recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tulli- ja pakkahuone** on Helsingin Katajanokalla sijaitseva historiallinen rakennus. Se valmistui vuonna 1901, ja kyseessä on Helsingin kolmas pakkahuone vanhan tulli- ja pakkahuoneen (1765) sekä uuden tulli- ja pakkahuoneen (1854) jälkeen. Rakennus sijoittuu Katajanokanlaiturin, Kanavakadun, Satamakadun ja Ankkurikadun väliin.

Tulli- ja pakkahuoneen huoneistopinta-ala on 6 268 neliömetriä. Rakennusta ei ole suojeltu asemakaavalla, mutta se on osa vanhaa Katajanokkaa, valtakunnallisesti merkittävää kulttuuriympäristöä. Vuonna 2023 Helsingin kaupunki käynnisti hintakilpailun rakennuksen myymiseksi ja kehittämiseksi.

Historia
--------

Rakennuksen suunnitteli Gustaf Nyström sen jälkeen, kun kaksi aikaisempaa tulli- ja pakkahuonetta oli todettu riittämättömiksi. Rakennustyöt alkoivat maaliskuussa 1899. Tyylillisesti rakennus edustaa uusrenessanssia yhdistettynä jugendiin. Sommittelussa on yhtäläisyyksiä Nyströmin suunnitteleman Vanhan kauppahallin (1899) kanssa. Pääjulkisivu sisäänkäynteineen on eteläpuolella eli meren suunnassa.

Rakennuksessa on kaksi kerrosta, ja siihen sijoitettiin alun perin sekä kylmää että lämmintä pakkahuone- eli tullivarastotilaa osana Eteläsatamaa. Rakennukseen kuuluivat myös tullikamari sekä liikennekonttorin työskentely- ja asiakastilat. Se oli tullin käytössä vuoteen 1993 asti, jolloin tulli muutti Sörnäisiin. Rakennus kunnostettiin vuonna 1994 ja peruskorjattiin vuosina 1999–2000. Osa tiloista kunnostettiin toimistokäyttöön, ja rakennusta ovat käyttäneet esimerkiksi markkinointi- ja it-alan yritykset. Vuosina 1994–2019 Helsinki vuokrasi rakennuksesta tiloja moskovalaisille yrityksille.

Kuvia
-----

* Sisätiloja vuonna 1903.Sisätiloja vuonna 1903.
* Helsingin satamarata tulli- ja pakkahuoneen edustalla vuonna 1970.Helsingin satamarata tulli- ja pakkahuoneen edustalla vuonna 1970.

Lähteet
-------

* *Katajanokan Tulli- ja pakkahuone / Rakennushistoriaselvitys*. Helsingin kaupunki, 2022. ISBN 978-952-7417-89-8. Verkkoversio (PDF) (viitattu 8.5.2023).

### Viitteet

1. 1 2  Rakennushistoriaselvitys, s. 7
2. ↑  Rakennukset; RKY, alueet *Helsingin karttapalvelu*. Viitattu 9.5.2023.
3. 1 2  Helsinki järjestää kilpailun Tulli- ja pakkahuoneen myymiseksi ja kehittämiseksi  20.1.2023. Helsingin kaupunki. Viitattu 9.5.2023.
4. 1 2  Rakennushistoriaselvitys, s. 4
5. ↑  Rakennushistoriaselvitys, s. 17
6. ↑  Rakennushistoriaselvitys, s. 16
7. ↑  Rakennushistoriaselvitys, s. 21–23
8. 1 2  Salomaa, Marja: Helsingin ja Moskovan välisestä ystävyydestä jäi jäljelle lattiaan pultattu kassa­kaappi *Helsingin Sanomat*.  20.3.2022. Viitattu 9.5.2023.
9. ↑  Rakennushistoriaselvitys, s. 29
10. ↑  Kivinen, Lasse: Koristeellinen jugend­palatsi tyhjeni Helsingin ydin­keskustan kupeessa – Kaupunki pyrkii eroon *Helsingin Sanomat*.  23.1.2023. Viitattu 9.5.2023.
11. ↑  Salomaa, Marja: Helsingin kaupunki yritti monin tavoin eroon sopimuksesta Moskovan kanssa – turhaan *Helsingin Sanomat*.  4.3.2022. Viitattu 9.5.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katajanokan tulli- ja pakkahuone** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Minotaur-luokan risteilijästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Minotaur** (viirinumero C53) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Minotaur-luokan risteilijä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Minotaur-luokka (risteilijä, 1943)*
Alus tilattiin 27. toukokuuta 1941 osana vuoden 1941 laivasto-ohjelmaa Harland and Wolffilta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 20. marraskuuta. Alus laskettiin vesille 29. heinäkuuta 1943 nimettynä *HMS Minotauriksi*. Alus siirrettiin heinäkuussa 1944 Kanadan laivastolle, joka otti sen palvelukseen 26. huhtikuuta 1945 nimellä *HMCS Ontario* viirinumeron säilyessä. Alus valmistui kuitenkin vasta 15. toukokuuta.

Palvelus
--------

Huhtikuussa 1945 *Ontario* oli valmistajan koeajoissa, joiden aikana se määrättiin palvelukseen Brittiläisen Tyynenmeren laivaston 4. risteilijäviirikköön. Alus aloitti 16. toukokuuta Clydessä hyväksyntään liittyvät koeajot, joiden osana suoritettiin kesäkuussa merikelpoisuus ja asetestit. Alus aloitti 2. heinäkuuta matkansa Maltalle, jossa se osallistui koulutukseen Välimeren laivaston mukana.

Risteilijä jatkoi 12. elokuuta matkaansa Aleksandriaan, minkä jälkeen se 15. elokuuta kulki läpi Suezin kanavan Punaiselle merelle. Alus saapui 19. elokuuta Trincomaleehen. Se jatkoi matkaansa 31. elokuuta liittyäkseen 4. Risteilijäviirikköön. Alus ei kuitenkaan kerennyt mukaan sotatoimiin, mutta se osallistui Hong Kongin antautumis- ja vastaanottoseremonioihin ja myöhemmin valvontatehtäviin Manilassa ja Japanissa.

Kanadaan huollettavaksi alus palasi vapauduttuaan Tyynenmeren operaatioista ja se saapui 27. marraskuuta 1945 Esquimaltiin. Alus palveli palvelukseen palattuaan koulutustehtävissä, kunnes se poistettiin palveluksesta 15. lokakuuta 1958.

Alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin romutettavaksi. Alus saapui 19. marraskuuta 1960 Osakaan Japaniin romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Cruisers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1996. ISBN 1-86019-874-0. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  HMCS Ontario
2. 1 2 3  Whitley s. 23

*Minotaur*-luokan risteilijät

|  |
| --- |
| *HMS Swiftsure* - *HMS Minotaur* - *HMS Tiger* - *HMS Superb* - *HMS Hawke* |
| Edeltäjä: *Crown Colony* -luokka – Seuraaja: *Tiger* -luokka |
**HMCS Fort York** (viirinumero J19) oli Kanadan laivaston vuonna 1942 valmistunut Bangor-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

Alus tilattiin 28. marraskuuta 1940 osana Britannian vuoden 1940 hankintaohjelmaa Dufferin Shipbuilding Companyltä Ontariosta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1941. Alus laskettiin vesille 24. elokuuta 1941 ja otettiin palvelukseen 27. helmikuuta 1942.

Palvelus
--------

Kanadan laivasto poisti aluksen palveluksesta 26. syyskuuta 1945.

### NRP Almirante Lacerda

Alus myytiin 26. syyskuuta 1950 Portugalille, joka liitti sen laivastoonsa merentutkimusaluksena nimellä *NRP Comandante Almeida Carvalho* ja runkonumerolla A527. Portugalin siirtomaasodat pakottivat uusien taistelualusten, jotka kykenivät operoimaan Afrikan vesillä, hankintaan. *Comandante Almeida Carvalho* luokiteltiin uudelleen korvetiksi ja nimettiin 1964 uudelleen *NRP Cacheuksi* (F470). Alus oli samalla ensimmäinen korvetiksi luokiteltu Portugalin laivaston alus toisen maailmansodan päätyttyä. Alus aseistettiin 76 millimetrin kansitykillä ja kahdella 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä, minkä jälkeen se osallistui sotatoimiin Cap Verdellä ja Portugalin Guineassa. Alus poistettiin palveluksesta 1971.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  uboat.net HMCS Fort York
**Tien laulu** (*Pather panchali*) on intialainen elokuva vuodelta 1955. Se on ensimmäinen osa Bibhutibhushan Bandopadhyayn romaaneihin perustuvasta Apu-trilogiasta ja ohjaajansa Satyajit Rayn ensimmäinen kokoillan draamaelokuva. Elokuvan musiikin teki Ravi Shankar. *Tien laulu* kertoo päähenkilönsä, bramiiniperheen Apu-pojan varttumisesta Bengalissa 1910-luvulla.

Tarina
------

Nuori bengalilaispoika Apu varttuu maaseudulla sisarensa Drugan, vanhempiensa ja kärttyisän, sairaan tätinsä kanssa. Kun isä lähtee taas kerran töitä etsimään kaupunkiin, Apun äiti ei tahdo jaksaa selviytyä perheen huolehtimisesta köyhyyden keskellä. Apu kohtaa sisarensa ja tätinsä kuoleman, mutta selviytyy, varttuu ja viisastuu.

Vastaanotto
-----------

*Tien laulua* pidettiin Cannesin elokuvajuhlilla aluksi primitiivisenä, mutta kriitikko André Bazin suostutteli tuomariston antamaan elokuvalle erikoispalkinnon. Elokuva sai muitakin palkintoja. Elokuvan myötä intialainen elokuva teki kansainvälisen läpimurron.

Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja *Tien laulu* oli mukana yhdeksässä luettelossa. Peter von Bagh luokitteli elokuvan yhdeksi *elämää suuremmista elokuvista*.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Tien laulun* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 20 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arkistoitu kopioTien laulu (1955), Pather panchali/ Sången om vägen Kansallinen audiovisuaalinen instituutti, kavi.fi.  Arkistoitu 21.2.2018. Viitattu 21.2.2018.
2. 1 2  Elliot Wilhelm: *VideoHound’s World Cinema, The Adventurer’s Guide to Movie Watching*. Detroit, London: Visible Ink, 1999. ISBN 1-57859-059-0.
3. 1 2  Peter von Bagh: "Intia: Satyajit Ray", *teoksessa Elokuvan historia, 3. täydennetty painos*, s. 412-414. Otava, 2004. ISBN 951-1-19811-4. (suomeksi)
4. ↑  Awards All Movie
5. ↑  Astala, Erkki: Ne sata tärkeintä, *Projektio* 2/1980 s. 7.
6. ↑  Tien laulu  31.10.2014, päivitetty 4.5.2016. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 21.2.2018.
7. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. Viitattu 13.7.2016.
8. ↑  The 100 greatest foreign-language films *BBC Culture*.  30.10.2018. Viitattu 14.11.2018. (englanniksi)
**Peter T. "Pete" George** (29. kesäkuuta 1929 Akron, Ohio – 27. heinäkuuta 2021) oli yhdysvaltalainen painonnostaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari.

Elämä ja urheilu-ura
--------------------

George saavutti ensimmäisen kolmesta olympiamitalistaan Lontoossa 1948, kun hän saavutti hopeaa keskisarjassa (alle 75 kg). Hänen lopputuloksensa 382,5 kg koostui punnerrustuloksesta 105 kg, tempaustuloksesta 122,5 kg ja työntötuloksesta 155 kg. Hän yritti vielä työntää uuden maailmanennätyksen 165 kg jolla olisi voittanut kultaa, mutta yritys epäonnistui, ja hänen maanmiehensä Frank Spellman voitti kultaa tuloksella 390 kg otettuaan Georgesta 12,5 kilon etumatkan 117,5 kilon punnerrustuloksellaan.

Helsingin kesäolympialaisissa 1952 George punnersi tuloksekseen 115 kg, tempasi 127,5 kg ja työnsi 157,5 kg. Yhteistuloksellaan 400 kg hän voitti kultaa 10 kilon erolla Kanadan Gérard Grattoniin. Melbournen kesäolympialaisissa 1956 George sijoittui hopealle punnerrettuaan 122,5 kg, tempaistuaan 127,5 kg ja työnnettyään 162,5 kg. Yhteistuloksellaan 412,5 kg hän hävisi 7,5 kiloa Neuvostoliiton Fjodor Bogdanovskille. George, joka tuolloin työskenteli hammaslääkärinä Yhdysvaltain armeijassa, taisteli jälleen loppuun asti kultamitalista yrittäen työntää maailmanennätystä 170 kg, mutta yritys epäonnistui. Maailmanmestaruuden George voitti viidesti, minkä lisäksi hän saavutti kahdesti MM-hopeaa. Georgen veli James "Jim" George oli myös painonnoston olympiamitalisti.

George kuoli 92-vuotiaana 27. heinäkuuta 2021.

### Saavutukset

* Olympiakultaa keskisarjassa Helsingissä 1952 (tulos 400 kg)
* Olympiahopeaa keskisarjassa Lontoossa 1948 (tulos 382,5 kg) ja Melbournessa 1956 (tulos 412,5 kg)
* MM-kultaa kevyessä sarjassa 1947 ja 1953 sekä keskisarjassa 1951, 1954 ja 1955
* MM-hopeaa 1949 ja 1950

Lähteet
-------

* Peter George *Olympedia*.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 523. , 1988. ISBN 0-14-010771-1.
2. 1 2 3  Olympedia
3. ↑  Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 524. , 1988. ISBN 0-14-010771-1.
4. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 289. Otava, 1970.
5. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Peter George Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)
*Lotus Esprit Turbo Challenge* (1990)
*Lotus Turbo Challenge 2* (1991)
*Lotus III: The Ultimate Challenge* (1992)
**Lotus** on brittiläisen Gremlin Graphicsin julkaisema autopelisarja, jotka julkaistiin 1990-luvun alussa Commodore Amigalle. Pelit kehitti brittiläinen Magnetic Fields, jonka keskeiset hahmot tunnetaan myös esimerkiksi Commodore 64:n Kikstart-moottoripyöräpeleistä ja *Super Carsista*. Peleissä ohjastettiin nimen mukaisesti Lotus Carsin valmistamia autoja, eritoten Lotus Espritiä.

Pelit
-----

* *Lotus Esprit Turbo Challenge* (1990), Amiga, Amstrad CPC, Atari ST, Commodore 64, ZX Spectrum
* *Lotus Turbo Challenge 2* (1991), Acorn Archimedes, Amiga, Atari ST, Sega Mega Drive
* *Lotus III: The Ultimate Challenge* (1992), Amiga, Atari ST, DOS, Sega Mega Drive

Ensimmäisessä Lotus-pelissä pelaaja kilpaili muita kuljettajia vastaan, joiden nimet olivat muunnelmia aikansa oikeiden kuljettajien nimistä (esimerkiksi Ayrton Sendup - Ayrton Senna ja Ricardo Pastry - Riccardo Patrese). Toisessa Lotus-pelissä pelaaja taas ajoi ennalta-asetettua aikaa vastaan, kun taas kolmas Lotus yhdisti nämä molemmat pelimuodot.

Lotus-pelien musiikki on jäänyt elämään vanhan pelimusiikin harrastajien keskuudessa. Lotus II:n musiikit sävelsi Barry Leitch, ja pelistä muistetaan lähinnä sen alkumusiikki (myös jokaisella jaksolla on oma lyhyt tunnusmusiikkinsa). Lotus III:ssa on mahdollisuus kuunnella myös ajon aikana useita Patrick Phelanin tekemiä kappaleita. Peleissä on mahdollisuus kaksinpeliin jaetulla ruudulla ja Lotus II:ssa ja III:ssa voi pelata myös kolmin- tai nelinpeliä kaksi konetta välikaapelilla yhdistämällä.

### Vastaanotto

Lotus I oli Amigalla erittäin suosittu peli aikanaan ja siitä tuli myös arvostelumenestys. Lotus II:ta pidettiin ilmestyessään lajityyppinsä aikansa teknisesti vaikuttavimpana pelinä, se oli grafiikaltaan sarjan ensimmäistä osaa edistyneempi. Pelin Mega Drive -versiolla oli vaikeuksia pyörittää alkuperäisen pelin kaltaista grafiikkaa sulavasti, mutta PC -versio toimi grafiikaltaan suhteellisen samaan tapaan kuin alkuperäinen versio. Lotus III ei enää saanut yhtä hyvää vastaanottoa. Sen harmiksi koitui juuri grafiikan pyörittäminen, joka ei jostain syystä ollut enää yhtä sulavaa kuin edeltäjissään. Samoin pelillä ei ollut enää uusia ominaisuuksia tarjottavanaan. Mukana oli jonkinlainen "rataeditori", mutta siinä ei saanut suoraan suunnitella rataa, vaan ainoastaan päättää esimerkiksi radan mutkaisuudesta ja muista piirteistä, jotka ilmaistiin prosenttiyksiköin.

### Kloonit

Peleistä tehtiin alkuperäisten kaltaisia muunnelmia muille pelikonsoleille, kuten Kemcon *Top Gear* Super Nintendolle, jossa käytettiin Lotus II:n musiikkeja. Sega Mega-CD:lle julkaistiin taas alun perin niin ikään Amigalle tehty *Jaguar XJ220*, joka oli selvästi Lotuksen inspiroima.

Aiheesta muualla
----------------

* Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
**Propagandaelokuva** on elokuva, usein dokumentti, joka on tehty propagandan levittämistä varten; sen tarkoituksena on vakuuttaa katsoja esimerkiksi tietystä poliittisesta näkemyksestä. Propagandaa ei esitetä pelkästään ei-fiktiivisissä elokuvissa, vaan esimerkiksi monet 1940-luvun yhdysvaltalaiset sotaelokuvat pyrkivät luomaan yksimielisen kuvan "vihollisesta".

Lokakuun vallankumouksen jälkeen neuvostohallinto tuki venäläistä elokuvateollisuutta, tarkoituksenaan tuottaa propagandaelokuvia. Venäläisen elokuvan kehitys 1920-luvulla muun muassa elokuvantekijöiden Dziga Vertovin ja Sergei Eisensteinin ansiosta edesauttoi elokuvien käyttämistä propagandan levittämisen välineenä. Eisensteinin elokuvia, erityisesti Panssarilaiva Potemkinia pidetään yleisesti elokuvan mestariteoksina, joskin ne ihannoivat Eisensteinin kommunistisia arvoja.

1930- ja 1940-lukuja, jolloin totalitaarisia hallintoja nousi ja toinen maailmansota alkoi, kutsutaan "Propagandan kulta-ajaksi". Tänä aikana Leni Riefenstahl, natsi-Saksalle työskennellyt elokuvantekijä loi ehkä kaikkien aikojen suurimman propagandaelokuvan *Tahdon riemuvoitto*. Elokuva kuvasi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen puoluekokousta Nürnbergissä vuonna 1934. Vaikka elokuvan aihe onkin kiistanalainen, sitä pidetään edelleen yhtenä kaikkien aikojen voimakkaimmista elokuvista.
*Tämä artikkeli käsittelee tangokappaletta. Maija Vilkkumaan kappaleesta kerrotaan artikkelissa "Satumaa-tango".*
**"Satumaa"** on kuuluisin Unto Monosen säveltämä ja sanoittama tangokappale. Sitä on monissa yhteyksissä kutsuttu Suomen kansallistangoksi. Sanoitus alkaa: "Aavan meren tuolla puolen jossakin on maa".

Mononen sävelsi ja sanoitti "Satumaan" todennäköisesti vuonna 1949, 19-vuotiaana, alun perin calypsorytmiseksi instrumentaalikappaleeksi "Fairyland" harjoitellessaan sointukäännöksiä Olavi Kasarin johdolla. Kappale ilmestyi ensimmäisen kerran 1955 Henry Theelin levyttämänä. Theelin tulkinta jäi kuitenkin etäiseksi, eikä kappale saavuttanut mainittavaa menestystä. Lisäksi Toivo Kärjen tekemä sovitus tuntui jo tuolloin vanhanaikaiselta ja Monoseen itseensä suhtauduttiin 1950-luvulla yleisesti vähätellen. Suursuosioon kappale nousi Reijo Taipaleen laulamana 1962. Unto Mononen oli kirjoittanut siihen uuden argentiinalaissävyisen johdannon, muutoin sen oli sovittanut Kaarlo Valkama. Yhdessä muun muassa Veikko Tuomen levyttämän "Mustan ruusun" kanssa se oli käynnistämässä kaikkien aikojen suomalaista tangovillitystä. Reijo Taipale ei itse ollut versioonsa täysin tyytyväinen, sillä hän oli laulua levytettäessä kuumeessa. Seuraavana vuonna Taipale levytti Monosen uuden sävellyksen "Tähdet meren yllä", ja näiden tangojen suurmenestyksen jälkeen levy-yhtiöt suorastaan repivät Monosen sävellykset hänen käsistään; eräässä vaiheessa viisi levy-yhtiötä julkaisi hänen tangojaan. Taipale kertoi laulaneensa "Satumaan" keikoillaan yli kuusi tuhatta kertaa.

"Satumaassa suomalainen kaipuu saa tihentyneimmän ilmauksensa" ja kappale "verhoaa unenomaiseen vaippaan edeltävien vuosien suuret odotukset", arvioi Peter von Bagh kappaletta *Iskelmän kultaisessa kirjassa* (1986).

Frank Zappa soitti oman versionsa kappaleesta Helsingissä vuoden 1974 kiertueellaan. Tulkinta löytyy levyltä *You Can't Do That On Stage Anymore, Vol. 2*.

Lähteet
-------

1. ↑  Kotirinta, Pirkko: Satumaa syntyi sointuja harjoitellessa, alun perin calypsoksi.  *Helsingin Sanomat*, 9.10.1997, s. 29. Näköislehti (maksullinen).
2. ↑   Pekka Gronow, Jukka Lindfors ja Jake Nyman: *Suomi soi 1: Tanssilavoilta tangomarkkinoille*, s. 28–29. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-2505-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Unto Mononen – Niinijoen seudun kyläyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
* Marko Ahon väitöskirja: *Iskelmäkuninkaan tuho – Suomi-iskelmän sortuvat tähdet ja myyttinen sankaruus*. 2002. Etnomusikologia. Acta Electronica Universitatis Tamperensis : 199. ISBN:951-44-5433-2
**Peter Gadet** on Sudanin kansan vapautusarmeijan entinen kenraali ja nykyisin yksi Etelä-Sudanin hallitusta vastaan taistelevan Etelä-Sudanin vapautusarmeijan komentajista. Gadet on tukenut entistä varapresidenttiä Riek Macharia presidentti Salva Kiiriä vastaan.

Elämäkerta
----------

Gadetilla on pitkä ja mutkikas historia Sudanin kansan vapautusarmeijassa (SPLA), joka aikanaan taisteli Sudania vastaan ja joka muodostaa nykyisin Etelä-Sudanin asevoimat. Hän erosi ja liittyi uudestaan järjestöön useaan otteeseen ennen Etelä-Sudanin itsenäisyyttä ja hän on myös saanut ajoittain tukea Khartumista taisteluihin Sudanin kansan vapautusarmeijaa vastaan. Taisteluja käytiin etenkin öljyvarannoistaan tunnetun Unityn osavaltion alueella. Myöhemmin hän työskenteli jälleen SPLA:n riveissä toimien 8. divisioonan komentajana Jonglein osavaltiossa. Hän kuului myös Jarch Management Groupin neuvonantajaryhmään ja yhtiö on saanut öljynporauslupia laajoilta alueilta Etelä-Sudanista.

Tietojen mukaan Gadet loikkasi entisen varapresidentti Riek Macharin puolelle tämän taisteluissa maan presidentti Salva Kiiriä vastaan joulukuun alussa vuonna 2013. Gadet ja Machar ovat etniseltä taustaltaan molemmat nuereja, kun taas maan presidentti Kiir on dinka. Kilpailua näiden kahden ryhmän välillä on pidetty Etelä-Sudanin nykyisen konfliktin yhtenä pääsyynä. Gadetin loikkauksen jälkeen hänelle uskolliset joukot valtasivat sotilasalueen Borin kaupungissa. Euroopan unioni asetti pakotteita Gadetia ja Santiago Dengiä vastaan vuoden 2014 alkupuolella tapahtuneiden julmuuksien johdosta. Toukokuussa 2014 myös Yhdysvallat asetti Gadetia vastaan pakotteita.

Lähteet
-------

1. 1 2  Profile: South Sudan army defector Peter Gadet BBC News:  BBC. Viitattu 25.10.2015. (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee Järvenpään kaupunginosaa. Satumetsä-lehdestä on eri artikkeli.*
Satumetsän sijainti Järvenpään kaupungissa, nykyisen numeroinnin mukaan 18. kaupunginosa.
**Satumetsä** on Järvenpään kaupungin 18. kaupunginosa, joka sijaitsee noin kolmen ja puolen kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Kaupunginosa sijoittuu Järvenpään itäiselle puolelle ja sitä sivuaa etelässä Sipoontie sekä Vanha Yhdystie. Kaupunginosan itäpuolelle sijoittuu Helsinki-Lahden moottoritie sekä Vanha Lahdentie. Satumetsä kuuluu Rousun suunnittelualueelle, joka sijaitsee Terholan ja Satumetsän kaupunginosissa, Lallankadun päässä, pientaloasutuksen pohjoispuolella. Suunnittelualue on osoitettu Järvenpään kaupungin yleiskaavassa tiivistä pientalorakentamista varten. Satumetsän eteläpuolella sijaitsee Satukallio, jossa ovat Satumetsää lähimpänä olevat ruokakauppa Satukallion K-Market sekä ala-aste Oinaskadun koulu.

Puistot
-------

* Sumpinpuisto sijaitsi Peikkometsäntien itäpuolella Sumpinkujan kohdalla, mutta se jäi Kerava-Lahti-oikoradan alle.

Historia
--------

Satumetsä on tunnettu Peikkometsäntiellä sijainneesta Järvenpään Fauni-Peikkometsästä, joka toimi nimillä Peikkometsä, Peikkopuisto, Satumetsä ja Fauniland. Peikkometsä tunnetaan suosituista Fauni-peikoista sekä teemapuistosta. Peikkometsän perustajat Martti Kuuskoski ja Helena Kuuskoski muuttivat Järvenpäähän vuonna 1957 ja rakennuttivat nykyiselle Satumetsän alueelle perheensä asuintilat, tehdasrakennuksen peikkojen valmistusta varten sekä teatterin ja myymälän. Peikkometsä pystyi parhaillaan työllistämään yli 200 työntekijää, mutta vuonna 1971 yhtiö ajautui konkurssiin. Vuonna 1983 Peikkometsän entisiin tiloihin rakennettiin Järvenpään Peikkopuisto, jossa oli uutuutena nukketeatteri Sumppi. Peikkopuiston toiminta lakkautettiin vuonna 1987 ja Peikkometsän alue myytiin vuonna 1999 yritys- ja asumiskäyttöön.

Lähteet
-------

1. ↑  ArcGIS Web Application *jarvenpaa.maps.arcgis.com*. Viitattu 21.11.2019.
2. ↑  Järvenpään kaupunki *www.jarvenpaa.fi*.  Arkistoitu 26.9.2020. Viitattu 21.11.2019.
3. ↑  Peikkometsä *www.huvipuisto.net*. Viitattu 21.11.2019.

Järvenpään kaupunginosat

* Haarajoki
* Isokytö
* Jamppa
* Kaakkola
* Keskus
* Kinnari
* Kyrölä
* Lepola
* Loutti
* Mikonkorpi
* Mylly
* Nummenkylä
* Pajala
* Peltola
* Pietilä
* Pöytäalho
* Ristinummi
* Satukallio
* Satumetsä
* Saunakallio
* Sorto
* Terhola
* Terioja
* Vanhakylä
* Wärtsilä
**Johan Petter Winter** (2. lokakuuta 1788 Kaarina – 25. joulukuuta 1872 Kaarina) oli suomalainen senaattori, juristi ja kartanonomistaja.

Winterin vanhemmat olivat kamarineuvos Arndt Johan Winter ja Margareta Lovisa Werner. Winter tuli ylioppilaaksi 1802 ja suoritti lainopillisen tutkinnon Turun akatemiassa 1805. Hän työskenteli valmistuttuaan Turun hovioikeudessa ensin auskultanttina ja sitten vuodesta 1807 ylimääräisenä notaarina, vuodesta 1809 kanslistina ja vuodesta 1818 sihteerinä ja asessorina. Winter oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvos vuodesta 1825 ja senaattori senaatin oikeusosastossa 1831–1841. Virkatyönsä jätettyän hän siirtyi asumaan perimäänsä Ispoisten kartanoon Kaarinassa. Hänen arvokkaita genealogisia, elämäkerrallisia ja meteorologisia muistiinpanojaan, joita oli yhteensä 75 nidosta, säilytetään Valtionarkistossa. Valtioneuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1839.

Lähteet
-------

1. 1 2  Blomstedt, Kaarlo, ym. (toim.): *Kansallinen elämäkerrasto, V osa: Saari–Ö*, s. 636–637. Porvoo: WSOY, 1934.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja osa 9 p. 1593
3. ↑  Kotivuori, Yrjö: Johan Petter Winter. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 4.10.2012.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Peter Green Splinter Group** oli 1996–2004 vaikuttanut brittiläinen blues-yhtye. Sen perustivat vuonna 1996 Fleetwood Mac -yhtyeen perustaja ja johtohahmo Peter Green (kitara, laulu, huuliharppu), Nigel Watson (kitara, laulu), Cozy Powell (rummut) ja Spike Edney (koskettimet).

Kun Green oli jättänyt Fleetwood Macin 1970, hän oli ollut mukana Nigel Watsonin kahdella soolosinglellä, joista jälkimmäinen oli merkitty jopa yhteiseksi. Watson oli myös mukana Fleetwood Macin Yhdysvaltain-kiertueella vuonna 1970. Jeremy Spencer oli yllättäen jättänyt yhtyeen liittyäkseen Chidren of Godiin, ja sopimusteknisistä syistä Greenin oli korvattava hänet loppukiertueen ajaksi.

Cozy Powell oli soittanut rumpuja Jeff Beck Groupissa 1971–1972 sekä lyhytikäisessä Bedlam-yhtyeessä 1973. Powell soitti rumpuja myös Richie Blackmoren Rainbow-yhtyeessä 1976–1980. Hän oli myös yksi harvoista hitin tehneistä rumpaleista. Single "Dance With The Devil" oli 1973 Brittien listalla sijalla 3. Vuonna 1974 hän levytti singlen "Man In Black". Powell soitti myös Brian May Bandissa. Cozy Powell kuoli 50-vuotiaana auto-onnettomuudessa Bristolissa 7. toukokuuta 1998. 

Neil Murray on arvostettu basisti, joka on soittanut useissa tunnetuissa rockyhtyeissä sekä levytyssessioissa että kiertuemuusikkona vuosien varrella. Tunnetuimpia Murrayn kokoonpanoja ovat mm. Colosseum II (1976), National Heath (1978), Whitesnake (1978–2004), Vow Wow (1987–1989), Black Sabbath (1990–1995) ja Brian May Band (1993–1998). Studiomuusikkona hän on soittanut mm. Graham Bonnetin, Jon Lordin, Gary Mooren ja Queenin (Paul Rogers)albumeilla sekä lukuisissa eri levytyssessioissa.

Spike Edney on työskennellyt myös useiden muusikoiden kanssa yhteistyössä, hän oli mm. Queen-yhtyeen ns. viides jäsen. 1980-luvulla hän oli mukana mm. Duran Duranin, Boomtown Ratsin, Dexys Midnight Runnersin, Haircut 100:n sekä The Rolling Stonesien sessioissa.

Splinter Group julkaisi yhteensä yhdeksän albumia vuosien 1997–2003 aikana. Levytetystä materiaalista on ilmestynyt myös muutamia kokoelma-albumeja.

Splinter Group esiintyi Pori Jazzeissa Kirjurinluodolla 20. heinäkuuta 2001. Yhtye oli saatu festivaaleille Gary Mooren paikkaajaksi pikavauhdilla. Satakunnan Kansan toimittajan Ilari Tapion mukaan "Hän soitti löysästi ja hänen äänensä oli pihinää". Porissa vierailleessa kokoonpanossa soittivat Greenin lisäksi Nigel Watson (kitara), Peter Stroud (basso), Roger Cotton (koskettimet), Larry Tolfree (rummut).

Jäsenet
-------

* Peter Green (laulu, kitara, huuliharppu)
* Nigel Watson (kitara)
* Cozy Powell (rummut) (1997)
* Neil Murray (basso) (1997–1998)
* Spike Edney (koskettimet) (1997)
* Roger Cotton (koskettimet) (1998–2004)
* Larry Tolfree (rummut) (1997–2004)
* Pete Stroud (basso) (1998–2004)

Diskografia
-----------

* *Peter Green Splinter Group* (1997)
* *The Robert Johnson Songbook* (1998)
* *Soho Session* (1998)
* *Destiny Road* (1999)
* *Hot Food Powder* (2000)
* *Time Traders* (2001)
* *Blues Don´t Change* (2001)
* *Reaching The Cold 100* (2003)
* *The Best Of Peter Green Splinter Group* (2006)
* *The Very Best of Peter Green Splinter Group (2013)*
**Suurijärvi** on Etelä-Savossa Heinävedellä ja Pohjois-Karjalassa Liperissä sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järvi sijaitsee Oriveden länsipuolella. Sen pinta-ala on 1 600 hehtaaria eli 16 km². Se on 8,7 kilometriä pitkä ja 5,9 kilometriä leveä. Se on keskeltä kapeampi, ja kapeikossa sijaitsee suuri Sallisensaari (43 ha). Kapeikon eteläpuolella aukeaa Piippuselkä, joka on 4,3 kilometriä pitkä. Saaren pohjoispuolella aukeaa Kumpuselkä, jonka länsipuolella sijaitsee Poroselkä. Näiden välissä on paljon saaria. Poroselän eteläpuolella työntyy kaakkoon Poroniemen taakse Porolahti. Kumpuselän itäpuolella on kapeasuinen Kokkolanlahti, joka työntyy pohjoiseen.

Järvi on luodattu, ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 87 miljoonaa kuutiometriä eli 0,087 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 5,6 metriä, ja suurin syvyys on 26,3 metriä. Syvin kohta sijainnee Kokkolanlahdella, missä on yli kymmenen metriä syvempää kuin muualla järvessä.

Järven rantaviivan pituus on 66 kilometriä, ja rannat ovat metsämaata, joka on paikoin hieman soistunut. Järven lähiympäristössä ei ole maatiloja, mutta järven rannoilla on runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Järven ohitse kulkee Pieksämäki–Joensuu-rautatie, jonne on rantanäkymä Poroselän kohdalla. Liperin ja Heinäveden raja halkaisee järven kahtia niin, että Sallisensaari jää Heinävedelle.

Vesistösuhteet
--------------

Järvi kuuluu Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Juojärven reitin valuma-alueella (04.7) Suurijärven valuma-alueeseen (04.79), johon Suurijärven valuma-alue (04.792) kuuluu. Suurijärvi on Juojärven reitin latvavesiä, ja se laskee Juojärveen Kytöjokea ja Somerjokea myöten. Järven lähialueella sijaitsee 17 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Niistä huomattavimmat ovat Iso Porolampi (42 ha), Saarilampi (25 ha), Riihilampi (18 ha) ja Iso Jänislampi (16 ha).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Suurijärvi, Heinävesi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 16.10.2019.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Ympäristö- ja paikkatietopalvelu Syke (edellyttää rekisteröitymisen) Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 24.5.2017.
3. 1 2 3  Suurijärvi (04.792.1.002) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 24.5.2017.
4. ↑  Suurijärvi, Heinävesi (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 16.10.2019.
Villa Kivi Töölönlahden länsirannalta nähtynä.
Villa Kivi iltavalaistuksessa. Puinen torni rytmittää Linnunlaulun arkkitehtonista yleisilmettä.*lähde?*Arkkitehtonisesti vaativa tähdenmuoto ikkunoissa kertoo rakentajien ammattitaidosta.*lähde?*
**Kirjailijatalo Villa Kivi** on kirjailijoiden käytössä oleva puuhuvila Helsingin Linnunlaulussa Töölönlahden itärannalla osoitteessa Linnunlauluntie 7. Puurakenteinen, valkoinen talo on arkkitehti Selim Lindqvistin käsialaa vuodelta 1890. Sen rakennutti Niilo Michelsson ja rakennusmestarina toimi Elia Heikel. Villa Kivi on alusta alkaen ollut kirjailijoiden tyyssija. Nimen Villa Kivi se sai Aleksis Kiven päivänä vuonna 1990, jolloin talo täytti sata vuotta. Siellä ovat aikojen saatossa vierailleet muun muassa Juhani Aho, F. E. Sillanpää ja Eino Leino. Helsingin kaupunki hankki talon sivurakennuksineen omistukseensa ja luovutti sen Kivi-talo Säätiölle vuonna 1985.

Villa Kivessä on 14 työhuonetta ammattikirjailijoille, joista Kivi-talo Säätiö vuokraa kirjailijoille 10 huonetta. Työhuoneista neljä on vuokrattu säätiön jäsenjärjestöille ja he valitsevat näihin kirjailijat omista jäsenistään.

Kirjailijatalo Villa Kiven alakerran juhlasalissa järjestetään merkittäviä kirjallisuus- ja taidetilaisuuksia myös yleisölle, muun muassa Helsinki-päivänä ja Taiteiden yönä. Tilaa vuokrataan myös yksityistilaisuuksiin.

Piharakennuksessa on saunatila sekä taiteilijaresidenssi.

Lähteet
-------

* Villakivi.com

### Viitteet

1. ↑  Teemu Parviainen: Arkkitehtuurimuseo *Arkkitehdit*.  31.8.2021. Viitattu 27.1.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Villa Kivi** Wikimedia Commonsissa
**Saturaatiosukellus** eli kestosukellus on sukellustekniikka, joka mahdollistaa sukeltajille pitkään kestävän oleskelun suurissa syvyyksissä. Saturaatiosukellus on etupäässä öljyteollisuuden rakennus- ja huoltotöissä käytetty sukellustapa.

Kun ihminen hengittää paineen alaisena, osa hengityskaasusta imeytyy hänen kudoksiinsa. Kokeellisesti havaittiin, että tietyn rajan jälkeen ihmisen kudoksiin ei imeydy lisää kaasua ja on saavutettu ns. kyllästymispiste tai saturaatiopiste. Tästä ilmiöstä tulee sukellustavan nimi.

Ensimmäiset kestosukelluskokeet tehtiin pohjaan sijoitettujen asuttavien painekammioiden avulla. Merkittävimpiä olivat USA:n laivaston SEALAB I ja II sekä Jacques Cousteaun Conshelf I—III-kokeet. Hengityskaasuna käytettiin helioxia eli heliumin ja hapen sekoitusta. Conshelf III -kokeessa seossuhde oli 98:2 (helium 98 %, happi 2 %). Kokeet osoittivat selvästi, että jopa 300 metrin syvyydessä pystytään tekemään tarkkaa asennustyötä, mistä ratkaiseva näyttö oli rautalangan pujottaminen vedenpitävien tiivisteiden läpi maksimisyvyydessä. Tästä alkoi kehitys, jonka tuloksena kestosukeltajat hitsaavat metallia, asentavat erilaisia liitoksia ja yleensä työskentelevät jopa 500 metrin syvyydessä. 

Asumukset ovat vain hankalia monin tavoin, joten pian kehitettiin ns. kaskelottijärjestelmä. Sen nimi tulee ensimmäisen tällaisen kokonaisuuden erisnimestä CACHALOT. Tällaisen järjestelmän avainkohta on emälaivan kannella oleva asuttava painekammio. Sukeltajat paineistetaan etupäässä heliumkaasukehässä tarvittavaan työsyvyyteen. Kun sukellustehtävä alkaa, heidät viedään tarvittavaan syvyyteen erillisellä painesukelluskellolla, johon mennään ilmalukon läpi. 

Menetelmä on tehokas, joskin se on hiljalleen syrjäytymässä. Ihmisen terveys kestää saturaatiota vain rajallisen ajan. Siksi saturaatiota on korvattu hiljalleen kauko-ohjattujen välineiden ja pienoissukellusveneiden avulla.

Syvimmälle on jo kohta puolen vuosisadan ajan sukeltanut ranskalais-norjalainen Stolt Comex Seaway a.s. -sukellusyhtiö. *lähde?*

Lähteet
-------

* Jacques Cousteau: Merten salaisuudet, Sukellus syvyyksiin; Ex Libris/Hobby Hall Oy, 1978
* Timo Vikman: Sukellus

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saturaatiosukellus** Wikimedia Commonsissa
**Villa Larsvik** on huvilarakennus Espoonlahdessa Espoon lounaisosassa. Stensvikin kartanon 1800-luvun lopulla omistanut valtioneuvos Konstantin Saurén rakennutti sen kartanoon kuuluneen Tyskasin perintötilan maille. Saurénin jälkeen Larsvikin omisti senaattori Alexander Frey. Laurinlahden huvilayhdyskunta syntyi Freyn aikana, jolloin huvilan maille palstoitettiin 99 tonttia.

Alun perin Villa Larsvik oli sisäänkäynnin osalta lähes symmetrinen ja vain osittain kaksikerroksinen. Sittemmin sitä jatkettiin itäpäästä ja koko rakennus korotettiin kaksikerroksiseksi. Muutokset lienevät arkkitehti Jarl Eklundin käsialaa. Rakennusten massoittelut ovat lähes funktionalistisia, mutta alakerran ikkunoissa on säilynyt jugendin vaikutteita, etenkin lasimaalauksissa. Villa Larsvikiin kuului useita talousrakennuksia, joista suurin osa on purettu.

Lähteet
-------

* Härö, Erkki: *Espoon rakennuskulttuuri ja kulttuurimaisemat : Byggnadskulturen och kulturlandskapet i Esbo*. Toinen, tarkistettu painos. Helsinki: Espoon kaupunginmuseo/Esbo stadsmuseum, 1991. ISBN 951-857-182-1.

### Viitteet

1. ↑  Villa Larsvik (pdf-sivu 30/404) *Maalle! : Helsingin seudun kulttuuriympäristöopas*. Rakennustaiteen seura. Viitattu 6.10.2020.
2. 1 2  Härö, s. 168


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Villa Larsvik (Q100292089)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | huvila |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Espoo |
|  |
|  |

 |
**Voitto Maurits Scharlin** (31. elokuuta 1935 Rauma – 2. lokakuuta 2017 Kaarina) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (1990). Hän toimi vuosina 1990–1994 lihateollisuuskonserni LSO:n toimitusjohtajana.

Scharlin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956 Lauttakylän yhteiskoulusta ja hakeutui opiskelemaan Turun Kauppakorkeakouluun. Valmistuttuaan ekonomiksi vuonna 1960 hänet palkattiin Lounais-Suomen Osuusteurastamoon (LSO), jonka palveluksessa hän teki koko 34-vuotisen työuransa.

Alkuvuodet Scharlin toimi kaupallisen osaston eri päällikkötehtävissä ja sitten Lihalinjan johtajana. Nimitys LSO:n varatoimitusjohtajaksi vuonna 1977 laajensi vastuualueen käsittämään osuuskunnan teollisuuden ja markkinoinnin kokonaisuudessaan.

LSO-konsernin toimitusjohtajaksi Voitto Scharlin nousi vuoden 1990 alussa. Hänen kaudelleen olivat ominaista voimakkaat saneerausvaiheet ja tuotannon keskittäminen, joilla konsernin tappiollinen tuloskehitys saatiin oikaistuksi. Tulosparannusta auttoi Kariniemi Oy:n siipikarjaliiketoiminnan osto ja sulauttaminen LSO:n omaan siipikarjateollisuuteen (Broilertalo Oy) vuonna 1993.

Tuottajien liha-alan suuressa rakennejärjestelyssä vuonna 1991 Scharlin esikuntineen oli keskeinen toimija. Järjestelyssä lihaosuuskunnat purkivat omistamansa keskusliike Tuottajain Lihakeskuskunnan ja muodostivat sen teollisuudesta Helsingin Kauppiaat Oy:n, jonka LSO osti tuotantolaitoksineen ja tuotemerkkeineen.

Kauppaneuvos Voitto Scharlin jäi keväällä 1994 ennenaikaiselle eläkkeelle LSO:sta (nykyinen HKScan Oyj). Aktiivityövuosien jälkeen hän toimi useita vuosia Kaarinan Rauvolassa sijaitsevassa perheyritys Bioferme Oy:ssä.

Kymmenistä erilaisista luottamustehtävistä yrityksissä ja järjestöissä pitkäaikaisin oli Turun Seudun Osuuspankin hallintoneuvoston jäsenyys.

Toimitusjohtaja Scharlin oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.

Lähteet
-------

* Turun Sanomat 14.10.2017: Voitto Maurits Scharlininin kuolinilmoitus.
* Liisa Enkvist: LSO:ta pitkään johtanut Scharlin pelkää Turun lihatehtaan puolesta (Arkistoitu – Internet Archive) Turun Sanomat 30.8.2005, ts.fi. Viitattu 23.10.2017.
* Puro, Laura ja Åberg, Veijo: *Lihatalonpojat ja heidän yhtiönsä. LSO, HKScan ja liha-alan muutos.* Porvoo 2012. ISBN 978-951-37-6368-8. Sivut 149–158, 160–167.
* Tuottajain Lihakeskuskunta
* Helsingin Kauppiaat

### Viitteet

1. ↑  70 vuotta huomenna: LSO:ta pitkään johtanut Scharlin pelkää Turun lihatehtaan puolesta *Turun Sanomat*.  2005.  Arkistoitu 23.10.2017. Viitattu 1.1.2018.
**Pierre Steffen Baigorry** (s. 3. syyskuuta 1971 Länsi-Berliini), paremmin tunnettu taiteilijanimellään **Peter Fox**, on saksalainen dancehall-, hip hop- ja reggae-muusikko. Hän on yksi vuonna 1998 perustetun Seeed-yhtyeen perustajajäsenistä ja tehnyt myös soolouraa.

Peter Foxin ensimmäinen sooloalbumi *Stadtaffe* julkaistiin vuonna 2008. Se oli suosittu saksankielisissä maissa ja sitä myytiin yli 1,3 miljoonaa kappaletta eli se myi 13-kertaisesti kultaa. Albumi palkittiin useilla palkinnoilla. Menestysalbumin jälkeen Fox keskittyi Seeed-yhtyeen toimintaan, kunnes syksyllä 2022 julkaisi ensimmäisen singlen toiselta sooloalbumiltaan. Kappale *Zukunft Pink* nousi Saksan singlelistan kärkeen.

Vuonna 2001 Foxin kasvojen oikea puoli halvaantui lievästi, kun lääkäri diagnosoi hänen sairastamansa virusinfektion väärin.

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* *Stadtaffe*  (2008)

### Singlet

| Nimi | Vuosi | Listasijoitukset |
| --- | --- | --- |
| Saksan virallinen lista |
| *Fieber* | 2007 | - |
| *Alles neu* | 2008 | 4 |
| *Haus am See* | 8 |
| *Schwarz zu Blau* | 2009 | 2 |
| *Zukunft Pink* | 2022 | 1 |
|

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee albumia. Pressure Points -yhtyeestä on oma artikkelinsa*

**Pressure Points** on brittiläisen Camel-yhtyeen marraskuussa 1984 julkaistu livealbumi. Materiaali äänitettiin Lontoon Hammersmith Odeonissa 11. toukokuuta 1984. Kyseisessä konsertissa entiset Camel-jäsenet Peter Bardens ja Mel Collins toimivat erikoisvierailijoina parissa kappaleessa.

Tämä LP kiinnostaa myös keräilijöitä. Ensimmäisessä painoksessa 1984 levystä ilmestyi virhepainama, kummallakin puolella oli virheelliset etiketit. 1. painoksen B-puolella lukee "SKL 5338 NOTE:- we regret that, due to a production error, the label on Side 2 refers to the tracks on Side 1, whilst the label on Side 1 refers to the tracks on Side 2". Virhe korjattiin nopeasti. Levyn "väärin painetut" 1-painokset ovat nyt todella harvinaisia.

Kappaleet
---------

1. Pressure Points – 7.17
2. Drafted – 3.51
3. Captured – 3.02
4. Lies – 5.16
5. Sasquatch – 4.09
6. West Berlin – 5.19
7. Fingertips – 4.48
8. Wait – 4.28
9. Rhayader – 2.29
10. Rhayader Goes to Town – 6.05

Kokoonpano
----------

### Camel

* Colin Bass – basso, laulu
* Paul Burgess – rummut
* Richie Close – kosketinsoittimet
* Andrew Latimer – kitara, laulu
* Chris Rainbow – laulu, kosketinsoittimet
* Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet

### Vierailijat

* Peter Bardens – urut kappaleissa "Rhayader" ja "Rhayader Goes to Town"
* Mel Collins – saksofoni kappaleessa "Fingertips"
Vääksyn työväentalo **Torppa** on Asikkalan kunnan Vääksyn kylässä (Asikkalan keskustaajama) sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Vääksyn työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Talo valmistui vuonna 1912. Sisällissodan aikana talo oli takavarikossa ja sen irtaimistoa tuhottiin. Vuonna 1931 yhdistyksen arvioitiin olevan "Asikkalan toimikykyisin", ja siinä oli noin 20 jäsentä. Sotien jälkeen yhdistys liittyi SKDL:n organisaatioon. Nykyään talon omistaa Vääksyn-Anianpellon Työväenyhdistys ry.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

1930-luvun alussa talolla toimi näytelmäseura ja siellä järjestettiin valistuskursseja. Vuonna 1936 yhdistys sai viettää 30-vuotisjuhlansa, mutta nimismies valvoi tilaisuutta ja kielsi muutamien runojen ja laulujen esittämisen. Yleisöä oli paikalla noin 200 henkeä. Vuonna 1956 yhdistys vietti 50-vuotisjuhliaan talolla. Ohjelmassa oli juhlapuhe ja -runo, soittoa sekä lahtelaisten nuorisoryhmien esityksiä. Seuraavana vuonna Etelä-Hämeen työväenyhdistykset järjestivät yhteisen maakuntajuhlan Vääksyssä, ja työväentalon kentälle kokoontui noin 2 000 hengen yleisö. 1950-luvun puolivälissä taloa kunnostettiin talkoilla. Vain sisämaalaus teetettiin palkkatyönä.

1980-luvulla taloa sekä vuokrattiin että yhdistys käytti sitä omiin tapahtumiinsa. Siellä järjestettiin kokouksia, tansseja, nuorisotoimintaa, urheiluharjoituksia ja juhlia sekä näytettiin elokuvia.

Myöhemmin talolla on toiminut ainakin kirpputori. Vuonna 2022 työväentalolla avautui 4H-yhdistyksen ylläpitämä kierrätyskeskus.

Rakennus
--------

Talo on hirsirunkoinen, ja se on vuorattu laudoilla 1960-luvun lopulla. Tällöin myös alkuperäinen pärekatto vaihdettiin peltikattoon ja talon puulämmitys vaihdettiin sähkölämmitykseksi. Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, vahtimestarin asunto sekä ylimääräinen huone.

Lähteet
-------

1. 1 2  Työkansan Sanomat *digi.kansalliskirjasto.fi*.  21.9.1956, no 202. Viitattu 14.11.2022.
2. ↑  Kivisalo, Väinö: *Työväenliike Etelä-Hämeessä 1906–1931*. Hämeen eteläinen sos.dem. piiritoimikunta, 1931.
3. ↑  Vääksyn työväentalo Torppa seurantalot.fi. Viitattu 14.11.2022.
4. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  23.12.1930, no 244. Viitattu 14.11.2022.
5. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  3.3.1936, no 27. Viitattu 14.11.2022.
6. ↑  Vapaa Sana *digi.kansalliskirjasto.fi*.  19.8.1957, no 222. Viitattu 14.11.2022.
7. ↑  Vapaa Sana *digi.kansalliskirjasto.fi*.  1.11.1955, no 296. Viitattu 14.11.2022.
8. 1 2   Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
9. ↑  seurantalot.fi: Vääksyn työväentalo Torppa *seurantalot.fi*. Viitattu 14.11.2022.
10. ↑  Etelä-Suomen Sanomat *ess.fi*.  29.4.2022. Viitattu 14.11.2022.
Johan Philip Lemke. Otto Henrik Wallgrenin litografia (1849).
**Johan Philip Lemke** oli saksalais-ruotsalainen taidemaalari ja etsaaja. Lemken päätyö on Kaarle X Kustaan ja Kaarle XI:n sotaretkiä kuvaava sarja Drottningholmin linnassa. Lemke Italiassa jäljensi J. Courtoista ja maalasi ainakin metsästys-, sota- ja maisemakuvia. Vuodesta 1683 Lemke asui Tukholmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, osa 5 vuodelta 1963, palsta 467
2. ↑  Iso tietosanakirja, osa 7 vuodelta 1934, palsta 1021

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Johan Philip Lemke** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
	+ 2
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
| "Pressure"Martin Garrix ft. Tove Lo |
| --- |
| Singlen "Pressure" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Julkaistu | 5. helmikuuta 2021 |
|  Tuottaja(t) | Martin Garrix, Osrin |
|  Tyylilaji | deep house |
|  Kesto | 02.24 |
|  Levy-yhtiö | STMPD RCRDS |
| Martin Garrixin muut singlet |
| "Higher Ground"2020 | "Pressure"2021 | "We Are the People"2021 |
| Tove Lon muut singlet |
| "Don’t Say Goodbye"2020 | "Pressure"2021 | "Give It All Up"2021 |

**Pressure** on alankomaalaisen DJ-tuottajan Martin Garrixin musiikkikappale, jolla vierailee myös ruotsalaislaulaja Tove Lo. Sen julkaisi STMPD RCRDS digitaalisesti ladattavana singlenä 5. helmikuuta 2021. Kappaleen ovat sanoittaneet Garrix, Oskar Rindborg, Tove Lo ja Wilhelm Börjesson, joista Garrix myös tuotti sen Osrinin kanssa. Kappaleen musiikkivideon ohjasivat Philip Hovensjö sekä Olle Knutson ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä.

"Pressure" oli kaupallisesti huono menestys, sen päästyä singlelistan kolmenkymmenen parhaan joukkoon ainoastaan Alankomaissa ja Uudessa-Seelannissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pressure (feat. Tove Lo) - Single by Martin Garrix on Apple Music *music.apple.com*.
2. ↑  Martin Garrix to release new track 'Pressure' this Friday with Tove Lo *weraveyou.com*.
3. ↑  Martin Garrix feat. Tove Lo – Pressure *hitparade.ch*.
4. ↑  Martin Garrix feat. Tove Lo - Pressure (Official Video) *youtube.com*.
5. ↑  Martin Garrix feat. Tove Lo – Pressure *dutchcharts.nl*.
6. ↑  NZ Hot Singles Chart *nztop40.co.nz*.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Pressure (Martin Garrix song)
**Pieni Haukijärvi** on vaarojen ympäröimä järvi Pudasjärvellä Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Sen pinta-ala on 56 hehtaaria. Etäisyys Oulusta on 110 kilometriä itäkoilliseen.

Maantiede
---------

Pienen Haukijärven kaakkoisosan muodostaa Järvenpää-niminen lahti, johon laskee kaakosta Haukijärvi. Järvi levenee Järvenpäästä luoteeseen kuljettaessa. Sen keskiosa on selkävettä, jota reunustavat lännessä ja idässä suultaan hyvin avoimet lahdet. Pitkäniemi jakaa järven pohjoisosan kahteen lahteen, jotka jakautuvat edelleen useiksi pienemmiksi lahdiksi. Lahdista pohjoisin on Pölälahti, jonka luoteiskulmasta Pieni Haukijärvi laskee Haukiojaa pitkin länteen. Haukioja päätyy Iijokeen.

Noin kolmasosa Pienestä Haukijärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvä alue muodostaa vyöhykkeen, jonka sisällä on kaksi 20-metristä syvännettä. Järven läntisimmässä osassa sijaitsee pieni syvänne.

Pienen Haukijärven ranta-alueella on suhteellisen paljon pientaloja. Järven ympäristö on ylänkömaata, jonka huiput ovat noin 50 metriä järvenpintaa korkeammalla. Järven pohjoispuolitse kulkee yhdystie 18781.

Pienen Haukijärven vesitilavuus on 3 871 000 kuutiometriä.

Pieni Haukijärvi (61.225.1.006) kuuluu Haukiojan valuma-alueeseen (61.225), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Iijoen vesistössä (61). Toinen jakovaihe on Iijoen Yli-Kurjen alue (61.22) ja ensimmäinen on Iijoen keskiosan alue (61.2). Pieni Haukijärvi on toiseksi laajin Haukiojan valuma-alueen seitsemästä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Haukijärvi. Alueen muut vakavedet ovat Kivijärvi, Ryönälampi, Laurinlampi, Telkkälampi ja Suolampi. Vesitilavuudeltaan Pieni Haukijärvi on alueen suurin vakavesi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pieni Haukijärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 10.2.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 10.2.2023.
3. ↑  Pieni Haukijärvi (61.225.1.006) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 10.2.2023.
4. ↑  Haukiojan valuma-alue (61.225) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 10.2.2023.