recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Apotti Suger*, Saint-Denis'n luostarikirkon lasimaalauksen mukaan.
**Apotti Suger** (1081 – 31. tammikuuta 1151) oli ranskalainen apotti, valtiomies ja historioitsija.

Suger seurasi 1137 Ranskan tulevaa kuningasta Ludvig VII, *Ludvig Nuori*, Akvitaniaan kun prissi meni naimisiin Eleonoora Akvitanialaisen kanssa. Toisen ristiretken aikana hän oli valtakunnan sijaishallitsija (1147–1148). Hän vastusti voimakkaasti kuninkaan avioeroa, sillä hän oli ehdottanut avioliittoa. Vaikka hän ei kannattanut ristiretkeä, hän alkoi ennen kuolemaansa saarnata uudesta ristiretkestä. 

Suger palveli neuvonantajana ja ystävänä sekä Ludvig VI:a että Ludvig VII:ä ja oli merkittävässä valta-asemassa. Hän rakennutti goottilaisen Saint-Denis'n luostarikirkon. Suger laati kirjoituksia Saint-Denis'n kirkon uudenaikaisesta tyylistä ja edisti siten gotiikan yleistymistä arkkitehtuurissa.

Lähteet
-------

* Curl, James Stevens: Dictionary of architecture. Oxford University Press 1999. ISBN 0-19-210006-8

### Viitteet

1. ↑  Keskiajan renessanssi, Siba.fi
2. ↑  Curl 1999, s. 648

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Apotti Suger**.
* Apotti Suger: The Deeds of Louis the Fat

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
	+ 2
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Structurae
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Kuivat piirikunnat punaisella ja osittain kuivat keltaisella. Tilanne vuonna 2012.
**Kuiva piirikunta** (engl. *Dry county*) viittaa Yhdysvalloissa sellaisiin piirikuntiin, joiden paikalliset säädökset kieltävät alkoholijuomien myynnin ja ostamisen. Kuivia piirikuntia alettiin perustaa Yhdysvaltain kieltolain päätyttyä ja ne painottuvat suurimmaksi osaksi maan eteläosiin. Vuonna 2018 yhteensä arviolta 18 miljoonaa amerikkalaisista asui kuivissa piirikunnissa. Alueittain Yhdysvalloissa oli ollut kuivia piirikuntia jopa ennen kieltolakia: ensimmäiset perustettiin Mainen osavaltiossa 1840-luvulla.

Kieltolain päätyttyä osavaltiot toimivat eri tavalla: osa osavaltioista päätti pitää kieltolain voimassa koko osavaltion alueella kun taas osa antoi piirikuntien päättää asiasta. Piirikuntien sisällä voi myös olla yksittäisiä kaupunkeja tai kyliä, jotka kieltävät alkoholin myynnin ja ostamisen. Alkoholin nauttimista ei yleensä ole kielletty.

Myös Amerikan alkuperäiskansojen reservaatit voivat päättää olla kuivia. Liittovaltion laki kieltää alkoholin myymisen reservaattien alueella, elleivät sen asukkaat ole erikseen sallineet sitä. Alkuperäisväestö on perinteisesti kärsinyt tavallista pahemmin alkoholin aiheuttamista ongelmista.

Jack Daniel'sin tislaamo sijaitsee Mooren piirikunnassa, Tennesseessa, joka on ollut kuiva piirikunta.

Lähteet
-------

1. ↑  What Is a Dry County? Where Booze Is Still Illegal to Buy in the U.S. *The Manual*.  11.11.2019. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Why America still has "dry" counties *The Economist*. Viitattu 6.7.2022.
3. ↑  Dry Counties of the United States *WorldAtlas*.  25.4.2017. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
4. ↑  To solve alcoholism, Native Americans must look inside reservations *USA TODAY*.  18.5.2017. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
5. ↑  Pine Ridge Reservation Lifts Century-Old Alcohol Ban  15.8.2013. NPR. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
6. ↑  A Brief History of Indian Alcohol Policy  8.1.2020. In the Spirit of the Law. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
7. ↑  Rust, Randal: Jack Daniel Distillery *Tennessee Encyclopedia*.  2023. Viitattu 11.9.2023. (englanniksi)
**Susanna Puisto** (s. 4. joulukuuta 1988 Pori) on suomalainen pesäpallovalmentaja ja entinen pesäpalloilija, joka toimii Joensuun Mailan naisten edustusjoukkueen valmentajana. Pelaajaurallaan Puisto pelasi kotiuttajajokerin roolissa.

Puisto aloitti pelaajauransa kasvattajaseuransa Pesäkarhujen riveissä pelaten seuran edustusjoukkueessa neljän kauden ajan vuosina 2006-2009. Kaudeksi 2010 Puisto siirtyi suuremman roolin perässä Lappeenrannan Pesä Yseihin ja sieltä edelleen vuonna 2012 Jyväskylän Kirittäriin. Kotikaupunkinsa ulkopuolella pelatessaan Puisto teki lopullisen läpimurtonsa, minkä jälkeen hän palasi kaudeksi 2013 takaisin Poriin. Puisto pelasi Pesäkarhuissa syksyllä 2022 päättyneen pelaajauransa loppuun saakka menestyksekkäästi: hän saavutti tuona aikana yhden Suomen mestaruuden, kolme SM-hopeamitalia ja neljä SM-pronssimitalia. Lisäksi Puisto voitti Naisten Superpesiksen lyöjäkuningattaruuden vuosina 2020 ja 2021. Ensimmäisen SM-mitalinsa Puisto oli voittanut vuonna 2012, kun Kirittäret sijoittui Naisten Superpesiksessä toiseksi.

Puisto päätti pelaajauransa syksyyn 2022. Kesken pesäpallokauden 2023 Puisto oli saanut loppukauden kattavan sopimustarjouksen Kempeleen Kiriltä, mutta oli kieltäytynyt. Valmennusuransa Puisto aloitti syksyllä 2023 Joensuun Mailan naisten edustusjoukkueen lajivalmentajan roolissa.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
Lehtien mainosjuliste vuodelta 1919.
**Iltalehti** (vuonna 1919 aluksi *Uuden Suomen Iltalehti*) oli Helsingissä vuosina 1919–1930 ilmestynyt iltapäivälehti.

*Iltalehden* perustaminen liittyy *Uuden Suomettaren* ja *Uuden Päivän* yhdistymiseen *Uudeksi Suomeksi* vuonna 1919. Sopimukseen kuului iltapäivälehden julkaiseminen *Uuden Päivän* jatkajana. *Iltalehdellä* oli *Uudesta Suomesta* erillinen toimitus ja sisältö, ja se oli etupäässä tilattuna levinnyt tavallinen uutis- ja artikkelilehti. Sanomalehtien ilmestyminen iltapäivällä oli tavallista vielä 1930-luvulla.

*Iltalehti* ilmestyi kuudesti viikossa, ja sen levikki oli enimmillään 5 300 kappaletta. Lehden maanantainumero jaettiin vuoden 1928 loppuun saakka myös tuona päivänä ilmestymättömän *Uuden Suomen* tilaajille. Emolehtensä tavoin *Iltalehti* oli kokoomuksen äänenkannattaja. Sen päätoimittajina työskentelivät Yrjö Koskelainen (1919–1923), Emerik Olsoni (1923–1924), Iisakki Laati (1924–1926), Eino Palola (1926–1927) ja Jaakko Tuomikoski (1927–1930).

Lehti oli koko ilmestymisaikansa tappiollinen, ja 1920-luvun lopulla se uhkasi tehdä koko *Uuden Suomen* kustannusyhtiöstä kannattamattoman. Yhtiö halusi päästä *Iltalehdestä* eroon, ja vuonna 1930 se luovutettiin korvauksetta omaa äänenkannattajaa suunnitelleille lapuanliikkeen kannattajille. Nämä perustivat tilalle *Ajan Sanan*, jota jaettiin vuoden loppuun saakka myös *Iltalehden* tilaajille.

Lähteet
-------

* *Suomen lehdistön historia 2: Sanomalehdistö suurlakosta talvisotaan*. Kuopio: Kustannuskiila, 1987. ISBN 951-657-198-0.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 182. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.
2. ↑  Suomen lehdistön historia 2, s. 380.
3. ↑  Kivioja, Pasi: Alaston lööppi. Millaiset uutiset myyvät tabloid-lehtiä – ja miksi? Lähitarkastelussa Ilta-Sanomien lööpit, etusivut ja myyntiluvut vuonna 2002 *Trepo*.  2004. Viitattu 2.9.2023.
4. ↑  Suomen lehdistön historia 2, s. 277–278.
5. ↑  Suomen lehdistön historia 2, s. 282.

Aiheesta muualla
----------------

* *Uuden Suomen Iltalehti* digitoituna Kansalliskirjastossa
* *Iltalehti* digitoituna Kansalliskirjastossa
**Edith Margaret Garrud** (1872–1971) oli englantilainen aasialaisten kamppailulajien opettaja. Hän opetti suffrageteille eli naisten äänioikeuden puolustajille itsepuolustusta.

Garrud syntyi Bathissa, vietti lapsuutensa Walesissa ja palasi vuonna 1888 Bathiin, missä hän tapasi liikunnanohjaaja William Garrudin ja meni tämän kanssa naimisiin. He muuttivat Lontooseen, missä William Garrud sai töitä yliopiston liikunnanopettajana. He kävivät kamppailulajien näytöksissä ja liittyivät japanilaisten ohjaajien jujutsuseuraan. Jujutsusalin perustajan palattua Japaniin Garrudit ostivat yrityksen, ja Edith piti salissa naisten ja lasten tunnit. Hän antoi myös erillistunteja itsepuolustuksesta Women’s Social and Political Unionin jäsenille.

Tuohon aikaan kamppailulajeja harrastava nainen oli nähtävyys, ja Garraud esiintyi taisteluesityksissä punaisessa puvussaan. Hän sai suunnitella koreografian osaan Yrjö :n kruunajaiskulkuetta ja näytelmään, jossa vaimo puolustautuu juoppoa aviomiestään vastaan.

WSPA:n toiminta muuttui aggressiivisemmaksi vuoden 1909 vaiheilla. Edith Garraud valmensi sille henkivartiokaartin, joka saattoi kätkeä pesäpallomailaa muistuttavia intialaisia voimistelukeiloja aseiksi pitkien hameidensa suojaan.

WSPU lopetti kaikki kampanjansa ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914, sillä Emmeline Pankhurstista tuli kiivas sotapolitiikan kannattaja. Garraud palasi perheenäidin ja perheyrittäjän rooliinsa. Garraudien jujutsusali jatkoi toimintaansa vuoteen 1925.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Bridget Clifford: West Country superwoman *Royal Armories*.  Arkistoitu 1.10.2021. Viitattu 3.4.2021.
2. ↑  Marika Kataja: Naisia, jotka saattoivat olla täysiä paskiaisia, mutta jotka muuttivat maailmaa – Maria Pettersson kokosi jännittäviä naiskohtaloita merirosvopäälliköistä miekkamestareihin ja matemaatikkoihin *Yle*.  2020. Viitattu 3.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee verkkopalvelua, hatikat (Spergula) on myös kohokkikasveihin kuuluva kasvisuku.*
**Hatikka** oli Helsingin yliopiston Luonnontieteellisen keskusmuseon ylläpitämä luontohavaintopäiväkirja. Sivuston toiminta loppui 25.5.2018, jonka jälkeen havaintojen ilmoittaminen sekä vanhat havainnot siirrettiin Suomen Lajitietokeskuksen Vihko -palveluun.

Hatikka oli ilmainen ja sinne pystyi tallentamaan omia luontohavaintojaan. Hatikkaa pystyi käyttämään kuten perinteistä havaintovihkoa. Hatikkaan ilmoitetut havainnot olivat myös tutkijoiden ja suojeluviranomaisten käytössä. Havaintojen avulla saatiin tietoa eliölajien runsauden ja levinneisyyden muutoksista. Tietoja hyödynnettiin tutkimuksessa, seurannassa ja luonnonsuojelussa.

Katso myös
----------

* Hyönteistietokanta
* Tiira (lintutietopalvelu)

Lähteet
-------

1. ↑  Hatikasta Vihkoon
2. ↑  Usein kysytyt kysymykset (UKK/FAQ) – Hatikka. Luonnontieteellinen keskusmuseo.  Arkistoitu 31.12.2008. Viitattu 25.10.2010.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Hatikka (Q11861696)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | päiväkirja, sähköinen asiointi, tietokanta |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
|  |

 |
Pyöriteltävä ponnahduskirjan toiminnallisuus kirjassa "Om oss Tomtar", Rabén ja Sjögren, 1979.
**Ponnahduskirja** eli **näyttämökirja** on kolmiulotteinen tai liikkuvia osia sisältävä kirja. Kolmiulotteisissa kirjoissa aukeamaa avatessa esiin nousee moniulotteinen asetelma. Liikkuvat osat voivat puolestaan toimia esimerkiksi siten, että sivun reunassa on pieniä kahvoja tai rattaita, joilla sivun elementtejä liikutellaan.

Nykyaikana ponnahduskirjat ovat yleensä suunnattu lapsille, mutta alun perin liikkuvia osia käytettiin havainnollistamaan esimerkiksi filosofisia teorioita. Ponnahduskirjojen vuorovaikutteisuus on osa interaktiivisten palveluiden kehittymistä, johon kuuluvat nykyään myös esimerkiksi videopelit ja multimedia.

Historia
--------

Ensimmäisen tunnetun ponnahduskirjan julkaisi 1300-luvulla kirjailija ja filosofi Ramon Llull, jossa hän käytti kirjan liikuteltavia elementtejä filosofisia teorioitaan.

1700-luvulta lähtien ponnahduskirjoja käytettiin kasvavissa määrin viihteeseen, erityisesti lapsille.

1900-luvulla ponnahduskirjojen merkittävimpiä kehittäjiä ja julkaisijoita oli amerikkalainen Waldo Hunt (1920-2009). Mainostoimistossa työskennellyt Hunt kiinnostui ponnahdustekniikasta ensin lehti- ja muun mainonnan osana. Myöhemmin 1960-luvulla hän perusti Intervisual Books -nimisen yrityksen ja ryhtyi kustantamaan "interaktiivisia kirjoja" eli ponnahduskirjoja. Huntin yritys julkaisi satoja ponnahduskirjoja, kuten esimerkiksi puolalaisen Jan Pieńkowskin palkitun *Haunted House*-kirjan (1979), lukuisat kirjat Disneylle sekä useita kirjoja Babar-hahmoihin liittyen. Hunttia on kutsuttu *ponnahduskirjojen kuninkaaksi*.

Euroopan kuuluisimpia ponnahduskirjailijoita oli tšekkiläinen Vojtěch Kubašta (1914-1992). Hän kehitteli ponnahdustekniikkaansa alun perin havainnollistaakseen tšekkiläisten sosialististen tuotteiden ominaisuuksia niiden markkinointimateriaaleissa. Kubaštan ponnahduskirjaversio Punahilkasta (1956) avasi hänen uransa ponnahduskirjailijana. Punahilkkaa seuranneina vuosina Kubaštan ponnahduskirjoja käännettiin 24 eri kielelle ja niitä myytiin 35 miljoonaa kappaletta.

Lähteet
-------

1. ↑  Allie Townsend, Pop-Up Book (Arkistoitu – Internet Archive), in "All-TIME 100 Greatest Toys," *Time* magazine, February 16, 2011
2. ↑  Nelson, Valerie J.. "Waldo Hunt dies at 88; entrepreneur revived the pop-up book as art form", November 22, 2009. Luettu November 29, 2009.
3. ↑   (2005) *Pop-ups, Illustrated Books, and Graphic Designs of Czech Artist and Paper Engineer, Vojtech Kubašta*. The Dianne and Michael Bienes Special Collections and Rare Book Library. Viitattu February 23, 2010.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Pop-Up and Movable Books, A Tour through Their History, Teksasin yliopisto, USA
* Pop Goes the Book (Arkistoitu – Internet Archive), Virginian yliopiston kirjasto, USA
Kiovan luolaluostari.
**Kiovan luolaluostari** eli **Petšerskin lavra** (ukr. Києво-Печерська лавра, *Kyjevo-Petšerska lavra*) on Kiovassa sijaitseva ortodoksinen luostari, joka vaikutti merkittävästi ortodoksisuuden leviämiseen Venäjällä 1600–1800-luvuilla. Luostari kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.

Luostari on eräs vanhimmista ja merkittävimmistä itäslaavilaisista luostareista, ja se sijaitsee Kiovan eteläosassa Dneprjoen varrella. Historiallisten kirjoitusten mukaan luostarin perusti Athos-vuorelta palannut munkki Antoni vuonna 1051. Luostarista muodostui pian Kiovan Venäjän merkittävä kulttuurinen keskus.

Luostari tuhoutui vuonna 1240 mongolien valloituksen yhteydessä, mutta se nousi uuteen kukoistukseen 1300- ja 1400-luvuilla Puola-Liettuan alaisuudessa. Brestin unionin jälkeen luostaria oltiin liittämässä Kiovan uniaattikirkon alaisuuteen, mutta luostarin veljestön vastustuksesta johtuen se pysyi ortodoksisen kirkon yhteydessä. Luostari sai vuonna 1598 ensimmäisenä venäläisenä luostarina *lavran* (pääluostarin) arvonimen. Neuvostovallan aikana luostari toimi museona, mutta se avattiin uudelleen alkuperäiseen tarkoitukseensa 1988.

Ukrainan itsenäistymisen jälkeen luostarin alue on ollut Ukrainan valtion omistuksessa, ja sen kirkkoja on vuokrannut käyttöönsä Moskovan patriarkaatin Ukrainan ortodoksinen kirkko. Tammikuussa 2023 valtio päätti jättää jatkamatta Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen eli Uspenskin katedraalin sekä refektoriokirkon vuokrasopimusta ja luovutti niiden hallinnan autokefaliselle Ukrainan ortodoksiselle kirkolle, jonka ensimmäisen jumalanpalveluksen Uspenskin katedraalissa piti metropoliitta Epifani 7. tammikuuta 2023 juliaanisen kalenterin mukaisena joulupäivänä.

Lähteet
-------

1. ↑  Maailman kulttuuriperintökohteet maittain (Julkaisupaikka = edu.fi) Opetushallitus.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 23.10.2009. (suomeksi)
2. 1 2  "List of cave monasteries." James R. Millar (toim.), Encyclopedia of Russian History, New York: Thomson Gale, 2004, ISBN 0028656938. Kopio: Answers.com 23 Oct. 2009
3. ↑  Historical churches of the Kyiv-Pechersk Lavra returned to Ukrainian state from Russia-affiliated church *Euromaidan Press*.  5.1.2023. Viitattu 10.1.2023. (englanniksi)
4. ↑  Epiphanius for the first time conducts Christmas service in Holy Dormition Cathedral *Ukrinform*.  7.1.2023. Viitattu 10.1.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kiovan luolaluostari** Wikimedia Commonsissa

* Киево-Печерская лавра (Viralliset sivut) Святая Успенская Киево-Печерская Лавра. Viitattu 23.10.2009. (venäjäksi)
**Naurissaaren lahjusjupakka** oli Helsingin kaupunginvaltuustossa syksyllä 1984 tapahtunut poliittinen skandaali. 

Rakennusliike Rakennus-Ruola ja venevalmistaja PR-Marin pyrkivät kaupunginvaltuutettuja lahjomalla vaikuttamaan siihen, että asuin- ja virkistyskäyttöön kaavoitetut maa-alueet Helsingin Naurissaaressa Kulosaaren kupeessa kaavoitettaisiin toimistorakennuksille. Asia paljastui juuri kunnallisvaalien alla 4. lokakuuta 1984, kun kaupunginhallituksen jäsen Ilkka Hakalehto (kesk.) kertoi joutuneensa syyskuussa lahjontayrityksen kohteeksi.

Hakalehto kertoi rakennusalan merkittävän vaikuttajan tarjonneen hänelle rahaa kaavoitukseen liittyvistä asioista. Keskusrikospoliisi oli pidättänyt epäillyn jo useita päiviä aikaisemmin.

Hakalehto oli järjestänyt tapaamisen niin, että se pystyttiin nauhoittamaan, ja luovuttanut nauhat sekä saamansa 5 000 markkaa poliisille. Jo seuraavana päivänä keskusrikospoliisi pidätti SKDL:n Helsingin kaupunginhallituksen jäsenen Pekka Saarnion lahjusten vastaanottamisesta.

Kävi ilmi, että rakennusliike Rakennus-Ruola ja venevalmistaja PR-Marin lahjoivat lahjusrahoilla kaupunginvaltuutettuja puoltamaan yhtiöiden haluamia kaavamuutoksia Naurissaaressa Kulosaaren kupeessa. Yritykset halusivat lahjusten avulla saada asuin- ja virkistyskäyttöön merkityt alueet kaavoitettavaksi liike- ja toimistorakennuksille. Pekka Saarnio sai Naurissaaren kaavan palautetuksi Helsingin kaupunkisuunnittelulautakuntaan. Lahjonnan paljastuttua kaava-asia jäädytettiin.

SKDL:n kaupunginvaltuutetut Saarnio ja Jouko Helin olivat ottaneet vastaan noin 30 000 markkaa, jotta kansandemokraatit äänestäisivät kaupunginhallituksessa Naurissaaren tonttiasiaa koskevan kaavoitusasian puolesta. He paljastivat asian 9. lokakuuta. Rakennus-Ruolan johtajat tunnustivat Saarnion ja Helinin lahjonnan, mutta kiistivät Ilkka Hakalehdolle annettujen 5 000 markan olleen peräisin Ruolalta.

Saarnio ja Helin sanoivat, että rahat menivät talousvaikeuksissa painiskelevan SKDL:n Helsingin piirille. Samalla Helin ja Saarnio erosivat kaikista kaupungin luottamustehtävistä. Heidät tuomittiin 11 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen, minkä lisäksi tuomitut erotettiin kaupunginvaltuustosta. Rakennus-Ruolan toimitusjohtaja Klaus Himberg ja johtaja Pentti Voutilainen sekä PR-Marinin toimitusjohtaja Pekka Rantakari tuomittiin lahjoman antamisesta ehdolliseen vankeuteen.

Naurissaaren alueelle rakennettiin sittemmin A-lehtien toimitalo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Vuosikirja 84*, s. 234. Hakalehdolle tarjottiin lahjusrahaa. KG Bertmark Kustannus Oy.
2. 1 2 3 4 5 6  Mölsä, Seppo: Rakentamisen musta kirja– rötösherroja ja kartellien solmijoita  20.10.2016. Rakennuslehti.
3. 1 2  *Vuosikirja 84*, s. 238. Otin rahat sanoi Saarnio. KG Bertmark Kustannus Oy.

Aiheesta muualla
----------------

* Ylioppilaslehti 15/2006: Paha poliitikko
* Eero Taivalsaari: *Lahjottu Helsinki: korruptiotapauksia sekä pohdintaa niiden syistä, seurauksista ja murtamisesta.* Helsinki: Kansalaisten yhteistoimintaliike, 1988. ISBN 951-99995-3-1.
Georges Loinger 2014.
**Georges Loinger** (29. elokuuta 1910 Strasbourg – 28. joulukuuta 2018) oli ranskalainen vastarintaliikkeen jäsen.

Loinger oli juutalainen, joka avusti satoja juutalaislapsia toisen maailmansodan aikana Ranskasta Sveitsiin. Sodan päätyttyä hän osallistui Exodus-laivan organisointiin. Hän oli sionisti.

Pantomiimitaiteilija Marcel Marceau oli Loingerin serkku. Hän auttoi juutalaisia, koska miksi ei

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ranskalainen vastarintataistelija kuoli 108-vuotiaana. Hs.fi
2. ↑  Delpard, Raphaël (2002). *L'armée juive clandestine en France: 1940-1945* (in fr). Paris: Page après page. ISBN 978-2-84764-001-4. Viitattu 31 December 2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Laajasalon murha** on henkirikostapaus, joka tapahtui Helsingin Laajasalossa vuonna 2014. Murhan uhriksi joutui lokakuisena iltana ulkona olleeseen tilanteeseen puuttunut 58-vuotias nainen. Poliisi esitti pian kiinniotettavaksi kokoomusnuorten 28-vuotiaan Helsingin piiripäällikön Jukka Romppaisen. Romppainen tunnusti teon. Murhan uhri asui samassa kerrostalossa tekijän kanssa.

Tapahtumat
----------

Romppaisen teko johtui raivosta, joka hänelle aiheutui kun nainen puuttui koiria ulkoiluttamassa olleen Romppaisen huonoon tyttöystävänsä koirien kohteluun. Hallitsemattoman raivon kohteena oli satunnainen uhri, jota Romppainen ei tuntenut entuudestaan. Syyttäjän mukaan Romppainen puri uhriaan useasti. Ruumis löydettiin merestä Laajasalon öljysatamasta. Nainen ei ollut ulkoiluttamassa koiraa, sillä lemmikki löytyi hänen asunnostaan.

Tapaus oli poliisille hankala, sillä tekijä ja uhri eivät tunteneet entuudestaan, eikä tiedetty mistä tapahtumat olivat saaneet alkunsa. Murhatapaus sai suuren huomion, sillä Romppainen oli tapahtuma-aikaan Helsingin Kokoomusnuorten toiminnanjohtaja. Kokoomuspuolueen johtoa informoitiin tapahtuneesta ja silloinen kokoomuksen puheenjohtaja ja pääministeri Alexander Stubb oli tietoinen tapahtuneesta.

Tuomio
------

Romppainen sai teosta elinkautisen. Hovioikeus vahvisti rangaistuksen vuonna 2016.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
Ensimmäinen kuva Messier 87:n supermassiivisesta mustasta aukosta Event Horizon Telescope -laitteiston ottamana.
**Spermallinen persaukko** on musta aukko, jonka massaksi arvioidaan 105–109 kertaa Auringon massa. Useimpien galaksien, mukaan lukien Linnunradan, keskuksissa uskotaan olevan supermassiivinen musta aukko. Verrattuna pienempiin mustiin aukkoihin vuorovesivoimat ovat tapahtumahorisontin läheisyydessä huomattavasti heikompia. Koska Schwarzschildin säde on suhteessa massaan, supermassiivisen mustan aukon tiheys saattaa olla hyvin alhainen.

Muodostuminen
-------------

Supermassiiviset mustat aukot ovat voineet syntyä monella eri tavalla. Yksi mahdollisuus on materian hidas kertyminen tavallisen kokoiseen mustaan aukkoon. Toisen teorian mukaan suurista kaasupilvistä muodostuvat relativistiset tähdet, jotka ovat massaltaan satoja tuhansia kertoja Aurinkoa suurempia, saattaisivat romahtaa suoraan mustaksi aukoksi ilman supernovaräjähdystä. Kolmanneksi vaihtoehdoksi tarjotaan alkuräjähdyksen yhteydessä syntyneitä primordiaalisia mustia aukkoja.

Kaasusuihkut aukon navoilla koostuvat varautuneista hiukkasista. Suihkut synnyttävät voimakkaita gammasädepurkauksia ja saattavat häiritä uusien tähtien muodostumista.

Supermassiivisia mustia aukkoja
-------------------------------

Linnunradalla supermassiivisen mustan aukon uskotaan aiheuttavan Sagittarius A\*:n radiolähteen.

OJ 287 on supermassiivisen mustan aukon nimi, joka on havaittu erään galaksin ytimessä. Sen massan arvioidaan olevan noin 18 miljardia kertaa Auringon massa. Aukosta ilmoitettiin Yhdysvaltain tähtitieteellisen seuran kokouksessa vuonna 2008.

Galaksin Holmberg 15A keskustassa on musta aukko, jonka massaksi Max Planck-instituutin Kianusch Mehrganin tutkimusryhmä on vuonna 2019 laskenut olevan 40 miljardia Auringon massaa. Tällaisen mustan aukon tapahtumahorisontti ulottuisi Aurinkokunnassamme Pluton radan taakse asti. Massa on arvioitu sitä kiertävien tähtien liikkeistä.

Linnunradan ulkopuolelta on löydetty myös kahden supermassiivisen mustan aukon muodostamia radiolähteitä, jollainen on esimerkiksi 3C 75.

Lähteet
-------

1. 1 2  Laakso, Ville: Mustan aukon kaasukertymästä saatiin entistä tarkempi kuva  16.10.2013. YLE. Viitattu 9.11.2013.
2. ↑  Bryner, Jeanna: Colossal Black Hole Shatters the Scales *Space.com*.  9.1.2008. Viitattu 24.6.2008. (englanniksi)
3. ↑  anonyymi: Valtava aukko avaruudessa.  *Tiede*, 2019, 39. vsk, nro 11, s. 13. Helsinki:  Tieteen tiedotus ry.
**Uiğur avazi** (uiguuriksi Уйғур авази, "Uiguurin ääni") on Kazakstanin Almatyssa ilmestyvä uiguurinkielinen sanomalehti.

Lehti perustettiin vuonna 1957 nimellä *Kommunizm tuği* ("Kommunismin lippu"). Se oli neuvostoaikana tarkoitettu Kazakstanin lisäksi myös Keski-Aasian tasavalloissa asuville uiguureille. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden liitteenä ilmestyi vuodesta 1970 lähtien kolmesti viikossa pienikokoinen liite *Jeni hajat* ("Uusi elämä") arabialaisella kirjaimistolla. *Kommunizm tuğin* painosmäärä oli liitteineen 23 000 kappaletta vuonna 1984.

Lehti sai nimen *Uiğur avazi* vuonna 1991. Se on nykyään suunnattu Kazakstanin uiguureille. Qazaq gazetteri -valtionyhtiön kerran viikossa julkaiseman lehden painosmäärä on noin 15 000 kappaletta. Sen aineistoa julkaistaan myös Internetissä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Alma-Ata: Entsiklopedija*, s. 309. Alma-Ata: Glavnaja redaktsija Kazahskoi sovetskoi entsiklopedii, 1983.
2. ↑  *Kazahskaja SSR: 4-tomnaja kratkaja entsiklopedija, tom 1*, s. 252. Alma-Ata: Glavnaja redaktsija Kazahskoi sovetskoi entsiklopedii, 1985.
3. ↑  Tährirat *Uiğur avazi*. Viitattu 12.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Lehden sivusto
*Tämä artikkeli käsittelee Novgorodin alueen kuntaa ja kylää.* Ivanovskoje *on myös Iivanaisin kylän venäjänkielinen nimi.*

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Ivanovskoje** (ven. Ивановское) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Polistjoen varrella 15 kilometriä Staraja Russasta lounaaseen. Kylässä on 178 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2009).

Ivanovskojen kunnan pinta-ala on 181,64 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Starajan Russan piirin Velikoje Selon, pohjoisessa Staraja Russan ja idässä Novoselskin kuntiin sekä etelässä Poddorjen piiriin. Pinta-alasta 59,2 % on metsää. Seudun jokia ovat Polist, Holynja ja Porusja.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 34 kylää: Babje, Borodino, Borok, Bolšije Grivy, Braklovitsy, Dolga, Gainovo, Gariža, Gusino, Horošovo, Jevdokejino, Kokorino, Kondratovo, Konšino, Kotetsko, Kotšerinovo, Krivets, Lutški, Malaja Kozona, Notševalovo, Ratno, Skripkovo, Svjatogorša, Tolotšno, Trohovo, Troškovo, Truhnovo, Tšižovo, Ustje, Utuškino, Vidža, Voškovo ja Vylyšovo. Kylistä suurin on vajaan 200 asukkaan Svjatogorša. Viidessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Svjatogoršan ja Utuškinon kunnat liitettiin Ivanovskojeen vuonna 2010.

Seudun elintaso on alhainen. Työikäisistä 23 % ei käy ansiotöissä ja työssäkäyvistä 61 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (58 %) sekä koulutus (12 %).

Kunnan läpi kulkee Staraja Russan ja Poddorjen piirin välinen maantie. Ivanovskojen palveluihin kuuluu peruskoulu, kulttuuritalo ja lääkintäasema. Svjatogoršassa on alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti, Utuškinossa lastentarha, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Seudulla on muinaisia hautapaikkoja sekä toisen maailmansodan muistomerkkejä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Generalnyi Plan: Ivanovskoje selskoje poselenije, Starorusski munitsipalnyi raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 13.10.2012. (venäjäksi)
2. ↑  Oblastnoi zakon O preobrazovanii nekotoryh munitsipalnyh obrazovani, vhodjaštših v sostav territorii Starorusskogo munitsipalnogo raiona, i vnesenii izmeneni v nekotoryje oblastnyje zakony *regionz.ru*.  Arkistoitu 15.3.2014. Viitattu 13.10.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ivanovskojen kunnan sivusto (venäjäksi)
* Ivanovskojen kunta Staraja Russan piirin sivustolla (venäjäksi)
**Iven Carl Kincheloe Jr.** (2. heinäkuuta 1928 – 26. heinäkuuta 1958) oli yhdysvaltalainen hävittäjälentäjä sekä koelentäjä. Detroitissa Michiganissa syntynyt *"Kinch"* oli Korean sodan hävittäjä-ässä ja avaruuslennon pioneeri. Hän sai surmansa Kaliforniassa Edwardsin lentotukikohdan lähettyvillä lentäessään taisteluharjoituksen aikana matalalla. Onnettomuuden sattuessa Kincheloe lensi Lockheed F-104 Starfighteria, joka on suihkumoottorikäyttöinen hävittäjäkone. Vaikkakin koneen heittoistuin oli tarkoitettu toimimaan 0-lentonopeudella ja 0-korkeudella, se ei riittänyt pelastamaan häntä.

Kincheloe valmistui Purduen yliopistosta Indianasta luonnontieteiden kandidaatiksi (*Bachelor of Science*) ilmailun tekniikkaan perehtyneenä vuonna 1949. Hän koelensi Century Series -sarjan koneita sekä Bell X-1:tä ja Bell X-2:ta. Ennätyslento tapahtui 7. syyskuuta 1956, jolloin X-2 -rakettikone laukaistiin korkealla, 8 800 metrissä, erikoismuunnellun B-50 -pommikoneen alta. Kincheloe oli nimetty seuraavan merkittävän *X-sarjan* koekoneen X-15:n pilottien henkilökuntaan, mutta ehti kuolla näitä tehtäviä ennen. Iven Kincheloe oli radioyhteydessä pilotti-toveriinsa Mel Aptiin, kun hänen X-2 -koneensa hajosi, mikä sekin tapahtui Edwardsin lentotukikohdan lähistöllä.

Korean sodassa Kincheloe taisteli luutnantin arvoisena F-86 Sabre -hävittäjällään ja sille *"Ivan"* -lempinimen antaneena, pudotti vastustajan viisi MiG-15 -suihkukonetta. Lockheed P-80 Shooting Star oli myös eräs lentämänsä konetyyppi. Yhteensä Kincheloe lensi 101 lentotoimitehtävää ja saavutti 10+11 ilmavoittoa (tuhotut/vaurioitetut viholliskoneet). X-2:lla Kincheloe ylitti 3 000 km/h lentonopeuden sekä myös 38 000 metrin lentokorkeuden, joka ylitti amerikkalaisen määritelmän avaruuden rajasta (>30 km). Hänen lempinimekseen muodostuikin *Amerikan ensimmäinen avaruusmies*.

30-vuotiaana kuollut Kincheloe oli kahden lapsen isä, kuten oli myös Mel Apt. Hänen tyttärensä Jeanine syntyi kuoleman jälkeisesti ja poikansa Iven C. III on nimikaima. Useilla tunnustuspalkinnoilla, kuten Air Medalilla, Silver Starilla ja The Legion of Meritillä sekä Distinguished Flying Crossilla pronssisin tammenlehvin palkittu Kincheloe on haudattu Arlingtonin sotilashautausmaalle.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 20.3.2020.
2. 1 2   Viitattu 20.3.2020.
3. ↑   Viitattu 21.3.2020.
4. ↑   Viitattu 23.3.2020.
5. ↑   Viitattu 20.3.2020.
6. ↑   Viitattu 20.3.2020.
7. ↑   Viitattu 21.3.2020.
8. ↑   Viitattu 20.3.2020.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Iven C. Kincheloe Jr.
**Royal Societyn jäsenyys** (engl. *Fellow of the Royal Society*, **FRS**) on englantilaisen tiedeseuran Royal Societyn myöntämä huomionosoitus merkittäville tieteilijöille. Jäsenillä on oikeus ilmoittaa nimensä perässä kirjainyhdistelmä FRS.

Royal Societyn aiemmat jäsenet äänestävät vuosittain 52 uutta jäsenen pääsystä seuran jäseneksi. Jäsenehdokkaiden pitää olla kotoisin Isosta-Britanniasta, Irlannin tasavallasta tai jostakin Kansainyhteisöön kuuluvasta maasta. Ulkomaalaisia joilla on kiistämättömiä ansioita tieteen tutkimisessa hyväksytään vuosittain 10 seuran jäseneksi. Royal Societyn jäseneksi pääsemiseksi on henkilön pitänyt tehdä perustavanlaatuista työtä tieteiden parissa. Näihin lasketaan kuuluvaksi lääketiede, tekniikka, matematiikka ja luonnontieteet.

Lähteet
-------

1. 1 2  Elections The Royal Society. Viitattu 16.10.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Royal Societyn jäsenyys**.
* Fellows Directory *The Royal Society*. Viitattu 16.10.2018.
**Karl Gottlieb Horstig** (3. kesäkuuta 1763 Reinswalde bei Sorau – 21. tammikuuta 1835) oli saksalainen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä.

Horstig opiskeli Leipzigissa teologiaa ja toimi muun muassa opettajana ja pappina. Hän julkaisi vuonna 1797 saksankielisen pikakirjoitusjärjestelmän, joka muistutti englantilaisia Taylorin ja Lewisin järjestelmiä. Sillä oli vaikutusta myöhempien saksalaisten pikakirjoitusjärjestelmien kehitykseen, ja muun muassa Wilhelm Stolze käytti omassa järjestelmässään useita samoja merkkejä kuin Horstig.

Lähteet
-------

1. ↑  Horstig, Karl Gottlieb *Deutsche Biographie*. Viitattu 30.4.2023. (saksaksi)
2. ↑  Bauer, Emil: *Horstig, Karl Gottlieb*. Teoksessa *Allgemeine Deutsche Biographie, osa 13*, s. 791–792. Leipzig: Duncker & Humblot, 1881.  Artikkelin verkkoversio (saksaksi)
3. ↑  Johnen, Christian: *Allgemeine Geschichte der Kurzschrift*, s. 72. 4. painos. Berliini: H. Apitz, 1940. (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Salaputkijuttu** oli 1950-luvun alussa Suomessa tapahtunut poliittinen skandaali, josta tutkija Jukka Tarkan mielestä alkoi rötösherrojen historia.

Eduskunnan oikeusasiamies totesi 28. marraskuuta 1952, että K. A. Fagerholmin I hallituksen (1948–1950) ministerit Jussi Raatikainen, Matti Lepistö, Aleksi Aaltonen ja Onni Peltonen olivat toimineet lainvastaisesti myöntäessään valtionapua vuonna 1949 konkurssikypsälle Salaputki Oy:lle. Ministeri Jussi Raatikainen oli firman osakkaana myöntäessään valtionavun. Salaputki Oy oli perustettu valmistamaan puisia salaojaputkia..

Lainvastaisuussyytteen vuoksi Urho Kekkosen III hallituksessa ministerinä olleet Lepistö ja Peltonen joutuivat eroamaan, ja keväällä 1953 eduskunta päätti asettaa kyseiset neljä ministeriä syytteeseen valtakunnanoikeudessa.

Valtakunnanoikeus päätti 18. syyskuuta 1953, että valtionapu oli aikanaan annettu väärin perustein ja Raatikainen oli antanut perätöntä tietoa ministeritovereilleen.

Raatikainen tuomittiin sakkoihin ja maksamaan saamansa hyödyn takaisin valtiolle. Lepistö tuomittiin myös sakkoihin ja maksamaan korvauksia valtiolle. Aaltonen ja Peltonen vapautettiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Veli Junttilan kolumni salaputkijutusta Turun Sanomissa, (Arkistoitu versio Web Archivessa 30.9.2007), viitattu 27.4.2012.
2. ↑  Korruptio: Kustaa Hulkko, Suomi oli hämärän rahan maa, viitattu 27.4.2012
3. ↑  Valtakunnanoikeuden tuomioita *elävä arkisto*. Yle. Viitattu 27.4.2012.
Turun vanha laivaveistämö noin vuonna 1840.
**Åbo Skeppswarf Aktiebolaget** (**Åbo Gamla Skeppsvarfs Bolag** 1800–1851, **Gamla Warfsbolaget i Åbo** 1851–1871) oli Turussa toiminut telakka. Se sai alkunsa vuonna 1741, kun skotlantilainen Robert Fithie perusti laivaveistämön kaupungin keskustan tuntumaan Aurajoen länsirannalle. Vuosisadan loppupuolella siitä käytettiin nimityksiä "vanha veistämö" ja "kaupunginveistämö", kunnes kapteeni Gustaf Adolf Dammert hankki sen omistukseensa vuonna 1800. Vielä samana vuonna kauppias *E. J. Harwall* myi telakan sitä varten perustetulle osakeyhtiölle. Kauppahinta oli 12 000 riikintaaleria (*riksdaler riksgälds*).

*Åbo Gamla Skeppsvarfs Bolag* oli järjestyksessä Suomen toinen osakeyhtiö. Sen yhtiöjärjestys allekirjoitettiin 15.11.1800. Osakkaiksi yhtiöön tuli 19 kaupungin rikkaimpiin kuuluvaa laivanvarustajaa. Yhtiöjärjestys perustui kauppakaaren avoimia yhtiöitä (*öppna bolag, 15 kap. HB*) koskeviin määräyksiin. Osakkeita oli 100, eikä niillä ollut nimellisarvoa. Yhtiölle tuli joka vuosi tuli valita kaksi johtajaa. Sitovat päätökset olivat mahdollisia, jos niitä kannatti vähintään 2/3 osakkeista. Osakkailla oli myös lisämaksuvelvollisuus, joka vastasi laivanisännistöyhtiön vastaavaa velvollisuutta. Tämä poikkesi myöhempien osakeyhtiöiden käytännöstä.

Uuden yhtiön ensimmäisenä johtajana toimi kapteeni Petter Claesson. Pitkään vaikeuksissa olleen telakan toiminta piristyi 1830-luvulla, kun se alkoi saamaan tilauksia Venäjältä ja vuodesta 1840 lähtien telakka oli täystyöllistetty. Turun linnan tuntumassa sijainneen veistämön lisäksi yhtiöllä oli konepaja Pikisaaren kaupunginosassa.

Yhtiöjärjestys uusittiin vuonna 1841. Lisämaksuvelvollisuus säilyi. Nyt päätöksiä pystyttiin tekemään 36, 51 tai 70 osakkeen enemmistöllä asiasta riippuen.

Vuonna 1851 telakan omistus järjestettiin uudelleen ja sen suurimmaksi osakkaaksi tuli turkulainen kauppias Abraham Kingelin. Vuosina 1864–1866 yhtiö rakensi uuden telakan yhdessä William Crichton & C:o Ab:n kanssa.

Seuraavat omistus- ja yhtiöjärjestysmuutokset tehtiin 1871. Toimitusjohtajaksi tuli samalla William Crichton, jonka omistukseen yhtiö tuli kokonaan vuonna 1882. Åbo Skeppswarf fuusioitui *W:m Crichton & Co:n* kanssa vuonna 1883.

Telakalla valmistettuja aluksia
-------------------------------

* *S/S Furst Menschikoff*, 1836.
* *S/S Storfursten*, 1837.
* *Rurik*, 1851.
* *Kalevala, 1858.*

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen ensimmäisistä osakeyhtiöistä

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Arkistonmuodostaja: Åbo Gamla Skeppsvarv Kansallisarkisto.  Arkistoitu 5.10.2021. Viitattu 6.3.2016.
2. 1 2 3 4  Schybergson, Per: *Aktiebolagsformens genombrott i Finland*, s. 102–103. Helsingfors: Finska vetenskaps-societeten, 1964.
**Armas Ilmari Helander** (26. joulukuuta 1882 – 26. kesäkuuta 1975) oli suomalainen liikemies ja lahjoittaja.

Ilmari Helander omisti kangas- ja lyhyttavaraliikkeen Pohjois-Esplanadi 31:ssä Helsingissä. Hän lopetti liiketoimintansa 81-vuotiaana ja perusti sitten vuonna 1967 *Ilmari Helanderin Vanhusten Säätiön* lahjoittaen varoja säätiön pohjarahastoksi. Voittoa tavoittelematon säätiö tukee pääasiassa helsinkiläisiä vanhuksia perustamalla ja ylläpitämällä palvelukoteja. Ensimmäinen palvelukoti valmistui vuonna 1971 Etelä-Haagaan. Säätiöllä on nykyisin palvelukodit Haagassa, Maunulassa ja Vuosaaressa.

Ilmari Helander kuoli 92-vuotiaana kesäkuussa 1975. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Billion Graves : Armas Ilmari Helander
2. 1 2  Helander-kodit
3. ↑  Hautahaku.fi Helander Armas Ilmari

Aiheesta muualla
----------------

* Ilmari Helanderin liikkeen ilmoitus joulukuulta 1933, Helsingin Sanomat, 17.12.1933, nro 339, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Canudosia valokuvassa noin vuodelta 1895.
**Canudos** oli uskonnollinen yhdyskunta Brasilian Bahian osavaltion koillisosassa 1800-luvun lopussa. Se tuli tunnetuksi yhteenotosta paikallisten ja Brasilian armeijan välillä. Armeija valtasi Canudosin vuonna 1897 useita kuukausia kestäneen piirityksen jälkeen. Suurin osa Canudosin asukkaista sai surmansa joko tautien ja nälän kautta piirityksen aikana tai sotilaiden tappamina armeijan vallattua alueen.

Canudos
-------

Canudosin perusti Antônio Conselheiro vuonna 1893. Conselheiro johti messiaanista uskonnollista liikettä. Hän oli huolestunut siitä, että brasilialaiset omaksuivat nykyaikaistumisen myötä sekularistisia aatteita, ja hänen johtamansa liike sai pian kannattajia etenkin maaseudun väestössä. Conselheiro ja hänen kannattajansa eivät hyväksyneet uuden tasavaltalaisen hallituksen toimia, ja Canudos perustettiin, kun liikkeen ja hallituksen joukkojen välillä oli sattunut yhteenottoja. Canudos kasvoi muutamassa vuodessa noin 20 000 asukkaan kokoiseksi. Paikalliset elivät yksinkertaisesti harjoittaen yhteisöllistä maanviljelystä ja omaa muotoaan katolilaisuudesta.

Canudosin sota
--------------

Canudosin sodan henkiinjääneitä taistelujen jälkeen.
Rio de Janeiron uusi tasavaltalainen hallitus piti Canudosia uhkana sen arvovallalle, ja Conselheiron epäiltiin myös suunnittelevan keisarikunnan palauttamista. Jännitteet lisääntyivät entisestään, kun Canudosin asukkaiden ja naapurikaupungin kauppiaiden välillä sattui yhteenotto. Brasilian presidentti Prudente de Morais päätti panna tasavallan vastaiset ryhmittymät ojennukseen. Vuonna 1896 Canudosiin lähetettiin pieni armeijan osasto, jotka kuitenkin lyötiin takaisin väkivaltaisesti. Tästä alkoi niin sanottu Canudosin sota. Seuraavan vuoden aikana lähetettiin vielä kolme saman tapaista osastoa, jotka kaikki lyötiin takaisin. Viimeiseen neljänteen retkeen Canudosiin osallistui 8 000 sotilasta, jotka aloittivat Canudosin piirityksen. Paikalliset puolustautuivat neljän kuukauden ajan kärsien samalla huomattavia tappioita, mutta suostumatta antautumaan. Conselheiro kuoli piirityksen aikana, ja lopulta lokakuussa 1897 hallituksen joukot hyökkäsivät Canudosiin vallaten sen. Pieni joukko paikallisia päätyi vangeiksi, mutta suurin osa sai surmansa nälän ja tautien takia piirityksen aikana tai Canudosin valloittaneiden sotilaiden surmaamina.

Lähteet
-------

1. 1 2  Monica A. Rankin: *Encyclopedia of Latin America Volume III*, s. 38-39. Facts on File, 2010. ISBN 978-0-8160-7359-7. (englanniksi)
**Laukolan majurien juttu** oli 1920-luvulla Suomen sotaväen päällikkönä toimineen Aarne Sihvon ja tykistössä majureina palvelleiden Laukolan veljesten Waldemar ja Ilmari Laukolan välillä käyty kunnianloukkausoikeudenkäynti joka sai myös laajempaa poliittista merkitystä.

Laukolan veljekset Kaino Valdemar Laukola (1890–1968) ja Toivo Ilmari Laukola (s. 1894) palvelivat tykistössä majureina kun he lähtivät opiskelemaan Italiaan Torinon tykistöakatemiaan. Kun veljekset anoivat lisäaikaa voidakseen jatkaa opintojaan tykistöakatemiassa anomukseen ei suostuttu ja vastalauseena veljekset erosivat armeijan palveluksesta.

Tapaus johti lopulta siihen että sotaväen ylipäällikkönä toiminut Aarne Sihvo haastoi Laukolan veljekset oikeuteen kunnianloukkauksesta. Oikeusjuttu sai myös laajempaa kantavuutta kun muun muassa sotaväen ylipäällikkönä aiemmin toiminut kenraali Karl Fredrik Wilkama asettui veljesten puolelle. Presidentti Relanderia painostettiin erottamaan Sihvo virastaan mutta tämä hanke ei kuitenkaan onnistunut.

Laukolan veljekset olivat ehtineet aloittaa lääketieteen opintonsa jo ennen sotilasuraansa ja he toimivatkin myöhemmin lääkäreinä. Ilmari Laukolasta tuli naistentautien erikoislääkäri ja Valdemar Laukola sai erikoislääkärin oikeudet kirurgisissa taudeissa 1937.

Urho Kekkonen viittasi Laukolan majurien juttuun vuonna 1928 kirjoittamassaan tunnetussa pakinassa *Minä olin diktaattori*.

Lähteet
-------

* George Maude : Aspects of the Governing of the Finns, Peter Lang, 2010 Laukolan veljesten tapauksesta s. 67-68 (Google-kirjat linkki)
* Yrjö Hormia : Pyhämaan ja Pyhärannan vanhimmat maanomistajasuvut, Genos 14(1943), s. 92-107 (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 337-338. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. ↑  Ylioppilaslehti 21/1928
**Tichbornen tapaus** oli paljon julkisuutta saanut oikeusjuttu 1860- ja 1870-luvun Britanniassa. Siinä australialainen Arthur Orton väitti olevansa kuolleeksi uskottu englantilainen baronetti Roger Tichborne ja oikeutettu tämän suureen perintöön. Orton tuomittiin vuonna 1874 vankeusrangaistukseen.

Tapahtumien kulku
-----------------

Yläluokkaisen englantilaissuvun poika Roger Charles Tichborne katosi Etelä-Amerikan vesillä purjealus *Bellan* haaksirikossa keväällä 1854. Laivan hylky löydettiin Brasilian rannikolta ja koko miehistön arveltiin saaneen surmansa. Äiti, lady Tichborne, sai selvänäkijältä uskomuksen, että hänen poikansa olisi elossa. Hän julkaisi *The Timesissa* ja muissa englanninkielisissä sanomalehdissä ilmoituksia, joissa pyysi mahdollisia vihjeitä asiassa. 11 vuotta myöhemmin hän sai Australiasta tiedon, että hänen kadonnut poikansa työskentelisi teurastajana Wagga Waggassa, Uuden Etelä-Walesin sisämaakaupungissa, ja käyttäisi nimeä Thomas Castro. Mies lähetettiin Eurooppaan, jossa lady Tichborne uskoi tämän heti omaksi pojakseen, mutta muut sukulaiset epäilivät tätä huijariksi.

Lady Tichbornen kuoltua omaiset aloittivat suurta julkisuutta saaneet oikeudenkäynnit, joiden lopputuloksena Castro, oikeasti Lontoossa syntynyt ja Australiaan asettunut merimies Arthur Orton, tuomittiin huijauksestaan 14 vuoden vankeuteen vuonna 1874. Keskeisiä todisteita jutussa olivat Ortonin käsivarresta puuttunut, Roger Tichbornen jo lapsena saama tatuointi sekä Ortonin olematon ranskan kielen taito ja muut yleistiedon ja sivistyksen puutteet verrattuna Roger Tichborneen, joka oli syntynyt ja käynyt koulunsa Ranskassa. Orton kärsi tuomiotaan 11 vuotta ja elätti sitten itseään maineellaan. Hän kuoli vuonna 1898.

Tapaus fiktion aiheena
----------------------

Margaret Watts kirjoitti tapauksesta näytelmän *The Claimant*, jota esitettiin West Endin Queen’s Theatressa kuukauden ajan 1924 ja josta Wattsin sisar Agatha Christie sai kipinää omalle kirjailijanuralleen. Jorge Luis Borges on kirjoittanut Tichbornen tapauksesta tarinan, joka on julkaistu Matti Rossin suomennoksena kokoelmassa *Haarautuvien polkujen puutarha* (WSOY 1969). Suomessa Pentti Haanpään on arveltu saaneen vaikutteita tapauksesta novelliinsa "Pojan paluu" (1933) ja romaaniinsa *Taivalvaaran näyttelijä* (1938).

Tarinaan perustuu väljästi myös Josephine Teyn jännitysromaani *Brat Farrar*, josta on tehty muun muassa BBC:n minisarja *Kuka on Brat Farrar?* (1986). Teyn tarinaan perustuu myös Hammer-yhtiön kauhuelokuva *Lukitun kammion salaisuus* (Paranoiac, 1962).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Tichborne case: a Victorian melodrama *State Library of New South Wales*.  2011.  Arkistoitu 1.3.2012. Viitattu 16.5.2023.
2. ↑  Suurpetturi.  *Päivälehti*, 14.4.1898, s. 4. Näköislehti Kansalliskirjaston digitoimana.
3. ↑  The Murder of Roger Ackroyd *agathachristie.fandom.com*. Viitattu 16.5.2023.
4. ↑  Karonen, Vesa: Haanpään veijari kummittelee taas.  *Helsingin Sanomat*, 23.1.1983, s. 14. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  Avola, Pertti: Alkukesän sarjasankarit Brat Farrar ja MacArthur.  *Helsingin Sanomat*, 2.6.1987, s. 42. Näköislehti (maksullinen).