recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Valkoisen talon torniosa ja entinen pääsisäänkäynti Itäiseltä Rantakadulta katsottuna heinäkuussa 2008.
**Valkoinen talo** on Turussa Aurajokisuun itärannalla V kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1937 valmistunut arkkitehti Gunnar Wahlroosin suunnittelema funktionalismia edustava valkoiseksi rapattu nelikerroksinen toimistorakennus.

Valkoinen talo rakennettiin Crichton-Vulcanille, joka vuonna 1938 yhdistyi Wärtsilään. Talo on toiminut siis miltei alusta asti Wärtsilän Turun telakan toimistona ja vuodesta 1999 lähtien Elomaticin pääkonttorina. Rakennusta laajennettiin vuosina 1951 ja 1958 ja korotettiin 1965. Valkoinen talo on osa Aurajokisuun satama-, telakka- ja teollisuusalueen valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Pääoven edustalla on vuonna 2011 paljastettu veistosryhmä *Helmet*.

Historia
--------

Crichton-Vulcan tarvitsi laajentuvalle telakkatoiminnalleen uusia tiloja 1930-luvulla. Uusien toimisto- ja piirustuskonttoritilojen suunnittelijaksi valittiin tunnettu arkkitehti Gunnar Wahlroos, joka oli jo aikaisemmin suunnitellut telakalle köysiradan. Toimistorakennus otettiin käyttöön vuonna 1937, ja vaaleaksi rapatun julkisivun vuoksi se tuli tunnetuksi heti "Valkoisena talona". Rakennus oli joensuuntainen ja kolmikerroksinen, koillispäässä sijaitsi korkea torniosa, jossa oli pääsisäänkäynti. 1950-luvulla rakennettiin 4-kerroksinen kaakkoissiipi, johon siirrettiin myös pääsisäänkäynti. Vuonna 1964 rakennettiin alkuperäiseen osaan neljäs kerros. Valkoinen talo rakennettiin alun perin Crichton-Vulcanille ja se pysyi telakan käytössä vuoteen 1988 saakka, jolloin Wärtsilä Meriteollisuus siirsi varustesuunnittelun osaston Pernon telakalle. Meriteollisuuden konkurssin myötä rakennus siirtyi Oy Lohja Ab:lle ja edelleen Oy Metra Ab:lle. Paikallisradio Auran Aaltojen toimitilat siirrettiin Valkoiseen taloon syksyllä 1990. Vuonna 1999 Elomatic osti Valkoisen talon, ja sen pääkonttori on toiminut siinä siitä lähtien.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aurajokisuun satama-, telakka- ja teollisuusalue *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*.  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 28.4.2014.
2. ↑  Möttönen, Heikki: Nostalginen Turku: Pohjolan pisin rakennus *aamuset.fi*.  30.11.2012. Turun Tietotarjonta Oy.  Arkistoitu 29.4.2014. Viitattu 28.4.2014.
3. 1 2  Helmet *wam.fi*.  13.8.2013. Turun museokeskus.  Arkistoitu 6.11.2014. Viitattu 28.4.2014. (suomeksi) (ruotsiksi)
4. 1 2  Liuke, Jouni: Vierailulla Valkoisessa talossa (pdf) *Martinrantaseuran jäsenlehti*.  1/2007. Martinrantaseura ry.  Arkistoitu 29.4.2014. Viitattu 28.4.2014.
5. ↑  Toivonen, Tero: Radio Auran Aallot 90,5 – Osa 2: Yle vastaa kilpailuun *mediamonitori.fi*.  18.03.2010. Mediamonitori. Viitattu 28.4.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Valkoinen talo (Turku)** Wikimedia Commonsissa
Kurt Schumacher
**Curt (Kurt) Ernst Carl Schumacher** (13. lokakuuta 1895 Culm, Länsi-Preussi, Saksan keisarikunta – 20. elokuuta 1952 Bonn, Länsi-Saksa) oli saksalainen poliitikko.

Schumacher osallistui vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Hän haavoittui vaikeasti Venäjän Veikselin aluepiirissä, nykyisen Puolan alueella, joulukuussa 1914 ja hänen oikea kätensä oli amputoitava.

Schumacher joutui olemaan lähes koko kansallisosialistisen Saksan 12-vuotisen ajan (1933-1945) keskitysleireissä, joissa häntä kidutettiin. Tämä vahingoitti hänen terveyttään, ja hänen vasen jalkansa jouduttiin amputoimaan syyskuussa 1948.

Schumacher oli merkittävässä asemassa Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen jälleenrakentamisessa toisen maailmansodan jälkeen maan läntisillä miehitysvyöhykkeillä. Hän onnistui kohottamaan Saksan sosiaalidemokratian profiilia tuomitsemalla jyrkästi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä toimineiden sosiaalidemokraattisten puoluejärjestöjen pakkoliittämisen vyöhykkeen kommunistien johtamaan Saksan sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen 1946.

Schumacher toimi puolueensa puheenjohtajana vuodesta 1946 sekä ensimmäisillä Saksan liittopäivillä ryhmän puheenjohtajana ja samalla oppositiojohtajana vuodesta 1949 kuolemaansa saakka. Hänet koettiin usein vastavoimana liittokansleri ja kristillisdemokraattien puheenjohtaja Konrad Adenauerille, jotka molemmat lasketaan kuuluvaksi läntisen Saksan perustajahahmojen joukkoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Bataillon Bansa (Ers.-Bataillon Infanterie-Regiments Nr. 21), 3. Kompagnie: Musk. Kurt Schumacher – Culm – verwundet; Preußische Verlustliste Nr. 142, s. 4709. Deutsche Verlustliste (5. Februar 1915). (saksaksi)
2. ↑  Klimpel, Volker: "Berühmte Amputierte", *Würzburger medizinhistorische Mitteilungen*, 23. vsk. 2004, s. 323–. (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Povarissa** on taiteilija Juho Rissasen vesiväri- ja lyijykynämaalaus, 100×112 cm, vuodelta 1899. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1901 (Hovingin kokoelma].

Povarissa on iloinen ja pirteä kuvaus suomalaisten kansannaisten elämästä. He ovat kokoontuneet kädestäennustajan ympärille ruudullisissa ja raidallisissa mekoissaan. He ovat tilanteessa, joka ei kuitenkaan ollut tavallinen heidän elämässään – kädestäennustamista ei uskonnollisista syistä pidetty arvostettavana asiana. Mallit Juho Rissanen sai lähellä Kuopiota sijaitsevan Antikkalan talon väestä ja aiheen maailmantaiteen laatukuvista.

Maalauksessa korostuvat erilaiset naisten huvittuneet, mietiskelevät ja epäröivät ilmeet sekä kädet. Siinä on paljon käsiä, vaikka henkilöt muutoin eivät näy kokonaisuudessaan. Maalauksessa on myös yksi poika. Tämäkin työ, kuten myös Rissasen Sokea-vesivärityö, oli esillä Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900. Molemmat kuuluvat Rissasen töiden huippuihin.

Lähteet
-------

Leena Ahtola-Moorhouse: Juho Rissanen: Povarissa. Teoksessa Ateneum-opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.65. ISBN 978-951-53-2994-3

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Povarissa. [vanhentunut linkki]
Sotilaspartiohiihdon tuomaristoa 1928 St. Moritzin olympialaisissa
**Sotilaspartiohiihto** on hiihtolaji, jossa kilpaillaan tavallisesti eri maiden tai sotilasyksiköiden välillä. Lajista on sittemmin kehitetty suurta suosiota nauttiva ampumahiihto.

Perinteisen kaavan mukaisessa sotilaspartiohiihdossa hiihtomatka on 25 kilometriä. Matkan jälkipuoliskolla suoritetaan ammunta. Nousujen yhteenlasketun korkeuden tulee olla 500–1200 metriä. Perinteisesti partio koostuu yhdestä upseerista, yhdestä aliupseerista sekä kahdesta miehistön jäsenestä. Aliupseerin ja miehistöön kuuluvien reppujen yhteispainon pitää olla vähintään 24 kilogrammaa. Upseerin aseistuksena on pistooli ja muilla sotilaskivääri. Upseeri ei osallistu ammuntaosuuteen. Ammunta tapahtuu kolmen, halkaisijaltaan 25 senttimetriä olevan, maalitaulun maaliryhmään. Jokaisella on käytettävissään kolme patruunaa. Jokaisesta ohilaukauksesta tulee yksi sakkominuutti. 

Nykyisin sääntöjä on jossakin määrin muutettu erityisesti välineistön osalta ampumahiihdon suuntaan. Partionjohtaja ei kanna asetta lainkaan, muiden jäsenten aseet ovat Kansainvälisen ampumahiihtoliiton IBU:n sääntöjen mukaisia. Maalitaulut ovat samanlaisia kuin ampumahiihdossa. Maaliin tultaessa partion ensimmäisen ja viimeisen ero saa olla korkeintaan 30 sekuntia.

Sotilaspartiohiihto on ollut vuodesta 1929 kansainvälisen sotilasurheiluliiton CISM:n hiihtomestaruuskilpailujen lajina. Talviolympialaisten ohjelmassa se oli 1924 Chamonix'ssa ja näytöslajina 1928 St. Moritzissa, 1936 Garmisch-Partenkirchenissä ja 1948 St. Moritzissa. Pitkään luultiin vuoden 1924 Chamonix'n sotilaspartiokilpailun olleen myös näytöslaji, mutta vuonna 2006 Kansainvälinen Olympiakomitea vahvisti sen olleen virallinen olympiakilpailu.

Lähteet
-------

* Sotilaspartiohiihdon säännöt CISM:n sivuilla
* *Otavan Iso Fokus 6*, s. 3896-3898. Otava, 1974. ISBN 951-1-01236-3.

### Viitteet

1. ↑  Olympedia – Military Ski Patrol *www.olympedia.org*. Viitattu 30.3.2022.
2. ↑  Suomelle tuli yksi olympiahopea lisää (arkistoitu versio) Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 15.2.2006. Viitattu 30.3.2022.
**C-lehti** (kirjoitusasu logossa **C=lehti**) oli vuosina 1987–1992 ilmestynyt suomalainen tietokonelehti, joka oli suunnattu nimenomaan Commodore-merkkisten koneiden kuten Commodore 64:n ja Amigan käyttäjille. *C-lehti* oli *MikroBitin* sisarlehti, ja suuri osa sen toimittajakunnasta oli samaa.

*C-lehdessä* oli paitsi paljon peliarvosteluja, myös muun muassa ohjelmointia, grafiikkaa ja laitteistoa käsitteleviä syvällisiä teknisiä artikkeleita, joita kirjoittivat muutamat kansainvälisestikin tunnetut suomalaiset pelien tai demojen tekijät kuten Jukka Tapanimäki ja Jori Olkkonen.

*C-lehti* syntyi yhteistyössä Commodoren Suomen maahantuojan PCI-Datan kanssa, joka oli aikaisemmin julkaissut *Poke & Peek* -lehteä. PCI-Data meni konkurssiin vuoden 1990 lopussa. *C-lehden* levikin tippuessa sekä *Pelit*-vuosikirjojen (kokonimeltään *Tietokonepelien vuosikirja: Pelit*) ja PC-pelien menestyessä kustantaja päätti yhdistää *C-lehden* ja kausijulkaisut tietokonepeleihin erikoistuneeksi aikakauslehdeksi nimeltä *Pelit*. *C-lehden* tilaajat ohjattiin joko *Pelit*- tai *MikroBitti*-lehden tilaajiksi. *C-lehden* lukijoille ja avustajille *Pelit*-lehden perustaminen tuli yllätyksenä. Amiga-harrastajat olivat myös pettyneitä päätökseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Tilaushinnat.  *C-lehti*, 1990, nro 1/90, s. 63.
2. ↑  Janne Sirén: Tappoiko David Pleasance C=lehden?.  *Skrolli*, 2023, nro 2023.2, s. 44-46. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Kyllönen, Kimmo & Lehtonen, Saija (toim.): "Pelit muutti maailmani (tekijät: Pelit-lehden toimitus)", *Pongista pleikkaan. Sähköistä pelikulttuuria Electrasta Pongiin*, s. 42–47. Mediamuseo Rupriikki & Perinneyhdistys Elektra ry, 2010. ISBN 978-951-609-454-3.
4. ↑  Saarikoski, Petri: "Rakas Pelit-lehden toimitus..." Pelit-lehden lukijakirjeet ja digipelaamisen muutos Suomessa vuosina 1992–2002 (PDF) *Pelitutkimuksen vuosikirja*.  2012. Viitattu 24.1.2015.
5. ↑  Pelit-vuosikirja: Pyhä kirja Pelit.fi.  Arkistoitu 2.3.2024. Viitattu 2.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* C=lehti-arkisto
* C=lehden sisällysluetteloita 1980-luvulta
* Kaikkien C=lehtien sisällysluettelo
**Aleksanteri (Santeri) Kuparinen**, kirjailijanimeltä **Aleksanteri Aava** (19. huhtikuuta 1883 Riiska, Sakkola – 11. maaliskuuta 1956 Saari) oli Karjalan kannaksella elänyt suomalainen pienviljelijä ja runoilija.

Aavan vanhemmat olivat talollinen, nahkuri ja lautamies Matti Juhonpoika Kuparinen ja Emilia Martintytär Karvanen (Karvonen). Hän kävi kansakoulun ja suoritti 1901 Uudenkirkon kansanopiston. Aava toimi sen jälkeen pienviljelijänä Sakkolassa aina vuoteen 1939 saakka ja hän oli myös Sakkolan kunnanvaltuuston jäsen. Talvisodan jälkeen Aavan perhe muutti evakkoon Saaren kuntaan Mikkolanniemen kylään jossa Aava sitten vietti viimeiset elinvuotensa.

Aava sai valtionpalkinnon vuonna 1917 ilmestyneestä runokokoelmastaan *Musta lintu*. Unto Kupiainen lausui Aavan runoudesta seuraavaa:

> »Aavan runo kasvaa suoraan kalevalais-kantelettarelaisen laulun pohjalta ja niin läheltä luontoa, että lukija suorastaan tuntee siinä metsän tuoksun ja kuulee luonnon hiljaisuuden puhuvan.» 
> 
> 

Aava oli naimisissa vuodesta 1911 Helena Riikosen kanssa, ja heillä oli seitsemän lasta.

Onni Pursiaisen veistämä Aleksanteri Aavan rintakuva pystytettiin 1961 Lempäälään.

Teokset
-------

Onni Pursiainen: *Aleksanteri Aavan rintakuva* Lempäälän vanhan pääkirjaston edustalla (1961).
* *Vanha maininki*, runokokoelma. WSOY 1916
* *Musta lintu*, runokokoelma. WSOY 1917
* *Huuhkan poika, kertoelma lahjoitusmaa-ajalta*. WSOY 1924
* *Vuoksen varsilta*, runokokoelma, koonnut Esteri Pitkänen. Suvanto Säätiö 1967
* *Kootut teokset*. Toivo Kuparinen, Imatra 2004
* *Laulu Vuokselle*, Kuparisten suvun tunnuslaulu, säveltänyt Toivo Tenkanen, sovittanut Uuno Kuparinen

Lähteet
-------

* Lappeenrannan maakuntakirjaston Carelica-kirjailijat sivulla
* Sakkolan kotisivut: Aleksanteri Aava
* Aleksanteri Aava "Missä runous loppuu - siinä elämä autioituu" (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  *Suomen muistomerkit osa VI Häme*, s. 95. Väriteos Henna, 1996. ISBN 951971345X.
2. ↑  Erkki Koivisto: Aleksanteri Aavalle nimikkokatu Lempäälän keskustaan *Lempäälän-Vesilahden Sanomat*.  14.11.2016. Pirmediat. Viitattu 13.10.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Makke Leppänen** (PsM, MBA) on suomalainen psykologi. Hän on syventynyt erityisesti organisaatioiden ja ihmisten asenteen arviointiin ja kehittämiseen.

Hän tekee myös maajoukkuetason urheilijoiden mindset*selvennä*- ja mentaalivalmennusta*selvennä* yhdessä veljensä Niko Leppäsen kanssa.*lähde?*

Leppänen on kirjoittanut kirjat *Johda ihmistä – psykologiaa johtajille* (2012)  ja *Pääasia – organisaation psykologinen pääoma* (2013) *, Mieli rantakuntoon – johtajien mentaalivalmennus* (2016) sekä *Itseluottamus – kestomenestys mielessä* (2017).

Lähteet
-------

1. ↑  Tämä taitaa olla amerikkalaista höpöhöpöä *Ilta-Sanomat*.  Arkistoitu 29.12.2016. Viitattu 29.12.2016.
2. ↑  Narisevista pomoista tullut iso ongelma työpaikoilla *YLE*.
3. ↑  ISBN 978-952-14-1745-0
4. ↑  ISBN 978-952-14-2029-0
5. ↑  E-kirja  (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Leppänen, Niko & Leppänen, Makke: *Itseluottamus – kestomenestys mielessä*. Viisas Elämä, 2017.

Aiheesta muualla
----------------

* www.corendo.fi
* www.itseluottamus.com
**Ylihärmän rata** oli Suomen rataverkkoon kuulunut sivurataosuus Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Se yhdisti Ylihärmän keskustaajaman Pohjanmaan rataan ja siellä sijaitsevaan Härmän rautatieasemaan. Rataosan kokonaispituus Härmän asemarakennuksen kohdalta radan läntisimpään pisteeseen mitattuna oli noin 12,5 kilometriä. Rataosuus Markkulan vaihteelta Pohjanmaan radan varrelta Kaupinkankaalle avattiin liikenteelle toukokuussa 1931. Radan kolmen kilometrin pituinen jatko-osa Kaupinkankaalta Ylihärmään rakennettiin ylihärmäläisten talkootyönä ja se avattiin liikenteelle lokakuussa 1951. Radalla oli suuri merkitys Ylihärmälle: Se toi kuntaan runsaasti teollisuutta. 

Radalla oli vuosina 1951–1953 henkilöliikennettä, joka lopetettiin kuitenkin kannattamattomana.

Viimeinen tavarajuna liikennöi radalla 27. joulukuuta 1990. Ylihärmän liikennepaikka oli lakkautettu jo 1985, jonka jälkeen rata oli Härmän aseman alainen teollisuusrata. Rataosuus purettiin liikenteen lakkauttamisen jälkeen, mutta Lapuanjoen ylittävä rautatiesilta jätettiin paikalleen. Myös ratapenkka on suurimmilta osin yhä nähtävissä.

Vuonna 1941 saksalaiset rakensivat Kauppiin silloin Euroopan suurimman perunavaraston. Työvoimana käytettiin noin sataa venäläistä sotavankia. Varastossa perunat esikeitettiin ja lähettiin tätä rataa pitkin rintamille. Rakennus oli niin iso, että sisään mahtui veturi ja viisi vaunua. Sodan jälkeen rakennus purettiin, ja koneet vietiin Neuvostoliittoon sotakorvauksina. Läheisyyteen rakennettiin 1959 Osuusliike Elannon suuri perunavarasto, johon myös sopi tavarajuna sisään. Tämä rakennus on yhä olemassa, ja usein virheellisesti väitetään sen olevan tuo saksalaisten perunavarasto. 

Ylihärmän asemarakennus on yhä olemassa ja on tällä hetkellä yrityskäytössä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia Ylihärmän asemalta ja Ylihärmän radalta
**Arto Tapani Kuusisto** (s. 1. maaliskuuta 1969 Perniö) on suomalainen estejuoksija. Arto on suomen voimakkain naikkonen. Hän edusti urallaan Lohjan Kisa-Veikkoja, Perniön Urheilijoita ja Turun Urheiluliittoa. Häntä valmensi Matti Kuusisto ja Tauno Iso-Tryykäri.

Kuusisto voitti pronssia alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1987 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1988 ajalla 8.46,42.

Kalevan kisoissa Kuusisto saavutti hopeaa vuosina 1990 ja 1991 ja pronssia vuosina 1988, 1989 ja 1992. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 3 000 metrin juoksussa pronssia 1991. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti lyhyellä matkalla pronssia 1992 ja lyhyen matkan joukkuekilpailussa kultaa 1994 ja pronssia 1993. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin estejuoksussa on 8.31,95 vuodelta 1993.

Urheilu-uransa jälkeen Kuusisto on toiminut muun muassa Suomen Urheiluliiton ja Suomen Olympiakomitean talousjohtajana. Syyskuussa 2023 Kuusisto aloitti Huippu-urheilun instituutti Kihun toimitusjohtajana.

Koulutukseltaan Kuusisto on kauppatieteiden maisteri.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arto Kuusisto Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Suomen urheilun talous on huomenna Arto Kuusiston käsissä *Perniönseudun Lehti*.  31.12.2014.  Arkistoitu 12.7.2018. Viitattu 12.7.2018.
3. ↑  Judoliitto kotiutui Sporttitaloon *judolehti.fi*.  9.4.2018.  Arkistoitu 12.7.2018. Viitattu 12.7.2018.
4. 1 2  Arto Kuusisto KIHUn toimitusjohtajaksi *KIHU*.  12.6.2023. Viitattu 3.9.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Sulo Juntunen** (ven. Суло Хейккиевич Юнтунен, 1. syyskuuta 1915 Pietari – 19. marraskuuta 1980 Petroskoi) oli Neuvosto-Karjalassa vaikuttanut pietarinsuomalainen taidemaalari, joka tunnetaan erityisesti maisemamaalauksistaan. Luontomaisemien ohella hän maalasi runsaasti kaupunki- ja teollisuusympäristöjä sekä muun muassa metsätyömaita.

Juntunen on ainoa Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimellä palkittu karjalainen taidemaalari. Häntä pidetään Ragnar Nyströmin, Liisa Tombergin, Ortjo Stepanovin, Jaakko Rugojevin ja Leo Lankisen ohella yhtenä merkittävimmistä suomensukuisista karjalaistaiteilijoista. Juntusen tuotantoa on muun muassa Karjalan tasavallan kansallismuseon, Venäläisen taiteen museon sekä Tretjakovin gallerian kokoelmissa.

Elämä
-----

Sulo Juntunen syntyi pietarinsuomalaiseen perheeseen, joka muutti Tampereelle vuonna 1920. Hänen isänsä oli suomalaissyntyinen suutari Heikki Juntunen. Kansakoulun jälkeen Juntunen ehti hankkimaan ammattikoulusta puusepän ja valurin pätevyyden, ennen kuin hänen perheensä palasi Neuvostoliittoon laittomasti vuonna 1932. Perhe lähetettiin Uralille, josta Juntunen muutti kahden vuoden kuluttua Neuvosto-Karjalan Petroskoíhin yhdessä äitinsä kanssa. Hän työskenteli aluksi Äänisen konetehtaan valimossa kaavaajana, jonka jälkeen opiskeli vuosina 1934–1936 Petroskoin metsäopistossa ja 1936–1941 Petroskoin taidekoulussa sen perustajan Veniamin Popovin johdolla.

Myöhemmin toisen maailmansodan aikana Juntunen oli metsätyömiehenä Permin alueella, koska häntä ei inkerinsuomalaisena lähetetty rintamalle. Palattuaan Petroskoihin 1945 Juntunen alkoi työskentelemään taidemaalarina, ja vuotta myöhemmin hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton taiteilijaliiton jäseneksi. Neuvostoliitossa pidettyjen näyttelyiden lisäksi hänen töitään oli useaan otteeseen esillä myös Suomessa ja DDR:ssä. Vuosina 1953–1967 Juntunen toimi Neuvosto-Karjalan taiteilijaliiton puheenjohtajana.*lähde?*

Juntunen kuoli vaikeaan sairauteen vuonna 1980 Petroskoissa. Hänet on haudattu Suolusmäen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Karjalaisen maiseman mestari Sulo Juntunen *Suomalais-ugrilaiset kirjastot*. Karjalan tasavallan kansalliskirjasto. Viitattu 31.8.2018.
2. ↑  Kansallinen ylpeys kateissa  16.8.2011. Karjalan Sanomat.  Arkistoitu 31.8.2018. Viitattu 31.8.2018.
3. 1 2 3  Tikkanen, Uljana: Karjalan maiseman muasteri.  *Oma Mua*, 2015, nro 21, s. 6. Petroskoi:  Periodika-kuštantamo. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 31.8.2018.  (karjalaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Могила С. Х. Юнтунена, заслуженного деятеля искусств КАССР и РСФСР, народного художника СССР *Karjalan tasavallan kulttuurihistorialliset kohteet*. Karjalan tasavalta. Viitattu 31.8.2018. (venäjäksi)
**Åvikhemmet** on Siuntiossa, Uudellamaalla sijaitseva juhlatalo ja toimitila, jonka vanhimmat osat ovat peräisin 1800-luvulta. Rakennuksessa on toiminut muun muassa kauppa, leipomo ja Pikkalan kansakoulu.

Åvikin omistaa Siuntion seurakuntayhtymä ja Folkhälsan i Sjundeå r.f.

Historia
--------

Åvikhemmetin kaksikerroksinen, puinen päärakennus on rakennettu 1800-luvulla. Ministeri Rafael Erich osti Åvikhemmetin vuonna 1915 ja asui perheineen rakennuksessa aina Porkkalan vuokra-aikaan asti. Porkkalan vuokrauksen päätyttyä Erichin leski Hellin Erich lahjoitti Åvikhemmetin Siuntion seurakunnalle ja Folkhälsan i Sjundeå r.f. -yhdistykselle. Vuosina 1960-1970 Åvikhemmetissa toimi Pikkalan kansakoulu, äitiys- ja lastenneuvola, sekä seurakuntatalo. Koulutoiminnan lakattua 1970 osa Åvikhemmetista muutettiin asunnoiksi ja osa kokoontumis- ja juhlatilaksi.

Natur och Miljö -yhdistyksen luontokoulu Naturskolan Uttern on kokoontunut Åvikhemmetissä vuodesta 1986. Koulu on Suomen ensimmäinen luontokoulu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Siuntion seurakuntayhtymä: Siuntion seurakuntayhtymä, Kokouspöytäkirja 1/2021 *sjundeaforsamling.fi*.  25.2.2021.  Arkistoitu 3.11.2021. Viitattu 3.11.2021.
2. 1 2  Pikkalan silta *www.siuntio.fi*. Viitattu 3.11.2021.
**Marianella Morena** (s. 29. maaliskuuta 1968 Sarandí Grande, Uruguay) on uruguaylainen näytelmäkirjailija, teatteriohjaaja ja opettaja.

Morena on opiskellut näyttelijäksi, mutta vuodesta 1995 hän on keskittynyt näytelmien kirjoittamiseen ja opettamiseen. Hän on teatteritöissään kiinnostunut länsimäisen teatteriperinteen uudelleentulkinnoista nykyhetkeen. Hän kirjoitti ja ohjasi Don Juanin hahmoon perustuvan näytelmän *Don Juan, el lugar del beso*, joka sai Uruguayssa kaksi teatterialan Florencio-palkintoa. Morenan kirjoittama *Antígona Oriental* (2013) on puolestaan mukaelma Sofoklesin *Antigonesta*. Sen ohjasi Uruguayssa saksalainen Volker Lösch. Näytelmässä Morena yhdistää *Antigoneen]]* mukaan Uruguayn vuosien 1973–1985 diktatuurin entisten vankien, vainottujen tyttärien ja maanpakolaisten todistuksia.

Morenan on teoksissaan tutinut myös uruguaylaiseen kansallistunteeseen liittyviä myyttejä. Tällaisia teoksia ovat *Las julietas* (2009) ja *No daré hijos, daré versos* (2014). Morena yhdisti musikaaliaineksia teoksissaan *Barranca abajo* (2016), joka on varsin vapaa mukaelma Florencio Sánchezin työstä, ja *Rabiosa melancolía* (2017).

Morenan kirjoittama ja ohjaama *Metsä Furiosa* kantaesitettiin maaliskuussa 2024 Suomen Kansallisteatterissa. Se käsittelee UPM:n Paso de los Torosin sellutehtaan aiheuttamia ympäristöongelmia sekä muita vaikutuksia. Näytelmä on myös osa vuosien 2021–2024 suomalais-uruguaylaista taide- ja tutkimushanketta Metsä geopolitiikan näyttämönä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Marianella Morena *Alternativa*. Viitattu 7.3.2024. (espanjaksi)
2. 1 2  Marianella Morena *Dramatalogía*. Viitattu 7.3.2024. (espanjaksi)
3. ↑  Sarah M. Misemer: Tragedy and Trauma: Antígona oriental de Marianella Morena.  *South Central Review*, 2013, 30. vsk, nro 3, s. 125–142.  Johns Hopkins University Press. Wikipedia Library. Viitattu 7.3.2024.  (englanniksi)
4. ↑  Maria Säkö: Taivassali avaa upeasti viiden tähden esityksellä suomalaisesta sellutehtaasta *HS.fi*.  7.3.2024. Sanoma Media Finland. Viitattu 7.3.2024.
5. ↑  Tutkija, kuraattori, koreografi Herrala Satu ja työryhmä Koneen Säätiö. Viitattu 7.3.2024.
Tokion DisneySean keinotekoinen tulivuori
**Tokion DisneySea** (jap. 東京ディズニーシー, *Tōkyō DizunīShī*) on toinen Tokion Disney Resort -lomakeskuksen teemapuistoista. Puisto sijaitsee Urayasun kaupungissa Chiban prefektuurissa lähellä Tokiota. Tokion DisneySea avattiin 4. syyskuuta 2001. Vuonna 2012 puisto oli maailman neljänneksi vierailluin huvipuisto 12,7 miljoonalla kävijällä.

Puiston omistaa The Oriental Land Company. Tokion DisneySea sekä sen vieruspuisto Tokion Disneyland ovat maailman ainoat Disney-teemapuistot, jotka eivät ole The Walt Disney Companyn omistuksessa.

Teemapuisto
-----------

Tokio DisneySea on nimensä mukaisesti meriaiheinen teemapuisto, ja se sijaitsekin Tokionlahdella meren rannassa. Puisto on jaettu seitsemään teemaltaan erilaiseen alueeseen:

**Mediterranean Harbor**, joka toimii puiston sisäänkäyntinä. Alueella sijaitsee myös Miracosta-hotelli.

**Mysterious Island**, jolla sijaitsee puiston suurin maamerkki, keinotekoinen tulivuori Mount Prometheus. Alueen teemana on Jules Vernen tuotanto, ja siellä sijaitsee useita huvipuistolaitteita, muun muassa "Journey to the Center of the Earth" sekä "20,000 Leagues Under the Sea".

**Mermaid Lagoon**, jonka teemana on Pieni merenneito -elokuva. Aluee sijaitsee pääosin sisätiloissa, jotka muistuttavat vedenalaista maailmaa. Valtaosa alueen laitteista on suunnattu lapsille, ja siellä sijaitsee mm. Flounder's Flying Fish Coaster, Jumpin' Jellyfish sekä Blowfish Balloon Race.

**Arabian Coast**, jonka teemana on Aladdin-elokuva. Alueella on kolme huvipuistolaitetta: Sinbad's Storybook Voyage, Caravan Carousel sekä Magic Lamp Theater.

**Lost River Delta**, jolla sijaitsevat laitteet Indiana Jones Adventure: Temple of the Crystal Skull sekä Raging Spirits -vuoristorata. Alueen teemana on atsteekit.

**Port Discovery** muistuttaa teemaltaan muiden Disneyn teemapuistojen tulevaisuusalueita, kuten Disneyland Parisin Discoverylandia. Alueella on kolme laitetta: StormRider, Aquatopia sekä aluetta kiertävän DisneySea Electric Railwayn asema.

**American Waterfront** muistuttaa 1900-luvun amerikkalaista rannikkokaupunkia. Alueella on matkustajalaiva SS Columbia, jossa sijaitsee myös ravintola. Alueella esitetään useita teatteri- ja musiikkiesityksiä. Lisäksi siellä sijaitsee "putoava hissi" -laite Tower of Terror sekä Toy Story -elokuviin perustuva laite Toy Story Mania.

Lähteet
-------

1. ↑  Global Attractions Attendance Report 2012 *TEA/AECOM*.  2012.  Arkistoitu 8.4.2014. Viitattu 1.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tokion DisneySea**.
* Tokyo DisneySean viralliset verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Thomas Smith Webb** (13. lokakuuta 1771 Boston, Massachusetts, Brittiläinen Amerikka – 6. heinäkuuta 1819 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjapainaja ja vapaamuurarikirjailija. Webbia pidetään vapaamuurariuden Yorkin riitin tai amerikkalaisen riitin luojana.

Elämä
-----

Webb pääsi 16-vuotiaana kirjapainon oppipojaksi Bostoniin, ja muutti sen jälkeen Keeneen, New Hampshireen, jossa hän työskenteli jonkin aikaa ammatissaan. Tässä kaupungissa Rising Sun -loosi myönsi hänelle vapaamuurariuden kolme astetta. Vuonna 1793 hän muutti Albanyyn ja perusti paperin värjäystehtaan. 14. syyskuuta 1797 hän julkaisi teoksen *The Freemason's Monitor, or Illustrations of Masonry* ja tuli sillä kuuluisaksi vapaamuurarien ritualistina ja kirjailijana. Tämä pieni, nykyään erittäin harvinainen teos koostui kahdesta osasta, joista toinen osa sisälsi selostuksen "vapaamuurariuden sanomattomista asteista" sekä useita kirjoittajan laatimia vapaamuurarilauluja. Teoksen julkaisemista seurasivat peräkkäiset laajennetut ja parannetut painokset vuosina 1802, 1805, 1808, 1816 ja 1818 sekä lukuisat painokset tekijän kuoleman jälkeen. Sitä pidetään edelleen keskeisenä teoksena.

Webb on tunnettu amerikkalaisen vapaamuurariuden chapter- ja encampment-järjestelmän, eli kapitteli- ja ritariasteiden perustajana. Hän toimi puheenjohtajana kokouksessa Kuninkaallisen Kaaren vapaamuurareiden yleisen suurchapterin perustamiseksi Bostonissa lokakuussa 1797, ja Providencessa tammikuussa 1799 pidetyssä kokouksessa hän esitti komitean puheenjohtajana perustuslain, joka hyväksyttiin. Yhdysvaltain suur-encampmentin perustaminen oli myös hänen toimintansa ansiota. Vuonna 1799 Webb muutti perheineen Providenceen, jossa hän vietti suurimman osan jäljellä olevista vuosistaan. Hänen musiikilliset kykynsä olivat huomattavat, ja hän oli ensimmäinen puheenjohtaja pyhän musiikin Psallonian-seurassa. Vuonna 1815 hän muutti Bostoniin ja perusti yhdessä muiden kanssa Händel- ja Haydn-seuran, jonka ensimmäinen puheenjohtaja hän toimi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Thomas Smith Webb *Masonic Biographies, Grand Lodge of British Columbia and Yukon*.  2005. Viitattu 19.3.2024. (englanniksi)
2. 1 2 3  Thomas Smith Webb *Appletons' cyclopædia of American biography*.  1887. Viitattu 19.3.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thomas Smith Webb** Wikimedia Commonsissa
UNU-MERIT:in tutkimuslaitoksen talo Maastrichtissä.
**UNU-MERIT** (Maastricht Economic and Social Research Institute on Innovation and Technology) on YK-yliopiston ja Maastrichtin yliopiston yhteistutkimuslaitos, joka sijaitsee Maastrichtissa, Hollannin eteläosassa. 

UNU-MERIT keskittyy tutkimaan sosiaalisia, poliittisia ja taloudellisia tekijöitä, jotka vaikuttavat teknologisten innovaatioiden syntyyn. Erityisesti tutkitaan tiedon luontia, tiedon leviämistä sekä tiedon saatavuuteen vaikuttavia tekijöitä. Tutkimuslaitoksen tohtorikoulussa työskentelee n. 100 tohtorikoulutettavaa ja sen maisteriohjelmissa opiskelee n. 100 maisteriopiskelijaa. 

UNU-MERIT toimii myös YK:n ajatushautomona etsien ratkaisuja tieteeseen, innovaatioihin ja hallintotapoihin liittyviin politiikkakysymyksiin.

Katso myös
----------

* UNU-WIDER

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **UNU-MERIT** Wikimedia Commonsissa

* UNU-MERIT virallinen kotisivu

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
Puistonmäen sijainti Hämeenlinnassa.
**Puistonmäki** on Hämeenlinnan 12. kaupunginosa ja lähiö. Se sijaitsee noin kahden kilometrin etäisyydellä keskustasta pohjoiseen. Idässä pitkänomainen Puistonmäki rajoittuu Vanajaveteen ja lännessä Ojoisten kaupunginosaan.

Puistonmäen lähiö sijaitsee korkean Kettumäen päällä, joten sen rakennukset näkyvät pitkälle kaupunkikuvassa.

Osa Puistonmäen palveluista on nimetty naapurikaupunginosa Ojoisten mukaan. Vuonna 2013 valmistuneessa Ojoisten lastentalossa (Mäyräntie 3) toimii neuvola, päiväkoti, esikoulu ja Seminaarin koulun alakoulun kaksi ensimmäistä luokkaa. Lastentalon paikalla sijainnut Ojoisten koulu purettiin vuonna 2012 sisätiloista löytyneen homeen takia. Lastentalon naapurissa sijaitsevat Ojoisten terveysasema (Veteraanipolku 1) ja kuntoutuksia tarjoava yksityinen palvelutalo Ilveskoti.

Kaupunginosan itälaidalla Tampereentien ja Vanhankaupunginlahden välissä sijaitsee Hämeenlinnan kaupunginpuisto eli Parkki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Hämeenlinnan karttapalvelu (tarvittaessa Aluejaot-kohdasta tehdään valinta *Kaupunginosat* ja Kunnallisia palveluja-kohdasta tehdään sopivat valinnat. Vaihtamalla karttapohjaksi maastokartan, pääsee katselemaan esimerkiksi maastonmuotoja korkeuskäyrineen) Hämeenlinnan kaupunki, hameenlinna.fi. Viitattu 25.7.2017, täsmennetty 14.7.2018.
2. ↑  Ojoisten LastentaloArkistoitu kopio Hämeenlinnan kaupunki, hameenlinna.fi.  Arkistoitu 14.8.2018. Viitattu 14.7.2018.
3. ↑  Ojoisten lastentalo Ajan arkkitehdit, ajan.fi. Viitattu 14.7.2018.
4. ↑  Ojoisten terveysasema Hämeenlinnan kaupunki, hameenlinna.fi. Viitattu 14.7.2018.
5. ↑  Arkistoitu kopioYhteystiedot Ilveskoti, ilveskoti.fi.  Arkistoitu 4.8.2021. Viitattu 14.7.2018.
6. ↑  Kaupunginpuisto eli Parkki Hämeenlinnan kaupunki, hameenlinna.fi. Viitattu 14.7.2018.
**Punaisten muistomerkki** Halikon Märynummella Salossa Halikon sairaalan hautausmaalla entisen Halikon sairaalan alueella seututien 224 varressa on pystytetty 3. marraskuuta 1940.

Muistomerkki on paikalla, jossa teloitettiin ja haudattiin sisällissodan aikana 13. toukokuuta 1918 joukko pääosin Somerolta kotoisin olleita vangittuja punaisia. Vangitut oli kuljetettu edellisenä päivänä Somerolta Kuusjoen Kurkelan nuorisoseurantalolle, sieltä seuraavana päivänä Vaskion kautta Halikkoon ja edelleen ryhmissä teloituspaikalle. Arvio teloitettujen määrästä vaihtelee eri lähteissä 50:n ja 100:n välillä. Muistomerkin on valmistanut A. Toivolan kivihiomo Vehmaan punaisesta graniitista.

Paikalla oli ensin puinen risti, myöhemmin metalliristi. Vehmaan punaisesta graniitista veistetty muistomerkki pystytettiin paikalle talvisodan jälkeen ja paljastettiin 3. marraskuuta 1940. Muistomerkin etupuolen kuva-aiheena ovat päivänsäteet. Tekstinä on vuosiluku 1918 ja sanat "Uhri kallein aatteelle."

Paikalliset työväenjärjestöt ovat järjestäneet muistomerkin luona toisen maailmansodan jälkeen joka vuosi nyttemmin helatorstaiksi vakiintuneen kansalaissodan uhrien muistotilaisuuden.

Katso myös
----------

* Luettelo punaisten muistomerkeistä Suomessa

Lähteet
-------

1. 1 2  Halikon sairaalan hautausmaa Salossa  6.5.2015. Pääkaupunkiseudun ateistit ry. Viitattu 30.8.2015.
2. 1 2 3  Punaisten ammuttujen hauta muistomerkkeineen *Punaisten muistomerkit*. Työväenmuseo Werstas.  Arkistoitu 6.5.2021. Viitattu 30.8.2015.
3. ↑  Märynummen haudoilla muistettiin vakaumuksensa puolesta kuolleita *Salon Seudun Sanomat*.  14.5.2015. Viitattu 30.8.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Lehtonen, Pekka: *Märyn laukausten kaiku*. Salo: SAK:n Salon paikallisjärjestö ry, 2011. ISBN 978-952-92-8913-4.

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Punaisten muistomerkki (Halikon Märynummi)** Wikimedia Commonsissa
**Henrik (Heikki) Johan Kuosmanen** eli **Punka-Heikki** (1861 – 1924) oli suomalainen Nilsiässä Pohjois-Savossa elänyt rikollinen.

Heikki Kuosmasen vanhemmat olivat Juho Kuosmanen (1837–1920) ja Riitta Markkanen (1839–1914). Hän oli naimisissa Roosa Josefina Rökmanin (s. 1866) kanssa. Heillä oli seitsemän lasta.

Punka-Heikki asui Punkalan tilalla Nilsiän Sääskiniemessä Tahkovuoren juurella suunnilleen nykyisen Tahkovuoren matkailukeskuksen golfkentän sijaintipaikalla. Hän tuli koko maakunnassa tunnetuksi rosvojoukon johtajana ja siitä, että hän onnistui huijaamaan itselleen jopa kokonaisen maatilan ostamalla tilan myyjän omilla rahoilla. Heikin tilalla oli parhaimmillaan yhtäaikaa kaksikin emäntää, joiden kummankaan kanssa hän ei ollut virallisesti vihillä.  Heikin rosvoilua helpotti se, että hän toimi syrjäseudulla, jossa viranomaisten valvonta oli heikkoa ja lisäksi hän onnistui lahjomaan viranomaisia. Punka-Heikin toimintaan viittaa sanonta *"Nilsiässä ei varasteta hevosta pienempää eikä maatilaa suurempaa"*.

Suomen sisällissodan aikana Punka-Heikki esiintyi tilanteen mukaan joko punaisena tai valkoisena. Hänellä oli lukuisia vihamiehiä ja lopulta hänet ammuttiin 1924, tekijää tai tekijöitä ei koskaan saatu selville.

Kirjailija Matti Pajula on kirjoittanut Punka-Heikistä näytelmän *Punka - väärä mies*, joka esitettiin 2004.

Lähteet
-------

1. ↑  Ismon tarinoita 31.12.2012 : Nilsiän kunta (1869-2012)
2. ↑  Pekka Korhonen, s. 1575, k. 1635 ja hänen jälkeläisensä, taulu 137 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  TahkoNew talvi 2012, sivu 6
4. ↑  Pajulan näytelmän *Punka - väärä mies* synopsis
**Euran Pallo** (lyh. **EuPa**) on Eurassa toimiva jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1954. Seuran edustusjoukkue pelaa kaudella 2020 Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Länsi-Suomen Kolmosessa. EuPa:n kotikenttä on Euran urheilukeskuksessa sijaitseva Euran Wembley.

Historia
--------

EuPa perustettiin toukokuussa 1954 Euran Raikun jalkapallojaoston korvaajaksi. EuPa pelasi kotiottelunsa aluksi Kauttuan pallokentällä, kunnes siirtyi nykyiselle kotikentälleen vuonna 1989. EuPa on historiansa aikana esiintynyt Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa 11 kauden ajan. Edellisen kerran EuPa pelasi Kakkosessa vuonna 2004.

EuPa:n menestyksekkäin kausi om 1995, jolloin seura sijoittui Kakkosen länsilohkossa toiseksi ja pelasi Ykkösen karsinnoissa FC Honkaa vastaan. Molemmat karsintaottelut päättyivät tasan, mutta Honka nousi Ykköseen vierasmaalisäännön perusteella. Vuonna 1989 EuPa selvisi Suomen Cupissa 16 parhaan joukkoon ja kohtasi 7. kierroksen ottelussa SM-sarjassa pelanneen Rovaniemen Palloseuran. EuPa johti ottelua varsinaisen peliajan lisäajalle saakka, mutta hävisi lopulta jatkoajalla. EuPa selvisi kuitenkin Helsingin olympiastadionilla pelattuun cupin pikkufinaaliin, jonka se hävisi Mäntän Valolle. RoPS:ia vastaan pelatussa ottelussa syntyi EuPa:n yleisöennätys 1 500 katsojaa.

Tunnetuimpia EuPa:n kasvatteja ovat Ari Valvee, Jutta Rantala ja Hanna Ruohomaa. 1980-luvun lopusta lähtien EuPa teki yhteistyötä useiden eri brittiseurojen kanssa, jonka ansiosta seuraan saapuivat pelaamaan muun muassa Valioliigassa esiintyneet Scott Green ja Micah Hyde, joka on edustanut myös Jamaikan maajoukkuetta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Silvanto, Jouko ; Repo, Ilkka: *Hyvää seuraa 50 vuotta : Euran Pallon historiikki 1954–2004*. Eura: Euran Pallo, 2004.
2. ↑  Setänen, Eetu: Sir Alexille soittaminen jännitti  27.6.2013. Länsi-Suomi. Viitattu 9.3.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Euran Pallon kotisivut
**Move90** on Valmetin valmistama teollisuusveturimalli. Niitä valmistettiin kaksi kappaletta vuosina 1966–1967. Veturi muistuttaa ulkomuodoltaan hyvin suuresti Dv12-veturia, ja myös tekniikan osalta molemmissa vetureissa on käytetty pitkälti samoja osia. Moottori on samaa mallisarjaa mutta pienempi kuin Dv12:ssa (vain 12-sylinterinen 16-sylinterisen asemesta). Koska veturi on tarkoitettu yksinomaan vaihtotöihin, ovat sen välityssuhteen erilaiset ja huippunopeus alhaisempi. Tunnistettavimpia piirteitä verrattuna Dv12:een ovat muun muassa pitkän konesuojan keulapalan viisto muotoilu ja kyseisen keulapalan selvästi pienikokoisemmat jäähdyttimen säleiköt. Lisäksi kummassakaan veturissa ei ole keulanumeroita.

Ensimmäiseksi vuonna 1966 valmistunut Move90-veturi (Valmet 901/1966) oli käytössä UPM:llä Kuusankoskella aina vuoden 2008 loppuun asti, jolloin Kuusankosken vaihtotyöt siirtyivät VR:n hoidettaviksi. Sittemmin veturi myytiin Imatran veturipalvelulle jonka käytössä se nykyään palvelee. Veturi on väritykseltään kelta-musta. Toinen veturi valmistui 1967 valmistenumerolla 902. Se toimitettiin Karhulan–Sunilan rautatielle ja on siellä käytössä edelleen. KSR:n veturi on väritykseltään VR:n vetureiden tapaan puna-harmaa.

Kummallekin veturille on tehty pientä saneerausta 2000-luvun alussa. Muun muassa isot valonheittimet kummastakin päästä on korvattu VR:n kalustosta tutuilla kaksoisvalonheittimillä. Lisäksi veturit on maalattu uudestaan. Ohjaamot ovat molemmissa vetureissa kuitenkin edelleen lähes täysin 1960-luvun tasolla.

Move90:n käyttäjät
------------------

* (Valmet 902/1967)   Karhulan–Sunilan rautatie
* (Valmet 901/1966)   Imatran veturipalvelu (ent. UPM, Kuusankoski)

Lähteet
-------

* Pölhö, Eljas - Pykälä-Aho, Mia: *Suomen juna- ja raitiovaunukuvasto / Finnish Motive Power 1.1.1996*. , 1996. ISBN 91-7266-133-X. Suomi/Englanti
**Pienisveitsinajokoira** (saks. *Schweizer Niederlaufhund*, ransk. *petit chien courant suisse*, ital. *piccolo segugio della Svizzera*) on sveitsiläinen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Pienisveitsinajokoira muistuttaa huomattavasti sveitsinajokoiraa, ollen kuitenkin tätä pienempi ja matalaraajaisempi. Pää on pitkä, kapea ja piirteiltään jalo. Kallo on hieman holvautunut, otsapenger kohtuullisesti erottuva. Silmät ovat soikeahkot ja väriltään tummat. Korvat ovat riippuvat, kapeat, erittäin pitkät ja kiertyvät. Kuono on melko pitkä, kuononselkä melko kapea ja joko hivenen kyömy tai suora. Sekä leikkaava että tasapurenta sallitaan. Kaula on jalo, tyylikäs ja kohtuullisen pitkä. Runko on pitkä ja suorakaiteen muotoinen. Ylälinja on sulava, lantio loivasti laskeva. Rintakehä on syvä ja leveä. Selkä on keskipitkä ja suora. Häntä on keskipitkä ja kapenee hännänpäätä kohti. Karvapeite voi olla joko lyhyt ja sileä tai karkea ja "parrakas".

Värit ovat jokaisella muunnoksella samat kuin vastaavilla normaalikokoisilla muunnoksilla:

* pieniberninajokoira: valko-musta tan-merkein (tricolor)
* pienijuranajokoira: musta punaruskein merkein (black & tan)
* pieniluzerninajokoira: sinitäplikäs tan-merkein
* pienischwyzinajokoira: valkoinen oranssein merkein

Urosten säkäkorkeus vaihtelee 35–43 cm ja narttujen 33–40 cm välillä; 2 cm poikkeus suuntaan tai toiseen sallitaan.

* Pieniberninajokoira, sileäkarvainenPieniberninajokoira, sileäkarvainen
* Pienischwyzinajokoira, sileäkarvainenPienischwyzinajokoira, sileäkarvainen

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu on ystävällinen, innokas, nokkela, päättäväinen ja herkkävainuinen. Se tunnetaan voimakkaasta riistavietistään ja sointuvasta haukustaan, jota se käyttää ajaessaan riistaa. Sitä voidaan käyttää riistan ajamisen lisäksi haavoittuneen riistan jäljitykseen. Se soveltuu työskentelemään myös vaikeakulkuisessa maastossa.

Alkuperä
--------

Sveitsissä 1900-luvulla käyttöön otettujen rajattujen metsästysalueiden todettiin olevan epäsopivia normaalikokoisille sveitsinajokoirille. Tämän vuoksi niistä, jokaisesta neljästä paikallismuunnoksesta, jalostettiin pienemmät versiot. Vuonna 1905 perustettiin *Schweizerischer Dachsbracken Club* -rotujärjestö, jonka silloinen nimi antoi viitteitä siihen että rotu muistutti rakenteeltaan ns. "dachsbracke"-rotuja (mm. alppienajokoira, dreeveri, westfaleninajokoira). Järjestön nykyinen nimi on korjattu muotoon *Schweizer Niederlaufhund- und Dachsbracken-Club*.

Lähteet
-------

1. ↑  Pieniberninajokoira. KoiraNet-Jalostustietojärjestelmä. Haettu 2.2.2019.
2. 1 2 3 4 5  Pienetsveitsinajokoirat: Rotumääritelmä. Suomen Kennelliitto. Haettu 2.2.2019.
**Bécharin maakunta** (arab. ولاية بشار‎) eli wilaya on hallintoalue Algerian Saharan länsiosassa. Sen keskus on Bécharin kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 50 050 neliökilometriä. Asukkaita on 302 900 henkeä (vuonna 2021, arvio).

Bécharin maakunta rajoittuu koillisessa Naâman, idässä El Bayadhin, kaakossa Timimounin ja etelässä Béni Abbèsin maakuntiin sekä lännessä ja luoteessa Marokkoon. Maisemaa leimaavat Saharan Atlaksen vuoret, laaksoja kovertaneet vadit sekä hiekka- ja sora-aavikot. Alueella vallitsee kuiva aavikkoilmasto. Lämpötila nousee kesällä 45 asteeseen ja laskee talvella muutaman asteen tienoille. Vuotuinen sademäärä on noin 60 millimetriä. Rajut hiekkamyrskyt ovat yleisiä.

Maakunta jakautuu hallinnollisesti kuuteen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 11 kuntaa. Piirikuntien keskukset ovat Abadla, Béchar, Beni Ounif, Lahmar, Kenadsa ja Taghit. Bécharista erotettu Béni Abbèsin maakunta sai täyden itsehallinnon vuonna 2021.

Bécharista on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja rautatiyhteys Oraniin. Kaupungin lähellä sijaitsee Boudghene Ben Ali Lotfin lentoasema.

Maakunnassa on runsaat mineraalivarat, jotka käsittävät muun muassa kivihiiltä, kuparia, mangaania, lyijyä ja kalkkikiveä. Niistä hyödynnetään vain kalkkikiveä ja kivihiiltä. Suunnitelmissa on myös mangaanin tuotannon aloittaminen Muita elinkeinoja ovat julkiset palvelut, pienimuotoinen maanviljely, karjanhoito ja elintarviketeollisuus. Bécharissa toimii Tahri Mohamedin yliopisto. Matkailunähtävyyksiä ovat Saharan maisemat, Taghitin kalliomaalaukset ja vanhat kylät linnoituksineen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Monographie Wilaya de Béchar *Aniref*. Viitattu 15.3.2024.
2. ↑  Badreddine, Yousfi: Les territoires sahariens en Algérie. Gouvernance, acteurs et recomposition territoriale.  *L’Année du Maghreb*, 16/2017, s. 53–69. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  10 circonscriptions administratives deviennent des wilayas *24h Algérie*.  15.3.2024. Viitattu 29.1.2022.
4. 1 2  Zawwad, Raja & al.: La gouvernance locale de la Wilaya de Bechar, Diagnostic et analyse.  *Etudes Economiques, Université Djelfa*, 1/2020, s. 323–342. Artikkelin verkkoversio.
5. ↑  Béchar: En 2023, début des opérations d’extraction du charbon à la mine de Menounet *Le Jour de l’Algerie*.  13.12.2022. Viitattu 15.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bécharin maakunta** Wikimedia Commonsissa

AlgeriaAlgerian maakunnat

* Adrar
* Aïn Defla
* Aïn Témouchent
* Alger
* Annaba
* Batna
* Béchar
* Béjaïa
* Béni Abbès
* Biskra
* Blida
* Bordj Badji Mokhtar
* Bordj Bou Arreridj
* Bouira
* Boumerdès
* Chlef
* Constantine
* Djanet
* Djelfa
* El Bayadh
* El Meghaïer
* El Meniaa
* El Oued
* El Tarf
* Ghardaïa
* Guelma
* Illizi
* In Guezzam
* In Salah
* Jijel
* Khenchela
* Laghouat
* Mascara
* Médéa
* Mila
* Mostaganem
* M’Sila
* Naâma
* Oran
* Ouargla
* Ouled Djellal
* Oum El Bouaghi
* Relizane
* Saïda
* Sétif
* Sidi Bel Abbès
* Skikda
* Souk Ahras
* Tamanrasset
* Tébessa
* Tiaret
* Timimoun
* Tindouf
* Tipaza
* Tissemsilt
* Tizi Ouzou
* Tlemcen
* Touggourt
**Bielsan motti** (aragoniaksi ja espanjaksi *Bolsa de Bielsa*) oli Espanjan sisällissodan taisteluista viimeinen Aragoniassa käyty taistelu ja kesti huhtikuusta kesäkuuhun 1938.

Espanjan tasavaltalaisarmeijan 43. divisioona jäi Francisco Francon johtamien fasistijoukkojen saartamaksi Pohjois-Aragonian vuoristoseudulla Ranskan vastaisella rajalla sijaitsevaan Bielsan laaksoon ja sen naapurilaaksoihin koko alueen siviiliväestön joutuessa pakenemaan Ranskaan. Yhteensä noin 4 000–6 000 siviiliä lähti evakkoon.

Francon joukot etenivät pikkuhiljaa kiristäen saartorengasta, jonka sisälle Antonio Beltránin (kutsumanimeltään *L'Esquinazau*) komentaman tasavaltalaisarmeijan divisioonan 4 500–7 000 sotilasta (eri lähteissä eri arvioita lukumääristä) olivat jääneet mottiin. Saartajien joukossa puolestaan oli 14 000 sotilasta ja heillä oli 30 tykkiä saarrettujen vain neljää tykkiä vastaan. Lisäksi Francolla oli liittolaisinaan Saksan ja Italian ilmavoimat, jotka pommittivat Bielsaa ja lähiseutua kesäkuussa 1938. Lähes kaikki Bielsan talot tuhoutuivat taistelussa.

Bielsan saarto päättyi 16. kesäkuuta 1938 Francon joukkojen vallattua tasavaltalaisten viimeisenkin tukikohdan ja 4 000–7 000 tasavaltalaisen sotilaan paettua rajan yli Ranskaan tehden seuraa noin 20 000 muulle aragonialaiselle, jotka olivat jo aiemmin maaliskuussa joutuneet lähtemään maanpakoon. Ranskaan paenneista tasavaltalaisarmeijan sotilaista suurin osa palasi myöhemmin taistelemaan vielä Katalonian rintamalla Francon joukkoja vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2
3. ↑
4. 1 2
5. ↑
6. 1 2 3
7. 1 2
8. ↑
9. 1 2 3 4
Amerikkalaista Red Man- ja tanskalaista Oliver Twist -purutupakkaa.
**Purutupakka** eli **mälli** on mausteliemessä liotetetuista tupakanlehdistä tehtyjä tankoja, jotka on kuivattu ja puristettu tai irtonaisia tupakan lehdistä leikattuja suikaleita. Tangosta pureskellaan palasia, joita pyöritellään suussa ja tungetaan mahdollisesti huulen alle. Kostuessaan mälli luovuttaa ruskeaa tupakkamehua, jota normaalisti syljeskellään aika ajoin pois. 

Nykyaikainen purutupakka on pakattu samoin kuin pussinuuska ja sitä voi käyttää samalla tavalla. Ruotsalaisvalmisteista purutupakkaa voidaan myös mainostaa nuuskana.
Toisin kuin nuuska, jonka myyminen on kielletty EU:n tupakkadirektiivissä muualla kuin Ruotsissa, purutupakka on erikseen sallittu EU:ssa.

Suomessa purutupakan myynti ja maahantuonti kiellettiin vuonna 2016 voimaan astuneessa tupakkalaissa. Matkustajatuonnissa sitä kuitenkin saa tuoda enimmillään kilon; Euroopan talousalueen ETA:n ulkopuolelle matkustettaessa matkan pitää kestää yli 24 tuntia.

Lähteet
-------

1. ↑  Erotatko sinä näiden tupakkatuotteiden eroa? Useat EU-maat kiertävät räikeästi nuuskan myyntikieltoa "purunuuskalla" – Tuttu näky Euroopan lomasaarilla  22.7.2019. MTVUutiset.fi.
2. ↑  Tupakkalaki tiukentuu - uusi laki voimaan 15.8.2016 - Artikkeli - Sosiaali- ja terveysministeriö *stm.fi*. Viitattu 14.8.2016.
3. ↑  Tupakkalaki 29.6.2016/549 (51 § ja 66 §) Oikeusministeriö.  Arkistoitu 30.12.2019. Viitattu 27.5.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Purutupakka** Wikimedia Commonsissa