (1885–1973, Eino S. Revon ja Ville Revon äiti) ja Impi Elisabeth Tikkanen (1885–1976)

Perheessä harrastettiin musiikkia monipuolisesti. F. P. Krank oli hyvin musikaalinen: hän soitti huilua, kitaraa ja sitraa.

Krank on tullut tunnetuksi virsisävelmistään (esim. virsikirja nro 580, "Oi kuningasten kuningas"). *Siionin lauluissa* on runsaasti hänen tekemiään laulusävelmiä.

Lähteet
-------

* Seppänen, Markku: "Frans Petter Krankin suvun hengellisen musiikin perintö Siionin lauluissa", *Laula kansa Jumalan: Siionin laulujen tekijöitä ja taustoja*, s. 102–107. Toimittaneet Eero Kukko, Ari-Pekka Palola ja Tuomas Taipale. Oulu: Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys ry, 2016. ISBN 978-951-843-282-4.

### Viitteet

1. ↑  Neovius, Ad. (toim.): *Suomen Evankelis-Lutherilaisen Kirkon matrikkeli*, osa IV, s. 53. Kuopio 1898.
2. ↑  Colliander, O. I. (toim.): *Suomen Kirkon paimenmuisto I*, s. 1030. Helsinki 1910.
3. ↑  Suomen Kuvalehti 1965 nr 21, ilmestynyt 22.5.1965, sis. mm. seur. artikkelit / kuvat / mainokset; Kansikuva "Seppelneidot", Maan vanhimmat identtiset kaksoset Hilja Repo os. Kranck & Impi Tikkanen os. Kranck 80-vuotispäivät


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Pitsunda** (ven. Пицу́нда, abhaasiksi Пиҵунда, *Pic’unda*, georgiaksi ბიჭვინთა, *Bič̣vinta*) on kylpyläkaupunki Georgiaan kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä*kenen mukaan?* Abhasian tasavallassa. Se sijaitsee Mustanmeren rannan samannimisellä niemellä 20 kilometriä Gagrasta etelään.

Antiikin aikana Pitsundan niemellä sijaitsi kreikkalaisten perustama *Pitiuntin* kaupunki. 300–700-luvuilla se oli Bysantin tärkeä tukikohta ja Kaukasian kristillinen keskus. 780-luvulta lähtien se kuului Abhasian kuningaskuntaan ja 900-luvun lopulta Georgiaan. 1300–1400-luvuilla paikalla oli genovalaisten kauppapaikka *Pezonda*.

Neuvostoaikana Pitsunda oli suosittu matkailukohde. 1950-luvulla tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa löydettiin 300–400-lukujen basilikojen jäänteitä lattiamosaiikkeineen. Muinaisen keskustan koillispuolella on 900-luvulta peräisin oleva kolmilaivainen ristikupolikirkko. Nähtävyyksiin kuuluu myös 200 hehtaarin laajuinen vanha mäntymetsä.

Vuonna 1991 Pitsundassa oli 11 000 asukasta, mutta Abhasian sisällissodan jälkeen suuri osa venäläisistä ja georgialaisista on muuttanut pois.*lähde?* Kaupunginoikeudet Pitsunda sai vuonna 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 19*, s. 587. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1975.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pitsunda** Wikimedia Commonsissa

* Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
*Tämä artikkeli käsittelee baseballseuraa. Pittsburgh Pirates on myös yhdysvaltalainen jääkiekkoseura.*

**Pittsburgh Pirates** on vuonna 1882 perustettu yhdysvaltalainen baseballseura, joka pelaa kotiottelunsa PNC Parkilla Pittsburghissa. Se kilpailee Major League Baseballiin kuuluvan National Leaguen keskidivisioonassa. Pirates liittyi National Leagueen liigan kuudennella kaudella vuonna 1887, ja voitti liigan vuosina 1901, 1902 ja 1903. Seura selviytyi vuonna 1903 ensimmäiseen World Seriesin loppuotteluun, mutta hävisi Boston Americansille otteluvoitoin 3–5. Seura voitti World Seriesin ensimmäistä kertaa vuonna 1909 Honus Wagnerin kaudella, kun Detroit Tigers kaatui loppuottelussa otteluvoitoin 4–3. Sittemmin se on lunastanut mestaruuden vuosina 1925, 1960, 1971 ja 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 146. Otava, 1970.

Aiheesta muualla
----------------

* Pittsburgh Piratesin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pittsburgh Pirates** Wikimedia Commonsissa
**Pitsinnyplääjä** (*La Dentellière*) on sveitsiläisen Claude Gorettan ohjaama ranskankielinen draamaelokuva vuodelta 1977. Nuoren naisen mielen järkkymisestä kertova elokuva oli Isabelle Huppertin läpimurtorooli. Tarina perustuu Pascal Lainén samannimiseen romaaniin, josta kirjailija ja ohjaaja laativat yhdessä elokuvan käsikirjoituksen.

Juoni
-----

Ujo ja viaton Pomme (Huppert) on töissä kauneussalongissa, asuu äitinsä (Annemarie Düringer) kanssa eikä juuri käy ulkona. Lomamatkalla Normandiassa hän tapaa kielitiedettä opiskelevan François'n (Yves Beneyton). He muuttavat asumaan yhteen, mutta taustojen erilaisuus aiheuttaa vaikeuksia parisuhteelle. Hauraan Pommen mieli murtuu, ja komediallisena alkanut elokuva saa yhä tummempia sävyjä.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Pomme, Béatrice
  |
|  Yves Beneyton  | … |  François Beligne
  |
|  Florence Giorgetti  | … |  Marylène Thorent
  |
|  Annemarie Düringer  | … |  Pommen äiti
  |
|  Michel de Ré  | … |  Gérard
  |
|  Renata Schroeter  | … |  Marianne
  |
|  Jean Obé  | … |  herra Beligne
  |

Vastaanotto
-----------

*Pitsinnyplääjä* sai Cannesin elokuvajuhlilla ekumeenisen tuomariston palkinnon ja oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Se sai myös parhaan elokuvan César-ehdokkuuden.

Vuonna 1977 ensi-iltansa saaneen *Pitsinnyplääjän* toi Suomen teattereihin Kino-Filmin Aili Kannel. Ensi-ilta järjestettiin Helsingin Liisankadun elokuvateatteri Aulassa 16. syyskuuta 1977. Elokuvasta tuli Suomessa melkoinen menestys: vuonna 1977 se oli 106 356 katsojallaan vuoden 17. suosituin. Sen suosion myötä elokuvateattereihin ja -kerhoihin tuotiin muitakin Claude Gorettan ohjaustöitä sekä toisen sveitsiläisohjaajan, Alain Tannerin elokuvia.

Arvioita
--------

*Video-oppaassa* vuodelta 1994 Asko Alanen pitää *Pitsinnyplääjää* intiimisti eläytyvänä ja kauniina kuvauksena toisten armoille jättäytyvän hauraan ihmisen kohtalosta määrätietoisten maailmassa. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "erinomainen".

Lähteet
-------

1. 1 2  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.
2. ↑  Fränti, Mikael: Ihastuttava Isabelle Huppert on huippuroolissaan Gorettan Pitsinnyplääjässä (Arkistoitu – Internet Archive), *Helsingin Sanomat*, ei päiväystä, julkaistu yksityissivustolla. Viitattu 3.11.2016.
3. ↑  Vuositilastot, Elokuvauutiset 2008, viitattu 3.11.2016.
4. ↑  Elokuvieni mestariteokset 81: Pitsinnyplääjä, Mikael Fräntin blogi 5.3.2011. Viitattu 3.11.2016.
5. ↑  *Pitsinnyplääjä* Elonetissä. Esitystiedot.

Kirjallisuutta
--------------

* Waarala, Hannu: "Beatricen oleminen ja aika", essee elokuvasta, *Filmihullu* 4/2007.

Aiheesta muualla
----------------

* *Pitsinnyplääjä* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Pitsinnyplääjä* Elonetissä.
Pitkävene museossa, Oslossa
**Pitkäveneellä** tarkoitetaan yleensä viikinkien pitkiä purjeellisia soutuveneitä, joita kutsutaan myös viikinkilaivoiksi. Vastaavia veneitä oli kuitenkin myös muilla merenkävijäryhmillä, esimerkiksi varhaiset kreikkalaiset pentekonter-tyyppiset alukset. Suomessa tämäntapaista venettä saatettiin kutsua uiskoksi ja runollisessa mielessä *satalaudaksi* tai *satahangaksi*.

Kapeitten ja pitkien veneiden runkonopeus on suuri. Toisaalta pitkien puisten veneiden rakenne ei ollut kovin jäykkä, ja ne taipuilivat aallokossa. Viikinkien pitkäveneet oli tarkoitettu lähinnä sotimiseen. Viikingeillä oli myös enemmän kaupankäyntiin ja kuljetukseen tehtyjä aluksia, knarreja, jotka olivat lyhyempiä ja korkeampia sekä varustettu jonkinlaisella ruumalla.

Viikinkien pitkäveneen kehitys
------------------------------

Kvalsundin veneen replika
Arkeologisten löytöjen perusteella voidaan hahmottaa viikinkien pitkäveneen kehitystä. Hjortspring-vene, joka on ajoitettu noin vuodelle 350 ennen ajanlaskun alkua, on yksinkertainen sotakanootti. Lähes seitsemän sataa vuotta nuorempi Nydamin vene on jo kehittyneempi mutta vielä ilman purjetta. 600-luvun aluksia on löytynyt Englannin Sutton Hoosta ja Norjan Kvalsundista. Kvalsundin veneessä oli jo kehittynyt köli, ja sen mittasuhteet vastaavat viikinkilaivoja.

Pitkävene suomalaisessa mytologiassa
------------------------------------

Kalevalaisessa runoudessa kerrotaan usein veneistä, jotka voidaan tulkita pitkäveneiksi. Seuraava kuvaus on Kalevalasta:

*Jo tulevi Pohjan pursi,*
*satahanka hakkoavi!*
*Sata on miestä soutimilla,*
*tuhat ilman istumassa!*

Venehautaus
-----------

Vainajia on usein poltettu tai haudattu pitkäveneissä. Tätä kutsutaan venehautaukseksi. Kuuluisia viikinkien venehautoja ovat Tunen venehauta, Osebergin laiva ja Gokstadin laiva.

Katso myös
----------

* Muinaisvene
* Ruuhi

Lähteet
-------

1. ↑  Graham, Ian: "Nydamin laiva", *50 laivaa, jotka muuttivat historian kulun*, s. 19. Suomentanut Jyrki K. Talvitie. Kustannus Oy Minerva, 2016. ISBN 978-952-312-410-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pitkävene** Wikimedia Commonsissa