recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Frank K. Everest, Jr.
**Frank Kendall Everest Jr.**, lempinimiltään *Pete* tai *Speedy Pete* ja *Nopein mies elävänä* (9. elokuuta 1920 Fairmont, Marionin piirikunta, Länsi-Virginia – 1. lokakuuta 2004) oli yhdysvaltalainen, Yhdysvaltain ilmavoimien sotilaslentäjä ja koelentäjä. Hänen sotilasarvonsa oli prikaatikenraali. Everest rikkoi kahdesti nopeuslennon maailmanennätyksen, minkä hän teki toiseksi X –sarjan koekoneella X-2, nopeudella 2.87 Machia eli 3 050 km/h. Sitä edeltäen, everstiluutnantti Kendall rikkoi YF-100 -koneellaan 29. lokakuuta 1953 entisen ennätyksen nopeudella 1215.392 km/h, joka oli vain 26 päivää aikaisemmin tehtynä, XF4D Skyray -konetyypin hallussa.

X-1 oli eräitä Century Series -hävittäjien ohella, Frank K. Everestin lentämistä konetyypeistä. Everest lensi myös X-1:lla 73 000 jalan korkeudessa eli 22 250 metrissä. Kone oli X-1A:n myöhempi versio. Niistä viimeinen oli X-1E. Ennen palvelukseen asettamistaan, oli YF-100 Super Sabre kärsinyt vaikeista vakausongelmista. Se johti niin sanotun *Area Rule*n kehittämiseen, mikä määritti korkeusvakaajien ja siipien välistä suhdetta. Konetyyppi asetettiin palvelukseen lokakuussa 1954. X-2 -koekoneen lennot ajoittuivat vuosille 1955 - 1956. Koneyksilöitä valmistettiin kaksi kappaletta, joista toinen tuhoutui kesken lennon. Sama tapahtui myöhemmin XB-70 Valkyrien kohdalla.

Frank K. Everest Junior osallistui Toiseen maailmansotaan sekä Vietnamin sotaan. Hänen palvelusvuotensa ajoittuivat vuosiin 1941 - 1973. Koelentäjän roolissa, Everest testasi varsin monia eri sotilastyyppejä: hävittäjistä pommikoneisiin B-57, koekone XB-52 ja B-52. Muita olivat X-3 Stiletto, X-4 Bantam, X-5 sekä XF-88 ja XF-92. Frank "Pete" Everest saavutti useita tunnustuspalkintoja, kuten Legion of Meritin (LOM), Purple Heartin ja Air Medalin.

Bell X-1B:lla, *ser.no: 48-1385* lennettiin 24 lentoa vuosina 1954 – 1958.

Lähteet
-------

* Toim. Salonen, Erkki & kirj. Harjulehto, Seppo: *Mitä-Missä-Milloin – Kansalaisen Vuosikirja 1955* (5.vsk.), Helsinki, Otava, 1954. s. 203.
* Hewish, Mark: Tietosarja - Lentokoneet, Intercontinental Book Productions, 1977, Englanti (Pike, Trisha & Schultz, Mark & Gunston Bill: toim. suom. Tuomo Huuhka) ISBN 951-824-015-9 (s. 22-23)

### Viitteet

1. ↑  MMM 1955: s. 203
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 21.4.2020.
3. ↑  Hewish, M./Huuhka, T. 1977: s. 22

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 
* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en: Frank Kendall Everest Jr.
Aurinkoauto.
**Aurinkoauto** on ajoneuvo, joka saa käyttövoimansa auringosta. Käytännön toteutukset on tehty aurinkokennojen ja akkujen avulla, joten tekniikka vastaa pitkälti sähköautoa. Auringosta saatavan energian suhteellisen niukkuuden vuoksi aurinkoautot rakennetaan keveiksi ja samalla yritetään maksimoida aurinkokennojen pinta-ala. Aurinkoautoissa on mukana akku, jolla saadaan enemmän tehoa kiihdytyksiin ja varmistetaan sujuvaa kulkua puolipilvisellä säällä.

Aurinkotaksi
------------

Aurinkotaksin peräkärry.
Sveitsiläinen opettaja Louis Palmer kutsuu aurinkotaksiksi aurinkovoimalla liikkuvaa kaksipaikkaista ajoneuvoaan, jolla hän on ajanut maailman ympäri. Matkan pituus oli 52 000 kilometriä. Rakenteellisesti kyseessä on kolmipyöräinen vetoyksikkö*selvennä*, joka vetää aurinkokennopaneelilla ja akuilla varustettua peräkärryä. Jos aurinkoa ei ollut tarpeeksi akkujen lataamiseen, niin akut ladattiin sähköverkosta. Auton huippunopeus on 90 km/h. Täydellä latauksella auton väitetään kulkevan 300 kilometriä. Auto on rakennettu Luzernin teknillisen yliopiston tutkijoiden ja opiskelijoiden tuella. Hinnaksi arvioidaan 300 000-500 000 euroa. Taksin kyydissä oli matkan aikana useita poliitikkoja ja merkkihenkilöitä.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aurinkoauto**.
* Aurinkotaksin kotisivut
* World Solar Challenge -aurinkoautokilpailun sivusto
* Etelä-Australian yliopiston aurinkoauto-wiki

Lähteet
-------

1. ↑  Metallitekniikka-lehden artikkeli aurinkoautoista
2. ↑  Helsingin sanomat 6.12.2008 sivu B5
**Lowlife Philosophers** on porilainen, vuonna 2002 perustettu yhtye, jonka musiikissa yhdistyvät useat tyylisuunnat kuten indierock ja progressiivinen rock sisältäen myös pop-elementtejä sekä psykedeelisiä suuntauksia. Bändin keulahahmona vaikuttaa karismaattiseksi kuvailtu laulaja Noora Tommila (mm. Eleanoora Rosenholm) ja baritonikitaraa soittaa myös mm. Kuusumun Profeetta -yhtyeessä vaikuttava Mikko Elo. Bändin musiikille tärkeänä elementtinä toimivat myös Tero Fagerströmin kosketinsoittimet. Yhtye toimi vuosina 2002 - 2014 nimellä Lowlife Rock'n'Roll Philosophers. Bändi lyhensi nimensä alkuvuonna 2015 neljännen albuminsa julkaisun kynnyksellä.

Lowlife (Rock'n'Roll) Philosophers on julkaissut neljä kokopitkää albumia. *Hiding Place* (2004) ja *Violent Calm* (2006) -levyjen julkaisijana on toiminut itsenäinen levymerkki Seeker. Yhtyeen kolmas albumi, *Welcome To The Dawn Of A New Time* (2009 julkaistiin Solmu Records'in / Olo Levyjen kautta. Yhtyeen tuorein julkaisu *Same Revolution Twice* julkaistiin Karkia Mistika Recordsin kautta lähes 6 vuotta edellisen albumin julkaisusta.

Kokoonpano
----------

* Noora Tommila (laulu ja kitara)
* Tero Fagerström (koskettimet)
* Mikko I. Elo (baritonikitara)
* Ilona Jokinen (basso)
* Daniel Finley (rummut)

### Aikaisemmat jäsenet

* Lauri Hannus (basso 2002-2012)
* Ville Ristolainen (ent. Salonen) (rummut 2002-2008)

### Yhtyeessä vaikuttaneet

* Ilana Vähätupa (taustalaulu 2004-2005)
* Tapio Fagerström (basso, syksy 2004)

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Hiding Place* (2004)
* *Violent Calm* (2006)
* *Welcome To The Dawn Of A New Time* (2009)
* *Same Revolution Twice* (2015)

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtyeen kotisivut
* Karkia MIstika Records  (Arkistoitu – Internet Archive)
* Seeker
**Raimo Wilhelm Lund** (o.s. **Lund**, myöhemmin **Lunila**; 3. tammikuuta 1925 Ruokolahti – (kuoleman julkistamispäivä 18. kesäkuuta) 2022) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka sijoittui pronssille Kalevan kisoissa 1949 Tapio Rautavaaran ja Toivo Hyytiäisen jälkeen tuloksella 66,29. Hänen ennätyksensä oli 69,98 ja hänellä oli maaotteluedustus vuodelta 1950. Lunila edusti Tainionkosken Urheilijoita.

Raimo Lunila, ent. Lund syntyi Ruokolahdella, missä hänen isänsä rovasti R.A. Lund toimi papin tehtävissä kaikkiaan
43 vuotta. Perheen neljälle lapselle pappila ja sen luonnonläheisyys tarjosivat kasvuympäristön. Espoon Sotaveteraanit ry:ssä Raimo Lunila tunnettiin kulttuurijaoston jäsenenä, jonka mieluisin harrastus oli maalaustaide. Lunila kävi Imatran yhteiskoulussa viisi luokkaa, mutta suoritti lukion oppimäärän monien muiden koulunkäyntinsä sodan takia keskeyttäneiden tapaan sodan jälkeen valtion sisäoppilaitoksessa Niinisalossa. Syksyllä 1947 Lunila valittiin opiskelijaksi Helsingin yliopiston voimistelulaitokselle, mistä valmistui voimistelunopettajaksi v. 1951.
Samana vuonna hän aloitti opettajana Vuoksenniskan yhteiskoulussa. Lunila jäi eläkkeelle Imatran lukioiden
liikunnan ja terveystiedon vanhemman lehtorin virasta v. 1986. Sitä ennen hän toimi vuosina 1975–1984
Kymen läänin lääninkouluttajana

Lunila oli keihäänheiton maailmantilastossa sijalla 11 vuonna 1949, kun polvivamma katkaisi valmentautumisen vuoden 1952 Helsingin olympialaisiin. Hän oli silloin 25-vuotias ja koko aktiiviurheilijan ura päättyi siihen. Koko koulutyövuosien ajan Lunila osallistui vapaaehtoiseen urheilutoimintaan sen eri muodoissa.

Lunilalle myönnettiin Suomen Leijonan Ritarikunnan ritarimerkki vuonna 1990. Lunila vaihtoi sukunimensä myöhemmin takaisin syntymänimekseen Lund.

Lähteet
-------

* Raimo Lunila Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).

### Viitteet

1. ↑  Kirkko Espoossa: Lund Raimo Wilhelm, Espoon seurakuntayhtymä, Tapiolan uurnalehto, alue 00, kortteli 00A, rivi C2, paikka 00001 *hautahaku.fi*. Viitattu 9.12.2022.
2. ↑  Kirkko Espoossa, Tapiolan seurakunta, hautaan siunattu Raimo Wilhelm Lund 97 v, Länsiväylä, 2022, No 48, sivu 11, julkaistu 18.6.2022
3. 1 2  Helena Luukkonen: Raimo Lunila, opettaja ja taidemaalari, Helsingin Seudun Sotaveteraani 3/2015, sivu 24 *asiakas.kotisivukone.com*. Viitattu 9.12.2022.
4. ↑  Helena Luukkonen: Maalaustaiteen harrastajaksi eläkevuosina, Espoon Sotaveteraani 3/2013, sivu 10-11 *espoonsotaveteraanit.fi*. Viitattu 9.12.2022.
5. ↑  Helsingin Sanomat, Kotimaa, Kunniamerkit, Lunila Raimo Wilhelm, lehtori, Imatra, julkaistu 9.12.1990
**Brooklyn Borough Hall** on rakennus New Yorkin borough Brooklynissä. Rakennus toimi Brooklynin kaupungintalona vuodesta 1848 vuoteen 1896, jolloin Brooklyn liitettiin New Yorkin kaupunkiin.

Historia
--------

Rakennus valokuvassa.
Brooklynistä tuli hallinnollisesti oma kaupunkinsa vuonna 1834 ja kaupungintalon suunnittelu alkoi vuonna 1835. Rakennuksen suunnitelmasta käydyn kisan voitti arkkitehti Calvin Pollard uuskreikkalaisella rakennuksellaan. Rakennustöitä hidasti kaupungin tukala taloudellinen tila vuoden 1837 paniikin johdosta. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1836, mutta ne jouduttiin keskyttämään rakennuksen perustusten valmistumisen jälkeen.

Rakennustyöt jatkuivat vasta 1840-luvun alussa. Arkkitehti Gamaliel King oli palkattu laatimaan rakennuksen uusi suunnitelma New Yorkin osavaltion rahoitettua hanketta vuonna 1845. Kingin suunnitelma oli yksinkertaistettu versio Pollardin aikaisemmasta rakennuksesta. Siihen kuului kuitenkin sittemmin tunnetuksi tulleet portiikki ja puinen kupoli. Rakennus tehtiin marmorista. Rakennus avattiin vuonna 1848.

Kupoli ja osa rakennuksen sisätiloista tuhoutuivat tulipalossa vuonna 1895. Kupolin tilalle tehtiin uusi Vincent Griffithin suunnittelema valurautainen kupoli vuonna 1898. Samana vuonna Brooklynin kaupunki liitettiin New Yorkin kaupunkiin. Entisestä kaupungintalosta tuli uuden New Yorkin Brooklynin borough’n talo. Entinen kaupunginvaltuuston sali muutettiin oikeussaliksi, jonka uusbarokkiset tilat laati arkkitehti Axel Hedman vuonna 1902. Conklin Rossant teki sittemmin restaurointityöt, jotka valmistuivat vuonna 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kenneth T. Jackson: *The encyclopedia of New York City*, s. 174. 2. painos. Yale University Press. ISBN 978-0-300-11465-2. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Brooklyn Borough Hall** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo kellosta. Aurinkokello on myös eräs aurinkokellojen sukuun kuuluva kasvilaji.*

|  |
| --- |
|  |
| Aurinkokellon toimintaperiaate |

Aurinkokello Lontoossa. Gnomon muodostaa 51 asteen kulman.
Aurinkokello Singaporessa lähellä päiväntasaajaa. Gnomon on vaakasuorassa.
**Aurinkokello** on ajanmittausväline, joka perustuu auringonvaloon ja Auringon sijaintiin taivaalla. Useimmissa aurinkokelloissa osoitin luo varjon alustaan, josta kellonaika voidaan lukea.

Rakenne ja toimintaperiaate
---------------------------

Aurinkokello tehdään yleensä vaakasuoralle pohjalle, mutta se voidaan sijoittaa myös pystysuoraan kirkon tai muun rakennuksen seinälle. Yleisimmin aurinkokello osoittaa ajan varjosta, jonka osoitin luo alustaan. Joissain aurinkokelloissa ajan osoittaa valoviiva. Myös peilejä tai linssejä voidaan käyttää. Onton pallon muotoisessa aurinkokellossa varjo lankeaa lävistäjätangosta ekvaattorivyön sisäpuolelle. Jotkin aurinkokellot ovat sylinterien tai kartioiden muotoisia.

Aurinkokellon osoitin eli *gnomon* sijoitetaan leveysasteesta riippuen eri tavoin, jotta vuoden mittaan saadaan yhdenmukainen sarja varjoja. Gnomonin ja vaakatason kulmaksi asetetaan sama kuin leveysaste, jolloin gnomon on yhdensuuntaisesti Maan akselin kanssa. Pohjois- ja etelänavalla gnomon on siis pystysuorassa mutta päiväntasaajalla vaakasuorassa.

Kun osoittimen luoma varjo on lyhimmillään, on keskipäivä. Tämän tiedon perusteella päivä voidaan jakaa lyhyempiin jaksoihin, kuten tunteihin. Kellon alusta jaetaan yleensä 12 osaan, ja kun kepin varjo liikkuu päivän edetessä kepin ympäri, varjo osuu järjestyksessä jokaisen merkityn kellonajan kohdalle. Näin voidaan seurata ajan kulkua. Kesällä päivän pidetessä myös kellon vuorokautinen käyttöaika pitenee ja talvella päivän lyhetessä päinvastoin.

Varhaisin tunnettu aurinkokello rakennettiin Egyptissä noin vuonna 1500 eaa. Aurinkokello toimii vain kun Aurinko paistaa, mutta ei pilvisellä säällä. Siksi aurinkokelloa käytettiinkin yleisimmin eteläisissä maissa, joissa päivän pituus ei vaihtele niin paljoa kuin pohjoisessa ja joissa usein on aurinkoisempaa kuin pohjoisilla leveysasteilla.

Aurinkokelloa voi käyttää myös yöllä, jos Kuu on näkyvissä. Avuksi tarvitaan taskulamppu ja jokin pallo, joka asetetaan kepin kärkeen. Asetutaan paikkaan, jossa sekä pallo että Kuu näkyvät yhtaikaa ja vierekkäin. Haetaan taskulampulle paikka, josta sen valaisema pallo ja Kuu ovat samassa vaiheessa. Taskulampun muodostama kepin varjo osoittaa nyt ajan.

Katso myös
----------

* Whitehurstin tarkkuusaurinkokello
* Aurinkovuorokausi

Lähteet
-------

* Aulis Koivusalo: *Teemme aurinkokellon*. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1982. ISBN 951-9269-18-5.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Hart-Davis, Adam: *Aika: Suuren mysteerin jäljillä*, s. 168–170. (The book of time: Everything you need to know about the biggest idea in the universe, 2011.) Suomentaneet Mervi Ovaska ja Sinikka Jauhiainen. Helsinki: Gummerus, 2012. ISBN 978-951-20-8892-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aurinkokello** Wikimedia Commonsissa
**Raimo Möysä** (s. 1948 Turku) on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Reader’s Digestin päämajassa Yhdysvalloissa yhtiön päälehden kansainvälisten painosten (mm. Suomen *Valitut Palat*) päätoimittajana. Hän siirtyi Yhdysvaltoihin 1990-luvulla toimittuaan sitä ennen Suomen *Valittujen Palojen* päätoimittajana.

Möysä varttui Turussa ja oli mukana muun muassa Ruisrockin, The Rolling Stonesin ihailijakerhon ja vuonna 1968 hetken aikaa ilmestyneen nuortenlehti *Extran* perustamisessa. Hän kävi Sanoma-yhtiön toimittajakoulun ja työskenteli sitten *Helsingin Sanomissa*, Kansallis-Osake-Pankin tiedotuksessa ja A-lehdissä. Möysä aloitti *Valittujen Palojen* toimituspäällikkönä vuonna 1982 ja eteni lehden päätoimittajaksi vuonna 1985. Tuolloin *Valitut Palat* nousi yhdeksi Reader’s Digestin menestyksekkäimmäksi kieliversioksi. New Yorkin Reader's Digestiin Möysä siirtyi 1994 aluksi kehitystehtäviin. Hän toimi pitkään kansainvälisten painosten toimituspäällikkönä ja vuodesta 2012 päätoimittajana. Möysän Yhdysvaltain-vuosina Reader’s Digest on laajentunut muun muassa Romaniaan, Sloveniaan, Serbiaan ja Kroatiaan ja Kiinaan.

Raimo Möysän puoliso Tina Tötterman on ollut toimittajana ja päätoimittajana *Me Naisissa, Gloriassa, Cosmopolitanissa, Suuressa Käsityölehdessä* ja *Kodin Kuvalehdessä*.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomalaisnimi Reader's Digestin kansainvälisten painosten päätoimittajaksi, *Markkinointi & Mainonta* 29.6.2012. Viitattu 24.6.2016.
2. 1 2  Raimo Möysä - Ruisrockin perustaja New Yorkin kustannusmaailmassa, Yle Turku 23.3.2013. Viitattu 24.6.2016.
3. ↑  Hammarsten, Heidi: Möysän comeback, *Markkinointi & Mainonta* 29.9.2003. Viitattu 24.6.2016.
4. ↑  Kuka: Raimo Möysä, *Helsingin Sanomat* 20.12.2012. Viitattu 24.6.2016.
5. ↑  Suomen ikkuna länteen, *Helsingin Sanomat* 20.12.2012. Viitattu 24.6.2016.
6. ↑  Tötterman, Tina: Kauas hanget jäävät (Arkistoitu – Internet Archive), *Kaunis Grani* 28.2.–19.3.2012, sivu 5. Viitattu 24.6.2016.
7. ↑  Räisänen, Kari: Cosmogirl ja rokkinainen, *Taloussanomat* 5.12.1998. Viitattu 24.6.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Möysän haastattelu *Kauppalehdessä* toukokuussa 2017
Aurinko paistaa voimakkaammin lähellä Päiväntasaajaa kuin lähellä napoja. Kuva esittää maapallolta ulos lähtevää säteilyä huhtikuussa 1985.

**Auringonsäteilyvyöhykkeet** kertovat, millainen on suurin piirtein leveysasteen Auringolta saama säteilyannos eli maapallolle ulkopuolelta saapuva energiamäärä. Noin 40. leveysasteesta napaa kohti maapallon säteilytasapaino on negatiivinen ja tätä aluetta lämmittävät päiväntasaajan suunnasta tulevat tuulet ja merivirrat ja hieman varastoitunut maalämpö sekä geoterminen energia. Auringonsäteilyvyöhykkeet ovat yksinkertainen matemaattinen havainnollistus ja ne auttavat ymmärtämään maapallon energiatasapainoa suurpiirteisesti.

Aurinko paistaa napojen lähellä keskimäärin loivemmassa kulmassa, jolloin säteily jakaantuu laajemmalle pinta-alalle eikä ole siten yhtä voimakasta kuin tropiikissa, jossa Aurinko paistaa kohtisuoraan ja säteily jakaantuu pienelle pinta-alalle. Säteilytasapaino on vuoden aikana negatiivinen eli alijäämäinen sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla noin 40. leveyasteesta napa-alueen suuntaan (maapallon alijäämäalueet) ja positiivinen eli ylijäämäinen noin 40. leveyasteesta päiväntasaajan suuntaan (maapallon ylijäämäalueet). Auringon zeniittiaseman muutokset siirtävät säteilyn alijäämäalueita ja ylijäämäalueita vuoden aikana, mutta auringonsäteilyvyöhykkeet lasketaan koko vuoden keskiarvoina käyttämällä aurinkovakiota ottamatta huomioon heijastumista tai absorptiota. Maapallon auringonsäteilyvyöhykkeet vastaavat suunnilleen säteilytaseita syys- ja kevätpäiväntasausten aikaan, jolloin Auringon zeniittiasema sijaitsee päiväntasaajalla.

* Päiväntasaajavyöhyke 0–10 astetta pohjoista/eteläistä leveyttä, Aurinko säteilee vuoden ympäri suurella teholla
* Trooppinen vyöhyke 10–25°
* Subtrooppinen vyöhyke 25–35°
* Keskileveyksien vyöhyke 35–55°
* Subarktinen 55–60°
* Arktinen 60–75°
* Napavyöhyke 75–90°

Katso myös
----------

* Ilmasto
* Köppenin ilmastoluokitus
**Brooke Abel** (s. 15. helmikuuta 1988 Northridge, Kalifornia) on yhdysvaltalainen taitouimari, joka edusti Yhdysvaltoja Pekingin kesäolympialaisten taitouinnissa vuonna 2008.

Vuonna 2006 Abel oli ainoa taitouimari, joka edusti maataan sekä aikuisten että nuorten maajoukkueissa. Tuona vuonna hän voitti Yhdysvaltain nuorten mestaruuden sekä yksilöuinnissa, pariuinnissa että joukkuekilpailussa. Vuoden 2007 uinnin MM-kisoissa hän voitti Yhdysvaltain joukkueessa yhdistetyssä vapaaohjelmassa (combo) pronssia. Pekingin olympialaisissa Yhdysvaltain joukkue sijoittui viidenneksi.

Saavutuksia
-----------

### Yhdysvaltain mestaruuskilpailut

#### Nuorten mestaruuskilpailut

| Vuosi | Soolo | Duo | Trio | Joukkue | Kuviot |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | 8. |  | 1. | 2. |  |
| 2004 | 3. | 2. |  | 3. | 5. |
| 2005 |  | 2. | 1. | 1. |  |
| 2006 | 1. | 1. |  | 1. |

### Aikuisten mestaruuskilpailut

| Vuosi | Soolo | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| 2006 | 7. | 6. |

Lähteet
-------

1. ↑  Athletes > Brooke Abel > Bio NBC Universal. Viitattu 6.7.2009. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Brooke Abel United States Olympic Committee. Viitattu 6.7.2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Brooke Abel Pekingin olympialaisten kotisivuilla
**Aivotyrä** eli **enkefaloseele**, **encephalocele** tai **aivojen pullistuma** on epämuodostuma, jossa aivokudos tai aivokalvot pullistuvat aivokopasta kallon luuston kehityksen vaurioiduttua. Tavallisin on okkipitaalinen enkefaloseele eli takaraivonpuoleinen aivotyrä. Aivotyrää peittää usein iho. Aivotyrä johtuu hermostoputken sulkeutumishäiriöstä raskauden varhaisessa vaiheessa, noin 3. – 4. raskausviikon aikana. 

Enkefaloseele voi olla yksittäin esiintyvä epämuodostuma, jonka taustalla on erilaisia tekijöitä, mutta se voi myös liittyä laajempaan epämuodostumaoireyhtymään tai sen ohella voi olla useita muita epämuodostumia. Aivotyrä voi liittyä esimerkiksi Joubertin oireyhtymään. 

Enkefaloseeleen liittyy henkisen ja liikunnallisen kehityksen häiriöitä, jotka kuitenkin ovat vaikeudeltaan eriasteisia riippuen aivotyrän koosta ja muista ongelmista.

Aivotyrä todetaan yleensä jo raskauden aikana äidin veren AFP-pitoisuuden noususta tai ultraäänikuvauksella, jolloin synnytykseen voidaan valmistautua valitsemalla sopiva synnytyspaikka ja synnytystapa. 

Sikiökaudella havaittuja enkefaloseeleja on Suomessa vuosina 1993–2009 ollut yhteensä noin 200 lapsella. Esiintyvyys on noin 2 /10 000 syntynyttä lasta. Samalla aikavälillä naisista, jotka kuulivat tulevansa saamaan enkefaloseele lapsen, 75 prosenttia päätti valita raskaudenkeskeytyksen.

Aivotyrän korjaaminen leikkauksella vastasyntyneellä on usein mahdollinen. Jos pullistuma on laaja ja siihen liittyy ehkä muitakin rakennepoikkeavuuksia, seurauksena voi olla kuolema. Kuolemantapaukset ovat kuitenkin suhteellisen harvinaisia, esimerkiksi vuonna 2006 niitä oli Suomessa vain yksi, sillä laajojakin pullistumia voidaan korjata.

Aivotyrät luokitellaan niiden sijainnin mukaan seuraavasti:

* Q01.0 Frontaalinen enkefaloseele (otsanpuoleinen aivotyrä)
* Q01.1 Nasofrontaalinen enkefaloseele (nenän ja otsan puoleinen aivotyrä)
* Q01.2 Okkipitaalinen enkefaloseele (takaraivonpuoleinen aivotyrä)
* Q01.8 Muualla sijaitseva määritetty enkefaloseele
* Q01.9 Määrittämätön enkefaloseele

Lähteet
-------

1. ↑  Epämuodostumat. Annukka Ritvanen Epämuodostumarekisteri THL, Helsinki - PDF Free Download *docplayer.fi*. Viitattu 31.1.2021.
2. ↑  Aivotyrään kuolleet vuosittain Tilastokeskus. Viitattu 11.12.2017. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Finohta pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  NIH (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aivotyrä**.
* NIH (Arkistoitu – Internet Archive)
*La nave dei leoni*
**Leijonat laivassa** (ital. *La nave dei leoni*, alaotsikoltaan *Kapina neljästä kultatynnyristä*) on vuonna 1912 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Luigi Maggin ohjaaman elokuvan pääosia esittävät Mario Bonnard ja Gigetta Morano.

Juoni
-----

Purjealus lähtee Afrikasta kuljettamaan leijonia eurooppalaiseen eläintarhaan. Impressaario Johnsonin ahdistelema leijonankesyttäjä Jeannette rakastuu laivan kapteeniin Jackiin. Mustasukkainen Johnson löytää ruumaan piilotetut kultatynnyrit ja yllyttää miehistön kapinaan. Jack ja Jeannette vetäytyvät ruumaan jossa he sytyttävät tulipalon ja päästävät leijonat vapaaksi. Merimiehet kiipeävät mastoihin ja Jack ja Jeannette pelastautuvat veneellä.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Mario Bonnard  | … |  Jack
  |
|  Gigetta Morano  | … |  Jeannette
  |
|  Vitale De Stefano  | … |  
  |
|  Antonio Grisanti  | … |  
  |
|  Paolo Azzurri  | … |  
  |
|  Alfred Schneider  | … |  
  |

Tuotanto
--------

Ambrosio Filmin tuottama *Leijonat laivassa* on yksi aikansa "sensaatiofilmeistä", joissa jännitystä luotiin villieläinten avulla. "Mitä enemmän leijonia ja mitä enemmän ne karjuvat, sitä paremmin elokuva menestyy", totesi yhdysvaltalainen kriitikko. Ambrosio teki 1910-luvun alussa useita Arrigo Frustan käsikirjoittamia "leijonaelokuvia", joissa pääosia esittivät sirkustaiteilija Alfred Schneiderin eläimet. Elokuvan naispuolinen päähenkilö on Mario Caserinin ohjaaman *Nelly la domatricen* (1912) tavoin "moderni nainen", jolle edes leijonankesyttäjän ammatti ei ole vieras.

Aikalaiskritiikki kiitti elokuvaa jännitäväksi ja hyvin kuvatuksi. Sitä esitettiin Suomessa loppuvuodesta 1912.

Restaurointi
------------

Elokuvan mustavalkoinen kopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa. Se on nähtävissä Torinon elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Bernardini, Aldo & Martinelli, Vittorio: *Il cinema muto italiano: I film degli anni d’oro. 1912, seconda parte*, s. 13–14. Bianco e Nero, numero speciale. Roma: Nuova ERI, Centro Sperimentale di Cinematografia, 1995. ISBN 88-397-0918-5. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Tempi beati: Arrigo Frusta (1875–1965) *cr.piemonte.it*. Viitattu 11.8.2017.
3. ↑  www.drammaturgia.it: I leoni di Schneider *drammaturgia.fupress.net*. Viitattu 11.8.2017.
4. ↑  Dalle Vacche, Angela: *Diva: Defiance and Passion in Early Italian Cinema*, s. 175, 185. Austin: University of Texas Press, 2008. ISBN 978-0-292-71661-2.
5. ↑  Thalia Biografin mainos.  *Uusi Suometar*, 10.11.1912, s. 3. Artikkelin verkkoversio.
6. ↑  Cineteca MNC *vimeo.com*. Viitattu 11.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* *Leijonat laivassa* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Leijonaterassi** oli antiikin aikainen leijonapatsain koristeltu penger Deloksen saarella Kreikassa. Siihen liittyi patsaiden edestä kulkenut *Leijonien katu*. Rakennelman rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.

Leijonaterassi ja leijonien kopiot.
Deloksen arkeologisessa museossa olevat leijonat.Venetsiaan siirretty leijona.
Leijonaterassi sijaitsee Pyhän järven länsipuolella. Leijonien katu kulki penkereen ja järven välistä. Penger oli koristeltu leijonapatsailla, jotka oli veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 620–600 eaa. Ne olivat naksoslaisten Apollon-jumalalle lahjoittamia ja niiden tehtävänä oli jumalan syntymäpaikan Pyhän järven ja sen Pyhän palmupuun vartioiminen. Patsaat oli tehty naksoslaisesta marmorista ja kunkin pituus oli noin 1,72 metriä. Istuvat leijonat katsoivat kaikki itään järvelle päin ja niiden suut olivat auki ikään kuin ne karjuisivat. Leijonat on veistetty poikkeuksellisen hoikiksi ja niillä on pienet päät. Kaikki leijonat olivat urospuolisia, mutta niille ei kuitenkaan ollut veistetty leijonanharjaa. Patsailla oli jalustat ja ne oli sijoitettu penkereeseen noin 3,5 metrin välein.

Leijonapatsaita oli alun perin ainakin yhdeksän ja mahdollisesti jopa 16. Nykyaikaan patsaista on säilynyt Deloksella viisi. Ne löydettiin saaren arkeologisissa kaivauksissa vuosien 1886–1906 aikana. Patsaat olivat hajallaan pitkin aluetta, ja arvellaan, että niitä oli käytetty roomalaisten vuonna 69 eaa. tekemän linnoitusmuurin rakentamiseen. Löytämisen jälkeen patsaat sijoitettiin alkuperäisille paikoilleen. Vuodesta 1999 alkuperäiset patsaat ovat Deloksen arkeologisessa museossa. Niiden paikalla kadun varrella on nykyisin kipsiin valetut kopiot. Leijonaterassi on yksi Deloksen suosituimpia nähtävyyksiä.

Kuudes säilynyt leijonapatsas vietiin Delokselta Venetsiaan vuonna 1716 ja asetettiin siellä vartioimaan Arsenaalia. Sen pää kuitenkin korvattiin enemmän venetsialaista makua vastanneella leijonanpäällä harjoineen, joten alkuperäisestä patsaasta on jäljellä vain vartalo.

Lähteet
-------

1. ↑  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Delos", *Antiikin käsikirja*, s. 122. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
2. 1 2 3  "Delos", *The Greek Islands*, s. 218–219. Eyewitness Travel. London, New York, Melbourne, Munich and Delhi: DK, 2013. ISBN 978-1-40938-631-5.
3. 1 2 3 4  "Delos", *Greek Island Hopping 2008*, s. 216–225. Thomas Cook Publishing, 2008. ISBN 978-1-84157-839-2.
4. 1 2  Terrace of the Lions *Atlas Obscure*. Viitattu 24.10.2016.
5. ↑  Terrace Of The Lions On Delos: Birthplace Of Apollo And His Sister Artemis *Message to Eagle*. Viitattu 24.10.2016.
6. ↑  Delian Group of Archaic Lions (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 15.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Leijonaterassi** Wikimedia Commonsissa
Aivokammiot sivusta
Aivokammiot ylhäältä kuvattuna
**Aivokammiot** (lat. *ventriculus encephali*) eli aivoventrikkelit ovat neljä aivojen sisällä sijaitsevaa aivo-selkäydinnesteen täyttämää onteloa, jotka ovat yhteydessä toisiinsa. Isoaivopuoliskojen sisällä sijaitsevat **vasen ja oikea sivukammio** (lat. *ventriculus lateralis*), joita nimitetään myös yhteisnimityksellä sivukammiot. Sivukammiot ovat kaarenmuotoisia ja ne ovat yhteydessä aivojen keskiviivassa väliaivojen alueella sijaitsevaan rakomaiseen **kolmanteen aivokammioon** (lat. *ventriculus tertius*), joka puolestaan on kapean tiehyen, **aivonesteviemärin** (aquaeductus mesencephali, aquaeductus cerebri), välityksellä yhteydessä pikkuaivojen alla sekä ydinjatkeen sisällä sijaitsevaan **neljänteen aivokammioon** (lat. *ventriculus quartus*). Neljäs aivokammio jatkuu kapeana selkäytimen keskuskanavana.

Aivokammiot tuottavat jatkuvasti aivo-selkäydinnestettä (*liquour cerebrospinalis*) eli likvoria, joka kulkeutuu aivojen ja selkäytimen alueelle, toimii iskunvaimentimena sekä osallistuu aineenvaihduntaan mm. ravitsemalla hermosoluja. Likvoria syntyy pääasiassa sivukammioissa suodattumalla niiden pinnan suonipunoksissa (*plexus choroideus*) kiertävästä verestä. Sivukammioista likvori kulkeutuu kolmanteen aivokammioon ja edelleen aivonesteviemärin kautta neljänteen aivokammioon. Neljännessä aivokammiossa sijaitsevista pienistä aukoista neste virtaa aivoja ja selkäydintä ympäröivän lukinkalvon (arachnoidea) alaiseen laaja-alaiseen, kapeaan tilaan, lukinkalvononteloon eli subaraknoidaalitilaan - aivot ja selkäydin tavallaan siis "kelluvat" jatkuvasti likvorissa. Tästä tilasta likvor imeytyy takaisin verenkiertoon kulkemalla ensin lukinkalvonjyväsistä eli araknoidaalivilluksista kovakalvon veriviemäreihin. Likvorin kokonaismäärä on aikuisella noin 120 ml ja sitä erittyy sekä imeytyy vuorokaudessa noin 500 ml.

Jos likvorin kierto häiriytyy syystä tai toisesta, aivokammioihin kerääntyy ylimäärin nestettä ja kallon sisäinen paine nousee. Seurauksena on hydrokefalia eli vesipäisyys. Syitä tähän on monia: synnynnäiset epämuodostumat, nestekierron estävät kasvaimet ja erilaiset arpeutumat ovat yleisiä. Pienellä lapsella tila ei ole kovin vakava, koska kallon luut eivät ole vielä liittyneet toisiinsa vaan ne voivat antaa periksi. Aikuisella sen sijaan kallon luut eivät anna periksi, mutta sen sijaan aivokudos alkaa painua kasaan. Erityisesti aivonesteviemäri on kapeana rakenteena altis tukoksille.

Lähteet
-------

1. ↑  Haettiin "aivokammio" Kielitoimiston sanakirjasta *Kielitoimiston sanakirja*. Kotimaisten kielten keskus & Kielikone Oy.  "***anat.*** *Aivokammiot* aivojen sisällä sijaitsevat neljä onteloa." Viitattu 2.7.2017.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aivokammio** Wikimedia Commonsissa
Magneettikuvia: A, B: täydellinen aivokurkiaisen puuttuminen, C: täydellinen aivokurkiaisen ja posteriorisen pikkuaivojen kommissuuran puuttuminen.
**Aivokurkiaisen puuttuminen** on aivojen rakennepoikkeama, jossa aivojen vasemman ja oikean puoliskon toisiinsa yhdistävä aivokurkiainen puuttuu osittain tai kokonaan. Joskus kyse on yksittäisestä kehityshäiriöstä; muissa tapauksissa aivojen poikkeavuuksia voi esiintyä laajemmin. Aivokurkiaisen puuttuminen kuuluu myös monien laajojen oireyhtymien piirteisiin. Noin joka toisella henkilöllä aivokurkiaisen puuttumisen taustalla onkin jokin tunnettu oireyhtymä. Jos syy ei selviä, taustalla voi olla tuntemattomaksi jäänyt perimän muutos tai poikkeavuus voi liittyä sikiöaikaisiin ympäristötekijöihin.

Aivokurkiainen voi jäädä puuttumaan keskushermoston kehittyessä varhaisen raskauden aikana. Varhaisina oireina voivat ilmetä vauvan imemisongelmat. Viiveitä voi ilmetä istumisen, kävelyn tai puhumisen ja sitten lukemisen oppimisessa. Joskus oireet jäävät niin lieviksi, että aivokurkiaisen puuttuminen jää pitkäksi aikaa havaitsematta. Kuitenkin noin 60 %:ssa tapauksista aivokurkiaisen puuttumisen yhteydessä ilmenee kehitysvamma ja joskus lievempiä oppimisvaikeuksia. Epilepsia on noin joka neljännellä henkilöllä, jolta aivokurkiainen puuttuu. Aivokurkiaisen puuttumiseen voi liittyä tarkkaavaisuuden häiriö, mutta harvoin käytöshäiriö.

Helpoiten aivokurkiaisen puuttuminen on todettavissa aivojen magneettikuvauksella. Aivokurkiaisen puuttuminen on yksi yleisimmistä aivojen rakennepoikkeamista. Esiintyvyydeksi vastasyntyneillä on usein arvioitu 1/4 000. Kehitysvammaisista lapsista noin 2–6 %:lta puuttuu aivokurkiainen. Aivokurkiaisen puuttumisen oireisiin voidaan vaikuttaa monin keinoin. Poikkeaman ennusteeseen vaikuttavat sen laajuus ja syyt. Muita poikkeavuuksia, joita joskus esiintyy aivokurkiaisen puuttumisen yhteydessä, ovat muiden muassa hydrokefalus, Arnold–Chiarin epämuodostuma, Dandy–Walkerin epämuodostuma, skitsenkefalia, holoprosenkefalia ja sikiöaikainen hermosolujen vaelluksen häiriö.

Oireyhtymiä
-----------

Oireyhtymiin, joiden piirteisiin kuuluu aivokurkiaisen puuttuminen, lukeutuvat seuraavat:

* Aicardin oireyhtymä
* Akrokallosaalinen oireyhtymä
* Coffin–Sirisin oireyhtymä
* Edwardsin oireyhtymä
* FG-oireyhtymä
* Joubertin oireyhtymä
* Lujan–Frynsin oireyhtymä
* Menkesin tauti
* Miller–Diekerin oireyhtymä
* Mowat–Wilsonin oireyhtymä
* Orofasiodigitaalinen oireyhtymä, tyyppi I
* Pataun oireyhtymä
* Rubinstein–Taybin oireyhtymä
* Seckelin oireyhtymä
* Shapiron oireyhtymä
* Walker–Warburgin oireyhtymä

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Helena Kääriäinen, Aivokurkiaisen puuttuminen Tukiliitto 16.3.2020, viitattu 28.6.2023
**Venäläinen influenssa**, Suomessa tunnettu yleisesti nimellä **ryssänkuume**, oli vuosina 1889-1890 pandemiaksi laajentunut influenssaepidemia. Maailmanlaajuisesti pandemiaan kuoli ehkä noin miljoona ihmistä (maailman väkiluvun ollessa tuolloin noin 1,5 miljardia).

Pandemia maailmalla
-------------------

Influenssaepidemia alkoi Buharassa keväällä 1889. Se levisi nopeasti äskettäin valmistunutta Transkaspian rataa pitkin itään Samarkandiin ja Tomskiin, ja länteen Kaspianmerelle. Sieltä se levisi Volgan vesireittejä pitkin ja saavutti Pietarin marraskuussa 1889. Pietarista influenssa levisi laivaliikenteen mukana ensin Itämeren ympäristöön ja sitten kautta maailman, tavoittaen koko pohjoisen pallonpuoliskon vain neljässä kuukaudessa. Influenssa palasi pienempinä epidemioina useita kertoja vuoteen 1895 asti, minkä jälkeen se hävisi.

Lääkkeinä käytettiin lähinnä kiniiniä ja antipyriiniä, sekä erilaisia perinteisiä hoitoja joilla pyrittiin helpottamaan sairastuneiden oloa ja oireita.

Pandemia Suomessa
-----------------

Suomessa ensimmäiset influenssatapaukset ilmestyivät marraskuun alussa Viipurissa ja Sortavalassa, jonne se oli levinnyt Pietarista. Tauti saavutti huippunsa joulukuussa, jolloin se oli levinnyt koko maahan. Myös Suomessa se levisi nopeasti rautateitä myöten. Tampereella kaupungin 19000 asukkaasta noin 30% sairastui ja 1% kuoli influenssaan ja sen jälkitauteihin. Sairastuvuus oli 30-50% luokkaa muuallakin, mutta kuolleisuus oli alhainen. Influenssan torjumiseen ei ollut juuri mahdollisuuksia, ja lääkärit kehottivat ihmisiä noudattamaan hyvää hygieniaa, lepäämään riittävästi, ja välttämään saunomista.

Influenssavirus
---------------

Pandemian aiheuttaneen influenssa A-viruksen serotyyppiä ei tunneta. Sen arveltiin pitkään olleen H2-tyyppiä, mutta uudemmat tutkimukset viittaavat kyseessä olleen mahdollisesti H3N8-tyyppinen virus. Toisaalta pandemian aiheuttajaksi on arveltu myös koronavirusta OC43.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Eila Linnanmäki: Historian influenssapandemiat.  *Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim*, 2006, 122. vsk, nro 15, s. 2023-31.  Suomalainen Lääkäriseura Duodecim. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 15.6.2021.  (suomeksi)
2. ↑  M.H. Williams ja M.A. Preas: Influenza and Pneumonia Basics Facts and Fiction University of Maryland. Viitattu 15.6.2021. (englanniksi)
3. ↑  Valleron, Alain-Jacques; Cori, Anne; Valtat, Sophie; Meurisse, Sofia; Carrat, Fabrice; Boëlle, Pierre-Yves: Transmissibility and geographic spread of the 1889 influenza pandemic.  *PNAS*,.  Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia. doi:10.1073/pnas.1000886107. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
4. ↑  Dowdle, W R.: Influenza A virus recycling revisited.  *Bulletin of the World Health Organization*, 1999, 77. vsk, nro 10, s. 820-28.  Maailman terveysjärjestö. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 15.6.2021.  (englanniksi)
5. ↑  Clinical evidence that the pandemic from 1889 to 1891 commonly called the Russian flu might have been an earlier coronavirus pandemic.  *Microbial Biotechnology*, 13.7.2021, 14. vsk, nro 5.  Wiley. Artikkelin verkkoversio.
**Aivokudos** isoaivoissa ja pikkuaivoissa koostuu hermosoluista eli neuroneista sekä niitä ympäröivistä hermotukisoluista, jotka ovat järjestäytyneet tietyllä tavalla. Sen sijaan aivorungossa solut eivät ole järjestäytyneet yhtä selkeiksi alueiksi.

Isoaivokuori koostuu pääasiassa **harmaasta aineesta**, joka sisältää lähinnä hermosolujen soomaosia ja tuojahaarakkeita (dendriittejä). Lisäksi harmaassa aineessa on hermosoluja huoltavia gliasoluja. Isoaivokuoren lisäksi harmaata ainetta esiintyy pieninä saarekkeina, **tumakkeina**, syvemmälläkin aivoissa sekä selkäytimen pylväissä. Aivorungon alueella harmaa aine muodostaa tumakkeita yhtenäisemmän aivoverkoston. Harmaassa aineessa on runsas hiussuonitus.

**Valkea aine** muodostaa aivojen sisemmän loppuosan. Se koostuu pääosin hermoimpulsseja soomaosista muualle hermostoon kuljettavista hermosolujen aksoneista ja niitä ympäröivistä gliasoluista sekä verisuonista. Valkean värinsä kudos saa aksoneita ympäröivien myeliinituppien rasva-aineesta, myeliinistä. Valkeaa ainetta on myös selkäytimen reunaosissa.

Aivoja ja selkäydintä ympäröivät lisäksi sidekudoksesta koostuvat aivokalvot.
Enderbury  
Enderbury IslandView and modify data on Wikidata Enderbury avaruudesta kuvattuna.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
PhoenixsaaretKiribati |
| Vesialue | 
TyynimeriView and modify data on Wikidata  |
| Pinta-ala | 
5 km² |

Väestö| Asukasluku | 
asumaton |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Enderbury** on Tyynellämerellä sijaitseva pieni, Phoenixsaariin kuuluva asumaton atolli, joka on 1,6 kilometriä leveä ja 4,8 kilometriä pitkä. Vuosina 1939–1979 se muodosti naapurinsa Kantonin (myös nimellä *Abariringa*) kanssa Kanton ja Enderbury -saarten yhteishallintoalueen. Sen jälkeen se siirtyi Kiribatin tasavallan hallintaan.

Saari on maastoltaan tasainen ja paljas, korkeus merenpinnasta vaihtelee neljästä seitsemään metriin. Kasvillisuus koostuu matalista pensaista ja muutamista palmupuuryhmistä. Linnusto on runsas, kuten myös rottakanta. Saarella on ollut aiemmin villiintyneitä kotikissoja, jotka aiheuttivat huomattavaa tuhoa alkuperäiseläimistölle, mutta sittemmin kanta on hävitetty.

Enderbury löydettiin vuonna 1823. Löydön teki valaanpyyntialus *Transitin* kapteeni James J. Coffin, joka nimesi saaren Lontoon valaanpyyntiyhtiön omistajan Samuel Enderbyn mukaan. Nimi Enderbury perustuu kirjoitusvirheeseen. Kiinnostus saareen heräsi vuonna 1860 sen guanoesiintymien johdosta.

Lähteet
-------

1. ↑  Phoenix Islands britannica.com:  Encyclopædia Britannica. Viitattu 15.12.2018. (englanniksi)
2. ↑  Phoenix Islands Protected Area *phoenixislands.org*. Viitattu 8.1.2012. (englanniksi)

KiribatiKiribatin saaret
**Gilbertsaaret**: Abaiang | Abemama | Aranuka | Arorae | Beru | Butaritari | Kuria | Maiana | Makin | Marakei | Nikunau | Nonouti | Onotoa | Tabiteuea | Tamana | Tarawa

**Phoenixsaaret**: Abariringa | Birnie | Enderbury | Manra | McKean | Nikumaroro | Orona | Rawaki

**Linesaaret**: Kiritimati | Tabuaeran | Teraina | Malden | Starbuck | Flint | Vostok | Caroline

**Banaba**
**Kärjennoukka** (tai **häriennoukka**, **käriennoukka**, **häriännoukka**, **paimenpilli**, **pajupilli**, **soittu**, **porshanhuuli**, **halkisoittu**, **leppäpilli**, **puavopilli**) on vanha suomalainen soitin, joka on ollut käytössä ainakin 1200-luvulta lähtien. Voimakasäänistä soitinta on käytetty sekä viestimiseen, että ajanvietteeksi.

Kärjennoukka valmistetaan halkaistusta puusta, jonka sisus on koverrettu. Puulajina on käytetty pajua, leppää, pihlajaa, koivua tai katajaa. Soittimia on ollut sormiaukollisia ja sormiaukottomia. Sormiaukottomien pituus on vaihdellut 7–15 senttimetrin välillä ja sormiaukollisten 14–28 senttimetrin välillä. Sormiaukkoja on ollut kahdesta neljään.

Tanotorvi eli hautatorvi on kärjennoukka, johon tuohesta tai lepästä tehty kaikusuppilo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kärjennoukka – etno.net *etno.net*.  Arkistoitu 29.3.2019. Viitattu 19.2.2020.
2. ↑  *Rapapallit ja Lakuttimet – Muinaissuomalaisia soittimia*, s. 8.1. Kansanmusiikki-instituutti, 1985.
3. ↑  Kärjennoukka – Minna Hokka *www.minnahokka.com*. Viitattu 19.2.2020.
**Lämpöhalvaus** eli **hypertermia** syntyy, kun henkilö oleskelee liian kauan kuumassa tilassa, jolloin kehon lämmönsäätelykeskus vaurioituu. Tämän vuoksi kehon lämpötila nousee vaarallisen korkeaksi ilman, että lämmönsäätelymekanismi käynnistyy. Peräsuolesta mitattu lämpötila voi nousta yli 41 °C, ja sisäelimet voivat olla jopa lämpimämpiä. Kyseessä on hengenvaarallinen tila, ja henkilö pitää toimittaa heti sairaalahoitoon.

Syyt
----

Kuumassa ilmassa tapahtuva voimakas fyysinen ponnistus voi nuorella ja terveellä ihmisellä johtaa lämpöhalvaukseen. Ilman kuumuuden lisäksi vaikuttavia tekijöitä ovat ilmankosteus, vaatetus sekä hikoilua vähentävä lääkitys. Vanhuksilla riski saada lämpöhalvaus on suurempi.

Oireet
------

Terve ihminen hikoilee ollessaan kuumissaan, mutta lämpöhalvauksen saanut ei. Iho on kuuma ja kuiva, hengitys pinnallista ja nopeaa. Valtimosyke on heikko. Lisäksi lämpöhalvaukseen voi liittyä sekavuutta ja tajunnanmenetys.

Hoito
-----

Lämpöhalvauksen saanut toimitetaan nopeasti sairaalahoitoon. Ajoissa hoitoon päässyt toipuu yleensä täysin, hoitamattomana on kuolemanvaara, jos ruumiinlämpö nousee liian korkeaksi. Lämpöhalvausta voi ehkäistä juomalla reilusti viileää vettä ja totuttelemalla kuumaan ilmaan tai pysymällä viileämmissä tiloissa.

Lähteet
-------

* Kodin uusi lääkärikirja

1. ↑  Lämpöhalvaus

Aiheesta muualla
----------------

* Lämpöhalvaus ja auringonpistos, Terveysportti.fi
**Venäläinen poliittinen neuvottelukunta** (ven. Русское политическое совещание, *Russkoje polititšeskoje soveštšanije*, ransk. *Conférence politique russe*) oli vuonna 1919 Pariisissa toiminut venäläisten valkoisten emigranttien perustama elin, joka pyrki toimimaan Venäjän sisällissodan valkoisten hallitusten yhteisenä edustajana suhteessa ulkovaltoihin. Neuvottelukunnan perusti Vasili Maklakov, jonka Venäjän väliaikainen hallitus oli syksyllä 1917 nimittänyt viimeiseksi Pariisin-lähettilääkseen. Neuvottelukunnan muut johtavat jäsenet olivat entinen keisarikunnan aikainen ulkoministeri Sergei Sazonov, entinen väliaikaisen hallituksen pääministeri Georgi Lvov, valkoisten Arkangeliin perustaman "Pohjois-Venäjän hallituksen" johtaja Nikolai Tšaikovski ja poliittinen aktivisti Boris Savinkov. Sazonov oli ryhmän johtava hahmo. Neuvottelukunta perustettiin eri tietojen mukaan joko vuoden 1918 lopulla tai tammikuussa 1919. Se edusti virallisesti kaikkia Venäjän valkoisia hallituksia ja piti yhteyttä muun muassa kenraali Anton Denikiniin Etelä-Venäjällä ja amiraali Aleksandr Koltšakiin Siperiassa, mutta toimi kuitenkin itsenäisesti.

Venäläisen poliittisen neuvottelukunnan päätavoitteena oli päästä edustamaan Venäjää Pariisin rauhankonferenssissa, mihin ympärysvallat eivät kuitenkaan sitä huolineet. Venäläinen poliittinen neuvottelukunta pyrki yhteistyöhön myös Suomen hallituksen kanssa, mutta kieltäytyi tunnustamasta Suomen itsenäisyyttä, koska sen mukaan vain perustuslakia säätävä kansalliskokous sai päättää valtakunnan jakamisesta. Lokakuussa 1919 neuvottelukunta taipui suosittamaan Suomen itsenäisyyden tunnustamista, jotta Suomi saataisiin tukemaan kenraali Nikolai Judenitšin hyökkäystä Pietariin, mutta valkoisten "korkeimmaksi johtajaksi" julistettu amiraali Koltšak pysyi taipumattomana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tuomo Polvinen: *Venäjän vallankumous ja Suomi 1917–1920 II: toukokuu 1918–joulukuu 1920*, s. 98–100. WSOY, Porvoo–Helsinki 1971.
2. ↑  Daniel Harold: *Russian Exiles in Britain, 1918–1926: The Politics and Culture of Russia Abroad*, s. 25–26 (englanniksi) Northumbrian ymopisto 2015. Viitattu 5.2.2017.
3. ↑  Polvinen 1971, s. 134–138, 145–147, 153–154, 174, 289–292, 304.

Aiheesta muualla
----------------

* Русское политическое совещание (venäjäksi) Hrono.ru
M4A modulaarinen karbiini. Picatinny-kiskot näkyvät aseen rungon päällä ja etutukin alla.
AR-15 karbiini lisävarusteet kiinnitettynä Picatinny-kiskoilla (yllä) ja ilman (alla)
**Picatinny-kisko** on kiinnikejärjestelmä, jota käytetään erityisesti pitkäpiippuisissa kivääreissä, karbiineissa, rynnäkkökivääreissä ja konepistooleissa lisävarusteiden kiinnittämiseen (esimerkiksi kiikaritähtäimet, taktiset valaisimet ja laserosoittimet). Standardikiinnitykseen perustuvan kiskon kehitti Picatinny Arsenal ja sen virallinen standardi on **MIL-STD-1913**.

Poikkileikkauskuva M1913A:n kiskosta.
Kisko kiinnitetään useimmiten aseen rungon päälle takatähtäinten kohdalle. Poikkileikkaukseltaan kisko on T:n muotoinen. Esimerkiksi kiikaritähtäimen kiinnitys kiskoon tapahtuu joko liu'uttamalla tähtäin kiskon alkupäästä halutulle kohdalle tai asettamalla tähtäin suoraan kiskon ympärille. Tähtäin kiristetään tukevasti paikoilleen joko pulttien, kierteisten puristimien tai ruuvien avulla. 

Picatinny-kisko kehitettiin eri valmistajien kiikaritähtäinten kiinnitysten yhtenäistämiseksi. Kiskoa käytettiin aluksi enimmäkseen vain suurikaliiperisissa kivääreissä, mutta pimeänäkölaitteiden ja yötähtäinten käytön yleistyttyä kiskoja alettiin asentaa myös rynnäkkökivääreihin. Kisko ja siihen kiinnitettävä kiikaritähtäin ovat erityisesti armeijoiden erikoisyksiköiden käytössä.

Kun Picatinny-kisko yleistyi, sille löytyi myös uusia käyttötarkoituksia. Picatinny-kiskoon voidaan nykyään kiinnittää taskulamppuja, ylimääräisä kahvoja ja kädensijoja, etujalkoja, pistimiä, laserosoittimia ja punapistetähtäimiä. Kiskoja alettiin valmistaa eri mittaisina, jotta ne sopisivat mahdollisimman monelle asetyypille ja eri puolille aseen runkoa, kuten sivuille tai piipun alle. Lyhyitä Picatinny-kiskoja on tehty haulikoille ja pistooleille.

Katso myös
----------

* Weaver-kisko

Aiheesta muualla
----------------

* Picatinny-kiskon tekniset tiedot ja poikkileikkauskuvat