recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Baba Ramdev
**Baba Ramdev** on (oikealta nimeltään *Ramkrishna Yadav*) intialainen joogan opettaja ja televisioguru. Suosittua joogaohjelmaa televisiossa vetävä Ramdev on vaatinut Intian hallitukselta tehotoimia korruptiota vastaan ja protestoinut paastoamalla. Ramdev pidätettiin muutaman päivän paastoamisen jälkeen korruption vastaisessa mielenosoituksessa Delhissä elokuussa 2012.

Ramdev yllätti guruna pidetylle ihmiselle epätavallisella sodanlietsonnalla toteamalla elokuussa 2013, että Intian tulisi vastata elokuun kuudennen rajaselkkaukseen tappamalla 50 pakistanilaista sotilasta. Virallisesti Pakistanin kiistämässä ammuskelussa Poonchissa kuoli viisi intialaista sotilasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Intialainen joogaguru vastustaa korruptiota paastolla  12.8.2012. Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 13.8.2012. Viitattu 14.8.2012.
2. ↑  Intialaisen joogagurun mielenilmaus päättyi pidätykseen  13.8.2012. Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 16.8.2012. Viitattu 14.8.2012.
3. ↑  Baba Ramdev's war cry: 'retaliate', kill at least 50 Pak troops  8.8.2013. Hindustan Times.  Arkistoitu 13.3.2014. Viitattu 5.2.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
Suuri aalto murtuu rannikon läheisyydessä.
**Hyökyaalto** on hyökyvä aalto, hyöky. Hyökyaaltona pidetään aaltoa, jonka korkeus on vähintään kaksi kertaa säätilassa vallitseva merkitsevä aallonkorkeus. Tietyssä tilanteessa syntyvästä hyökyaallosta käytetään nimitystä **roistoaalto**.

Aaltoja muodostava tuulen ja merenpinnan välinen prosessi johtaa kaikenkokoisten aaltojen syntymiseen, pienistä vedenpinnan rypyistä todella suuriin aaltoihin. Siksi on kehitetty merkitsevän aallonkorkeuden käsite. Todella suurten aaltojen syntymisen todennäköisyys normaalissa aallokonmuodostumisprosessissa on pieni mutta olemassa.

Aaltojen kasvua kuvaavan epälineaarisen Schrödingerin yhtälön analyyttinen ratkaisu, Peregrinen solitoni, on johdettu vuonna 1983. Se selittää, miten tyynen merenpinnan keskellä voi syntyä hyvin korkea aalto, roistoaalto, jonka kaltaisten oletetaan aiheuttaneen lukuisia merionnettomuuksia. Nämä aallot häviävät syntypaikallaan yhtä nopeasti kuin ilmestyivätkin. Sitä tukevia mittauksia on tehty optiikan puolella.

Suurimmat yksittäiset aallot voivat olla noin kaksi kertaa merkitsevän aallonkorkeuden verran.

Itämerellä on mitattu 14 metrin aalto vuonna 2004. Tätä korkeammat aallot ovat valtamerilläkin harvinaisia.

Erityisen suuria aaltoja voivat muodostaa positiivinen interferenssi kahden eri suunnasta tulevan aaltokuvion kohdatessa tai aaltoenergian kohdentuminen esimerkiksi merivirtojen kohtauspisteessä. Myös matalikolla voi olla samanlainen aaltoja vahvistava vaikutus kuin merivirtojen kohtaamisella.

Tsunamiksi kutsutaan maanjäristyksen aiheuttamaa sarjallista hyökyaaltoa, jonka aallonkorkeus nousee, kun se osuu rantaan.

Katso myös
----------

* Myrskyvuoksi

Lähteet
-------

1. ↑  *hyökyaalto.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. ↑  Jarmo Wallenius: Hirviöaaltoja syntyy merillä ennakoitua enemmän (Ympäristö-osio) *Turun Sanomat*.  22.11.2011. Viitattu 29.1.2014.
3. 1 2  Anna Naukkarinen: Roistoaallon prototyypin jäljillä *Rajapinta*.  2010. Viitattu 14.7.2013.
4. 1 2  Rogue Waves NWS Ocean prediction center. Viitattu 14.7.2013.
5. ↑  Merkitsevä aallonkorkeus *Itämeriportaali*. Viitattu 14.7.2013.
6. ↑  Aaltoennätykset Itämerellä *Itämeriportaali*. Viitattu 14.7.2013.
7. ↑  Aallokot kasvavat myös Itämerellä  2006. Turun Sanomat. Viitattu 15.7.2013.
8. ↑  Mikä on tsunami? *Kotus.fi*. Viitattu 13.7.2013.
9. ↑  Aalto kuin kauhutarinasta. Hs.fi 18.1.2017

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hyökyaalto**.
* Marjut Kemiläinen: Roistoaalto on merimiehen painajainen ja tutkijan unelma *Rajapinta*.  15.12.2009. Viitattu 29.1.2014.
James Daly Medical Centerissä vuonna 1975.
**James Firman Daly** (23. lokakuuta 1918 Wisconsin Rapids – 3. heinäkuuta 1978 Nyack) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jolla oli rooleja niin teatterissa, elokuvissa kuin televisiossakin. Hänet tunnetuimpia roolejaan on tohtori Paul Lochnerin rooli televisiosarjassa *Medical Center* (1969–1976).

Daly näytteli ensimmäistä kertaa vuonna 1928 synnyinkaupungissaan Wisconsin Rapidsissä. Vuonna 1946 hän esiintyi ensimmäistä kertaa New Yorkissa. Vuonna 1950 hän oli pääosanesittäjiä näytelmässä *Major Barbara*, joka voitti tuon vuoden Theater Guild -palkinnon. Daly esiintyi monissa teatterirooleissa, mutta suuntautui erityisesti televisiouralle. Hän esiintyi ensi kertaa televisiossa jo vuonna 1947. Daly voitti Emmy-palkinnon roolistaan televisioelokuvassa *Eagle in a Cage* vuonna 1965. *Medical Centerin* lisäksi Daly näytteli monissa muissa televisiosarjoissa kuten *FBI*, *Etsivä Ironside*, Vaarallinen tehtävä ja Takaa-ajettu.

Dalyllä oli myös joitakin elokuvarooleja. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Otto Premingerin vuoden 1955 elokuvassa *Yhden miehen kapina*. Muita Dalyn roolisuorituksia nähtiin muun muassa elokuvissa *Apinoiden planeetta* ja *Viiden miehen armeija*.

Daly oli naimisissa vuodesta 1941 näyttelijä Mary Hope Newellin kanssa. Liitto päättyi eroon. Dalylla oli neljä lasta. Yksi lapsista on näyttelijä Tyne Daly. James Daly kuoli todennäköisesti sydänkohtaukseen 59-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  C. Gerald Fraser: James Daly, Actor, Is Dead at 59; Took Many TV Character Roles *nytimes.com*.  6.7.1978. New York Times. Viitattu 4.10.2021.
2. ↑  James Daly: Dr. Paul Lochner *imdb.com*. IMDB.com. Viitattu 4.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* James Daly Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Hänen olivat linnut** on Marja-Liisa Vartion romaani, joka julkaistiin postuumisti vuonna 1967. Romaania pidetään Vartion pääteoksena ja sitä on luonnehdittu erääksi suomalaisen modernismin perusteoksista. Sen pohjalta tehtiin saman niminen televisioelokuva vuonna 1976. *Hänen olivat linnut* kertoo leskiruustinna Adele Bromsista, joka muistelee elettyä elämää kotiapulaisensa Alman kanssa. Tarina sijoittuu runsaan kolmen vuosikymmenen ajalle.

Juoni
-----

Hieman hupsu ja omalaatuinen Adele Broms elää talossaan miesvainajaltaan rovasti Birger Bromsilta perimiensä täytettyjen lintujen ympäröimänä. Toinen keskeinen henkilö on pappilan palvelijatar Alma. Teos rakentuu pitkälti Adelen ja Alman välisen dialogin varaan, kuvailevaa kerrontaa on niukalti. Adele palaa muisteluissaan menneisiin: valotetaan Birgerin varhaiseen kuolemaan päättynyttä, lyhyeksi jäänyttä avioliittoa ja Adelen huonoja välejä kälyihinsä Elsaan ja Teodolindaan.  Teodolindan aviomiehen, apteekkari Holgerin, kanssa Adele tulee hyvin toimeen. Holger kirjoittaa Adelelle tekaistuja reseptejä, joilla Adele saa rauhoittavat lääkkeensä. Mies vierailee usein Adelen ja Alman luona ja toisinaan lähentelee Almaa.

Adelen ja Birgerin asuttama pappila on tuhoutunut tulipalossa vuosikymmeniä sitten ja lintujen pelastaminen oli Birgerille ensiarvoisen tärkeää. Birger kuolee joitakin vuosia tulipalon jälkeen ja Adele muuttaa Antti-poikansa kanssa Birgerin entiseen kotitaloon. Adelen sisäköt kaikkoavat yksi toisensa jälkeen, sillä he eivät siedä leskiruustinnan oikkuja. Pitkäpinnaisimmaksi osoittautuu Alma, mutta hänenkin mittansa täyttyy Adelen hulluuskohtauksista. Hän ei kuitenkaan jätä Adelea lopullisesti.

Muuta
-----

Teoksessa *Sininen laulu* Vartion romaania luonnehditaan "kerronnaltaan mestarilliseksi, paikoin unenomaiseksi". Vartion kuoleman jälkeen julkaistun romaanin viimeistelivät Paavo Haavikko ja Tuomas Anhava. *Hänen olivat linnut* on julkaistu ruotsiksi nimellä *Fåglarna var hans*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Marja-Liisa Vartio: Hänen olivat linnut *Yle Uutiset*. Viitattu 31.7.2016.
2. ↑  Hänen olivat linnut *Teos.fi*.  Arkistoitu 19.8.2016. Viitattu 31.7.2016.
3. ↑  Hänen olivat linnut / Lukusana-kirjallisuuspiirissä luettiin kotimainen klassikko *Päijät-Hämeen verkkokirjasto Lastu*.  Arkistoitu 17.8.2016. Viitattu 31.7.2016.
4. ↑  Bagh, Peter von: *Sininen laulu - itsenäisen Suomen taiteiden tarina*, s. 363. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 2007. ISBN 978-951-0-32895-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Hänen olivat linnut - Uhriaseman narsistinen mielihyvä ja hulluuden nautinto Marja-Liisa Vartion romaanissa (Hybrislehti.net) (Arkistoitu – Internet Archive).
Royal Aircraft Factory B.E.2c
**Royal Aircraft Factory B.E.2** (***B**lériot **E**xperimental*) oli englantilainen kaksitasoinen lentokone. Se oli ensimmäinen englantilainen konetyyppi, jota brittien ilmavoimat käyttivät vuonna 1914 ensimmäisessä maailmansodassa. B.E.2:n suunnitteli Geoffrey de Havilland ja se lensi ensi kertaa vuonna 1912, de Havilland itse koelentäjänä.

Koneen eri versioita olivat B.E.2a, B.E.2b, B.E.2c, B.E.2d ja B.E.2e.
B.E.2c oli käytännössä eri lentokone kuin B.E.2a. Viimeinen konemalli B.E.2e vanheni jo sodan aikana, ja vuonna 1916 se oli lentäjien keskuudessa jo epäsuosittu konetyyppi, koska tiedustelukäyttöön suunniteltu kone ei ollut liikehtimiskyvyltään vastustajan hävittäjäkoneiden tasolla. Toinen rasite oli se, että koneen ampuja-tähystäjä oli lentäjän edessä. Kone kykeni lentämään 116 km/h, 320 km:n päähän ja 3 km:n (10 000 jalan) korkeuteen.

Lähteet
-------

* Eden, Paul: *The encyclopedia of world aircraft*. Leicester: Aerospace publishing, 2002. ISBN 1856057054. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Eden 2002 s. 1066
2. 1 2 3  Eden 2002 s. 1067
**Eija Palosaari** (s. 29. tammikuuta 1954) on suomalainen kriisipsykologi, koulutukseltaan psykologian tohtori. Tätä ennen hän vuonna 1981 hän valmistui filosofian maisteriksi.

Palosaari sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2008 kirjastaan *Lupa särkyä*. Suomen psykologiliitto palkitsi Palosaaren vuoden psykologina 2008. Palosaari on ollut useiden suuronnettomuuksien kriisihoidossa, muun muassa Jokelan koulusurmien jälkihoitoa ohjaavassa työryhmässä. Hän teki väitöskirjan 1999 Estonian onnettomuudesta. Hänen mielestään nopea psykologinen apu kriisien aikana on Suomessa hyvätasoista. Kehittämisen tarvetta on jatkoterapian saatavuudessa. Jos ihminen kohtaa järkyttäviä asioita, ovat voimakkaatkin reaktiot terveitä ja normaaleja, mutta on tärkeää etteivät ne jää päälle pitkäksi aikaa.

Teokset
-------

* Coping, merikatastrofin yhteydessä suomalaisten laivatyöntekijöiden kertomana : "Meri on suuri ja kaunis, sitä pitää kunnioittaa". Tampereen yliopisto, 1999, väitöskirja.
* Lupa särkyä, kriisistä elämään, Edita, 2007.

Palkinnot ja tunnustukset
-------------------------

* Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2008 teoksesta *Lupa särkyä*.
* Vuoden psykologi, 2008, Suomen psykologiliitto.

Lähteet
-------

1. ↑  Tampereen yliopisto – Väitökset – Eila Palosaari *uta.fi*.  1999. Viitattu 5.2.2016.
2. ↑  Tiedonjulkistamisen palkinnot tähtitieteilijälle ja psykologille. Ilta-Sanomat 14.4.2008. Web Archive 2008. Viitattu 3.4.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Dante Bernini** (20. huhtikuuta 1922 – 27. syyskuuta 2019) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. elokuuta 1945 ja nimitettiin Albanon suburbikaarisen hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Assidonan titulaaripiispaksi 30. lokakuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Boccadoro, jota avustivat Raffaele Macario ja Franco Costa.

Bernini sai 10. heinäkuuta 1975 nimityksen sekä Velletrin että Segnin hiippakunnan piispaksi ja 20. lokakuuta 1981 Velletri-Segnin piispaksi. 8. huhtikuuta 1982 hänet nimitettiin Albanon piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 13. marraskuuta 1999.

Lähteet
-------

1. ↑  È morto don Dante Bernini, il vescovo della pace e della nonviolenza (italiaksi)
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop Dante Bernini


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Italia

 |

 |
**Eikan pumppu** oli 1960-luvun puolivälissä Helsingissä jonkin aikaa vaikuttanut nuorisojengi, joka piti tapanaan kokoontua Eino Leinon patsaan luona Esplanadin puistossa.

Folk-, mod- ja beatnik-liikkeistä tyylivaikutteita hakenut nuorisojoukko koostui lähinnä Helsingin lukiolaisista ja vaati julkisuudessa itselleen nuorisotilaa, jossa voisi kokoontua ja musisoida. (Helsingissä tosin toimi tuolloin jo ainakin 1957 Hakaniemeen avattu nuorisokahvila Haka-kerho.)

Monet jengin jäsenistä kuuluivat rauhanjärjestö Sadankomiteaan. Pojilla oli pitkähköt hiukset, usein myös korvarenkaita, ja pumpun jäsenillä oli tapana soittaa ulkona kitaraa ja huuliharppua tai valmista musiikkia magnetofonilta eli kannettavalta kelanauhurilta.

Eikan pumpun jäsenet olivat keskeisesti mukana muun muassa Yhdysvaltojen suurlähetystön eteen kokoontuneessa mielenosoituksessa diplomaatti W. Averell Harrimanin vierailua ja Vietnamin sotaa vastaan. Myöhemmin Espan puistossa tapahtuneen puukotuksen jälkeen poliisi esti kokoontumisen Eino Leinon patsaalla.

Jukka Kuoppamäki levytti vuonna 1965 singlen "Eikan pumppu". Yleisradio teki jengistä samannimisen 30 minuutin televisiodokumentin 1967, jossa tästä vuonna 1965 alkaneesta ilmiöstä puhutaan jo menneessä aikamuodossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aunila, Seija: Eikan pumpun pitkät tukat ja oudot asusteet kummastuttivat vanhempia, Yle Elävä arkisto 2.4.2013. Viitattu 28.10.2015.
2. ↑  Härmälä, Valtteri: "Jengit sotajalalla", Syksyn 1978 jengikeskustelun nuorisokuva, Helsingin yliopisto, Valtiotieteellinen tiedekunta, talous- ja sosiaalihistorian pro gradu -tutkielma 2012, sivu 6.
3. ↑  Jukka Kuoppamäki ‎– Eikan Pumppu / Hiilenlappaajan Laulu, Discogs.com. Viitattu 29.2015.
4. ↑  *Eikan pumppu* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Hallintosopimus** on sopimus, jossa julkisyhteisö on yhtenä osapuolena. Toisena osapuolena on usein yksityinen henkilö tai oikeushenkilö, mutta myös valtion ja kuntien väliset sopimukset ovat tavallisia. Lisäksi hallintoelinten väliset sopimukset ovat mahdollisia. Hallintosopimuksia solmitaan pääasiassa toteuttamaan julkisia palveluja ja hallinnollista sääntelyä.

Hallintosopimuksia käytetään yleisesti hankittaessa valtiolle, kunnalle tai muulle julkisyhteisölle ostopalveluja. Sopimuksia tehdään myös hallintoluvan ehtojen toteuttamisesta, jolloin sopimus määrittelee myöhemmin tehtävän hallintopäätöksen sisältöä. Julkisyhteisöjen päätöksenteon riippuvuus lakien määräyksistä on tärkein hallintosopimusten käyttöä rajoittava tekijä. Viranomainen ei esimerkiksi voi luvata pitävänsä salassa lain julkiseksi määräämää asiakirjaa. Hallintosopimusten sitovuus on samankaltainen kuin muidenkin pätevien sopimusten. Vain silloin sitovuus puuttuu, kun sopimuksen teossa on ylitetty toimivalta tai menetelty muuten lainvastaisesti.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Encyclopædia iuridica fennica,* Suomalainen lakimiesyhdistys 1994–1999, ISBN 951-855-135-9, osa V palstat 227–228.

Kirjallisuutta
--------------

* Olli Mäenpää: *Hallintosopimus. Hallintoviranomaisten sopimustoiminnan oikeudellisia ongelmia*. Helsinki: Lakimiesliiton Kustannus, 1989. ISBN 951-640-422-7.
**Eija Marketta Ristola** (s. 10. heinäkuuta 1956 Lappeenranta) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen yleisurheilija, joka menestyi pika-aidoissa ja viisiottelussa. Hän edusti Lappeenrannan Urheilu-Miehiä.

Kalevan kisoista Ristola saavutti 100 metrin aitajuoksusta hopeaa vuosina 1975, 1976, 1977 ja 1978 sekä pronssia vuosina 1979 ja 1980, 200 metrin aidoissa hopeaa vuonna 1971 ja viisiottelussa kultaa vuonna 1973 ja hopeaa vuonna 1972. Hän oli mukana viestijuoksun SM-kilpailuissa voitamassa 4 x 100 metrin viestijuoksusta hopeaa vuonna 1979 ja pronssia vuonna 1978. Sisäratojen SM-kilpailuista Ristola saavutti pronssia 60 metrin aitajuoksusta vuonna 1979.

Ennätyksikseen Ristola juoksi 60 metrin aidoissa ajan 8,77 (1979), 100 metrin aidoissa 13,8 (1978) ja 200 metrin aidoissa 29,2 (1971). Hän sivusi SE-aikaa 100 metrin aidoissa tuloksella 13,8 kahteen otteeseen: 19. kesäkuuta ja 28. elokuuta vuonna 1978. Virallisiin kilpailuihin Ristola ei ole osallistunut vuoden 1982 jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Eija Ristola Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  NAISTEN SUOMEN ENNÄTYSTEN KEHITYS ULKORADOILLA[vanhentunut linkki]
**Samuli William Woolston** (s. 19. joulukuuta 1975 Helsinki) on suomalainen arkkitehti.

Woolston syntyi tutkija, arkkitehti George Woolstonin ja aluearkkitehti Taru Tyynilän perheeseen. Woolston opiskeli arkkitehtuuria Edinburghin yliopistossa 1996–1997, arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 2003. Hän työskenteli eri arkkitehtitoimistoissa 1996 ja 1998–2005, Arkkitehtitoimisto ALAn osakas hänestä tuli 2004. Toimiston palkittuja suunnitelmia on muun muassa vuonna 2011 valmistunut teatteri- ja konserttitalo Kilden Kristiansandissa Norjassa. Rakennustietosäätiö RTS:n Pietilä-palkinnon toimisto sai 2008. Woolston on toiminut myös arkkitehtuurin tuntiopettajana ja arkkitehtuurin teorian opintostudion vetäjänä, samoin kuin ollut muun muassa SAFAn kilpailujaoston puheenjohtaja.

Woolston voitti kollegoineen Helsingin keskustakirjaston suunnittelukilpailun vuonna 2013.

Kuvia tuotannosta
-----------------

* Kilden, Norja (2012). Kilden, Norja (2012).
* Helsingin keskustakirjasto Oodi (2018). Helsingin keskustakirjasto Oodi (2018).
* Hotelli Marriott, Tampere (2020). Hotelli Marriott, Tampere (2020).

Lähteet
-------

1. 1 2  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 1120. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Häkkinen, Auri: Arkkitehtitoimisto Ala voitti keskustakirjaston arkkitehtuurikilpailun *Rakennuslehti*.  14.6.2013. SMF. Viitattu 17.6.2013.
**Akseli Heikki Terho** (17. maaliskuuta 1888 Helsinki – 21. helmikuuta 1959) oli suomalainen filosofian maisteri ja rehtori.

Heikki Terho pääsi ylioppilaaksi 1905 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1914. Hän toimi opiskeluaikanaan neljä vuotta virkailijana Helsingin poliisilaitoksessa. 

Terho tuli vuonna 1916 suomenkielen opettajaksi Oulunkylän ruotsalaiseen yhteiskouluun. Hän siirtyi 1917 Imatran yhteiskoulun suomenkielen ja historian opettajaksi ja toimi 1918–1919 tämän koulun johtajana. Terho muutti sitten Haminaan Haminan yhteiskoulun suomenkielen ja historian opettajaksi ja hänestä tuli yhteiskoulun johtaja 1928. Kun koulu muuttui vuonna 1929 Haminan yhteislyseoksi Terho nimitettiin historian ja yhteiskuntaopin vanhemmmaksi lehtoriksi ja lyseon rehtoriksi.

Terho oli Haminan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1921, kuului valtuuston valmisteluvaliokuntaan ja toimi valtuuston sihteerinä vuodesta 1923. Hän kuului vuodesta 1922 alkaen myös Haminana kirkkovaltuustoon ja kirkkoneuvostoon ja toimi Haminan kirjaston ja lukusalin johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1928. Hän toimi Viipurin kauppakamarin asiamiehenä Haminassa ja oli Haminan Säästöpankin isännistön ja Savo-Karjalan Osake-Pankin Haminan konttorin toimikunnan jäsenenä. Hän oli mukana Kansallisen Edistyspuolueen toiminnassa ja oli Haminan Edistysmielisen Seuran puheenjohtajana vuodesta 1920. Terho kuului kymmenkunta vuotta puolueen Kymenlaakson piiritoimikuntaan sekä puoluevaltuustoon 1931–1932. Hän oli lisäksi puolueen eduskuntaehdokkaana tulematta kuitenkaan valituksi eduskuntaan.

Terho suomensi kaunokirjallisuutta sekä julkaisi tutkimuksia Haminan kouluoloista. Hän kirjoitti Haminan lehtiin myös arvosteluja ja kunnallista ja valtiollista elämää käsitelleitä artikkeleita.

Julkaisuja
----------

* *Haminen saksalaisen alkeiskoulun oppilasmatrikkeli*. Koulu ja menneisyys 1/1935 (Pdf-tiedostona)

Lähteet
-------

1. ↑  Find A Grave : Akseli Heikki Terho
2. 1 2 3 4 5  50-vuotias. Rehtori Heikki Terho, Helsingin Sanomat, 17.03.1938, nro 74, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Hautahaku.fi : Terho Akseli Heikki
**Eikesdalen** on Nessetin kunnassa, Møren ja Romsdalin läänissä, Norjassa sijaitseva laakso.

Maantiede
---------

Eikesdalen on pitkähkö laakso, joka nousee jyrkästi rotkomaisessa kaakkoispään perukassa Aurstaupetissa. Sieltä se jatkuu ylänköalueella, missä vastaan tulee suuri Aursjøen-ylänköjärvi. Laakson pohjoispäätä hallitsee pitkä Eikesdalsvatnet-järvi. Suuri osa laakson ympärillä olevista vuorenhuipuista yltää noin 1 300–1 800 metrin korkeuteen merenpinnan tasosta.

### Jäätiköt

Laakson ympärillä tai lähettyvillä sijaitsee lähinnä pieniä eristyksiin jääneitä jäätikkölänttejä, jotka sijaitsevat joidenkin korkeiden vuortenhuippujen luona.

Mardalsfossen järven vastarannalta nähtynä vuonna 2004.
### Laakson vesi

Laakson perukalla olevalta Aursjøen-ylänköjärveltä lähtien laakson pohjaa pitkin virtaa Aura-joki, joka on laakson pääuoma. Matkallaan kohti Romsdalsfjordeniin kuuluvaa Langfjorden-vuonoa vesi kulkee Litlevatnetin ja suuren Eikesdalsvatnet-järven kautta. Eikesdalsvatnetin ja vuonon perukan välillä jokiuoman nimi on Eira.

Euroopan kymmenen korkeimman vesiputouksen joukkoon kuuluva Mardalsfossen sijaitsee myös laakson varrella. Se on osa Eikesdalsvatnet-järveen virtaavaa Mardøla-jokea sijaiten noin 2 kilometriä Eikesdalen-kylältä luoteeseen. Vesiputous koostuu kahdesta jyrkästä pudotuksesta, joiden kokonaiskorkeudeksi ilmoitetaan eri lähteissä 657–705 metriä. Vesiputous on esitettynä Nessetin kunnan vaakunassa.

Liikenne
--------

Laakson pohjalla kulkee Fv191-tie, joka tunnetaan myös nimellä Eikesdalsvegen. Laakson pohjoispäässä tie päättyy Eresfjordissa, lähellä vuonon perukkaa. Se kuitenkin risteää Fv660-tien kanssa, joka jatkuu sekä itään että länteen päin Langfjordenille ja Sunndalsfjordenille. Laakson kaakkoispäässä Fv191-tie jatkuu kiertäen idästä ja kääntyen sitten kohti pohjoista, missä se laskeutuu Sunndalsfjordenin perukassa sijaitsevaan Sunndalsøraan. Siellä tieltä on mahdollisuus jatkaa niin itään, länteen kuin pohjoiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Karttadata: Norkart: Virtuaalinen Norjan kartta Finn.no. Viitattu 02.07.2015. (norjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eikesdalen** Wikimedia Commonsissa
SS *Great Britain* Bristolissa kuivatelakalla.
**SS Great Britain** oli vuonna 1843 vesille laskettu höyryvoimalla toimiva potkurikäyttöinen matkustajalaiva, joka nykyään on museolaivana. Laivan suunnitteli Isambard Kingdom Brunel Great Western Steamship Companylle Atlantin ylittävään liikennöintiin Bristolin ja New Yorkin välille. Laiva oli ensimmäinen rautarunkoinen höyrylaiva, joka ylitti Atlantin. Tämä vuonna 1845 tehty matka kesti 14 päivää. Höyrykoneen lisäksi laivassa oli mastot purjeita varten, koska höyrykoneisiin ei täysin luotettu.

Vesille laskettaessa vuonna 1843 se oli pisin matkustajalaiva ja säilyi sellaisena vuoteen 1854 saakka. Aluksen pitkä rakennusaika ja korkea hinta jättivät kuitenkin sen omistajat vaikeaan taloudelliseen tilanteeseen, ja he joutuivat luopumaan liiketoiminnasta aluksen ajettua navigointivirheen vuoksi karille vuonna 1846.

Alus myytiin hylkyjen pelastajille ja korjattiin. Sen jälkeen *Great Britain* kuljetti tuhansia maahanmuuttajia Australiaan, kunnes se muutettiin purjelaivaksi vuonna 1881. Kolme vuotta myöhemmin alus jäi pois käytöstä Falklandiin, missä sitä käytettiin varastona, karanteenilaivana ja hiiliproomuna, kunnes se haudattiin upottamalla vuonna 1937.

Vuonna 1970 *Great Britain* palautettiin Bristoliin kuivatelakalle, jossa se oli rakennettu. Nyt alus luetaan Englannin historiallisen laivaston kokoelmien tärkeimpiin aluksiin. Alus on hyvin suosittu vierailukohde, jossa käy 150–170 tuhatta vierailijaa vuosittain.

*Great Britainin* vesillelasku heinäkuussa 1843, maalannut Joseph Walter
 *Great Britain* karilla Dundrumin lahdella, 1846.

Laivan koko
-----------

* Pituus: 98 metriä
* Leveys: 15,4 metriä
* Korkeus (pääkannelta köliin): 9,9 metriä
* Paino ilman lastia: 1 961 tonnia
* Kantavuus: 3 066 tonnia
* Höyrykoneen teho: 1 500 hevosvoimaa

Lähteet
-------

1. ↑  Landström, Björn: *Laiva: katsaus laivan historiaan alkukantaisesta lautasta atomikäyttöiseen sukellusveneeseen*, s. 233. Alkuteoksen kieli ruotsi: *Skeppet: en översikt av skeppets historia från den primitiva flotten till den atomdrivna ubåten med rekonstruktioner i ord och bilder*. Suomentanut Vuorenjuuri, Martti. 6. p. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-11183-3.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SS Great Britain**.
* **Official website**
* The Brunel Institute (Arkistoitu – Internet Archive)
* I K Brunel
* Panoramic tour from the BBC
**Lasse Herman Peltonen** (s. 3. joulukuuta 1970 Lahti) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli oikea laitahyökkääjä.

Peltonen oli FC Kuusysin kasvatti. Ensimmäiset miesten ottelunsa hän pelasi III divisioonassa seuran reservijoukkue Palloseiskoissa. Peltonen oli mukana Kuusysin liigajoukkueessa jo kaudella 1991, mutta ei esiintynyt yhdessäkään ottelussa. Hän siirtyi kaudeksi 1992 Kakkosessa pelanneen yhteistyöseura Lahden Työväen Palloilijoiden riveihin. Onnistuneen kauden päätteeksi hän palasi Kuusysin liigaryhmään, mutta vietti ensimmäisen kautensa vielä enimmäkseen LTP:n mukana. Peltonen oli myös lyhyellä lainapestillä toisessa liigaseurassa, FF Jarossa.

Kolmannella liigakaudellaan Peltonen oli noussut Kuusysin vakiokokoonpanoon ja hän aloitti jokaisen liigakaudella 1995 pelaamistaan 23 ottelusta. Seura kuitenkin putosi Veikkausliigasta ja Peltonen siirtyi ulkomaille alkuvuodesta 1996 Irlannin pääsarjassa pelanneeseen University College Dublin AFC:n joukkueeseen, jossa pelasi yhden ottelun verran. Suomeen palattuaan hän siirtyi Kuusysin paikalliskilpailijaan Lahden Reippaaseen. Kaudeksi 1997 lahtelaisseurat yhdistyivät FC Lahdeksi, jota Peltonen edusti neljän kauden ajan, ollen seuran luottopelaajia nousussa pääsarjaan ja myös sen ensimmäisillä liigakausilla.

Vuonna 2001 Peltonen siirtyi sarjatasoa alemmas FC Hämeenlinnaan. Kausi päättyi onnistumiseen seuran noustessa liigaan ja Peltosen tehdessä yhteensä 14 maalia, joista neljä loppusarjassa. Hän pelasi vielä yhden pääsarjakauden Hämeenlinnassa, kunnes ammattilaisura päättyi nilkkavammaan vuoden 2002 lopussa. Hän pelasi Veikkausliigassa yhteensä 103 ottelua, joissa teki 8 maalia. Pelaajauransa jälkeen Peltonen on toiminut FC Lahden liigajoukkueen joukkueenjohtajana vuosina 2011–2013. Hän on myös suorittanut B-valmentajatutkinnon.

Koulutukseltaan Peltonen valmistui Tampereen yliopistosta yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi sekä kasvatustieteen maisteriksi. Hän on ammattiltaan luokanopettaja. Peltonen on toiminut myös vuodesta 2012 Hollolan kunnanvaltuutettuna sekä Päijät-Hämeen maakuntavaltuutettuna.

Peltonen valittiin Muonion kunnanjohtajaksi maaliskuussa 2017. Hän toimi tehtävässä heinäkuun 2019 loppuun.

Lähteet
-------

1. ↑  Lisäksi kaksi maalia III divisioonan kaudella 1987
2. ↑  Lasse Peltonen *Veikkausliiga.com*. Veikkausliiga Hall of Fame. Viitattu 24. elokuuta 2014.
3. ↑  Ylönen, Jorma: Ex-liigajalkapalloilija Lasse Peltonen Muonion kunnanjohtajaksi *Kuntalehti*.  6.3.2017. Viitattu 19.3.2023.
4. ↑  Ruokangas, Perttu: Muonion kunnanjohtaja lähtee  29.1.2019. Yle. Viitattu 19.3.2023.
5. ↑  Ruokangas, Perttu: Laura Enbuska-Mäki Muonion kunnanjohtajaksi  21.5.2019. Yle. Viitattu 19.3.2023.
Heikki Tandefelt vuonna 1932.
**Karl Henrik Magnus (Heikki) Tandefelt** (27. huhtikuuta 1882 Sysmä – 12. tammikuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja Suomenlinnan museon intendentti.

Tandefeltin vanhemmat olivat tilanomistaja Gustaf Magnus Otto Tandefelt ja Anna Maria Renqvist. Käytyään reaalilyseota hän opiskeli sitten Taideteollisessa keskuskoulussa 1899 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1900–1901. Tandefelt jatkoi vielä taideopintojaan Italiassa 1902–1904 sekä Ranskassa 1904–1907 ja 1909–1910.

Tandefelt oli opettajana Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1911–1918 sekä jojtajaopettajana Taideteollisessa keskuskoulussa 1917–1918 ja hän toimi myös taidearvostelijana *Dagens Tidning* -lehdessä 1912–1913 ja *Uudessa Suomettaressa* 1914. Vuodesta 1918 aina kuolemaansa saakka Tandefelt toimi Suomenlinnan museon intendenttinä. Hän oli myös Ehrensvärd-seuran sihteerinä 1921–1943.

Tandefelt osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1902–1907 sekä vielä viisi kertaa vuosien 1916 ja 1937 välillä. Hänen taidegrafiikkaansa oli esillä 1930-luvulla näyttelyissä Tšekkoslovakiassa, Saksassa, Tanskassa, Unkarissa, Itävallassa ja Englannissa. Lisäksi Tandefelt julkaisi esteettis-taidehistoriallisen esseekokoelman *Hyvät ja huonot taiteilijat* (1915). Kirjassa Tandefelt arvosteli Akseli Gallen-Kallelaa mainitsematta häntä kuitenkaan suoraan nimeltä.

Heikki Tandefelt oli naimisissa Signe Tandefeltin kanssa vuosina 1904–1919. Heidän poikansa oli arkkitehti Claus Tandefelt.

Tandefelt palveli sodassa luutnanttina. Hän kuoli sotasairaalassa tammikuussa 1943.

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Heikki Tandefelt. Suomen kuvataiteilijat -verkkomatrikkeli.
* Maalarin kolmisointu – Akseli Gallen-Kallelan kolorismi. (Arkistoitu – Internet Archive) Gallen-Kallelan museo 2006.
* Tandefelt, Heikki hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Eija Salonen** (s. 10. joulukuuta 1975 Kärkölä) on suomalainen ampumahiihtäjä.

Salonen sijoittui ampumahiihdon MM-kilpailuissa Ruhpoldingissa 1996 normaalimatkalla (15 km) 29:nneksi ja viestissä kahdeksanneksi. Kontiolahdella 1999 hän kuului kuudenneksi sijoittumeeseen Suomen viestijoukkueeseen. Pokljukan MM-kilpailuissa 2001 hän sijoittui normaalimatkalla 52:nneksi, pikakilpailussa (7,5 km) 55:nneksi, tuli kierroksella ohitetuksi takaa-ajossa ja oli viestissä kahdestoista.

Salonen sijoittui Hanty-Mansijskin MM-kilpailuissa 2003 normaalimatkalla seitsemänneksi, yhteislähtökilpailussa 18:nneksi, takaa-ajossa 27:nneksi, pikakilpailussa 28:nneksi ja viestissä kuudenneksi. Oberhofin MM-kilpailuissa 2004 hän oli normaalimatkalla 37:s ja viestissä kolmastoista, Hochfilzenissä 2005 normaalimatkalla 74:s ja viestissä 18:s.

Salonen kilpaili maailmancupissa 1993–2006. Hanty-Mansijskin MM-normaalimatkan seitsemäs sija kaudella 2002–2003 oli hänen uransa paras maailmancupsijoitus. Lisäksi hän oli kolmastoista Östersundin pikakilpailussa kaudella 1996–1997 sekä kahdeksastoista Breznon pikakilpailussa kaudella 1995–1996 ja Hanty Mansijskin MM-yhteislähdössä 2003. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli parhaimmillaan 42:s kaudella 2002–2003.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Eija Salonen *biathlonresults.com*. Viitattu 27.6.2017. (englanniksi)
**Urpo Paavo Pikkupeura** (s. 22. maaliskuuta 1957 Rovaniemi) on entinen suomalainen pikaluistelija.

Pikkupeura kilpaili Sarajevon 1984 talviolympialaisissa ja sijoittui 23:nneksi 1 000 metrin luistelussa. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän sijoittui samana vuonna yhteispisteissä 19:nneksi. Sprinttereiden Suomen mestaruuden hän voitti viidesti ja sijoittui yleisluistelijoiden SM-kilpailuissa parhaimmillaan hopealle. Suomen ennätyksiä hän luisteli 500:lla ja 1 000 metrillä.

Urheilu-uransa jälkeen Pikkupeura toimi opettajana Keravalla Sompion koulussa.

Saavutukset
-----------

* Olympialaisissa 23:s 1 000 metrillä Sarajevossa 1984
* Sprinttereiden MM-kilpailuissa yhteispisteissä 19:s 1984, 26:s 1985 ja 1990
* Sprinttereiden SM-kultaa 1977, 1979, 1980, 1989 ja 1990

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 500 metriä 38,0 (1988, SE)
* 1 000 metriä 1.16,26 (1990, SE)

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 250. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
* SkateResults (Arkistoitu – Internet Archive) (Englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Tuukkanen, Pia: Olympiavalinnat sorsivat lappilaisia *Yle Uutiset*.  16.2.2010. Viitattu 3.12.2021.
**Yunus Mallı** (s. 24. helmikuuta 1992 Kassel) on saksalais-turkkilainen jalkapalloilija, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa VfL Wolfsburgia. Oikeajalkainen Mallı on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut myös Turkin maajoukkueessa.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Mallı on Borussia Mönchengladbachin kasvatti. Hän sai peliaikaa ainoastaan seuran kakkosjoukkueessa tehden siinä vuosina 2010–2011 11 ottelussa kaksi maalia. Heinäkuussa 2011 Mallı siirtyi Bundesliigan 1. FSV Mainz 05:een. Hän debytoi pääsarjatasolla lokakuussa 2011 Hertha BSC:iä vastaan. Avauskaudellaan Mallı pelasi 13 ottelua. Ensimmäisen maalinsa Bundesliigassa Mallı teki tammikuussa 2013 SpVgg Greuther Fürthin verkkoon. Se oli hänen kauden ainoa osumansa 14 ottelussa. Parhaimmalla kaudellaan, kaudella 2014–2015 Mallı teki 31 ottelussa kuusi maalia.

Tammikuussa 2017 Mallı teki vuoteen 2021 ulottuvan sopimuksen Bundesliiga-seura Wolfsburgin kanssa. Alkuvuoden 2020 hän pelasi lainalla Union Berlinissä.

### Maajoukkueura

Mallı on edustanut Saksaa kaikissa nuorten maajoukkueissa alle 17-vuotiaista alle 21-vuotiaisiin. Vuonna 2009 hän oli voittamassa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruutta ja osallistui samana vuonna myös ikäluokan MM-kilpailuihin tehden turnauksessa yhden maalin kahdessa pelaamassaan ottelussa. Mallı sanoi kuitenkin haluavansa edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Turkkia, jolle hänellä on myös edustusoikeus. Hän debytoi Turkin jalkapallomaajoukkueessa marraskuussa 2015 ystävyysottelussa Qataria vastaan. Vuoden 2019 loppuun mennessä hän on pelannut 25 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.

Saavutukset
-----------

**Saksa**

* Alle 17-vuotiaiden EM-kilpailut: kultaa (2009)

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3  Yunus Mallı Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
3. ↑  Wolfsburg sign Turkey midfielder Yunus Malli from Mainz
4. ↑  Yunus Mallı Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Mamrud, Roberto: Turkey - Record International Players  30.12.2019. RSSSF. Viitattu 10.7.2020. (englanniksi)
**Arvo Johannes Tenkanen** (3. tammikuuta 1898 Leivonmäki – 2. marraskuuta 1966 Raahe) oli suomalainen diplomi-insinööri, joka toimi Käkisalmen kaupunginjohtajana jatkosodan aikana ja Raahen kaupunginjohtajana 1940-luvun puolivälistä vuoteen 1960.

Arvo Tenkasen vanhemmat olivat kanttori J. V. Tenkanen ja Aino Maria Nummelin ja puoliso vuodesta 1927 Hanna Pulkkinen. Tenkanen tuli ylioppilaaksi Viipurin vanhasta yhteiskoulusta 1926 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1923. Hän toimi Käkisalmen yhteiskoulun lukioluokkien matematiikan ja luonnontiedon opettajana 1924–1930, Käkisalmen sähkölaitoksen johtajana 1930–1939, Kotkan sähkölaitoksen johtajana 1939–1943 ja Käkisalmen kaupungin- ja sähkölaitoksen johtajana 1943–1945. Raahen kaupungin- ja sähkölaitoksen johtaja Tenkanen oli 1946–1960, ensin väliaikaisena ja vuodesta 1947 vakinaisena.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fraser, Ole (toim.): *Suomen Sähköinsinööriliitto r.y. Matrikkeli. Finlands Elektroingenjörsförbund r.f. Matrikel 1926–1951*, s. 269. Helsinki: Suomen Sähköinsinööriliitto, 1951.
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 4.11.1966, s. 2.
3. ↑  Kaupunginjohtaja Arvo Tenkanen 60-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 3.1.1958, s. 8.
4. ↑  Raahen raatihuoneen juhlasalin taulut, s. 5. (Viitattu 8.7.2019)


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Raahen vaakuna | Edeltäjä:**Aatu Hänninen** | **Raahen kaupunginjohtaja**1946–1960 | Seuraaja:**Yrjö Reinilä** |

Raahen kaupunginjohtajat
Gösta Norio (1930–1936) |
Aatu Hänninen (1937–1946) |
Arvo Tenkanen (1946–1960) |
Yrjö Reinilä (1961–1979) |
Jaakko Nahkuri (1979–2007) |
Kari Karjalainen (2006–2016) |
Ari Nurkkala (2017–2022) |
Leena Mikkola-Riekkinen (2022–)
Vantaan kaupungintalo. Arkkitehtuuritoimisto Olli ja Eija Saijonmaa (1957).
**Eija Tyttö Saijonmaa** (o.s. **Äyhö**, 17. tammikuuta 1923 Salo – 16. elokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli yhdessä miehensä arkkitehti Olli Saijonmaan kanssa yhteisessä toimistossa.

Eija Äyhö pääsi ylioppilaaksi vuonna 1942 silloisesta Salon yhteislyseosta ja siirtyi opiskelemaan Teknilliseen korkeakouluun, josta hän valmistui arkkitehdiksi vuonna 1950. Opiskeluaikanaan vuonna 1948 hän avioitui Olli Saijonmaan kanssa. Olli Saijonmaalla oli oma arkkitehtitoimisto, jossa Eija Saijonmaa työskenteli opiskeluaikanaan vuodesta 1948 lähtien. Puolisoiden suunnitteluyhteistyö jatkui vuonna 1951 perustetun yhteisen toimiston, Arkkitehtuuritoimisto Olli ja Eija Saijonmaan nimissä.

Saijonmaat suunnittelivat muun muassa asuinkerrostaloja, vanhusten palvelutaloja ja kirkkoja. Toimisto osallistui myös suunnittelukilpailuihin.

Arkkitehtuuritoimisto Olli ja Eija Saijonmaan merkittäviä suunnittelutöitä ovat muun muassa Vantaan kaupungintalo, Tikkurilassa. Talo valmistui 1957 ja sen suunnitelma perustuu Helsingin maalaiskunnan virastotalon suunnittelukilpailuun vuodelta 1954. Helsinkiin rakennettuja kirkkoja ovat Pitäjänmäen kirkko, joka valmistui 1959 ja Puistolan kirkko, valmistunut 1960.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Arkkitehtiesittely: Eija Saijonmaa Suomen Arkkitehtuurimuseo.  Arkistoitu 16.10.2017. Viitattu 31.1.2016.
2. ↑  Eija Saijonmaa. (Kuolinilmoitus) *Helsingin Sanomat*, 14.9.2014, s. C 27.  Sanoma Media Finland.
3. ↑  Arkkitehtuuritoimisto Olli ja Eija Saijonmaa *Virre*. Patentti- ja rekisterihallitus. Viitattu 31.1.2016.
4. 1 2  Häsänen, Merja et al.: Rakennettu kulttuuriympäristö (PDF) (Sivu 9) *Tikkurila 61. Kaupungintalo. Asemakaavan muutoksen selostus, sekä tonttijaon muutos, joka koskee 8.11.2010 päivättyä asemakaavakarttaa nro 002068.*.  8.11.2010. Vantaan kaupunki.  Arkistoitu 20.7.2017. Viitattu 31.1.2016.
5. ↑  Pitäjänmäen kirkko Helsingin seurakuntayhtymä.  Arkistoitu 2.3.2016. Viitattu 31.1.2016.
6. ↑  Puistolan kirkko Helsingin seurakuntayhtymä.  Arkistoitu 2.3.2016. Viitattu 31.1.2016.
**Arvo Mikko Penttilä** (1. lokakuuta 1894 Ilmajoki – 22. heinäkuuta 1983 Teisko) oli suomalainen järjestöjohtaja ja maanviljelijä, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1963.

Penttilän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Penttilä ja Edla Maria Alanen, ja puoliso vuodesta 1928 Ester Elviira Matinheimo (aiemmin Mattsson). Arkkitehti Timo Penttilä oli heidän poikansa. Arvo Penttilä kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta vuonna 1915 ja suoritti agronomin tutkinnon vuonna 1919. Valmistuttuaan hän toimi Hämeen-Satakunnan maanviljelysseuran ja Länsi-Suomen Karjanjalostusyhdistyksen konsulenttina. Vuonna 1946 Penttilä valittiin Länsi-Suomen Karjanjalostusyhdistyksen toiminnanjohtajaksi, ja karjanjalostusyhdistysten yhdistymisen jälkeen Suomen Karjanjalostusyhdistyksen toiseksi johtajaksi vuonna 1950. Penttilä oli myös Tampereen Seudun Keinosiemennysyhdistyksen perustaja ja puheenjohtaja sekä valtakunnallisen Keinosiemennysyhdistysten Liiton johtokunnan varapuheenjohtajana.

Penttilä oli jäsenenä valtion karjatalouden toimikunnissa ja komiteoissa sekä maataloudellisten järjestöjen ja osuuskuntien hallintoelimissä. Järjestöuran ohella Penttilä viljeli Teiskon Paarnalahdessa Yli-Vattulan maatilaa vuodesta 1936.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arvo Penttilä *Biografiasampo*. Viitattu 15.8.2022.
2. 1 2 3  Helsingin Sanomat. 01.10.1954. 60-vuotiaita.
**Aapo Välikangas** (19. joulukuuta 1864 Pielavesi – 24. marraskuuta 1896 Kotka) oli suomalainen näyttelijä.

Ura
---

Välikankaan taiteelliset lahjat huomattiin hänen asevelvollisuusaikanaan Kuopion pataljoonan soittokunnassa, missä hän toimi soittajana ja kuorolaulajana. Hänen bassoääntään on luonnehdittu "komeaksi ja kauniiksi". Näyttämöharrastuksensa myötä Välikangas aloitti oppilaana August Aspegrenin Kansanteatterissa 1890. Hänen ensimmäinen, taiteellisesti merkittävä roolinsa oli Sakeus Aleksis Kiven *Leassa*.

Lyhyeksi jääneen uransa varrella Välikangas teki useita merkittäviä rooleja, kuten Väinämöinen näytelmässä *Aino*, Klaus Kurki *Elinan surmassa* sekä nimiosat näytelmissä *Kullervo* ja *Ambrosius*.

Välikankaan luonnetta on kuvailtu "taipuisaksi", "herkäksi" ja "intohimoiseksi". Hän teki itsemurhan Kotkassa 31-vuotiaana.

Lähteet ja viitteet
-------------------

* Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, Kustannusliike Opas, Viipuri 1930

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvakokoelmat.fi (Arkistoitu – Internet Archive)

1. 1 2 3  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 362
**Junost** (ven. Юность, "Nuoruus") on Moskovassa vuodesta 1955 lähtien ilmestynyt kirjallinen aikakauslehti.

Valentin Katajevin aloitteesta perustettu *Junost* oli erityisesti nuorisolle suunnattu Neuvostoliiton kirjailijaliiton äänenkannattaja. Se sai suuren suosion, ja vuonna 1975 sen levikki oli 2,6 miljoonaa kappaletta.

Vuodesta 1991 lähtien *Junost* on ollut riippumaton julkaisu. Sen päätoimittajina ovat työskennelleet Valentin Katajev (1955–1961), Boris Polevoi (1961–1981), Andrei Dementjev (1981–1992), Viktor Lipatov (1992–2007), Valeri Dudarev (2007–2019) ja Sergei Šargunov (vuodesta 2019). *Junostissa* on julkaistu muun muassa Bella Ahmadulinan, Jevgeni Jevtušenkon, Andrei Voznesenskin, Vasili Aksjonovin ja Eduard Limonovin teoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 888. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.
2. ↑  O žurnale *Junost*. Viitattu 12.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* *Junostin* sivusto
**Arvo Summanen** (8. tammikuuta 1928 Kivennapa – 29. maaliskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen Brondan vintin taiteilijaryhmään 1950-luvulla kuulunut taidemaalari.

Summanen saapui perheensä mukana evakkona Okeroisiin lähelle Lahtea. Muutettuaan Helsinkiin hän opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa 1948–1950 ja Taideakatemian koulussa 1951–1954. 
Summanen kuului 1950-luvulla Brondan vintin taiteilijoihin ja hän piti ensimmäiset näyttelynsä 1959. Vuonna 1970 Summanen muutti Meilahteen Villa Furunäsin taiteilijataloon jossa hän asui loppuelämänsä ajan. Summanen sai valtion taiteilijaeläkkeen 1991. 

Viimeisen näyttelynsä Summanen piti 2002, mutta hän jatkoi vaikeasta sairaudesta huolimatta maalaamista viimeisiin elinpäiviinsä saakka.

Lähteet
-------

* Veikko Nuutinen ja Tytti Soikkeli : Arvo Summasen muistokirjoitus (HS.fi Muistot)
* Kuvataiteilijamatrikkeli : Arvo Summanen

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Daniel Paul Ratushny** (s. 29. lokakuuta 1970 Nepean, ON, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkopuolustaja ja olympiamitalisti. Hän pelasi rightilta.

Ura
---

Ratushny pelasi Cornellin yliopistojoukkueessa vuoteen 1991 asti. Kauden 1991–92 hän edusti suurimmaksi osaksi myös Kanadan maajoukkuetta, mutta pelasi myös kaksi ottelua sveitsiläisessä EHC Oltenissa. Vuonna 1992 hän pelasi Albertvillen olympiakisoissa ja voitti hopeaa. Kaudella 1992–93 hän pelasi uransa ainoan NHL-ottelun Vancouver Canucksin riveissä ja sai siinä myös syöttöpisteen. Samalla kaudella hän voitti myös IHL:n mestaruuden, Turner Cupin.

Ratushny pelasi vuoteen 1999 asti IHL:ssä ja AHL:ssä, kunnes siirtyi kaudeksi 1999–00 Japaniin. Kaudella 2000–01 jääkiekon SM-liigajoukkue HPK hankki kesken kauden Ratushnyn riveihinsä. Hänet hankittiin joukkueeseen loukkaantumissuman aikana ja nousi liigan alivoimapelaajien eliittiin. Ratushny oli myös erinomainen luistelija.

HPK:n jälkeen Ratushny pelasi vielä kauden 2002–03 Isossa-Britanniassa ja hän lopetti uransa vuonna 2006 Ruotsin jääkiekon I-divisioonassa pelanneessa IK Panternissa.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑
3. ↑
**Junshirō Kobayashi** (jap. 小林 潤志郎; s. 11. kesäkuuta 1991 Hachimantai, Japani) on japanilainen mäkihyppääjä ja entinen yhdistetyn hiihtäjä. Hän edustaa Megamil Snow Brand Ski Teamia.

Kobayashi aloitti uransa yhdistetyn puolelta. Hän debytoi lajin maailmancupissa vuonna 2009 Val di Fiemmessä ja osallistui myös nuorten MM-kilpailuihin. Hän vaihtoi kauden 2009-2010 jälkeen mäkihyppyyn. Mäkihypyn maailmancupissa Kobayashi debytoi marraskuussa 2011 Rukan suurmäen kilpailussa saavuttaen heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä sijalla 24. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti marraskuussa 2017 voittamalla Wisłan osakilpailun. Keski-Euroopan mäkiviikon 2017–2018 kokonaiskilpailussa hän oli neljäs.

Kobayashi voitti pronssia suurmäen kilpailusta vuoden 2013 talviuniversiadeista Trentinosta. Vuoden 2015 talviuniversiadeista Štrbské Plesosta hän saavutti kultaa sekajoukkuekilpailusta ja hopeaa normaalimäen joukkuekilpailusta. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli suurmäessä kolmastoista ja normaalimäessä 25:s. Oberstdorfin lentomäen MM-kilpailuissa 2018 hän oli 29:s. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Kobayashi oli suurmäessä 24:s ja normaalimäessä 31:s. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Kobayashi voitti joukkuemäessä pronssia sekä oli suurmäessä ja normaalimäessä 17:s. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui normaalimäessä 29:nneksi ja suurmäessä 32:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli suurmäessä 24:s ja normaalimäessä 27:s.

Junshirōn pikkuveli Ryōyū on myös mäkihyppääjä.

Lähteet
-------

* Junshirō Kobayashi Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Tauno Einar Muukkonen** (29. lokakuuta 1907 Taipalsaari – 1. lokakuuta 1974 Lappeenranta) oli kenttärovasti ja kristillinen kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Tauno Muukkosen vanhemmat olivat lautamies Antti Muukkonen ja Matilda Saukko ja puoliso vuodesta 1935 talousopettaja Bertta Turunen. Muukkonen tuli ylioppilaaksi 1928 ja vihittiin papiksi 1939. Hän oli Savon jääkärirykmentin sotilaspastori 1934–1939, V armeijakunnan esikunnan sotilaspastori 1940–1941, III armeijakunnan sotilaspastori 1941–1943, päämajan toimistopäällikkö 1943–1944, pääesikunnan kenttäpiispantoimiston päällikkö 1944–1958, 1. divisioonan kenttärovasti 1958–1966 ja Pohjois-Suomen sotilasläänin kenttärovasti 1966–1967. *Jääkärilehden* päätoimittaja Muukkonen oli 1935–1939. Hän sai rovastin arvon vuonna 1957.

Julkaisuja
----------

* *Johann Christian Konrad v. Hofmannin, Franz Hermann Reinhold v. Frankin ja Reinhold Seebergin sovitusopit toisiinsa verrattuna*, 1931
* *Grundtvig uskonnollisen kasvatuksen uudistajana*, 1932
* *Ohjelmistoa sotilasillanviettoihin*, 1941
* *Rintamapappi*, 1943
* *Kestävä perusta*, 1943

Lähteet
-------

1. 1 2  Pentti Huovinen, L. Arvi P. Poijärvi, Keijo Virtanen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1970*, s. 640–641. Helsinki: Otava, 1970.
2. 1 2  Geni: Tauno Muukkonen (Viitattu 14.9.2019)