recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lahti-Set**, tai toisessa kirjoitusmuodossa **Lahti ’Set**, oli suomalainen iskelmämusiikkiyhtye, jolta julkaistiin kolme laulua äänitteillä vuosina 1983 ja 1984. Vähäisestä levytysmäärästä huolimatta yhtyeellä oli nimekkäitä lauluntekijöitä ja muusikoita taustavoimissaan: Vexi Salmi, Matti Siitonen, Kai Hyttinen ja Markku Johansson. Lahti-Set esiintyi kerran myös Levyraadissa. Yhtye keikkaili Lahden seudulla alkuvuodesta 1986 Mikko Alatalon ja Pirjo Lehden säestäjänä.

Yhtyeessä soittivat Jarmo Poutiainen (basso), Raimo Hast (kitara), Heikki Sihvonen (rummut) ja Kimmo Parviainen (koskettimet). *lähde?*

Levytykset
----------

* Al Capone / Disco Siperia (single), 1983
* Rannanjärven jälkeläinen (julkaistu *Suomen huiput 5* -kasetilla), 1984

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen äänitearkiston tietokanta: Al Capone es. Lahti-Set[vanhentunut linkki]
2. ↑  Suomen äänitearkiston tietokanta: Rannanjärven jälkeläinen es. Lahti-Set[vanhentunut linkki]
3. ↑  Etelä-Suomen Sanomat 22.1.1986 s.4

Aiheesta muualla
----------------

* Lahti-Set -yhtyeen kappale *Al Capone* The Music Hutch -sivustolla
* Keikkailmoitus Etelä-Suomen Sanomissa vuodelta 1984
**Vuohenoja** on Tampereella Vuohenojan, Hakametsän, Uudenkylän, Ruotulan ja Takahuhdin alueella virtaava puro. Se saa alkunsa Takahuhdista Alasjärvestä ja laskee Vuohenojan kaupunginosassa Iidesjärveen.

Vuohenoja kuuluu Kokemäenjoen vesistöaluueen Pyhäjärven alueen Viinikanojan osavaluma-alueeseen. Vuohenojan kalastoon kuuluu monia lajeja, kuten hauki, ahven, särki, lahna, ruutana, made, säyne ja kiiski. Purossa on myös taimenia. Puroon yritetään kotiuttaa Pirkanmaan maakuntakalaa toutainta.

Puron kulku
-----------

Kaukaisin haara, josta Vuohenojaan virtaa vettä, on Tampereen Atalan kaupunginosassa kulkeva Kivisillanoja. Kivisillanoja laskee Toritunjärveen, jonka korkeus merenpinnasta on 102,3 metriä. Toritunjärvi laskee nimetöntä lyhyttä ojaa pitkin Alasjärveen, jonka korkeus on 102,2 metriä, eli vain 0,1 metriä Toritunjärveä matalammalla. Alasjärveen laskee pohjoisesta myös Alasjärvenoja.
Alasjärven etelääpästä alkaa sen laskuoja, joka tunnetaan aluksi nimellä Pappilanoja. Pappilanoja virtaa Takahuhdin niittyjen poikki ja siihen laskee lännestä Sikosuonoja. 

Ruotulan ja Huikkaan kaupunginosien alueella Pappilanojaan laskee pohjoisesta Ritakadun viertä Ritaoja, joka tuo vedet Tampereen Tenniskeskuksen ja Golfkentän alueelta. Ilmeisesti näillä main Pappilanojan nimi vaihtuu Vuohenojaksi. 

Hakametsän kohdalla Vuohenojaan yhdistyy sen suurin sivu-uoma, Pyhäoja joka tuo vedet Kaukajärvestä. Tämän jälkeen puro alittaa Hervannan valtaväylän ja laskee Iidesjärveen Vuohenojan kaupunginosassa.

Vuohenojan suu Iidesjärveen näyttää vaihtaneen paikkaa vuosien saatossa. Vuoden 1946 peruskartassa Vuohenoja näyttää laskevan pitkulaiseen itään päin työntyvään lahteen. Samaan lahteen laskee myös Aakkulasta tuleva nimetön oja. 
Vuoteen 2017 päivitetyssä Maanmittauslaitoksen kartassa Vuohenoja ei laskekaan enää tuohon itään päin työntyvään lahteen, vaan noin viisisataa metriä pohjoisemmaksi. Itään päin työntyvä lahti on edelleen olemassa, mutta soistunut ja umpeenkasvanut. Aakkulasta tuleva oja laskee edelleen pitkulaiseen lahteen, mutta se on nimetty nyt Mutaojaksi. 

Vuohenojan suu on siis siirtynyt paljon aikojen saatossa. Syytä tähän ei kuitenkaan tiedetä. Vuohenojan suisto Iidesjärveen on vetistä ja rehevää kosteikkoa, joten on mahdollista että uoman muutokset on aiheuttanut ojan umpeen kasvaminen tai soistuminen, jolloin vesi on joutunut etsimään itselleen uuden reitin. Tähän on voinut vaikuttaa myös maan kohoaminen, joka on Iidesjärven alueella voimakasta.

Lähteet
-------

* *lähde tarkemmin?*
* 

### Viitteet

1. ↑  Tampereen kaupunki, Kaupin kampuksen hulevesiselvitys, kesäkuu 2013, s 14.
**Marguerite Renoir** (o.s. **Houllé**; 22. heinäkuuta 1906 – 12. heinäkuuta 1987) oli ranskalainen elokuvaleikkaaja. Hän oli Jean Renoirin avopuoliso vuosina 1930–luvulla.

Marquerite Houllé aloitti uransa Pathén elokuvastudiolla Joinville-le-Pontissa filminvärittäjäharjoittelijana vuonna 1921. Kertomansa mukaan hän teki ensimmäiset elokuvaleikkauksensa samana vuonna. Houllé tapasi Renoirin ensimmäisen kerran vuonna 1927, jolloin Renoirin ensimmäinen vaimo Catherine Hessling näytteli pääosaa Alberto Cavalcantin elokuvassa *La P’tite Lili*, jonka Houllé myös leikkasi. Renoir oli pienessä sivuroolissa samassa elokuvassa. Houllé ja Renoir tekivät ensimmäisen kerran yhteistyötä kaksi vuotta myöhemmin, kun Houllé leikkasi Renoirin seitsemännen elokuvan *Le Bled* (1929). Heistä tuli rakastavaiset vuoteen 1939 saakka. Houllé otti Renoirin nimen, vaikka pari ei mennyt koskaan naimisiin. 

Marguerite Renoir avioitui myöhemmin oopperalaulaja Adolphe Mathieun kanssa, mutta he hakivat eroa vuonna 1948. Eroa odottavan pariskunnan välille syttyi kotiriita, joka äityi väkivaltaiseksi ja Renoir ampui miestään viisi kertaa itsepuolustukseksi. Mathieu oli väkivaltaisen miehen maineessa ja oli yrittänyt kuristaa vaimoaan. Renoir pidätettiin, mutta päästettiin kuukauden kuluttua vankilasta syytteistä vapautettuna. Välikohtaus tavoitti lehtien etusivut, mutta Renoir palasi pian töihin tehden yhteistyötä Jacques Beckerin, Luis Buñuelin ja Jean-Pierre Mockyn kaltaisten elokuvaohjaajien kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maya Sidhu & Aurora Spiers: Marguerite Renoir – Women Film Pioneers Project *wfpp.cdrs.columbia.edu*.  Arkistoitu 24.6.2019. Viitattu 29.5.2019.
2. ↑  Merigeau, Pascal: *Jean Renoir: A Biography*, s. 608. Hachette UK, 2017. ISBN 0762456086.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Britannian ilmavoimain, RAF:n *Tutor T1* -koulukone eli Grob G 115 E.
**Grob G 115** on Saksassa suunniteltu ja valmistettu kaksipaikkainen alkeiskoulukone. Grobin koulutuskoneessa on 180 hevosvoiman *Lycoming*-mäntämoottori voimalaitteena.

Suomen Ilmavoimat hankki lokakuussa 2016 Yhdistyneestä kuningaskunnasta kaikkiaan 28 **Tutor T1** -mallinimellä tunnettuja G 115 -koulutuslentokoneita. Koneet ostettiin käytettynä Britannian kuninkaallisilta ilmavoimilta. Kokonaiskauppa oli arvoltaan arviolta hieman yli 6,5 miljoonaa euroa, minkä lisäksi on laskettava kaluston modernisointi Suomessa.

Koneiden modernisoinnin kokonaiskustannus kasvoi alun perin arvioidusta noin 14,5 miljoonasta eurosta ensin noin 17,5 miljoonaan vuonna 2019 ja sitten 23,5 miljoonaan euroon vuonna 2022. Yhteensä hankinta ja modernisointi maksaa siis noin 30 miljoonaa. Puolustusvoimien logistiikkalaitoksen mukaan hankkeen kokonaiskustannukset ovat hinnan nousun jälkeenkin vain kaksi kolmasosaa uutena ostetun kaluston hinnasta.

Grob-koneilla on valmistajan määrittelemä 24 000 lentotunnin yläraja, mutta Ilmavoimien käyttömäärillä se ei tule täyttymään. Esimerkiksi kullakin Vinka-koneella oli konetyypin poistuessa käytöstä lennetty noin 7 000 lentotuntia 40 vuoden aikana.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* 

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 2
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&&07.07900007,79 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&010.&&&&0010,00 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&02.08200002,82 m
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&&0670.&&&&00670 kg
* **Suurin lentoonlähtöpaino:** &&&&&&&&&&&&0990.&&&&00990 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Textron Lycoming AEIO-360-B1F/B -nelisylinterinen bokserimoottori; &&&&&&&&&&&&0134.&&&&00134 kW (&&&&&&&&&&&&0180.&&&&00180 hv)

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&&0278.&&&&00278 km/h
* **Matkalentonopeus:** &&&&&&&&&&&&0230.&&&&00230 km/h (1 500 metrissä 75 % teholla)
* **Lakikorkeus:** &&&&&&&&&&&06095.&&&&006 095 m
* **Nousuaika:** 7 min 1 500 metriin

**Avioniikka**  

* Digitaalisiin näyttölaitteisiin perustuva avioniikkajärjestelmä suunnistusta ja radioliikennettä varten.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tutor T Mark 1 *raf.mod.uk*. Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö. Viitattu 28.10.2016. (englanniksi)
2. ↑   Viitattu 10.10.2016
3. 1 2  Mikko Pulliainen: Puolustusvoimien uusilla hävittäjälentäjillä on edessään ennennäkemätön muutos, eikä kyse ole F-35-koneesta *Tekniikka&Talous*. Viitattu 30.12.2022.
4. ↑  Ilmavoimien lentokalusto - Ilmavoimat *ilmavoimat.fi*. Viitattu 18.2.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Grob G 115** Wikimedia Commonsissa
Suomen Diakoniaopiston Lahden kampuksen toimipaikka.
**Suomen Diakoniaopiston Lahden kampus** (aiemmin Lahden diakonian instituutti) on osa Suomen Diakoniaopistoa, jolla on toimipisteet Lahden lisäksi Helsingissä, Oulussa ja Ylitorniolla. Suomen Diakoniaopiston Lahden kampuksella voi opiskella lähihoitajaksi, lastenohjaajaksi sekä nuoriso- ja vapaa-ajanohjaajaksi.

Laitoksen historia
------------------

Viipurin Diakonissalaitos perustettiin vuonna 1869. Se on toiminut Lahdessa vuodesta 1940 lähtien nimellä Lahden Diakonialaitos, kun laitos jouduttiin evakuoimaan talvisodan aikana.

Vuonna 2016 päätettiin yhdistää Lahden diakonian instituutti osaksi uutta laajempaa, noin 2 000 opiskelijan Suomen Diakoniaopistoa (SDO), jonka opetustoiminta on alkanut vuoden 2017 alusta. SDO:n ensimmäisenä toimitusjohtajana ja rehtorina toimii Juha-Petri Niiranen.

Lähteet
-------

1. ↑  Dilan esittely, Dila.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Arkistoitu kopioDiakoniaopistojen yhdistyminen lähestyy Helsingin diakoniaopisto, hdo.fi.  Arkistoitu 23.11.2016. Viitattu 22.11.2016.
3. ↑  Arkistoitu kopioJuha-Petri Niiranen Suomen Diakoniaopiston toimitusjohtajaksi ja rehtoriksi Diakonialaitos Lahti, dila.fi.  Arkistoitu 23.11.2016. Viitattu 22.11.2016.
4. ↑  Suomen Diakoniaopisto - SDO Oy Kauppalehti, kauppalehti.fi. Viitattu 22.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Diakoniaopiston kotisivut
**Marthinus Theunis Steyn** (2. lokakuuta 1857 Rietfontein, Oranjen vapaavaltio – 28. marraskuuta 1916 Bloemfontein, Etelä-Afrikan unioni) oli buuripoliitikko, joka toimi Oranjen vapaavaltion viimeisenä presidenttinä vuosina 1896–1902.

Varhainen elämä ja presidenttiys
--------------------------------

Martinus Theunis Steyn syntyi 2. lokakuuta 1857 Winburgin kylässä, Oranjen vapaavaltiossa. Hänen perheensä asui Josephinesdal-farmilla.*lähde?* Steyn opiskeli Deventerissä Hollannissa ja kouluttautui lakimieheksi. Hän työskenteli Oranjessa valtion palveluksessa ja hänet nimitettiin vuonna 1889 korkeimman oikeuden jäseneksi.

Helmikuussa 1896 Steyn valittiin Oranjen presidentiksi. Hän pyrki puolustamaan Oranjen taloudellista ja kulttuurista itsenäisyyttä Brittiläisen imperiumin kupeessa, ja solmi vuonna 1897 liiton naapurivaltio Transvaalin kanssa. Ehkäistäkseen lähestyvän sodan hän järjesti touko–kesäkuussa 1899 tuloksettoman Bloemfonteinin konferenssin Transvaalin presidentin Paul Krugerin ja brittiläisen Kapmaan kuvernöörin Alfred Milnerin välillä. Vasta viime hetkellä Steyn lupasi täyden tuen Transvaalille. Toisen buurisodan puhjettua hän lähetti marraskuussa 1899 Oranjen joukot hyökkäämään Oranjejoen yli Kapmaahan. Brittien miehitettyä Oranjen pääkaupungin Bloemfonteinin maaliskuussa 1900 Steyn siirtyi johtamaan sotaa sissisotana.

Steynin terveys romahti buurisodan aikana ja hän oli sodan lopulla liian heikossa kunnossa osallistuakseen edes Vereenigingin rauhan allekirjoittamiseen toukokuussa 1902. Rauha lakkautti Oranjen vapaavaltion itsenäisyyden ja samalla Steynin presidenttiyden.

Presidenttiyden jälkeen
-----------------------

Steyn ei buurisodan jälkeen toiminut enää missään julkisessa virassa, mutta nauttimansa arvostuksen vuoksi hän vaikutti yleiseen kansalaismielipiteeseen. Hän ryhtyi viimeisinä vuosinaan vastustamaan Etelä-Afrikan unionin pääministeriä Louis Bothaa, joka hänen mielestään oli liian sovitteleva brittiläisen väestön suuntaan.

Steyn kuoli 28. marraskuuta 1916 Bloemfonteinissa. Hänet haudattiin Bloemfonteiniin valmistuneen "kansallisen naismuistomerkin" (Nasionale Vrouemonument) luo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Marthinus Theunis Steyn (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 27.6.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marthinus Theunis Steyn** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Hannu Kesänen** (s. 6. elokuuta 1959) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Kesänen pelasi Tampereen Pyrinnössä kaksi kautta miesten pääsarjassa.

Pelaajaura
----------

Kesäsen kasvattajaseura oli helsinkiläinen Kiri-60. Hän esiintyi ensimmäisen kerran miesten SM-sarjassa Tampereen Pyrinnön edustusjoukkueessa 11. lokakuuta 1987 KTP:ta vastaan tehden viisi pistettä. Vakituisesti peliaikaa kauden aikana saanut Kesänen teki marraskuussa kahdessa ottelussa kauden korkeimman pistemääränsä (10), ja niistä jälkimmäisessä hän otti KTP:tä vastaan myös kahdeksan levypalloa. Kesänen pelasi Pyrinnössä runkosarjassa 17 ottelua 5,1 pisteen ja 2,1 levypallon keskiarvoilla. Pyrintö voitti kauden aikana vain kolme ottelua, oli runkosarjassa toiseksi viimeinen ja karsiutui jatkosarjasta. Joukkue pelasi SM-karsintaotteluita mutta säilytti sarjapaikkansa.

Kaudella 1988–1989 Kesänen pelasi runkosarjassa 14 ottelussa 6,9 pisteen ja 1,8 levypallon keskiarvoilla. Hän teki miesten SM-sarjauran piste-ennätyksensä (14) kauden aikana kahdesti, 30. lokakuuta Uudenkaupungin Urheilijoita ja 6. marraskuuta KTP:tä vastaan. Pyrinnöllä meni edelliskauttakin huonommin, kun se voitti vain yhden ottelun ja putosi alemmalle sarjatasolle. Samalla päättyi Kesäsen pääsarjaura.

Tilastot
--------

### Runkosarja

| Kausi | Joukkue | Sarja | O | 2P % | 3P % | 1P % | HL | PL | LEV | S | M | R | T | PTS | PTS YHT |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987–1988 | Tampereen Pyrintö | SM-sarja | 17 | 53,6 % | 0,0 % | 75,0 % | 0,9 | 1,2 | 2,1 | 0,4 | 1,3 | 0,3 | 0,1 | 5,1 | 86 |
| 1988–1989 | Tampereen Pyrintö | SM-sarja | 14 | 55,0 % | – | 75,0 % | 0,4 | 1,4 | 1,8 | 0,3 | 2,1 | 0,5 | 0,1 | 6,9 | 97 |
| **Yhteensä** | SM-sarja | 31 | 54,4 % | 0,0 % | 75,0 % | 0,7 | 1,3 | 1,9 | 0,4 | 1,6 | 0,4 | 0,1 | 5,9 | 183 |

* *O = ottelut, 2p % = kahden pisteen heittojen onnistumisprosentti, 3p % = kolmen pisteen heittojen onnistumisprosentti, 1p % = vapaaheittojen onnistumisprosentti, HL = hyökkäyslevypallot, PL = puolustuslevypallot, LEV = levypallot yhteensä, S = syötöt, M = menetykset, R = riistot, T = torjunnat, PTS = pistekeskiarvo, PTS YHT = pisteet yhteensä*

Lähteet
-------

* Hannu Kesänen (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Koripalloliitto

### Viitteet

1. 1 2  Hannu Kesänen – Suomen Koripalloliitto
**Valoa kohti** on teosofi Pekka Ervastin ensimmäinen suomenkielinen kirja, joka ilmestyi tekijän kustantamana vuonna 1901 Helsingissä. Ervast aloitti teoksen kirjoittamisen vuonna 1895, ja käsikirjoitus valmistui keväällä 1899. Ervast tarjosi sitä ensin Otavalle, mutta kustantamo ei uskonut kirjan menevän kaupaksi Suomessa. Kuitenkin sitä oli vuoteen 1918 mennessä myyty viitenä painoksena kaikkiaan 17.000 kappaletta. Kirjasta on otettu painoksia vielä tämän jälkeenkin. Vuoden 1988 seitsemännen painoksen alkusanoissa kustantaja (Kristosofinen Kirjallisuusseura ry.) luonnehtii teoksen sisältöä seuraavasti:

> *"Valoa kohti -kirja esittää teosofisen sanoman keskeisimmät opit. Siinä kerrotaan mm. karman eli syysuhteen laista, jälleensyntymisestä, kehityksestä ja Mestareista. Lukija saa kirjasta jokseenkin täydellisen kuvan teosofisesta maailmankatsomuksesta. Kirjan aihepiirin laajuutta kuvaa, että siinä käsitellään myös puhdistuksen ja salaisen tiedon tietä, suuria uskontoja, kristinuskoa, uskontojen perustajia ja ilmennyttä maailmankaikkeutta."*
> 
>

Lähteet
-------

1. ↑  Okko, Pekka: *Luettelo Pekka Ervastin kirjoista*, s. 13–14. Kristosofinen Kirjallisuusseura r.y. 1980.
2. ↑  Kosonen, S.A.: *Pekka Ervastin elämä*, s. 22–23. P. E:n Kannatusliitto, 1953.
3. ↑  Okko, Pekka: *Luettelo Pekka Ervastin kirjoista*, s. 14. Kristosofinen Kirjallisuusseura r.y. 1980.
4. ↑  Ervast, Pekka: *Valoa kohti*, s. 6. Kristosofinen Kirjallisuusseura ry, 1988.
Tierra del Fuegon (Argentiinan Patagonia) alkuasukkaat Maître toi Pariisiin vuonna 1889.
**Etnografiset näyttelyt** olivat näyttelyitä, joita järjestettiin siirtomaakaudella. Näyttelyissä oli näytteillä eri alueiden alkuasukkaita samantapaisesti kuin eläintarhoissa. **Ihmistarhojen** pääkaupunki oli Lontoo. Ranskassa Pariisissa oli siirtomaanäyttely *Exposition coloniale internationale*, jossa oli myös ihmistarhoja. Pariisin siirtomaanäyttely suljettiin vuonna 1931. Etnografisissa näyttelyissä Australian aboriginaaleja ja Afrikan mustia kuvattiin kannibaaleiksi. Tästä on käytetty nimitystä pseudo-etnografinen.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Paul A. Rees, An Introduction to Zoo Biology and Management, Wiley-Blackwell, John Wiley & Sons Ltd. Chichester (West Sussex), 2011, s. 44. ISBN 978-1-4051-9349-8
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Etnografinen näyttely**.
* 
* Dokumenttielokuva *Human Zoos: America's Forgotten History of Scientific Racism* (2018)  (englanniksi)
* Dokumenttielokuva *Savages – The Story of Human Zoos* (2018) (englanniksi)
* Dokumenttielokuva *Zoos humains* (2002) (ranskaksi)
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 42 ohjushävittäjästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Manchester** (viirinumero D95) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuosina 1982-2011 palveluksessa ollut tyypin 42 ohjushävittäjä, joka oli ensimmäinen parannellun kolmannen tilaussarjan alus (Manchester-luokka).

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Tyyppi 42 -hävittäjä*
Alus tilattiin Vickers Shipbuilding and Engineering Limitediltä (VSEL) Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 19. toukokuuta 1978. Se laskettiin vesille 24. marraskuuta 1980 ja otettiin palvelukseen 16. joulukuuta 1982.

Palvelus
--------

Alus suojasi 1988 Persianlahdella *HMS Jupiterin* ja *HMS Londonin* kanssa tankkereita. Alus osallistui 1991 Persianlahden sotaan.

Alus saapui 21. helmikuuta 2011 Portsmouthiin, jossa se poistettiin palveluksesta 24. helmikuuta.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS Manchester (D95)

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Manchester (D95)**.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 511

*Tyypin 42* -ohjushävittäjät

|  |
| --- |
| **1. sarja:** *HMS Sheffield* - *HMS Birmingham* - *HMS Cardiff* - *HMS Coventry* - *HMS Newcastle* - *HMS Glasgow* |
| **2. sarja:** *HMS Exeter* - *HMS Southampton* - *HMS Nottingham* - *HMS Liverpool* |
| **3. sarja:** *HMS Manchester* - *HMS Gloucester* - *HMS Edinburgh* - *HMS York* |
| **Argentiinan laivasto:** *ARA Hércules* - *ARA Santísima Trinidad* |
| Edeltäjä: *Tyypin 82*-ohjushävittäjät – Seuraaja: *Tyypin 45*-ohjushävittäjät |
**Valo** on 1920-luvulla ilmestynyt ensimmäinen suomalainen tiedelehti.

Lehti ilmestyi 1925–1928 joka toinen viikko, yhteensä sata numeroa. Kustantaja oli silloinen merkittävä kustantaja WSOY. Vaikka Valo ilmestyi lehden muodossa, se oli kuitenkin vihkoina ilmestynyt tietoteos. Silloiseen tapaan lehti myi kansia, joihin vuosikerran sai sitoa. Lehti ilmestyi kahtena sarjana, joista A-sarjassa olivat aiheina menestyminen, ihmiselämä, luonto, menneet ajat ja kielet. B-sarjan aiheina olivat liike-elämä, eläinten maailma, sielunelämä, terveys ja sairaus, virkistys ja urheilu.

Lehden perusaineisto tuli tanskalaisesta Frem-lehdestä. Lisäksi oli suomalaisten kirjoittajien artikkeleita. Tanskalaisia artikkeleita suomensi ja kirjoitti osin Haavion ystäväpiiri ja sukulaiset, mutta avustajia oli kymmeniä.

Julkaisua toimittivat WSOY:n tuore kustannustoimittaja Martti Haavio, hänelle Ylioppilaslehden ajoilta tutut AKS:n pääideologi Niilo Kärki ja *Pikku jättiläisen* juuri valmiiksi saanut Yrjö Karilas ja etätoimittajana Kansanvalistusseuran Kalenterin toimittaja Niilo Liakka.

Suomen tiedetoimittajien liitto järjestää juhlia Valon päivänä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Risto Jaakkola, Valon lyhyt historia, Tiedetoimittaja, s. 19, viitattu 4.9.2010

Aiheesta muualla
----------------

* Juho Karjalainen: Tieteen popularisointi vuosina 1925–1928 julkaistussa lehdessä Valo: Tiedettä kaikille pro gradu (pdf)
**Puhun Brunon kanssa** (ital. *Parlo con Bruno*) on Italian diktaattorin Benito Mussolinin vuonna 1941 kirjoittama kirja, jossa hän käsittelee lentäjäpoikansa Bruno Mussolinin samana vuonna tapahtunutta onnettomuuskuolemaa.

Suomeksi teoksen julkaisi Otava vuonna 1943. Sen käänsi italiasta Marjatta Tissari. Kirjan suomenkielisessä laitoksessa on 119 sivua. Se on ainoa suomeksi julkaistu Mussolinin teos.

Tarina
------

Kirja alkaa Bruno Mussolinin kuolemasta 7. elokuuta 1941. Kirja kertoo Bruno Mussolinin elämästä ja sitä kautta Benito Mussolinin perheen elämästä. Bruno syntyi Milanossa 22. huhtikuuta 1918. Italia oli tuolloin I maailmansodassa. Syntymän aikaa Benito Mussolini otti osaa sotaan lehtimiehenä kuvaten, kun jokin tehdas lahjoitti talkootyöllä tehdyn tykin asevoimille.

Vuonna 1929 perhe muutti Roomaan, Benito Mussolinin fasistien saadessa kasvavaa valtaa Italiassa. Bruno kävi lukiota ja kirjoitteli koulun lehteen salanimellä jännitystarinoita. Urheilu ja elokuvien katselu kiinnostivat enemmän kuin lukeminen. Kirja paljastaa Beniton, entisen sosialistin, elämänilon varallisuuden kasvaessa - aamuiset ratsastusretket, pojalle metsästysretkiä Afrikkaan ja laivaristeilyjä (2. luokan hytti, kirja väittää), koko perhe rakastaa teatteria, oopperaa jne. Kirja kertoo fasistien lapsiin suuntautuneesta kasvatuksesta: pienille oli balillat, isommille avantgardistit, ohjatut univormupukuiset lapsiryhmät. 1938 Bruno avioitui Gina Rupertin kanssa ja avioliitosta syntyi 6. maaliskuuta 1940 tytär Marina.

Pääosa kirjasta kertoo Brunon elämästä sotilaslentäjänä. Hän osallistui Etiopian valloitukseen. Myöhemmin hän pyrki ennätyslentoihin Vihreät päästäiset-koneilla (Sorci verdi tarkoittaa italiassa jotain hyvin harvinaista). Ne olivat S.79-koneita, jotka ryhmänä lensivät maailmanennätyksiä Italian sisäisillä lennoilla. Seuraavaksi lennot suuntautuivat Etelä-Amerikkaan - Rio de Janeiroon asti. Tämän jälkeen Bruno sai tehtäväkseen rakentaa Italiasta Etelä-Amerikkaan yltävän lentolinjan. Kap Verde oli välilaskupaikka. Afrikassa Brunolla oli aikaa käydä elefantinmetsästykselläkin. Hän otti osaa Maltan ja Kreikan pommituksiin lentäen CANT Z.1007 bis-pommikoneella.

Bruno Mussolini kuoli 7. elokuuta 1941, kun hänen ohjaamansa Piaggio P-108-koneen nousussa moottori sammui ja kone syöksyi alas.

Lähteet
-------

1. ↑  Puhun Brunon kanssa Fennica, Suomen kansallisbibliografia. Viitattu 3.7.2012. [vanhentunut linkki]
2. ↑  (haku sanoilla "Mussolini, Benito") Fennica, Suomen kansallisbibliografia. Viitattu 8.7.2019. [vanhentunut linkki]
Vuoden 1911 tekniikalla toteutettu Kinemacolor-ruutu
*With Our King and Queen Through India*
**Kinemacolor** on eräs varhainen elokuvissa käytetty menetelmä toistaa värit. 

Kinemacolorin kehittivät yhdysvaltalainen Charles Urban ja brittiläinen George Albert Smith Englannissa 1900-luvun alussa. He jatkoivat Edward R. Turnerin jo vuonna 1899 patentoimaa tekniikkaa tämän kuoltua äkillisesti. Turner kaavaili alun perin värijärjestelmää, joka käyttää kolmea värikomponenttia. Tämä puolestaan perustui James Clerk Maxwellin huomioon, että lähes mikä tahansa väri voidaan toistaa käyttämällä päävärejä. Urban ja Smith kohtasivat kuitenkin suuria vaikeuksia 3-komponenttijärjestelmän toteuttamisessa, joten vuonna 1906 he tyytyivät kahta värikomponenttia käyttävään järjestelmään, ja se sai ensiesityksensä kaksi vuotta myöhemmin. Sitä käytettiin sittemmin lähinnä dokumenteissa.

Kinemacolor-kamera kuljetti filmiä nopeudella 32 kuvaruutua/sekunnissa, toisin kuin silloiset mustavalkokamerat, joiden normaalinopeus oli 16 kuvaruutua/s. Kinemacolorissa nopeus oli kaksinkertainen, koska se tallensi samalle filmille kaksi värikomponenttia peräjälkeen. Filmin edessä oli kiekko, joka suodatti toiseen komponenttiin punaiset ja toiseen vihreät sävyt. Filmi projektoitiin samalla tavalla, jolloin syntyi värikuvan vaikutelma. Kinemacolor ei ollut missään nimessä virheetön. Kahden värikomponentin järjestelmille tyypillisellä tavalla koko värispektri ei ollut tallennettavissa, ja koska yhden kuvan värikomponentteja ei tallennettu samaan aikaan, vaan pienellä viiveellä, liikkuvien kohteiden värit toistuivat huonosti.

Kinemacoloria käytettiin lähinnä Euroopassa. William Friese-Greene haastoi Kinemacolorin tekijät kuitenkin oikeuteen patenttisotkujen takia, minkä seurauksena Kinemacolorin tekniikasta tuli patenttivapaa. Lopullinen isku tekniikalle oli ensimmäinen maailmansota, minkä tappoi hetkellisesti kysynnän värielokuvatekniikalle. Maailmansodan loputtua Technicolorin tekniikka oli Kinemacoloria ylivoimaisempaa.
**Organisaation monimuotoisuudella** tarkoitetaan kaikkia niitä ominaisuuksia ja piirteitä, jotka erottavat ihmiset toisistaan. Erottavia tekijöitä ovat muun muassa ikä, sukupuoli, etninen tausta, uskonto, koulutus, siviilisääty, seksuaalinen suuntaus, asenteet ja arvot, persoonallisuus sekä poliittinen ja taloudellinen asema.

Organisaatiotutkimuksessa monimuotoisuuteen on liitetty sekä myönteisiä että kielteisiä seurauksia. Monimuotoisuuden on todettu lisäävän suvaitsevaisuutta, mikä voi johtaa kustannussäästöihin esimerkiksi työstäpoissaolojen ja työpaikan vaihtohalukkuuden vähenemisen sekä rekrytoinnin helpottumisen johdosta. Samoin monimuotoisuus parantaa organisaation ongelmanratkaisukykyä ja lisää organisaation innovatiivisuutta ja luovuutta, koska heterogeenisillä ja monimuotoisilla työryhmillä on kykyä katsoa ongelmia useista näkökulmista. Monimuotoisuutta on pidetty myös yhtenä tärkeimmistä uuden tiedon luomista mahdollistavista tekijöistä. Monimuotoisuus on voimavara, jonka avulla organisaatio kehittää kulloiseenkin ympäristöönsä sopivia ratkaisuja. Ashbyn (1956) muotoileman riittävän monimuotoisuuden (the law of requisite variety) lain mukaan organisaation sisäisen monimuotoisuuden tulee vastata ympäristön monimuotoisuutta.

Monimuotoisuuden ongelmat liittyvät puolestaan useimmiten kommunikointiongelmista johtuviin väärinkäsityksiin. Monimuotoisuus voidaan kokea myös olemassa olevan organisaatiokulttuurin uhkaksi. Lisäksi monimuotoisuus jää usein retoriikan tasolle, jolloin tavoitteet ja käytännöt jäävät irrallisiksi.

Katso myös
----------

* Kompleksisuusteoria

Lähteet
-------

* Ashby, W. Ross: *An introduction to cybernetics*. London: Chapman & Hall, 1956. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Cox, T. H. & Blake, S. 1991. "Managing Cultural Diversity: Implications for Organizational Competitiveness." *Academy of Management Executive*, Vol. 5, No. 3, ss. 45-56.
* Heikkinen, M. 2005. "Monimuotoisuus organisaatioissa – monimuotoisuustutkimuksen pääpiirteitä ja kehityslinjoja." *Hallinnon Tutkimus*, Vol. 24, No. 1, ss. 3-13.
* Morgan, G. 1997. *Images of Organization.* Thousand Oaks, CA: Sage.
* Robinson, G. & Dechant, K. 1997. "Building a Business Case for Diversity." *Academy of Management Executive*, Vol. 11, No. 3, ss. 21-31.
* Sippola, A. 2007. *Essays on Human Resource Management – Perspectives on Diversity Management.* Acta Wasaensia No. 180. Business Administration 75. Management and Organization. Universitas Wasaensis.
**Torpedovene S4** oli Suomen merivoimien torpedovene vuosina 1918-1920. Se oli alun perin Venäjän keisarikunnan laivaston miinanraivaaja.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Sokol-luokka*
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi Sokol-luokan torpedovene *Rezvyj'n* (Rivakka) Nevskin telakalta Pietarista, missä köli laskettiin 1898. Alus laskettiin vesille 1899 ja valmistui 1901.

Palvelus
--------

Alus liitettiin Venäjän Itämeren laivastoon. Alus muutettiin ensimmäisen maailmansodan alkaessa nopeaksi miinanraivaajaksi, jonka jälkeen se liitettiin 2. miinanraivaajalaivueeseen Helsingissä. Alus oli nimetty uudelleen *Voroniksi* (Korppi).

Venäläisten poistuessa 1918 Suomesta jäi heiltä Helsingin satamaan runsaasti torpedoveneitä, joista Suomen laivastolle kunnostettiin kuusi parhaassa kunnossa ollutta. Alus osallistui koulutusaluksena Suomen merivoimien toimintaan. *Torpedovene S4* luovutettiin 15. maaliskuuta 1918 kansanvaltuuskunnalle, joka menetti sen Svinhufvudin senaatille 13. huhtikuuta 1918.

Tarton rauhansopimuksen 1920 mukaan Suomi joutui palauttamaan kolme S-venettä Venäjälle. *S4* oli yksi palautettavista veneistä. Venäjällä aluksesta tehtiin todennäköisesti proomu ja romutettiin 1925.

*S4:n* sisaralukset Suomen merivoimissa olivat torpedoveneet *S1*, *S2*, *S3*, *S5* ja *S6*.

Lähteet
-------

* Auvinen, Visa (toim.): *Leijonalippu merellä*. Pori: EITA Oy, 1983. ISBN 951-95781-1-0.
* *Suomen laivasto 1918-1969*. Helsinki: Meriupseeriyhdistys, 1968.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906-1921*. Lontoo: Conway, 2006. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860-1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 206
**Olavi Erik Tuomas Aarnio** (21. joulukuuta 1918 Heinola – 9. kesäkuuta 1988) oli suomalainen ammattiyhdistysmies ja sosiaalineuvos. Hän toimi Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliiton puheenjohtajana ja SAJ:n varapuheenjohtajana.

Aarnion vanhemmat olivat hopeaseppä Atte Jalo Aarnio ja Hilda Elisabet Nymalm. Ammattiuransa Aarnio aloitti metallityöläisenä ja hän liittyi Jalometallityöntekijäin Liiton jäseneksi vuonna 1936. Hän oli Suomen Autoalantyöntekijäin Liiton (SAL) matkatoimitsijana vuosina 1952–1955 ja sihteerinä 1955–1960. Kun SAL:n puheenjohtaja Siivo Koutio kuoli vuonna 1960, Aarniosta tuli hänen seuraajansa. Kun Suomen Satamamiehet liittyi samana vuonna SAL:iin niin järjestö muutti nimensä Suomen Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitoksi (SAKT). Aarnio oli myös perustamassa Suomen Ammattijärjestöä (SAJ) syksyllä 1960 ja hänet valittiin sen varapuheenjohtajaksi.

Aarnio tunnettiin vakaumuksellisena antikommunistina ja kovana ammattiyhdistysjohtajana. Hän saavutti lakkoilijan maineen johtuen Nesteen öljynjalostamojen lakosta touko–kesäkuussa 1967, Pohjolan Liikenteen lakosta helmikuussa 1968 sekä satamalakosta helmi–maaliskuussa 1968. Vuonna 1968 Aarnio oli mukana ammattiyhdistysliikkeen eheytysneuvotteluissa. Aarnion SAKT ja SAJ hylkäsivät vuoden 1968 laajan eheytysmallin, koska liittotason eheytysmalli olisi vienyt sen piiristä useita työntekijäryhmiä. SAKT erosi SAJ:stä kesäkuussa 1969 ja se osallistui SAK:n edustajakokoukseen 17. kesäkuuta. Aarnio valittiin eheytyneen Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön hallitukseen. Seuraavana vuonna Satamatyöntekijäin Liiton ja Auto- ja Kuljetustyöväen Liiton ammattiosastot ja työntekijät liittyivät SAKT:hon, joka muutti nimekseen Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT). Aarnio oli mukana näissä neuvotteluissa.

Aarniosta tuli 1. huhtikuuta 1970 uuden Työturvallisuuskeskuksen apulaisjohtaja. Sosiaalineuvoksen arvonimen Aarnio sai vuonna 1983. Samana vuonna hän jäi eläkkeelle. Vuonna 1986 hän sai SAK:n kultaisen ansiomerkin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tapio Bergholm: / Aarnio, Olavi (1918 - 1988) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  20.4.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 28.12.2015.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Valdo Filho** (s. 12. tammikuuta 1964 Siderópolis) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Valdo debytoi Brasilian maajoukkueessa 1987. Hän kuului Brasilian joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1986 ja 1990. Hän on pelannut 45 maaottelua ja tehnyt niissä 4 maalia.

Lähteet
-------

1. ↑  National Football Teams

Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Carlos |
2 Edson |
3 Oscar |
4 Edinho |
5 Falcão |
6 Júnior |
7 Müller |
8 Casagrande |
9 Careca |
10 Zico |
11 Edivaldo |
12 Paulo Vitor |
13 Josimar |
14 Júlio César |
15 Alemão |
16 Mauro Galvão |
17 Branco |
18 Sócrates |
19 Elzo |
20 Silas |
21 Valdo |
22 Leão
Valmentaja: Telê Santana

Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Taffarel |
2 Jorginho |
3 Ricardo Gomes |
4 Dunga |
5 Alemão |
6 Branco |
7 Bismarck |
8 Valdo |
9 Careca |
10 Silas |
11 Romário |
12 Acácio |
13 Mozer |
14 Aldair |
15 Müller |
16 Bebeto |
17 Renato |
18 Mazinho |
19 Ricardo Rocha |
20 Tita |
21 Mauro Galvão |
22 Zé Carlos |
Valmentaja Lazaroni
**Nahkalilja** on partiolaisten suoritusmerkki.

Nahkalilja on noin tuuman korkuinen, 1 mm vahvuisesta nahasta valmistettu partiolilja, joka on tarkoitettu kiinnitettäväksi partio- tai eräpojan vyöhön. Liljoja on kolmea astetta: Punainen, Vihreä ja Harmaa. Seuraavan asteen suorittamiseen on edellytyksenä on, että edellinen aste on suoritettu. 

Nämä merkit ovat vaellusmerkkejä: kutakin varten piti tehdä määrätyn pituinen vaellus 1-3 toverin seurassa, kantaa mukana n. 8 kiloa painavat päiväretkivarusteet sisältävä reppu ja antaa kirjallinen selostus retkestä.

Vihreässä Nahkaliljassa matka on 40 kilometriä, Punaisessa 50 ja Harmaassa 60 kilometriä. Edellisten lisäksi käytössä on epävirallinen Musta Nahkalilja jossa matkana on 100 kilometriä. Nämä voi suorittaa myös laajemman yleisen patikkatapahtuman yhteydessä. Hiihtäen matkat ovat puolitoistakertaisia, ja aikaraja on kaikissa tapauksissa yksi vuorokausi.

Nykyään Nahkaliljat ovat osa laajempaa suorituslilja-järjestelmää.

Lähteet
-------

* Suomen Partiopoikajärjestön ohjekirja, luku *Merkkivaatimukset*
* Nahkalilja, Scoutwiki
**Nahkakeltasiipi** (*Eilema depressum*) on yleinen, siilikkäisiin kuuluva yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Nahkakeltasiipi on sukupuolidimorfinen laji, eli koiraat ja naaraat ovat erinäköisiä. Koiraan etusiivet ja ruumis ovat likaisenkeltaiset ja siiven etureunassa on kirkkaamman keltaista väriä. Siiven kärki on jokseenkin suora. Naaraan etusiivet ovat harmaanruskeat ja siiven etureunan keltainen viiru ulottuu lähes tasapaksuna siiven kärkeen asti. Siiven kärki on muodostaa terävän kulman. Takasiivet ovat molemmilla sukupuolilla harmaat. Molemmissa siipipareissa siiven ulkosyrjän ripset ovat keltaiset. Koiraalta tunnetaan värimuoto, jonka etusiivet ovat tummemman harmaat kuin naaraalla, mutta siiven etureunassa on keltaista väriä vain tyviosassa. Siipiväli 25–34 mm.

Naaraan voi sekoittaa harmokeltasiipeen (*Eilema lurideolum*) tai lyijykeltasiipeen (*Eilema complaneum*), mutta eroaa näistä harmaiden takasiipiensä vuoksi.

Toukka on tummanharmaa ja sen selkäpuolella on harmaanvalkoinen, mustatäpläinen, leveä selkäjuova. Täysikasvuinen toukka on 22–25 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Nahkakeltasiipeä tavataan koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Suomessa levinneisyys ulottuu Keski-Suomen pohjoisosiin. Lentoaika on yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä elokuun lopulle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Nahkakeltasiipi viihtyy sekä metsissä että avoimemmilla paikoilla, mutta erityisesti se suosii vanhoja havumetsiä, usein kuusikoita. Esiintymisalueellaan se on yleinen mutta paikoittainen. Perhoset lentävät illalla, pimeän tulosta keskiyöhön ja molemmat sukupuolet tulevat valolle.

Toukat elävät piilottelevaa elämää, ja niitä tavataan harvoin luonnossa. Toukka elää syöden havupuiden rungoilla kasvavia jäkäliä, avoimilla paikoilla se syö myös maajäkäliä. Toukka talvehtii ja koteloituu alkukesästä ruskean kotelokopan sisään kaarnanrakoon tai jäkälien sekaan.

Ravintokasvi
------------

Muiden keltasiipien tapaan toukka elää syöden jäkäliä.

Lähteet
-------

1. ↑  Svenska fjärilar (ruotsiksi)
2. ↑  UK Moths (englanniksi)
3. ↑  kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Norges sommerfugler (norjaksi)
5. ↑  Perhoswiki[vanhentunut linkki]
6. 1 2 3  Nationalnyckeln till Sverges flora och fauna. Fjärilar: Ädelspinnare–tofsspinnare Lepidoptera: Lasiocampidae–Lymantriidae. ISBN 978-91-88506-58-0 s. 348–350

Aiheesta muualla
----------------

* Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q218268
* BOLD: 183486
* EUNIS: 309253
* Fauna Europaea: 446913
* Fauna Europaea (new): a5c6a135-991d-46de-839a-d1c563e1ce60
* GBIF: 5116850
* iNaturalist: 125266
* IRMNG: 10868322
* LepIndex: 37389
* LoB: 6137
* NBN: NBNSYS0100002922

 |

 |
**Sutlepa meri** (myös *Sutlepa laht, Saaremõisa järv*; ruots. *Sutlepsjön*) on Virossa Läänemaalla Lääne-Nigulan kunnassa sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 203 hehtaaria, ja se on 2,7 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä. Saaria on kolme ja niiden yhteispinta-ala on 3,1 ha. Järveen laskee muutama oja, joista huomattavimpia ovat Võimerin laskuoja, Kulani kraavi ja oja Nooarootsin kirkon suunnalta. Järven laskuojaa ei ole nimetty. Järven valuma-alueen laajuus on 18,8 neliökilometriä.

Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,2 metriä ja suurin syvyys 1,5 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0024 kuutiokilometriä eli 2,4 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 11,8 kilometriä. Rannat ovat pääasiassa merenrantakosteikkoa tai -heinikkoa ja paikoin suota. Asutusta ei liielmälti ole. Järvi kuuluu suojelualueeseen.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 8) mukaan rannikkojärvi, joka on vielä yhteydessä mereen (vir. *rannikujärv (mereveega ajutiselt ühenduses olev veekogu)*).

Järvi luokitellaan limnologisesti halotrofiseksi järveksi, jos sen suolapitoisuus on kohonnutta (vir. *halotroofne tai soolatoiteline*, HA). Tällaisia järviä ovat Virossa ne, joilla on matala yhteys mereen.

Järvelle tehtiin vasta 2007 ensimmäinen eliöstön tilaa kartoittava tutkimus osana laajempaa 20 Viron rannikkojärven kartoitusta.

Lähteet
-------

1. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5  Keskkonnaregister: Sutlepa meri (vee2039710) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 3.3.2017. (viroksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 3.3.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Sutlepa meri, Eesti Looduse Infosüsteemis (EELIS), viitattu , (viroksi)
5. ↑  Laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä. Tämä ei ole viranomaisten määrittämä arvo!
6. ↑  Timma, Tarmo & Kumaria, Margit & Kübara, Kaidi & Soharb, Kadri & Traunspurger, Walter: Meiobenthos of some Estonian coastal lakes (PDF) *Proc. Estonian Acad. Sci. Biol. Ecol.*.  2007. Tartto, Viro. Viitattu 28.3.2017. (englanniksi)
**Viipurin suoviljelysyhtiö** (**Kärr-Odlings-Bolaget i Wiborg**) oli Viipurin pitäjässä toiminut osakeyhtiö.

Yhtiön perustaminen juonsi juurensa Itä-Suomen nälänhätään vuonna 1835. Yhtiön tarkoitus oli antaa nälänhädän johdosta kiertolaisiksi joutuneille mahdollisuus työpalvelukseen, vähentää hallatuhoja ja näyttää paikalliselle rahvaalle esimerkkiä.

Yhtiö viljeli viljaa usealla suolla. Viljelyä varten soita ojitettiin, kuokittiin ja kulotettiin. Yhtiö toimi ainakin Kilposuolla, Nikusensuolla, Lautalansuolla, Pekkasensuolla, Kiilasaunasuolla ja Kurimuksensuolla.

Yhtiön osakepääomaksi tuli aluksi 6 900 pankkoruplaa. Osakepääomaa kuitenkin nostettiin myöhemmin. Vuonna 1844, kun yhtiö luultavasti purettiin, ilmoitettiin, että yhtiöön sijoitetuista 43 000 pankkoruplasta 30 000 oli menetetty.

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen ensimmäisistä osakeyhtiöistä

Lähteet
-------

1. 1 2  Schybergson, Per: *Aktiebolagsformens genombrott i Finland*, s. 133. Helsingfors: Finska vetenskaps-societeten, 1964.
2. ↑  1837-05-06 Finlands Allmänna Tidning no 103, s. 6 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 20.12.2017.
3. ↑  1839-05-03 Finlands Allmänna Tidning no 102, s. 2 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 20.12.2017.
**Viirikoruahven** (*Pseudanthias squamipinnis*) on koralliriuttojen parvikala, jota pidetään myös riutta-akvaarioissa.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Koiras
Viirikoruahven kasvaa enimmillään 15 cm pitkäksi. Sukupuolten väritys poikkeaa toisistaan suuresti. Naaras on yleisväriltään keltainen tai oranssi, ja sen suomujen reunoissa on häivähdys purppuraa. Koiras on violetti tai purppuranpunainen, ja sen suomujen keskellä on pieni keltainen piste. Koiraan selkäevän kolmas ruoto edestä laskien kasvaa pitkäksi lipputangoksi ("viiri"). Kummankin sukupuolen silmän alla kulkee oranssivalkoinen viiru.

Alkuperä
--------

Viirikoruahvenia tavataan Indopasifisella merialueella Punaiseltamereltä ja Afrikan eteläkärjestä Australiaan ja Japaniin asti. Ne elävät riuttojen ulkorinteillä ja kirkasvetisissä laguuneissa.

Käyttäytyminen
--------------

Viirikoruahvenet muodostavat suuria parvia. Koiraat perustavat reviirin ja puolustavat sitä ja haaremiaan. Kala voi muuttaa sukupuoltansa niin, että jos reviiriä hallitseva koiras kuolee, voimakkaimmasta naarasyksilöstä tulee uusi koiras.

Vesiolot ja ravinto
-------------------

Viirikoruahven syö lähinnä eläinplanktonia. Luonnossa se pyydystää jatkuvasti vapaassa vedessä uiskentelevia planktoneliöitä. Akvaariossa sitä kannattaa ruokkia aluksi useita kertoja päivässä. Koska kala syö lähes jatkuvasti ja kuluttaa energiaa uidessaan paljon, suuri parvi voi pilaata ulosteillaan akvaarioveden laatua, joten tehokas puhdistus on tarpeen.

Lähteet
-------

1. ↑  Williams, J.T. Lawrence, A. & Myers, R.: *Pseudanthias squamipinnis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2016.3*.  2016. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 9.1.2017. (englanniksi)
2. ↑  Australian Museum Fish Site
3. 1 2  *Pseudanthias squamipinnis* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
4. 1 2  Martis, P. Fish Profile: Lyretail Anthias, Pseudanthias squamipinnis Reefkeeping 07/2008


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1051716
* Wikispecies: Pseudanthias squamipinnis
* ADW: Pseudanthias\_squamipinnis
* AFD: Pseudanthias\_squamipinnis
* BioLib: 168716
* BOLD: 55689
* CoL: 4NKPQ
* FishBase: 6568
* GBIF: 2387652
* iNaturalist: 127530
* IRMNG: 10999878
* ITIS: 643378
* IUCN: 69591800
* NCBI: 270578
* WoRMS: 218278

 |

 |
**Ouro Preto** (’musta kulta’) on kaupunki Brasilian Minas Geraisin osavaltiossa. Kaupungissa on arviolta 74 356 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on noin 1 245,9 neliökilometriä. Ouro Preto on entinen siirtomaa-ajan kaivoskaupunki, joka on valittu UNESCOn maailmanperintökohteeksi barokkiarkkitehtuurinsa ansiosta.

Historia
--------

1600-luvun lopussa perustettu Ouro Preto oli Brasilian kultaryntäyksen keskipisteitä 1700-luvulla.

Ouro Preto on säilyttänyt hyvin siirtomaa-aikaisen asunsa. Kaupungista löytyy vain vähän merkkejä nykyaikaisesta kaupunkiasutuksesta. Kullalla koristellut kirkot ja brasilialaisen arkkitehdin ja kuvanveistäjän Aleijadinhon työt tekivät kaupungista kuuluisan matkailukohteen. Ouro Preton taide olikin siirtomaa-ajalla kehittynyt ja siellä vaikuttivat Aleijadinhon lisäksi muiden muassa taidemaalari Mestre Athayde, Lobo de Mesquitan säveltäjäperhe ja runoilija Thomas Gonzaga.

Vuonna 1789 Ouro Pretosta käynnistyi niin sanottu Inconfidência Mineira -liike, jonka tarkoituksena oli muodostaa Brasilian tasavalta ja irtautua emämaasta Portugalista. Vuonna 1876 kaupunkiin perustettiin Escola de Minas (kaivostekniikkakoulu), joka asetti pohjan monille kaivosalan keksinnöille maassa. Ouro Preto oli osavaltionsa pääkaupunki vuodesta 1822 vuoteen 1897, jolloin pääkaupunki siirtyi Belo Horizonteen.

* Carmon kirkkoCarmon kirkko
* Ouro Preton kaupunkiaOuro Preton kaupunkia

Lähteet
-------

1. ↑  Brazil: Minas Gerais Citypopulation.de. Viitattu 12.10.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ouro Preto** Wikimedia Commonsissa

* Ouro Preto, a city conceived by artists and built by slaves CityMayors (englanniksi)
* Ouro Preto Cidades Históricas Brasileiras (portugaliksi)
* Ouro Preton virallinen turismisivu (portugaliksi)
* Ouro Preto UNESCON sivuilla (englanniksi)
**Ouriquen taistelu** oli myöhemmän Portugalin kuningas Alfonson johdolla muslimeja vastaan käyty taistelu Iberian niemimaalla perinteen mukaan 25. heinäkuuta 1139. Taistelusta tiedetään sinänsä hyvin vähän mitään varmaa, mutta Alfonso otti sen jälkeen arvonimen *rex* eli kuningas. Alfonsoa pidetään näin Portugalin kuningaskunnan perustajana.

Tausta
------

Portugalin myöhempi hallitsija Alfonso oli alun perin vain yksi Leónin kuningaskunnan alaisista hallitsijoista. Hänen maihinsa kuuluivat alueet Minhojoelta al-Andalusin rajalle saakka. Vuonna 1131 hän oli siirtänyt hovinsa Guimarãesista Coimbraan, jossa hän alkoi keskittyä valtaamaan muslimien hallitsemia alueita etelässä.

Taistelu
--------

Taistelu teoksessa 1530-luvulta.
Vuonna 1139 käydyn Ouriquen taistelun yksityiskohdista tiedetään hyvin vähän mitään varmaa. Esimerkiksi taistelupaikasta on esitetty useita eri näkemyksiä. Joitakin ehdotettuja paikkoja ovat esimerkiksi nykyiset Extremaduran tai Baixo Alentejon alueet. Joskus on esitetty myös jopa alueita Kastilian puolella. Luonteeltaan taistelu on saattanut olla *razia* eli ryöstö- tai hävitysretki vihollisen maille, tai se on saattanut olla osa määrätietoisempaa yritystä vallata alueita.

Kansanperinteen mukaan taistelu käytiin 25. heinäkuuta eli reconquistan pyhimys Santiago Matamoroksen muistopäivänä. Perinteisen näkemyksen mukaan Portugalin kuningas vei voiton taistelussa Jeesuksen ilmestyttyä hänelle.

Seuraukset
----------

Ouriquen taistelusta tuli Alfonson voitoista tunnetuin, ja se sai nopeasti suuren symboliarvon. Alfonso alkoi taistelun suorana seurauksena käyttää arvonimeä *rex* eli kuningas aikaisempien arvonimien *infante* tai *principe* sijaan, vaikka häntä ei koskaan varsinaisesti kruunattukaan. Häntä pidetään silti yleisesti Portugalin kuningaskunnan perustajana.

Alexandre Herculanon esitys taistelusta pelkkänä pienenä yhteenottona ilman Jeesuksen väliintuloa teoksessa *História de Portugal* (1846) aiheutti aikanaan huomattavan sanasodan Portugalissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  A. R. Disney: *A History of Portugal and the Portuguese Empire – From Beginnings to 1807 Volume 1: Portugal*, s. 74–77. Cambridge University Press, 2009. ISBN 978-0-511-65027-7. (englanniksi)
2. 1 2  Alexandre Herculano Encyclopaedia Britannica. Viitattu 16.11.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ouriquen taistelu** Wikimedia Commonsissa