recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Läpisävelletty** on musiikkikäsite, joka tarkoittaa yleisesti ottaen sävellystapaa, jossa käytetään vain vähän toistoa ja kertautuvia piirteitä. Se tarkoittaa etenkin kahta asiaa, eli läpisävellettyä laulua ja läpilaulettua oopperaa.

Läpisävelletty laulu
--------------------

Läpisävelletty laulu tarkoittaa, että laulun melodia, säestys tai kumpikaan ei kertaudu säkeistöittäin samanlaisena, vaan vaihtelee laulutekstin eri kohdissa läpi koko laulun. Läpisävelletyssä laulussa tekstikään ei välttämättä jakaudu tasamittaisiin säkeistöihin, vaan sen säkeet voivat vaihdella runomitaltaan ja rytmiltään. Toisena ääripäänä ovat laulut, joissa lauluosuus toistuu melodialtaan samanlaisena säkeistöittäin, mutta säestys on läpisävelletty niin, että se on eri säkeistöissä erilainen. Esimerkkinä tästä on Franz Schubertin "Erlkönig". Läpisävellystekniikkaa kaikissa muodoissaan käytetään erityisesti saksalaisissa lied-lauluissa. Populaarimusiikissa tunnettuja läpisävellettyjä kappaleita ovat Billy Strayhornin "Lush Life", Joseph Kosman ja Jacques Prévertin "Barbara" sekä Freddie Mercuryn "Bohemian Rhapsody".

Läpisävelletty tai läpilaulettu ooppera
---------------------------------------

Läpisävelletty tai läpilaulettu ooppera, musikaali tai muu laaja musiikkidraama tarkoittaa teosta, jossa käytetään vähän tai ei lainkaan puherepliikkejä tai resitatiivia, vaan kaikki vuorosanatkin on sävelletty esitettäviksi laulaen. Läpisäveltämisen tekniikka musiikkidraamassa syntyi varhaisbarokin aikana monodian ja oopperan kehityksen myötä, kun katsottiin että näyttämöteoksen musiikin tuli kunakin hetkenä seurata ja korostaa teoksen tekstiä ja draamallisia tapahtumia. Läpisävellettyjä ovat muun muassa Richard Wagnerin oopperat, Andrew Lloyd Webberin monet musikaalit kuten *Les Misérables* sekä Michel Legrandin säveltämät ja Jacques Demyn ohjaamat musikaalielokuvat *Cherbourgin sateenvarjot* ja *Rochefortin tytöt*.

Lähteet
-------

1. ↑  Läpisävelletty, Kielitoimiston sanakirja. Viitattu 5.10.2016.
2. ↑  Läpisävelletty, *Pieni Tietosanakirja* 1925–1928, Runeberg-projekti.
3. ↑  Hildén, Sakari: Oopperan synty (Arkistoitu – Internet Archive), Sakari Hildénin Musiikkitieto-sivusto. Viitattu 5.10.2016.
**Álvaro Figueroa y Torres Mendieta, kreivi Romanones** (9. elokuuta 1863 Madrid – 11. syyskuuta 1950 Madrid) oli espanjalainen poliitikko, joka toimi Espanjan pääministerinä kolme kertaa vuosina 1912–1913, 1915–1917 ja 1918–1919.

Romanones kuului liberaalipuolueeseen ja hänet valittiin Espanjan edustajainhuoneeseen Guadalajaran edustajana. Hän oli vuonna 1905 maatalous- ja kauppaministerinä sekä 1905–1906 oikeusministerinä. Vuonna 1910 hänet valittiin edustajainhuoneen puhemieheksi. Romanones tuli pääministeriksi José Canalejasin kuoleman jälkeen marraskuussa 1912, mutta hänen ensimmäinen hallituksensa kaatui liberaalipuolueen sisäisten kiistojen seurauksena lokakuussa 1913. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Romanones alkoi kannattaa näkyvästi Espanjan lähentymistä ympärysvaltoihin. Tultuaan joulukuussa 1915 uudelleen pääministeriksi hän kuitenkin pitäytyi edellisen hallituksen viitoittamassa puolueettomuuspolitiikassa, sillä enemmistö kansasta ja parlamentista vastusti sotaan liittymistä. Hänen toinen hallituksensa erosi huhtikuussa 1917. Vuonna 1918 Romanones toimi oikeusministerinä Antonio Mauran johtamassa kansallisen yhtenäisyyden hallituksessa ja ulkoministerinä Manuel García Prieton lyhytikäisessä hallituksessa. Joulukuussa 1918 hän tuli itse pää- ja ulkoministeriksi. Hän joutui eroamaan huhtikuussa 1919. Romanones oli 1922–1923 oikeusministerinä García Prieton neljännessä hallituksessa. Miguel Primo de Riveran diktatuurin aikana hän oli oppositiossa.

Romanones toimi vielä ulkoministerinä viimeisessä kuningaskunnan ajan hallituksessa keväällä 1931. Toisen tasavallan aikana hän toimi riviedustajana parlamentissa.

Lähteet
-------

1. ↑  [vanhentunut linkki] (espanjaksi) www.rah.es Viitattu 5.8.2018.
2. ↑   (espanjaksi) geneaordonez.es Viitattu 5.8.2018.
3. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 33 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 29.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Álvaro Figueroa y Torres Mendieta** Wikimedia Commonsissa

* Conde de Romanones (espanjaksi) Biografías y Vidas

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Pemmikaanipallo
**Pemmikaani** on tiivis rasvan ja proteiinin sekoitus, jota on Pohjois-Amerikassa käytetty aiemmin ravitsevana hätäravintona ja matkaeväänä. Nykyisin pemmikaani-nimisiä tuotteita valmistetaan evääksi retkeilijöiden käyttöön.

Perinteisesti pemmikaani on valmistettu vähärasvaisesta riistaeläinten lihasta, kuten biisonin, hirven tai peuran lihasta. Liha paloiteltiin ohuiksi viipaleiksi ja kuivattiin rapeaksi auringossa tai pienellä tulella. Sen jälkeen se jauhettiin kivillä lähes jauhemaiseksi, ja siihen sekoitettiin puolet sulaa rasvaa. Joskus mukaan pantiin kuivattuja ja hienoksi jauhettuja mustikoita, puolukoita, marjatuomipihlajan tai virginiantuomen marjoja. Valmis sekoitus pakattiin nahkapussiin. Nykyään pemmikaania valmistetaan myös naudanlihasta.

Runsaan energiapitoisuuden ohella pemmikaani tunnetaan säilyvyydestään. Käyttökelpoisena se voi pysyä vuosia tai jopa vuosikymmeniä.

Pemmikaanin tapaista ovat alkujaan olleet Britanniassa tehty *mincemeat* ja eteläafrikkalaista alkuperää oleva *Biltong*. Kasvispohjaista pemmikaania sanotaan *granolaksi*.

Pemmikaaniin turvautuivat matkoillaan mm. kuuluisat etelänavan tutkijat Roald Amundsen ja Robert Scott. Suomessa pemmikaani on tullut tutuksi muun muassa *Tex Willer* -sarjakuvista ja Juhani Peltosen romaanihenkilön Elmon suosikkiruokana omenoiden ja rommin ohessa.

Katso myös
----------

* Kuivaliha

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jaakko Rahola: Raholan syötäviä sanoja *kolumbus.fi*.  Arkistoitu 20.12.2016. Viitattu 14.4.2009.
2. 1 2 3 4  Encyclopaedia Fennica, Otava, Keuruu 1963
**Suuri lännen tie** (engl. *The Big Trail*) on vuonna 1930 valmistunut yhdysvaltalainen lännenelokuva, jonka on ohjannut Raoul Walsh. Pääosassa ja samalla ensimmäisessä pääroolissaan nähdään nuori John Wayne. Elokuva tunnetaan Suomessa myös nimellä **Onnen maata kohti**.

*Suuri lännen tie* on ensimmäisiä laajakuvalla kuvattuja elokuvia. Se on myös ensimmäinen eeppinen lännenelokuva äänielokuvan ajalta. Vuonna 2006 Yhdysvaltain kongressin kirjasto valitsi elokuvan säilytettäväksi National Film Registryn kokoelmissa, pitäen sitä "kulttuurillisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä" teoksena.

Juoni
-----

Nuori Breck Coleman (John Wayne) johtaa satojen uudisasukkaiden muodostamaa vankkurikaravaania halki Yhdysvaltojen. Uuden ja paremman elämän toivossa länteen matkaavat uudisraivaajat kohtaavat matkalla monenlaisia vaaroja ja vaivoja, kuten hurjia myrskyjä, vihamielisiä intiaaneja, rikkoutuvia rattaita, tulvivia jokia ja matkanteon katkaisevia syviä rotkoja. Karavaania vaanivat myös rosvot, ja lisäksi on selvitettävänä Breckin ystävän murha. Näyttää siltä, että murhaajat ovat mukana karavaanissa, ja Breck haluaa kostaa ystävänsä kuoleman. Samalla Breckille kehittyy romanssi ihastuttavan Ruth Cameronin (Marguerite Churchill) kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Western narrative genre *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 9.10.2019.
2. ↑  Films Added to National Film Registry for 2006 *Library of Congress*.  27.12.2006. Viitattu 9.10.2019.
3. ↑  *The Big Trail* -elokuvan DVD-julkaisun takakansiseloste. 20th Century Fox, 2005.

Aiheesta muualla
----------------

* *Suuri lännen tie* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Dede Koswara** (1971 – 30. tammikuuta 2016 Bandung, Indonesia) oli indonesialainen mies, joka nousi julkisuuteen sairastettuaan harvinaista ihosairautta *Epidermodysplasia verruciformisia*, joka aiheuttaa ympäri kehoa syylämäisiä kasvaimia. Lisäksi hänen käsiinsä ja jalkoihinsa kasvoi puumaisia rakenteita. Hänet tunnettiin tämän takia julkisuudessa nimellä "Tree man" ("Puumies").

Sairaus sai alkunsa 15-vuotiaana, kun Koswara sai haavan polveensa. Syylä kehittyi hänen sääreensä ja alkoi levitä hallitsemattomasti. Hän työskenteli rakennusmestarina ja kalastajana, mutta sairauden takia joutui luopumaan näistä töistä. Hän sai myöhemmin töitä sirkuksesta, jossa työskenteli myös muita ihmisiä, joilla oli epämuodostumia kehossa tai heidän ulkonäkönsä oli jokseekin erilainen, kuin normaalilla ihmisellä. Vuosien saatossa vaimo lopetti suhteen sairauden takia ja jätti yhteiset lapset Koswaran hoidettavaksi.

Hänen sairaudestaan esitettiin dokumentti televisiossa. Yhdysvaltalainen ihotautilääkäri Anthony Gaspari nähtyään dokumentin päätti matkustaa Deden kotikylään tutkimaan sairautta. Gaspari tutki Koswaraa ja selvitti syylien aiheuttajaksi papilloomaviruksen. Hänellä todettiin myös harvinainen immuunijärjestelmän puutos, joka aiheutti sen, että hänen ihossaan oli poikkeuksellisen isokokoisia syyliä.

Vuoden 2008 alussa Indonesian hallitus päätti ottaa Koswaran hoitoon paikalliseen sairaalaan, jossa häneltä poistettaisiin syylät ja kasvaimet. Hänelle tehtiin muun muassa ihonsiirto-operaatio käsiin ja jalkoihin. Ihotautilääkäri Gaspari osallistui myöhemmin paikallisten lääkäreiden kanssa yhteistyöhön Koswaran hoitoon. Puolen vuoden sairaalahoidon jälkeen hän palasi kotikyläänsä. Kasvaimet kuitenkin uusiutuivat, ja hänelle jouduttiin tekemään kaksi vuosittaista leikkausta infektioiden hillitsemiseksi.

Koswara kuoli 30. tammikuuta 2016 oltuaan sairaalassa kolme kuukautta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Indonesian known as 'the tree man' due to incurable disease dies *Mail Online*. Viitattu 28.2.2016.
2. ↑  Eeva Auvinen, virologian dosentti: Papilloomavirukset taudinaiheuttajina (pdf-tiedosto) Yhtyneet laboratoriot. Viitattu 11.11.2009. [vanhentunut linkki]
3. 1 2 3 4 5  Adam Lusher, Marianne Kearney, Aji Ramyakim: Tree man 'who grew roots' hopes to marry after 4lb of warts removed *Daily Telegraph*.  12.4.2008. Daily Telegraph. Viitattu 11.11.2009. (englanniksi)
4. 1 2 3  Iltasanomat: Oudot kasvaimet peittävät Deden raajat *Iltasanomat.fi*.  14.4.2008. Iltasanomat.  Arkistoitu 20.6.2008. Viitattu 11.11.2009.
5. 1 2 3  Televisiokanava Nelosen televisio-ohjelma, 4D-dokumentti: Puoliksi mies, puoliksi puu, osa 1
6. 1 2  Televisiokanava Nelosen televisio-ohjelma, 4D-dokumentti: Puoliksi mies, puoliksi puu, osa 2
*Tämä artikkeli käsittelee lääkäri Edvard Wilhelm Lybeckiä. Evankeliseen herätysliikkeeseen kuuluneesta pastori Edvard Wilhelm Lybeckistä (1840–1885) on erillinen artikkeli.*
Akseli Gallen-Kallelan maalaus Lybeckistä vuodelta 1912
**Edvard Wilhelm Lybeck** (27. joulukuuta 1864 Ilmajoki – 16. kesäkuuta 1919) oli suomalainen lääkäri ja Elämänmäen luonnonparantolan perustaja.

Lybeckin vanhemmat olivat kirurgian maisteri, Ikaalisten piirilääkäri Frans Edward Lybeck (1836–1868) ja Sofie Louise Lybeck os. Järnefelt. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta vuonna 1884 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1887 sekä lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1890 ja lisensiaatiksi vuonna 1895. Lybeck omisti vuosina 1896–1904 äitinsä perustaman yksityisen Kammion sairaalan Helsingissä.

Lybeck perusti vuonna 1904 Vilppulan lähelle Elämänmäen hermotauti- ja luonnonparantolan. Parantola oli toiminnassa vuoteen 1918 saakka. Sen jälkeen Lybeck toimi Kirvun luonnonparantolan lääkärinä. Hän teki itsemurhan kesäkuussa 1919.

Lybeckin oppi-isä oli saksalainen Louis Kuhne. Kuhnen oppien mukaan Lybeck vastusti 1900-luvun alussa rokotuksia. Isorokkorokotuksella oli tauti saatu lähes häviämään, mutta rokotevastaisuuden levitessä tilanne kääntyi huonoksi. Lybeckin iskulause puhetilaisuuksissa oli: "Rokotus on myrkyttämistä."

Lybeck oli naimisissa vuodesta 1895 Elina Wilhelmina Savirannan kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Uskontunnustukseni*. Terveyden kirjasia n:o 2. Tampere 1911

Lähteet
-------

1. 1 2  Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
2. 1 2  LÜBECK Edward Wilhelm. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Frans Edward Lybeck
4. ↑  Lybeck 2. Edvard Wilhelm L. Tietosanakirja osa 5, palsta 1299, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913
5. 1 2  Reilut sata vuotta sitten Suomessa levisi rokotevastainen aate Ilta-Sanomat 20.1.2019, viitattu 20.1.2019

Aiheesta muualla
----------------

* Metsäntutkimuslaitos: Parkanon tutkimusasema 1961–2001 Vilppulan tutkimusalue (Arkistoitu – Internet Archive) s. 126–127

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Suuri-Tevani** on saareton metsäjärvi Ruokolahden pohjoisosassa Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on 41,6 hehtaaria. Etäisyys Imatralta on 30 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Suuren-Tevanin polveilevan rantaviivan pituus on 4 873 metriä. Järven pohja kumpuilee ja vähintään kymmenen metriä syviä alueita on noin kymmenesosa järven alasta. Syvin kohta, noin 12,4 metriä, sijaitsee järven eteläosassa. Järveen työntyvät niemet ovat vailla karttanimiä.

Suurta-Tevania ympäröi korkeussuhteiltaan epäyhtenäinen metsä, jonka korkeimmat kohdat kohoavat noin 30 metriä järvenpintaa ylemmäksi. Suuri-Tevani kääntyy alavirtaan järven koillisosassa, josta alkaa pohjoiseen virtaava Lähtevänjoki. Sen uoma kulkee Lähtevänsuon halki.

Suuren-Tevanin vesitilavuus on 2 154 000 kuutiometriä.

Suuri-Tevani (04.128.1.024) kuuluu Lökkiönjoen valuma-alueeseen (04.128), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pihlajaveden-Kokonselän alue (04.12) ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue (04.1). Lökkiönjoen valuma-alueella on 29 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Suuri-Tevani on laajin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Suuri-Tevani (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 31.1.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 31.1.2024.
3. ↑  Suuri-Tevani (04.128.1.024) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 31.1.2024.
4. ↑  Lökkiönjoen valuma-alue (04.128) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 31.1.2024.
**Ildar Wafin** (s. 1995) on tataaritaustainen suomalainen korumuotoilija.

Ura
---

Wafin kilpaili Ranskassa Hyèresin muotikilpailun finaalissa vuonna 2018. Wafin osallistui finaaliin tataarinkielisellä korusarjalla nimeltään *Öleşlär*. Sarjaan kuului rannerengas, korvakoruja, sormuksia ja rintakoruja. Materiaaleina oli 18 karaatin kulta, hopea, ruusukvartsit, safiirit ja turmaliinit. Sarjassa käytetty kulta oli perintöä hänen isoisältään. Vaikka voitto meni muualle, mielsi Wafin kilpailun tärkeänä kokemuksena.

Wafinin luomuksia nähtiin Jenni Haukion yllä vuoden 2018 Linnan juhlissa.

Wafin opiskeli Lahden ammattikorkeakoulun Muotoiluinstituutissa vuosina 2015–2019 ja oli vaihto-oppilaana Milanossa. Vuonna 2022 Wafin valmistui Royal College Of Art -taideyliopistosta ja pääsi työharjoitteluun Louis Vuittonille. Sittemmin Wafin keskittyy omaan nimikkobrändiinsä helsinkiläisessä studiossaan.

Wafin luo korunsa käsityönä. Hän pitää korumuotoilussa ihmisen personaalista jälkeä tärkeämpänä kuin koneella tavoiteltua täydellisyyttä. Inspiraation lähteitä on tataarijuurten lisäksi Suomen luonto sekä arkkitehtuuri.

Yksityiselämä
-------------

Wafin on lähtöisin Järvenpäästä ja on viidennen sukupolven tataari Suomessa. Hänen vanhemmillaan Vahit ja Tinet Wafinilla on Helsingissä itämaisten mattojen myymälä *Mattocenter*, jossa hän itse on myös työskennellyt. Ildar Wafinilla on kaksi veljeä, Amir ja Kadir.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Muotoiluinstituutin Ildar Wafin kilpailee voitosta Ranskan Rivieralla  25.4.2018. ePressi (alk. Lahden ammattikorkeakoulu). Viitattu 5.9.2021.
2. 1 2 3 4  Marjaana Lahola: Koruja tehdessään Ildar Wafin ei tunne edes nälkää, keväällä Muotsikan kasvatti vei luomuksensa ranskalaisen muotikilpailun finaaliin (tilaajille) Etelä-Suomen Sanomat. Viitattu 5.9.2021.
3. ↑  Katri Koskinen: Tässä on Jenni Haukion Linnan juhlat -puku 2018! Ekologinen ja laadukas asu kunnioittaa luontoa: "Inspiraationa vahvat suomalaiset naiset"  6.12.2018. Aalto.fi. Viitattu 5.9.2021.
4. 1 2  Jonni Aromaa: Vaarin perintökulta päätyi kilpailutöihin mummon suostumuksella – suomalainen Ildar Wafin kisaa koruilla Hyèresin muotifestivaalilla  28.4.2018. yle. Viitattu 5.9.2021.
5. ↑  About & Contact | Ildar Wafin *ildarwafin.com*. Viitattu 6.2.2023.
6. ↑  Yritys | Mattocenter *mattocenter.com*. Viitattu 6.2.2024.
7. ↑  Kivilahti, Jonna: Tinet ja Vahit Wafin sisustivat kotinsa perintökalusteilla, silkkimatoilla ja samettisilla sävyillä *kotijakeittio.fi*.  23.1.2023. Viitattu 6.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Nettisivut
Kapteeni J. Z. Duncker pitelee lippua - Kuva perustuu Albert Edelfeltin piirroksiin teoksesta J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat. Suomen postilaitoksen julkaisema merkki vuonna 1955.
Dunckerin ja Aerekovin hauta Uumajassa.
**Joachim Zachris Duncker** (12. marraskuuta 1774 Ristiina – 6. heinäkuuta 1809) oli Ruotsin armeijan everstiluutnantti.

Duncker oli jo viisivuotiaana kirjattu Savon jääkärirykmentin aliupseeriksi. Hän osallistui aktiivisesti komppania- ja rykmenttikokouksiin ja vuonna 1789 Dunckerista tuli Savon rykmentin vänrikki. Hän taisteli vuonna 1790 Kustaa III:n sodassa Venäjää vastaan Pirttimäen taistelussa 19. toukokuuta. Vuonna 1805 Duncker ylennettiin kapteeniksi. Suomen sodan hän aloitti Sulkavan komppanian päällikkönä.

Duncker komensi armeijan jälkijoukkoa Suomen sodan aikana 1808–1809 Johan Adam Cronstedtin armeijan perääntyessä Mikkelistä Leppävirran kautta Iisalmeen ja Ouluun maaliskuussa 1808. Pulkkilan taistelun aikana 2. toukokuuta Duncker osoitti sellaista urheutta, että Johan August Sandels antoi hänelle kunniatehtäväksi viedä uutisen voitosta Ruotsin kuninkaalle. Pian tämän jälkeen hänen ylennettiin majuriksi. Kesäkuussa 1808 Dunckerin joukko kaappasi venäläisten suuren huoltokuljetuksen. Koljonvirran taistelussa 27. lokakuuta Dunckerin joukot auttoivat eversti Fahlanderin ja majuri Carl Wilhelm Malmin kanssa Sandelsin alaisuudessa torjumaan ylivoimaisen vihollisen.

Sodan jatkuessa 1809 Länsipohjassa Duncker oli ylennetty everstiluutnantiksi. Hörneforsin taistelussa 5. heinäkuuta 1809 Duncker komensi jälkeen jälkijoukkoa, mutta haavoittui vakavasti ja kuoli seuraavana päivänä venäläisten leirissä. Duncker haudattiin Uumajan kirkon viereen kaikin asiaan kuuluvin kunnianosoituksin. Hänen viereensä haudattiin venäläinen kasakkaeversti Aerekov, joka kaatui samassa taistelussa..

J. L. Runebergin *Vänrikki Stoolin tarinoiden* runo "Heinäkuun viides päivä" kertoo Dunckerista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 2, p. 589 artikkeli *Duncker, Joakim Zachris*
2. ↑  Suomen sodan historia 1808 - 1809, Karttakeskus 2008, s. 26.
3. ↑  Carl Otto Nordensvan, Finska kriget 1808–1809

Aiheesta muualla
----------------

* Veli-Matti Syrjö: Duncker, Joachim Zachris (1774–1809) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Maksullinen)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Johan Wilhelm Lillja** (29. elokuuta 1817 Dragsfjärd – 18. helmikuuta 1878 Turku) oli suomalainen kirjakauppias, kustantaja ja toimittaja.

Lilljan isä Juhana Reinhold Lillja oli ruukin pehtorina Euraa Kauttualla. Hänen äitinsä oli Gustava Gezelius ja puoliso vuodesta 1844 Selma Ottiliana von Knorring. Poika lähetettiin vuonna 1828 opintielle Rauman katedraalikouluun, mutta opinnot keskeytyivät isän kuoleman takia. Hän oli merimiehenä ja sai sitten paikan Johan Christopher Frenckellin Turun kirjakaupasta. Vuonna 1850 hän meni Frenckellin kirjakauppaan osakkaaksi ja hankki liikkeen omistukseensa 1856.

Jo ennen tätä Lillja perusti 1841 kustannusliikkeen ja kirjapainon, joka oli Suomen suurin. Kirjakauppaan hän perusti myös yksityisen lainakirjaston 1851, josta tuli lähes 50 000 niteen kokoelmana suurin kirjasto Suomessa. Hän osti 1850 *Åbo Underrättelser* -lehden ja sen kirjapainon ja oli lehdessä toimittajana 1860–1865. Erään Venäjän Puolan-politiikaa koskevan varomattoman kirjoituksensa vuoksi hän joutui lyhyeksi aikaa Turun linnaan vankilaan 1865. Hän myi kirjapainon 1865 Gustaf Vilhelm Wilénille.

Lillja perusti lehden *Sanomia Turusta* 1851 ja julkaisi myös *Kristillisiä Sanomia*, jonka 1 300 kappaleen painos oli aikanaan aikakauslehtien suurin Suomessa. Hän laati myös Suomen ensimmäisen matkailuoppaan *Handbok för resande i Finland* (1858). Kirjallisuusluettelon *Bibliographia Fennica hodierna* Lillja pani alulle jo 1846 ja julkaisi siitä vielä kaksi osaa 1848 ja 1858. Monista menestyksekkäistä toimistaan huolimatta Lillja teki vararikon vuonna 1862.

Kirjallisuutta
--------------

* Olavi Autero : *J. W. Lillja 1817-1878 : kirjamiehestä poliittiseksi taistelijaksi*. Historiallisia tutkimuksia 172. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1993 ISBN 9518915792

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Blomstedt, Kaarlo, ym. (toim.): *Kansallinen elämäkerrasto, III osa: J–Malmivaara, W.*, s. 440–441. Porvoo: WSOY, 1930.
2. 1 2 3  Otavan Iso tietosanakirja osa 5, palsta 653
3. ↑  Kolbe, Laura (päätoim.): *Suomen kulttuurihistoria: 5. Viisisataa pienoiselämäkertaa*, s. 163. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-1846-0.
4. ↑  Nordisk familjebok, palsta 531, Runeberg-projekti.
5. ↑  Otavan Iso tietosanakirja osa 9, palsta 1522.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Adolphus** (**Adolf**) **Frederick, Cambridgen ensimmäinen herttua, Tipperaryn kreivi, paroni Culloden** (24. helmikuuta 1774 Lontoo – 8. heinäkuuta 1850 Lontoo) oli Ison-Britannian kuningasperheen jäsen ja sotamarsalkka, joka toimi Ison-Britannian kanssa personaaliunionissa olleen Hannoverin käskynhaltijana vuosina 1816–1837. Hän oli kuningas Yrjö III:n seitsemäs ja nuorin poika.

Adolf opiskeli Göttingenin yliopistossa Saksassa ja aloitti sotilasuransa Hannoverin armeijassa. Ranskan vallankumoussotiin liittyneen Hollannin-sotaretken aikana vuonna 1793 hän toimi brittien etujoukkojen komentajana ja haavoittui vakavasti sekä jäi vangiksi Hondschooten taistelussa, mutta vapautui pian. Seuraavana vuonna Adolf pääsi jäseneksi Englannin parlamentin ylähuoneeseen. Vuonna 1801 häntä varten luotiin Cambridgen herttuan sekä Tipperaryn kreivin arvot, ja seuraavana vuonna hänet nimitettiin valtakunnanneuvoston jäseneksi. Adolf sai vuonna 1803 vastuulleen Hannoverin puolustuksen, mutta hänet erotettiin pian tästä tehtävästä. Hänet ylennettiin sotamarsalkaksi vuonna 1813 ja nimettiin Hannoverin käskynhaltijaksi vuonna 1816. Kun Hannoverin vaaliruhtinaskunta korotettiin kuningaskunnaksi, Adolfista tuli vuonna 1831 sen varakuningas. Kaksi vuotta myöhemmin hän säädätti Hannoverille uuden perustuslain. Britannian ja Hannoverin unioni purkautui vuonna 1837, jolloin herttua Adolf palasi Englantiin ja asui siellä lopun ikänsä.

Adolfin poika oli sotamarsalkka, Cambridgen herttua Yrjö.

Lähteet
-------

1. 1 2  Adolphus Frederick, 1st duke of Cambridge (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 14.1.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1905), s. 1029 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 14.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Adolf (Cambridgen herttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kollegio** (lat. *collē'gium*, virkakunta) tarkoittaa yleisessä merkityksessä kollegista virastoa tai muuta monijäsenistä toimielintä, kollegisen viraston virkakuntaa tai viraston istuntoa. 

Kollegisessa virastossa sen jäsenet saavat ottaa osaa ratkaisujen tekemiseen, ja jos ilmenee erimielisyyttä, tehdään päätös äänestämällä. Tällaisen viraston vastakohta on päällikkövirasto eli toimistovirasto, jossa päällikkö yksinään tekee ratkaisut.

Kolleginen hallintotapa syntyi Ranskassa, josta se levisi muihin Euroopan maihin. Venäjän vallan alaisessa Suomessa senaatti toimi kollegiona, mutta senaatin talousosaston toimituskunnat olivat päällikkövirastoja. Nykyisin valtioneuvosto on kollegio, mutta ministeriöissä ratkaisun tekee päällikkö.

Yliopistokollegio
-----------------

Kollegio on yliopistollinen hallintoelin. Yliopistolain (2009) mukaan yliopistokollegio muiden muassa:

* valitsee kanslerin (kanslereita ei ole kaikissa yliopistoissa)
* päättää hallituksen jäsenmäärästä sekä hallituksen ja sen jäsenten toimikauden pituudesta
* valitsee yliopistoyhteisön ulkopuoliset jäsenet yliopiston hallitukseen
* vahvistaa yliopistoyhteisön eri ryhmiä edustavien henkilöiden valinnat hallituksen jäseniksi
* valitsee yliopiston tilintarkastajat
* vahvistaa yliopiston tilinpäätöksen ja toimintakertomuksen sekä päättää vastuuvapauden myöntämisestä hallituksen jäsenille ja rehtorille

Helsingin yliopiston yliopistokollegiossa on 48 jäsentä, joilla on henkilökohtaiset varajäsenet: professoreilla 16 jäsentä ja varajäsentä, yliopiston opetus- ja tutkimushenkilöstöllä sekä muulla henkilöstöllä 16 jäsentä ja varajäsentä ja opiskelijoilla 16 jäsentä ja varajäsentä.

Ruotsin kollegiot
-----------------

Ruotsissa kollegioita perustettiin 1600-luvulla otettaessa käyttöön keskitetty hallintojärjestelmä.

* kamarikollegio perustettiin 1618
* kansliakollegio 1626
* sotakollegio 1634
* amiraliteettikollegio 1634
* vuorikollegio 1644
* kauppakollegio 1651
* reduktiokollegio 1655
* antikviteettikollegio 1666
* kollegioita olivat myös hovioikeudet, joista ensimmäisenä perustettiin Svean hovioikeus 1614

Katso myös
----------

* Kolleginen päätöksentekotapa
* Toimistojärjestelmä

Lähteet
-------

* Otavan iso tietosanakirja, Otava 1962
* Uusi tietosanakirja, Tietosanakirja Oy 1962

### Viitteet

1. ↑  Ajantasainen lainsäädäntö: Yliopistolaki 558/2009 *finlex.fi*. Edita.  Arkistoitu 21.2.2017. Viitattu 4.12.2017.
2. ↑  Helsingin yliopiston uusi yliopistokollegio valittiin *www.helsinki.fi*. Viitattu 1.3.2022.
V. O. Juvelius 1920-luvun alussa.
**Verner Ossian Juvelius** (15. marraskuuta 1869 Pyhäjoki – 21. huhtikuuta 1937 Oulu) oli suomalainen vankilanjohtaja.

Ura
---

Pyhäjoella syntynyt Juvelius suoritti kameraalitutkinnon vuonna 1889 ja ylemmän hallintotukinnon 1895. Hän aloitti vankilauransa Helsingin kuritushuoneen kirjanpitäjänä vuonna 1891 ja työskenteli sen jälkeen asianajajana Oulussa vuodesta 1897 lähtien. Samana vuonna Juvelius nimitettiin Oulun lääninvankilan johtajaksi. Hänet erotettiin tehtävästä toisen sortokauden aikana 1916.

Juvelius sai virkansa takaisin sisällissodan yhteydessä, jolloin hän toimi myös Oulun vankileirin ensimmäisenä johtajana. Leirin huonojen olosuhteiden johdosta Juvelius sai uhkauksia kaupungin asukkailta. Erään suojeluskuntalaisen hänelle toimittaman varoituskirjeen mukaan Juvelius uhattiin "naulata kielestään sähköpylvääseen". Hänestä käytettiin Oulussa myös nimitystä "rosvopäällikkö".

23. huhtikuuta 1918 Juvelius aloitti punavangeista vastanneen sotavankilaitoksen vankilatoimenosaston johtajana. Hänen tehtäviinsä kuului muun muassa vankileirien sijoituspaikkojen suunnittelu sekä niiden yleisen toiminnan hallinnointi ja kehittäminen. Sisällissodan jälkeen Juvelius toimi Oulun lääninvankilan johtajana aina vuoteen 1936 saakka. Sotilasarvoltaan hän oli majuri.

Perhe
-----

Juveliuksen vanhemmat olivat maanmittari Johan Henrik Juvelius ja Ida Maria Åkerman. Hän avioitui vuonna 1893 Augusta Elisabeth Schreyn kanssa. Heidän poikansa eversti Eero Juva toimi muun muassa rykmentin komentajana jatkosodan aikana.

V. O. Juveliuksella oli seitsemän sisarusta, joista tunnettuja ovat kirjallisuuden tutkija J. W. Juvelius (1863–1927), kirjailija Valter Juva (1865–1922), lähetyssaarnaaja ja diakoni Ester Juvelius (1876–1962), näytelmäkirjialija ja suomentaja Veera Roos (1882–1961) sekä kirjailija Siiri Juva (1886–1974).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  V. O. Juvelius. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 17.2.2014.
2. 1 2  *Aikalaiskirja 1934 : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 270. Helsinki: Otava, 1934. Projekt Runeberg.
3. ↑  Ala-Häivälä, Kai: *Vankina valkoisten : Oulun vankileiri 1918*, s. 61. Pro gradu -tutkielma. Helsinki: Helsingin yliopisto, 2000. Teoksen verkkoversio (PDF).  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Oulun historian henkilöitä *Aikamatka Oulu*. Oulun kaupunki. Viitattu 17.2.2014.
5. ↑  Uuno Laukan kokoelma Pohjois-Pohjanmaan museo. Viitattu 17.2.2014.
6. ↑  *Kuka kukin on 1954 : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 291. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
7. ↑  Vilhelm Ossian Juvelius Geneanet. Viitattu 17.2.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Saksilaisen suvun sukupuu 1200-luvulla laaditussa kronikassa. Ylimpänä suvun kantaisä Liudolf.
**Saksilainen suku** (saks. *Liudolfinger* tai *Ottonen*) oli hallitsijasuku, joka hallitsi vuosina 919–1024 Saksaa ja vuodesta 962 samalla koko Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa.

Suvun vanhin tunnettu kantaisä oli Saksin alueella elänyt kreivi Liudolf (k. 866), jonka mukaan sukua on kutsuttu Liudolfingeiksi tai Ludolfingeiksi (*Liudolfinger*, *Ludolfinger*). Liudolf sai jossain vaiheessa Saksin herttuan arvon, joka periytyi hänen pojilleen. Liudolfin pojanpoika, Saksin herttua Henrik Linnustaja valittiin vuonna 919 Itä-Frankian kuninkaaksi, sillä edellinen kuningas Konrad I oli kuolinvuoteellaan suositellut häntä seuraajakseen. Henrikin katsotaan varsinaisesti perustaneen Saksan valtakunnan. Henrikin seuraajaksi vuonna 936 tullut Otto Suuri liitti valtakuntaan suuren osan Italiaa, ja hänet kruunattiin vuonna 962 Roomassa keisariksi, minkä jälkeen on tapana puhua Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta. Otto I:n keisariksi tulon seurauksena Saksin herttuakunta siirtyi Billungin suvulle.

Saksilaisesta suvusta tuli Oton jälkeen vielä kolme keisaria. Suku sammui keisari Henrik Pyhän kuolemaan vuonna 1024, minkä jälkeen keisarikunnassa nousi valtaan saalilainen suku. Sukujen välillä oli yhteys, sillä saalilaisen suvun ensimmäinen hallitsija Konrad II oli Otto I:n tyttären Liudgardin jälkeläinen.

Suvun hallitsijat
-----------------

* Liudolf, Saksin herttua ?–866
* Bruno, Saksin herttua 866–880
* Otto I, Saksin herttua 880–912
* Henrik I Linnustaja, Saksin herttua 912–936, Itä-Frankian kuningas 919–936
* Otto I Suuri, Itä-Frankian kuningas 936–962, keisari 962–973
* Otto II, Otto I:n kanssahallitsija 961–973, keisari (yksin) 973–983
* Otto III, Saksan kuningas 983–996, keisari 996–1002
* Henrik II Pyhä, keisari 1002–1024

Ranskan kapetingien dynastian ensimmäinen hallitsija Hugo Capet kuului saksilaiseen sukuun äitinsä puolelta.

Katso myös
----------

* Ottolainen taide
* Ottolainen arkkitehtuuri

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Tietosanakirja* (1916), p. 588 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.7.2021.
2. 1 2 3 4 5  Wolfgang Giese: Liudolfinger (Ludolfinger, seit Heinrich I./Otto I. auch Ottonen genannt) (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1985), Deutsche Biographie. Viitattu 9.7.2021.
3. ↑  *Nordisk familjebok* (1912), p. 1233 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.7.2021.
4. 1 2  Brian A. Pavlac & Elizabeth S. Lott: *The Holy Roman Empire: A Historical Encyclopedia*, s. 71. ABC-CLIO 2019. Google Books (englanniksi)
5. 1 2  Pavlac & Lott 2019, s. xxvii. Google Books (englanniksi)
Lähettiläs Eero Järnefelt (vas.) ja lähetystösihteeri Sigurd von Numers kohottamassa maljaa P. E. Svinhufvudin 75-vuotispäivän kunniaksi Washingtonissa vuonna 1936.
**Sigurd Waldemar von Numers** (20. maaliskuuta 1903 Viipuri – 25. toukokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Hänelle myönnettiin pääkonsulin arvonimi vuonna 1944 sekä erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvonimi vuonna 1961.

Von Numers valmistui lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1927, väitteli tohtoriksi vuonna 1928 ja sai varatuomarin arvon 1929. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1927 ja palveli aluksi Berliinin, Tukholman ja Washingtonin lähetystöissä. Hänet nimitettiin 1939 ministeriön jaostopäälliköksi ja 1943 apulaisosastopäälliköksi. Sotien jälkeen von Numers oli 1945–1949 lähetystöneuvoksena Washingtonissa ja 1949–1954 ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkönä. Sen jälkeen hän oli Ottawassa, Kanadassa Suomen asiainhoitajana 1954–1959, New Delhissä, Intiassa lähettiläänä 1959–1960 ja suurlähettiläänä 1960–1961, uudelleen ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkönä 1961–1964 ja viimeksi suurlähettiläänä Haagissa, Alankomaissa 1964–1970.

Ollessaan 1930-luvulla Tukholmassa lähetystösihteerinä von Numers sekaantui niin sanottuun Maydell-juttuun muun muassa myöntämällä Nansen-passin Suomeen epäilyttävää elokuvaa tekemään halunneelle Saksassa asuvalle entiselle Venäjän kansalaiselle, paroni Friedrich Karl Viktor von Maydell-Felksille (s. 1899)

Sigurd von Numersin isä oli professorin arvon saanut lääkäri Gustaf von Numers. Von Numersin puoliso oli Eleni Sundwall, professori Johannes Sundwallin tytär. Heidän pojastaan Sigurd Johan von Numersista (s. 1934) tuli lääkäri.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 2.6.1983, HS Aikakone. Viitattu 23.5.2018.
2. 1 2  *Kuka kukin on 1954*, s. 573–574 Runeberg.org.
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 6, palsta 515
4. ↑  Jari Sedergren: Maydell-juttu. Ennen ja nyt 1/2002
5. ↑  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 429. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Punaisenlähteentorin rakennuksia vuonna 2012. Niiden välistä alkaa Leningradskoje šosse (ent. Kannaksenkatu).
**Repola** oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Se syntyi 1800-luvun jälkipuoliskolla Salakkalahden maatunutta pohjukkaa täytettäessä. Pohjoisessa Repola rajoittui Pietarin rataan ja Viipurin rautatieasemaan, idässä Kalevan kaupunginosaan ja etelässä Pantsarlahden kaupunginosaan sekä Torkkelinpuistoon. 

1900-luvun alkupuolella Repolasta muodostui Salakkalahden kaupunginosan ohella Viipurin liike-elämän keskus, jossa sijaitsi myös vilkas kauppapaikka Punaisenlähteentori. Lisäksi Repolassa toimi useita kouluja sekä nykyäänkin käytössä oleva ortodoksinen Profeetta Elian kirkko. Merkittäviä kauppakatuja olivat muun muassa Punaisenlähteentorilta alkava Kannaksenkatu (nyk. Leningradskoje šosse), Brahenkatu (nyk. Moskovskij prospekt) sekä rautatieaseman suuntaan johtava Repolankatu (nyk. Vokzalnaja ulitsa).

Vuoden 1930 väestönlaskennassa Repolassa oli 5 786 asukasta, joista 5 082 oli suomenkielisiä, 388 ruotsinkielisiä ja 316 muunkielisiä.

Arvorakennuksia
---------------

* Lallukan talo – Allan Schulman (1906)
* Pietisen palatsi – Bertel Jung, Oscar Bomanson ja Armas Lindgren (1907)
* Profeetta Elian kirkko – Johann Brockmann (1796)
* Repolan kansakoulu – Brynolf Blomqvist (1899)
* Sanomalehti Karjalan toimitalo – Uno Ullberg (1929)
* Vakuutusyhtiö Karjalan pääkonttori – Olli Pöyry (1943)
* Viipurin Suomalaisen säästöpankin talo – Jalmari Lankinen (1928)
* Viipurin Tyttölyseo – Johan Jacob Ahrenberg (1906)
* Viipurin Uusi Yhteiskoulu – Bernhard Fraser ja Allan Schulman (1912)
* Viipurin maalaiskunnan talo – Jalmari Lankinen (1930)
* Viljelyksen talo – Paavo Uotila (1928)

Lähteet
-------

* VirtuaaliViipuri 1939

### Viitteet

1. ↑  Tietosanakirja Tietosanakirja Osakeyhtiö 1922, Projekt Runeberg. Viitattu 1.11.2014.
2. ↑  Viipurin väestölaskenta marraskuun 27 p. 1930: Taululiitteitä (PDF) (sivut 26–27) *Suomen virallinen tilasto 6: Väestötilastoa 71:3*. Kansalliskirjaston julkaisuarkisto Doria:  Tilastollinen päätoimisto. Viitattu 2.11.2014.
**Alphonse Louis Pierre Pyramus de Candolle** (28. lokakuuta 1806 Pariisi – 4. huhtikuuta 1893 Geneve) oli ranskalais-sveitsiläinen kasvitieteilijä, Augustin Pyrame de Candollen poika. Candolle lukeutuu kasvimaantieteen perustajiin.

Elämä ja ura
------------

Alphonse de Candolle opiskeli oikeustiedettä, mutta päätyi isänsä tavoin lopulta kasvitieteeseen. Hän oli kasvitieteen professori Genevessä ja jatkoi yhdessä muiden tutkijoiden kanssa isänsä klassista *Prodromus systematis naturalis regni vegetabilis* -teosta (niteet 8–17) ja julkaisi myös kasvimaantieteellisesti varsin merkittävän *Géographie botanique raisonnée* -teoksen (1855), *Origine des plantes cultivées* -teoksen (1883) ja yhdessä poikansa Casimir Pyramus de Candollen kanssa *Monographiæ phanerogamarum* -teoksen. Hän oli kiinnostuneita viljelykasvien alkuperästä ja siitä, miten ihminen on kesyttänyt ne luonnonvaraisista lajeista. Vuonna 1873 hän julkaisi tieteen historiaa käsittelevä tutkielma *Histoire des sciences et des savants depuis deux siècles*. Candolle oli lukuisten akatemioiden ja oppineiden järjestöjen jäsen, ja hänellä oli maailmanlaajuisia tieteellisiä yhteyksiä, muun muassa ystävällinen kirjeenvaihto Charles Darwinin kanssa. Hänestä tuli Ruotsin tiedeakatemian jäsen vuonna 1859 ja Uppsalan tiedeseuran jäsen vuonna 1860.

Lähteet
-------

1. 1 2  Candolle, Alphonse Pyramus *Nordisk familjebok*.  1906. Viitattu 22.04.2022.
2. 1 2  Candolle, Alphonse Pyramus *Historischen Lexikons der Schweiz*.  2005. Viitattu 22.04.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alphonse Pyramus de Candolle** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii
* Leopoldina
* Mathematics Genealogy Project
* Scopus

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Oikealla Huhtamäki-yhtymä Oy:n pääjohtaja, kauppaneuvos Heikki Huhtamäki (1942)
**Vilho Heikki Huhtamäki** (29. marraskuuta 1900 Lapua – 14. syyskuuta 1970 Helsinki) oli kauppaneuvos (1941), vuorineuvos (1945) ja nimeään kantavan elintarviketeollisuuden yhtymän Huhtamäki Oyj:n perustaja.

Henkilöhistoria
---------------

Huhtamäen vanhemmat olivat leipuri Vilho Huhtamäki ja Hulda Puukila ja puolisot 1920–1953 Signe Hagström ja vuodesta 1953 Kirsti Kyllikki Kallioinen. Huhtamäki kävi kauppakoulun Vaasassa 1919 ja teki useita opintomatkoja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Hän oli Huhtamäen Tehtaat Oy:n toimitusjohtaja 1920–1931, Makeistehdas Oy Hellaksen eli sittemmin Huhtamäki-Hellas Oy:n toimitusjohtaja 1931–1935, Leipätehdas Ipnos Oy:n toimitusjohtaja 1935–1940 sekä Huhtamäki-yhtymä Oy:n pääjohtaja 1941–1952, johtokunnan puheenjohtaja 1940–1957 ja hallintoneuvoston varapuheenjohtaja vuodesta 1957. Huhtamäellä oli myös useita luottamustehtäviä. Taiteilija Heikki Nieminen on veistänyt (1984) ja taiteilija Emil Rautala (1947) maalannut hänen muotokuvansa. Mesenaatti, liike-elämän vaikuttaja Heikki Huhtamäen mukaan on nimetty katu ja aukio Alavudella ja katu Turussa sekä julkaistu postimerkki (2003).

Huhtamäki oli yhteiskunnallisesti suuntautunut yrittäjä, jolle yhteiskuntasuhde oli laajempi käsite kuin pelkkä suhde markkinoihin. Hänen yrittäjäkuvaansa kuuluivat monipuoliset kontaktit yhteiskunnan eri aloille. Huhtamäki on haudattu Alavudelle, jossa sijaitsee hänen patsaansa järven rannalla.

Julkaisuja
----------

* *Seikkailuissa bolshevikien maassa*, 1920
* *Sata viitettä nuorelle myyjälle*, 1938
* *Ravinto- ja nautintoaineet*, 1939, Toivo Rautavaaran kanssa
* *Ajankohtaisia ajatuksia teollisuusmiehen näkökulmasta*, 1945
* *Teollisuusmiehen suhde Neuvostoliittoon*, 1946

Lähteet
-------

1. 1 2  Heikki Huhtamäki *Biografiasampo*. Viitattu 24.7.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 239. Viitattu 24.7.2022.

Kirjallisuus
------------

* Kari Teräs: *Yritys ja yhteiskunta. Heikki Huhtamäen luottamusverkostot ja sidosryhmäsuhteet*, SKS, 2009 ISBN 978-952-222-115-5.
* *Luovassa työssä tulevaisuus*. Vuorineuvos Heikki Huhtamäen juhlakirja. 1960.

Aiheesta muualla
----------------

* Jyrki Vesikansa: Vuorineuvos Heikki Huhtamäki (1900–1970). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiskt Lexikon
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Uusi partiojohtajan vogli. Vanhetessaan vogli yleensä tummuu nopeasti.
**Vogli** eli **Gilwell-punos** on nahasta tehty josefiinansolmu, jota käytetään partiohuivin kiinnitykseen. Voglista puhutaan usein virheellisesti osmonsolmuna. Josefiinansolmun ja osmonsolmun erottaa toisistaan helpoiten, kun katsoo solmuja ylhäältäpäin. Josefiinansolmussa on selkeästi nähtävissä neljä "kulmaa"; osmonsolmussa näitä "kulmia" on viisi.

Suomessa voglia voi käyttää partiojohtajan peruskurssin hyväksytysti suorittanut partiolainen. Kurssin ikävaatimuksen takia (täyttää samana vuonna vähintään 18 vuotta) alle 17-vuotiailla ei nahkaista voglia näe. Kansainvälisenä tunnuksena vogli on yleisimmin vasta partiojohtajien jatkokurssin kurssimerkkinä jaettava tunnus, Suomessa ja muutamissa muissa maissa sen käyttöön kuitenkin oikeuttaa jo näiden maiden käyttämä laaja peruskurssi.

Suomenkielinen *vogli*-nimitys juontuu partioliikkeen perustaja Robert Baden-Powellin käyttämästä sanasta *woggle*, joka vakiintui englantia puhuvissa maissa tarkoittamaan mitä tahansa huiviholkkia tai muuta partiohuivin sitomiseen käytettävää erilaista kiinnikettä, mistä tahansa materiaalista valmistettuna. Suomessa kuitenkin näitä muita kutsutaan (erityisesti partiotyttöliikkeen) perinteiden mukaisesti huiviholkeiksi ja vogli-termiä käytetään lähes poikkeuksetta "Gilwell woggle" -merkityksessä eli partiojohtajien tunnusmerkkiin viittaamaan. Sanan vakiintunut suomenkielinen kirjoitusasu on "vogli", joskin harvoin tapaa myös muotoa "wogli" tai jopa "woggli".

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vogli**.
* Vogli PartioWikissä
* Scoutbase: The Origins of the Woggle (pdf) (englanniksi)
**Difenyyliamiinin** kemiallinen kaava on C12H11N ja rakennekaava C6H5NHC6H5. Siitä käytetään myös nimiä *N-fenyylianiliini*, *aniliinobentseeni*, *N,N-difenyyliamiini*, *aminobifenyyli* ja *fenyylibentseeniamiini*.

Difenyyliamiini on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan kiinteää, palavaa, värittömiä tai harmaita kiteitä, joilla kukan tuoksu. Sen moolimassa on 169,24 g/mol, sulamispiste 53 °C, kiehumispiste 302 °C, tiheys 1,16 g/cm3, leimahduspiste 153 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 634 °C ja CAS-numero 122-39-4. Difenyyliamiini ei liukene veteen, mutta liukenee eetteriin ja alkoholiin.

Difenyyliamiini hajoaa kuumentuessaan tai palaessaan, jolloin siitä muodostuu myrkyllisiä höyryjä, jotka sisältävät typen oksideja.

Difenyyliamiinia käytetään polymeroitumisen estoaineena vinyyliasetaatin pitkäaikaisessa varastoinnissa. Ainetta käytetään myös nitroselluloosaräjähdysaineissa stabilisaattorina, kumikemi­kaalien valmistuksessa, öljyjen ja rasvojen lisäaineena, hedelmissä kasvitautien torjunta-aineena sekä eläinlääkinnässä matolääkkeenä. Yhdistettä voidaan käyttää myös analyyttisenä reagenssina osoittamaan vahvojen hapettimien kuten nitraatti-ionien läsnäolo.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset
--------------------------------

Aine ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Pitkäaikaisessa altistumisessa difenyyliamiinille voi seurata vaikutuksia munuaisissa ja veressä. Altistumisen seurauksena vereen voi muodostua methemoglobiinia.

Aine on myrkyllistä vesieliöille.

Aiheesta muualla
----------------

* Difenyyliamiinin kansainvälinen kemikaalikortti
* Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU):Difenyyliamiini[vanhentunut linkki]
Ellinor Ivalo.
**Ellinor Ivalo** (o.s. **Wickström**, (30. maaliskuuta 1875 Jyväskylä – 25. lokakuuta 1957) oli suomalainen kotiteollisuuden ja käsityötaidon edistäjä, joka vaikutti lukuisissa järjestötehtävissä.

Elämä
-----

Ivalon vanhemmat olivat kauppias Karl Wilhelm Viktor Wickström ja Hjelmina Eugenie Sofia Koskelin. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1898 professori Santeri Ivalo ja heidän poikansa suurlähettiläs Asko Ivalo. Hän kävi tyttökoulun ja valmistui jatko-opistosta 1996 ja Taideteollisesta keskuskoulusta 1906. Hän teki opintomatkan Italiaan 1908–1909 ja Tanskaan 1914.

Ivalo toimi SOK:n ompelimon ja trikootehtaan mallien neuvontatoimessa 1920–1934. Hänellä oli lukuisia luottamustoimia. Hän oli Helsingin nuorsuomalaisen naisklubin puheenjohtaja 1904–1920, Suomen käsityönopettajaliiton johtokunnan jäsen 1906–1912, Suomen Käsityön Ystävien puheenjohtaja 1912–1919, Suomen kotiteollisuusvaltuuskunnan jäsen 1913–1931, varapuheenjohtaja 1913–1930, Kotiteollisuus oy Pirtin perustaja ja johtokunnan jäsen vuodesta 1914, puheenjohtaja vuodesta 1916, varapuheenjohtaja 1936, Suomen Naisten Kansallisliiton perustaja ja varapuheenjohtaja 1911–1921, Helsingin käsityönopettajaopiston johtokunnan jäsen 1909–1957, puheenjohtaja 1926–1957, Suomen taideteollisuusyhdistyksen hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1917. Hän oli yksi Mannerheimin Lastensuojeluliiton perustajia ja hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1920, Helsingin osuuskaupan hallintoneuvoston jäsen 1920–1924, johtokunnan jäsen 1924–1943, Ornamon perustaja ja johtokunnan jäsen, Helsingin kaupungin ammattiopetuslaitoksen johtokunnan jäsen 1924–1947, Mannerheimliiton liittoneuvoston varapuheenjohtaja 1952, Suomalais-puolaisen yhdistyksen varapuheenjohtaja 1928–1935, Helsingin Lyceumklubin perustajia ja johtokunnan jäsen 1932–1957.

Ivalo oli Suomen kirjailijaliiton kunniajäsen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin oli 1954. Wikisource.
2. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954. Project Runeberg.
3. ↑  Mannerheimin Lastensuojeluliiton alku. Ylppö.fi.

Aiheesta muualla
----------------

* Ellinor Ivalo : Seraljin muurien sisällä, Helsingin Sanomat, 03.04.1938, nro 90, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |