recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Paul Janes** (11. maaliskuuta 1912 Leverkusen, Saksa – 12. kesäkuuta 1987 Düsseldorf, Saksa) oli saksalainen jalkapalloilija. Hän oli aktiiviuransa ajan pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Ura seurajoukkueessa
--------------------

Pelaamisen aikuisten tasolla Janes aloitti vuonna 1930 Fortuna Düsseldorfin joukkueessa. Ammattimaisesti hän pelasi vuoteen 1951 saakka edustaen Fortuna Dûsseldorfin lisäksi myös SpVgg. 1905 Wilhelmshavenia, Hamburger SV:tä ja Eintracht Frankfurtia.

Ura maajoukkueessa
------------------

Maajoukkuetasolla Janes edusti Saksan jalkapallomaajoukkuetta vuosien 1932–1942 aikana kaikkiaan 71 ottelussa onnistuen pelaamissaan otteluissa maalinteossa kaikkiaan seitsemän kertaa. Hän oli mukana myös maan edustusmiehistössä vuosien 1934 ja 1938 MM-kilpailuissa. Hän myös toimi Saksan maajoukkueen kapteenina vuosina 1939–1942.

Ura valmentajana
----------------

Pelaajauransa jälkeen Janes valmensi Fortuna Dûsseldorfia viimeisten aktiivivuosiensa ajan, eli vuodet 1949–1951. Tämän lisäksi hän valmensi myöhemmin SV Eintracht Trier 05:tä.

Lähteet
-------

1. ↑  Paul Janes *EU Football*. Viitattu 2.10.2013. (englanniksi)
2. ↑  Paul Janes: Fortuna-Legende auch mit Eintracht-Vergangenheit (Internet Archivessa, tallennettu 5.5.2015) *eintracht-trier.com*.  16.2.2012. Viitattu 5.9.2015. (saksaksi)

Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1934
MV Buchloh |
MV Jakob |
MV Kreß |
P Busch |
P Haringer |
P Schwartz |
KK Bender |
KK Gramlich |
KK Janes |
KK Münzenberg |
KK Szepan |
KK Zielinski |
H Albrecht |
H Conen |
H Dienert |
H Heidemann |
H Hohmann |
H Kobierski |
H Lehner |
H Noack |
H Siffling |
H Streb |
Valmentaja Nerz

Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1938
MV Buchloh |
MV Jakob |
MV Raftl |
P Janes |
P Schmaus |
P Münzenberg |
P Streitle |
KK Goldbrunner |
KK Kitzinger |
KK Kupfer |
KK Mock |
KK Wagner |
KK Skoumal |
H Gauchel |
H Gellesch |
H Hahnemann |
H Lehner |
H Neumer |
H Pesser |
H Siffling |
H Stroh |
H Szepan |
Valmentaja Herberger



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Paul Janes
**Vaarantamisvastuu** tarkoittaa sinänsä luvallisen vaarallisen toiminnan ulkopuolisille aiheuttamien vahinkojen korvaamisvelvollisuutta. 

Toiminnan vaarallisuuden vuoksi vastuu on tavalliseen tuottamusvastuuseen verrattuna ankarampaa. Vaarantamisvastuu on osa ankaraa vastuuta. Teknisen kehityksen myötä on syntynyt uudenlaisia vaaratilanteita, joiden aiheuttamista vahingoista kärsimään joutuneiden ei ole katsottu saavan riittävää suojaa tuottamussäännön perusteella. Vaarantamisvastuusta luotujen sääntöjen esikuvana voidaan pitää Saksan rautatieliikennettä koskevaa säännöstöä, joka säädettiin 1838. Suomessa ensimmäinen aiheeseen liittyvä laki oli rautatievastuulaki (8/1898), joka oli voimassa 1898–1999.

Eduskunta on säätänyt monelle toimialalle ankaran vastuun niille, jotka aiheuttavat vaaraa käyttämällä paljon energiaa tai vaarallisia välineitä. Vaikka ankara vastuu perustuu tavallisesti lainsäädäntöön, on myös oikeuskäytännössä päädytty tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen esimerkiksi räjäytystöiden ja sotaharjoitusten yhteydessä. Lailla on säädetty muun muassa ilma-alusten aiheuttamista vahingoista (maavahingoista) (ilmailulaki,1242/2005, 139 §), raidekulkuneuvoista johtuvista vahingoista (raideliikennevastuulaki, 113/1999), sähkövahingoista (sähköturvallisuuslaki, 410/1996, 7 luku), ydinvahingoista (ydinvastuulaki, 484/1972) ja öljyvahingoista (422/1996).

Lähteet
-------

1. 1 2  *Encyclopædia iuridica fennica,* Suomalainen lakimiesyhdistys 1994–1999, ISBN 951-855-135-9, osa I palstat 915–917.
**Reptiliomorpha** on tetrapodien kladi, johon luetaan vesikalvolliset (matelijat, linnut ja nisäkkäät) ja kaikki matelijamaiset sammakkoeläimet, jotka ovat läheisempää sukua vesikalvollisille kuin nykyisille sammakkoeläimille tai panssarisammakoille (Batrachomorpha). 

Reptiliomorphalla käytetään silloin tällöin viittaamaan ainoastaan esi-vesikalvollisiin, matelijamaisiin sammakkoeläimiin, joista vesikalvolliset ovat kehittyneet. Myös toista nimeä, "**Anthracosauria**", pidetään usein Reptiliomorphan synonyyminä, mutta Michael Bentonin luokittelun mukaan siihen luetaan ainoastaan alkeellisimmat reptiliomorfit (Embolomeri, Chroniosuchia ja Gephyrostegidae).

Tuntomerkit
-----------

*Limnoscelis*, lihansyöjädiadectomorfi.
Gephyrostegidit, seymouriamorfit ja diadectomorfit olivat maalla eläviä, matelijamaisia sammakkoeläimiä, kun taas embolomerit olivat vedessä eläviä sammakkoeläimiä, joilla oli pitkä vartalo ja lyhyet raajat. Reptiliomorfeilla oli nykyisiä sammakkoeläimiä korkeampi kallo, joka mahdollisti silmien sijoittumisen mateliamaisesti kallon molemmille puolille, eikä päälle kuten nykyisillä sammakkoeläimillä. Ne eivät myöskään ole yhtä riippuvaisia vedestä kuin batrachomorfit ja olivat niitä kehittyneempiä. Jotkut esi-vesikalvolliset ("Anthracosauria") saattoivat todennäköisesti jo munia maalle. Esi-vesikalvollisilla saattoi kuitenkin olla yhä joitain sammakkoeläinmäisiä piirteitä.

Galleria
--------

* Proterogyrinus*Proterogyrinus*
* Pteroplax*Pteroplax*
* Silvanerpeton*Silvanerpeton*
* Eldeceeon*Eldeceeon*
* Chroniosaurus*Chroniosaurus*
* Madygenerpeton*Madygenerpeton*
* Pelodosotis*Pelodosotis*
* Diplocaulus*Diplocaulus*
* Kotlassia*Kotlassia*
* Solenodonsaurus*Solenodonsaurus*
* Casineria*Casineria*
* Tseajaia*Tseajaia*
* Diasparactus*Diasparactus*

Katso myös
----------

* Batrachomorpha
* Anthracosauria

Lähteet
-------

1. ↑  Taxonomic hierarchy of the Vertebrates (Arkistoitu – Internet Archive), according to Benton 2004

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q134683
* Wikispecies: Reptiliomorpha
* Fossilworks: 125547

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Reptiliomorpha
Tulenjohtoasema linnakepuistossa
**Reposaaren linnakepuisto** on Porin Reposaaressa sijaitseva 1930-luvulla rakennettu rannikkopuolustusjärjestelmä. Linnoitus on saaren eteläosassa, Reposaaren taajaman länsipuolella. Alue on kokonaisuudessaan noin 20 hehtaarin suuruinen. Linnakepuisto koostuu kahdesta tykkiasemasta, kahdesta ammusvarastosta, kolmesta miehistö- ja lääkintäkorsusta, tulenjohtoasemasta ja tähystystornista sekä näitä yhdistävistä juoksuhaudoista. Betonista rakennetut tykkiasemat, ammusvarastot ja tulenjohtoasema ovat alkuperäisiä. Puurakenteiset korsut sekä tähystystorni on rakennettu uudelleen 1990- ja 2000-luvuilla, samoin kuin yhdyshautojen puiset seinämät.

Historia
--------

Linnakepuisto oli alun perin Reposaaren merisuojeluskunnan rannikkopatteri ja se rakennettiin vapaaehtoisvoimin vuonna 1935. Patterin rakentamisen rahoitti kauppaneuvos Werner Hacklin, se on tiettävästi Suomen ainoa yksityisin varoin rakennettu rannikkopatteri. Sen tarkoitus oli suojata Porin satamaa, sekä myös itse kaupunkia. Patteri oli merisuojeluskunnan hallinnassa syksyn 1939 ylimääräisiin kertausharjoituksiin saakka, jolloin Puolustusvoimat otti sen komentoonsa. Samalla patteri laajennettiin linnoitukseksi.

Talvisodan aikana seudun saaristopatterit onnistuivat pudottamaan yhden venäläisen pommikoneen Reposaaren länsipuolelle. Myös Reposaaren patteri häiritsi useita kertoja miinoitus- ja pommitustehtävissä olleita vihollisen lentokonelaivueita.

Jatkosodan aikana linnoituksessa oli aseistuksena neljä ruotsalaista 76 K 02-kenttätykkiä. Linnakkeen ulkopuolella oli kolme Canet 152/45 C-rannikkotykkiä. Lisäksi lähistöllä oli kaksi 87 K 95-kenttätykkiä ja Kallon saaressa kuusi 40 ja 75 mm:n ilmatorjuntatykkiä. Niillä ei kuitenkaan osallistuttu enää sotatoimiin.

Linnake oli puolustusvoimien hallussa aina vuoteen 1964 saakka, jolloin aseistus purettiin. Jäljelle jäi kaksi Canet-tykkiä, joilla järjestettiin harjoitusammuntoja vielä 1980-luvun loppuun asti. Molemmat tykit ovat edelleen paikoillaan museoituina. Rapistunut linnoitus kunnostettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1992 ja uudelleen 2007–2008.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Heininen, Matti ; Riihiaho, Anssi: Reposaaren linnakepuisto.  *Reposaaren linnekepuiston esite*, 2008.  Porin kaupunki.
2. ↑  Kokko, Heli: Reposaaren linnakepuisto avattiin yleisölle  19.6.2008. Uusi Aika. Viitattu 19.3.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Reposaaren linnakepuisto Pori-tiedossa
Arvo Hannikainen
**Arvo Sakari Hannikainen** (11. lokakuuta 1897 Jyväskylä – 8. tammikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen viulisti, viulunsoiton opettaja ja säveltäjä. Hän oli aikanaan tunnettu hahmo Suomen musiikkielämässä ja sai viulustaan esiin intensiivisen ja lämpimän soinnin. Hän oli P. J. Hannikaisen poika sekä Ilmari, Tauno ja Väinö Hannikaisen veli. Arvo Hannikaisen puoliso vuodesta 1927 oli laulaja ja näyttelijä Mary Hannikainen.

Hannikainen kirjoitti ylioppilaaksi 1915 ja opiskeli viulunsoittoa Helsingin musiikkiopistossa 1915–1917 opettajinaan Richard Burgin ja Anton Sitt. Hänen viuluopintonsa jatkuivat 1920–1923 Willy Hessin ja Robert Reitzin johdolla Berliinissä ja 1924 Pariisissa opettajinaan Léon Nauwinck, Jacques Thibaud ja Eugène Ysaÿe sekä uudelleen Berliinissä 1928 Maxim Jacobsenin johdolla.

Arvo Hannikainen soitti ensikonserttinsa 1920 Helsingissä ja konsertoi sen jälkeen kotimaassa ja ulkomailla. Vuonna 1922 hän esiintyi Berliinissä ja Budapestissä. Hän soitti myös Virossa ja Skandinaviassa. Hän esiintyi orkesterien solistina ja kamarimuusikkona etenkin veljiensä Ilmarin ja Taunon kanssa Trio Hannikaisena sekä kansankonserttien johtajana. Vuosina 1918–1919 Hannikainen soitti Helsingin kaupunginorkesterissa ykkösviulua ja 1923–1942 hän toimi saman orkesterin ensimmäisenä konserttimestarina. Vuosina 1927–1941 Hannikainen opetti Helsingin konservatoriossa viulunsoittoa ja yhteissoittoa sekä johti oppilasorkesteria 1932–1941.

Tunnetuimmat Arvo Hannikaisen säveltämät teokset ovat sinfoninen runo *Kesä, joka meni* ja laulusarja *Kirsikkauni* Ilmari Pimiän tekstiin. Lisäksi hän sävelsi useita viuluteoksia. Hänen erikoisharrastuksensa oli pilapiirrosten tekeminen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Otavan iso musiikkitietosanakirja,* Otava 1976–1979, ISBN 951-1-02380-2.
2. 1 2 3  *Aikalaiskirja 1934,* Otava 1933.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Rebecca Johnston** (s. 24. syyskuuta 1989 Sudbury, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on voittanut olympialaisissa kolme kultamitalia ja yhden hopean sekä MM-kilpailuissa kaksi kultaa, kahdeksan hopeaa ja yhden pronssin. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Calgary Infernoa.

Johnston voitti olympiakultaa Vancouverissa 2010, Sotšissa 2014 ja Pekingissä 2022 sekä saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Johnston on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2012 ja 2021 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2008, 2009, 2011, 2013, 2015, 2016, 2017 ja 2023 sekä MM-pronssia vuonna 2019. Vuoden 2016 MM-kilpailuissa hän oli syöttötilaston ykkönen ja hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.

Johnston edusti Cornellin yliopistoa vuosina 2007–2009 ja 2010–2012, ja sen jälkeen hän on pelannut Toronto Furiesissa kaudella 2012–2013 sekä Calgary Infernossa vuodesta 2014. Hän voitti CWHL:n mestaruuden eli Clarkson Cupin vuonna 2016. Edellisellä kaudella hän voitti liigan pistepörssin ja hänet valittiin kauden arvokkaimmaksi pelaajaksi.

Pikajuoksijana Johnston saavutti nuorten Kanadan-mestaruuskilpailuissa pronssia 400 metrin juoksussa vuonna 2006.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Rebecca Johnston *Eliteprospects.com*. Viitattu 18.2.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Rebecca Johnston *2018 Olympic Winter Games (Women)*. Hockey Canada. Viitattu 6.4.2018. (englanniksi)
3. 1 2  Canada IIHF. Viitattu 16.4.2019. (englanniksi)
4. 1 2  Teiskonlahti, Kirsi: Rutiinisuoritus riitti Kanadalle MM-pronssiin – Venäjällä surullinen saldo pohjoisamerikkalaisia vastaan  14.4.2019. Yle. Viitattu 16.4.2019.
5. 1 2  Rosters: Canada, 2023 IIHF Women's World Championship Hockey Canada. Viitattu 27.5.2023. (englanniksi)
6. 1 2  Yhdysvallat käänsi jääkiekon naisten MM-finaalin päätöserässä ja juhli kultaa arkkivihollistaan vastaan  19.4.2023. Yle. Viitattu 27.5.2023.
7. ↑  Ice Hockey - Athlete Profiles Kansainvälinen olympiakomitea / Peking 2022.  Arkistoitu 17.2.2022. Viitattu 17.2.2022. (englanniksi)
**XVI talviolympialaisissa** Albertvillessä vuonna 1992 järjestettiin **rattikelkkailussa** kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille. Kilpailut järjestettiin La Plagnen hiihtokeskuksessa.

Mitalistit
----------

### Kahden miehen kelkat


| Sija | Maa | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Sveitsi | Sveitsi I:  Gustav Weder  Donat Acklin | 4.03,26 |
| 2 | Saksa | Saksa I:  Rudolf Lochner  Markus Zimmermann | 4.03,55 |
| 3 | Saksa | Saksa II:  Christoph Langen  Günther Eger | 4.03,63 |

  

  

### Neljän miehen kelkat


| Sija | Maa | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Itävalta | Itävalta I:  Ingo Appelt  Harald Winkler  Gerhard Haidacher  Thomas Schroll | 3.53,90 |
| 2 | Saksa | Saksa I:  Wolfgang Hoppe  Bogdan Musiol  Axel Kühn  René Hannemann | 3.53,92 |
| 3 | Sveitsi | Sveitsi I:  Gustav Weder  Donat Acklin  Lorenz Schindelholz  Curdin Morell | 3.54,13 |

Lähteet
-------

1. ↑  Tour de France 2018

RattikelkkailuRattikelkkailu olympialaisissa

* 1924
* 1928
* 1932
* 1936
* 1948
* 1952
* 1956
* 1964
* 1968
* 1972
* 1976
* 1980
* 1984
* 1988
* 1992
* 1994
* 1998
* 2002
* 2006
* 2010
* 2014
* 2018
* 2022


Talviolympialaisten 1992 lajit
Alppihiihto |
Ampumahiihto |
Freestylehiihto |
Jääkiekko |
Kaukalopikaluistelu |
Maastohiihto | 
Mäkihyppy | 
Ohjaskelkkailu |
Pikaluistelu |
Rattikelkkailu |
Taitoluistelu |
Yhdistetty  
 Näytöslajit: Curling | Nopeuslasku
**Aisara Lukanialainen** (m.kreik. Αισάρα) (200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen pythagoralainen filosofi.

Aisara tunnetaan ainoastaan Johannes Stobaioksen kautta. Tällä on säilynyt katkelma teoksesta *Ihmisluonnosta*, joka on laitettu Aisaran nimiin. Kyseessä on ainoa teoksesta säilynyt katkelma. Se sisältää eräänlaisen luonnollisen lain teorian sekä käsityksen ihmisen sielun jakaantumisesta kolmeen osaan. Aisaran mukaan ihmisluonto tarjoaa itsessään lain ja oikeudenmukaisuuden perustan. Sielun kolme osaa hoitavat eri toimintoja: yksi osa arvostelukykyä (mieli), yksi voimaa ja taitoja (ylempi henki), ja yksi osa rakkautta ja ystävyyttä (halu).

Kerrotaan, että Pythagoraalla olisi ollut tytär nimeltä Aisara. Siksi jotkut tutkijat ovat arvelleet nimimuotoa myöhemmin tehdyksi korjaukseksi, ja ehdottaneet katkelman olevan sen sijaan peräisin **Aresas**-nimiseltä miespuoliselta filosofilta, joka mainitaan eräänä Pythagoraan seuraajista. Kirjoittaja mainitaan myös Pythagoraan elämäkerrassa. Siitä jotkut tutkijat ovat lukeneet nimen *Aisara*, jotkut puolestaan nimen *Sara* (Σάρα).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Plant, Ian: "Aesara", *Women Writers of Ancient Greece and Rome*. Equinox Publishing Ltd. 2004. ISBN 1904768024.
2. ↑  Stobaios: 1.49.27; Ed. i. s. 847, toim. Heeren
3. ↑  Smith, William: "Aesara", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, s. 36. Osa 1. -, 1867. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Iamblikhos: *Pythagoraan elämä* 266; *ap. Phot. Cod.* 249, s. 438, toim. Bekker; Iamblichus; Taylor, Thomas (toim.): "Chap. XXXVI", *Iamblichus' Life of Pythagoras, Or, Pythagoric Life*. Accompanied by Fragments of the Ethical Writings of Certain Pythagoreans in the Doric Dialect and a Collection of Pythagoric Sentences from Stobaeus and Others. Inner Traditions / Bear & Company, 1986. ISBN 0892811528.
5. ↑  Bentley, *Dissertation upon Phalaris*, s. 277

Aiheesta muualla
----------------

* Lindemann, Kate (toim.): Aesara of Lucania *Women Philosophers* (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Aesara
**Viipurin Rykmentti** oli vuosina 1919–1940 toiminut Suomen armeijan rykmentti, joka perustettiin Suomen sisällissodan valkoiseen armeijaan kuuluneen Karjalan 2. rykmentin seuraajaksi. Sisällissodan päätyttyä Sortavalaan sijoitettu Karjalan 2. rykmentti nimettiin 30. elokuuta 1918 aluksi Laatokan jalkaväkirykmentiksi, kunnes se nimettiin uudelleen 15. maaliskuuta 1919 Haminaan sijoitettuna Viipurin rykmentiksi. 

Viipurin rykmentti oli Haminan varuskuntarykmenttinä kokonaisuudessaan vuosina 1920–1933 ja se oli osaksi sijoitettuna Pampyölin huonokuntoisiin puukasarmeihin. Rykmenttiin kuului 1920-luvulla kolme pataljoonaa. Jokaisessa pataljoonassa oli kolme kiväärikomppaniaa ja konekiväärikomppania. 

Syksyllä 1933 rykmentin pääosat siirtyivät Haminasta Jaakkiman Huuhanmäkeen jonne oli valmistunut uusi kasarmialue. Rykmentin II pataljoonan esikunta, 4. ja 5. komppania sekä soittokunta jäivät kuitenkin Haminaan, koska uudessa varuskunnassa ei ollut niille tiloja. Rykmentin viimeinen osasto 2. komppania poistui Haminasta syksyllä 1939. Talvisodan aikana rykmentin sotilaat taistelivat 3. Prikaatin joukoissa. Viipurin rykmentti lakkautettiin talvisodan jälkeen.

Viipurin rykmentin muistolaatta sijaitsee Haminan vanhalla kasarmialueella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Wiipurin Rykmentin muistolaatta (1973), Haminan kaupungin sivusto

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen uudenaikaisin kasarmialue on Jaakkiman Rauhala. Lyhyt kuvaus Viipurin Rykmentin kasarmirakennuksista Palkjärven rannalla, Käkisalmen Sanomat 03.08.1933, nro 84, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Viipurin rykmentti muuttanut Jaakkimaan, Käkisalmen Sanomat 07.09.1933, nro 99, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Viipurin Rykmentin uusi koti, Hakkapeliitta, 12.09.1933, nro 37, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Martti Kononen** on Eero Pasasen dekkareiden päähenkilö. 

Kononen on keskusrikospoliisin rikostarkastaja. Hän on ylipainoinen ja näyttää presidentti Ahtisaarelta. Laihdutusta on kyllä yritetty tuloksitta. Kononen asuu ja liikkuu lähinnä Helsingin keskustassa, Töölön ja Kruununhaan alueilla. Hän siirtyy etätöihin kun keskusrikospoliisi muuttaa Vantaan Jokiniemeen. Oluen ystävänä Kononen kuluttaa ajastaan paljon Helsingin kapakoissa ja osa rikoksista selviääkin juuri kapakoissa tehdyn selvitystyön avulla. Konosen apurina on usein etsivä Sumanen. Virkaintoisesta komisario Hämäläisestä puolestaan aiheutuu harmia aina välillä.

Kirjojen kirjoittaja Eero Pasanen oli koulutukseltaan tekniikan tohtori ja työskenteli Helsingin kaupungin liikennesuunnitteluosastolla.

Konosesta kertovat kirjat
-------------------------

* Kunnes tuli Kononen (Like 1994)
* Kononen vaihtaa kapakkaa (Like 1997)
* Kononen käy kuumana (Like 1999)
* Kolmen Koon Kononen (Like 2001) - sisältää kolme edellistä romaania ja kaksi uutta novellia
* Kononen ja contract killer (Like 2002)
* Kononen ja kiväärimurhaaja (Like 2003)
* Kononen ja kolmen kopla (Like 2005)
* Kononen ja naulamurhaaja (Like 2007)
* Kononen ja kidnappajat (Like 2007)
* Kononen ja keltainen ruusu (Like 2008)
* Kononen ja yövieraat (Like 2009)
* Kononen käyttää järkeä (Like 2011)

Aiheesta muualla
----------------

* Kononen.fi - tietoa kirjoista, niiden henkilöistä ja paikoista
* Tietoa kirjoista, Eero Pasasesta ja Konosesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Ilmavalvontalottia vartiossa jatkosodan aikaan
**Aisti-ilmavalvonta** (lyh. *AIV*) on näkö- ja kuulohavaintoihin perustuvaa ilmavalvontaa. Se täydentää tutkailmavalvontaa, ja kriisitilanteessa usein myös korvaa sen, sillä tutkakalustoon perustuva ilmavalvonta on erittäin haavoittuvainen sabotaasille ja tutkahakuisille ohjuksille. Maailmassa kaksi valtiota käyttää aisti-ilmavalvontaa täydennyksenä tutkailmavalvonnalle, nämä maat ovat Suomi ja Israel.*lähde?*

Aisti-ilmavalvonnan havainnot sekä sensorihavainnot voivat täydentää valtion keräämää ilmatilannekuvaa.

Etuja
-----

* edullisuus

* mahdollisuus suorittaa myös mm. säteilynvalvontaa ja maahanlaskujen valvontaa

* kattaa myös tutkakatveet

* asemaverkosto korvattavissa nopeasti toisin kuin tutkien osalta

Aisti-ilmavalvonta Suomessa
---------------------------

Aisti-ilmavalvontaa Suomessa toimeenpanevat ilmavalvontakomppaniat. Ilmavalvontakoulutusta varusmiehille antavat Suomessa kaikki kolme lennostoa sekä Ilmasotakoulu Tikkakoskella. Ilmavalvonnan aliupseerikurssi suoritaan AuK:ssa Tikkakoskella. Ilmavalvonnan reserviupseerikurssi järjestetään Tikkakoskella Ilmavoimien Reserviupseerikoulussa. Liikuteltavat ilmavalvonta-asemat perustuvat seitsemään osaan, joista jokaisen massa on noin 50 kg. Ilmavalvonta-asemat perustetaan yleensä korkeille mäille.

Rauhan aikana myös normaalien viranomaisten oletetaan tekevän aisti-ilmavalvontaa muiden tehtäviensä ohella.

Ks. Sanomalaite M 90 (ilmavalvontapääte-versio)

### Toinen maailmansota

Suomessa talvisodan ja jatkosodan aikana aisti-ilmavalvontaa laajassa määrin harjoittivat Lotta Svärd -järjestön jäsenet. Kiinteiden ilmavartioasemien ilmavalvojien koulutus tapahtui Lotta Svärdin viesti- ja ilmavalvonta -kokonaisuudessa. Ilmavalvonta-asemina käytettiin usein valmiita kolmiomittaustorneja. Ellei tällaisia ollut olemassa niin ilmavalvontaa varten rakennettiin erityisiä torneja.

Lähteet
-------

1. 1 2
*Tämä artikkeli käsittelee punk-laulaja Jorea (Jorma Vastelin). Taikuri Joresta (Jani Sohlman) on eri artikkeli.*
**Jore** (oik. **Jorma Sakari Vastelin**, 30. elokuuta 1963 – 24. syyskuuta 1993) oli suomalainen punk-laulaja ja lauluntekijä. 1979–1982 toiminut Nolla nolla nolla oli Joren ensimmäinen levyttänyt yhtye. Varsinaisen toimintansa aikana yhtye julkaisi yhden EP-levyn, "Oodeja simasuille", vuonna 1981. 1982 Jore vieraili Laman albumilla ja lauloi oman kappaleensa "Turpa kiinni ja nussi". Nolla nolla nollan hajottua Jore liittyi Musta Paraati -yhtyeeseen. Jore oli mukana yhtyeen ensimmäisellä singlellä ja ensimmäisellä albumilla Peilitalossa vuodelta 1983. Mustasta paraatista erottuaan Jore perusti Silmät-yhtyeen, joka levytti yhden singlen ja yhden kokoelmakappaleen vuonna 1983. Nolla nolla nolla kokoontui yhtä keikkaa varten 1984 ja sai sen jälkeen mahdollisuuden tehdä albumin. Vuoden 1984 lopussa Jore liittyi Kuudes tunti -yhtyeeseen, joka oli jo julkaissut yhden albumin. Jore teki bändin kanssa yhden singlen lähes valmiiksi, mutta se jäi aikoinaan julkaisematta. Kappaleet julkaistiin 2013 Kuudennen tunnin ainoan albumin uudelleenjulkaisulla. Kuudes tunti lopetti toimintansa 1985. Tämän jälkeen Jore äänitti studiossa Dead Society -yhtyeen kanssa, mutta näitä äänityksiä ei ole julkaistu. Jore kuoli 1993 synnynnäisen sydänvian takia Virossa.  Hetki ennen kuolemaansa Jore oli muuttanut Suomesta Viron puolelle kommuuniin Saarenmaalle rakentamaan suunnitelmissaan ollutta äänitysstudiota. Samaisessa Saarenmaa-projektin taiteilijakommuunissa vaikutti aiemmin maolaisena tunnettu Itu-ryhmän guru Matti Puolakka.

Diskografia
-----------

* Nolla nolla nolla: Oodeja simasuille (EP, 1981)
* Propaganda-EP (kokoelma EP, 1981) (Rummut Naton kappaleessa "Ei Sun Tartte Ajatella")
* Laman: Lama (LP, 1982) (laulu kappaleessa "Turpa kiinni ja nussi")
* Musta Paraati: Romanssi / Kädet (single, 1982)
* Musta Paraati: Peilitalossa (LP, 1983)
* Silmät: Haudattu / Toinen maailma (single, 1983)
* Jeanne d'Arc (kokoelma LP, 1983) (laulu Silmät-yhtyeen kappaleissa "Toinen maailma", "Haudattu" ja "Valot")
* Nolla nolla nolla: Nolla nolla nolla (LP, 1984)
* Nolla nolla nolla: Tänään täällä, huomenna poissa (kokoelma CD, 1996) (sisältäen koko tuotannon, mukana myös ennenjulkaisemattomia kappaleita)
* Kuudes tunti: Kuinka tänään voit? (uudelleenjulkaisu 2LP, 2013) (laulu kappaleissa "Aikuisten katseissa" ja "Pää")

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Kimmo Helistö: KuudesTunti Tietoja *facebook.com*. Viitattu 24.3.2013.
3. ↑  Vihreä Lanka 43/93, 28.10.1993
4. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Panssarikoulun johtajana toiminutta upseeria. Näyttelijä Reino Honkasesta on eri artikkeli.*
**Reino Edvard Honkanen** (16. heinäkuuta 1909 Helsinki – 28. joulukuuta 1995) oli suomalainen upseeri, joka toimi Panssarikoulun johtajana.

Honkasen vanhemmat olivat rautatieläinen Jalmari Honkanen ja Anna Tikkanen.

Honkanen tuli ylioppilaaksi Helsingin koelyseosta 1928, Kadettikoulusta hän valmistui 1930. Talvisodassa Honkanen toimi komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 1:ssä ja pataljoonankomentajana Jalkaväkirykmentti 64:ssä, jatkosodassa hän oli ensin mainitussa tehtävässä sekä esikuntapäällikkönä ja pataljoonankomentajana Jalkaväkirykmentti 16:ssä ja 19. Prikaatissa. Honkanen haavoittui Kendjärvellä vuonna 1941.

Nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Honkanen toimi Jääkäripataljoona 11:ssä vuodesta 1930 vuoteen 1939. Sotien jälkeen hän oli komentajan apulainen Jääkäripataljoona 4:ssä 1945–1952, Panssarikoulun johtaja 1952–1954, Savonlinnan sotilapiirin päällikkö 1954–1955, Jääkäripataljoona 4:n komentaja 1955–1957, Rauman sotilaspiirin päällikkö 1957–1959 ja Savon prikaatin esikuntapäällikkö 1959, ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta.

Honkanen ylennettiin vänrikiksi 1930, luutnantiksi 1932, kapteeniksi 1940, majuriksi 1941 ja everstiluutnantiksi 1952.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 153. Honkanen, Reino Edvard. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
**Aison** (m.kreik. Αἴσων, *Aisōn*; lat. *Aeson, Aesonis*) eli **Haison** (Αἵσων, *Haisōn*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.

Myöskään Aisonin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, koska se kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–429/428 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä *Aisoneus* (Αἰσονεύς), *Haisōneus* (Αἱσωνεύς) ja *Haisōnios* (Αἱσώνιος).

Joskus Aisonia on ehdotettu samaksi kaupungiksi kuin Haisa, mutta tätä ei ole pidetty uskottavana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "623. Aison", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
**Viipurin Diakonissalaitos** on vuonna 1869 Viipurin Saunalahteen perustettu diakonissalaitos, jonka yhteydessä toimi orpolastenkoti sekä sairaala. Nykyään se toimii Lahdessa nimellä Lahden diakonian instituutti.

Historia
--------

Viipurin Diakonissalaitos perustettiin vuonna 1869 Dresdenin diakonissalaitoksen suomalaisen diakonissan Olga Hackmanin testamenttivaroilla sekä muiden Hackmanin perheenjäsenten lahjoittamilla varoilla. Viipurin saksalaisen seurakunnan pastori Julius Steger keräsi myös varoja Saksasta, Venäjältä ja Sveitsistä. Diakonissalaitosta edelsi vuotta aikaisemmin perustettu orpolastenkoti. Sen johtajana toimi dresdeniläinen sisar Auguste Köhler. Varsinainen diakonissalaitos perustettiin kauppaneuvos J. F. Hackmanin luona 2. maaliskuuta 1869. Laitoksen johtajaksi valittiin dresdeniläinen sisar Amalie Fröhlich. Diakonissalaitoksen sielunhoitajaksi tuli pastori Steger. Diakonissalaitoksen 30-paikkainen sairaala perustettiin vuonna 1873 sekä lastentarha 1879. Molempia johti niin ikään dresdeniläinen sisar. Toinen lastentarha avattiin myöhemmin Pietarin esikaupungissa.

Amalie Fröhlichin matkustettua takaisin Saksaan vuonna 1883, valittiin uudeksi johtajaksi neiti Eva Collan ja 1886 neiti Emma Meten, joka myöhemmin vihittiin diakonissaksi. Vuodesta 1906 lähtien johtajattarena toimi Helsingin Diakonissalaitoksesta kutsuttu tyttökoulun opettaja Greta Brax, ja hänen jälkeensä vuodesta 1931 Siviä Saarinen. Viipurin Diakonissalaitoksen silmäsairaala rakennettiin professori Gustaf Julius Strömborgin (1830–1899) muistoksi kerätyn rahaston varoilla vuonna 1905. Silmäsairaalassa hoidettiin monien vuosien ajan noin puolet Suomen silmäsairaista. Ensimmäiset kolme diakonissaa vihittiin tehtäviinsä 1907, uusia oppilaita otettiin kuusi. Pastori Uno Nordström (Nortia) toimi diakonissalaitoksen johtajana vuosina 1911–1918, jolloin diakonissoja oli jo 58. Nordströmin toimikautena sisaria alettiin myös lähettää seurakuntiin.

Rovasti Elias Pentti toimi Diakonissalaitoksen johtajana vuosina 1924–1930. Pastori Otto Korpijaakko tuli johtajaksi 1931, jolloin avattiin myös uusi 130-paikkainen sisätautisairaala. Vuonna 1938 Rovasti Elias Pentti valittiin toisen kerran johtajaksi. Talvisodan jälkeen Diakonissalaitos evakuoitiin Karkkuun ja Viipurin menetyksen jälkeen vuonna 1940 siirrettiin nykyiseen toimipaikkaansa Lahteen.

Katso myös
----------

* Helsingin Diakonissalaitos
* Oulun Diakonissalaitos

Lähteet
-------

* Kansanaho, Erkki: *Sisälähetys ja diakonia Suomen kirkossa 1800-luvulla*, Suomen kirkon sisälähetysseura, Pieksämäki, 1960
* Ljungberg, Emmi: *Diakonissatoimi*, Kansanvalistus-seura, Helsinki, 1889
* Nikolainen Aimo T. Pirinen Kauko, Simojoki Martti, Sinnemäki Maunu (toim.): *Kirkko Suomessa*, Weilin + Göös, Espoo, 1968
* Wiren, Edvin: *Verraton tie. Diakonian raamatullinen pohja, historiallinen kehitys ja nykyiset työmuodot*, WSOY, Helsinki, 1947

### Viitteet

1. ↑  Wiren, s. 147–148
2. ↑  Wiren, s. 148–149
3. 1 2  Wiren, s. 149
4. ↑  Wiren, s. 149–150
**Reino Häkälä** (20. maaliskuuta 1917 Porvoo – 22. syyskuuta 1981 Trollhättan, Ruotsi) oli suomalainen näyttelijä ja lavastaja.

Ura
---

Häkälä teki 1940-luvulla useita opintomatkoja, esimerkiksi Tanskaan vuosina 1947–1949. Hän toimi näyttelijänä Kuopion Yhteisteatterissa 1943–1944 ja Turun Työväen Teatterissa 1944–1945, mitä seurasi rupeama ohjaajana, näyttelijänä ja lavastajana Lappeenrannan Työväen Näyttämöllä 1945–1947. Vuosina 1949–1950 Häkälä toimi Porvoon Näyttämön apulaisjohtajana ja lavastajana.

Häkälä näytteli 1940-luvulla kolmessa Ilmari Unhon ohjaamassa kokoillan elokuvassa: *Miehen kunnia* (1943), *Kartanon naiset* (1944) ja *Kanavan laidalla* (1949). *Miehen kunniassa* Häkälän tehtävä oli avustajatasoa, *Kartanon naisissa* hän näytteli sivuroolin kreivi von Otterina ja *Kanavan laidalla* -elokuvassa hänellä oli sivuosa Niilona. Valentin Vaalan elokuvassa *Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä* (1946) Häkälä näytteli ison sivuosan Niskavuoren Anttina.

Yksityiselämä
-------------

Häkälän vanhemmat olivat kirvesmies Henrik Hjalmar Häkälä ja Hilda Vilhelmiina Einiö. Häkälä avioitui kirjakauppa-apulaisen Anastasia Majurin kanssa huhtikuussa vuonna 1950. Saman vuoden syyskuussa aviopari saapui Tukholmaan Ruotsiin, mutta jo joulukuun lopulla jätti Häkälä vaimonsa ja muutti Eskilstunaan. Aikanaan kohua herättänyttä Häkälän pariskunnan avioerojuttua käsiteltiin laajasti sanomalehdissä niiden syytösten valossa, jotka Anastasia Majuri-Häkälä oli nostanut miestään vastaan syyttäen tätä mm. homoseksualismista. Viiden vuoden oikeuskäsittelyn jälkeen Korkein oikeus hyväksyi Anastasia Majuri-Häkälän kanteen, jolla hän vaati avioliittoaan peruuntumaan, julistaen avioliiton pätemättömäksi ja velvoitti Reino Häkälän maksamaan entiselle vaimolleen useiden satojen tuhansien markkojen korvaukset. Häkälä jäi asumaan Ruotsiin toimien siellä mm. harrastajateatterin johtajana ja tehden näytelmien ohjaustöitä.

Lähteet
-------

* Veistäjä, Verneri: *Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat*. Helsinki: Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton julkaisuja n:o 5, 1950.

### Viitteet

1. 1 2  Teatterin maailma, s. 163
2. ↑  Häkälä, Reino, Sveriges Dödbok (8/2021) 1830–2020, Sveriges Släktforskarförbund, ISBN 978-91-89310-09-4
3. ↑  Reino Häkälä Elonetissä.
4. ↑  Rouva Häkälän syytöksissä perää, arvelee past. Kejne, Helsingin Sanomat, 1953, No 11, sivu 3, julkaistu 13.1.1953
5. ↑  Häkälän juttu suljetuin ovin, Helsingin Sanomat, 1953, No 292, sivu 7, julkaistu 29.10.1953
6. ↑  Häkälän juttu vielä kerran, Helsingin Sanomat, 1956, No 110, sivu 13, julkaistu 16.5.1956
7. ↑  Reino Häkälä teaterledare i Eskilstuna, Borgåbladet, 1956, No 9, sivu 1, julkaistu 21.1.1956


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Antonio Prohías** (17. tammikuuta 1921 Cienfuegos, Kuuba – 24. helmikuuta 1998 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli kuubalaissyntyinen yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi *Mad*-lehdessä julkaistun sanattoman *Spy vs Spy* -sarjakuvan.

Prohías opiskeli San Alejandron taidekoulussa Havannassa ja työskenteli vuosia havannalaisen *El Mundo* -sanomalehden pilapiirtäjänä. Hän sai vuonna 1946 ensimmäisenä Kuuban sanomalehtimiesten liiton pilapiirtäjäpalkinnon, jonka voitti myös toisen kerran 1959. Hän toimi 1950-luvun lopulla Kuuban pilapiirtäjien liiton johtajana ja häntä pidettiin yhtenä ammattikuntansa johtavista edustajista Kuubassa. Fidel Castron tultua valtaan vuoden 1959 alussa Prohías joutui nopeasti uuden hallinnon silmätikuksi, koska hän arvosteli piirroksissaan Castron politiikkaa. Prohías erosi helmikuussa 1959 vapaaehtoisesti työstään *El Mundossa* ja pakeni toukokuussa 1960 Yhdysvaltoihin voidakseen työskennellä taas vapaasti. Hän ei osannut tuolloin lainkaan englantia, mutta sai lahjakkuutensa ansiosta pian töitä *Mad*-lehdestä.

Prohías kehitteli *Madiin* erään aiemman sarjakuvansa pohjalta mustan ja valkoisen vakoojan ikuisesta taistelusta kertoneen *Spy vs Spy* -sarjan, joka ilmestyi sivun mittaisina sanattomina strippeinä. Castron vastaisesta propagandasta syntynyt idea kehittyi epäpoliittiseksi ja harmittomaksi vitsisarjaksi, joka perustui kevyelle mustalle huumorille. Prohías piirsi sarjaa vuosina 1961–1990, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle. Muut *Madin* piirtäjät ovat jatkaneet sarjaa sen jälkeen. Prohías käsikirjoitti vielä joitain strippejä 1990-luvun alkupuolella. Lähes jokaisessa *Madin* numerossa ilmestyneen *Spy vs Spyn* ohella hän piirsi lehteen vuosien varrella muutaman kerran muita yksittäisiä sarjakuvia.

Prohías kuoli keuhkosyöpään 77-vuotiaana Miamissa vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Antonio Prohias (englanniksi) Lambiek Comiclopedia. Viitattu 17.10.2016.
2. 1 2 3 4 5  William Grimes: Antonio Prohias, 77; Drew 'Spy vs. Spy' Cartoon (englanniksi) New York Times 2.3.1998. Viitattu 17.10.2016.
3. ↑  Luettelo Prohíaksen töistä *Mad*-lehdessä (englanniksi) Madcoversite.com. Viitattu 17.10.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jordi Torras Badosa** (eli **Torras**; s. 24. syyskuuta 1980 Sant Vicenç dels Horts) on espanjalainen futsalpelaaja, joka edustaa FC Barcelona Futsalia ja Espanjan futsalmaajoukkuetta. Torrasin pelipaikka on ala tai fixo eli cierre. Torras on osallistunut kolmiin MM-kilpailuihin, joissa hän on voittanut kaksi MM-hopeaa sekä yhden MM-kullan vuodelta 2004. EM-kilpailut Torras on voittanut neljästi putkeen vuosina 2005, 2007, 2010 ja 2012. Vuoden 2012 EM-kisoissa Torras oli kisojen paras maalintekijä ja hänet palkittiin Golden Shoella. Hänellä on myös yksi EM-pronssi vuodelta 2014. Seuratasolla Torras on edustanut vuodesta 2010 lähtien jälleen kasvattajaseuraansa FC Barcelona Futsalia. Ennen hän edusti muun muassa niin ikään espanjalaista Inter Movistaria. Torras on voittanut mm. neljästi Espanjan mestaruuden ja kahdesti UEFA Futsal Cupin.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Paul-Georges Ntep de Madiba** (s. 29. heinäkuuta 1992 Douala, Kamerun) on kamerunilaissyntyinen ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ligue 1:ssä pelaavaa Stade Rennaisia. Oikeajalkainen Ntep on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän kuuluu myös Ranskan jalkapallomaajoukkueeseen.

Seurajoukkueura
---------------

Ntep aloitti ammattilaisuransa Ligue 1:n AJ Auxerressa. Seura putosi kaudeksi 2012–2013 Ligue 2:teen ja Ntep teki seuran paidassa liigadebyyttinsä elokuussa 2012 CS Sedan Ardennesia vastaan. Kaudella 2010–2011 hän oli pelannut yhden ottelun Mestareiden liigan lohkovaiheessa. Avausmaali Auxerren paidassa syntyi EA Guingampia vastaan syyskuussa 2012. Ntep pelasi Auxerren paidassa Ligue 2:ssa yhteensä 51 ottelua onnistuen 16 kertaa maalinteossa.

Tammikuussa 2014 Ntep siirtyi Ligue 1:n Stade Rennaisiin, jonka paidassa hän teki pääsarjadebyyttinsä helmikuussa 2014 Olympique Lyonnaisia vastaan ja avausmaalinsa vielä samassa kuussa FC Nantesia vastaan. Kauden 2013–2014 aikana Ntep teki kymmenessä pelaamassaan Ligue 1 -ottelussa viisi maalia. Kaudella 2014–2015 Ntep onnistui tekemään 35 pelaamassaan ottelussa yhdeksän maalia.

Maajoukkueura
-------------

Ntep on edustanut monia Ranskan nuorten maajoukkueita. Vuodet 2013–2014 hän pelasi alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa, jossa otteluita kertyi 15 ja maaleja yhdeksän. Aikuisten maajoukkuetasolla Ntep olisi voinut edustaa Ranskan sijasta myös synnyinmaataan Kamerunia. Hän debytoi kuitenkin Ranskan maajoukkueessa kesäkuussa 2015 ystävyysottelussa Belgiaa vastaan.

Muuta
-----

Ntep muutti kahdeksanvuotiaana synnyinmaastaan Kamerunista Ranskaan, jossa hän asui tätinsä kanssa. Ranskassa Ntep aloitti myös jalkapallon pelaamisen.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Pöytäjääkiekon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Tšekin Liberecissä vuonna 2017.
**Pöytäjääkiekon maailmanmestaruuskilpailut** järjestetään joka toinen vuosi. Eniten avoimen sarjan mestaruuksia on ruotsalaisella Hans Östermanilla (3).

Vuoden 2009 kilpailut
---------------------

Vuoden 2019 MM-kilpailuiden voittaja Maksim Borisov.
Vuoden 2009 pöytäjääkiekon MM-kisoissa Unkarissa kilpaili edustajia 16 maasta. Kisoissa Suomi saavutti sekä avoimen että juniorien sarjan maailmanmestaruuden.

Vuoden 2011 kilpailut
---------------------

Vuoden 2011 MM-kilpailut järjestettiin Suomessa kesäkuussa, jossa Roni Nuttusen (2007–2011) valtakausi päättyi finaalitappioon venäläiselle Oleg Dmitritšenkolle. Avoimen joukkuemestaruus meni Venäjälle, kun he päihittivät Suomen finaalissa ylivoimaisesti. Juniorien maailmanmestaruus puolestaan meni kolmoisvoiton ottaneelle Venäjälle, kun ykkös- ja kakkossijan valtasivat "Pietarin paholaiset" järjestyksessään Maksim Borisov ja Oleg Dmitritšenko. Kolmanneksi sijoittui Pavel Gorodnitski. Paras suomalainen oli Teemu Koskela (5.), joka putosi niukasti puolivälierissä tšekkiläiselle Patrik Petrille. Muut suomalaispelaajat olivat Petrus Miettinen (6.), Antti Vuononsola (11.) ja Jan Pelkonen (12.). Juniorien joukkuekisassa Suomi otti hopeaa, kun hävisi finaalissa Venäjälle. Naisten sarjassa Maria Jalbatševa Venäjältä voitti, virolainen Maria Saveljeva oli toinen ja Minerva Martiskainen Suomesta otti pronssia. Muut suomalaiset naisten sarjassa pelanneet olivat Maria Leivo (6.), Netta Jousi (10.) ja Anu Lehtinen (16.) Naisten joukkuekisassa Suomi otti kultaa voittaen Venäjän. Veteraanien sarjassa Janne Kokko hävisi niin ikään venäläiselle Dmitri Petroville. Muut suomalaiset veteraanisarjassa pelanneet olivat Jari Sahlgren (5.), Petteri Sevon (8.) ja Jari Eskelinen (21.). Veteraanien joukkuekisassa Suomi oli kolmas, kun Venäjä valloitti kullan Ruotsin ollessa hopealla.

Luettelo pöytäjääkiekon maailmanmestareista
-------------------------------------------

*lähde*

|  |  |
| --- | --- |
| Avoin sarja* 1989 Ruotsi Mikael Kratz
* 1992 Ruotsi Jacob Lindahl
* 1993 Ruotsi Anders Ekestubbe
* 1995 Ruotsi Jacob Lindahl
* 1997 Ruotsi Hans Österman
* 1999 Ruotsi Stefan Edwall
* 2001 Ruotsi Hans Österman
* 2003 Ruotsi Daniel Wallén
* 2005 Ruotsi Hans Österman
* 2007 Suomi Roni Nuttunen
* 2009 Suomi Roni Nuttunen
* 2011 Venäjä Oleg Dmitritšenko
* 2013 Latvia Atis Silis
* 2015 Venäjä Maksim Borisov
* 2017 Latvia Edgars Caics
* 2019 Venäjä Maksim Borisov
* 2021 Venäjä Janis Galuzo
 | Naisten sarja* 1992 Ranska Nathalie Biais
* 1993 Ruotsi Sissie Wikström
* 1995 Ruotsi Chatrin Johansson
* 1997 Ruotsi Sissie Wikström
* 1999 Suomi Tarja Lindberg
* 2001 Suomi Pia Pulliainen
* 2003 Suomi Pia Pulliainen
* 2005 Suomi Pia Pulliainen
* 2007 Venäjä Aleksija Belavina
* 2009 Venäjä Maria Jalbatševa
* 2011 Venäjä Maria Jalbatševa
* 2013 Venäjä Maria Miloradova
* 2015 Venäjä Viktoria Gorodnitskaja
* 2017 Venäjä Irina Vorobjeva
* 2019 Viro Maria Saveljeva
* 2021 Viro Maria Saveljeva
 |

Lähteet
-------

1. ↑  Championships Archive ITHF. Viitattu 2.4.2020. (englanniksi)
Paul-Werner Scheele
**Paul-Werner Scheele** (6. huhtikuuta 1928 – 10. toukokuuta 2019) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Paderbornin arkkihiippakuntaan Lorenz Jäger 29. maaliskuuta 1952. Hänet nimitettiin sen vihkipiispaksi ja Druasin titulaaripiispaksi 20. tammikuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Johannes Joachim Degenhardt, jota avustivat Paul Heinrich Nordhues ja Friedrich Maria Rintelen.

Scheele sai 31. elokuuta 1979 nimityksen Würzburgin hiippakunnan piispaksi, joksi hänet asetettiin 21. lokakuuta. Hän jäi eläkkeelle 14. heinäkuuta 2003.

Lähteet
-------

1. ↑  Würzburger Altbischof Paul-Werner Scheele gestorben (saksaksi)
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop Paul-Werner Scheele


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Reppurin laulu** on Oskar Merikannon säveltämä ja Larin-Kyöstin sanoittama karjalankielinen laulu vuonna 1900 kantaesitetystä näytelmästä *Juhannustulilla*. Laulu tunnetaan parhaiten kertosäkeen alkusanoista "Karjalan maill kuldakägözet kukkuu". Näytelmässä laulun esittää reppuri eli kiertävä kaupustelija Miihala. Laulu esitetään perinteisesti kanteleen säestyksellä.

Laulusta on olemassa ainakin kaksi hieman erilaista sanoitusta. Alkuperäisen version alkusanat ovat "Luadogan meren randamill mie kazvoin kaugobriha", ja kertosäe alkaa "Karjalan maill kuldakägözet kukkuu, kirikön ristat kiildelöö". Tämän version ovat levyttäneet muiden muassa Ture Ara, Vesa-Matti Loiri ja Matti Lehtinen. Myöhempi muunnelma sanoituksesta alkaa "Luadogan meren randamil mie ylenin briha nuori" ja kertosäkeessä lauletaan "Karjalan maill kuldakägözet kukkuu, monaster yözez loistuaa". Näillä sanoilla laulun ovat levyttäneet ainakin Matti Salminen, Jaakko Ryhänen ja Ismo Alanko. On muitakin versioita, joissa sanoja on ilmeisesti yritetty muuttaa suomenkielisten helpommin ymmärrettäviksi, esim. "monaster yöhön loistuaa". Eräiden muunnelmien tekijä on kirjailija, opettaja ja karjalaisen kansanperinteen kerääjä Iivo Härkönen.

Lähteet
-------

1. 1 2  "Reppurin laulu", *Suuri toivelaulukirja 2*, s. 16. Toim. Aapeli Vuoristo, 18. painos, 1. painos 1977. F-kustannus, 2005. ISBN 952-461-082-5.
2. ↑  Milta ajalta Reppurin laulun eri versiot ovat? Kuka on levyttänyt ne? *Kysy.fi-palvelu*.  9.01.2014. Helsingin kaupunginkirjasto.  Arkistoitu 10.11.2018. Viitattu 1.6.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Larin-Kyösti, Juhannustulilla, näytelmä, jossa Reppurin laulun sanat (gutenberg.org)
**Pöyrisjärvi** eli pohjoissaameksi *Bievrrašjávri*  on Lapissa Enontekiöllä Norjan rajan läheisyydessä sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järvi sijaitsee 1,7 kilometriä Norjan rajasta. Se voidaan jakaa neljään järvenselkään. Pohjoisessa on Isoselkä ja etelässä Naapanselkä, jonka itäpuolella jää Isosaaren taakse Porokotaselkä ja sen eteläpuolella jää Kotasaaren taakse Oivuksenselkä. Järven pinta-ala on 1 500 hehtaaria eli 15 km². Se on 6,6 kilometriä pitkä ja 4,3 kilometriä leveä. Järven vedenpinnan korkeus on 418,1 metriä mpy.

Saaria on 12. Niistä kaksi suurinta ovat 700 metriä pitkä ja 550 metriä leveä Isosaari ja 350 metriä pitkä Kotasaari. Muita pienempiä saaria ovat Säksärinsaaret, Riehtisaari, Ahvenlahdensaari, Ruumissaari, Luukatinsaari ja Keinolahdensaari.

Järven rantaviivan pituus on 39 kilometriä. Rannat ovat pääasiassa tunturikoivikkoa, paljakkaa tai avosuota. Järvi on autio lukuun ottamatta neljää vapaa-ajan asuntoa. Yksi niistä sijaitsee Isosaaressa, mutta loput ovat järven kaakkoisrannalla. Etelärannalla on autio- ja varaustupia. Niille kaikille johtaa Näkkälästä tie. Norjan rajalle on matkaa 1,7 kilometriä.

Vesistösuhteet
--------------

Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Ylä-Ounasjoen valuma-alueella (65.6) Vuontisjoen valuma-alueessa (65.66), johon Pöyrisjärven alue (65.663) kuuluu.

Valuma-alue saa lähes kaiken vetensä Pöyrisjärven lähialueelta, mutta pieni osa tulee etelästä järveen laskevasta Seigajoesta, joka on Kenttälompoloiden valuma-alueen (65.665) laskujoki. Järven laskujoki on Pyörisjoki (pohjoissaameksi *Bievrrašjohka*), joka laskee etelään 40 kilometrin päässä olevaan Vuontisjärveen. Vuontisjärvi laskee eteenpäin Vuontisjokena, joka yhtyy muutaman kilometrin jälkeen Ounasjokeen.

Pöyrisjärven alueella on 86 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Jierstijärvi (104 ha) ja Naapajärvi (36 ha), jotka laskevat Pöyrisjärveen Jierstijokea myöten, Maaterjärvi (90 ha) ja Maaterlommol (29 ha), jotka laskevat Maaterjokea myöten, Hauki-Termisjärvi (37 ha), Termisjärvi (19 ha) ja Termislommol (11 ha), jotka laskevat Termisjokea myöten, ja Buolžžajávri (10 ha) ja Rossinjärvi (80 ha), joita erottaa Pöyrisjärvestä kapea kannas.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Pöyrisjärvi, Enontekiö (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 17.10.2019.
2. 1 2 3 4 5 6  Ympäristö- ja paikkatietopalvelu Syke (edellyttää rekisteröitymisen) Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 29.5.2017.
3. ↑  Pöyrisjärvi, Enontekiö (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 17.10.2019.
4. 1 2 3  Pöyrisjärvi (65.663.1.001) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 29.5.2017.