recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nashvillen kansainvälinen lentoasema** (engl. *Nashville International Airport*; IATA: **BNA**, ICAO: **KBNA**, FAA LID: **BNA**) on Tennesseen Nashvillessa sijaitseva lentoasema. Se on sekä siviili- että sotilaskäytössä. Asemaan kuuluu yhteensä neljä kiitotietä.

Nykyisin (2015) sitä käyttää vuosittain noin 13,0 miljoonaa matkustajaa.

Historia
--------

Nashvillen lentoasema avattiin kesäkuussa 1937, jolloin se tunnettiin nimellä **Berry Field**. Siihen kuului aluksi vain yksi kiitotie (2L-20R). Alkuperäinen lentoasema rakennettiin osana New Dealiin kuulunutta Works Progress Administration (WPA) -työllistämisohjelmaa. Lentokentän nimi oli kunnianosoitus eversi Harry S. Berrylle, joka oli yksi WPA-ohjelmaa hoitaneista virkamiehistä.

Nashvillen lentoasemaa laajennettiin huomattavasti vuonna 1961, jolloin siellä avattiin uusi matkustajaterminaali. Kaksi vuotta myöhemmin 2L-20R-kiitotietä pidennettiin reilulla 180 metrillä ja toisen kiitotien (13-31) rakennustyöt aloitettiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  History *Nashville International Airport*. Viitattu 1.7.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Nashvillen kansainvälinen lentoasema (Form 5010 PDF) (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Marie Stopes** (15. lokakuuta 1880 – 2. lokakuuta 1958) oli brittiläinen paleobiologi, kirjailija ja aktivisti.

Stopesista tuli näkyvä naisten oikeuksien ja syntyvyyden säännöstelyn puolestapuhuja, joka herätti voimakkaita tunteita puolesta ja vastaan. Hän julkaisi vuonna 1918 kirjan *Married love*, jonka kirkko ja lääketiede tuomitsivat heti. Hän avasi Pohjois-Lontooseen perhesuunnitteluklinikan naimisissa oleville naisille. Hän uskoi myös eugeniikkaan, ja vaati pakkosterilisointeja "huonommaille ihmisainekselle".

Marie Stopesin nimeä kantava hyväntekeväisyysjärjestö tekee vuosittain noin 70 000 aborttia.

Lähteet
-------

1. ↑  Marie Stopes *Science Museum Brought To Life*.  Arkistoitu 10.7.2019. Viitattu 7.4.2019.
2. ↑  'Serious concerns' over Marie Stopes abortion services *BBC*.  2016. Viitattu 7.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marie Stopes**.
* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2
	+ erica dr marie carmichael stopes$1880 1958/ 3

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**August Westin** (6. lokakuuta 1845 Kemiö – 12. elokuuta 1920) oli suomalainen venesuunnittelija.

Westin lähti merille jo 15-vuotiaana. Hän asettui asumaan Turkuun vuonna 1870 päästyään työnjohtajaksi William Crichton & Co:n telakalle. Westin alkoi suunnitella vapaa-aikanaan veneitä ja oli mukana myös rakentamassa niitä. Hän suunnitteli muun muassa nostoköliveneen Airisto Segelsällskap -pursiseuralle ja vuonna 1882 Aalto-nimisen kutterin.

Insinööri Alexander Crichton perusti vuonna 1889 Ruissaloon Turun Veneveistämön ja Westinistä tuli veistämön teknillinen johtaja. Seuraavan 20 vuoden aikana Westin suunnitteli valtaosan Turun Veneveistämön rakentamista suurista purjeveneistä. Vuosisadan vaihteesta lähtien Westin suunnitteli myös moottoriveneitä. Westinin merkittäviin suunnittelutöihin kuuluivat muun muassa *Albatross* (1892), *Furor* (1895) ja *Widar* (1895) sekä pietarilaiselle varakreivi M. Verstraetelle suunniteltu, suurin Suomessa rakennettu huvipursi *Magdalen*. Tämä 21,3 metriä pitkä ja 321 neliömetrin purjealan omannut huvipursi valmistui vuonna 1903.

1900-luvun puolella Westin suunnitteli Neptunuspokaalin voittaneet veneet *Anne-Marien* ja *Filoun*. August Westin jatkoi venesuunnittelijana vuoteen 1919 saakka. Hänen poikansa Bruno ja Zaké Westin toimivat myös venesuunnittelijoina Turun Veneveistämöllä. August Westin kuoli elokuussa 1920 ollessaan purjehdusmatkalla Nauvosta Turkuun. Hänen veneensä ajoi karille ja hän sai sydänkohtauksen kiivetessään veneen mastoon pudoten sitten veneen kannelle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Classic sailboats : August Westin (1845–1920)
2. ↑  August Westinin kuolinilmoitus, Åbo Underrättelser, 14.08.1920, nro 207, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4  August Westin, Åbo Underrättelser, 13.08.1920, nro 206, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Peilisolut** ovat hermosoluja eli neuroneita, jotka reagoivat liikkeisiin, ääniin, ilmeisiin ja eleisiin. Niiden tehtävä on jäljitellä sitä, mitä toinen ihminen tai olento tekee ja miltä se tuntuu. Niitä kutsutaankin siksi myös nimellä empatianeuronit.

Peilisoluja on löydetty apinoiden aivoista, mutta ihmisille ei voi suorittaa samanlaisia kokeita, joten emme ole saaneet suoria todisteita peilineuroneista ihmisaivoissa. Kuitenkin vahvasti epäillään, että peilisoluja löytyisi aivoista Brocan alueelta, otsalohkon liikealueilta sekä päälaenlohkosta.

Peilisolut jäljittelevät tuntemusta, kun olento koskettaa jotakin tai sitä kosketetaan (aktivaatio on sitä suurempaa mitä samankaltaisempi kohde on katsojan kanssa). Eräässä kokeessa otettiin kahden nuoren miehen aivoista magneettikuvat, kun tutkija kosketti toisen miehen jalkaa. Kummankin potilaan aivoissa aktivoituivat samat aivoalueet. Sama koe on toistettu sen jälkeen lukuisia kertoja erilaisilla liikkeillä.

Myös toisen tunnetilaa arvioidaan peilisolujen avulla. Peilisolut reagoivat kasvojen emotionaalisin liikkeisiin ja välittävät ne tunteista vastaaviin aivojen ydinalueisiin.

Peilisolujärjestelmät pystyvät myös ennustamaan liikeratoja: simulointi tapahtuu, vaikka liikkeen loppu olisi kätketty näkyvistä. Ajatellaan, että joku istuu tuolilla ja jokin estää näkemästä hänen jalkojaan. Tutkija aikoo napauttaa potilaan polveen kumivasaralla; näet vasaran liikkuvan kohti potilaan polvea. Vaikka et näe itse kontaktia, peilisolusi reagoisivat ja arvioisit, mitä potilas tuntee, ja tuntisit osan siitä itsekin.

Kipua ei kuitenkaan jäljitellä täysin tarkasti: toisen kivun näkeminen aktivoi aivoalueita vähemmän kuin kivun kokeminen itse. Aidossa, itse koetussa kivussa aktivoituvat pitkälti samat alueet kuin simuloidussakin kivussa. Voisi karkeasti sanoa, että kivun affektiivinen komponentti simuloidaan itse mutta varsinaista emootiota ei.

Peilisolualueet kykenevät myös tunnistamaan aikomuksia ja päämääriä. Osa soluista reagoi suoraan ärsykkeeseen, kun taas osa pystyy "päättelemään", miksi joku tekee jotakin (mikä tapahtuu erityisesti Brocan alueella). Tämä vaikuttanee psykologisen samastumisilmiön syntyyn.

Solut löydettiin ensin makakiapinoilta (Giacomo Rizzolattin ja Vittorio Gallesen toteuttamassa kokeessa).

Katso myös
----------

* Tunne
* Mieli
* Aivot
* Riitta Hari

Lähteet
-------

* What We Know Currently about Mirror Neurons: J.M. Kilner and R.N. Lemon, Current Biology Volume 23, Issue 23, 2 December 2013, Pages R1057–R1062
* *Tiede*-lehti 8/2005: "Peilisolut auttavat ymmärtämään muita"
* Zaboura, Nadia (2008): *Das empathische Gehirn. Spiegelneurone als Grundlage menschlicher Kommunikation.* Wiesbaden: VS Verlag. ISBN 3-531-16390-6 (saksaksi)
August Wicander
**August Wicander** (9. heinäkuuta 1836 Nybble, Vintrosa – 21. toukokuuta 1891 Tukholma) oli ruotsalainen teollisuusmies, joka loi moniin Euroopan maihin luonnonkorkin käyttöön perustuvan teollisuusimperiumin, erityisesti pullonkorkki- ja lattianpäällystetehtaita. Yritysryhmää kehittivät edelleen hänen poikansa Hjalmar Wicander (1860–1939) ja tämän poika Carl August Wicander (1885–1952). 

August Wicander keksi ensimmäisenä maailmassa tavan mekanisoida pullonkorkkien valmistuksen luonnonkorkista. Tämän keksinnön avulla hän alkoi perustaa pullonkorkkitehtaita Euroopan eri maihin, ja monet niistä alkoivat valmistaa luonnonkorkista myös lattianpäällysteitä ja lämmöneristeitä. August Wicander toimi myös muun muassa laivanvarustajana.

Wicanderin suvun perustamista yrityksistä on sittemmin kehittynyt monia kansainvälisiä pakkaus- ja lattianpäällystealan valmistajia ja tuotemerkkejä, joiden toiminta perustuu nykyisin muihinkin materiaaleihin kuin luonnonkorkkiin. Suomalaisille tutuimpia ovat Wicander & Larsonin (myöhemmin Tarkett Oy) korkkitehdas, jonka vanha rakennus on nyt osa Turun oikeustaloa, sekä alumiinisia pullonkorkkeja valmistava Finn-Korkki Oy Hämeenlinnassa ja vuosina 1931–2004 toiminut Oy Wicanders Ab (alun perin Korkkitehdas Oy - Korkfabriks Ab) aluksi Turussa, sitten Helsingin Lauttasaaressa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Finn-Korkki Oy:n historia Finn-Korkki Oy. Viitattu 2.8.2018.
2. ↑  Tarkettin historia Tarkett. Viitattu 2.8.2018.
3. ↑  Korkkitehdas Oy - Korkfabriks Ab Pörssitieto-sivusto. Viitattu 2.8.2018.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:August Wicander
Peipohjan koulu
Kokemäen rautatieasema, aiemmalta nimeltään *Peipohjan rautatieasema*.
**Peipohja** on yksi Kokemäen kaupunginosista. Se on osa Kokemäen keskustaajamaa, sijaiten noin kaksi kilometriä keskustan lounaispuolella. Peipohjan lävitse kulkevat Valtatie 2 ja Tampere–Pori-rata. Kokemäki–Rauma-rata erkanee Tampereen radasta Peipohjassa. Vuonna 2018 asukasluku postinumeroalueella 32810 Peipohja oli 1 794.

Peipohjassa sijaitsee Satakunnan ammattiopiston Kokemäen toimipiste, alakoulu sekä päiväkoti. Peipohjassa on runsaasti PK-yrityksiä. Sen sijaan kaupalliset palvelut ovat hävinneet 1990- ja 2000-lukujen aikana.

Peipohjassa on myös Kokemäen rautatieasema, joka tunnettiin aikaisemmin Peipohjan aseman nimellä. Rautatieasema-alue on Museoviraston inventoima valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö. Peipohjan pikavuoropysäkillä pysähtyvät kaikki Helsingin ja Porin väliä kulkevat linja-autot. Ainoastaan osa niistä kiertää Kokemäen keskustan kautta.

Lähteet
-------

1. ↑  1. Asukasrakenne, 2018 *PxWeb-tietokanta*. Tilastokeskus. Viitattu 22.3.2020. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Sataedu (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kokemäen peruskoulut (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Kokemäen kaupunki/varhaiskasvatus[vanhentunut linkki]
5. ↑  Museovirasto
6. ↑  Satakunnan Liikenne

Aiheesta muualla
----------------

* Peipohjan rautatieasema 1895–1984 YouTube.
**August Vilhelm Haapanen** (6. tammikuuta 1891 Tampere – 3. heinäkuuta 1946 Kotka) oli sosiaalidemokraattisen *Eteenpäin*-lehden päätoimittaja ja Kotkan huoltojohtaja.

Haapanen kävi kansakoulun ja työskenteli kirjaltajana. Ollessaan töissä tamperelaisen *Kansan Lehden* kirjapainossa hän alkoi toimia lehden avustajana ja siirtyi sen uutistoimittajaksi vuonna 1919. Vuonna 1920 Haapanen siirtyi kotkalaisen *Eteenpäin*-lehden toimitussihteeriksi ja työskenteli sen päätoimittajana vuoteen 1928 saakka.

Haapanen työskenteli vuodesta 1929 lähtien aina kuolemaansa saakka Kotkan kaupungin huoltojohtajana. Hän jatkoi *Eteenpäin*-lehden pakinoitsijana nimimerkillä *Oskari* ja toimi lehden johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1932. Haapasella oli myös useita poliittisia, kunnallisia ja osuustoiminnallisia luottamustehtäviä.

Lähteet
-------

1. ↑  August Vilhelm Haapanen (kuolinilmoitus).  *Uusi Suomi*, 6.7.1946, s. 3.
2. ↑  Suomen sosialidemokraattisen sanomalehtimiesliiton matrikkeli v. 1926.  *Työväen joulualbumi*, 1926, s. 114.
3. 1 2  50-vuotias.  *Suomen Sosialidemokraatti*, 5.1.1941, s. 10.
4. ↑  A. W. Haapanen (muistokirjoitus).  *Suomen Sosialidemokraatti*, 4.7.1946, s. 3.
August Wilhelm Ambros
**August Wilhelm Ambros** (1816–1876) oli itävaltalainen musiikkitieteilijä ja 1800-luvun puolimaista alkaen juristi Prahassa. Sittemmin Ambros toimi Prahan yliopiston musiikin professorina, opettajana Wienin konservatoriossa ja oikeusministeriön virkailijana. Ambrosin pääteoksena pidetään neliosaista *Geschichte der Musikia*, joka käsittää ajan antiikin Kreikasta Fascobaldiin. Ambros oli myös säveltäjä. Hän sävelsi lukuisia orkesteri- ja kirkkomusiikkiteoksia, lauluja ja pianosävellyksiä ja toisaalta mm. oopperan *Bretislaw a Jitka*.

Lähteet
-------

1. ↑  Iso tietosanakirja, osa 1 vuodelta 1931, s. 444
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja, osa 1*, s. 399. Helsinki: Otava, 1960.
3. ↑  Uusi tietosanakirja, osa 1 vuodelta 1960, s. 580–581


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Lehden viimeisen numeron etusivu.
**Narodnaja niva** (ven. Наро́дная ни́ва, "Kansan vainio") oli Helsingissä vuonna 1917 ilmestynyt venäjänkielinen sosialistivallankumouksellinen sanomalehti.

Toukokuussa 1917 ensimmäisen kerran ilmestynyt *Narodnaja niva* oli yksi helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneistä venäläisistä sotilaslehdistä. Se ilmoittautui ensin Sosialistivallankumouksellisen puolueen Helsingin osaston ja sitten Suomen komitean äänenkannattajaksi. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kuten Proš Prošjanin ja Aleksei Ustinovin puolueesta erottamisen jälkeen lehti siirtyi oikeistososialistivallankumouksellisen Sergei Tsionin käsiin. Puolueen vasemmisto perusti heinäkuussa 1917 oman lehden *Sotsialist-revoljutsioner*. Vasemmistososialistivallankumouksellisten tukemat bolševikit lakkauttivat kuudesti viikossa ilmestyneen *Narodnaja nivan* lokakuun vallankumouksen jälkeen ja pidättivät Tsionin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 155. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-240-5.
2. ↑  *Venäläissurmat Suomessa vuosina 1914–22. Osa 1: sotatapahtumat 1914–22*, s. 18. Helsinki: Valtioneuvoston kanslia, 2004. ISBN 952-5354-43-1. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Dubrovskaja, E. Ju.: Russkije obšestvenno-demokratitšeskije organizatsii Finljandii v sobytijah marta-oktjabra 1917 g..  *Studia slavica finlandensia*, 1992 (tomus IX), s. 54. Helsinki:  Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti. ISBN 951-707-066-7.
4. ↑  Pro SSSR: "Delo naroda", Petrograd, 28 oktjabrja 1917 goda *otambove.ru*. Viitattu 17.1.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* *Narodnaja niva* digitoituna kansalliskirjastossa
**Anastasija Jakimova** (s. 1. marraskuuta 1986 Minsk) on valkovenäläinen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 49 ja nelinpelissä sijalle 67. Nelinpelissä hän on saavuttanut kaksi WTA-turnausvoittoa.

Jakimova pelasi WTA-kiertueen pääsarjassa ensimmäisen kerran vuonna 2004 voittaen yhden ottelun. Seuraavana vuonna hän hävisi kaikissa kahdeksassa WTA-turnausten pääsarjoissa pelaamissaan otteluissa ensimmäisellä kierroksella. Lokakuussa 2005 hän nousi maailmanlistalla ensimmäisen kerran sadan parhaan joukkoon. Vuonna 2006 hän eteni puolivälieriin Istanbulin WTA-turnauksessa ja saavutti ensimmäisen voittonsa Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Ranskan avoimissa. Heinäkuussa hän nousi maailmanlistalla 50 parhaan joukkoon. Nelinpelissä hän saavutti yhden turnausvoiton Alona Bondarenkon kanssa. Vuonna 2007 Jakimova eteni Australian avoimissa kolmannelle kierrokselle ja saavutti yhden nelinpelin turnausvoiton WTA-turnauksessa. Ranskan avoimissa 2008 hän pääsi toiselle kierrokselle. Vuonna 2009 hänen paras saavutuksensa oli puolivälieriin pääsy Barcelonan turnauksessa. Seuraavana vuonna hän ylsi puolivälieriin Portorožissa. Vuonna 2011 Jakimova eteni toiselle kierrokselle Wimbledonissa ja Yhdysvaltain avoimissa. Wimbledonissa 2012 hän pääsi toiselle kierrokselle. Hän ei pelannut vuosina 2013–2014, mutta palasi loppuvuodesta 2015 ITF-turnauksiin. Myös 2016–2017 hän pelasi vain muutamissa ITF-turnauksissa.

Jakimova on asunut Gran Canarialla, Espanjassa vuodesta 2005. Hän toimii siellä tennisvalmentajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Anastasija Jakimova WTA:n sivuilla (englanniksi)
2. ↑  Anastasija Jakimova ITF:n sivuilla (englanniksi)
3. ↑  Nastia Yakimova: "Ser tenista te da un plus que no tienes como entrenadora" *laprovincia.es*. Viitattu 10.4.2018. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Anastasija Jakimova WTA:n sivuilla (englanniksi)
* Anastasija Jakimova ITF:n sivuilla (englanniksi)
Minskin urheilupalatsi (1966) ja sen takana sijaitseva pieni jäähalli (1999) Minskin keskustassa.
Minskin urheilupalatsin pieni jäähalli (1999)
**Minskin urheilupalatsi** (ven. Дворец спорта, *Dvorets sporta, urheilupalatsi*) on Valko-Venäjän pääkaupungin Minskin keskustassa sijaitseva, vuonna 1966 avattu urheiluhalli. Rakennuksen katuosoite on Prospekt Pobeditelei 4 (suom. *Voiton valtatie 4*). Hallin suunnittelusta vastasivat arkkitehdit S. Filimonov ja V. Malyšev. Se toimi aikanaan maan tärkeimpänä urheiluhallina ja oli Valko-Venäjän ensimmäinen monitoimihalli, jossa järjestettiin myös konsertteja ja kongresseja. Urheiluhallina sinne sopi noin 3 000 katsojaa ja konserttisalina 5 000 henkeä. Minskin urheilupalatsi toimi esikuvana neuvostovallan rakentamille Vilnan, Volgogradin, Tšeljabinskin ja Dnepropetrovskin urheilupalatseille. 
Minskin urheilupalatsi toimi KHL-liigassa pelaavan jääkiekkojoukkue Dinamo Minskin kotihallina vuoteen 2010 asti.

Vuonna 1999 alkuperäisen urheiluhallin taakse rakennettiin uusi, pienempi jäähalli.

Lähteet
-------

1. 1 2  S.N. Maštšenko: "The Modern Minsk Centre", *Minsk i okrestnosti (Minsk and Surroundings)*, s. 158-159. The Sports palace (Minskin urheilupalatsista). Minsk, Valko-Venäjä: Vyšeišaja škola, 2008. ISBN 978-985-06-1420-0. (venäjäksi) & (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Minskin urheilupalatsin kotisivut (venäjäksi) (sportpalace.by)
* Artikkeli hallista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Tristan Bowen** (s. 30. tammikuuta 1991 Van Nuys, Kalifornia) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Kuopion Palloseuraa. Oikeajalkainen Bowen on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Bowen aloitti uransa Los Angeles Galaxyssä, jonka edustusjoukkueessa Major League Soccerissa hän pelasi vuosina 2009–2010 18 ottelua tehden kaksi maalia. Vuonna 2009 hän oli lainalla sekä Hollywood United Hitmenissä että nykyisin Fort Lauderdale Strikersinä tunnetussa Miami FC:ssä. Vuodet 2011–2013 hän edusti MLS:n Chivas USA:a, jossa otteluita kertyi 30 ja maalejakin kaksi. Kauden 2011–2012 hän oli kokonaan lainassa Belgian kakkosdivisioonan KSV Roeselaressa, jossa hän teki 24 ottelussa kolme maalia. Vuonna 2014 Bowen edusti MLS:n Seattle Soundersia seitsemän ottelun verran, ennen kuin New England Revolution varasi hänet MLS:n uudelleenvaraustilauksessa. Revolution purki hänen sopimuksensa heinäkuussa 2015.

Elokuussa 2015 Bowen siirtyi Suomen Veikkausliigan Kuopion Palloseuraan loppukauden kattavalla sopimuksella. Hän debytoi liigassa jo kahden päivän päästä siirrostaan, HIFK:ta vastaan.

Maajoukkueura
-------------

Bowen on edustanut Yhdysvaltoja alle 18- ja alle 20-vuotiaiden maajoukkuetasoilla. Hän voi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Yhdysvaltain sijaan myös Jamaikaa, jossa hänellä on sukujuuria.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2
3. ↑
Gabriel Angoulvant
**Gabriel Louis Angoulvant** (8. helmikuuta 1872 Longjumeau – 15. lokakuuta 1932 Pariisi) oli ranskalainen siirtomaavirkailija ja kansalliskokouksen edustaja.

Angoulvant valmistui Pariisin Siirtomaakoulusta ja opiskeli kiinaa Itämaisten kielten koulussa. Hän palveli virkailijana Tonkinissa, Kiinassa ja Djiboutissa ja teki virkamatkoja Ranskan eri siirtomaihin.

Vuonna 1908 Angoulvant nimitettiin François Joseph Clozelin seuraajana Norsunluurannikon kuvernööriksi. Hän tuli tunnetuksi alueen "rauhoittajana", joka kävi tuhoamissotia varsinkin baulekansaa vastaan. Angoulvantin väkivaltaiset toimintatavat herättivät arvostelua kotimaassa ja jopa armeijan keskuudessa.

Vuonna 1917 Angoulvant nimitettiin Ranskan Keski-Afrikan kenraalikuvernööriksi. Seuraavana vuonna hän siirtyi Joost van Vollenhovenin seuraajana Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernööriksi.

Angoulvant palasi Ranskaan vuonna 1920. Hän toimi Ranskan Intian edustajana Ranskan kansalliskokouksessa vuosina 1924–1928 ja osallistui aktiivisesti maan siirtomaapolitiikkaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Dictionary of African Biography*, s. 232–233. New York: Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-538207-5.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Sycomore

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kaakkoistemppeli** on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta jollekin jumalattarelle omistetusta kreikkalaisesta temppelistä Ateenan Agoralla Kreikassa. Se sijaitsi Agoran kaakkoislaidalla. Temppelin nimitys on nykyaikainen ja perustuu sen sijaintiin.

Temppeli rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Se rakennettiin varhaisemman Rahapajan paikalle, ja sijaitsi Etelästoa II:n kaakkoispuolella Nymfaionin vieressä, Panathenaia-juhlan tien länsilaidalla. Temppeli oli rakennettu marmorista. Se edusti joonialaista tyyliä ja sen julkisivussa oli mahdollisesti kuusi pylvästä.

Temppelissä oli naispuolinen kulttipatsas, joka muistutti karyatidia. Jumalatarta, jolle temppeli oli omistettu, ei tunneta varmuudella. Kyseessä on saattanut olla Athenen temppeli, sillä rakennuksessa oli ilmeisesti käytetty uudelleen Sunionin Athenen temppelin osia. Kulttipatsaan osien ja sen jalustan lisäksi temppelistä on säilynyt sen perustukset sekä joitakin ylempien rakenteiden osia. Nykyisin temppelin rauniot ovat paikalle bysanttilaisella ajalla rakennetun Pyhien apostolien kirkon itäpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Agora Monument: Southeast Temple *Agora Excavations*. The American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 4.4.2016.
2. 1 2  Ancient Agora: South-east side *Athens Info Guide*. Viitattu 4.4.2016.
**Kaakkoislähde** on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta lähdekaivorakennuksesta Ateenan Agoralla Kreikassa. Se sijaitsi Agoran kaakkoiskulmassa. Rakennuksesta käytetty nimi on nykyaikainen ja perustuu sen sijaintiin. Lähdekaivoon viitataan usein myös nimellä *Enneakrunos* (m.kreik. Εννεάκρουνος, myös *Enneakrounos*).

Kaakkoislähde rakennettiin arkaaisella kaudella Peisistratoksen suvun tyrannian aikana noin vuonna 530–520 eaa. Rakennus on yksi koko Agoran ensimmäisiä ja ilmeisesti rakennettiin Agoran varhaisvaiheissa, kun alue muokattiin sopivaksi suurten ihmisjoukkojen käyttöön. Pausanias käytti 100-luvulla jaa. lähdekaivosta nimitystä *Enneakrunos*. Klassisen kauden tunnetumpi Enneakrunos sijaitsi kuitenkin eri paikassa Akropoliin eteläpuolella, mikä on aiheuttanut usein sekaannusta. On mahdollista, että nimi oli myöhemmin otettu käyttöön niin kutsutusta Kaakkoislähteestä puhuttaessa. Sekaannusten välttämiseksi rakennuksesta käytetään tutkimuksessa nykyisin yleensä vain nimitystä Kaakkoislähde.

Lähdekaivorakennuksen koko oli noin 6,8 × 18,2 metriä. Rakennus oli tehty kalkkikivestä ja katettu. Se avautui pohjoiseen ja sen julkisivussa oli kolme pylvästä. Rakennuksen keskellä oli huone, jonka toisessa päässä oli vesiallas ja toisessa päässä tila, jossa vettä saattoi ottaa hydriaan eli vesiruukkuun suoraan vesisuihkusta.

Klassisella kaudella lähdekaivon viereen rakennettiin Rahapaja ja roomalaisella kaudella suurempi Nymfaion-lähdekaivo. Kaakkoislähteestä on säilynyt nykyaikaan ainoastaan osa sen perustuksista. Nykyisin lähdekaivon paikka on aivan bysanttilaisella ajalla rakennetun Pyhien apostolien kirkon vieressä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Agora Monument: Southeast Fountain House *Agora Excavations*. The American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 4.4.2016.
2. 1 2 3  Athens, Enneakrounos (SE Fountainhouse) *Perseus*. Viitattu 4.4.2016.
3. ↑  Southeast Fountain House *The Virtual Time Machine*. Viitattu 4.4.2016.
4. ↑  Enneakrounos Fountain House *The Virtual Time Machine*. Viitattu 4.4.2016.
5. ↑  Ancient Agora: South side *Athens Info Guide*. Viitattu 4.4.2016.
**Gabriel Lima de Oliveira** (s. 19. elokuuta 1987 São Paulo, Brasilia) on brasilialaissyntyinen italialainen futsalpelaaja. Lima edustaa ElPozo Murcia FS:ää ja Italian futsalmaajoukkuetta. Hän on 171 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.

MM-kilpailuista Limalla on yksi pronssi, vuodelta 2012 Thaimaasta. EM-kilpailuista Lima on saavuttanut kultaa vuodelta 2014 ja pronssia vuodelta 2012. Vuoden 2014 kisoissa hänet valittiin myös koko turnauksen parhaaksi pelaajaksi. Lima on pelannut Italian maajoukkuessa vuodesta 2009 asti ja on nykyisin myös joukkueen kapteeni. Vuodet 2004-2008 hän edusti Italian alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta, jonka riveissä hän voitti hopeaa vuoden 2008 EM-kilpailuissa. Lima oli noiden kisojen paras maalintekijä yhdeksällä osumallaan.

Seuratasolla Gabriel Lima on edustanut Espanjan pääsarjan ElPozo Murciaa vuodesta 2014 asti. Sitä ennen hän edusti kotimaassaan Asti Calciota vuodet 2009-2014, jonka riveissä hän voitti Italian cupin kaudella 2011-2012. Kaudella 2008-2009 Lima voitti Italian cupin Arzignano Grifon kanssa.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Lépreo** (kreik. Λέπρεο) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Zacháron kuntaan, Eliksen alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Kylän väkiluku on 219 (vuonna 2011).

Antiikin Lepreonin Demeterin temppelin rauniot.
Lépreon kylä sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan länsiosissa linnuntietä noin 36 kilometriä kaakkoon Pýrgoksesta. Kylä on ottanut nimensä sen paikalla sijainneelta antiikin ajan Lepreonin kaupungilta. Kaupungin arkeologiset kohteet sijaitsevat nykyisen kylän ympäristössä.

Lépreo muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Λεπρέου, *Topikí Koinótita Lepréou*), johon kuuluvat varsinaisen Lépreon kylän lisäksi kylät Agrapidiá, Drákos, Panagiés, Revelaíïka ja Skoupás. Koko yhdyskunnan väkiluku on 366.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lépreo** Wikimedia Commonsissa
**Hijazin asema** on vanha Hijazin rautatien rautatieasema Damaskoksessa Syyriassa. Aikanaan se oli kohti Medinaa ja Mekkaa lähtevien etenkin pyhiinvaeltajia kuljettaneiden junien lähtöasema, mutta se kerkesi valmistuttuaan vuonna 1913 olla normaalissa liikenteessä vain vuoden ajan ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä. Myöhemmin se jäi pois käytöstä rautatieliikenteen keskittyessä Qademin asemalle.

Edelleen pystyssä olevan asemarakennuksen suunnitteli orientalistiseen tyyliin espanjalainen arkkitehti Fernando de Aranda.

Historia
--------

Vanhoja vetureja aseman ulkopuolella.
Damaskoksesta lähtevät pyhiinvaeltajat olivat vuodesta 1708 lähtien kokoontuneet yhdessä Midanin kaupunginosan, josta he lähtivät Damaskoksen osmanikuvernöörin suojeluksessa kamelikaravaaneilla kohti Mekkaa ja Medinaa. Tämä muuttui vasta 1900-luvulla, kun vuosisadan alussa osmanisulttaani Abdülhamid II sai ajatuksen Hijazin rautatien rakennuttamisesta. Rakennustyöt osoittautuivat hankaliksi, mutta rautatie avautui viimein vuonna 1908. Junat Damaskoksesta lähtivät aluksi Qademin asemalta hieman Midanin eteläpuolelta perinteiseltä karavaanien lähtöpaikalta. Suurempi kaupunkiterminaali Hijazin asema valmistui vuonna 1913. Rakennuksen nsuunnitteli espanjalainen arkkitehti Fernando de Aranda. Arkkitehtuuriltaan se muistutti eurooppalaista orientalismia. Samalla Djemal pašša rakennutti asemalle vanhankaupungin Bab al-Nasrilta johtavan leveän Djemal paššan kadun, eli nykyisen Šaria-kadun.

Kirjakauppa aseman vanhoissa odotustiloissa.
Junamatka Damaskoksesta Medinaan oli 1 320 kilometriä pitkä ja kesti lähes kolme päivää. Rautatien junien kulkua rajoitti niiden kyky viedä mukanaan matkalla tarvittava määrä vettä ja puuta polttoaineeksi. Suurin osa pyhiinvaeltajista suosikin rautatien sijaan merireittiä. Myös normaali liikennöinti päättyi ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen vuonna 1914 Arabian Lawrencen ja arabikapinallisten räjäytellessä osmanien sotilaskuljetuksiin nyt käyttämää rautatietä. Maailmansodan jälkeen Ranska hyökkäsi Syyriaan perustettuun Syyrian kuningaskuntaan. Maata puolustavat syyrialaiset kokoontuivat asemalle ennen lähtöään tuhoisaksi osoittautuneeseen Maysalunin taisteluun vuonna 1920. Hijazin asema jäi käyttämättömäksi ja rautatieliikenteen keskus Damaskoksessa siirtyi takaisin Qademiin. Aseman edustalla on ollut myöhemmin näytteillä vanha höyryveturi. Aseman vanhassa odotushuoneessa on ollut myös pienimuotoista liiketoimintaa, kuten kirjakauppa, sekä joitakin näyttelyjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Brooke Allen: *Satumainen Syyria : Matka loisteliaan kulttuurin ja historian maahan*, s. 68-71. alkuteos *The Other Side of the Mirror - An American Travels Through Syria*. Suomentanut Eila Salomaa. Into, 2011. ISBN 978-952-264-206-6.
2. 1 2 3 4 5  Ross Burns: *Damascus : a history*, s. 301-302, 308. 2. painos. Routledge, 2019. ISBN 978-1-351-05522-2. (englanniksi)
3. 1 2  Anne Barnard: Once Bustling, Syria’s Fractured Railroad Is a Testament to Shattered Ambitions *The New York Times*.  25.05.2014. Viitattu 23.4.2022. (englanniksi)
Jugendsali
Kohokuva
**Jugendsali** on entinen pankkisali ja yksi Suomen jugend-tyylisistä sisätiloista, joka sijaitsee ns. Uschakoffin talossa Helsingissä. Sali on suojeltu ja kahvilana avoinna yleisölle. 

Rakennuttajansa, venäläissyntyisen kauppiaan Jegor Uschakoffin mukaan nimetty talo valmistui kahdessa osassa 1815–1816 ja 1826–1827. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Pehr Granstedt ja se edustaa uusklassismia. Kolmikerroksisessa talossa sijaitsivat alkuaan Uschakoffin kauppaliike ja yksityisasunto. Uschakoffin suvun jälkeen rakennuksen omisti 1885–1896 kauppaneuvos ja kustantaja G. W. Englund joka piti siinä kirjakauppaansa. Hänen jälkeensä talon osti liikepankki Privatbanken i Helsingfors, joka halusi muuttaa Uschakoffin talon pankkitoiminnan tarpeita vastaavaksi ja kutsui tehtävään arkkitehti Lars Sonckin. Tämä tunsi talon hyvin, sillä hänen oma toimistonsa ja asuntonsa oli sen kolmannessa kerroksessa. Sonckin suunnitelmien mukaan saneerattu rakennus avattiin pankkikäyttöön 1904. 

Sonckin uudistaman talon tärkein osa oli entisen sisäpihan paikalle rakennettu pankkisali. Sali on kolmilaivainen ja holvattu, mikä tekee siitä hieman kirkkosalin kaltaisen. Se saa valoa keskilaivan lasisen katon läpi; tämä on kenties Suomen ensimmäinen lasista tehty kattorakennelma. Pankkisalin rikkaan koristelun, ornamentit, koristemaalaukset ja kiviveistokset suunnitteli Sonckin apulainen Valter Jung, jonka käsialaa olivat myös alkuperäiset kalusteet. Salin päädyssä oli alun perin Jungin suunnittelema puolipyöreä lyijylasi-ikkuna, joka kuitenkin poistettiin 1910-luvulla kun salia laajennettiin puolipyöreällä osalla. Taidemaalari Vilho Sjöström maalasi laajennusosan kattoon freskon joka esittää näkymää Korkeasaaresta Helsinkiin päin.

Pankkitoiminta Uschakoffin talossa loppui 1922, kun Helsingfors Privatbanken yhdistyi Pohjoismaiden Yhdyspankkiin joka vuokrasi talon tilat muille yrityksille. Vuonna 1961 Helsingin kaupunki osti rapistuneen talon Yhdyspankilta ja saneerasi sen virastokäyttöön arkkitehti Aarno Ruusuvuoren suunnitelmien mukaan. Saneerauksessa noudatettiin ns. fasadismia: koko talo julkisivuja ja pankkisalia lukuun ottamatta purettiin maan tasalle ja rakennettiin uudelleen. Samalla pankkisali ja siihen kuuluva pääportaikko kuitenkin entistettiin alkuperäiseen asuunsa. Salin uudeksi nimeksi annettiin Jugendsali. Se toimi aluksi kaupungin edustustilana, ja myös kaupungin näyttely- ja neuvontapiste Helsinki-tiedotus toimi sen tiloissa 1984-2008.

Lähteet
-------

1. ↑  1912–72 LAKANNEET PÖRSSIYHTIÖT K–R - Privatbanken i Helsingfors, Aktiebolag
2. ↑  porssitieto.fi/kirjoitus/

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jugendsali** Wikimedia Commonsissa
R-105D
**R-105** on neuvostoliittolainen kenttäradio. Ensimmäiset R-105-ryhmään kuuluvat radiot esiteltiin 1950-luvun alkupuolella. R-105-radioiden jälkeen esiteltiin R-105D-radiot, jotka olivat edellisiä kevyempiä sekä lopulta R-105M-radiot. Radioita on neljää eri tyyppiä: jalkaväkiradiot, tykistöradiot, ilmapuolustusradiot ja mekanisoitujen joukkojen komentoverkkoradiot.

Suomessa R-105M -radiota kutsuttiin *Hannekseksi*, ja se sai myöhemmin tyyppimerkinnän LV-305.

Eri R-105M -tyypit
------------------

* R-105M, jalkaväkiradio, taajuusalue: 36–46,5 MHz
* R-108M, tykistöradio: 28–36,5 MHz
* R-109M, ilmapuolustusradio: 25,5–28,5 MHz
* R-114M, panssariradio: 20–26 MHz

Jokaisen R-105M-tyyppiin kuuluvan radion massa on 15 kg ja mitat 24 cm x 23 cm x 13 cm. Radiot ovat frekvenssimoduloituja ja niiden aaltoalue on jatkuva. Radioiden kantama on 6–8 km. R-105:t ovat alkaneet korvautua R-107:llä.

R-105 oli myös Suomen puolustusvoimien käytössä nimikkeellä LV 305.

Lähteet
-------

1. ↑
**Léré** on kunta ja sen keskuskylä Timbuktun alueen Niafunkén piirissä Malissa. Se sijaitsee piirin länsiosassa 115 kilometrin päässä Niafunkésta. Kunnassa on 16 100 asukasta (vuonna 2009).

Kunnan pinta-ala on yli 2 000 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Goundamin piirin Alzounoubin, idässä Diankén, etelässä Youwaroun piirin Farimakén ja lännessä Nionon piirin Nampalarin kuntiin. Seutu kuuluu kuivuudesta ja eroosiosta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen.

Kuntaan kuuluu 18 kylää ja paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat fulbeja, bambaroita, songhaita, arabeja ja tuaregeja.

Seudun pääelinkeinot ovat karjanhoito ja maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi ja durra. Myyntiin kasvatetaan tupakkaa, sipulia, perunaa ja maniokkia. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, aasit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Léréssä pidetään piirikunnan vilkkaimmat markkinat.

Kunnassa on viisi alakoulua, yläkoulu ja koraanikoulu. Lähin terveyskeskus on Niafunkéssa. Varsinaisia maantieyhteyksiä ei ole.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Plan de Sécurité Alimentaire: Commune Rurale de Léré 2006-2010 *csa-mali.org*.  2006. Viitattu 15.1.2013. (ranskaksi)
2. ↑  Resultats provisoires RGPH 2009 (Région de Tombouctou) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 15.1.2013. (ranskaksi)
**Paektusan** eli **Baekdusan** eli **Pekdosan** (erilaisia latinisoinnin variaatioita) oli Korean demokraattisen tasavallan ensimmäinen kantoraketti. Sillä on tehty yksi laukaisu 31. elokuuta 1998, jolloin laukaistiin Kwangmyŏngsŏng-1-satelliitti Musudan-ri-avaruuskeskuksesta. Pohjois-Korean ilmoituksen mukaan laukaisu onnistui, mutta länsimaat kiistivät tämän. Tämän jälkeen Pohjois-Korea on tehnyt laukaisuja Unha-kantoraketeilla.

Laukaisin on kehitetty keskimatkan ohjuksesta, Taepodong-1:stä. Siinä on kaksi nestemäistä ajoainetta käyttävää rakettivaihetta ja yksi kiinteää ajoainetta käyttävä ylin vaihe, jolla hyötykuorman kiihdytys ratanopeuteen aikaansaadaan. Nestemäinen ajoaine on typpihappoa ja epäsymmetristä dimetyylihydratsiiniä.  Ensimmäisen vaiheen paloaika on 95 sekuntia. Toinen vaihe palaa 266 sekuntia ja kolmas 27 sekuntia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kwangmyongsong 1 Encyclopedia Astronautica. Viitattu 6.4.2009.
2. ↑  Taepodong Encyclopedia Astronautica. Viitattu 6.4.2009.
**Ishaq II** (? – 1592) oli songhaivaltakunnan hallitsija eli askia vuosina 1588–1591. Hänen aikanaan käytiin Marokon–songhaivaltakunnan sota, jonka seurauksena valtio käytännössä lakkasi olemasta.

Pitkään hallinneen askia Dawudin kuoltua vuonna 1582/1583 songhaivaltakunta joutui jälleen sekasorron tilaan. Hallitsijaksi nousi hänen poikansa Muhammad al-Hajj, joka vangitutti kapinoivat veljensä Muhammad Bonkanan ja al-Hadin. Sairas al-Hajj syrjäytettiin vuonna 1586 ja askiaksi nimitettiin hänen veljensä Muhammad Bani. Tämän kuoltua vuonna 1588 askiaksi valittiin Dawudin poika Ishaq. Uusi hallitsija kukisti timbuktulaisten tukeman veljensä Muhammad al-Sadiqin kapinan ja tuhosi hänen kannattajansa. Tämän seurauksena songhaivaltakunnan mahdollisuudet torjua alueen valloitusta tavoitelleen Marokon sulttaanin Ahmad al-Mansurin hyökkäys heikkenivät.

Ishaq teki kaksi sotaretkeä Gurman animisteja vastaan ja valmisteli retkeä Nigerjoen varrelle Kalaan, kun Marokon hyökkäys keskeytti hänen suunnitelmansa. Ahmad al-Mansur oli saanut tietää songhaivaltakunnan haavoittuvasta tilasta ja lähetti Ishaqille kirjeen, jossa hän vaati jälleen oikeutta verottaa Taghazan suolakaivoksia. Ishaq vastasi kiivassanaisella viestillä, johon hän liitti keihään ja kaksi hevosenkenkää.

Jawdarin johtamat marokkolaiset ylittivät Saharan, saapuivat Nigerjoelle ja löivät songhaiarmeijan helposti tuliaseillaan Tondibin taistelussa 13. maaliskuuta 1591. Ishaq pakeni Nigerjoen yli ja Jawdarin joukot marssivat tyhjäksi jätettyyn Gaoon. Songhaivaltakunnan hallitsija pyysi rauhaa ja tarjosi marokkolaisille kultaa ja orjia vastineeksi vetäytymisestä. Ahmad al-Mansur kieltäytyi ja korvasi Timbuktuun vetäytyneen Jawdarin uudella käskynhaltijalla Mahmud bin Zargunilla, joka sai tehtäväkseen jatkaa alueen valloitusta.

Mahmudin ja Ishaqin joukkojen taistelu käytiin Zanzanissa 14. lokakuuta 1591. Songhait kärsivät tappion ja Ishaq pakeni Dendiin. Songhaiden sotilaskomentajat julistivat uudeksi askiaksi Ishaqin veljen Muhammad Gaon ja ajoivat entisen hallitsijan Gurmaan, jossa hänet tapettiin maalis-huhtikuussa 1592. Mahmud sai pian kiinni Muhammad Gaon ja teloitti hänet. Dendissä vastarintaa jatkaneiden songhaiden askiaksi tuli Ishaqin veli Nuh.

Lähteet
-------

* Gomez, Michael A.: *African Dominion: A New History of Empire in Early and Medieval West Africa*. Princeton & Oxford: Princeton University Press, 2018. ISBN 978-0691177427.

### Viitteet

1. ↑  Gomez, s. 355–363.
2. ↑  Gomez, s. 363–364.
3. ↑  Gomez, s. 364–365.
4. ↑  Gomez, s. 365.
*Tämä artikkeli käsittelee sosiaaliturvatunnusta. Suomen kansalaiset on vuodesta 1971 alkaen tunnistettu henkilötunnuksen avulla.*
**Sosiaaliturvatunnus** eli **sotu** (aiemmin myös väestörekisteritunnus) oli Kansaneläkelaitoksen jakama, henkilötunnusta vastaava numerosarja, joita ryhdyttiin antamaan sairausvakuutuslain voimaantulon jälkeen 1. syyskuuta 1964. Tunnuksen muoto oli silloisen henkilötunnuksen kanssa sama.

Eläketurvakeskuksen (ETK) antamasta Työeläkenumerosta oli aikoinaan tarkoitus tehdä virallinen henkilötunnus, mutta tämä ei onnistunut, koska sen pohjana olleet tiedot perustuivat henkilön itse ilmoittamiin syntymätietoihin, jotka saattoivat poiketa virallisista tiedoista. ETK luopui muutaman vuoden jälkeen omasta tunnuksestaan ja ryhtyi käyttämään Kansaneläkelaitoksen antamaa sosiaaliturvatunnusta, silloin kun sellainen oli henkilölle annettu. Oli mahdollista, että henkilöllä oli tuolloin samaan aikaan eri sosiaaliturvatunnus kuin työeläkekortin numero.

Sosiaaliturvatunnuksista ja työeläkekortin numeroista luovuttiin lopullisesti vuoden 1971 alussa voimaan tulleen väestökirjalain myötä, josta alkaen vuonna 1969 perustettu Väestörekisterikeskus on myöntänyt viralliset henkilötunnukset vastasyntyneille ja maahanmuuttajille.

Katso myös
----------

* Henkilötunnus
* Väestörekisterikeskus

Lähteet
-------

* Tilastokeskus: Tietoaika 8/2001 (PDF)  2001. Helsinki:  Tilastokeskus. Viitattu 23.5.2009.

### Viitteet

1. ↑  HETU, SOTU, SATU... ja PATU? *petterijarvinen.puheenvuoro.uusisuomi.fi*. Viitattu 6.4.2014. (suomeksi)
2. ↑  Virastosta tietotaloksi, Juhlakirja Eläketurvakeskukselle, sivu 98; Eläketurvakeskus, Helsinki (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Henkilötunnus otetaan käyttöön *tilastokoulu.stat.fi*. Viitattu 6.4.2014. (suomeksi)
4. ↑  Väestörekisterikeskus perustetaan vuonna 1969 *tilastokoulu.stat.fi*. Viitattu 6.4.2014. (suomeksi)
**Asko Antero Apajalahti** (s. 30. lokakuuta 1947 Helsinki) on suomalainen elokuvatuottaja ja lavastaja. Lisäksi hän on näytellyt sivuosia muutamissa elokuvatuotannoissa ja ohjannut muutamia lyhytelokuvia.

Ura
---

Asko Apajalahti syntyi Jouni Apajalahden ja Hilppa Heleena Koiviston perheeseen. Hän suoritti opisto- ja ammattikouluopintoja 1960-luvulla ja hänet kiinnitettiin Mainos-TV:n palvelukseen 1970. Apajalahti oli lavastanut Mainos-TV:n tilannekomedian *Hanski* jo 1966. Aktiivisimman lavastajanuransa hän teki 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa, jolloin hän lavasti kymmeniä elokuvatuotantoja (*Hänen olivat linnut*, *Syöksykierre*, *Iso vaalee*). Sen jälkeen hän toimi elokuvatuottajana (*Porttikielto taivaaseen*, *Tie naisen sydämeen*, *Mosku – lajinsa viimeinen*, *Lupaus*, *Päätalo*). Apajalahti on tuottanut niin ikään useita lyhytelokuvia, kuten *1249 km*.

Apajalahti on näytellyt pieniä sivurooleja suomalaisissa teatterielokuvissa. Vuonna 1970 hänellä oli Jouko Kivivuoren rooli historiallisessa draamaelokuvassa *Akseli ja Elina*. Eräät hänen elokuvarooleistaan ovat kreditoimatta.

Apajalahti käsikirjoitti yhdessä Michael Baranin kanssa kulttimaineeseen nousseen aikalaisdraaman *Insiders* (1989).

Lähteet
-------

* Martin, Timo; Niemi, Pertti; Tainio, Ilona: *Suomen teatterit ja teatterintekijät - Yhteisö- ja henkilöhakemisto*. Helsinki: Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton julkaisu n:o 28, 1974. ISBN 951-30-2505-5.

### Viitteet

1. 1 2  Suomen teatterit ja teatterintekijät 1974, s. 194
2. 1 2 3  Asko Apajalahti Elonetissä.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Ritva Anneli Huovinen** (s. 11. helmikuuta 1943 Kymi) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1960-luvulla SM-mitaleja pikajuoksuissa ja pituushypyssä. Hän edusti vuoteen 1957 Karhulan Veikkoja ja sen jälkeen Karhulan Katajaisia.

Huovinen saavutti Kalevan kisoissa 200 metrin juoksussa pronssia vuonna 1963 ja sijoittui 100 metrin juoksussa neljänneksi vuosina 1960 ja 1962 sekä viidenneksi vuonna 1961. Pituushypyssä hän sijoittui Kalevan kisoissa neljänneksi vuonna 1961, viidenneksi vuosina 1964 ja 1966 sekä seitsemänneksi vuonna 1962. Hän saavutti sisäratojen SM-kilpailuissa hopeaa 60 metrin juoksussa vuosina 1962 ja 1963, 200 metrin juoksussa vuonna 1965 ja pituushypyssä vuonna 1964 sekä pronssia 60 metrin juoksussa vuonna 1964.

Huovisen ennätys 100 metrin juoksussa on 12,4 s vuodelta 1962, 200 metrin juoksussa 26,4 s vuodelta 1963 ja pituushypyssä 556 cm vuodelta 1960.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Ritva Huovinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 258. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
3. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 255–256. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
4. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 278. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
5. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 428, 432, 435–436. , 1987.
**Oriveden Sanomat** on kerran viikossa ilmestyvä paikallislehti. Ilmestymispäivä on keskiviikko. 
Lehti käsittelee Oriveden seudun uutisia ja tapahtumia. Lehden ensimmäinen näytenumero ilmestyi 30. kesäkuuta 1926. Sen levikkialue on Eräjärvi, Juupajoki, Längelmäki ja Orivesi. Lehdellä on sen oman ilmoituksen mukaan 12 900 viikoittaista lukijaa. Oriveden Sanomat kuuluu Pirmedioihin ja se on Uutismedian liiton jäsen.

Oriveden Sanomia kustansi aikaisemmin Oriveden Sanomalehti Oy, johon kuuluu myös Oriveden Kirjapaino. Pirkanmaan Lehtitalo osti paikallislehtitoiminnan Oriveden Sanomalehti Oy:lta syksyllä 2019.

Lähteet
-------

1. ↑  Oriveden Sanomalehti Oy (Arkistoitu versio)
2. ↑  Oriveden Sanomat lyhyesti *Oriveden Sanomat*. Viitattu 6.6.2021.
3. ↑  Tietoa Oriveden Sanomista *Oriveden Sanomat*. Viitattu 6.6.2021.
4. ↑  Pirkanmaan Lehtitalo ostaa Oriveden Sanomien paikallislehtiliiketoiminnan *Ylöjärven Uutiset*.  23.9.2019. Viitattu 6.6.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Oriveden Sanomat
**Polemon** (m.kreik. Πολέμων Πυθόδωρος, *Polemōn Pythodōros*) oli Pontoksen kuningas vuosina 37 eaa. – 8 jaa.

Polemon oli kotoisin Laodikeiasta. Hänen isänsä oli reettori Zenon. Polemon ja hänen isänsä puolustivat Laodikeiaa parthialaisten hyökkäystä vastaan vuonna 40 eaa. Tästä hyvästä Polemon sai Rooman kansalaisuuden ja Marcus Antoniuksen tuen. Antonius teki Polemonista Kilikian ja Lykaonian prefektin vuonna 39 eaa. Antonius luovutti kuitenkin alueet Kleopatralle vuonna 37 eaa. ja teki Polemonista Pontoksen kuninkaan.

Polemon seurasi Antoniuksen mukana tämän sotaretkellä Parthiaa vastaan vuonna 36 eaa. Hän jäi parthialaisten vangiksi, mutta hänet vapautettiin vuonna 35 eaa. Polemon neuvotteli tämän jälkeen Antoniuksen ja Media Atropanen hallitsijan Artavasdeen kanssa. Vuonna 34 eaa. Antonius lisäsi Armenia minorin Polemonin valtakuntaan. 

Aktionin taistelun jälkeen Octavianus riisti Polemonilta Armenia minorin, mutta lisäsi hänen valtakuntaansa Khersonesoksen, jonka valtaamisessa Agrippa auttoi Polemonia. 

Kapinalliset murhasivat Polemonin Khersonesoksella vuonna 8 jaa. Polemonia seurasi Pontoksen hallitsijana hänen vaimonsa Pythodorida.

Lähde
-----

John Hazel: *Who's who in the Greek world*. Routledge, 2000. ISBN 0415124972. 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Dareios** | **Pontoksen kuningas** | Seuraaja:**Pythodorida** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**QF 2 naulan Mk II** oli Vickersin valmistama 40 millimetrin nestejäähdytteinen Vickers-Maxim mekanismilla varustettu ilmatorjuntatykki, jonka piipun pituus oli 39 kaliiperia. Ase oli lähinnä suurennettu versio Vickersin QF 1 naulan Maxim tykistä.

Britannian kuninkaallinen laivasto tilasi vuonna 1915 risteilijöille ja sitä pienemmille aluksille soveltuvan ilmatorjunta-aseen. Alun perin aseessa käytettiin käsisyöttöisiä 35-ammuksen kankaiseen vyöhön ladattuja ammuksia, mikä myöhemmin korvattin metallilinkeistä koostuvilla vöillä. Skaalaus jätti sulkujärjestelmän mekaniikan heikohkoksi ja vikaherkäksi.

Tykkejä valmistettiin noin 7 000 kappaletta ja sitä käytettiin keisarillisen Japanin laivastossa nimellä 40 mm/62 "HI" Shiki*selvennä*. Lisäksi ase oli käytössä Italian kuninkaallisessa laivastossa ja Suomen laivastossa.*lähde?*

Lähteet
-------

* Friedman, Norman: *Naval Weapons of World War One: Guns, Torpedoes, Mines and ASW Weapons of All Nations - An Illustrated Directory*. Barnsley, UK: Seaforth Publishing, 2011. ISBN 978-1-84832-100-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Friedman 2011 s. 119-120