recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bydgoszczin voivodikunta** (puol. *województwo bydgoskie*) oli vuosina 1975–1998 yksi Puolan 49 voivodikunnasta. Sen hallintokeskus oli Bydgoszcz. Vuonna 1998 alueen väkiluku oli 1 136 900. Siihen kuului 59 kuntaa ja sen alueella oli 28 kaupunkia. Vuoden 1999 hallintouudistuksessa Bydgoszczin voivodikunnan alue jaettiin nykyisille Kujavia-Pommerin, Pommerin ja Ison-Puolan voivodikunnille. Sen alue kuului vuosina 1950–1975 yhdessä Toruńin ja Włocławekin voivodikuntien alueiden kanssa vanhaan Bydgoszczin voivodikuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Żuber, Eugeniusz: Województwo Środkowopomorskie : dlaczego być powinno? Część I (pdf) (sivut 37 & 39)  2010. Koszalinin julkinen kirjasto. Viitattu 3.9.2022. (puolaksi)
2. ↑  Wróci województwo bydgoskie? „Rzeczpospolita" o inicjatywie ZP *Tygodnik Bydgoski*.  20.7.2020. Viitattu 3.9.2022. (puolaksi)
3. ↑  Program opieki nad zabytkami województwa kujawsko-pomorskiego na lata 2009-2012 (pdf) (sivu 56)  2008. Sejmik Województwa Kujawsko-Pomorskiego. Viitattu 3.9.2022. (puolaksi)
4. ↑  Dyszak, Andrzej S.: Charakterystyka leksykalno-gramatyczna złożonych nazw miejscowości byłego województwa bydgoskiego (1950-1975) (pdf)  2018. Kasimir Suuren yliopisto Bydgoszczissa. Viitattu 3.9.2022. (puolaksi)

Puolan voivodikunnat 1975–1998
Biała Podlaska • Białystok • Bielsko-Biała • Bydgoszcz • Chełm • Ciechanów • Częstochowa • Elbląg • Gdańsk • Gorzów • Jelenia Góra • Kalisz • Katowice • Kielce • Konin • Koszalin • Krakova • Krosno • Legnica • Leszno • Lublin • Łomża • Łódź • Nowy Sącz • Olsztyn • Opole • Ostrołęka • Piła • Piotrków • Płock • Poznań • Przemyśl • Radom • Rzeszów • Siedlce • Sieradz • Skierniewice • Słupsk • Suwałki • Szczecin • Tarnobrzeg • Tarnów • Toruń • Wałbrzych • Varsova • Włocławek • Wrocław • Zamość • Zielona Góra
**Bykovo** (ven. Быково) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Opotškan piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi sijaitsee noin 30 kilometriä Opotškasta länteen päin. Se on 2,7 kilometriä pitkä, 0,7 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 75 hehtaaria. Järven muoto on pitkä ja kapea, mutta suurimman lahtensa pituudesta johtuen se on todellisuudessa ilmoitettua paljon kapeampi. Sen itäpuoli on noin 400 metriä leveä ja siellä sijaitsevat järven kaksi saarta lähellä toisiaan. Länsipäässä järven leveys pienenee ja sillä on siellä salmimainen kapeikko, joka on noin 30 metriä leveä. Järvi on 13 metriä syvä ja sen keskisyvyyskin on 7 metriä. Järven ympärillä on peltomaata, joka on pusikoitunut. Järven länsipää on asuttu ja siellä sijaitsee pieni Volkovon kylä (ven. Волково). Kylästä lähtevä tie ohittaa järven sen pohjoispuolelta kohti länttä.

Luontoarvoja
------------

Järvessä on runsaasti eri kalalajeja: hauki, ahven, pasuri, salakka, pasuri, suutari, karppi, ruutana, made, säyne, mutakala, rantanuoliainen ja salakka. Järvessä elää myös rapu, sekä joitakin *Rutilus*-suvun kalalajeja.

Vesistösuhteita
---------------

Bykovo sijaitsee Kudkan valuma-alueella. Kudka on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Järven laskuoja virtaa länteen päin. Se kulkee pikkujärvien Boldinon (ven. Болдино), Žabinon (ven. Жабино) ja Tiškovskojen (ven. Тишковское) läpi ja laskee sitten Izgožskojeen, josta Kudebin sivujoki Izgožka saa alkunsa. Izgožka yhtyy alempanan Kudkaan. Järven valuma-alueen koko on 11,3 neliökilometriä.

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus sekä asutus on tarkistettu Internetin karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
2. ↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Pihkovan alueen järviä (Excel) (arkistoitu, 22.5.2014)  luotu 7.9.2013. pskov.ru:  Pihkovan alueen valtion lupa- ja ympäristöhallintokomitea.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 18.12.2019. (venäjäksi)
2. 1 2 3  Bykovo (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 18.12.2019. (venäjäksi)
3. 1 2  Neuvostoajan kartta: O-35-Д, Псков (Pihkova), 1:200 000
**Pudasjärven lento-onnettomuus** tapahtui 5. helmikuuta 1973, kun Oulu–Kuusamo-reitillä lentänyt Kar-Airin de Havilland Canada DHC-6 Twin Otter -lentokone joutui palaamaan Ouluun toisen moottorin sammuttua vähän ennen Kuusamoon saapumista. Paluumatkalla kone ei kyennyt jäätävissä sääolosuhteissa säilyttämään korkeutta vaan teki pakkolaskun asumattomaan erämaahan Pudasjärven Rengasvaaralla. Koneessa oli 15 matkustajaa sekä miehistönä kaksi ohjaajaa ja mekaanikko. Pakkolaskussa ohjaajat loukkaantuivat lievästi, muita henkilövahinkoja ei tullut.

Pakkolaskun jälkeen koneessa olleet sytyttivät lähellä olleen ladon tuleen ohjatakseen pelastajat paikalle. Ladon polttamisesta ei kuitenkaan ollut hyötyä, koska matala pilvikorkeus esti etsintälennot. Päin vastoin, polttamalla ladon, selviytyneet menettivät ainoan sääsuojansa. Koneen pelastautumisvarusteisiin kuuluvat sukset katkottiin läheiseen ojaan epäpätevän hiihtäjän yrittäessä hakea apua. Tilannetta maassa pahensi se, ettei kukaan miehistöstä johtanut toimintaa. Ruotsista tullut pelastuskopteri löysi lopulta heidät kolmen tunnin kuluttua pakkolaskusta.

Tutkimuslautakunnan raportin mukaan onnettomuuden aiheutti moottorikorjauksen yhteydessä tehty asennusvirhe. Sammuneen moottorin korjaus oli tehty ilman suomalaisten viranomaisten lupaa Bodøssä norjalaisessa korjaamossa, jolla ei ollut norjalaisten viranomaisen hyväksyntää kyseisten moottorityyppien korjaukseen. Onnettomuudessa tuhoutunut kone oli valmistunut 1968 ja Kar-Air oli ostanut sen heinäkuussa 1972. Konetta oli käytetty aluksi malminetsintälentoihin ja talven ajaksi se siirrettiin Oulu–Kuusamo-reitille.

Lähteet
-------

* ASN Aircraft accident de Havilland Canada DHC-6 Twin Otter 200 OH-KOA Pudasjärvi *Aviation Safety Network*.  2.7.2014. Viitattu 2.7.2014. (englanniksi)
* MSN 166. Airframe History. N7665. OH-KOA (PDF) *Twin Otter Archive*.  30.6.2012. Viitattu 2.7.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* OH-KOA *FlightForum.fi*.
**Jalasjärven työväentalo Jalasranta**  on Kurikassa entisen Jalasjärven kunnan haja-asutusalueella Jalasjärven rannassa sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Jalasjärven työväentalo Jalasranta on valmistunut vuonna 1908. Työväentalo on rakennettu talkoilla, urakalla ja palkkatyöllä. Talon rakentaminen rahoitettiin järjestämällä iltamia, tansseja ja myyjäisiä. Vuonna 2018 talon tulonlähteet olivat bingo ja tilojen vuokraus. Vuosittain oli noin 30–35 tilaisuutta.

Työväentalo oli vuosina 1923–1933 Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen kuuluneen työväenyhdistyksen hallussa. Jalasjärven Sos.dem. Työväenyhdistys sai talon takaisin oikeudenkäyntien kautta 1930-luvulla. Lapuanliikkeen vuosina työväentalon ovet olivat kiinninaulattuina muutaman vuoden ajan.

Rakennus
--------

Työväentalon koko on noin 400 m², ja sitä on laajennettu ainakin vuosina 1946, 1969 ja 1971. Talossa on juhlasali, ravintola, keittiö, kamari ja huone soittajille. Taloa on remontoitu jatkuvasti, ja se on ollut hyvässä kunnossa vuonna 2018. Vuonna 2011 on uusittu juhlasalin lattia, yläpohjan lämpöeristys, kaikki ikkunat ja ulko-ovet. Vuonna 2014 on remontoitu varastotilat, ravintola sekä sähkön syöttö ja pääkeskus. Vuonna 2017 on siirrytty maalämpöön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982. ISBN 951-46-6592-9.
2. 1 2  Leskelä, Anssi: *SDP:n työväentalot*. Työväen Sivistysliitto, 2018.
Saksan Freiburgia pidetään esimerkillisenä kaupunkina kevyelle- ja joukkoliikenteelle.
**Jalankulkijaystävällisyys** on käsite, joka tarkoittaa kaupunkiympäristön soveltuvuutta kävellen liikkumiseen. Jalankulkijaystävällisen kaupungista tekevät ensi sijassa lyhyiden etäisyyksien kaupunkirakenne, kävelykadut, jalkakäytävät, suojatiet ja levähdyspenkit, mutta myös esimerkiksi katuvarsien silmää miellyttävä arkkitehtuuri ja melua vähentävät teiden matalat nopeusrajoitukset. Jalankulkijaystävällisyys on tärkeä osa ympäristöystävällistä kaupunkisuunnittelua, koska käveleminen on hyvin ympäristöystävällinen tapa liikkua.

Euroopan vanhojen kaupunkien keskustat ovat pääsääntöisesti jalankulkijaystävällisiä, koska keskiaikaiset kaupunginosat on rakennettu hyvin tiiviisti ja aikakaudella jolloin käveleminen oli yleinen tapa liikkua kaupungeissa. Joukkoliikenne on helpohkoa lisätä jalankulkijaystävälliseen kaupunkiin, minkä vuoksi joukkoliikenne on suosittua Euroopassa vaikka ihmisillä olisi varaa omaan autoon. Sen sijaan esimerkiksi Yhdysvalloissa kaupungit eivät ole kovin käveltäviä, koska ne on rakennettu ilmavasti ja yksityisautoilun aikakaudella. Esimerkiksi jalkakäytäviä ei ole läheskään kaikkialla Yhdysvaltain kaupunkialueilla, ja joukkoliikenneverkko on kehno yksityisautoilun ja sitä tukevan pitkien etäisyyksien kaupunkirakenteen vuoksi.

Jalankulkijaystävällisyys saattaa olla hyväksi katuvarsien kaupoille, katukahviloille ja ravintoloiden terasseille sekä turismin kannalta nähtävyyksien helpon ja omaehtoisen kiertämisen vuoksi. Lisäksi kävellen liikkuminen on hyötyliikuntaa.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Walkability
**Veli-Matti Karén** (s. 22. maaliskuuta 1967 Kuivaniemi) on suomalainen näyttelijä, laulaja ja ohjaaja. 

Veli-Matti Karén valmistui Oulun yliopistosta luokanopettajaksi vuonna 1991. Hän toimi jo opiskeluaikanaan avustajana Oulun kaupunginteatterin musiikkiproduktioissa ja kiinnostus esiintymistä kohtaan johti opintoihin Teatterikorkeakoulussa, josta hän valmistui vuonna 1998. 

Karén on toiminut Kouvolan Teatterissa näyttelijänä vuodesta 2000. Hän on näyttellyt MTV3:n sarjassa *Hyvät neuvot kalliit* ja toiminut ääninäyttelijänä elokuvissa *Veljeni Leijonamieli* sekä *Viiru ja Pesonen*. Vuonna 2011 hän näytteli elokuvassa Yhtä kyytiä. Hän on esiintynyt monissa radio- ja televisiomainoksissa. Vuonna 2017 hän esitti miespääosaa Mikko Roihan ohjaamassa valtakunnallisessa teattereiden yhteistyötuotannossa nimeltään Pesärikko. Karén on tehnyt ohjauksia Kouvolan seudun kesäteattereiden lisäksi Lauluyhtye OTTO:lle ja Sysmän suvisoiton osana toimivalle Lasten suvisoitto-leirille. Kaudella 2018-2019 Kouvolan Teatterissa esitettiin hänen ohjauksensa kauhunäytelmästä Mustapukuinen nainen. Kyseessä oli hänen ensimmäinen ammattiteatterille tehty ohjaus. Hän keikkailee juontajana sekä esittää ja kouluttaa improvisaatiota. 

Karén sävelsi Jukka Itkosen Taikuri Into Kiemura -runokirjastasta 12 runoa lauluiksi, jotka julkaistiin Into Kiemura ja muita ammattilaislauluja tasatunnein -levyllä vuonna 2014. Laulut on sovittanut Iikka Kahri. Levy oli Emma-gaalassa ehdokkaana vuoden lastenlevyksi vuonna 2015. Muita hänen tunnustettuja sävellyksiään ovat muun muassa Tyttö laivasta (Kotkan Meripäivien paras kantaesitys), Suuret lahjat (finaalipaikka J. H. Erkko-laulukilpailussa) ja Rosvojenkka (2. sija dekkarilaulukilpailussa). Vuoden 2019 maaliskuussa julkaistiin Karénin Anna-Leena Härkösen runoihin säveltämistä lauluista koostettu laulukirja Oot kaikki mulle. Karén keikkailee laulajana.

Filmografia
-----------

### Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2011 | *Yhtä kyytiä* | Viki |
| 2012 | *Kakara-lyhytelokuva* | klinikkatyöntekijä |

### Televisio

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 | *Näin on Marjatta* | laulaja |
| 1999 | *Hyvät neuvot kalliit* |
| 2006 | *Reissuvihko* | juontaja |
|

### Dubbaukset

*Pääartikkeli: Ääninäyttelijäroolit ovat omassa luettelossaan.*

Lähteet
-------

1. ↑  Kaakon Viestintä Oy: Veli-Matti Karénin esikoisohjaus lataa jännitystä Kouvolan teatteriin — Mustapukuista naista valmistellaan ensi-illan alla salaperäisyyden vallitessa - Kouvolan Sanomat *kouvolansanomat.fi*.  17.1.2019. Viitattu 10.11.2019.
2. ↑  Lapset saivat valita yhden Emma-kategorian kaikki ehdokkaat ja voittajan *yle.fi*. Viitattu 10.11.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Veli-Matti Karén Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Veli-Pekka Harjola** (s. 10. tammikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen lääkäri ja entinen meloja.

Harjola edusti Suomea Los Angelesin 1984 olympialaisissa. Hän karsiutui välierissä sekä kajakkiyksiköiden että -nelosten 1 000 metrillä; jälkimmäisessä meloivat hänen lisäkseen Mikko Kolehmainen, Ilpo Nieminen ja Mika Savilahti. MM-kilpailuissa Harjola sijoittui vuonna 1983 kajakkinelosten 10 000 metrillä yhdeksänneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti kajakkikaksikoiden 500 metrillä pronssia vuonna 1984.

Seuratasolla 185-senttinen Harjola edusti Merimelojia. Hän voitti Suomen-mestaruuden kajakkiyksiköiden 1 000 ja 10 000 metrillä vuosina 1983 ja 1984, kajakkinelosten 1 000 metrillä vuonna 1983, kajakkikaksikoiden 30 kilometrin ratamaratonmelonnassa vuosina 1985 ja 1986 sekä kajakkikaksikoiden 42 kilometrin jokimaratonilla vuonna 1986.

Veli-Pekka Harjola väitteli lääketieteen tohtoriksi vuonna 2000. Hänen isänsä Pekka Harjola oli lääketieteen ja kirurgian tohtori ja toimi muun muassa sairaala Mehiläisen johtajana vuosina 1986–1990. Pekka Harjolan velipuoli Renny Harlin on tunnettu elokuvaohjaaja.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 53. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |
Vähän-Aasian länsirannikon kreikkalaiset pääalueet ja kreikkalaisia siirtokuntia. Doorilaisen heksapoliin alue sinisellä, aiolialaisten alue punaisella ja joonialaisten alue vihreällä.
**Doorilainen heksapolis** (m.kreik. Δωρικὴ Ἑξάπολις, *Dōrikē Heksapolis* tai Δωριέων Ἑξάπολις, *Dōrieōn Heksapolis*) eli **(Aasian) Doris** (ἡ Δωρίς η εν Ασία, *hē Dōris ē en Asia*), myöhemmin **doorilainen pentapolis** (Δωρικὴ Πεντάπολις, *Dōrikē Pentapolis*), oli antiikin kreikkalainen kuuden doorilaisen kaupungin alue ja liitto Vähän-Aasian lounaisrannikolla sekä sen edustan saarilla.

Maantiede
---------

Doorilaisen heksapoliin alue käsitti alueen Kaariassa Vähän-Aasian lounaisrannikolla nykyisen Turkin alueella sekä sen edustan saarilla Kosilla ja Rhodoksella. Doriin pohjoispuolella rannikolla sijaitsi Joonia, koillispuolella sisämaan Kaaria ja itäpuolella Lyykia. Aasian Dorista ei tule sekoittaa toiseen antiikin aikaiseen Doriin maakuntaan keskisessä Kreikassa.

### Polikset

Doorilaisen heksapoliin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:

* Kos, Kosin saarella
* Knidos, Kaariassa
* Halikarnassos, Kaariassa
* Lindos, Rhodoksella
* Ialysos, Rhodoksella
* Kameiros, Rhodoksella

Historia
--------

Seudun varhaisemmat asukkaat olivat kaarialaisia ja lelegejä. Heksapoliin kreikkalaiskaupungit perustettiin doorilaisten siirtokuntina noin 1000 eaa. Tämän jälkeen alueella puhuttiin doorilaisia murteita. Asuttajien on arveltu tulleen muun muassa Troizenista, Epidauroksesta ja Argoksesta. Toisaalta Rhodoksella vaikuttaa olleen yhteys Kreetalle. Doorilaisen heksapoliin alueella oli myös muita doorilaisia kaupunkeja, mutta ainoastaan kuusi hyväksyttiin mukaan kaupunkien liittoon.

Heksapoliin jäsenet viettivät Apollonin kunniaksi juhlia kisoineen. Yhteisenä kokoontumispaikkana toimi Triopian Apollonin pyhäkkö, joka sijaitsi Triopian niemimaalla lähellä Knidosta. Pyhäkön rauniot on löydetty. Kisojen palkintona oli pronssinen kolmijalka, joka voittajien tuli pyhittää pyhäkölle. Halikarnassos erotettiin heksapoliista, koska eräs kaupungin asukkaista, nimeltään Agasikles, vei kolmijalan kotiinsa sen sijaan, että olisi jättänyt sen temppeliin. Näin doorilaisesta heksapoliista tuli doorilainen pentapolis eli viiden kaupungin liitto. Tämä tapahtui ennen 400-lukua eaa. ja Herodotoksen aikaa, sillä tämä kutsuu aluetta "viisikaupunkimaaksi", ja kertoo edellä esitetyn selityksen nimenmuutokselle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Smith, William: "Doris", *A new classical dictionary of Greek and Roman biography, mythology and geography*, s. 270. Harper & Bros. 1850. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Facaros, Dana & Pauls, Michael: *The Greek Islands*, s. 404. Cadogan Guides. New Holland Publishers, 2007. ISBN 1860113257. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Barber, G. D.: *Suggestions on the Ancient Britons: In Three Parts, Nide 2*, s. 146–147. J. R. Smith, 1854. Teoksen verkkoversio.
4. 1 2  Herodotos: *Historiateos* I.144.
5. ↑  Hagg, Robin & Marinatos, Nanno: *Greek Sanctuaries: New Approaches*, s. 175. Routledge, 2002. ISBN 1134801688. Teoksen verkkoversio.
**Leonid Rešetnikov** (ven. Леони́д Петро́вич Реше́тников; s. 1947) on Venäjän ulkomaantiedustelun (SVR) kenraaliluutnantti, professori ja historiatieteiden tohtori. Ennen siirtymistään Venäjän strategisten tutkimusten instituutin (RISI) johtajaksi 2009 Rešetnikov toimi Venäjän ulkomaantiedustelun (SVR) informaatio- ja analyysiosaston päällikkönä.

Rešetnikov syntyi Potsdamissa sotilasperheeseen 1947. Hän valmistui historioitsijaksi Harkovasta ja valmisteli väitöskirjaansa Sofiassa 1971–1974 ja väitteli siellä historiatieteiden tohtoriksi. Rešetnikov työskenteli Venäjän tiedeakatemiassa 1974–1976 ja siirtyi Venäjän ulkomaantiedustelun palvelukseen 1978. Hänet ylennettiin kenraalikuntaan 1995. Rešetnikov nimitettiin huhtikuussa 2009 Venäjän strategisten tutkimusten instituutin johtajaksi. RISI oli aikaisemmin Venäjän ulkomaantiedustelun suljettu tutkimuslaitos, joka siirrettiin Venäjän presidentinhallinnon yhteyteen. 

Rešetnikovilla on useita luottamustehtäviä ja hänelle on myönnetty valtiollisia kunniamerkkejä. Rešetnikov on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Leonid Kostjantynovytš Kadenjuk** (ukr. Леонід Костянтинович Каденюк; 28. tammikuuta 1951 Kliškivtsi, Tšernivtsin alue, Ukrainan SNT – 31. tammikuuta 2018 Kiova) oli itsenäisen Ukrainan ensimmäinen astronautti.

Kadenjuk toimi Neuvostoliiton ilmavoimissa lentäjänä ja sai koulutuksen kosmonautiksi, kuuluen avaruusjoukkoihin vuosina 1976–1983 sekä 1988–1992. Neuvostoliiton hajotessa hän valitsi ensin Venäjän kansalaisuuden. Vuonna 1995 hän siirtyi Ukrainan avaruusjärjestön palvelukseen, osallistui vuonna 1997 NASA:n sukkulalennolle STS-87 ja yleni kenraalimajuriksi Ukrainan ilmavoimissa.

Hän osallistui politiikkaan vuoden 2002 vaaleissa, jolloin hän oli presidentti Leonid Kutšman kannattaja ja tuli valituksi Ukrainan korkeimpaan neuvostoon. Vuoden 2006 vaaleihin hän osallistui Volodymyr Lytvynin tukipuolueessa joka jäi kuitenkin alle äänikynnyksen.

Lähteet
-------

1. ↑  Džmil, Taras: Умер украинский космонавт Каденюк *UNN*.  31.1.2018. Viitattu 31.1.2018. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* 2004 interview with Leonid Kadeniuk (Arkistoitu – Internet Archive) *Dzerkalo Tyzhnya* lehdessä
* NASA biography

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine

 |

 |
SS-Sturmmannin kauluslaatat.
SS-Sturmmann
**Sturmmann** (lyh. **Strmm**, suom. *rynnäkkösotilas*) oli alun perin ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa toimineiden saksalaisten rynnäkköjoukkojen (*Stoßtruppen*) sotilas. Versaillesin rauhansopimuksen jälkeen Saksan armeijaa pienennettiin tuntuvasti, mutta arvo tuli tappiosta katkerien vapaajoukkojen käyttöön. 

Myös Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue otti arvon käyttöön yksityisarmeijaansa Sturmabteilungiin vuonna 1921. Arvo tuli lopulta käyttöön lähes jokaiseen natsijärjestöön mukaan lukien SS, Kansallissosialistiset lentojoukot ja Kansallissosialistiset autojoukot. 

Allgemeine SS:n riveissä SS-Sturmmann vastasi Wehrmachtin korpraalia (*Gefreiter*), ja se oli rivimiehen arvoa SS-Mann ylempi arvo, kunnes väliin tuli 1. luokan sotilasta vastaava arvo SS-Obermann. Vastaavuus Waffen-SS:n riveissä oli sama, paitsi että se käytti SS-Mannin tilalla arvoa SS-Schütze ja SS-Obermannin tilalla arvoa SS-Oberschütze, joiden ylempi arvo SS-Sturmmann oli. Sekä SA:ssa että SS:ssa Rottenführer oli Sturmmannia korkeampi arvo.

Arvo jäi pääosin käytöstä Saksan hävittyä toisen maailmansodan, mutta ajoittain sitä käytetään Saksan armeijan erikoisjoukkojen sotilaasta.

Katso myös
----------

* Luettelo SS-arvoista

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Alempi arvo**Oberschütze****Obermann** | **SS-arvo****Sturmmann** | Ylempi arvo**Rottenführer** |
|
Myöhäispaleoliittisen Aurignacin kulttuurin alue Euroopassa.
"Leijonamies", pienoispatsas.
**Aurignacin kulttuuri** oli kivikautinen kulttuuri, jonka kausi oli 43 000 – 35 000 vuotta sitten. Kulttuuri vaikutti laajasti määriteltynä Lähi-idästä ja Venäjän länsiosista halki koko Keski- ja Länsi-Euroopan aina Espanjaan ja Portugaliin asti.

Aurignacin kulttuurin kehittymiseen meni varsin pitkä aika, ja sen varhaisimmissa vaiheissa ihmiskulttuuri eli siirtymävaihetta neandertarlinihmisen ja nykyihmisen välillä. Kun Aurignanin kulttuuri alkoi levittäytyä Eurooppaan yli 40 000 vuotta sitten, maanosassa asui vielä neandertalilaisia.

Aurignacin kulttuurin aikana ihmisten työkalut alkoivat monimutkaistua ja erikoistua. Sen aikana keksittiin muun muassa uurrin. Muihin myöhäispaleoliittisiin kulttuureihin verrattuna Aurignacista tavataan enemmän kivisiä iskostyökaluja terätyökalujen sijaan. Iskostyökaluilla tehtiin muun muassa erilaisia kaapimia, ja luista ja sarvista tehtiin piikkejä ja naskaleita.

Aurignacin kulttuuria pidetään taiteen historian ensimmäisenä kehittyneenä perinteenä, jonka aikana siirryttiin ensimmäisistä yritelmistä kypsiin tyyliin. Ensimmäiset Länsi-Euroopasta löydetyt taideteokset olivat pääosin yksinkertaisia pikkukiviin kaiverrettuja eläinhahmoja, joita myöhemmin alettiin tehdä myös luihin ja norsunluuhun. Itä-Euroopassa syntyi myös ensimmäinen varsinainen kuvanveistokulttuuri. Se loi yksinkertaisia mutta realistisia savisia eläimiä ja tyyliltelyjä raskaana olevia naisia.

Aurignacin kulttuurin loppuvaiheessa tehtiin läntisessä Euroopassa satoja maalauksia, kaiverruksia ja reliefeitä kalkkikiviluolien seiniin, kattoihin ja joskus myös lattioihin. Ensimmäiset maalaukset olivat todennäköisesti seinää vasten nojaaman käden avulla tehtyjä, mutta myöhemmin maalauksista kehittyi figuratiivisia. Aurignacin perinteet eläinhahmot olivat usein kiertyneitä, sillä pää saattoi olla oikein mutta sarvet osoittivat suoraan kohti katsojaa. Aurignacilaisia maalauksia löytyy muun muassa Chauvet’n luolasta, jonka varhaisimmat maalaukset osuvat kulttuurin ajanjaksolle. Luolan uusimmat maalaukset ovat Gravetten kulttuurin luomia.

* Aurignacin teriä.Aurignacin teriä.
* Luinen teräLuinen terä
* Chauvetin luolaan maalattuja hevosen kuvia.Chauvetin luolaan maalattuja hevosen kuvia.

Katso myös
----------

* Gravetten kulttuuri
* Madeleinen kulttuuri

Lähteet
-------

1. 1 2  The Aurignacians Ministry of Culture and Communication. Viitattu 9.12.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3  Aurignacian culture  10.6.2016. Encyclopædia Britannica. Viitattu 9.12.2020. (englanniksi)
3. ↑  Aurignacian cave art Ministry of Culture and Communication. Viitattu 9.12.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aurignacin kulttuuri** Wikimedia Commonsissa

* Paul Mellars: Palaeoanthropology: The earliest modern humans in Europe *Nature*.  24.11.2011. Viitattu 5.12.2016. (englanniksi)
* Bocquet-Appel, Jean-Pierre: Démographie du paléolithique supérieur en Europe (PDF) Centre national de la recherche scientifique.  (ranskaksi)
**Kevsos-sopimukset** olivat kahdenvälisiä vapaakauppasopimuksia, jollaisia Suomi solmi Bulgarian, Puolan, Saksan demokraattisen tasavallan, Tšekkoslovakian ja Unkarin kanssa 1970-luvun puolessavälissä. Sopimuksen mukaan teollisuustuotteiden kauppa oli pääosin tullitonta, ja maataloustuotteiden kauppa säännösteltyä. Euroopan unionin laajenemisen myötä erillissopimukset tulivat tarpeettomiksi ja purettiin asteittain.

Kevsos-sopimukset solmittiin aikana, jolloin Neuvostoliitto oli Suomen tärkein kauppakumppani. Niillä pyrittiin vähentämään kaupan esteitä muiden sosialistimaiden kanssa samaan aikaan, kun länsikauppaa helpotettiin vapaakauppasopimuksella Euroopan yhteisön (EEC) kanssa.

Historiaa
---------

Ennen toista maailmansotaa Kevsos-maiksi sittemmin muuttuneiden Puolan, Tšekkoslovakian ja Unkarin osuus Suomen tuonnista oli viitisen prosenttia ja viennistä vain puolisen prosenttia. Vuodesta 1946 aina Suomen länsikaupan vapauttamiseen vuonna 1957 asti Itä-Euroopan teollistuneilla mailla oli suuri merkitys Suomen ulkomaankaupassa, mutta osuus laski 1960-luvun alkuun mennessä viiteen prosenttiin. Solmituista Kevsos-sopimuksista huolimatta osuus laski edelleen niin, että se oli 1980-luvulla enää kolmisen prosenttia. Laskun syinä olivat maiden valuuttapula, velkaongelmat ja muut talousvaikeudet.

Puolasta tuotiin Suomeen kivihiiltä niin paljon, että Kevsos-kauppa oli jatkuvasti alijäämäistä. Puolan ja Tšekkoslovakian kanssa käytyyn kauppaan Kevsos-sopimukset eivät juuri vaikuttaneet, mutta ne lisäsivät Bulgarian, Saksan demokraattisen tasavallan ja Unkarin kanssa käytyä kauppaa. Kevsos-kauppaa käytiin kunkin maan perinteisillä vientituotteilla, mutta Suomessa niin sanotuiksi aroiksi aloiksi määriteltyjä toimialoja koskeneiden turvalausekkeiden takia tekstiilituotteiden ja teräksen tuontia Suomeen rajoitettiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pihkala, Erkki: "Kauppapolitiikka ja ulkomaankauppa 1945–1986", teoksessa *Sotakorvauksista vapaakauppaan. Kauppa- ja teollisuusministeriön satavuotisjuhlakirja*, s. 54–56. Kauppa- ja teollisuusministeriö, 1988. ISBN 951-861-115-7.
2. ↑  Kalle Laaksonen: Suomen ja Euroopan unionin elintarvikekauppa Puolan, Unkarin ja Tšekin tasavallan kanssa (Archive.org)  1999. Pellervon taloudellinen tutkimuslaitos.  Arkistoitu 28.9.2007. Viitattu 9.6.2007.
3. ↑  Kari Raatikainen: EU:n tullisäännöstö siirtää vastuuta yrityksille  noin 1996. Tritonia oppimiskeskus.  Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 9.6.2007.
4. ↑  Vuosi 1977 Suomen ulkopolitiikassa, Eilen.fi, Suomen ulkopolitiikan asiakirja-arkisto ja kronologia, Ulkopoliittinen instituutti 2012. Viitattu 13.11.2016.
5. ↑  Pasi Saukkonen: Suomen poliittiset voimat 2: Markkinavoimat  2005. Helsingin yliopisto.  Arkistoitu 5.3.2007. Viitattu 9.6.2007.
**Paaria** (*Paria*) on August Strindbergin yksinäytöksinen näytelmä, jonka hän kirjoitti vuosina 1888–1889. Se perustuu löyhästi Ola Hanssonin novelliin. Näytelmän on suomentanut Lauri Sipari.

Näytelmä on kirjoitettu vuoropuhelun muotoon, ja sen henkilöt ovat *Herra X* ja *Herra Y*. Molemmilla miehillä on salainen menneisyys. Herra X on nuorena tehnyt surmatyön, josta hän ei ole jäänyt kiinni. Herra Y on väärentänyt vekselin, mutta häntä ei rangaistu. Asiat paljastuvat näytelmän edetessä, ja miehet joutuvat vastatusten. Kumpi heistä on itse asiassa syyllisempi rikokseen, kumpi on hienostuneempi, ja onko jompikumpi sovittanut rikkomuksensa kuluneiden vuosien aikana?

Näytelmä on Suomessa sovitettu kuunnelmaksi, joka oli ensimmäinen Suomessa esitetty kuunnelma. Se esitettiin Yleisradiossa suorana 14. syyskuuta 1926, ja uudestaan se esitettiin 90 vuotta myöhemmin 14. syyskuuta 2016. Uusinnan ohjasi Juhana von Bagh, ja se esitettiin Kino Andorrassa yleisön ollessa paikalla. Uusintakin lähetettiin suorana Yleisradion kanavalla, Radio 1:ssä, ja toistamiseen se esitettiin nauhoitettuna kesäkuussa 2017.

Ylen Radio 1:n esittämässä versiossa näyttelijöinä olivat Hannu-Pekka Björkman ja Tobias Zilliacus.

Henkilöt
--------

* Herra X, arkeologi
* Herra Y, amerikkalainen matkailija

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yle, Radio 1
2. ↑  Paria. Litteraturbanken.se viitattu 19.6.2017
3. ↑  Sampsa Oinaala: Suomen vanhin kuunnelma pantiin uusiksi.  *Helsingin Sanomat*, 19.6.2017, s. B 17.

Aiheesta muualla
----------------

* Lue Parian ensipainos Dramawebbenissä (ruotsiksi)
* Paria, ohjaus Keve Hjelm, näyttelijät Keve Hjelm ja Toivo Pawlo, SVT Öppet Arkiv. (ruotsiksi)
**Wilhelm Carl Josef Cuno** (2. heinäkuuta 1876 Suhl – 3. tammikuuta 1933 Aumühle) oli saksalainen talousasiantuntija, yritysjohtaja ja poliitikko, joka toimi Saksan valtakunnankanslerina vuosina 1922–1923.

Cuno nimitettiin vuonna 1907 virkamieheksi Saksan valtiovarainministeriöön ja hän toimi maan hallituksen neuvonantajana lakiesitysten laatimisessa ja antamisessa valtiopäivien käsiteltäväksi. Ensimmäisen maailmansodan alkuvuosina hän johti viljantuotantoa valvonutta valtion virastoa, kunnes siirtyi heinäkuussa 1916 elintarvikeministeriöön. Sen jälkeen hän toimi valtiovarainministeriön pääneuvonantajana sotatalouteen liittyneissä asioissa. Cuno toimi Saksan hallituksen talousasiantuntijana myös aselepo- ja rauhanneuvotteluissa. Hän siirtyi joulukuussa 1918 Saksan suurimman laivayhtiön Hapagin toimitusjohtajaksi itsemurhan tehneen Albert Ballinin seuraajana. Toimitusjohtajana Cuno puolusti usein epävirallisesti Saksan ulkopoliittisia intressejä.

Cuno kieltäytyi useasti ministerintehtävistä, mutta suostui marraskuussa 1922 ryhtymään kansleriksi. Hän sai tällöin liike-elämän ja teollisuuden vahvan tuen. Hänen hallituksensa ei onnistunut kuitenkaan hillitsemään voimakasta inflaatiota eikä saanut neuvoteltua tarvittuja helpotuksia Saksan maksettavaksi määrättyihin sotakorvauksiin. Kun Saksa ei kyennyt maksamaan korvauksia ajallaan, Ranska ja Belgia miehittivät Ruhrin alueen tammikuussa 1923. Cunon hallitus pyrki vastustamaan miehitystä passiivisella vastarinnalla. Maan talous ei kuitenkaan kestänyt tästä syntynyttä verorasitusta. Sosiaalidemokraatit onnistuivat aikaansaamaan epäluottamuslauseen Cunon hallitukselle elokuussa 1923, minkä jälkeen hän joutui eroamaan. Cuno palasi tämän jälkeen Hapagin johtokuntaan, jonka puheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 1926.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Wilhelm Cuno (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 2.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wilhelm Cuno** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Satsumankoira** (薩摩犬) on vanha japanilainen koirarotu, joka on kotoisin entisestä Satsuman provinssista Kagoshiman prefektuurista.

Ulkomuoto
---------

Satsumankoira on keskikokoinen. Silmät ovat mustat. Korvat ovat pystyt ja teräväkärkiset. Häntä kiertyy selän päälle. Väritys on mustaseesami, jolla tulee olla selkeä urajiro. Toisin kuin muilla urajiron omaavilla japanilaisilla roduilla, urajiro voi valkoisten karvojen lisäksi muodostua punaisista karvoista. Jälkimmäisessä tapauksessa se näyttää paljon black & tan-väritykseltä, mutta mustan sijaan seesamin päävärin omaavalla koiralla.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu tunnetaan pelottomana, voimakasluonteisena ja reviiritietoisena, mutta omistajaansa kohtaan se on tottelevainen, kiintynyt ja lempeä.

Alkuperä
--------

Satsumankoira polveutuu koshikijimankoirasta ja muista paikallisista metsästyskoirista. Sotilaat käyttivät sitä alun alkaen villisian metsästykseen ja vartiointiin. Saigō Takamorilla oli tämänrotuinen narttukoira nimeltä Tsun, ja häntä esittävässä patsaassa Tokion Uenossa on kuvattuna juuri satsumankoira, vaikka kyseisen patsaan mallina toimikin urospuolinen yksilö.

Saigo Takamorin patsas Uenossa.
Rotu oli historiansa aikana kerran vähällä kuolla sukupuuttoon. *Showa*-kauden lopulla 1960-1980-luvulla Shimokoshikin vanhassa kylässä Kagoshiman prefektuurissa oli jäljellä muutama puhdasrotuinen yksilö. Vuodesta 1989 lähtien tehty jalostustyö rodun elvyttämiseksi kantoi viimein tulosta vuonna 1996, jolloin seitsemän koiraa uudelleen jalostetun populaation neljännestä sukupolvesta saivat viralliset sukutaulut.

Vuonna 2005 perustettiin *Society for the Preservation of Satsuma Dog* edesauttamaan rodun pelastumista ja uudelleenvakiintumista. Sitä ei kuitenkaan luokitella kansallisaarteeksi, toisin kuin monta muuta alkuperäistä japanilaista pystykorvaa.

Katso myös
----------

* Koshikijimankoira

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2 3  *Le Satsuma Inu.* Shiba Inu et Chiens Japonais, 02.09.2010. Haettu 19.10.2012.

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ja:薩摩犬 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Japanilaiset koirarodut |
| --- |
|  |
| FCI | 
* akita
* hokkaidonkoira
* japanese chin
* japaninpystykorva
* japaninterrieri
* kainkoira
* kishunkoira
* shiba
* shikokunkoira
* tosa

 |
|  |
| Harvinaiset | 
* iwatenkoira
* kawakaminkoira
* koshijinkoira
* riukiunkoira
* sahalininhusky
* sanshu
* satsumankoira

 |
|  |
| Sukupuuttoon kuolleet | 
* aizunkoira
* awankoira
* koshikijimankoira
* sanininkoira
* takayasunkoira

 |

 |
Kyrillos Jerusalemilainen, venäläinen ikoni.
**Kyrillos Jerusalemilainen** (m.kreik. Κύριλλος Α΄ Ἱεροσολύμων, s. noin 315 – k. 386 Jerusalem) oli arvostettu varhaisen kirkon teologi ja Jerusalemin patriarkka vuosina 350–386. Sekä katolisessa kirkossa että ortodoksisissa kirkoissa häntä pidetään pyhänä. Hänen muistopäivänsä molemmissa kirkoissa on 18. maaliskuuta.

Kyrillos syntyi Jerusalemissa tai sen lähiympäristössä ehkä vuonna 313 tai 315. Piispa Maksimos II vihki hänet papiksi vuonna 343. Hänet valittiin Jerusalemin piispaksi joko vuonna 349 tai 350. Kyrillos osallistui Konstantinopolin ensimmäiseen ekumeeniseen kirkolliskokoukseen vuonna 381.

Kyrillos piti kaksikymmentäkolme katekeettista luentoa eli *Katekeesia* (kreik. Κατηχήσεις, *Katēkhēseis*) ollessaan presbyteeri vuonna 347 tai 348. Ne sisälsivät yleistä ohjeistusta kristillisen uskon ja käytännön pääkohdista. Viimeisistä viidestä katekeesista käytetään nimitystä *Mystagogiset katekeesit* eli mystagogiat (μυσταγωγικαί, *mystagōgikai*), koska ne käsittelevät kirkon mysteerioita (μυστήρια, *mystēria*), eli kasteen, konfirmaation ja eukaristian sakramenttejä. Tekstit ovat ainutlaatuisen tärkeitä 300-luvun jerusalemilaisen kristillisyyden liturgisen elämän kuvauksia.

> »Jos koskaan vierailet kaupungeissa, älä kysy yksinkertaisesti, missä Herran huone on, sillä muut, jumalattomien lahkot, yrittävät kutsua luoliaan Herran huoneiksi, älkääkä kysykö pelkästään, missä kirkko on, vaan missä katolinen kirkko on. Sillä tämä on pyhän kirkon erityinen nimi, meidän kaikkien äidin, joka on Herramme Jeesuksen Kristuksen (Jumalan ainosyntyisen Pojan) morsian.» 
> 
> 

Pyhä istuin julisti Kyrilloksen kirkonopettajaksi vuonna 1883.

Lähteet
-------

1. ↑  Kyrillos Jerusalemilainen: *Katekeesi* XVIII.26–.

Kirjallisuutta
--------------

### Suomennetut teokset

* Kyrillos: *Jerusalemin uskontunnustus*. Kyrillos Jerusalemilaisen katekeesit. Kreikasta suomentanut Johannes Seppälä. Johdantoartikkelin kirjoittanut Pekka Metso. Perussanoma, 2013. ISBN 978-951-888-677-1.
* Kyrillos Jerusalemilainen: *Mystagogiset opetuspuheet*. Teoksessa ERGA 1997–1998 : Joensuun yliopiston ortodoksisen teologian vuosikirja, Orthodox Theology Year Book in the University of Joensuu. Kreikasta suomentanut Johannes Seppälä. Johdanto: Jarmo Hakkarainen. Ortodoksisen teologian julkaisuja / Joensuun yliopisto, 1456-6818 ; n:o 26, 1999. ISBN 951-708-771-3.

Merkittävimmät apostoliset isät ja kirkkoisät
Klemens I ·
Ignatios ·
Polykarpos ·
Papias ·
Hermas ·
Justinos Marttyyri ·
Irenaeus ·
Klemens Aleksandrialainen ·
Tertullianus ·
Origenes ·
Cyprianus ·
Eusebios Kesarealainen ·
Athanasios Suuri ·
Efraim Syyrialainen ·
Basileios Suuri ·
Gregorios Nazianzilainen ·
Gregorios Nyssalainen ·
Kyrillos Jerusalemilainen ·
Epifanios ·
Johannes Khrysostomos ·
Kyrillos Aleksandrialainen ·
Ambrosius ·
Hieronymus ·
Augustinus ·
Leo Suuri ·
Pseudo-Dionysios Areopagita ·
Gregorius Suuri ·
Maksimos Tunnustaja ·
Johannes Damaskolainen
**Handolinin silta** (Handolinska bron) Tornionjoen yli oli vuoteen 1929 asti ainoa siltayhteys Haaparannan ja Tornion välillä. Sama nimi on vuonna 2008 valmistuneella sillalla.

Handolinin silta Haaparannan puolelta.
Noin 700 metriä pitkän sillan rakennutti yksityishenkilö, lennätinreviisori
(telegrafdirektör) Karl Handolin, jonka mukaan silta myös sai nimensä. Se rakennettiin vuosina 1886-1887.
Silta oli maksullinen kävelysilta. Maksu tapahtui poletilla, koska sillan eri päissä oli käytössä eri valuutta. Poletti oli tähän tarkoitukseen lyöty, siinä olivat tunnuskirjaimet B K H ja sen nimellisarvot olivat viisi penniä ja viisi äyriä.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Tornio oli vilkas läpikulkupaikka. Sen kautta kulki mm. jääkäriliikkeen etappireittejä Ruotsin kautta Saksaan. Handolinin sillan Tornion puoleista päätä vartioivat tuolloin rajavartijat, tullivartijat ja venäläiset santarmit.

Handolinin silta korvattiin pengertiellä, joka valmistui vuonna 1929.

Lähteet
-------

* Lindblom, Runo: Handolinska bron [pollett].  *Svensk Numismatisk Tidskrift*, 2012, nro 2, s. 36-37. Stockholm:  Svenska Numismatiska Föreningen. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 10.4.2016.
* Vahtola, Jouko: Tornio - vuosisatojen portti Lappiin ja länteen  s.a. Tornion kaupunki. Viitattu 10.4.2016.
* Wegelius, K.A.: *Routaa ja rautaa: Peräpohjolassa ja Kainuussa jääkäriliikkeen vuosina suoritettu itsenäisyystyö: I Tornion etappi*. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1926.

### Viitteet

1. 1 2 3  Lindblom 2012
2. ↑  Handolinin silta *Tornionjoki: väylä valtakuntien välillä*. Arkistolaitos.  Arkistoitu 29.12.2014. Viitattu 10.4.2016.
3. 1 2  Vahtola s.a.
4. ↑  Wegelius 1926, 80
Wilhelm Björkgren
**Gustaf Wilhelm Leonard Björkgren** (15. toukokuuta 1847 Västervik – 29. kesäkuuta 1917 Gävle) oli ruotsalainen säveltäjä, urkuri ja musiikkipedagogi.

Björkgren aloitti opintonsa Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuonna 1864 ja suoritti urkuri-kanttorin tutkintonsa 1867. Musiikkijohtajan tutkinnosta hän valmistui 1870. Vuosina 1867–1871 Björkgren toimi urkuri-kanttorina Borgerskapets änkehusissa ja vuosina 1868–1871 lauluopettajana Jakobin ja Johanneksen kansakouluissa. Vuosina 1866–1871 hän oli lisäksi Kuninkaallisen draamateatterin ja Mindre teaternin viulisti. Vuonna 1871 Björkgren muutti Gävleen seurakunnan urkuri-kanttorin toimea varten. Hän oli myös kaupungin opetusjärjestelmän palveluksessa musiikkiopettajana vuosina 1872–1912. Oppilaiden joukossa oli Carl Sjöberg.

Björkgren valittiin 24. helmikuuta 1910 Ruotsin kuninkaalliseen musiikkiakatemiaan jäsenenä nro 531. Hänen sävellystuotantonsa joukossa on kantaatteja ja mieskuorolauluja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Wilhelm Björkgren Levande Musikarv


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* KulturNav

 |

 |
HangaivuoretHangaivuorten sijainti Mongoliassa
**Hangaivuoret** (Mongoliaksi: Хангайн нуруу, *Hangain nuruu*; kiinaksi: 杭爱山; perinteisin merkein: 杭愛山; pinyin: *Háng’ài Shān*) ovat vanha vuoristo keski-Mongoliassa, noin 400 km länteen Ulan Batorista. Vuorijono on luode-kaakko-suuntainen ja pituudeltaan n. 805 km.

Nimi
----

*Hangai* on mongolialaisten käyttämä yleisnimi pohjoiselle, rehevälle metsäiselle alueelle erotuksena eteläisestä autiomaasta, jota kutsutaan nimellä *Govi* (Gobin autiomaa).

Arhangain (*Pohjoinen Hangai*) ja Övörhangain (*Eteläinen Hangai*) provinssit ovat saaneet nimensä vuoriston mukaan. Tasangolla itään Hangaivuorista sijaitsee Orhon-joen laakson kulttuurialue, joka on Unescon maailmanperintökohde; alueella on mm. Karakorumin rauniot. Myös xiongnujen, xianbien ja Rouranin kaanikunnan pääkaupungit ja ydinalueet sijaitsivat tällä seudulla.

Länteen Hangaivuorista sijaitsee Uvs Nuurin allas.

Merkittäviä kohteita
--------------------

Hangaivuoret Tsetserlegin, Arhangain provinssin pääkaupungin yllä.
Horgo, sammunut tulivuori pohjoisilla Hangaivuorilla
Hangaivuorten korkein huippu on Otgontenger (korkeus 4008 m.), joka on yksi Mongolian neljästä tärkeimmästä pyhästä vuoresta. Toinen merkittävä huippu ja pyhä vuori on Suvraga Hairkhan (korkeus 3117 m.), itään Tsetserlegistä.

Vuoriston sulamisvedet ruokkivat Orhon-, Selenge-, Ider- ja Zavhan-jokia. 

Hangain alue on tunnettu leudosta mikroilmastostaan, ja talvet eivät ole siellä yhtä ankaria kuin muualla maassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hangayn Mountains Encyclopedia Britannica. Viitattu 6.8.2020. [vanhentunut linkki]
2. ↑  # Eligiusz Brzezniak, Tadeusz Niedzwiedz, Vertical Variability of Climatic Conditions in the Khangai Mountains, 1980.
**Wilhelm Burgdorf** (14. helmikuuta 1895 Fürstenwalde – 1. toukokuuta 1945 Berliini) oli Wehrmachtin jalkaväenkenraali toisen maailmansodan aikana sekä Adolf Hitlerin pääadjutantti vuonna 1945.

Burgdorf palveli 529:nnen jalkaväkirykmentin komentajana vuodesta 1940 huhtikuuhun 1942. Huhtikuussa 1942 hänestä tuli armeijan henkilöstöpäällikkö, ja hänet ylennettiin 1944, minkä jälkeen hän toimi Hitlerin pääadjutanttina.

Burgdorf oli yksi Hitlerin uskollisimmista upseereista. Sodan lopussa hän oli Hitlerin seurana Führerbunkerissa. Burgdorf, Joseph Goebbels, Hans Krebs ja Martin Bormann todistivat ja allekirjoittivat Hitlerin testamentin. Pian Hitlerin ja Goebbelsien itsemurhien jälkeen hän teki itsemurhan yhdessä esikuntapäällikkö Krebsin kanssa.

Elokuvassa *Perikato* (*Der Untergang*, 2004) Burgdorfia esitti saksalainen näyttelijä Justus von Dohnányi.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Port Arthur** on entinen satamakaupunki ja piirikunnan keskus Ontarion provinssissa Kanadassa Yläjärven länsirannalla. Se yhdistyi 1. tammikuuta 1970 Fort Williamin, Neebingin ja McIntyren kaupunkien kanssa, muodostaen nykyisen Thunder Bayn kaupungin.

Historia
--------

Kaupunki muodostui suojaisaan Thunder Bayn lahteen Yläjärven länsirannalle 1850-luvun puolessa välissä. Kun Kanadan provinssit yhdistettiin 1867 Simon James Dawson sai Kanadan julkisten töiden osastolta tehtäväkseen suunnitella ja toteuttaa Dawson Route vankkuritien Thunder Bayn lahdelta Red Riverin siirtokuntaan. Tietyömaan satamapaikka Yläjärven rannalla sai virallisen nimensä 1870 kun eversti Garnet Wolseley antoi tuolle pienelle tulipalon tuhoamalle paikkakunnalle nimeksi *Prince Arthur Landing* kuningatar Viktorian pojan mukaan. Vuonna 1871 valmistui *Prince Arthur Landing Town Plot* eli kaupungin kaavasuunnitelma, joka samalla virallisti paikkakunnan nimen ja mahdollisti lainmukaiset maakaupat. Prinssi Arthur itse saapui paikkakunnalle vasta 1890 Kanadan kiertomatkallaan. Vuonna 1883 kaupungin nimeksi oli jo vaihdettu Port Arthur Canadian Pacific Railwayn virkailijoiden toivomuksesta.

Port Arthurista tuli kauppala vuonna 1884 Canadian Pacific Railwayn rakennustöiden (1882–1885) myötä. CPR myös pystytti kaupunkiin läntisen Kanadan ensimmäisen viljasiilon, mutta vuokrasi sen myöhemmin Joseph Goodwin Kingille. Port Arthurin kukoistuskausi jäi kuitenkin lyhyeksi rautatieyhtiön siirtäessä toimintojaan pois kaupungista ja muuttaessa pääratansa linjauksen pohjoisemmaksi. Paikallinen talous oli lamassa aivan 1800-luvun loppuun saakka, kunnes 1897–1899 liikemiehet William Mackenzie ja Donald Mann hankkivat omistukseensa rautatieyhtiöt Ontario & Rainy River Railwayn sekä Port Arthur, Duluth & Western Railwayn. Näistä muodostettiin yhdistämisen myötä uusi rautatieyhtiö, Canadian Northern Railway. Yhtiön Yläjärven päätoimipaikaksi tuli Port Arthur, joka nousi tärkeäksi viljan laivaussatamaksi vuonna 1901 kun CNoR:n rautatie Port Arthurin ja Winnipegin välille valmistui.

Paikallisessa taloudessa metsäteollisuus oli suurimmassa roolissa aivan 1900-luvun alusta alkaen. Muita teollisuuslaitoksia kaupunkiin ei tullut vuosisadan alussa teollistamisyrityksistä huolimatta. Sahalaitosten jatkoksi kaupunkiin perustettiin myös sellu- ja paperitehdas vuonna 1917.

Canadian Northern Railway fuusioitui Canadian National Railwayn kanssa johti myös rautatieliikenteen vähenemiseen, sillä CNR vähensi Port Arthuriin johtavan radan kunnossapitoa ja alensi sen luokitusta. Tämä ei kuitenkaan vaikuttanut viljayhtiöihin, jotka tästä huolimatta päättivät rakentaa viljasiilonsa mieluummin Thunder Bayn alueelle kuin Fort Williamsiin.

Port Arthurista tuli kauppala (town) vuonna 1884 ja kaupunki (city) vuonna 1907.

Lähteet
-------

1. ↑  Thunder Bay *Canadian Encylopedia*. Viitattu 12.7.2017.
2. ↑  Port Arthur City Hall. *Thunder Bay*.  Arkistoitu 12.9.2017. Viitattu 12.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaiset Port Arthurin rakentajina, Suomen Kuvalehti, 27.10.1934, nro 44, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Park Mi-young** (s. 17. marraskuuta 1981) on eteläkorealainen pöytätennispelaaja. Hän saavutti urallaan olympiapronssin ja neljä MM-pronssia.

Park saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa Zagrebin MM-kilpailuissa 2007, kun hän sijoittui parinsa Kim Kyung-ahin kanssa naisten nelinpelissä pronssille. Pekingin olympialaisissa 2008 Park saavutti joukkuekilpailussa pronssia ja oli kaksinpelissä jaetulla yhdeksännellä sijalla. Yokohaman MM-kilpailuissa 2009 Park ja Kim saavuttivat jälleen nelinpelissä pronssia ja Rotterdamin MM-kilpailuissa 2011 he olivat kolmannen peräkkäisen kerran pronssilla. Dortmundin MM-kilpailuissa 2012 Park saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Lontoon olympialaisissa 2012 tuloksina oli joukkuekilpailun neljäs sija ja kaksinpelin jaettu yhdeksäs sija.

Park oli maailmanrankingissa parhaimmillaan kahdeksantena helmikuussa 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Park Mi-Yeong *Sports Reference*.  Arkistoitu 17.11.2012. Viitattu 6.4.2019. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Park Miyoung *Tabletennis.guide*. Viitattu 6.4.2019. (englanniksi)
3. ↑  Park Miyoung: ranking history (ITTF) *Tabletennis.guide*. Viitattu 6.4.2019. (englanniksi)
Urho Ahonurho
**Urho Uljas Ahonurho** (15. elokuuta 1894 Helsinki – 19. maaliskuuta 1952 Loimaa, alkujaan *Urho Aho*) oli suomalainen taidemaalari.

Ahonurho opiskeli Turun piirustuskoulussa ja työskenteli pääasiassa Loimaalla. Kesiään hän vietti usein Karkussa ja oli muun muassa Emil Danielssonin ateljeessa Pirunvuorella usein nähty vieras. Hän maalasi romanttissävyisesti voimakkain ja tummin värein. Aiheina olivat luonto ja vähäisemmässä määrin ihminen. Hän oli myös graafinen suunnittelija ja suunnitteli muun muassa etikettejä Loimaan oluttehtaan tuotteisiin.

Ahonurhon teoksia on muun muassa Turun, Tampereen ja Loimaan taidemuseoissa. Mommilan kirkon läheisyydessä sijaitsevalla hautausmaalla on sankarihaudat, jonka muistomerkki  on myös Ahonurhon teos.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Loimaantaidemuseo.fi - tieto taiteilijoista *loimaantaidemuseo.fi*. Viitattu 25.6.2015.
2. ↑  Tait. U. Ahonurho kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 20.3.1952, s. 9. Näköislehti (maksullinen). Viitattu 10.2.2021.
3. ↑  Antero Tuomisto: *Suomalaiset sotamuistomerkit.*. Espoo: Sotilasperinteen seuran julkaisu n:o 1, Kustannusosakeyhtiö Suomen Mies, 1998. ISBN 952-9872-05-4 Sivut 285.

Kirjallisuutta
--------------

* Heinonen, Juhani: *Ahonurho*. Loimaa: Loimaan kirjapaino, 1995. ISBN 951-96273-4-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Urho Ahonurho taiteilijamatrikkelissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |