recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joni Pohjonen** (s. 30. huhtikuuta 1998) on suomalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä tai sentteri. Kokkolan NMKY:n kasvatti Pohjonen on pelannut miesten valtakunnallisissa divisioonissa ja Korisliigaa Tampereen Pyrinnössä.

Pelaajaura
----------

### Juniorivuodet Kokkolassa ja Äänekoskella

Pohjonen on Kokkolan NMKY:n kasvatti: hän aloitti koripallon harrastamisen kaudella 2005–2006. Pohjonen pelasi B-poikien valtakunnallista I-divisionaa kaudella 2012–2013 Äänekosken Huiman joukkueessa ja KoNMKY:ssä A-poikien I-divisioonaa kaudella 2016–2017, jolloin hän oli joukkueensa ylivoimainen kärkipelaaja 26,0 pisteen ja 17,4 levypallon ottelukeskiarvoilla, joilla hän voitti myös koko I-divisioonan piste- ja levypallotilastot. Jo syksyllä 2016 hän oli saanut yhteydenottoja miesten pääsarjajoukkueilta ja valmentajaltaan ehdotuksia yhdysvaltalaisista yliopistoista mutta keskittyi lukio-opintoihinsa Kokkolassa. Helmikuussa 2017 Pohjonen siirtyi pelaamaan miesten II-divisioonaa Huimaan, joka voitti divisioonalohkonsa kauden päätteeksi ja nousi valtakunnalliseen I-divisioona B:hen. Pohjonen jatkoi Huimassa kaudella 2017–2018 ollen joukkueen avausviisikon pelaaja ja toiseksi paras pisteidentekijä. Huima sijoittui runkosarjassa yhdeksänneksi ja putosi ensimmäisenä joukkueena pudotuspeleistä.

### Tampereen Pyrintö

Kesällä 2018 Pohjonen sai opiskelupaikan Tampereelta ja siirtyi M1DA:ssa pelanneeseen Pyrintö Akatemiaan. Pohjonen oli kaudella 2018–2019 Pyrintö Akatemian parhaita pelaajia ja teki useita tupla-tuplia. Hänen korkeimmat lukemansa M1DA-debyyttikaudella olivat pisteissä 21 ja levypalloissa 19.

Hyvän M1DA-alkukauden siivittämänä Pohjonen nousi tammikuussa pelaamaan myös Pyrinnön loukkaantumisista kärsineeseen edustusjoukkueeseen. Avausottelussaan Korisliigassa 9. tammikuuta 2019 hän pelasi Korihaita vastaan kymmenisen minuuttia ja kirjautti kolme levypalloa sekä kaksi korisyöttöä. Seuraavassa ottelussa Katajaa vastaan Pohjonen teki ensimmäiset liigapisteensä.

### Takaisin Huimaan

Pohjonen piti taukoa koripallosta kauden 2019–2020 ajan. Hän halusi kuitenkin vielä jatkaa koripallon pelaamista ja teki huhtikuussa 2020 yksivuotisen sopimuksen M1DB-joukkue Äänekosken Huiman kanssa.

Pelityyli ja ominaisuudet
-------------------------

Pohjosen on kirjoitettu pelaavan isona laitahyökkääjänä ja sentterinä. Hän itse pitää vahvuutenaan pituuttaan.

Yksityiselämä
-------------

Pohjosella on sukulaisia Äänekosken seudulla, missä hänen isänsä harrasti koripalloa Huimassa. Pohjonen kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolassa ja opiskeli Tampereella. Hän on kertonut viettävänsä vapaa-aikaansa "metällä".

Lähteet
-------

* Joni Pohjonen Suomen Koripalloliitto

### Viitteet

1. 1 2 3  Koripallo 2018–2019. Tampereen Pyrinnön koripallojaoston kausijulkaisu, s. 18.
2. 1 2 3 4  Joni Pohjonen – Suomen Koripalloliitto
3. 1 2 3
4. ↑
5. ↑
6. 1 2 3
7. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
8. ↑
9. 1 2
10. ↑
M/S Falkö lähestymässä Innamoa
**M/S Falkö** (entinen Jurmo, Sääminki III) on suomalainen yhteysalus. Falkö liikennöi Nauvon saaristossa muun muassa Norrskatan, Ahvensaaren, Maskinnamon, Innamon ja Seilin saariin. Vuosina 1988-99 Falkö palveli Hiittisten reittialueella. Aluksen omistaa Suomen valtion Arctia Shippingin Saaristovarustamo. 

Falkö on rakennettu vuonna 1976 Rauma-Repolan Savonlinnan telakalla ja liikennöi ensin **Jurmo**-nimisenä Iniön saaristossa sekä vuodesta 1983 vuonna 1987 tapahtuneeseen pidennykseensä asti Kiviapajan ja Savonlinnan välillä nimellä **Sääminki III**. Sen pituus on (pidennyksen jälkeen) 33,3 metriä ja leveys 6,6 metriä. Alukselle mahtuu 110 matkustajaa ja 8 henkilöautoa. Samaan tapaan on pidennetty myös sisaralukset Rosala ja Sääminki eli nykyiset Capella ja Rosala II sekä Satava.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- |
|  |
| Pääsaaret | 
* Iso-Nauvo
* Pikku-Nauvo

 |  |
|  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä | 
* Biskopsö
* Ernholm
* Sommarö
* Kirjais

 |
|  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla | 
* Högsar
* Ängholm
* Vallmo
* Käldö
* Ramsö
* Haverö
* Sandö
* Öjen
* Pensar

 |
|  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella | 
* Innamo
* Seili
* Nötö
* Berghamn
* Brännskär
* Gullkrona
* Stenskär
* Trunsö
* Kopparholm
* Sandholm
* Lökholm
* Borstö

 |
|  |
| Lautat | 
* L/A Elektra
* Haverölautta
* Pärnäinen-Korppoo
* Käldö-Ramsö
* Öjen-Sandö
* Högsar
* Pensarlautta

 |
|  |
| Tiet | 
* Seututie 180
* Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen

 |
|  |
| Yhteysalukset | 
* M/S Baldur
* M/S Nordep
* M/S Falkö
* M/S Cheri
* M/S Östern

 |
|  |
| Rakennukset | 
* Nauvon kirkko
* Nötön kirkko
* Seilin kirkko
* Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä

 |
|  |
| Nähtävyydet | 
* Westerholminpolku
* Kyrkbacken
* Jungfrudansen
* Varberget
* Borstögumman

 |
|  |
| Historia | 
* Nauvon historia
* Nauvon taistelu

 |

 |
**Joroisten kirkko** on tasavartinen ristikirkko, jossa on noin tuhat istumapaikkaa. Kirkko on rakennettu vuonna 1793 ja otettu käyttöön vuonna 1795. Sen on suunnitellut rakennusmestari Juhana Karppinen Iisalmesta. Kirkon itäisessä ristivarressa alttarin takana on erillinen sakaristo ja muiden ristivarsien päässä on eteiset. Kirkon harjalla kohoaa pieni lyhtytorni. Joroisten kirkon katto, joka oli alun perin paanukatto, on päistään aumattu.

Joroisista tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1631. Siihen asti Joroinen oli ollut Rantasalmen kappeliseurakunta, jota palveli Kerisalossa sijainnut kappeli. Sen sijaintipaikka on nykyisin tuntematon. Ensimmäinen kirkko Joroisiin rakennettiin 1640-luvulla, mutta se joutui rappiolle parissa vuosikymmenessä. Uusi kirkko valmistui vuonna 1686. Paajalan kartanon isännän everstiluutnantti Nils Grotenfeltin pääosin rahoittama kirkko palveli seurakuntaa vuoteen 1767, jolloin se määrättiin hylättäväksi. Sitä ennen kirkon lehteri oli eräänä sunnuntaina romahtanut alas.

Nils Grotenfeltin ja hänen perheensä lahjoituksia kirkkoon ovat vuodelta 1701 peräisin olevaan saarnastuoliin 1762–1763 tehty maalauskoristelu jossa on Jeesuksen ja apostolien kuvat sekä suuri kattokruunu vuodelta 1698. Kirkon esineistöä on siis säilynyt Joroisten aiemmasta kirkosta. Saarnatuolissa oleva tiimalasi on valmistettu Tukholmassa 1765.

Joroisten kirkon alttaritaulun on maalannut Pekka Halonen vuonna 1901. Alttaritaulun aiheena on 'Jeesus herättää opetuslapsia'. Taulun lahjoittivat Lovisa ja Aleksandra Grotenfelt Frugårdin kartanosta. Vanhin muisto seurakunnan historiasta on sakastiin sijoitettu viipurilaisen Valentin Betgen käsialaa oleva vanha alttaritaulu vuodelta 1667. Se on seurakunnan kolmannen kirkkoherran Tuomas Laurinpoika Iskaniuksen lahjoittama.

Kirkossa on Kangasalan urkutehtaan valmistamat pneumaattiset urut vuodelta 1955. Uruissa on 30 itsenäistä ja kaksi siirtoäänikertaa.

Joroisten kellotapuli on vuodelta 1772. Kirkkoonkutsumisen ohella tapuli toimii kirkkomuseona, joka on auki kesällä torstai-iltaisin.
Nykyinen kellotapuli on vuodelta 1772. Ensimmäinen tapuli rakennettiin 1640-luvulla ja toinen valmistui 1694. Kellotapulissa on kaksi Tampereelta hankittua kelloa. Kellotapulissa toimii pieni kirkkomuseo, joka on avoinna kesällä torstai-illan toriajan yhteydessä.

Joroisten kirkko toimii kesäisin tiekirkkona.

* Sisäkuva Joroisten kirkosta.Sisäkuva Joroisten kirkosta.
* Joroisten kirkon kattokruunu vuodelta 1698.Joroisten kirkon kattokruunu vuodelta 1698.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kiinteistöt Joroisten seurakunta.  Arkistoitu 3.7.2016. Viitattu 25.3.2012.
2. ↑  Kohde id:200741 Joroisten kirkko *Kulttuuriympäristö rekisteriportaali*. Museovirasto. Viitattu 25.3.2012.
3. ↑  Jäppinen, Jussi: *Ristiretki Savoon*, s. 26–29. Porvoo: Mäntykustannus Oy, 2011.
4. ↑  Kellotapuli *joroistenseurakunta.fi*. Viitattu 19.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Joroisten kirkko** Wikimedia Commonsissa
Boris Golitsyn.
**Boris Borisovitš Golitsyn** (ven. Бори́с Бори́сович Голи́цын; 2. maaliskuuta (J: 18. helmikuuta) 1862 Pietari – 17. toukokuuta (J: 4. toukokuuta) 1916 lähellä Pietaria) oli venäläinen fyysikko, joka tunnetaan seismografin kehittäjänä. Hän kuului Golitsynin vanhaan ruhtinassukuun.

Golitsyn kävi alun perin Venäjän merikadettikoulun ja liittyi maan laivastoon, mutta hän jätti aktiivipalveluksen vuonna 1887 ja omistautui tieteelliselle työlle. Hän asui joitain vuosia Strasbourgissa, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1891 Moskovan yliopiston dosentiksi ja vuonna 1893 Tarton yliopiston professoriksi. Vuonna 1908 Golitsyn kutsuttiin Pietarin tiedeakatemian jäseneksi, ja vuonna 1913 hänet nimitettiin Pietarin geofyysisen keskusobservatorion johtajaksi. Hänet vihittiin myös Manchesterin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 1910.

Golitsynin varhainen tutkimus keskittyi spektroskopiaan, mutta myöhemmin hän siirtyi seismologian pariin. Hän keksi vuonna 1906 ensimmäisen tehokkaan sähkömagneettisen seismografin, ja kehitteli siitä vuonna 1911 parannetun version, joka käytännössä vastasi nykyäänkin käytössä olevia seismografeja. Golitsyn oli myös ensimmäisiä, jotka ehdottivat räjäytysten käyttöä Maan sisäisten rakenteiden tutkimiseen, ja hän perusti seismisten tutkimusasemien ketjun eri puolille Venäjää. Hänen työnsä toi Venäjän seismologialle kansainvälistä tunnustusta. Vuonna 1911 Golitsynistä tuli kansainvälisen seismologisen yhdistyksen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Boris Borisovich, Prince Golitsyn (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 23.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Golitsynin seismografin esittely (englanniksi) *Musée de Sismologie et Magnétisme Terrestre* (Strasbourg)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Koddejavri** on saareton ylänköjärvi Enontekiön pohjoisosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 77 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 354 kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tromssasta 98 kilometriä itäkaakkoon.

Maantiede
---------

Koddejavri on pitkänkapea. Sen pituus kaakosta luoteeseen on 2,9 kilometriä. Maasto kohoaa järven etelärannalla jyrkemmin kuin pohjoisrannalla. Järviwikin mukaan Koddejavri on Suomen korkeimmalla sijaitseva järvi. Sen lähistöllä on useita nimettömiä järviä ja lampia, joista monet sijaitsevat yli kilometrin korkeudella merenpinnasta.

Koddejavrin tulo- ja lasku-uomilla ei ole karttanimiä.

Koddejavri (67.740.1.024) kuuluu Porojärven alueeseen (67.74), joka on toisen jakovaiheen vesistö Tornionjoen vesistössä (67). Ensimmäinen jakovaihe on Lätäsenon valuma-alue (67.7). Koddejavri on seitsemänneksi laajin Porojärven alueen 86:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Kolme laajinta ovat Pitsusjärvi, Porojärvi ja Venejärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Koddejavri (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 27.10.2023.
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 27.10.2023.
3. 1 2  Koddejavri (67.740.1.024) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 27.10.2023.
4. ↑  Porojärven alue (67.74) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 27.10.2023.
Myöhäiskeskiaikainen Jeanne d’Arcia esittävä kirjamaalaus.

**Myöhäiskeskiaika** on yksi keskiajan kolmesta ajanjaksosta varhaiskeskiajan (500–1000) ja sydänkeskiajan (1000–1300) ohella. Myöhäiskeskiaika sijoittui vuosille 1300–1500.

Vaikka sydänkeskiajalla koko Eurooppa vahvistui ja suurimmat taistelut loppuivat, myöhäiskeskiaika alkoi todella synkästi. Mustaksi surmaksi nimitetty rutto saapui Italiaan vuonna 1347 leviten viidessä vuodessa koko Euroopan alueelle. Lähes sata prosenttia ruttoa sairastaneista menehtyi, sillä tautiin ei ollut minkäänlaista lääkettä tai hoitoa. Ruton myötä Euroopan väkiluku putosi 75 miljoonasta vain 50 miljoonaan. Viidessä vuodessa lähes 35 prosenttia ihmisistä kuoli ruttoon. Venetsiassa kuoli noin 500–600 ihmistä päivässä, ja väkiluku putosi lähes 70 prosenttia. Työvoimasta oli pulaa, ja palkkoja jouduttiin nostamaan. Tavaroiden hinnat romahtivat ostajien vähentyessä. Lopulta, kun rutto viimein alkoi hiljalleen hellittää, maaseudut autioituivat lähes kokonaan ihmisten muuttaessa kaupunkeihin, joissa maksettiin runsaita palkkoja. Pienruhtinaat yrittivät väkivallalla pitää alustalaisensa maaseudulla, minkä myötä alkoivat kapinat.

Uskonpuhdistus johti katolisen kirkon vallan vähenemiseen 1500-luvulla, joten Eurooppa jaettiin protestantteihin ja katolisiin. Jo 1300-luvulla maallinen valta alisti paavit pelinappuloiksi omiin valtapeleihinsä. Varhaiskeskiajalla ja sydänkeskiajalla katolinen kirkko oli Euroopan korkein auktoriteetti ja koko Länsi-Euroopan suurin tekijä. Myöhäiskeskiajalla kirkon valta kuitenkin heikentyi, ja kansallisvaltiot pääsivät kehittymään.

Varhaisimmat uuden ajan teknologiat pääsivät mullistamaan maailmaa jo myöhäiskeskiajalla, kuten Johannes Gutenbergin keksimä painokone. Myös löytöretket mullistivat ihmisten maailmankuvaa. Jo 1300-luvulla alkaneen renessanssin myötä kiinnostus antiikin kieliin, kreikkaan, latinaan, sekä kirjallisuuteen kasvoi. 1300-luvun puolivälissä alettiin kehitellä tuliaseita, minkä myötä ritarilaitos sotilaallisena yksikkönä kohtasi surkean loppunsa 1400-luvun aikana. Saksalaisten perustaman Hansaliiton valta alkoi heikentyä, kun flaamit ja hollantilaiset nousivat kapinoimaan Hansaa vastaan. Historian viimeiset Hansapäivät pidettiin vuonna 1669. Rooman suuri imperiumi veti vihoviimeisen henkäyksensä, kun ottomaanit valtasivat koko Itä-Rooman pääkaupungin Konstantinopolin vuonna 1453. Viimeinen Pyhän Saksalais-Roomalaisen keisarikunnan keisari Franz II luopui kruunustaan vuonna 1806. Myöhäiskeskiajan varsinaista päättymisvuotta ei voida määritellä aivan sataprosenttisen varmasti.

Lähteet
-------

*
Saksalaisvalmisteinen Pak 40 -panssarintorjuntakanuuna Suomenlinnassa
**Panssarintorjuntakanuuna** eli **panssarintorjuntatykki** (**pst-tykki**) on pääasiallisesti panssarivaunujen tuhoamiseen tarkoitettu suorasuuntaustykki. Panssarintorjuntakanuunat voivat olla joko vedettäviä tai moottorialustaisia. Panssaroiduista telaketjualustaisista panssarintorjuntakanuunoista käytetään myös nimitystä panssarintorjuntavaunu. Pst-tykkien kaliiperi on 20–128 mm. 

Asetyypin kehittely alkoi jo ensimmäisen maailmansodan aikana, ja toiseen maailmansotaan mennessä ne kuuluivat kaikkien armeijoiden aseistukseen. Ne syrjäyttivät nopeasti uusia panssarivaunumalleja vastaan tehottomiksi osoittautuneet panssarintorjuntakiväärit. Toisen maailmansodan aikana pst-tykit kehittyivät nopeasti, tykkien kaliiperien kasvaessa sodan alun 20–45 millimetristä sodan lopun 75–128 millimetriin. Erityisesti länsimaissa pst-tykit alkoivat hiljalleen poistua armeijoiden kalustosta toisen maailmansodan jälkeen. Sittemmin
panssarintorjuntaohjukset, raskaat singot ja taistelupanssarivaunut ovat ratkaisevasti vähentäneet panssarintorjuntatykin käyttöarvoa.

Panssarintorjuntatykkien tärkein panssarintorjuntaan käytetty ammustyyppi on panssarikranaatti tai panssariammus, mutta myös ontelokranaatteja on ollut käytössä. Jalkaväkeä tai panssaroimattomia maaleja varten panssarintorjuntatykeille on olemassa myös sirpalekranaatteja.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panssarintorjuntatykit** Wikimedia Commonsissa
**Juan Manuel Gálvez Durón** (10. kesäkuuta 1887 Tegucigalpa, Honduras – 20. elokuuta 1972) oli hondurasilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 1949–1954 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1956–1963.

Gálvez syntyi Tegucigalpassa 1887, ja hänen vanhempansa olivat José María Gálvez Retes ja Benita Durón. Hän valmistui oikeustieteestä ja politiikan tutkimuksesta Hondurasin kansallisesta yliopistosta 1913. Seuraavana vuonna hänet valittiin tuomariksi La Ceibaan.

Politiikkaan Gálvez siirtyi 1924, jolloin hänet valittiin kansalliskongressiin. Hän oli Vicente Tostan hallinnossa sisä- ja oikeusministerinä 1924–1925 ja Miguel Paz Barahona hallinnossa sisäministerinä 1925–1929. Tiburcio Carías Andinon aikana Gálvez toimi sota-, laivasto- ja ilmavoimaministerinä 1933–1948.

Carías oli hallinnut Hondurasia itsevaltiaasti 15 vuoden ajan, kun hänet painostettiin järjestämään vaalit. Gálvez voitti vaalit helposti, sillä Liberaalipuolueen toiminta oli edelleen tiukasti rajattua. Levottomuuksista huolimatta Tiburcio Carías Andino astui valtaan rauhallisesti 1932. Gálvez astui virkaan 1949 ja jatkoi näin käytännössä *Cariatoksi* nimettyä kautta Hondurasin historiassa. Hän kuitenkin toteutti monia uudistuksia ja vapautti jälleen Liberaalipuolueen toiminnan. Gálvezin aikana maahan luotiin myös ensimmäinen tuloverolaki, jonka piiriin joutuivat myös banaaniyhtiöt. Hondurasiin perustettiin myös keskuspankki ja valtion kehityspankki.

Marraskuussa 1954 järjestettiin vapaat vaalit, joissa liberaalit olivat jälleen mukana. Puolueen Ramón Villeda Morales saikin eniten ääniä, mutta hän ei kuitenkaan saanut tarvittavaa osuutta äänistä, sillä Kansallispuolueella oli kaksi ehdokasta. Kansallispuolue ei siis hyväksynyt vaalitulosta. Gálvez erosi kuitenkin samoihin aikoihin virastaan terveydentilaansa vedoten, ja Julio Lozano Diáz julistautui virkaatekeväksi presidentiksi.

Lähteet
-------

* Merrill, Tim (toim.): *Honduras: A Country Study*. Washington: GPO for the Library of Congress, 1995. Country Studies US (viitattu 18.12.2011). (englanniksi)
* Valtonen, Pekka: *Latinalaisen Amerikan historia*. Helsinki: Gaudeamus Kirja, 2001. ISBN 951-662-843-5.

### Viitteet

1. 1 2  Juan Manuel Gálvez *Historia de Honduras*. Viitattu 18.12.2011. (espanjaksi)
2. ↑  Merrill, Tim: The Restoration of Order, 1925-31 *countrystudies.us*.
3. ↑  Merrill: The Era of Tiburcio Carías Andino, 1932-54 *countrystudies.us*.
4. 1 2  Valtonen, s. 318–319.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Sonja Saarikoski** (s. 1989) on suomalainen toimittaja, musiikkikriitikko ja tietokirjailija. Hän on työskennellyt *Long Play* -verkkojulkaisun toimittajana toukokuusta 2023 lähtien. Aiemmin hän työskenteli *Image*-aikakauslehden toimituspäällikkönä.

Saarikoski on myös kirjoittanut artikkeleja *Ylioppilaslehteen* ja *Suomen Kuvalehteen* sekä konserttiarvosteluja *Helsingiin Sanomiin*. Hän on lisäksi esiintynyt useita kertoja panelistina Yleisradion kulttuuriaiheisessa keskusteluohjelmassa *Jälkinäytös*.

Syksyllä 2023 ilmestyi Saarikosken tietokirja *Naisvangit – Rikollisuuden kehä maailman onnellisimmassa maassa* (Siltala).

Ennen toimittajauraansa Saarikoski opiskeli Sibelius-Akatemian nuorisokoulussa. Saarikoski kirjoitti vuonna 2020 Image-lehteen artikkelin, joka käsitteli Sibelius-Akatemiassa tapahtunutta opiskelijoihin kohdistunutta nöyryyttämistä ja seksuaalista häirintää.

Palkinnot
---------

Otavan kirjasäätiö myönsi Saarikoskelle nuoren aikakauslehtitoimittajan palkinnon vuonna 2017. Hän on ollut myös ehdokkaana Suuren Journalistipalkinnon saajaksi vuoden journalistin kategoriassa vuosina 2017 ja 2019. Saarikosken tietokirja *Naisvangit* oli ehdolla tietokirjallisuuden Finlandian saajaksi. Kirja voitti vuoden 2023 Kanava-palkinnon.

Yksityiselämä
-------------

Saarikosken puoliso on näyttelijä Janne Reinikainen.

Lähteet
-------

1. ↑  Sonja Saarikoski, Siltala, viitattu 27.6.2023.
2. ↑  Sonja Saarikoski aloittaa Long Playn toimittajana, *Long Play*, 9.2.2023, viitattu 27.6.2023.
3. ↑  Sonja Saarikoski, *Ylioppilaslehti*, viitattu 27.6.2023.
4. ↑  Sonja Saarikoski, *Suomen Kuvalehti*, viitattu 27.6.2023.
5. ↑  Sonja Saarikoski, *Helsingin Sanomat*, viitattu 27.6.2023.
6. ↑  Jälkinäytös, Yle Areena, viitattu 27.6.2023.
7. ↑  Krista Kajuutti: Image: Sibelius-Akatemiassa opiskelijoiden nöyryyttämistä ja seksuaalista häirintää *Iltalehti*.  17.2.2020. Viitattu 19.10.2023.
8. ↑  Journalismin uudistajan palkinto, Otavan kirjasäätiö, viitattu 27.6.2023.
9. ↑  Ehdokkaat 2017, Suuri Journalistipalkinto, viitattu 27.6.2023.
10. ↑  Ehdokkaat 2019, Suuri Journalistipalkinto, viitattu 27.6.2023.
11. ↑  Tietokirjallisuuden Finlandia, Suomen Kirjasäätiö, viitattu 29.11.2023.
12. ↑  Suomen Kuvalehden journalistipalkinto Kreeta Karvalalle *Yle Uutiset*.  21.11.2023. Viitattu 1.1.2024.
13. ↑  Fanni Toimela: Näyttelijä Janne Reinikainen, 52, ja toimittaja Sonja Saarikoski, 32, menivät naimisiin – kaunis hääpostaus keräsi onnitteluita tunnetuilta suomalaisilta, *Ilta-Sanomat*, 4.7.2021, viitattu 27.6.2023.
**Marko Asser Hirsma** (12. heinäkuuta 1965 Helsinki – 20. lokakuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen moottoripyöräkerhoaktiivi ja muusikko. Hän vaikutti 1970- ja 1980-lukujen taitteesta vuoteen 1994 Backsliders-yhtyeen basisti-laulajana. Yhtye ehti olemassaolonsa aikana julkaista viisi studioalbumia sekä yhden Hurriganes-coveralbumin yhdessä Albert Järvisen kanssa nimellä Flashbacksliders.

Marko Hirsma oli perustamassa myöhemmin Hells Angels MC Finlandiksi muuttunutta Overkill MC:tä sekä toimi Bandidosin Suomen jaoston presidenttinä. Hänet tuomittiin yli vuoden vankeuteen ampuma-aserikoksista sekä jengiliivien riistämisestä kilpailevan ryhmän mieheltä Helvetin Enkeleiden kerhotilaan tehdyssä iskussa. Hirsma erotettiin tai erosi Bandidosista ja hän elvytti henkiin MC Undertakers -moottoripyöräjengin. Hirsmalla oli myös yhteyksiä Bandidosin kilpailijaan, yhdysvaltalaiseen Outlaws-moottoripyöräkerhoon. Lokakuussa 2001 kaksi Bandidosin jäsentä ampui Hirsman kotipihalleen Helsingissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Marko Hirsma R.I.P ja Backsliders-yhtyeen tarina, Kopteri-lehti 01/2002 *backslidersband.tripod.com*.  Arkistoitu 2.4.2015.
2. 1 2  Kahdelle Bandidos-jäsenelle murhasyyte  19.2.2002. MTV3.  Arkistoitu 1.12.2016. Viitattu 23.3.2015.
3. ↑  Marko Hirsma R.I.P ja Backsliders-yhtyeen tarina, Kopteri-lehti 01/2002 *backslidersband.tripod.com*.  Arkistoitu 5.3.2016.
4. 1 2  Lindfors, Jukka: Riders ja Backsliders *yle.fi*.  12.03.2008.
5. ↑  Arolainen, Teuvo: HS 12.3.2002: Hirsman ampujille murhasta elinkautiset tuomiot *Helsingin Sanomat*.  24.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Ernst Wilhelm Floessel
**Ernst Wilhelm Floessel** (30. kesäkuuta 1819 Streidelsdorf (nyk. Studzieniec), lähellä Freystadtia (nyk. Kożuchów), Sleesia – 27. heinäkuuta 1874 Deuben, lähellä Dresdeniä, Saksan keisarikunta) oli Suomessa vaikuttanut saksalaissyntyinen muusikko ja sotilaskapellimestari, joka toimi Kaartin soittokunnan kapellimestarina vuosina 1853–1874.

Floessel on saattanut olla jo Saksassa sotilasmuusikko, mutta tätä ei tiedetä varmasti. Hän oli huilisti, joka tuli 1840-luvun lopulla Suomeen saksalaisten kylpylämuusikoiden mukana ja jäi pysyvästi maahan. Hän työskenteli esiintyvänä muusikkona ravintoloissa ja piti Helsingissä yksityistä musiikkiopistoa sekä musiikkikauppaa. Vuonna 1853 hänet palkattiin Josef Tvarjanskyn seuraajana Kaartin soittokunnan johtoon, virallisesti musiikin opettajan nimikkeellä. Floessel johti soittokuntaa sen ensimmäisessä julkisessa konsertissa Helsingin teatteritalossa samana vuonna. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1874, jolloin palasi Saksaan.

Floessel oli ahkera säveltäjä ja sovittaja. Hän aloitti suomalaisen torvisoittokuntamusiikin kehittämisen, jota hänen seuraajansa Adolf Leander myöhemmin jatkoi. Floesselin mielestä kaikkien orkesterille tai pianolle sävellettyjen musiikillisten standardien piti olla sovitettavissa myös vaskipuhaltimille. Hän sovitti torvisoittokunnalle vaikeitakin teoksia, kuten Beethovenin *5. sinfonian*. Floesselia on arveltu kiivasluonteiseksi, sillä hänellä oli vaikeuksia tulla toimeen maanmiehensä Fredrik Paciuksen kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Åke Backström: Civilmilitärer vid Finlands armé 1871-1906 (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi) *Genos* 66 (1995). Viitattu 7.4.2019.
2. 1 2 3 4  Unohdettu suomalainen 1800-luvun vaskimusiikki (konsertin käsiohjelma) Helsingin Musiikkitalo 2017. Viitattu 7.4.2019.
3. 1 2 3  *Soi raikuen Torvet ja rummut: Suomen sotilasmusiikin perinteitä sanoin, kuvin ja sävelin*, s. 44. Kaartin Jääkärirykmentin kilta ry, Helsinki 2006.
4. ↑  Seitsikkohistoria lyhyesti (Arkistoitu – Internet Archive) Hermanni Seitsikko. Viitattu 7.4.2019.
**Mikko Mannila** (s. 2. maaliskuuta 1975) on suomalainen jalkapallovalmentaja, joka toimii Veikkausliigassa pelaavan FC Lahden päävalmentajana.

Valmennusura
------------

Vuosina 2004–2011 Mannila valmensti Porin Palloilijoita ja FC Jazzia Kakkosessa sekä NiceFutista Naisten Liigassa.

Vuonna 2014 Mannila siirtyi Helsingin Jalkapalloklubin organisaatioon toimien vuoteen 2016 seuran B-junioreiden kakkosvalmentajana, kunnes hänet nimitettiin joukkueen päävalmentajaksi kaudeksi 2017. Kaudet 2018–2019 Mannila toimi seuran reservijoukkueen Klubi 04:n päävalmentajana. Vuosina 2018 lähtien hän kuului myös HJK:n edustusjoukkueen valmennustiimiin. 

Syyskuussa 2020 Mannila nimettiin RoPS:n päävalmentajaksi Vesa Tauriaisen tilalle. Kesäkuussa 2022 hänet valittiin FC Lahden päävalmentajaksi.

Vuonna 2009 Mannilan valmentama FC Jazz voitti Suomen Cupin Pikkufinaalin, ja 2017 hän valmensi HJK B-nuoret Suomen mestareiksi. Mannila valittiin myös Vuoden nuorten valmentajaksi 2017.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mikko Mannila UrheiluSuomi. Viitattu 7.9.2012.
2. ↑  Mikko Mannila nousee HJK Akatemia B17 vastuuvalmentajaksi  16.12.2016. HJK. Viitattu 10.11.2017.
3. 1 2  Yllätysnimi HJK:n farmijoukkueen peräsimeen  9.11.2017. MTV3.  Arkistoitu 10.11.2017. Viitattu 10.11.2017.
4. ↑  Salomaa, Tomi: RoPS:n nappasi päävalmentajan HJK:n organisaatiosta – "Jäi hyvä tunne"  16.9.2020. Iltalehti. Viitattu 16.9.2020.
5. ↑  Mikko Mannila hyppää FC Lahden peräsimeen *Keskisuomalainen*.  26.6.2022. Viitattu 6.7.2022.
6. ↑  Mannila jatkaa FC Jazz Juniorien ohjissa  12.11.2009. Yle Uutiset. Viitattu 10.11.2017.
7. ↑  Jalkapallovalmentajat palkitsivat Lehkosuon  30.10.2017. Veikkausliiga. Viitattu 10.11.2017.
Mikko Perkola (2018).
**Mikko Perkola** (s. 1977) on suomalainen gambisti, laulaja ja säveltäjä. Hän opiskeli alttoviulun ja viola da gamban soittamista Sibelius-Akatemiassa ja Haagin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hänen opettajinaan toimivat Arvo Haasma, Markku Luolajan-Mikkola ja Wieland Kuijken.

Runous on vaikuttanut vahvasti Perkolan musiikkiin. Hän on säveltänyt kappaleita muiden muassa Tommy Tabermannin, Aila Meriluodon ja Arto Mellerin runoihin. Hän on esiintynyt UMO Jazz Orchestran kanssa. Hän on myös osallistunut kokeellisiin ja poikkitaiteellisiin hankkeisiin; hän on esimerkiksi työskennellyt multimedian parissa ja esiintynyt solistina sähköistetyllä viola da gamballa. Hänen uraansa on kuulunut kiertäminen vanhusten hoivalaitoksissa, vankiloissa ja vastaanottokeskuksissa tekemässä esiintymisiä, joiden yhteydessä on myös annettu kuulijoille mahdollisuus esityksiin osallistumiseen. Perkola on pyrkinyt haastamaan klassisen musiikin piirissä ilmenevää elitismiä. Hän on toiminut Hiljaisuus-festivaalin taiteellisena johtajana.

Perkola on Suomalaisen barokkiorkesterin gambisti, mutta on keskittynyt pääasiassa toimintaan sen ulkopuolella. Tämä johtuu hänen mukaansa sekä viola da gambaa vaativan orkesteriohjelmiston vähäisyydestä että hänen keskittymisestään uuteen ja kokeelliseen taiteeseen. Perkola on soittanut myös muiden muassa Phantasm-kokoonpanossa, Concerto Palatinossa, Norsk Barokkorkesterissa ja Reykjavíkin kamariorkesterissa. Hän on pitänyt resitaaleja Wieland Kuijkenin, Laurence Dreyfusin, Topi Lehtipuun, Hans-Ola Ericssonin, Anna Lindalin ja Markku Luolajan-Mikkolan kanssa. Perkola on levyttänyt Naxos-levymerkille Aapo Häkkisen kanssa Johann Sebastian Bachin sekä François Couperinin ja Alba Recordsille Jean-Philippe Rameaun teosten tulkintoja.

Perkola on toiminut laulajana ja säveltäjänä Tekijä tuntematon -yhtyeessä. Hän on voittanut Äänisädepalkinnon vuonna 2017 näytelmästä Licking Things.

Lähteet
-------

1. 1 2  Savoy-teatteri: UMO solistinaan Mikko Perkola
2. 1 2 3  Naxos: Mikko Perkola
3. 1 2  Hiljaisuus-festivaali: Taiteelliset johtajat (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Aamulehti: Katso video: Gamban soittaja löysi elämäntehtävän hoitolaitoksesta (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Lapin Kansa: Mikko Perkola ta­voit­te­lee Hil­jai­suus-fes­ti­vaa­lil­la koh­taa­mi­sia, jossa hetken ajan ei ole rajaa esiin­ty­jien ja yleisön vä­lil­lä: "Kau­ko­nen on tai­de­teos it­ses­sään"
6. ↑  Suomalainen barokkiorkesteri: Muusikkoesittely: Mikko Perkola


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo jääkiekkovalmentajasta. Nyrkkeilijästä kertoo artikkeli Mikko Saarinen (nyrkkeilijä).*
Mikko Saarinen (oik.) alle 18-vuotiaiden MM-turnauksessa Lappeenrannassa 2014.**Mikko Saarinen** (19. heinäkuuta 1970 Tampere – 1. joulukuuta 2017) oli suomalainen jääkiekkovalmentaja. Viimeksi hän toimi Pelicansin liigajoukkueen apuvalmentajana kausilla 2014–2015 ja 2015–2016.

Kaudella 2012–2013 hän toimi Bluesin päävalmentajana jääkiekon SM-liigassa. Aikaisemmin hän toimi Tapparan päävalmentajana vuosina 2008–2010 sekä väliaikaisena päävalmentajana vuonna 2005. Hän oli Tapparan apuvalmentajana vuosina 2003–2008, ja meriittilistaan kuuluu myös A-nuorten Suomen mestaruus vuodelta 2001. 

Helmikuussa 2009 Saarinen sairastui sappitiehytsyöpään, ja joutui jäämään sairauslomalle loppukauden ajaksi. Saarinen onnistui voittamaan sairauden ja palasi Tapparan valmentajaksi kesällä. Saarinen valmensi vielä seuraavan kauden, ennen kuin erosi valmennustehtävistä. Kauden 2010–2011 Saarinen toimi Mestis-joukkue LeKi:n konsulttina ja tämän jälkeen kaksi vuotta Espoon Bluesin apuvalmentajana. 14. helmikuuta 2013 lähtien kauden loppuun hän toimi potkut saaneen Lauri Marjamäen sijaisena Bluesin päävalmentajana.

Saarinen toimi kaudella 2013–2014 MM-kotikisoihin valmistautuneen Suomen alle 18-vuotiaiden maajoukkueen apuvalmentajana Rauli Uraman alaisuudessa. Suomi sijoittui Lappeenrannan lopputurnauksessa kuudenneksi häviten Ruotsille puolivälierässä.

Viimeisessä valmennustehtävässään kausilla 2014–2015 ja 2015–2016 Saarinen toimi Pelicansin liigajoukkueen apuvalmentajana. Jälkimmäisestä kaudesta hän oli osan sairauslomalla, mutta palasi vielä pudotuspeleihin katsomovalmentajana.

Saarinen menehtyi 47-vuotiaana pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana. Saarisen kuolinuutisen tultua julki 5. joulukuuta 2017 hänen aiemmin valmentamansa Tappara ja Pelicans kohtasivat samana iltana runkosarjaottelussa. Molemmat joukkueet pelasivat surunauhoissa, ja ennen ottelua pidettiin hiljainen hetki Saarisen muistolle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tapparan entinen päävalmentaja on kuollut *MTV Sport*.  5.12.2017.  Arkistoitu 5.12.2017. Viitattu 5.12.2017.
2. ↑
3. 1 2 3  Eliteprospects.com – Mikko Saarinen Team Staff Profile *www.eliteprospects.com*. Viitattu 5.12.2017.
4. ↑  Kommentti: Mikko Saarinen oli rehellinen mies, joka ei osannut pelata kulissipeliä *Ilta-Sanomat*.  5.12.2017. Viitattu 5.12.2017.
5. ↑  Mikko Saarinen on poissa *Jatkoaika.com – Kaikki jääkiekosta*. Viitattu 5.12.2017.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Mika SaarinenRauli Urama** | **Tapparan päävalmentaja**20052008–2010 | Seuraaja:**Kaj MatalamäkiPetri Mattila** |
**Steve Robertson** (s. 4. heinäkuuta 1964 Hackney) on entinen brittiläinen moottoriurheilija. Hänet tunnetaan yleisimmin Kimi Räikkösen pitkäaikaisena managerina. Hän toimii muun muassa myös Jenson Buttonin ja Felipe Nasrin managerina. Hänen isänsä David Robertson oli myös manageri.

Taustaa
-------

Robertson kilpaili kolme vuotta Britannian F3-sarjassa parhaana tuloksenaan kolmas tila vuodelta 1990. Vuonna 1992 hän kilpaili International Formula 3000 sarjassa huonolla menestyksellä. Vuonna 1993 Robertson voitti Indy Lights Vuoden Tulokas palkinnon. Seuraavana vuonna hän voitti Indy Lights sarjan mestaruuden seitsemällä voitollaan. Robertson on David Empringhamin lisäksi ainoa Indy Lights sarjan mestari, joka ei kilpaillut Champ Car sarjassa. Vuonna 1996 Robertson kilpaili British Touring Car Championship sarjassa huonolla menestyksellä. Heti kauden avauskilpailussa hän pyörähti radalla ja kolaroi tiimikaverinsa Paul Radischin kanssa.

Lopetettuaan urheilu-uransa Robertson ryhtyi yhdessä isänsä Dave Robertsonin kanssa manageroimaan nuoria kuljettajalupauksia. Saatuaan Jenson Buttonin mukaan F1-sarjaan he ryhtyivät nuoren Kimi Räikkösen manageriksi. Heidän ansiostaan Räikkönen siirtyi suoraan Formula Renault sarjasta F1-sarjaan Sauberin kilpakuljettajaksi. Robertsonin managerointiuran huippuhetkiin kuuluu Räikkösen mestaruus vuodelta 2007.

Vuonna 2004 Robertson perusti yhdessä Räikkösen kanssa tallin F3-sarjaan nimellä Räikkönen-Robertson Racing. Tallin kuljettaja Mike Conway voitti kuljettajien mestaruuden vuonna 2006. Vuonna 2010 Robertson ja Räikkönen myivät tallin Anthony Hieattille, joka nimesi tallin Double R Racingiksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Raikkonen to Set Up F3 Team *F3 News*.  3.11.2004. Autosport.com. Viitattu 8.7.2017. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Asher, Richard: Conway Wins Race 1 and Title  24.9.2006. Autosport.com. Viitattu 8.7.2017. (englanniksi)
3. ↑  Anderson, Ben: Raikkonen Sells Stake in F3 Team *F3 News*.  25.11.2010. Autosport.com. Viitattu 8.7.2017. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Steve Robertson (racing driver)
**Pelaaja-agentti** on henkilö, joka neuvottelee tai hankkii palkkiota vastaan joukkuepelien urheilijalle pelaajasopimuksen urheiluseuran kanssa.

Pelaaja-agenttien toiminta on tarkkaan valvottua. Agenttina on yleensä oikeutettu toimimaan ainoastaan rekisteröity agentti, jolla on lajiliiton myöntämä lisenssi toiminnalleen. Pelaajalle agentin käyttäminen ei ole pakollista, vaan hän voi neuvotella sopimuksen myös itse, tai käyttää neuvottelijana jotakin perheenjäsentään.

Pelaaja-agentit eroavat yksilöurheilijoiden käyttämistä managereista muun muassa siinä, että he edustavat asiakkaitaan ainoastaan pelaajasopimusten tekemisessä. He eivät managerien tavoin hoida esimerkiksi mainossopimuksia.

Pelaaja-agentit jalkapallossa
-----------------------------

Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA luopui agenttien lisenssijärjestelmästään vuonna 2001. Nykyään agenttien lisensseistä ja rekisteröinnistä vastaa kunkin FIFA:n jäsenmaan oma jalkapalloliitto. Lisensioituja pelaaja-agentteja kansainvälisen jalkapalloliiton jäsenmaissa on yhteensä noin 6 700. Eniten agentteja on Italiassa, jossa heitä on yli 900. Englannissa, Espanjassa ja Saksassa on kussakin noin 500 pelaaja-agenttia.

Pelaaja-agentit jääkiekossa
---------------------------

Suomen jääkiekkoilussa agenttien rekisteröintiä ja valvontaa hoitaa erityinen *agenttitoiminnan arviointilautakunta*, jossa ovat edustettuna Suomen Jääkiekkoilijat ry, Suomen Jääkiekkoliitto, Jääkiekon SM-liiga ja rekisteröidyt pelaaja-agentit.

Katso myös
----------

* Manageri
* Urheiluagentti

Lähteet
-------

* Suomen Palloliiton pelaaja-agenttimääräykset (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen jääkiekkoilijat ry/Agenttien rekisteröintijärjestelmä (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Maailman lisensioidut jalkapalloagentit FIFA:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Urheilu |
| --- |
|  |
| Muodot | 
* Yksilöurheilu
	+ Kestävyys
* Joukkueurheilu
* Sotilasurheilu
* Vammaisurheilu
* Naisten urheilu
* Ammattiurheilu
* Puoliammattilasurheilu
* Harrasteurheilu
* Kokemusurheilu
* e-Urheilu

 |
|  |
| Tiede | 
* Liikunta
	+ Kuntoilu
* Harjoittelu
	+ Lihasvoimaharjoittelu
* Lääketiede
	+ Doping
	+ Psykologia
	+ Urheiluvammat
* Pedagogiikka
	+ Koululiikunta
	+ Fyysinen aktiivisuus
* Ravitsemus
	+ Juomat
	+ Ravinteet

 |
|  |
| Liiketoiminta | 
* Urheiluagentti
	+ Pelaaja-agentti
* Johtaminen
* Journalismi
* Markkinointi
* Seura
* Sponsorointi
* Taloustiede
* Oikeus
* Pelaajakauppa

 |
|  |
| Kulttuuri | 
* Derby-ottelu
* Elokuva
* Fani
* Maskotti
* Urheiluhenki
* Vedonlyönti

 |
|  |
| Muuta | 
* Kansallisurheilu
* Urheilulajit

 |

 |
**Didis Lutumba-Pitah** (*Didis Lutumba-Pitah* ; syntynyt 13. marraskuuta 1998 ) – on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Hegelmann FC:tä.

Ura
---

Lutumba-Pitah on edustanut useita seuroja Suomessa: Helsingin "PK-35" ja Espoon "Honka" nuorisojoukkueissa.

Myöhemmin hän on myös edustanut "Klubi 04", "Kajaani", Rovaniemen RoPS ja HIFK:ta. 

Vuodesta 2023 tammikuusta lähtien hän on edustanut "Hegelmann"-seuraa.  

4. maaliskuuta 2023 teki debyyttinsä A-liigan ottelussa DFK Dainavaa vastaan. "Hegelmann"-seura voitti kilpailijansa tuloksella 3:0.  Lutumba-Pitah antoi kaksi maaliin johtanutta syöttöä.

28. huhtikuuta 2023 Hän teki ensimmisen maalinsa A-lyga ottelussa Marijampoleen "Sūduvaa" vastaan. Kaunasin "Hegelmann"-seura murskasi vastustajat tuloksella 6:0.

Tilastot
--------

Liigan tilastot

| Kausi | Seura | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
| **2023** | **FC Hegelmann** | 34 | 2 |

Lähteet
-------

1. ↑  sportas.lt: naujokas iš Suomijos
2. ↑  alyga.lt: naujokas iš Suomijos
3. ↑  alyga.lt 2023-03-04 rumgtynės
4. ↑

Linkit
------

* alyga.lt verkkosivuilla
* Jalkapallorata
* VÄLITYS
* SOFASCORE
* Maailmanlaajuinen urheiluarkisto
* lietuvosfutbolas.lt
* Transfermarkt
Martti ja Helena Kuuskoski (istumassa) esittelevät peikkojen valmistusta vierailijalle noin vuonna 1965.
**Fauni-peikot** (tuotenimenä "Fauni-Peikot") ovat taiteilijapariskunta Helena ja Martti Kuuskosken luomia peikkohahmoja. Ne syntyivät pehmoleluina 1950-luvulla. Aluksi peikkojen ompelu oli Helena Kuuskosken oma harrastus, mutta siitä syntyi yritys, joka suurimmillaan työllisti lähes 200 henkeä. Se toimi ensin Naantalissa, sitten Tuusulassa ja lopulta Järvenpäässä, johon rakennettiin peikkoteeman ympärille myös elämyspuisto Peikkometsä. Yritys valmisti tekstiilejä ja miljoonia käsintehtyjä peikkoja, joita vietiin myös ulkomaille, samoin kuin muumi-nukkeja. Fauni-yritys lakkautettiin 1971. Helena Kuuskoski päätyi lapsineen Yhdysvaltoihin, missä he perustivat peikkoja myyvän yrityksen. Martti Kuuskoski jatkoi peikkojen tekemistä Suomessa, muun muassa Suomusjärvellä. Alkuperäisistä peikoista on tullut keräilykohteita.

Suosituin Kuuskoskien peikkohahmoista oli Sumppi, jota myytiin ulkomaita myöten. Vuonna 1965 Helsingissä jopa perustettiin lyhytikäinen Sumpit-niminen teiniyhtye, jonka esiintymisasut jäljittelivät Sumppi-peikkoa.

1980-luvun alussa Martti Kuuskoski perusti perheineen Peikkopuiston Jämsään, Himosvuoren kupeeseen. Himoksen kaikki rinteet nimettiin Fauni-Peikkojen mukaan. 

Varsinaisten Sumppi-tuotteiden ulkopuolella Peikot esiintyivät Mallasjuoman valmistaman Peikkojuoman etiketeissä. Ne seikkailivat myös sarjakuvassa Osuuspankin asiakaslehti *YV:ssä*, ja Osuuspankilla oli 1960-luvulla Sumppi-peikko-aiheisia säästölippaita.

Lähteet
-------

1. ↑  Kivinen, Lasse: Peikoista kasvoi nähtävyys.  *Helsingin Sanomat*, 6.6.2020, s. B 14–15. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Hagelstam, Wenzel: Antiikin lumoissa: Muumeja aidoista materiaaleista. *Turun Sanomat*.  12.11.2005.  Arkistoitu 28.5.2014. Viitattu 19.2.2021.
3. ↑  A Little Bit Of Troll History *Trollforest.com*. Viitattu 19.2.2021.
4. ↑  Suominen, Tapani: Tällä sivulla olevat peikot on suunnitellut ja valmistanut Atelier Fauni *Fintoys.com*. Viitattu 19.2.2021.
5. ↑  Lindfors, Jukka: Sumpit toivat beatmusan Peikkometsään *Ylen Elävä arkisto*.  17.8.2014. Viitattu 3.3.3018.
6. 1 2  Vartiainen, Lauri: Järvenpään Fauni-Peikkometsä – Vieläkö muistat Peikkometsän? *Huvipuisto.net*.  13.4.2011. Viitattu 19.2.2021.
7. ↑  Arkistoluettelo – 11856 Taivalvuo Auvo *ELKA – Suomen elinkeinoelämän keskusarkisto*.  9.2.2021.  Arkistoitu 19.2.2021. Viitattu 19.2.2021.
8. ↑  Lehtinen, Jyrki: *Khronoksen talo, Rakennus- ja maisemahistoriallinen selvitys*, s. 56, 61. Turku: Khronoksen talo- taidehanke ja Lönnströmin taidemuseo, 23.3.2019. Teoksen verkkoversio (viitattu 19.2.2021).
**Mitsubishi Galant** on Mitsubishin valmistama ylemmän keskiluokan automalli. Autoa valmistettiin vuosina 1969–2012. Auton nimi on peräisin ranskalaisesta sanasta Galant, joka tarkoittaa ritaria. Alkutuotanto perustui vain Japanin tehtaille, mutta kasaus siirtyi vuonna 1994 Yhdysvaltoihin Illinoisiin, entiseen Diamond-Star Motorsin (DSM) laitokseen. Vuosina 1982–1984 australialainen Londsale valmisti täysin samanlaista mallia kuin Galant ja myi sitä Britannian markkinoilla japanilaisten autojen tuontikiintiön vuoksi. Galantista on myös valmistettu tehokas versio Galant VR-4.

Suomeen Mitsubishi Galantia alettiin tuoda vuonna 1976, jolloin kyseessä olivat MK-3-sukupolven mallit. *Helsingin Sanomien* autotoimittaja Matti Jansson sanoi lehden koeajaman Galant 2000 GLX:n olevan 44 000 markan hintaluokassa "aivan poikkeuksellinen" ylellisyyden tunnussaan, vaikka autoon olikin jäänyt ovien natinaa, kojelaudan ritinää ja voimakkaita rengasääniä.

Sukupolvet
----------

Galant farmariMitsubishi Galant MK-1

Galant GTO
* 1969–1973
* Korimallit: 2 x 2-ovinen hardtop coupe, 4-ovinen sedan ja 5-ovinen farmari
* Moottorit: 1.3L - 1.7L, 1.6L - 2.0L (GTO)

  

Chrysler Galant (Australia)
Mitsubishi Galant MK-2

* 1973–1976
* Korimallit: 2-ovinen coupe, 4-ovinen sedan ja 5-ovinen farmari
* Moottorit: 1.6L

  

Mitsubishi Galant MK-3

* 1976–1980
* Korimallit:4-ovinen sedan ja 5-ovinen farmari
* Moottorit: 1.6L, 1.8L, 2.0L ja 2.6L

  

Mitsubishi Galant MK-4

* 1980–1987
* Korimallit: 2-ovinen coupe, 4-ovinen sedan ja 5-ovinen farmari
* Moottorit: 2.0L,1.6, 2.3 Turbo

  

  

Mitsubishi Galant MK-5 (Australia)

* 1983–1992
* Korimallit: 4-ovinen sedan ja 4-ovinen hardtop sedan
* Moottorit: 1.6L, 1.8L, 2.0L ja 2.0L turbo

  

Mitsubishi Galant MK-6

* 1987–1992
* Korimallit: 4-ovinen sedan ja 5-ovinen liftback
* Moottorit: 1.6L, 1.8L ja 2.0L

  

Mitsubishi Galant MK-7

* 1992–1997
* Korimallit: 4-ovinen sedan ja 5-ovinen liftback
* Moottorit: 1.8L, 2.0L ja 2.5L V6

  

Mitsubishi Galant MK-8

* 1997–2004
* Korimallit: 4-ovinen sedan ja 5-ovinen farmari
* Moottorit: 2.0L, 2.4L (GDI) ja 2.5L V6

  

Mitsubishi Galant MK-9

* 2004–2012
* Korimallit: 4-ovinen sedan
* Moottorit: 2.5L V6 ja 3.8 V6

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Jansson, Matti: Pirteää japanilaista ylellisyyttä: Mitsubishi Galant.  *Helsingin Sanomat*, 21.11.1976, s. 20. Näköislehden aukeama (tilaajille).

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitsubishi Galant**.
Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Mitsubishi Galant
Lankapuhelin vuodelta 1931
Perinteinen **puhelinverkko** (*public switched telephone network - PSTN*) muodostuu useista piirikytkentäisistä puhelinverkoista ympäri maailmaa. Alun perin järjestelmä muodostui analogisesta verkosta, jossa käsivälitteisesti ohjattiin keskuksien kautta puheluita tilaajien välillä. Nykyään verkon toiminnot on pääasiallisesti digitalisoitu ja automatisoitu.

Puhelinverkkojen toiminta on hyvin pitkälle säädeltyä ja standardisoitua, tätä toimintaa ohjaa Kansainvälinen televiestintäliitto ITU ja paikalliset regulaattorit, Suomessa Viestintävirasto.

Historia
--------

Puhelinverkkoa on perinteisesti levitetty ilmajohtimin.
Ensimmäiset puhelinverkot muodostuivat puhelinlaitteiden välille vedetyistä johtimista, jolloin käyttö oli vielä varsin rajattua. Ajan myötä puhelimet yhdistettiin alueellisiin puhelinkeskuksiin ja keskuksia kytkettiin toisiinsa. Ajan mittaan järjestelmä kattoi kokonaisia kaupunkeja, maita ja maanosia. Ensimmäisiä automatisoinnin vaiheita oli puhelimen lähettämä pulssivalinta, katkomalla linjalla kulkevaa taajuutta laite kertoi keskukselle valittavan numeron. Tietotekniikan kehityksen myötä tietokoneet valjastettiin ohjaamaan puheluliikennettä, joka johti siirtymiseen pois sähkömekaanisesta relekytkentäisestä välityksestä täysin digitaalisiin keskuksiin. 

Suomessa tätä kehitystä luotsasi 1970-luvulla eteenpäin tuolloisen Televan Keijo Olkkola, jonka menestystarinaksi muodostui Euroopassa ensimmäinen täysin digitaalinen puhelinkeskus DX200.

Toimintatapa
------------

Puhelinverkon toiminta rakentuu yksinkertaisimmillaan päätelaitteesta (puhelin), joka on yhdistetty johtimella tilaajaverkon kautta puhelinkeskukseen, josta liikenne ohjataan haluttuun pisteeseen.
Puheluliikennettä keskusten välillä ohjataan tavallisesti SS7-protokollan avulla.

Käytännössä nykyaikainen puhelinverkko ei ole enää täysin piirikytkentäinen*selvennä*, vaan välitysliikenteessä hyödynnetään nykyään myös lähiverkoista ja Internetistä tuttua pakettivälitteistä verkkoa. Pakettivälitteisessä verkossa tilaajan ja vastaanottajan välille ei muodostu piiriä*selvennä*, vaan paketit voivat kulkea useita eri reittejä. Samalla reitillä voi myös kulkea samaan aikaan usean eri yhteyden paketteja.

Katso myös
----------

* E.164

Lähteet
-------

1. ↑  Automaattisten puhelinkeskusten historia. A. Kerola. Cs.helsinki.fi. (Arkistoitu – Internet Archive)
**Isaak Jakovytš Berkovytš** (ukr. Ісаак Якович Беркович; 28. joulukuuta 1902 Kiova – 5. tammikuuta 1972 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hänet tunnetaan pääasiassa lapsille suunnattujen kappaleiden säveltäjänä.

Berkovytš syntyi kellosepän perheeseen. Hän aloitti opintonsa Kiovan konservatoriossa vuonna 1920. Pianonsoittoa hänelle opetti Volodymyr Puhalskyi, musiikin teoriaa ja sävellystä Borys Ljatošynskyi. Berkovytš valmistui konservatoriosta vuonna 1925. Hän aloitti opettamisen 20-vuotiaana jo ennen valmistumistaan ja loi myöhemmin pitkän uran pedagogina. Vuodesta 1969 hän oli Kiovan konservatorion professori. Toisen maailmansodan aikana Berkovytš oli evakuoituna Uzbekistaniin, jossa hän opetti pianonsoittoa Samarkandissa ja toimi paikallisessa oopperatalossa korrepetiittorina. Berkovytš palasi Kiovaan vuonna 1944. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa musiikkitieteilijä Halyna Filkevytš ja kapellimestari Eduard Serov.

Berkovytš sävelsi enimmäkseen pianomusiikkia. Hänen ensimmäinen pianoteoksensa ("30 helppoa kappaletta") julkaistiin vuonna 1938. Berkovytšin tuotantoon kuuluu myös esimerkiksi kolme konserttoa pianolla ja jousiorkesterille (1961, 1963, 1968). Lisäksi hän sävelsi sarjan kansansoitinten orkesterille (1964), lauluja ja kamarimusiikkia, jossa käytetään muun muassa domraa. Berkovytšin oppikirja *Škola hry na fortepiano* (1960, toinen painos 1962) on vakiintunut opetuskäyttöön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Isaak Berkovych Ukrainian Live, viitattu 2.1.2024 (englanniksi)
2. ↑  Беркович Исаак Яковлевич Biografija.ru, viitattu 2.1.2024 (venäjäksi)
3. 1 2 3  Berkovich Isaac Yakovlevich Ukrainian Musical World, viitattu 2.1.2024 (englanniksi)