**Mirakuliini** on glykoproteiini, jota voidaan eristää Länsi-Afrikassa kasvavan *Synsepalum dulcificum* -sapotillakasvin eli taikamarjan marjoista. Kasvissa mirakuliinia on vain marjoissa ja vasta niiden alkaessa kypsyä vihreistä oransseiksi. Mirakuliinipitoisuus on isoin kypsissä punaisissa marjoissa.

Ihmisillä mirakuliinin tai taikamarjan marjojen syöminen saa happaman makuiset asiat, kuten sitruunat, limetit, sitruunahapon ja etikan, maistumaan makeilta. Vaikutus lakkaa suun palatessa pH-arvoltaan neutraaliksi, mutta toistuu taas happamia aineita syötäessä. Vaikutus jatkuu noin 30 minuuttia tai jopa 2 tuntia mirakuliinipitoisuudesta riippuen.

Makeuden mekanismi
------------------

Taikamarjan marjoja. Marjat ovat likimain oliivin kokoisia. Alla on osin ja täysin kuorittuja marjoja.
Ihmisillä mirakuliini sitoutuu voimakkaasti kielen makureseptoreihin TAS1R2 ja TAS1R3 solujen ulkoisesti. Reseptorit ovat makusoluissa keskenään pareina eli heterodimeereinä. Suun likimain neutraalissa pH-arvossa (pH=7) mirakuliini ei maistu miltään ja toimii muiden makeutusaineiden makeutta estävänä kilpailevana antagonistina. Happamassa tiettävästi sen kolmiulotteinen rakenne eli konformaatio muuntuu ja se aktivoi sitomansa makureseptorin agonistina. Vaikutus kasvaa pH-välissä 6.5–5 ja on suurin noin pH:ssa 4.25. Liuoksissa mirakuliinin enimmäisvaikutus vaatii yli 4\*10-7 mol/l mirakuliinipitoisuutta ja liuosta tulee pitää suussa noin 3 minuuttia – happamassa makeus vastaa tällöin noin 0.4 mol/l sakkaroosiliuosta. Vähäisempi vaikutus kuitenkin alkaa jo sekunneissa. Suun palatessa neutraaliksi makeuden tunne loppuu, mutta toistuu taas happamia aineita syödessä niin kauan, kunnes sylki on liuottanut kylliksi mirakuliinia pois suusta.

Mirakuliini on siis happamassa itsessään makea, eikä suoranaisesti muunna happamia ruokia makeiksi. Se kuitenkin saa ne epäsuoraan vaikuttamaan makeilta. Esimerkiksi sitruunat ovat mirakuliinin syönnin jälkeen maultaan verrattavissa appelsiineihin.

Rakenne ja ominaisuudet
-----------------------

Mirakuliini on tetrameeri. Sen massa on 98.4 kilodaltonia (kDa). Tetrameeri koostuu kahdesta dimeeristä, joiden monomeereissä on 191 aminohappoa. Dimeerien monomeerit ovat toisissaan kiinni kahdella disulfidisidoksella: kumpikin aminohappotähteestä C138. Monomeereissä on myös 3 sisäistä disulfidisidosta: C47–C92, C148–C159 ja C152–C155. Monomeerien massa on 24.6 kDa, josta 86.1 % on aminohappoja ja 13.9 % hiilihydraatteja. Hiilihydraateista mooleina 31 % on glukosamiinia, 30 % mannoosia, 22 % fukoosia, 10 % ksyloosia ja 7 % galaktoosia. Polysakkaridit ovat kiinni monomeerien aminohappotähteiden D42 ja D186 2N-typissä. Monomeerien esiasteiden pituus on 220 aminohappoa heti translaation jälkeen. Molemmat, dimeeri ja tetrameeri, muokkaavat ihmisten makuaistia – monomeerit eivät. Tetraamereejä on luonnossa, mutta mirakuliinin eristyksen aikana ne voivat hajota dimeereiksi.

Mirakuliini on verrattain vakaa vesiliuoksissa. Alle 3 tai yli 13 pH:ssa se denaturoituu. Myös korkeat lämpötilat tuhoavat sitä.

Historia
--------

Länsi-Afrikan alkuperäisväestö on käyttänyt mirakuliinia taikamarjan marjojen muodossa pitkään ruokien makeutusaineena. 1968 Kenzo Kurihara ja Lloyd M. Beidler eristivät mirakuliinin taikamarjan marjoista. Se nimettiin mirakuliniiksi tämän jälkeen samana vuonna. Sen aminohapposekvenssi selvitettiin 1986 ja cDNA-sekvenssi 1995. Sittemmin on kehitetty mirakuliinia tuottavia geenimuunneltuja ruokakasveja, kuten tomaatteja ja salaatteja. Pyrkimyksenä muuntelussa on saada kasveja, jotka tuottavat runsaasti mirakuliinia, jotta sitä voidaan eristää ja käyttää kaupallisesti makeutusaineena.

Katso myös
----------

* Neokuliini

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  T Misaka: Molecular mechanisms of the action of miraculin, a taste-modifying protein.  *Seminars in Cell & Developmental Biology*, 2013, 24. vsk, nro 3, s. 222–225. PubMed:23466289. doi:10.1016/j.semcdb.2013.02.008. ISSN 1084-9521. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Finto: Kassu: Synsepalum *finto.fi*. Viitattu 21.9.2019.
3. 1 2 3 4 5  J Mérillon et al: *Sweeteners: pharmacology, biotechnology, and applications*, s. 167–184. Springer International Publishing, 2018. ISBN 9783319270272. doi:10.1007/978-3-319-27027-2\_17.
4. ↑  O Lipatova, MM Campolattaro: The miracle fruit: an undergraduate laboratory exercise in taste sensation and perception.  *Journal of Undergraduate Neuroscience Education*, 2016, 15. vsk, nro 1, s. A56–A60. PubMed:27980471. ISSN 1544-2896. Artikkelin verkkoversio.
5. 1 2 3 4  LN Mander et al: *Comprehensive natural products II: chemistry and biology*, s. 641. Elsevier, 2010. ISBN 9780080453828. doi:10.1016/B978-008045382-8.00108-8.
6. ↑  AA Lee, C Owyang: Sugars, sweet taste receptors, and brain responses.  *Nutrients*, 2017, 9. vsk, nro 7. PubMed:28672790. doi:10.3390/nu9070653. ISSN 2072-6643. Artikkelin verkkoversio.
7. 1 2  B Mangla, K Kohli: Pharmaceutical and therapeutic potential of miraculin and miracle berry.  *Tropical Journal of Natural Product Research*, 2018, 2. vsk, nro 1, s. 12–17. doi:10.26538/tjnpr/v2i1.3. ISSN 2616-0684. Artikkelin verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
8. ↑  K Kurihara, LM Beidler: Taste-modifying protein from miracle fruit.  *Science*, 1968, 161. vsk, nro 3847, s. 1241–1243. PubMed:5673432. doi:10.1126/science.161.3847.1241. ISSN 0036-8075. Artikkelin verkkoversio.
9. ↑  GJ Henning et al: Miraculin, the sweetness-inducing protein from miracle fruit.  *Nature*, 1968, 220. vsk, nro 5165, s. 373–374. doi:10.1038/220373a0. ISSN 1476-4687. Artikkelin verkkoversio.
10. ↑  S Theerasilp et al: Complete amino acid sequence and structure characterization of the taste-modifying protein, miraculin.  *The Journal of Biological Chemistry*, 1989, 264. vsk, nro 12, s. 6655–6659. PubMed:2708331. ISSN 0021-9258. Artikkelin verkkoversio.
11. ↑  Y Masuda et al: Cloning and sequencing of a cDNA encoding a taste-modifying protein, miraculin.  *Gene*, 1995, 161. vsk, nro 2, s. 175–177. PubMed:7665074. doi:10.1016/0378-1119(95)00198-f. ISSN 0378-1119. Artikkelin verkkoversio.