***Commedia all’italiana*** ("komedia italialaiseen tapaan") on italialaisen elokuvan tyylilaji. Ensimmäinen *commedia all’italiana* -elokuva oli Mario Monicellin ohjaama vuoden 1958 *I soliti ignoti*. Tyylilaji kukoisti erityisesti 1960-luvulla, jolloin Italian talous kasvoi voimakkaasti ja aiheutti nopean yhteiskunnallisen muutoksen. Tyylilaji alkoi hiipua 1970-luvulla, ja se oli kadonnut käytännössä kokonaan vuosikymmenen loppuun mennessä.

Historia
--------

### Tausta

*Commedia all’italianan* taustalla ovat fasismin aikakauden viihde-elokuva, erityisesti Mario Camerinin elokuvat ja neorealismin kauden loppuvaiheen niin sanotut ruusunväriset neorealistiset elokuvat, joita tehtiin 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa. Luigi Zampan *L’onorevole Angelina* (1947), Luciano Emmerin *Elokuinen sunnuntai* (1950), Renato Castellanin *Kahdella pennillä toiveita* (1951) ja erityisesti Vittorio De Sican *Napolin kultaa* merkitsivät neorealismin siirtymistä hieman lempeämpään arkipäivän epäonnistumisten kuvaamiseen.

Tyylin kehittymisen merkkipaalu oli Luigi Comencinin vuoden 1953 elokuva *Leipää, rakkautta ja unelmia*, jossa näyttelivät De Sica ja Gina Lollobrigida. Comencinin karkean huumorin kuitenkin korvasi pian terävämpi kaupunkilaishuumori, joka näkyi erityisesti näyttelijä Alberto Sordin rooleissa.

### Kukoistuskausi

*Commedia all’italianan* katsotaan varsinaisesti alkaneen Mario Monicellin vuoden 1958 elokuvasta *I soliti ignoti*. Sitä seurasi useita elokuvia, jotka kuvasivat koomisesti ja kyynisesti, kuinka italialaiset henkilöt kohtasivat maan niin sanotun talousihmeen. Tyylilajin klassikoihin lukeutuvat elokuvat, kuten Dino Risin *Vaikea elämä* (1961), *Playboy* (1962) ja *I mostri* (1963), Luciano Salcen *La voglia matta* (1962) sekä De Sican *Il Boom* (1963), tehtiin nimenomaan aikakaudella, jolloin italialainen yhteiskunta siirtyi voimakkaasti konsumerismin suuntaan.

Taloudellisen muutoksen lisäksi tyylin elokuvat kuvasivat myös uudella, vähemmän sankarillisella tavalla Italian historiaa. Tällaisia elokuvia olivat muun muassa Monicellin *Suuri sota* (1959), Luigi Comencinin *Sodan helvetti* ja Salcen *Pomo, se olen minä*. Lisäksi joissakin elokuvissa kuvattiin varsinkin eteläisen Italian jäykempää tapakulttuuria. Tällaisia elokuvia olivat erityisesti Pietro Germin *Avioero italialaiseen tapaan* ja *Vietelty ja hyljätty*.

### Hiipuminen

*Commedia all’italianan* voima alkoi heikentyä 1970-luvulla, eikä tyylilaji pysynyt enää uusien nuortenliikkeiden ja yhteiskunnallisten muutosten perässä Lisäksi genren huippuvuosien tekijät alkoivat ikääntyä. Ettore Scolan vuoden 1974 elokuvaa *Mehän rakastimme toisiamme niin paljon* pidetään tyylin kypsimpänä edustajana. Tämän jälkeen tehtiin vielä Scolan, Monicellin ja Risin yhteistyönä syntynyt *I nuovi mostri* (1977) ja Scolan *Terassi* (1980), jota voisi kutsua jopa tyylin epitafiksi.

Vaikka 1970-luvulla nousi uusia merkittäviä koomikoita, kuten Giancarlo Giannini ja Mariangela Melato, varsinainen *commedia all’italiana* kuitenkin hävisi. Tyylillä ei ole enää paljoakaan yhteistä 1980-luvulla kehittyneelle uudelle italialaiselle komediaelokuvalle.

Tyyli ja teemat
---------------

Ohjaaja Mario Monicellin mukaan italialaisissa komediaelokuvissa on yhdistynyt perinteisesti nauru ja epävoito ja niiden huumori on ollut kyynistä. Tyyli onkin tietynlaista jatkumoa *commedia dell'arte* -teatteriperinteelle. *Commedia all’italiana* kukoisti erityisesti Italian taloudellisen nousukauden aikana, ja tyylilajissa esitettiin usein yhteiskunnan nopean muutoksen aiheuttamia ristiriitoja. Neorealistinen komedia oli ollut usein kepeän opitimistisia ja humanistisia, mutta *commedia all’italiana* -elokuvat kuvasivat ironisemmin ja kyynisemmin italialaista yhteiskuntaa.

*Commedia all’italiana* leimattiin aikakaudellaan pelkästään kaupalliseksi lajityypiksi, mutta nykyään monia elokuvia pidetään taiteellisesti arvokkaina. Lisäksi nykyään nähdään, että sellaiset teokset, kuten *Sodan helvetti*, *Vietelty ja hyljätty* ja *I basilischi* vaikuttivat italialaiseen kulttuuriin.

Lähteet
-------

* Bondanella, Peter: *Italialainen elokuva neorealismista nykypäivään*. Suomentanut Anttila, Eila. Helsinki: Suomen elokuva-arkisto, 1993. ISBN 951-37-1018-1.
* Molitero, Gino: *Historical Dictionary of Italian Cinema*. Lanmham, Maryland: Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-6073-5. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 8.12.2012). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Vincendeau, Ginette (toim.): *Encyclopedia of European Cinema*. London: Cassell & British Film Institute, 1995. ISBN 0-304-33305-0.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Vincendeau, s. 92.
2. 1 2 3  Molitero, s. 91–92.
3. ↑  Bondanella, s. 137.
4. ↑  Bondanella, s. 148–149.