recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Leo Strauss** (20. syyskuuta 1899 – 18. lokakuuta 1973) oli amerikansaksalainen filosofi ja poliittinen ajattelija. Hän oli juutalaisesta perheesta ja hän syntyi Kirchhainissa, Saksan keisarikunnassa. Strauss muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1937 ja toimi monissa yliopistoissa opettajana ennen kuolemaansa vuonna 1973.

Straussin ajattelun keskeinen vaikuttaja oli Platon, jonka tavoin Strauss katsoi, että jotkut on tarkoitettu johtoasemaan, toiset johdettaviksi. Platonista Strauss kuitenkin erosi siinä, että hänen mielestään johtajiksi kaikkein sopivimpia ovat sellaiset henkilöt, jotka mieltävät ainoaksi luonnolliseksi oikeudeksi vahvemman oikeuden itseään heikompien hallintaan eivätkä pidä moraalisuutta todellisuudessa olemassa olevana asiana. Platon sen sijaan vaati johtajilta vallan houkutusten karttamisen kannalta riittävän korkeaa moraalia.

Straussin mielestä uskonto on yhteiskuntaa koossa pitävä voima. Hän piti maallistunutta yhteiskuntaa erityisen huonona, koska siihen liittyvät yksilökeskeisyys, liberalismi ja relativismi saattavat kannustaa toisinajatteluun, joka puolestaan straussilaisen ajattelun mukaan vaikuttaa voimakkaan kielteisesti yhteiskunnan kykyyn muualta tulevien uhkien ehkäisemisessä.

Straussin opin mukaan poliittisella järjestelmällä täytyy olla ulkopuolinen uhka, jotta se voi pysyä vakaana ja yhtenäisenä. Jos uhkaa ei löydy, se pitää keksiä. 

*New York Timesissa* ja *The New Yorkerissa* ilmestyi toukokuussa 2003 artikkeleita, joiden mukaan monet George W. Bushin hallinnon tärkeimmät henkilöt ovat Leo Straussin ajattelun kannattajia. Kirjoitusten mukaan apulaispuolustusministeri Paul Wolfowitz on heistä merkittävin.

Kirjallisuutta
--------------

* *Kulttuurivihkot* 2–3/2003
* Drury, Shadia: *Leo Strauss and the American Right* (1999)

Aiheesta muualla
----------------

* Batnitzky, Leora: Leo Strauss *The Stanford Encyclopedia of Philosophy*. The Metaphysics Research Lab. Stanford University.  (englanniksi)
* Koikkalainen, Petri: Leo Strauss ja Amerikka filosofisena kansakuntana.*niin & näin* 2/1999, 48–51.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee professoria. Uimahyppääjä Leo Sunista on eri artikkeli.*
**Leo Suni** (ven. Лев Вальтерович Суни, *Lev Valterovitš Suni*; 29. lokakuuta 1932 Tärölä – 3. maaliskuuta 2022 Petroskoi) oli venäläinen historiantutkija ja Petroskoin yliopiston professori.

Suni valmistui vuonna 1956 Petroskoin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta. Hän työskenteli historian opettajana ja harjoitti jatko-opintoja Tarton yliopistossa. Vuosina 1963–1972 Suni työskenteli Petroskoin yliopiston yleisen historian laitoksen opettajana ja vuosina 1972–1981 Neuvostoliiton tiedeakatemian Karjalan filiaalin kielen, kirjallisuuden ja historian instituutin vanhempana tutkijana. Vuonna 1981 hän siirtyi takaisin yliopistoon, jossa hän toimi yleisen historian laitoksen johtajana, historian tiedekunnan dekaanina sekä Skandinavian ja Suomen tutkimuslaitoksen johtajana. Suni väitteli tohtoriksi vuonna 1982 ja sai professorin viran vuonna 1983. Hänen tutkimuksensa käsittelevät suomalais-venäläisiä kauppasuhteita, 1800-luvun Suomen yhteiskunnallis-poliittista kehitystä ja inkerinsuomalaisten historiaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita: Leo Suni (muistokirjoitus). *Karjalainen* 13.3.2022, s. B17
2. ↑  *Karelija: entsiklopedija, tom 3*, s. 150–151. Petrozavodsk: Petropress, 2011. ISBN 978-5-8430-0127-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Leo Sunin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ensimmäinen makkabilaiskirja** (myös *Ensimmäinen makkabealaiskirja*, m.kreik. Μακκαβαίων Αʹ, *Makkabaiōn I*) on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa. Se ei kuulu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin eikä varsinaiseen protestanttisten Raamattujen kaanoniin.

Kirja on kirjoitettu hasmonealaisdynastian aikana 104–63 eaa. ja säilynyt vain kreikankielisenä. Vaikka yhtään alkuperäistekstin jäljennöstä ei ole säilynyt, niin Septuagintassa mukana olevan tekstin sanonnoista on voitu päätellä, että alkuperäinen teos oli kirjoitettu hepreaksi. Kirja on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa. Protestanttiset kirkot ja juutalaiset pitävät sitä historiallisesti luotettavana ja hyödyllisenä, mutta eivät osana varsinaisia pyhiä kirjoituksia.

Sisältö
-------

Kirjan tapahtumat sijoittuvat Seleukidien hallitsemaan Juudeaan, Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen. Siinä kerrotaan kuinka Antiokhos IV Epifanes yritti tukahduttaa juutalaisen uskonnonharjoituksen, minkä seurauksena ylipappi Mattatias aloitti Makkabilaiskapinan. Kirjassa Mattatiaksen pojat Juudas Makkabi, Simon Makkabi ja tämän poika Johannes Hyrkanos ovat tärkeitä henkilöitä.

Antiokos kieltää ympärileikkauksen ja juutalaisten pyhien tekstien omistamisen kuolemanrangaistuksen uhalla. Myös sapatti ja uhraaminen temppelissä ovat kiellettyjä. Vuonna 165 eaa. temppeli valloitetaan ja vihitään uudelleen käyttöön, jonka kunniaksi Juudas aloittaa Hanukka-juhlan viettämisen. Hän pyrkii myös liittoutumaan Rooman tasavallan kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Vanhan testamentin apokryfikirjat*, s. 91. Kirjapaja, 2010. ISBN 978-951-607-780-5.

Kirjallisuutta
--------------

* "Ensimmäinen makkabilaiskirja", *Vanhan testamentin apokryfikirjat*. Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009). Helsinki: Kirjapaja, 2010. ISBN 978-951-607-780-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ensimmäinen makkabilaiskirja** Wikimedia Commonsissa
**Jorge Semprún** (10. joulukuuta 1923 Madrid, Espanja – 7. kesäkuuta 2011 Pariisi, Ranska) oli espanjalainen kirjailija. Semprún asui suurimman osan elämästään Ranskassa ja kirjoitti ranskaksi.

Elämä ja ura
------------

Sisällissodan puhjettua Espanjassa Semprúnin tasavaltalainen perhe siirtyi maanpakoon Ranskaan. Semprún liittyi kommunistiseen puolueeseen. Toimittuaan vastarintaliikkeessä Saksan miehittämässä Ranskassa hän joutui 1944 Buchenwaldin keskitysleirille. Myöhemmin hän alkoi valehenkilöllisuuden turvin johtaa Francon hallintoa vastaan toimivaa maanalaista liikettä. Hän käytti nimeä Federico Sánchez ja esiintyi porvarishenkilönä. Tälle hahmolle hän omisti teoksiaan.

Semprún palasi Espanjaan Francon kauden päätyttyä ja Espanjan siirryttyä demokratiaan. Hän toimi Espanjan kulttuuriministerinä vuosina 1988–1991. Kokemus kuitenkin sai hänet palaamaan Pariisiin kirjoittamaan. Ranska ei koskaan hyväksynyt täysin "espanjalaiskommunistia", eikä häntä esimerkiksi hyväksytty Ranskan akatemiaan.

Kirjoittamisen hän aloitti vuonna 1964 ja kirjoitti toistakymmentä teosta. Hän halusi toimia eurooppalaisena muistina ja moraalisena äänenä. Hänen tuotantoaan sävytti eloonjäämisen tragedia, mutta vasta 1994 ilmestyneessä teoksessaan *Kirjoittaminen tai elämä* hän kykeni käsittelemään keskitysleirin kauhuja perin pohjin.

Hänet on palkittu urallaan useaan otteeseen. Jorge Semprún kuoli 87-vuotiaana Pariisissa 7. kesäkuuta 2011.

Suomennetut teokset
-------------------

* *Suuri matka* (alkuteos *Le grand voyage*) suom. Ulla-Kaarina Jokinen, Otava, 1964
* *Kirjoittaminen tai elämä* (alkuteos *L'écriture ou la vie') suom. Irma Koistinen, Like Kustannus, 2000 ISBN 951-578-667-3*
* *Hyvästi kesiemme aurinko...* (alkuteos *Adieu, vive clarté...*) suom. Irma Koistinen, Like Kustannus, 2003 ISBN 952-471-174-5
* *Tarvittava ruumis (Arkistoitu – Internet Archive)* (alkuteos *Le mort qu'il faut*) suom. Helka Vala & Irma Koistinen, Like Kustannus, 2005 ISBN 952-471-592-9

Lähteet
-------

1. 1 2  France24.com. (englanniksi)
2. 1 2 3  Kippo, Johanna: Tuhoamisleirin ääni. Kuolleet, *Helsingin Sanomat* 12.6.2011, s. C 7. Artikkelin verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**"Ensimmäinen" peloponnesolaissota** on nimitys Ateenan ja Spartan väliselle sodalle, joka käytiin vuosina 460–445 eaa. Se edelsi varsinaista peloponnesolaissotaa, joka käytiin vuosina 431–404 eaa.

Vuonna 464 eaa. Spartaan iski maanjäristys, jossa kuoli tuhansia spartalaisia. Messenian helootit näkivät tämän sopivaksi tilaisuudeksi kapinoida Spartaa vastaan ja aloittivat kapinan joka tunnetaan nimellä kolmas Messenian sota. Sparta pyysi kaikkia liittolaisiaan avuksi kapinaa kukistamaan. Ateenalaiset lähettivät Kimonin johdolla armeijan auttamaan, mutta spartalaiset lähettivät pian ateenalaiset takaisin kotiin, ehkä siksi, että ateenalaiset alkoivat sympatisoida messenialaisten kanssa. Tämä tapahtuma sai kuitenkin Spartan ja Ateenan entisen lämpimät suhteet viilenemään ja vuonna 460 eaa. Ateena solmi liiton Spartan perivihollisen Argoksen kanssa. Samalla Korintin ja Megaran välille puhkesi riita, joka sai Megaran myös jättämään Spartan johtaman Peloponnesolaisliiton. Ateenalaiset auttoivat megaralaisia linnoittamaan alueensa ja alkoivat myös itse rakentaa niin sanottuja pitkiä muureja Ateenan ja sen satamakaupungin Pireuksen välillä.

Vuonna 457 eaa. spartalaiset kukistivat Ateenan ja sen liittolaiset Tanagran taistelussa. Mutta kun spartalaiset palasivat Peloponnesokselle, ateenalaiset kukistivat boiotialaiset ja saivat koko Boiotian valtaansa. Seuraavana vuonna ateenalainen Tolmides johti laivastoa, joka hyökkäsi Lakonian rannikkoa vastaan ja poltti spartalaisten telakat. Samalla laivasto valtasi Naupaktoksen, jonne ateenalaiset asuttivat Messeniasta paenneita helootteja. 

Vuonna 451 eaa. osapuolet sopivat viiden vuoden aselevosta. Vuonna 446 eaa. boiotialaiset kapinoivat Ateenaa vastaan ja kukistivat Tolmideen Koroneian luona. Ateena luopui Boiotiasta Plataiaita lukuun ottamatta. Tämän innoittamana Euboia ja Megara kapinoivat myös Ateenaa vastaan. Spartan nuori kuningas Pleistoanaks päätti auttaa Megaraa. Ateenalainen Perikles sai kuulla tästä ja marssi pikavauhtia spartalaisia vastaan. Kun Pleistoanaks sai kuulla tästä, päätti hän palata kotiin ilman taistelua. Tästä hyvästä häntä syytettiin lunnaiden vastaanottamisesta ja hänen oli pakko lähteä maanpakoon. Samalla Perikles sai rauhassa kukistaa Euboian kapinan. Samana vuonna Ateena ja Sparta solmivat kolmenkymmenen vuoden rauhan.
**Jorien ter Mors** (s. 21. joulukuuta 1989 Enschede, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelun olympiakultamitalisti ja maailmanmestari sekä kaukalopikaluistelun olympia- ja MM-mitalisti sekä Euroopan-mestari. 

Hän voitti Sotšin olympialaisissa 2014 sekä henkilökohtaisen 1 500 metrin kilpailun että joukkuetakaa-ajokilpailun uusilla olympiaennätysajoilla. Hän osallistui myös kaukalopikaluisteluun, ja oli ensimmäinen nainen joka osallistui olympialaisissa pikaluisteluun sekä kaukalossa että radalla. Kaukalopikaluistelussa hän oli 1 500 metrillä neljäs, 1 000 metrillä viides ja 500 metrillä kuudes. Jo Vancouverin olympialaisissa 2010 hän osallistui kaukalopikaluisteluun ja sijoittui viestissä neljänneksi. Pyeongchangin olympialaisiin 2018 ter Mors ei päässyt Alankomaiden edustajaksi pikaluistelun 1 500 metrille mutta voitti kultaa 1 000 metrillä ajalla 1.13,56. 500 metrillä hän oli kuudes. Kaukalopikaluistelun 3 000 metrin viestissä hän sai pronssia ja oli 1 500 metrillä viides.

Ter Mors voitti Kolomnassa 2016 pikaluistelun maailmanmestaruuden 1 000 metrillä ajalla 1.14,73 ja 1 500 metrillä ajalla 1.53,92. Gangneungissa 2017 hän saavutti pronssia 1 000 metrillä. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän sai kultaa Changchunissa 2018 sekä pronssia Soulissa 2016 ja Calgaryssa 2017. EM-kilpailujen sprinttiottelussa hän sai hopeaa Heerenveenissä 2017. Hän on saavuttanut kaukalopikaluistelun MM-kilpailuissa hopeaa 1 000 metrillä 2013 ja 3 000 metrin viestissä 2011. Hän on voittanut Euroopan-mestaruuden kokonaiskilpailussa 2014 sekä viestissä 2011, 2012, 2013, 2014 ja 2016. Hän on saanut kokonaiskilpailussa lisäksi EM-hopeaa 2012 ja pronssia 2013. Viestissä hän on saavuttanut EM-pronssia 2007 ja 2010.

Lähteet
-------

1. ↑  Jorien ter Mors Sochi 2014.  Arkistoitu 28.6.2014. Viitattu 22.2.2014.
2. 1 2  Short Track Speed Skating - Biographies - Jorien ter Mors Short Track Speed Skating - Sport Result. Viitattu 25.2.2014.
3. ↑  Skater business card of Jorien Ter Mors *speedskatingnews.info*. Viitattu 4.3.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jorien ter Mors** Wikimedia Commonsissa
Muistomerkki vuonna 1940
**Valkoisten muistomerkki** eli **Sankaripatsas** tai **Vapaudenpatsas** oli Viipurissa sijainnut Suomen sisällissodan Viipurin taistelun muistoksi valkoisten joukkohaudalle pystytetty muistomerkki. Kuvanveistäjä Gunnar Finnen suunnittelema veistos paljastettiin vuonna 1921. Muistomerkki purettiin talvisodan seurauksena vuonna 1940. Samalle paikalle sijoitettiin muistolaatta vuonna 1993.

Historia
--------

Viipurin taistelussa 29. huhtikuuta 1918 valkoisten joukot ja jääkärit miehittivät Viipurin. Taistelussa kaatuneiden valkoisten joukkohauta sijoitettiin Viipurin tuomiokirkon eteläseinustalle. Sen sijaan saksalaiset sotilaat haudattiin Ristimäen hautausmaalle ja punakaartilaiset haudattiin ns. "koirien hautausmaalle" kaupungin ulkopuolelle.

Vuonna 1920 järjestetyn kilpailun parhaan muistomerkin suunnittelusta joukkohaudalle voittivat kuvanveistäjä Gunnar Finne ja arkkitehti Carolus Linberg ehdotuksellaan "Vala". Sankaripatsas paljastettiin Viipurin valtauksen vuosipäivänä 29. huhtikuuta 1921. Monumentti oli kuolleita sureva urheilullinen mieshahmo, jonka oikea käsi oli kohotettu valaan ja vasen polvi lepäsi graniittijalustalla. Muistomerkistä tuli sisällissodan päättymisen kannalta keskeinen paikka, mutta kuitenkaan viranomaiset eivät sallineet vastaavanlaisen muistomerkin pystyttämistä punakaartilaisten haudalle.

Uusi vuonna 1993 paljastettu muistomerkki
Valkoisten muistomerkki katosi tai hävitettiin talvisodan seurauksena, samoin kuin läheinen Mikael Agricolan muistomerkki ja Monrepos'n puistossa sijainnut Väinämöistä esittänyt veistos.

Toisen maailmansodan jälkeen Viipurista tuli osa Neuvostoliittoa. Vuonna 1961 paljastettiin suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki Viipurin punakaartilaisten joukkohaudalle, ja Neuvostoliiton hajottua valkoisten yhteishaudan paikalle asetettiin muistolaatta vuonna 1993. Uudessa muistomerkissä on Viipurin vaakunan sotaa edeltävä versio taustallaan risti sekä yksinkertainen kirjoitus neljällä kielellä (suomi, venäjä, saksa ja ruotsi): "Viipuriin haudattujen vainajien muistoksi". Uuden muistomerkin on suunnitellut suomalainen arkkitehti Juha Lankinen.

Katso myös
----------

* Suomen Vapaudenpatsas
* Luettelo Viipurin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Lähteet
-------

1. ↑  Viipuri, Sankaripatsas eli Vapaudenpatsas; ulkokuva, taustalla Viipurin kirjasto Finna-verkkopalvelu. Viitattu 3.3.2022.
**Semih Kaya** (s. 24. helmikuuta 1991 Bergama) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Galatasaray SK:ta. Oikeajalkainen Kaya on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän kuuluu myös Turkin jalkapallomaajoukkueeseen.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Kaya on Galatasaray SK:n kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen paidassa Turkin Superliigassa huhtikuussa 2009 Istanbul BB:tä vastaan. Vuosina 2010–2011 hän kävi lainalla Superliigan Gaziantepsporissa ja 1. Ligin Kartalsporissa.

Kaudeksi 2011–2012 Kaya palasi Galatasarayhyn voittaen samalla kaudella heti Superliigan mestaruuden. Kaya on voittanut Superliigan mestaruuden myös kausilla 2012–2013 ja 2014–2015. Turkin cupin hän on voittanut kausilla 2013–2014, 2014–2015 sekä 2015–2016 ja Turkin supercupin vuosina 2012, 2013 ja 2015. Mestareiden liigaa Kaya on pelannut Galatasarayn kanssa kausilla 2012–2013, 2013–2014, 2014–2015 ja 2015–2016. Manchester United on tietojen mukaan ollut kiinnostunut Kayan palveluksista.

### Maajoukkueura

Kaya on edustanut käytännössä kaikkia Turkin nuorten maajoukkueita. Debyyttinsä Turkin jalkapallomaajoukkueessa hän teki helmikuussa 2012 ystävyysottelussa Slovakiaa vastaan. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi MM-karsintaottelussa Alankomaita vastaan syyskuuta 2012. Hän on pelannut 23 A-maaottelua vuosina 2012–2015, ja niistä yhdeksän on ollut MM- ja neljä EM-karsintaotteluja. Hän kuului Turkin joukkueeseen EM-kilpailuissa 2016, muttei päässyt pelaamaan.

Saavutukset
-----------

**Galatasaray SK**

* Turkin Superliiga
	+ Mestaruus (2011-2012, 2012-2013, 2014-2015)
* Turkin cup
	+ Mestaruus (2013-2014, 2014-2015, 2015-2016)
* Turkin supercup
	+ Mestaruus (2012, 2013, 2015)

**Henkilökohtainen**

* Turkin Superliigan vuoden nuori pelaaja (2011-2012)

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Mamrud, Roberto: Turkey - Record International Players  10.1.2019. RSSSF. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)
**Valkoiset leijonat** (*The White Lions*) on Mel Stuartin ohjaama yhdysvaltalainen lasten seikkailuelokuva vuodelta 1981. Sen pääosissa näyttelevät Michael York, Glynnis O’Connor ja Donald Moffat.

Elokuva perustuu eläintutkija Chris McBriden tositarinaan, jossa hän tutustui 1970-luvulla valkoisiin leijoniin eteläafrikkalaisen Krugerin luonnonpuiston länsilaidalla sijaitsevalla Timbavatin suojelualueella.

Juoni
-----

Yhdysvaltalainen eläintutkija (York) muuttaa vaimonsa ja pienen tyttärensä kanssa eteläafrikkalaiseen valtioon etsimään valkoisia leijonanpentuja, joista siellä on tehty havaintoja. Vaimo on alkuun vastahakoinen, mutta tytär on innoissaan suuresta seikkailusta. Perillä hankaluuksia tuottavat leijonien salametsästäjät.

Vastaanotto
-----------

Elokuva julkaistiin Suomessa VHS-videokasettina vuonna 1990. *Video-oppaassa* vuodelta 1994 Harri Närhi piti elokuvaa mukavana koko perheen luontodraamana, jota edes Michael Yorkin "inha olemus" ei onnistu pilaamaan. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "erinomainen". *Helsingin Sanomien* Mikael Fränti oli toista mieltä: hänestä *Valkoiset leijonat* on sekä käsikirjoitettu että ohjattu huonosti, Michael York ei vaikuta innostuneelta leijonantutkijan roolistaan eivätkä kuvauspaikatkaan usein näytä Afrikalta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tiedot julkaisuvuodesta vaihtelevat. Monissa lähteissä, mm. Allmoviessa ja suomeksi tekstitetyn VHS-videojulkaisun arvosteluissa 1979, Elonetissä 1980.
2. ↑  The White Lions of Timbavati *Giltedge*.  4.2.2016. Viitattu 22.4.2023.
3. 1 2  Fränti, Mikael: Mississippi bluesia etsimässä.  *Helsingin Sanomat*, 12.2.1988, s. 50. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  *Valkoiset leijonat* Elonetissä.
**Jorge Solari** (s. 11. marraskuuta 1941 Buenos Aires) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Solari debytoi Argentiinan maajoukkueessa 1966. Hän kuului Argentiinan joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1966. Hän on pelannut 10 maaottelua.

Lähteet
-------

1. ↑  National Football Teams

Argentiinan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1966
1 Roma
2 Irusta
3 Gatti
4 Perfumo
5 Varacka
6 Calics
7 Marzolini
8 Ferreiro
9 Simeone
10 Rattín
11 Pastoriza
12 Albrecht
13 López
14 Chaldú
15 Solari
16 González
17 Sarnari
18 Rojas
19 Artime
20 Onega
21 Más
22 Tarabini
Valmentaja Lorenzo

Saudi-Arabian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1994
1 Al-Da’ayya’ |
2 Al-Dosari |
3 Al-Khilaiwi |
4 Zubromawi |
5 Madani |
6 Amin |
7 Al-Ghesheyan |
8 Al-Bishi |
9 Abdullah |
10 Al-Uwairan |
11 Al-Mehallel |
12 Al-Jabir |
13 Al-Jawad |
14 Al-Muwallid |
15 Al-Dawod |
16 Jebreen |
17 Al-Taifi |
18 Al-Anazi |
19 Saleh |
20 Idris |
21 Al-Sadiq |
22 Al-Helwah |
Valmentaja Solari
**Paula-Mae Weekes** (s. 23. joulukuuta 1958 Port of Spain) on Trinidad ja Tobagon tasavallan kuudes presidentti. Weekes aloitti virassa 19. maaliskuuta 2018. Hän on ensimmäinen nainen Trinidad ja Tobagon presidenttinä.

Weekes on valmistunut Länsi-Intian yliopistosta ja Hugh Wooding Law Schoolista. Weekes vannoi tuomarin virkavalan 1. helmikuuta 2017 Turks- ja Caicossaarten muutoksenhakutuomioistuimessa. Viran oli määrä kestää vuoteen 2020. Sitä ennen hän toimi tuomarina yksitoista vuotta Trinidad ja Tobagon oikeuslaitoksessa, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 2016.

Presidentti on Trinidad ja Tobagon valtionpäämies. Hän on muun muassa asevoimien ylipäällikkö ja hyväksyy lakiehdotukset ennen kuin ne vahvistetaan laeiksi. Hän nimittää kansakunnan senaattorit: 16 pääministerin ilmoituksen perusteella, kuusi opposition ilmoituksen perusteella ja yhdeksän oman harkinnan mukaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Role and Functions. Viitattu 28.3.2018. (englanniksi)
2. ↑  Kissoon, Carolyn: A proud moment for T&T: President-elect Paula Mae-Weekes *trinidadexpress.com*.  19.1.2018. Viitattu 22.1.2018. (englanniksi)
3. ↑  What do we know about Paula-Mae Weekes? *cnc3*.  5.1.2018. Viitattu 22.1.2018. (englanniksi)
4. ↑  Douglas, Sean: Paula Mae Weekes in a nutshell *Trinidad and Tobago Newsday*.  6.1.2018. Viitattu 22.1.2018. (englanniksi)
5. ↑  Trinidad and Tobago Elects First Woman President *teleSUR*.  20.1.2018. Viitattu 22.1.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* The Office of the President: Republic of Trinidad and Tobago
Gustav Mahler: *Sinfonia nro 8* – **Wiener Singverein** – Slovenský filharmonický zbor – Wiener Sängerknaben – Staatskapelle Berlin – Pierre Boulez – Musikverein, suuri sali
**Wiener Singverein** on itävaltalainen perinteikäs sekakuoro, joka on tunnettu monista konserteistaan ja levytyksistään merkittävien kapellimestareiden johdolla. Musiikin harrastajista koostuva kuoro perustettiin varsinaisesti vuonna 1858 Wienin Musiikinystävien seuran osaksi, mutta sen juuret ovat jo seuran perustamisvuodessa 1812. Kuoron konserttipaikka on Wienin Musikverein-konserttisali. Johannes Brahms oli yksi kuoron varhaisista johtajista, ja kuoro oli mukana säveltäjän Ein deutsches Requiemin osittaisessa kantaesityksessä. Muita merkkiteosten kantaesityksiä, joissa Wiener Singverein on ollut mukana, ovat muun muassa Brucknerin Te Deumin ja Mahlerin kahdeksannen sinfonian kantaesitykset.

Wiener Singvereinin ohjelmisto ulottuu J. S. Bachista 1900-luvulle, mutta erityisesti kuoro on keskittynyt itävaltalaiseen ja saksalaiseen musiikkiin. Pääasiallisesti Wiener Singverein esittää konserttimusiikkia, mutta on laulanut myös oopperaesityksissä ja -levytyksissä. 1900-luvun jälkipuoliskolta lähtien kuoro on tehnyt myös ulkomaankiertueita ympäri maailmaa. Kuoron johtajana on vuodesta 1991 toiminut Johannes Prinz.

Kapellimestareihin, joiden johdolla kuoro on laulanut, kuuluvat muiden muassa Daniel Barenboim, Pierre Boulez, Wilhelm Furtwängler, Herbert von Karajan, Riccardo Muti, Seiji Ozawa ja Christian Thielemann. Kuoro on tehnyt satoja levyjä muun muassa Decca-, Deutsche Grammophon -, EMI-, Philips- ja Sony-levymerkeille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Robert Cummings: Wiener Singverein Allmusic.com. Viitattu 17.2.2011. (englanniksi)
2. ↑  L. v. Beethoven: *Neunte Sinfonie*, Finale: *Freude schöner Götterfunken*, Wiener Philharmoniker, Christian Thielemann. DVD – April 2010.

Kirjallisuutta
--------------

* Joachim Reiber: *Wiener Singverein – Menschen Stimmen Götterfunken* (2007) ISBN 9783701730599
**Wieniläishiiva** oli vanhalla niin sanotulla painohiivamenetelmällä valmistettua hiivaa. Nimitys johtuu siitä, että menetelmä on itävaltalaista alkuperää. Suomeen sen toi menetelmää huomattavasti parantanut kemisti, filosofian tohtori Wilhelm Juslin ja sitä käytettiin ensimmäisenä 
Rajamäellä Hyvinkään Tehtaan Oy:n hiivatehtaalla.

Tohtori Juslinin työn tuloksena alkuperäinen alle 10 prosentin hiivatulos mäskiin käytetyn viljan määrästä parani huomattavasti: sadasta kilosta viljaa saatiin noin 11 kiloa hiivaa ja 50 litraa väkiviinaa.

Menetelmä
---------

Alku oli sama kuin muissakin menetelmissä eli kasvatettiin ensin erillisessä laboratoriossa emähiiva; sen kasvaessa tehtiin viljasta mäskiä. Osa viljasta mallastettiin eli jyviin kasvatettiin muutaman sentin idut erityisessä mallastamossa. Loput jauhettiin karkeiksi jauhoiksi.

Mäskiä tehtäessä maltaat ja jauhot kaadettiin suureen altaaseen mahdollisimman puhtaan lähdeveden sekaan, jossa niitä sekoitettiin aluksi isoilla meloilla ja sittemmin erityisellä sekoittimella eli mäskäyskoneella, joita ennen vuotta 1918 ehdittiin hankkia Hyvinkään Tehtaalle neljä. Kunnolla seonnut mäski jätettiin sokeroitumaan. Kun mäski oli sokeroitunut riittävästi, se laitettiin erillisiin isoihin puusta tehtyihin kasvatusaltaisiin ja sekoitettiin emähiivaan; tähän lisättiin vielä eräitä kemikaaleja sekä steriloitua ja kirkastettua rankkia. 

Nyt odotettiin kunnes seos alkoi kasvaa ja kuohua; riittävästi kasvanut kuohu työnnettiin erityisellä työntimellä eli kolalla kokoon, jotta se voitiin kuoria mäskin pinnalta talteen eli "kummata" isoilla kuparisilla kauhoilla erillisiin astioihin, joilla se vietiin käsikäyttöiseen koneelliseen sihtiin, jossa hiivaseos pestiin jotta siitä poistuisivat viljan kuoriosat. 

Kummaajina oli etupäässä naisia; työtä tehtiin ympärivuorokautisesti, yöllä öljylamppujen valossa, kun voimala ei käynyt. Sihtikoneita käyttivät etupäässä nuoret joita kutsuttiin sihtipojiksi tai -tytöiksi ja ainakin kerran iäkäs kumaraselkäinen nainen, jota kutsuttiin "sihtimummuksi". Mäskin alkoholipitoinen loppuosa eli hiivavierre pumpattiin tislaamoon. 

Kuorittuun ja pestyyn hiivaan sekoitettiin tärkkelystä eli lähinnä perunajauhoja sitkosaineeksi ja se pantiin alkuaikoina isoihin nahkasäkkeihin, joita sitten puristeltiin kunnes hiiva oli kuivaa; säkit korvattiin jo varhain suotopuristimilla. Lopuksi hiiva sullottiin muotteihin, jotta siitä tulisi paketointikelpoista. 

Menetelmä oli miltei täysin käsivaraisena kuitenkin hidas ja kankea, joten se syrjäytyi jo 1890-luvulla ilmahiivamenetelmän tieltä, vaikka pitkään oltiin sitä mieltä, että wieniläishiiva oli korkealaatuisempaa kuin ilmahiiva. Ero kuitenkin tasoittui, kun ilmahiivamenetelmän käyttöön totuttiin.

Lähteet
-------

* Vehviläinen, Olli: Rajamäen tehtaat 1888–1963, Rajamäen tehtaat, 1963.
**Zeemanin ilmiö** on aineen rakenteeseen liittyvä ilmiö, joka tarkoittaa spektriviivojen jakautumista useampaan magneettikentän vaikutuksesta. Se on analoginen sähkökentän vaikutuksesta havaittavan Starkin ilmiön kanssa. Zeemanin ilmiö on tärkeä sovellutuksissa, muun muassa NMR-spektroskopiassa ja Mössbauer- eli NGR-spektroskopiassa.

Fysikaalinen perusta
--------------------

Useimmissa atomeissa on useita elektronikonfiguraatioita, joilla on sama energia. Tilat ovat siis degeneroituneita ja antavat saman spektriviivan. Magneettikentän *B* vaikutuksesta degeneraatio rikkoontuu ja energiatilat saavat hieman eri energiat. Kuvassa tätä jakaantumista on liioiteltu.

Ilman magneettikentän vaikutusta (*B* = 0) tiloilla a, b, ja c on sama energia (vastaavasti d, e, ja f). Magneettikentän vaikutuksesta spektriviiva, joka syntyy transitiosta tilojen a ja e välillä onkin eri paikassa kuin tilojen a ja f välisestä energiaerosta syntyvä spektriviiva. Kaikki siirtymät energiatilalta toiselle eivät ole sallittuja. Tilojen jakautumisen suuruus riippuu magneettikentän voimakkuudesta.

Zeemanin ilmiön havaitsi alankomaalainen fyysikko Pieter Zeeman 1896 tutkiessaan miten magneettikenttä vaikuttaa atomien lähettämään valoon. Hän huomasi, että kaksi natriumin spektriviivaa leveni hänen asettaessaan natriumliekin magneettikenttään. Atomin rakennetta ei tuolloin vielä tunnettu, joten Hendrik Lorentzin klassisen fysiikan teoreettisten tarkastelujen pohjalta pystyttiin Zeemanin ilmiön perusteella sanomaan, että atomissa täytyy olla keveitä, negatiivisesti varattuja hiukkasia. Elektronit havaittiinkin noin vuotta myöhemmin.

Koska Zeemanin havaitessa ilmiön elektronien spinistä ei vielä tiedetty mitään, ilmiö, missä elektronien nettospin on nolla, nimettiin Zeemanin ilmiöksi. Vasta myöhemmin osattiin selittää tapaukset, joissa elektronien yhteen laskettu spin on nollasta poikkeava. Tällöin puhutaan **anomaalisesta Zeemanin ilmiöstä**.

Englanninkielistä kirjallisuutta
--------------------------------

* Brehm, J. J. & Mullin W. J.: *Introduction to the structure of matter: A course in modern physics*. Wiley & Sons, New York, 1989. ISBN 0-471-60531-X.

Katso myös
----------

* Spektroskopia
**Soddì** (sardiksi *Soddìe*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 120 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 5,24 neliökilometriä. Se sijaitsee 250 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Soddì** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
3D-malli treoniinmolekyylistä
**Treoniini** (C4H9NO3) kuuluu luonnon 20 yleisimpään aminohappoon. Se on seriinin ohella toinen kahdesta aminohaposta, joissa on alkoholi- eli hydroksyyliryhmä, ja nämä kaksi aminohappoa ovat muutenkin hyvin toistensa kaltaiset: treoniinissa on metyyliryhmä 3-hiilessä, jossa seriinissä on vety. Treoniini on välttämätön aminohappo.

Treoniinilla on kaksi kiraalista keskusta, joten sillä on neljä stereoisomeeristä muotoa. Luonnossa esiintyvä treoniini, *L-treoniini*, on (2*S*,3*R*)-2-amino-3-hydroksibutaanihappo. L-treoniinin moolimassa on 119.12 g/mol, sulamispiste 255 °C ja CAS-numero 72-19-5. D-treoniinin sulamispiste on 274 °C ja CAS-numero 632-20-2, DL-treoniinin sulamispiste on 274 °C ja CAS-numero 80-68-2. L(+)-allo-treoniinin sulamispiste on 272 °C ja CAS-numero 28954-12-3 sekä D(-)-allo-treoniinin sulamispiste on 276 °C ja CAS-numero 24830-94-2. Sen isoelektrinen piste on 5,60.

Treoniinin sivuketju voidaan glykosyloida, ja treoniinikinaasit voivat fosforyloida sen *fosfotreoniiniksi*.

Lähteet
-------

1. ↑  Amino Acids Vanderbilt University. Viitattu 25.7.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* PubChem: Threonine (englanniksi)
* DrugBank: L-Threonine (englanniksi)
* Human Metabolome Database: L-Threonine (englanniksi)
* KEGG: L-Threonine (englanniksi)
* ChemBlink: L-Threonine (englanniksi)
* DrugBank: D-Threonine (englanniksi)
* ChemBlink: D-Threonine (englanniksi)
* ChemBlink: DL-Threonine (englanniksi)
* ChemBlink: L(+)-allo-Threonine (englanniksi)
* ChemBlink: D(-)-allo-Threonine (englanniksi)

Proteiinisynteesissä käytettävät aminohapot

* alaniini
* arginiini
* asparagiini
* asparagiinihappo
* fenyylialaniini
* glutamiini
* glutamiinihappo
* glysiini
* histidiini
* isoleusiini
* kysteiini
* leusiini
* lysiini
* metioniini
* proliini
* seriini
* treoniini
* tryptofaani
* tyrosiini
* valiini
Orlan
**Orlan** (s. 30. toukokuuta 1947 Saint-Étienne, Ranska) on ranskalainen multimedia- ja performanssitaiteilija sekä ensimmäinen taiteilija, joka käytti plastiikkakirurgiaa taiteellisena ilmaisuvälineenä. *The Reincarnation of Saint Orlan* oli vuosina 1990-1993 tehty taideprojekti, jonka aikana Orlanille suoritettiin yhdeksän plastiikkakirurgista leikkausta, joiden tarkoitus oli saada hänet muistuttamaan taideteosten hahmoja kuten Mona Lisaa. Osa leikkauksista lähetettiin suorana satelliittikuvana ympäri maailmaa ja Orlan mm. vastaili katsojien kysymyksiin leikkauksen aikana.

Aiheesta muualla
----------------

* Orlan - virallinen kotisivu

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art
* Photographers' Identities
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Ensimmäinen makedonialaissota** käytiin Rooman tasavallan ja Makedonian välillä vuosina 215 eaa. – 205 eaa. samaan aikaan kuin toinen puunilaissota. Rooman liittolaisina olivat Pergamon Vähässä-Aasiassa ja Aitolian liitto Kreikassa.

Rooma oli liittoutunut Illyrian rannikon kaupunkien kanssa sen jälkeen, kun se oli tuhonnut aluetta vaivanneet merirosvot. Kun Makedonian kuningas Filippos V sai kuulla Hannibalin suurista voitoista Roomaa vastaan, hän päätti hyökätä Rooman illyrialaisia liittolaisia vastaan.

Filippos rakennutti sata sotalaivaa, jotka hän sai valmiiksi vuonna 216 eaa. Koulutettuaan laivastonsa hän purjehti Illyriaa kohti. Kun Filippos sai kuulla Cannaen taistelun lopputuloksen, hän päätti lähettää Hannibalin luo lähettiläitä tehtävänään yrittää saada aikaan liitto Roomaa vastaan. Roomalaiset saivat kuitenkin lähettiläät kiinni ja saivat siten vihiä Filippoksen aikeista.

Vuonna 215 eaa. makedonialaiset tekivät epäonnistuneen hyökkäyksen Apollonian kaupunkia vastaan. Myöhemmin makedonialaiset valtasivat Oricumin kaupungin öisessä yllätyshyökkäyksessä. Kuullessaan tästä preettori Marcus Valerius Laevinus, jonka hallittavana oli Brundisium heti meren toisella puolella Illyriasta, purjehti meren yli legioonansa kanssa ja löi makedonialaiset. Filippos ei tehnyt tämän jälkeen suurempia hyökkäyksiä Rooman liittolaisia vastaan.

Vuonna 211 eaa. roomalaiset tekivät liittosopimuksen Aitolian liiton kanssa. Vuonna 210 eaa. myös Elis, Sparta ja Pergamon liittoutuivat Rooman kanssa Makedoniaa vastaan. Filippos osoittautui taitavaksi kenraaliksi ja löi vastustajansa toistamiseen.

Vuonna 207 eaa. käytiin sodan ainut suuri taistelu Mantineiassa Peloponnesoksella ja Aitolian liitto kukistui. Vuonna 206 eaa. aitolialaiset sopivat rauhasta Filippoksen kanssa. Roomalaiset lähettivät lisäjoukkoja prokonsuli Publius Sempronius Tudiatanuksen johdolla Illyrian vuonna 205 eaa. Ilman liittolaisia roomalaisten oli vaikea saada mitään aikaiseksi ja samana vuonna solmittiin rauha Rooman ja Makedonian välillä. Filippos palautti muutamia valtaamiaan illyrialaisia kaupunkeja, mutta sai pitää suurimman osan valloituksistaan.

Katso myös
----------

* Makedonialaissodat
**Salakieli** on sovittuihin muuntamismenetelmiin tai merkkeihin (koodiin) perustuva viestintäjärjestelmä, jonka tarkoituksena on salata viesti sivullisilta. Salakieli tarvitsee levitäkseen käyttäjäyhteisön, joka käyttää sitä ja hyötyy sen käytöstä. Salakieli voi olla kirjoitettua tai puhuttua.

Tunnettuja puhuttuja salakieliä ovat riimislangit kuten lontoolainen cockney sekä lasten leikkikielet kuten kontinkieli, ver-kieli ja fikon-kieli. *Verlan* on ranskalainen yhä käytetty salakieli, joka syntyi kun nuoriso, huumeidenkäyttäjät ja rikolliset halusivat pystyä kommunikoimaan keskenään vanhempien ja poliisin ymmärtämättä. Verlanissa sanojen tavujen järjestys käännetään.

Yhdysvaltain armeija käytti toisessa maailmansodassa radisteja, joiden käyttämä koodikieli perustui navajon kieleen, jota juuri kukaan ei ymmärtänyt intiaaniyhteisön ulkopuolella.

Suomen romanit pyrkivät vielä 1900-luvulla pitämään romanikielen vain romanien ymmärtämänä, eivätkä halunneet ulkopuolisten oppivan sitä. Vanhemmat romanit ajattelivat, että mitä vähemmän ulkopuoliset tietävät ryhmästä, sen tavoista ja kielestä, sitä vähemmän he voivat ryhmää vahingoittaa.

Katso myös
----------

* Salaus
* Jargon

Lähteet
-------

1. ↑  *salakieli.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. 1 2  Ninni Lehtniemi: Riimislangia suomeksi *Kielikello 2/2004*.  2004. Viitattu 10.12.2014.
3. ↑  Laura K. Lawless: Verlan About.com.  Arkistoitu 2.9.2014. Viitattu 10.12.2014.
4. ↑  Chester Nezin kehittämä navajo-koodi pysyi salaisuutena yli 20 vuotta  6.6.2014. Helsingin Sanomat. Viitattu 10.12.2014.
5. ↑  Tuula Åkerlund: "Salakieli" Romanit.fi.  Arkistoitu 26.12.2014. Viitattu 10.12.2014.
**Mihail Nikolajevitš Nikolski** (ven. Михаи́л Никола́евич Нико́льский, 20. joulukuuta 1902 Valasmo, Porajärvi – 18. toukokuuta 1938 Leningrad) oli karjalaissyntyinen neuvostoliittolainen kommunistipuolueen virkailija, joka toimi Neuvosto-Karjalan puoluejohtajana vuonna 1937.

Mihail Nikolski syntyi lukkarin perheeseen. Hän kävi Suurenmäen kyläkoulun, opiskeli opettajaseminaarissa ja suoritti toisen asteen koulun Petroskoissa vuonna 1920. Nikolski työskenteli opettajana Pyhäjärvellä vuosina 1920–1923, *Krasnaja Karelijan* toimittajana vuosina 1923–1924 ja palveli puna-armeijassa vuosina 1924–1925. Hän liittyi Komsomoliin vuonna 1919 ja kommunistiseen puolueeseen vuonna 1926.

Nikolski työskenteli Petroskoissa armeija- ja puoluetehtävissä vuodesta 1925. Hän oli NKP(b):n Aunuksen piirikomitean sihteeri vuonna 1934, Petroskoin kaupunkikomitean ensimmäinen sihteeri vuosina 1934–1935 ja Aunuksen piirikomitean ensimmäinen sihteeri vuosina 1935–1936. Nikolskista tuli NKP(b):n Karjalan aluekomitean toinen sihteeri huhtikuussa 1936 ja hän toimi sen ensimmäisenä sihteerinä Pjotr Irklisin jälkeen heinä-syyskuussa 1937.

Nikolski toimi Stalinin vainoissa tuomioita jakaneen NKVD:n "troikan" jäsenenä elo-syyskuussa 1937, mutta hänet pidätettiin jo saman vuoden lokakuussa. Nikolski tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin syytettynä vakoilusta, aseellisen kapinan valmistelusta, terrorismista ja porvarillis-nationalistisen vastavallankumouksellisen järjestön jäsenyydestä. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Filippov, S. G.: *Territorialnyje rukovoditeli VKP(b) v 1934–1939 gg.: spravotšnik*, s. 434. Moskva: Polititšeskaja entsiklopedija, 2016. ISBN 978-5-8243-2057-2. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Kangaspuro, Markku: *Neuvosto-Karjalan taistelu itsehallinnosta*, s. 320, 350. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000. ISBN 951-746-213-1. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Nikolski Mihail Nikolajevitš *Almanah "Rossija. XX vek"*. Viitattu 19.6.2022.
Albrecht Dürerin maalaama muotokuva Michael Wolgemutista.
Luurankojen tanssi, *Schedel’sche Weltchronik* sivu 261, vuodelta 1493.
**Michael Wolgemut** (myös *Wohlgemut* tai *Wohlgemuth*) (1434–1519) oli saksalainen taidemaalari ja puupiirtäjä. Hän asui Nürnbergissä ja sai siellä taidekasvatusta isältään ja Hans Pleydenwurffilta. Pleydenwurffin tavoin Wolgemut omaksui flaamilaistaiteen lievästi karheasävyisenä mutta maneerista vapaana. Vuonna 1473 hän sai haltuunsa Pleydenwurffilta jääneen työpajan. Pajassa tehtiin paljon alttarikaappeja, joista yksi on vuosina 1476–1479 tehty Zwickaun Marian kirkon pääalttari sekä n. 2000 puupiirrosta H. Schedelin teokseen *Schatzbehalter* (1493). Wolgemutin oppilaisiin kuului mm. Albrecht Dürer. Zwickaun Marian kirkon pääalttarin ja *Schatzbehalterin* kuvituksen ohella Wolgemutin päätöihin kuuluu hänen yhdessä Pleydenwurffin kanssa tekemänsä kuvitus teokseen *Schatzbehalter*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Otavan Iso tietosanakirja, osa 10 vuodelta 1965, palsta 83
2. ↑  Otavan Suuri Ensyklopedia, s. 911
3. 1 2  Facta, osa 10 vuodelta 1976, palsta 768


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
	+ 2
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* Victoria
* RKD Artists
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Tyresön linna
**Tyresön linna** (ruots. *Tyresö slott*) on 1600-luvulta peräisin oleva palatsityyppinen linna Tyresön kunnassa, Ruotsissa. Se sijaitsee noin 25 kilometriä kaakkoon Tukholman keskustasta. Vapaaherra ja drotsi Gabriel Gustafsson Oxenstierna aloitti linnan rakennustyöt 1620-luvulla. Tarkoituksena oli korvata pieni ja vanhanaikainen keskiajalta peräisin ollut kivitalo. Linna valmistui vuonna 1636. Tyresössä on todennäköisesti ollut kartano jo 1300-luvulla, mutta vanhimmat tähän mennessä tunnetut jäännökset ovat 1400-luvulta.

Arkkitehtonisesti linnassa on sekä 1500-luvun puolustuslinnojen että suurvaltakauden asuntolinnojen piirteitä. Kun rakennustyöt aloitettiin, oli todennäköisesti tarkoitus rakentaa vanhemman mallinen linna, mutta rakennustöiden ollessa pysähdyksissä rakentaminen ranskalaisten esikuvien mukaan tuli muotiin, ja linnan suunnitelmia nähtävästi muutettiin sen mukaan. 

Linnaa uudenaikaistettiin 1770-luvulla. Sinne lisättiin puutarha-arkkitehti Fredrik Magnus Piperin suunnittelma Ruotsin ensimmäinen englantilaistyylinen puutarha, joka on säilynyt alkuperäisessä kunnossa. Vuosina 1794–1800 linnan omisti suomalainen Robert Wilhelm De Geer. Vuonna 1892 markiisi Claes Ladergren hankki linnan itselleen ja uudelleenrakennutti suuria osia siitä kansallisromanttiseen tyyliin. Markiisi kuoli vuonna 1930, ja hänen testamenttinsa kautta Tyresön linna päätyi Nordiska museetille. Linnaa oli alettu restauroida jo 1800-luvun lopussa ja töitä jatkettiin museon omistukseen siirtymiseen asti.

Nykyään linnan sisustuksessa heijastuvat monet uudisrakentamiset ja 1600-luvun sisustuksesta on jäljellä vain yksi koristeltu ovi Oxenstiernan ajalta. Myös talousrakennuksia on enää jäljellä vain vähän: iso lato vuodelta 1899 paloi 1960-luvulta. Samalta ajalta olevaa tallia käytetään nykyään työpajana. Lisäksi on olemassa 1700-luvun paja ja kaksi varastoa, joista toinen on toiminut tallina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Stockholms läns museum: Tyresö slott (ruotsiksi) Viitattu 13.10.2014.
2. ↑  Herbert Lundh: Robert Wilhelm De Geer Svenskt biografiskt lexikon. Ruotsin valtionarkisto. Viitattu 11.3.2022.
3. ↑  Mattias Henrikson: Alla dessa utflykter runt Stockholm. Ordalaget 2013, s. 47.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tyresön linna**.
* Nordiska Museet - Tyresö slott (Arkistoitu – Internet Archive)
* Tyresö kommun (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
**Sari Anttonen** (s. 15. marraskuuta 1991) on suomalainen suunnistuksen MM- ja EM-mitalisti.

Anttonen saavutti vuonna 2010 nuorten MM-pronssin pitkällä matkalla. Aikuisten MM-kilpailuihin hän osallistui ensimmäisen kerran vuonna 2014, jolloin hän sijoittui pitkällä matkalla 16:nneksi. Vuonna 2016 hän saavutti viestissä MM-pronssia ja sijoittui sprintissä 40:nneksi. Vuoden 2017 MM-kilpailuissa hän oli sekajoukkueiden viestissä kymmenes, keskimatkalla 11. ja pitkällä matkalla 13.

Anttonen sijoittui vuoden 2014 EM-kilpailuissa pitkällä matkalla 27:nneksi ja sprintissä 43:nneksi. Vuoden 2016 EM-kilpailuissa Tšekissä hän voitti kultaa viestissä. Hän suunnisti viestin avausosuuden ja saapui vaihtoon viidentenä alle minuutin päässä kärjestä. Samojen kisojen sprintissä hän sijoittui seitsemänneksi.

Anttonen voitti Suomen mestaruuden sprintissä vuonna 2014 ja pitkällä matkalla vuonna 2016. Hänen kasvattajaseuransa on Laukaan Urheilijat mutta nykyisin hän edustaa Keuruun Kisailijoita. Hänen valmentajanaan on vuodesta 2013 toiminut Antti Örn.

Anttonen on asunut Seinäjoella vuodesta 2014. Hän valmistui maanmittausinsinööriksi vuonna 2015.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Athlete profile: Sari Anttonen *World Runners of O*. Viitattu 24.11.2017. (englanniksi)
2. 1 2  Suomen naiset suunnistivat viestikultaa  28.5.2016. YLE. Viitattu 29.5.2016.
3. 1 2 3 4  Lusa, Hannu: "MM-rasteilla kympin joukkoon".  *Ilkka*, 3.6.2016, s. 21.
4. ↑  Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 36*, s. 286. Suomen Urheilumuseo, 2015. ISBN 978-952-6644-06-6.
5. ↑  Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 38*, s. 302. Urheilumuseo, 2017. ISBN 978-952-6644-11-0.
**Simo Siitonen** (s. 27. lokakuuta 1961 Lappeenranta) on suomalainen lääkintäprikaatikenraali. Hän toimi Puolustusvoimien ylilääkärinä vuosina 2011–2022. Koulutukseltaan hän on lääketieteen tohtori Kuopion yliopistosta.

Siitonen aloitti sotilasuransa Karjalan lennoston lääkärinä vuonna 1994. Sen jälkeen hän toimi muun muassa Ilmavoimien ylilääkärinä 2003–2009 ja Sotilaslääketieteen keskuksen johtajana 2010–2011.

Siitonen on suorittanut Maanpuolustuskurssin sekä Yhdysvaltain ilmavoimien ja Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien ilmailulääketieteen kurssit. Hän on valmistunut lääketieteen lisensiaatiksi Tampereen yliopistosta vuonna 1987 ja tohtoriksi Kuopion yliopistosta vuonna 2000.

Siitosta seurasi Puolustusvoimien ylilääkärinä Juha-Petri Ruohola 1. marraskuuta 2022.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lääkintäprikaatikenraali Simo Siitonen *Puolustusvoimat*. Viitattu 24.6.2020.
2. ↑  Lääkintäkommodori Juha-Petri Ruohola Puolustusvoimien ylilääkäriksi *Valtioneuvosto*.  22.6.2022. Viitattu 6.12.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |