recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Taolagnaro** (myös *Tolagnaro* tai *Fort Dauphin*) on kaupunki Madagaskarissa. Se sijaitsee saaren kaakkoiskärjessä Intian valtameren rannalla. Kaupunki on Anosyn alueen keskus. Asukkaita on 48 900 henkeä (vuonna 2010).

Taolagnaro on saanut alkunsa ranskalaisten antanosyjen maille vuonna 1643 rakentamasta Fort Flacourtin linnoituksesta. Sen viereen perustettu kaupunki nimettiin Fort Dauphiniksi tulevan Ludvig XIV:n mukaan. Kantaväestön ja tautien ahdistamat ranskalaiset jättivät paikan vuonna 1674, mutta vain muutamaa vuotta myöhemmin siitä tehtiin orjakaupan keskus.

Nähtävyyksiin kuuluvat Fort Flacourtin sekä haaksirikkoutuneiden portugalilaisten merimiesten vuonna 1504 rakentaman linnoituksen rauniot, kaupungin yllä kohoava Pic St Louis -vuori, Nahampoanan luonnonsuojelualue sekä kauempana sijaitseva Andohahelan kansallispuisto. Kaupungin matkailuelinkeino on kärsinyt pahasti etelä-afrikkalaisten ja kanadalaisten yhtiöiden aloittamasta titaanin louhinnasta.

Taolagnarosta on reittitaksiyhteydet Toliaraan, Ihosyyn, Fianarantsoaan ja Antananarivoon. Hyväkuntoinen maantie ulottuu kuitenkin vain Ambovombeen. Antananarivoon on päivittäinen lentoyhteys. Kaupungista on myös säännöllisiä lentoja Toliaraan, Farafanganaan, Manakaraan ja Mananjaryyn.

Lähteet
-------

1. ↑  World Gazetteer: Madagascar: largest cities *world-gazetteer.com*.  Arkistoitu 2.2.2012. Viitattu 27.7.2011. (englanniksi)
2. ↑  Bradt, Hilary: *Madagascar: The Bradt Travel Guide, seventh edition*, s. 239. Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2002. ISBN 1-84162-051-3.
3. 1 2  *Madagascar & Comoros, 6th edition*, s. 130. Footscray–Oakland–London: Lonely Planet Publications, 2008. ISBN 978-1-74104-608-3.
4. ↑  Bradt, Hilary: *Madagascar: The Bradt Travel Guide, seventh edition*, s. 239, 246. Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2002. ISBN 1-84162-051-3.
5. ↑  *Madagascar & Comoros, 6th edition*, s. 133–136. Footscray–Oakland–London: Lonely Planet Publications, 2008. ISBN 978-1-74104-608-3.
6. ↑  *Madagascar & Comoros, 6th edition*, s. 133–134. Footscray–Oakland–London: Lonely Planet Publications, 2008. ISBN 978-1-74104-608-3.
**Furieux** oli Ranskan laivaston vuonna 1883 vesillelaskettu rannikkopanssarilaiva.

Valmistus
---------

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin huhtikuussa 1878. Alus laskettiin vesille heinäkuussa 1883 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1887.

Piirros aluksen aseistuksesta ja suojasta
Alus muistutti edeltänyttä *Tonnantia*, mutta kansirakenteet oli tehty yksi kerros ylemmäs panssaroinnista.

Palvelus
--------

Alus modernisoitiin vuosina 1902-1904, jolloin sen aseistukseksi vaihdettiin kaksi 9,4 tuuman 40 pituuskaliiperin M1893/96 tykit yhteen keskellä alusta olevaan torneihin. Näiden lisäksi alukselle asennettiin kuusitoista 47 ja 37 millimetrin tykkiä. Aluksen kattilat vaihdettiin kahdeksaan Belleville-kattilaan ja höyrykoneeksi tuli VTE, jolloin teho oli 5 145 hevosvoimaa. Nopeus nousi samalla reilulla solmulla 14,3 solmuun. Alus siirrettiin uransa lopulla sukellusveneiden emälaivaksi. *Furieux* poistettiin alusluettelosta vuonna 1913.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **FS Furieux (1883)**.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 300


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Tonnant*** | **Ranskan laivaston barbette-alukset** | Seuraaja:**Fusée-luokka** |
**Kantarahasto** on Suomessa säästöpankkiin sijoitettu, omaan pääomaan kuuluva erä.

Kantarahasto jakautuu keskenään samansuuruisiin **kantarahasto-osuuksiin**. Joissain säästöpankeissa asiakkaat voivat merkitä pankin kantarahasto-osuuksia ja tulla näin säästöpankin asiakasomistajiksi (tai omistaja-asiakkaiksi). Kantarahasto-osuuksille voidaan maksaa voitto-osuus säästöpankin voitosta. Kantarahasto-osuuden voi myydä eteenpäin. Pankki ei lunasta osuutta takaisin kuin tietyissä poikkeustilanteissa.

Kantarahasto on alun perin liittynyt säästöpankin perustamiseen. Pankin perustamista varten kerättiin kantarahasto, jolla rahoitettiin pankin toimintaa. Perustajat saattoivat saada rahat tietyin edellytyksin myöhemmin takaisin, kun pankkiin oli kertynyt muita varoja. Kantarahastolle voitiin maksaa korkoa, jos säännöissä oli niin määrätty. Jos kantarahasto oli saatu lahjana, sille ei maksettu korkoa eikä sitä maksettu takaisin.

Nykyisin kantarahasto ei ole Suomessa säästöpankille pakollinen.

Voitonjako kantarahasto-osuuksille tuli mahdolliseksi vuonna 1991.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Säästöpankkilaki 1502/2001 *www.finlex.fi*. Viitattu 12.2.2018.
2. ↑  Lammin Säästöpankki saavutti vanhan miljardin talletusrajan *Hämeen Sanomat*.  Arkistoitu 12.2.2018. Viitattu 12.2.2018.
3. ↑  Tule mukaan omistamaan säästöpankkia! (Mietoisten Säästöpankin kantarahasto-osuusanti)  2014. Mietoisten Säästöpankki.  Arkistoitu 13.2.2018.
4. ↑  Kalannin Säästöpankki. Kantarahaston muodostaminen *finanssivalvonta.fi*.  2006.  Arkistoitu 13.2.2018.
5. ↑  Säästöpankkimuseo – Häme-Wiki *www.hamewiki.fi*.  Arkistoitu 13.2.2018. Viitattu 12.2.2018.
6. ↑  *Säästöpankki-opas*. 2. painos. Helsinki: Suomen Säästöpankkiyhdistyksen Valtuuskunta, 1917.
7. ↑  Kuusterä, Antti: *Aate ja raha - Säästöpankit suomalaisessa yhteiskunnassa 1822–1994*, s. 9. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1995. ISBN 951-1-13932-0.
**Franklin "Frank" Robbins** (9. syyskuuta 1917 – 28. marraskuuta 1994) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja -käsikirjoittaja. Hän piirsi ja käsikirjoitti muun muassa Batman, Kapteeni Amerikka, Daredevil, Detective Comics, Fear, Salama, Aaveajaja, House of Mystery, House of Secrets, Human Fly, Hyökkääjät, Weird War Tales, Power Man, Man from Atlantis ja The Shadow sarjakuvia.

Robbins loi vuonna 1944 Johnny Hazard -sarjakuvan, jonka tekemistä hän jatkoi vuoteen 1977 saakka.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2

Aiheesta muualla
----------------

* Lambiek.net
* Art & Artifice (Arkistoitu – Internet Archive)
* Johnny Hazard – lentäjäsankari

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kuvaa Ranskan merivoimien Gloire-luokan panssariristeilijää. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**FS Gloire** oli 1900-luvun alussa valmistettu Ranskan laivaston Gloire-luokan panssariristeilijä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Gloire-luokka (risteilijä)*
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 5. syyskuuta 1899. Alus laskettiin vesille 27. kesäkuuta 1900 ja otettiin palvelukseen 1904.

Palvelus
--------

Vuonna 1914 alus oli koululaivana. Elokuussa se siirrettiin Kanaalin kevyeen laivueeseen, missä alus oli aina huhtikuuhun 1915. Alus siirrettiin 1916 Atlantille etsimään Saksan keisarikunnan laivaston kaappareita Kanadan rannikolta.

Toukokuussa 1918 alus kolaroi yhdysvaltalaisen höyrylaivan *SS City of Athensin* kanssa ja se piti korjata New Yorkin satamassa. *Gloire* romutettiin Brestissä 1922.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:French cruiser Gloire (1900)

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 305

*Gloire*-luokan panssariristeilijät

|  |
| --- |
| *Gloire* – *Marseillaise* – *Sully* – *Condé* – *Amiral Aube* |
| Edeltäjä: Dupleix-luokka – Seuraaja: Léon Gambetta -luokka |
Kivisalmen silta Konneveden ja Rautalammin rajalla
**Kantatie 69** on Äänekosken Hirvaskankaalta Suonenjoen Levään kulkeva kantatie. Tien pituus on 88 kilometriä. Tie on kokonaisuudessaan kaksikaistainen ja laadultaan vaihteleva.

Reitti ja tieyhteydet
---------------------

* Äänekoski
	+ Hirvaskangas (vt 4 vt 13 E75, st 627)
* Laukaa
* Äänekoski (uudelleen)
	+ Kaura-aho (st 642)
* Laukaa (uudelleen)
* Konnevesi
	+ Tankolampi (st 637)
	+ Hytölä (st 641)
	+ Konnevesi
	+ Istunmäki (st 659)
	+ Kivisalmi
* Rautalampi
	+ Pakarila
	+ Rautalampi (st 543)
* Suonenjoki
* Rautalampi (uudelleen)
* Suonenjoki (uudelleen)
	+ Levä (vt 9 E63)

Historiaa
---------

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 69 sijaitsi lähes nykyisellä paikallaan: Tie alkoi Laukaan Tervatehtaalta silloiselta nelostieltä ja kulki jokseenkin nykyisen tien linjausta Suonenjoelle. Nelostien nykyisen linjauksen valmistumisen jälkeen Jyväskylän ja Tervatehtaan välinen osuus muutettiin kantatieksi 69. Vuonna 1965 linjausta muutettiin, kun Hirvaskankaan ja Konneveden Tankolammen välinen tie valmistui.

Kantatie 69 lakkautettiin ja muutettiin maantieksi 644 välillä Hirvaskangas–Suonenjoki, kun valtatien 9 Jyväskylän ja Kuopion välinen osuus valmistui 1970-luvun alussa. Tie kuitenkin palautettiin kantatieksi vanhalla numerolla jo saman vuosikymmenen puolivälissä.

Tiellä sattui 28. heinäkuuta 1956 vakava linja-auto-onnettomuus, kun Konneveden ja Rautalammin kuntien rajalla sijainneelle Kivisalmen lossille ajaneen linja-auton jarrut pettivät ja linja-auto syöksyi Konneveteen. Onnettomuudessa hukkui 15 ihmistä ja 18 pelastui. Paikalle valmistui silta vuonna 1963.

Lähteet
-------

* Kartta ilmakuvilla Fonecta.  [vanhentunut linkki]
* Grönroos, Matti: Kantatie 69 Äänekoski–Suonenjoki, 87 km *mattigronroos.fi*.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kantatie 69** Wikimedia Commonsissa

Välimatkataulukko

| (km) | Jyväskylä |
| --- | --- |
| Hirvaskangas | 32 | Hirvaskangas |
| Suolahti | 42 | 10 | Suolahti |
| Konnevesi | 70 | 38 | 28 | Konnevesi |
| Rautalampi | 106 | 74 | 64 | 36 | Rautalampi |
| Levä | 120 | 88 | 78 | 50 | 14 | Levä |
| Suonenjoki | 125 | 93 | 83 | 55 | 19 | 5 | Suonenjoki |

Kantatiet 40–98
  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
*Tämä artikkeli käsittelee kontrabasistia. Toinen Frank Reinecke -niminen henkilö on viulisti.*
**Frank Reinecke** (s. 1960 Hampuri) on saksalainen kontrabasisti.

Reinecke aloitti viulutunnit 5-vuotiaana ja aloitti 15-vuotiaana kontrabassonsoiton itsenäisen opiskelun. Hän opiskeli Klaus Stollin johdolla Berliinissä. 23-vuotiaana hän sai kiinnityksen Baijerin radion sinfoniaorkesteriin, ja vuosina 1995–2001 hän työskenteli Salzburgin Mozarteumissa ensin Klaus Stollin avustajana, sitten kontrabassonsoiton kunniaprofessorina.

Reinecke on uuden musiikin tulkitsijana kantaesittänyt lukuisia soolo- sekä kamarimusiikkiteoksia ja ollut vierailevana taiteilijana useilla kansainvälisillä festivaaleilla. Hänen pitkäaikainen yhteistyönsä viulisti Helge Slaatton kanssa on johtanut kokoonpanolle sävelletyn ohjelmiston laajentumiseen. Duolle ovat säveltäneet teoksia muiden muassa Niels Viggo Bentzon, Türing Bräm, Nikolaus Brass, Morten Skovgaard Danielsen, Peter Michael Hamel, Wolfgang Heisig, Sven Lyder Kahrs, Hanna Kulenty, Hans Lüdemann, Enno Poppe, Nicolaus Richter de Vroe, Erhan Sann, Wolfgang von Schweinitz, Wilhelm Dieter Siebert, Manfred Stahnke, Erkki-Sven Tüür ja Isang Yun. Duo on esiintynyt Saksassa, Tanskassa, Norjassa, Italiassa, Itävallassa, Ranskassa, Kreikassa, Armeniassa, Luxemburgissa ja Yhdysvalloissa. Levytys Von Schweinitzin *Plainsound Glissando Modulation* -teoksesta toi esittäjilleen Deutscher Schallplattenpreisin.

Reinecke on soittanut kamarimusiikkia myös muiden muassa Haydn-Trio Wienin, Deutsche Bläsersolistenin, Pražák-kvartetin ja ensemble recherchen  kanssa. Hän on pitänyt mestarikursseja Saksassa, Itävallassa, Kreikassa ja Yhdysvalloissa. Hän on myös tehnyt radio-ohjelmia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Symphonieorchester des Bayerischen Rundfunks: Frank Reinecke
2. ↑  Neue Philharmonie München: Frank Reinecke
*Egretta gularis*
**Riuttahaikara** (*Egretta gularis*) on haikaroiden heimoon kuuluva haikaralaji.

Tuntomerkit
-----------

Riuttahaikara on 55-68 senttimetriä pitkä ja sen siipiväli on 88-112 senttimetriä. Lajista esiintyy kaksi eri värimuotoa, valkoinen ja lyijynharmaa. Valkoinen muoto muistuttaa suuresti silkkihaikaraa. Riuttahaikara on samanmuotoinen ja -kokoinen, mutta sen nokka on yleensä hieman pidempi ja tyveltään paksumpi, mutta muuten paksumpi ja yleensä hieman alaspäin kaareva. Nokka ei myöskään ole kokotumma kuten silkkihaikaralla, vaan reunoilta ja kärjestä kellertävä. Jalat ovat harmaanmustat nilakn puoliväliin asti, mutta nilkan alaosat ja varpaat ovat himmeänkeltaiset. Joskus jalat voivat olla laajemminkin kellertävät. Valkoisen värimuodon nuorilla yksilöillä on puvussaan yleensä mustia siipisulkia.

Levinneisyys
------------

Riuttahaikaroita tavataan Länsi-Afrikassa Atlantin rannikolla ja sisämaassa ja Itä-Afrikassa Intian valtameren rannikolla sekä Punaisenmeren ja Arabianmeren ja Persianlahden rannikoilla. Lajin muuttotavoista ei tiedetä paljon, mutta se on luultavasti osittain muuttolintu.

Elinympäristö
-------------

Riuttahaikarat suosivat kivi- tai hiekkarantoja ja riuttoja ja särkkiä.

Ravinto
-------

Riuttahaikarat käyttävät ravinnokseen pääasiassa kaloja, äyriäisiä ja nilviäisiä, mutta myös sirkkoja, toukkia ja kastematoja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  BirdLife International: *Egretta gularis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.3*.  2014. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 22.1.2015. (englanniksi)
2. ↑  Svensson, Lars: *Lintuopas - Euroopan ja Välimeren alueen linnut*, s. 82. Otava, 2010. ISBN 978-951-2-21351-2.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q392570
* Wikispecies: Egretta gularis
* ABA: werehe
* ADW: Egretta\_gularis
* ARKive: egretta-gularis
* Avibase: 2007348D400F8102
* BirdLife: 22729692
* CoL: 6DZ3B
* BOW: werher
* eBird: werher
* EUNIS: 100728
* Euring: 1180
* Fauna Europaea: 96654
* Fauna Europaea (new): 9be1679a-2763-4e03-99eb-2b0dee58ec1e
* GBIF: 2480898
* GNAB: western-reef-heron
* iNaturalist: 4935
* IRMNG: 10586611
* ITIS: 174822
* IUCN: 22729692
* NCBI: 1752861
* WoRMS: 212665
* Xeno-canto: Egretta-gularis

 |

 |
Frank R. Paulin kansikuva Amazing Stories -lehden elokuun 1927 numeroon.
**Frank Rudolph Paul**, alun perin **Franz Rudolphe Paul** (18. huhtikuuta 1884 Radkersburg, Itävalta-Unkari – 29. kesäkuuta 1963 New Jersey) oli kuvittaja, joka tuli tunnetuksi varhaisiin pulp-lehtiin tekemistään kansikuvista ja kuvituksista.

Paul syntyi Radkersburgissa 1884 ja opiskeli nuorena arkkitehtuuria ja kuvataidetta Wienissä, Pariisissa sekä New Yorkissa. Paul työskenteli paikallislehdessä New Jerseyssä vuonna 1914, kun lehtikustantaja Hugo Gernsback palkkasi hänet tekemään kansikuvia ja kuvituksia lehteensä *The Electrical Experimenter.* Vuonna 1926 Gernsback perusti tieteiskirjallisuuteen keskittyneen Amazing Stories -lehden, johon Paul teki kansikuvat ja kuvitukset seuraavan kolmen vuoden ajan. Paul teki kuvituksia myös useisiin muihin pulp-lehtiin mukaan lukien Science Wonder, Air Wonder, Wonder Quarterly ja Astounding Stories.

Kuvituksissaan Paul nojasi arkkitehti-koulutukseensa ja erikoistui valtavien kaupunkien sekä jättiläismäisten avaruusalusten kuvaamiseen. Hän piirsi myös karmaisevia avaruusolioita. Paulin työt olivat usein kirkasvärisiä, ja hän käytti perusvärejä, yleensä punaisen ja keltaisen sävyjä. Värivalinnat saneli Gernsback, joka käytti säästösyistä kolmiväripainoa neliväripainon sijaan.

Uransa aikana Paul teki yli 200 lehtien kansikuvaa sekä lukemattoman määrän kuvituksia. Paul piti kuitenkin niitä pelkkänä sivutyönä, sillä hän elätti perheensä lähinnä oppikirjojen kuvituksilla. Vuonna 1939 Paul teki Marvel Comics -lehden ensimmäisen numeron kansikuvan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Frank R. Paul - Exhibitions - Science Fiction Hall of Fame *empmuseum.org*.  Arkistoitu 22.7.2012. Viitattu 17.12.2022. (englanniksi)
2. ↑  David Saunders: Frank R. Paul (1884-1963) *Field Guide To Wild American Pulp Artists*. Viitattu 17.12.2022. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**OSMA** on kielitieteellinen termi. Se on lyhennys lausekkeesta objekti sijainen määrän adverbiaali. OSMA on adjunkti, eli lause ei koskaan "vaadi" sitä. 

Syntaksinsa kannalta OSMA käyttäytyy kuin objekti. Sen sija mm. vaihtelee negatiivisen ja affirmatiivisen lauseen välillä, kuten esimerkeissä (1a) vs. (1b) ja (2a) vs. (2b), mikä on suomen objektin määrittämisen kriteereitä. 

(1a) Luin **tunnin**. 
(2a) Juoksin kaksi **kilometriä**. 

(1b) En lukenut **tuntia**.
(2b) En juossut kahta **kilometriä**. 

OSMA ei kuitenkaan ole objekti, sillä se voi liittyä myös intransitiivisiin lauseisiin, kuten esimerkissä (2a), tai lauseisiin, joilla on jo objekti, kuten esimerkissä (3).

(3) Luin kirjaa kolme **tuntia**. 

Osma ilmaisee nimensä mukaisesti "määrää", esim. ajan tai matkan kestoa. OSMA voidaan siis lukea adverbiaalien alalajina määrän adverbiaaleihin.

OSMA muissa kielissä
--------------------

Vaikka OSMA on vahvasti fennistiikan termi, vastaavaa ilmiötä esiintyy muissakin kielissä. Esim. englannissa OSMAa voidaan ilmaista joko kuten objektia, eli prepositiotta, tai preposition "for" ympärille rakentuvalla prepositionlausekkeella. 

(4) I ran (for) two hours.

Lähteet
-------

1. ↑  Kielitiede:osma *Tieteen termipankki*.  19.03.2018. Viitattu 19.03.2018.
**Riuttojen luolat** ovat Mikkelissä lohkareita sisältävällä kallioalueella sijaitseva ryhmä glasiaalisia lohkareluolia. Nämä luolat ovat syntyneet jääkautinen mannerjäätikkö on kuljettanut ja muovannut suuria kivilohkareita ja kasannut niitä niin, että on syntynyt lohkarekasaumia. Lohkareet ovat usean metrin mittaisia. Ne ovat halkeilleet ja sitten jääneet toisiaan vasten. Luolat ovat syntyneet näiden lohkareiden keskelle. Luolien pohjalla on kivilouhikon päällä kariketurvetta. Nämä luolat ovat olleet pakopaikkoja, joihin on menty turvaan menneiden aikojen vainoja. Jotkut matkalaiset ovat joskus yöpyneet luolissa. Luolissa on myös merkkejä, mitkä viittaavat kivikautiseen asutukseen. Riuttojen luolien lähialueilla, Palkolammen ja Korpilaakson seudulla on samantyyppisiä luolia. Närvälänvuoren seudulla, joka on myös lähellä Riuttojen luolia, on eräs rakoluola, joka on keskellä graniittista kalliota.

Lähteet
-------

1. ↑  Aimo Kejonen, Tuomo Kesäläinen, Sakari Kielosto, Seppo I. Lahti, Veli-Pekka Salonen: "Riuttojen luolat, Mikkeli", *Suomen Luolat*, s. 186. Salkirjat, 2015. ISBN 978-952-5774-80-1.
**OTO Melara** on italialainen puolustusteollisuusyritys, jolla on tuotantolaitokset Bresciassa ja La Speziassa. Yrityksen tuotteita ovat olleet toisen maailmansodan jälkeen erityisesti 76 millimetrin laivatykit, joka käytössä 53 laivastossa ja yli 1 000 aluksessa.

Historia
--------

Brittiläiset Vickers ja Armstrong aloittivat yhteisyrityksen Ternin terästehtaan kanssa vuonna 1905. Uusi yhtiö sai nimekseen Vickers-Terni, jonka tehdas valmistui Melaraan La Speziaan. Tehtaalla suunniteltiin, kehitettiin ja valmistettiin aseita erityisesti Italian kuningaskunnan maavoimille ja laivastolle.

Ensimmäisessä maailmansodassa yritys valmisti pääosan Italian asevoimien kalustosta, mutta sodan jälkeinen aseiden tarpeen väheneminen pakotti yrityksen suuntautumaan siviilimarkkinoille. Se valmisti muun muassa höyrykoneita ja dieselmoottoreita, turbiineita, höyrykattiloita, propelleja ja rautatiekalustoa.

Vuonna 1922 Vickers luopui yrityksestä jättäen Ternin ainoaksi omistajaksi. Vuonna 1929 genovalainen Cantieri navali Odero ja livornolainen Cantiere navale fratelli Orlando liittyivät Terniin, jolloin muodostui Odero Terni Orlando eli OTO. Yritys loi uuden tehtaan La Speziaan mahdollistaen jopa 100 tonnin tykkien valmistamisen.

Laman seurauksena yhtiö joutui vielä samana vuonna Instituto per la Ricostruzionen (IRI) omistukseen. Samaan yritykseen liittyi vielä 1935 Ansaldo.

### Natoon liittymisen jälkeen

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Oto Melara 

Vuonna 1953 yhtiö otti nimekseen OTO Melara. Ennen Italian liittymistä Natoon yritys valmisti siviilituotteita kuten traktoreita, mutta sen jälkeen se on jälleen tuottanut aseita. Laivatykkidivisioona liitettiin 1. joulukuuta 2001 Breda Meccanica Brescianaan, jolloin muodostui Otobreda. Näin muodostettu yhtiö tuottaa muun muassa DARDO CIWS -järjestelmää, Otobreda 76 mm - ja Otobreda 127/54 Compact -laivatykkejä. OTO Melaran maajoukkojen kalustamiseen liittyvät osat kuuluvat Finmeccanicaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4
**Liepimäjärvi** on matala ylänköjärvi Muonion kuntakeskuksen koillispuolella Lapin maakunnan luoteisosassa. Sen pinta-ala on 5,2 neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 189 kilometriä pohjoisluoteeseen.

Maantiede
---------

Liepimäjärven pituus etelästä pohjoiseen on 3,7 kilometriä. Järven keskiosa on noin kaksi kilometriä leveä, etelä- ja pohjoisosa ovat kapeampia. Suurimmat lahdet ovat Raakelahti lännessä, Hirvaslahti pohjoisessa ja Vuonolahti koillisessa. Liepimäjärvi on lähes kauttaaltaan korkeintaan kaksi metriä syvä. Vain 4,5 hehtaaria järvestä on vähintään kaksi metriä syvä.

Liepimäjärven saariluku on seitsemän. Saarista kaksi on yli hehtaarin laajuisia. Selkeästi laajin on Kenttäsaari järven itäosassa. Liepimäjärveen virtaa useita laskuojia. Raakelahdesta alkaa länteen vievä laskujoki.

Liepimäjärven itäisellä ja pohjoisella rannalla on haja-asutusta. Rannat ovat pääosin alavia, kaakkoisen rannan Karhakkamaan korkeustaso on noin 270 metriä merenpinnan yläpuolella. Liepikkäjärven läheisyydessä sijaitsee useita pieniä järviä. Runsaat kolme kilometriä itään sijaitsee Vuontisjärvi ja alle kolme kilometriä kaakkoon sijaitsee Torasjärvi.

Liepimäjärven vesitilavuus on 6 030 000 kuutiometriä eli runsaat kuusi kuutiohehtometriä.

Liepimäjärven kalalajeja ovat ahven, hauki, made, siika ja särki.

Liepimäjärvi (67.469.1.003) kuuluu Liepimäjoen valuma-alueeseen (67.469), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Tornionjoen vesistössä (67). Toinen jakovaihe on Keräsjoen valuma-alue (67.46) ja ensimmäinen jakovaihe Kangosjärven–Muonion alue (67.4). Liepimäjärvi on laajin Liepimäjoen valuma-alueen kuudesta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.

Liepimäjärvi on viidenneksi laajin Muonion yli 200 järvestä. Sitä seuraavat Särkijärvi ja Torasjärvi ovat tilavuudeltaan huomattavasti Liepimäjärveä suurempia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Liepimäjärvi, vakavesi, Muonio
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 9.1.2022.
3. ↑  Liepimäjärvi. Järviwiki. Viitattu 9.1.2022.
4. ↑  Muonion kalavedet, kalastusluvat ja palvelut kalastajalle *Discovermuonio.fi*. Muonion Matkailu ry. Viitattu 9.1.2022.
5. ↑  Liepimäjoen valuma-alue (67.469). Järviwiki. Viitattu 9.1.2022.
6. ↑  Muonio[vanhentunut linkki]. Järviwiki. Viitattu 9.1.2022.
**Tina Charles** (s. 5. joulukuuta 1988) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on voittanut kaksi olympiakultaa ja kolme maailmanmestaruutta. Kaudella 2012 hänet valittiin WNBA:n arvokkaimmaksi pelaajaksi.

Charles voitti olympiakultaa Lontoossa 2012 ja Rio de Janeirossa 2016. Maailmanmestaruuden hän on voittanut Tšekissä 2010, Turkissa 2014 ja Espanjassa 2018. Vuonna 2009 hän voitti kultaa universiadeissa.

Charles edusti yliopistosarja NCAA:ssa Connecticutin yliopistoa. Connecticut Sun varasi hänet ensimmäisellä varausvuorolla vuonna 2010. Hän on edustanut WNBA:ssa Connecticut Sunia kausina 2010–2013 ja New York Libertyä kaudesta 2014. Hänet valittiin liigassa vuoden tulokkaaksi kaudella 2010 ja arvokkaimmaksi pelaajaksi 2012. WNBA:n ykköstähdistöön hänet valittiin kausina 2011, 2012, 2015, 2016 ja 2017 sekä kakkostähdistöön kausina 2010, 2013 ja 2014.

Talvisin Charles on pelannut Euroopassa: Venäjällä, Turkissa ja Puolassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tina Charles WNBA. Viitattu 21.4.2019. (englanniksi)
2. ↑  Tina Charles *Women's Basketball World Cup – Tenerife Spain 2018*. FIBA. Viitattu 21.4.2019. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  Tina Charles  12.2.2019. USA Basketball. Viitattu 21.4.2019. (englanniksi)
4. ↑  Siukonen, Markku & Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 34*, s. 65. Minerva Kustannus Oy, 2013. ISBN 978-952-492-735-2.
5. ↑  Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 38*, s. 41. Urheilumuseo, 2017. ISBN 978-952-6644-11-0.
6. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 32*, s. 257. Minerva Kustannus Oy, 2011. ISBN 978-952-492-483-2.
7. ↑  Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 36*, s. 232. Suomen Urheilumuseo, 2015. ISBN 978-952-6644-06-6.
8. ↑  Tikander, Vesa: *Urheilun vuosikirja 40*, s. 245. Urheilumuseo, 2019. ISBN 978-952-6644-14-1.
**Tin-Essako** on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Kidalin alueen Tin-Essakon piirissä Malissa. Se sijaitsee Saharan autiomaassa noin 115 kilometriä Kidalista itään. Kunnassa on 2 600 asukasta (vuonna 2009).

Tin-Essakon kunta rajoittuu pohjoisessa Abeïbaran piirin Abeïbaran ja Tinzawatenen kuntiin, idässä Tin-Essakon piirin Intadjediten kuntaan, etelässä Ménakan piirin Alataan sekä lännessä Kidalin kaupunkiin. Väestöstä yli 90 % harjoittaa karjanhoitoa. Tärkeimmät kotieläimet ovat kamelit, lampaat, vuohet, aasit ja naudat. Lisäksi tehdään käsitöitä ja käydään pienimuotoista kauppaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Communes de la Région de Kidal *matcl.gov.ml*.  Arkistoitu 9.3.2012. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
2. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Kidal) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
3. ↑  Plan de Sécurité Alimentaire Commune Rurale Tin-Essako 2007-2011 *aec.msu.edu*.  Arkistoitu 15.9.2012. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
*Tämä artikkeli käsittelee populaarimusiikkia. Kadun sävelmä käsittelee samannimistä elokuvaa.*
West 28th Streetillä sijaitseva kyltti, jossa kerrotaan kadun historiasta.
**Tin Pan Alley** oli joukko 1890-luvulta 1950-luvulle vaikuttaneita yhdysvaltalaisia musiikin kustantajia ja säveltäjiä sekä heidän tuottamansa populaarimusiikki. Alun perin se tarkoitti New Yorkissa sijaitsevaa West 28th Street -katua, jonka varrella usean keskeisen kustantajan toimistot silloin sijaitsivat. Nimen "Tin Pan Alley" (suom. "tinapannukuja") antoi journalisti-lauluntekijä Monroe Rosenfeld, jonka mielestä musiikkikustantamoiden ikkunoista kadulle kantautuva pianojen ja laulujen ääni muistutti peltipannujen kolinaa.

Tin Pan Alleyta voidaan pitää yhdysvaltalaisen musiikkiteollisuuden syntypaikkana. Tin Pan Alley -kustantajat alkoivat ensimmäisinä markkinoida tuotteitaan suurelle yleisölle ja loivat näin markkinat, jotka perustuivat yksityiselle musiikin kulutukselle. Parhaimmillaan Tin Pan Alley -kustantajien osuus musiikin myynnistä Yhdysvalloissa oli jopa 90 prosenttia. Tin Pan Alley menetti asemansa 1950-luvun alussa, kun äänilevyt syrjäyttivät partituurit musiikkimarkkinoilla.

Tin Pan Alleyn menestys perustui suurelta osin vaudeville- ja Broadway-esityksille, jotka tekivät sen musiikkia tunnetuksi. 1920-luvun lopulta alkaen tärkeäksi markkinointikanavaksi muodostuivat myös Hollywood-elokuvat.

Tin Pan Alleylla oli keskeinen rooli blues-, jazz- ja country-musiikin popularisoinnissa 1910–1930-luvuilla. Monista Tin Pan Alley -sävellyksistä on muodostunut jazzstandardeja.

Tin Pan Alley -säveltäjien tuotantoon viitataan joskus myös käsitteellä *Great American Songbook*.

Tunnettuja Tin Pan Alley -säveltäjiä
------------------------------------

* Harold Arlen
* Irving Berlin
* George Gershwin
* Cole Porter
* Richard Rodgers
* Al Sherman
* Albert Von Tilzer

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tin Pan Alley Era Introduction The Songwriters Hall of Fame. Viitattu 22.7.2007. (englanniksi)
2. 1 2 3  Wayne Martin: A History of Tin Pan Alley Bing Crosby Internet Museum.  Arkistoitu 5.10.2009. Viitattu 22.7.2007. (englanniksi)
3. ↑  Bergreen, Laurence: *As Thousands Cheer: The Life of Irving Berlin*, s. 42–43. Hodder and Stoughton, 1990. ISBN 0-340-53486-9. (englanniksi)
4. 1 2  Tin Pan Alley The History of Jazz Music.  Arkistoitu 15.7.2007. Viitattu 22.7.2007. (englanniksi)
5. ↑  Rick Reublin: The story of Tin Pan Alley  maaliskuussa 2000. The Parlor Songs Association.  Arkistoitu 9.5.2008. Viitattu 22.7.2007. (englanniksi)
6. ↑  Site Overview JazzStandards.com. Viitattu 22.7.2007. (englanniksi)
7. ↑  American Songbook Preservation Society
LielahdensaariTienäkymä Lielahdensaaren kyläkaupan liepeiltä.

|  |  |
| --- | --- |
| Muut nimet | 
Lielaxön |
| Sijainti | 
ParainenVarsinais-SuomiSuomi |
| Saariryhmä | 
Turun saaristo |
| Merialue | 
Saaristomeri |
| Korkein kohta | 
25 mView and modify data on Wikidata  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Lielahdensaari** (ruots. *Lielaxön*) on yksi Paraisten pääsaarista. Se sijaitsee kunnan itäosassa Paimionselän tuntumassa. Saari on käytännössä kasvanut yhteen naapurisaaren Kirjalansaaren kautta kun saarten välinen salmi on enää vain pieni oja. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 49 neliökilometriä.

Lielahdensaaren naapurisaaret ovat Kirjalansaari, Harvaluoto, Lemlahdensaari ja Kirkkosaari. Saaresta on siltayhteys Kirjalansaareen ja Lemlahdensaareen. Lielahdensaarella sijaitsee suomenkielinen alakoulu, Nilsbyn koulu.

Lähteet
-------

1. ↑  Saaristoasiain neuvottelukunta: Suomi - Saarten ja vetten maa (pdf) (s. 6) Työ- ja Elinkeinoministeriö. Viitattu 24.1.2015.
2. ↑  Kansalaisen karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 24.1.2015. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Suomenkieliset koulut Paraisten kaupunki.  Arkistoitu 28.1.2015. Viitattu 24.1.2015.
**Tina(II)fluoridi** (SnF2) on tina- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hammastahnoissa, orgaanisen kemian synteeseissä ja erikoislasien valmistamiseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa tina(II)fluoridi on valkoista tai väritöntä kiteistä ainetta. Sen kiderakenne on vääristynyt rutiilia muistuttava rakenne. Tina(II)fluoridi liukenee erittäin hyvin veteen. Se kuitenkin hydrolysoituu hitaasti jolloin muodostuu samentuma, joka koostuu muun muassa tinaoksidista ja tinaoksifluoridista. Tina(II)fluoridi liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi asetoniin, etyyliasetaattiin tai pyridiinin, mutta ei alkoholeihin tai dietyylieetteriin. Fluoridipitoisissa liuoksissa muodostuu fluorostannaattikomplekseja esimerkiksi [SnF3]-. Muiden tina(II)yhdisteiden tavoin tina(II)fluoridi on vahva pelkistin.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Tina(II)fluoridia valmistetaan liuottamalla tinaoksidia vetyfluoridin vesiliuokseen tai metallisen tinan ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla. Ensimmäisen kerran yhdistettä valmisti todennäköisesti Carl Wilhelm Scheele vuonna 1771.

SnO + 2 HF → SnF2 + H2O
Tina(II)fluoridia voidaan käyttää hammastahnoissa, koska sen sisältämä fluoridi-ioni muodostaa hampaiden hydroksiapatiitin kanssa suojaavan fluoriapatiittikerroksen. Yhdistettä käytetään myös matalissa lämpötiloissa sulavien lasien valmistukseen, sekä orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa optisesti aktiivisia alkoholeja, katalyyttinä muun muassa Knoevenagel-kondensaatioissa ja aldolikondensaatioissa sekä orgaanisten tinayhdisteiden valmistuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Egon Wiberg, Nils Wiberg, Arnold Frederick Holleman: *Inorganic chemistry*, s. 904. Academic Press, 2001. ISBN 978-0-12-352651-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.1.2017). (englanniksi)
2. 1 2 3  Leland O. Weigel: *Tin(II) Fluoride, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Teoksen verkkoversio Viitattu 13.1.2017
3. 1 2 3 4  M. N. Gitlitz & M. K. Moran: *Tin Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 13.1.2017
4. 1 2 3  Charles B. Lindahl & Tariq Mahmood: *Fluorine Compounds, Inorganic, Tin, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 13.1.2017
5. 1 2  Günter G. Graf: *Tin, Tin Alloys, and Tin Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 13.1.2017

Aiheesta muualla
----------------

* Tina(II)fluoridin kansainvälinen kemikaalikortti
**Jaakko Arvid Liedes** (5. kesäkuuta 1886 Ii – 15. toukokuuta 1958 Oulu) oli suomalainen pienviljelijä, kirvesmies ja Työväen ja pienviljelijäin puolueen kansanedustaja.

Liedeksen vanhemmat olivat maanviljelijä Kaarlo Liedes ja Margareta Mikkola. Hän kävi kansakoulun ja kaksi vuotta käsityökoulua.

Liedes toimi puuseppänä, satamatyömiehenä ja höyrypurren perämiehenä. Hän oli pienviljelijä Iissä 1910–1958, teki kirvesmiehen töitä ja oli Iin satamatyöosuuskunnan toimitusjohtajana 1915–1925. Liedes oli vankilassa poliittisista syistä Suomen sisällissodan jälkeen 1918 ja uudelleen hänet tuomittiin 1930 ns. kommunistilakien perusteella ja hän oli Tammisaaren vankilassa 1930–1933.

Liedes oli Työväen ja pienviljelijäin vaaliliiton kansanedustajana 1924–1927 ja Työväen ja pienviljelijäin puolueen kansanedustajana 1927–1930 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli Iin kunnanvaltuuston ja kunnanhallituksen puheenjohtajana. 

Jaakko Liedes oli naimisissa vuodesta 1909 Hanna Järvenpään kanssa. Heidän lapsiaan olivat SKDL:n kansanedustajana toiminut Pentti Liedes, joka kuului Suomen kommunistisen puolueen ns. taistolaiseen vähemmistöön, sekä Neuvostoliittoon asettunut kirjailija Ahti Liedes.

Lähteet
-------

* .aspx Jaakko Liedes *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.
* Kirjastovirman henkilögalleria : Jaakko Liedes (Arkistoitu – Internet Archive)

Työväen ja pienviljeläin eduskuntaryhmän kansanedustajat

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustajat 1924–1927 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(18) | 
* Allila
* Asikainen
* Huttunen
* Isaksson
* Jokela
* Komulainen (1924–1927†)
* Kulmala
* Liedes (1924–1927)
* Nurminen
* Pitkänen (1927)
* Ramstedt
* Rosenberg
* Räsänen
* Savenius
* Soikkeli
* Strengell (1924–1927)
* Tabell
* Tenhunen (1924)
* Varho (1925–1927)
* Virta
* Vuokila (1924)
* Vuorio (1924–1925)

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustajat 1927–1929 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(20) | 
* Asikainen
* Enne (1927–1928)
* Hämäläinen
* Isaksson
* Kulmala
* Latva (1927–1928)
* Lehtonen (1927)
* Lehtinen (1927–1929)
* Liedes
* Myllymäki
* Pekkala
* Perälä (1928–1929)
* Ramstedt
* Riihimäki
* Rosenberg
* Savenius
* Savolainen
* Strengell (1928–1929)
* Tabell
* Tanner
* Turunen
* Urpilainen
* Virta

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustajat 1929–1930 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(23) | 
* Halén
* Kallio (1929–1930)
* Kulmala
* Kyhälä
* Lehto
* Liedes
* Meriläinen
* Myllymäki
* Mäenpää (1930)
* Pekkala
* Perälä
* Pohjaranta
* Riihimäki
* Rosenberg
* Rötkö
* Salo
* Strengell
* Tabell
* Talvio
* Tanner
* Turunen
* Urpilainen
* Virta
* Väisänen

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Jaakko Kujala** (29. syyskuuta 1882 Ilmajoki – 17. kesäkuuta 1957 Ilmajoki) oli suomalainen pienviljelijä ja sosiaalidemokraattien kansanedustaja.

Kujala syntyi Ilmajoella vuonna 1882 pientilallinen Jaakko Kujalan ja Kaisa Välimäen perheeseen. Hän työskenteli erilaisissa sekatöissä vuoteen 1905, ja lähti Amerikkaan etsimään parempaa elämää.

Työskenneltyään Yhdysvalloissa maa-, metsä- ja teollisuustöissä joitakin vuosia Kujala palasi Ilmajoelle sekatöihin. 

Kansanedustajana Kujala toimi vuosina 1919–1922. Luottamustoimen päätyttyä Kujala hankki pientilan Helsingin maalaiskunnasta, jota hän viljeli 1922–1926. Ilmajoelle hän palasi 1926, jossa hän hoiti uutta tilaansa kuolemaansa saakka. Hän oli myös synnyinkuntansa pitkäaikainen kunnanvaltuutettu.

Kujala avioitui vuonna 1916 Iida Maria Lindberg kanssa.

Lähteet
-------

* .aspx Jaakko Kujala *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1919–1922 |
| --- |
|  |
| Kansanedustajat (12) | 
* Alkio
* Estlander
* Hannunen (1920–1922)
* Helenelund
* Kujala
* Kärki
* Lanne
* Luopajärvi (1919–1920†)
* Nix
* Peura (1920–1922)
* Valavaara (1919–1920)
* von Wendt
* Virkkunen
* Åkerblom

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Pauli Soisalon piirtämissä kansissa aiheena oli lähes aina sievä tyttö. "Keinu heilani korkealle..."
**Pilajuttuja ja piirroksia** oli suosittu suomalainen nimensä mukaista aineistoa sisältävä julkaisu, joka alkoi ilmestyi kesällä 1919. Lehteä julkaisi kustannusosakeyhtiö Tikka. Lehteä toimitti H. R. Viherjuuri, joka samoihin aikoihin ryhtyi toimittamaan myös Suomen Kuvalehden ajanvietesivua. Viherjuuri alkoi käyttää toimitustyössään nimimerkkiä **Veli Giovanni**. Tämä nimimerkki oli hyvin näkyvästi esillä Pilajuttuja ja piirroksia -julkaisun kannessa ja sitä voidaankin pitää osana lehden nimeä.

Veli Giovannin Pilajuttuja ja piirroksia ilmestyi ensiksi kirjasarjana 1919–1936 (n:ot 1–174) ja sen jälkeen (neljä kertaa vuodessa) lehtenä numeroon 196 saakka, kunnes se lopetti ilmestymisensä vuonna 1950.

Ensimmäisiä kuvittajia olivat Rafael Rindell (tunnettu Kiljusen herrasväki kuvituksestaan), Arvo Kotilainen, Sven Nyström, Toivo Vikstedt, Hjalmar Löfving ja Alexander Tawitz. Myöhempiä piirtäjiä olivat muun muassa Asmo Alho ja Poika Vesanto. Lehden kannet olivat hyvin usein Pauli Soisalon siveltimestä.

Pilakuvien lisäksi lehdessä oli humoreskeja (esimerkiksi Tiitus) ja satunnaisesti myös suomalaisia sarjakuvia (Aatami ja Herra Kerhonen). Veli Giovanni toimitti lisäksi vuosina 1924–1949 kerran vuodessa ilmestynyttä Kalle Viksari -albumia, ensimmäistä säännöllisesti ilmestynyttä suomalaista sarjakuvajulkaisua. 

Vuonna 1945 lehden paperilaatu heikkeni ja sivumäärä väheni. Lehdessä asiaa kommentoitiin näin: "Pilajuttujen toimittaja on myös nostanut kaksi sormea otsalle (voi p...), kun Kansanhuolto on antanut paperin hävitä 'Pilajuttujen' kohdalta. Ja koko huumoria rakastava kansa tekee varmaan samoin, kun ei saa omaa äänenkannattajaansa. Mutta toivottavasti KH osaa taas pian loihtia paperia 'Pilajutuillekin'."  Sama kohtalo oli sotien jälkeen edessä monilla muillakin viihdelehdillä, kun paperia säännösteltiin.

Lehdessä julkaistiin pilapiirroksia myös ulkomaisista lehdistä, jolloin lähde oli merkitty sulkuihin kuvan alle (esimerkiksi Die Woche).

Numeroimattomia kokoelmia lehden sisällöstä julkaistiin nimikkeellä **Pilajuttuja**.

Muuta
-----

Amerikkalaisen Robert Crumbin vuonna 1980 suomeksi ilmestynyt kokoelma-albumi (Fanzine Oy) oli nimeltään myös Pilajuttuja ja piirroksia. Jopa logo oli kopioitu tältä pilalehdeltä.

Lähteet
-------

1. ↑  H. J. Viherjuuri -Suomalaisen sarjakuvan varhainen luoja (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Pilajuttuja ja piirroksia 4/1945, n:o 186
Pikraatti-anionin rakennekaava
**Pikraatit** ovat suoloja, joissa on pikraattianioni (O2N)3C6H2O− tai tämän anionin esterijohdannaisia. Ne muodostuvat yleensä pikriinihapon eli *2-4-6-trinitrofenolin* reaktioissa. Pikraatti-ioni on voimakkaan keltainen vesiliuoksessa, mutta pikraattisuolat ovat usein ruskeita tai oranssinpunaisia.

Räjähdysaineet
--------------

Useat pikraatit ovat räjähtäviä, esim. ammoniumpikraatti (dunniitti). Aloiteräjähteenä on käytetty lyijypikraattia ja kaliumpikraattia, mm. nalleissa. Pikriinihapon metallisuolat ovat yleensä huomattavasti herkempiä tärähdyksille, iskuille ja hankaukselle kuin pelkkä pikriinihappo itse. Tämän takia pikriinihappoa tai sitä sisältäviä seoksia ei pitäisi säilyttää metalliastioissa, missä metallipikraattien muodostuminen aiheuttaa räjähdysvaaran.

Muita käyttökohteita
--------------------

Rauta(II)pikraattia on käytetty dieselöljyn lisäaineena pienentämään polttoaineenkulutusta.

Natriumpikraattia käytetään etsausaineena metallografiassa, koska se syövyttää sementiittiä mutta ei ferriittiä.

Eetterit ja esterit
-------------------

Pikriinihapon eettereitä ja estereitä kutsutaan myös pikraateiksi.

Lähteet
-------

1. ↑   "The picrate anion as a versatile chelating counterion for the complexation of alkali and alkaline earth metal cations with ionophores: 'the picrate effect'"  (1996). *Pure and Applied Chemistry* **68** (6): 1195–1199. doi:10.1351/pac199668061195.
2. ↑  
 (2007) *March's Advanced Organic Chemistry*, 6th, John Wiley & Sons, 118. ISBN 978-0-471-72091-1.
3. ↑  Fuel Performance Catalyst - Frequently Asked Questions  2018. FPC International. Inc..  [vanhentunut linkki]
Lewis Cook vuonna 2015.
**Lewis John Cook** (s. 3. helmikuuta 1997 York) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Bournemouthia.

Cook pelasi Leeds Unitedin junioreissa seitsenvuotiaasta alkaen. Hän nousi mestaruussarjassa pelanneeseen edustusjoukkueeseen kaudella 2014–2015. Hän pelasi tuolla kaudella 37 sarjaottelua ja seuraavalla kaudella 43. Hän teki ainoan sarjaottelumaalinsa helmikuussa 2016 Fulhamia vastaan. Liigacupissa hän teki elokuussa 2015 maalin Doncaster Roversia vastaan.

Cook siirtyi kesällä 2016 valioliigajoukkue Bournemouthiin. Hän pelasi ensimmäisellä valioliigakaudellaan vain kuusi liigaottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi 29 liigaottelua, mutta joulukuussa 2019 tullut ristisiteen repeämä jätti kolmannen kauden liigaottelumäärän 13:een. Kaudella 2019–2020 Cook pelasi 27 valioliigaottelua. Kaksi seuraavaa kautta Bournemouth pelasi mestaruussarjassa, jossa Cook pelasi kausittain 31 ja 28 ottelua ja teki molempina kausina yhden maalin. Maaliskuussa 2021 hän sai jälleen ristisidevamman, joka siirsi hänen seuraavan kauden alkunsa marraskuulle. Kaudella 2022–2023 Bournemouth pelasi jälleen Valioliigassa ja Cook oli kentällä 28 ottelussa, joista 18 ottelua hän pelasi avauskokoonpanossa.

Cook voitti Englannin joukkueessa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2014 ja alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden 2017. Hän oli jälkimmäisessä turnauksessa joukkueensa kapteeni ja teki maalin tasapeliin päättyneessä alkulohko-ottelussa Guineaa vastaan. Hän pelasi Englannin eri nuorisomaajoukkueissa yhteensä yli 50 ottelua.

Cook pelasi Englannin A-maajoukkueessa maaliskuussa 2018 parikymmentä minuuttia ystävyysottelussa Italiaa vastaan tultuaan vaihdosta kentälle Jesse Lingardin tilalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Lewis Cook Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)

Bournemouth – Englannin Valioliiga

* 1 Travers
* 2 Fredericks
* 3 Stephens
* 4 Cook
* 5 Kelly
* 6 Mepham
* 7 Brooks
* 8 Lerma
* 9 Solanke
* 10 Christie
* 11 Ouattara
* 12 Randolph
* 13 Neto
* 14 Rothwell
* 15 Smith
* 16 Tavernier
* 17 Stacey
* 18 Viña
* 19 Stanislas
* 21 Moore
* 22 Traorè
* 24 Semenyo
* 25 Senesi
* 27 Zabarnyi
* 29 Billing
* 32 Anthony
* 33 Zemura
* Manageri O'Neil
**Jaakko Antero Luukkonen** (25. tammikuuta 1944 Suomussalmi – 30. marraskuuta 2021 Oulu) oli Oulun yliopiston kasvatustieteen professori.

Luukkosen vanhemmat olivat konstaapeli Veikko Luukkonen ja Lempi Maria Räisänen. Hän tuli ylioppilaaksi Kajaanin lyseosta 1963 ja valmistui Jyväskylän yliopistosta kasvatustieteiden kandidaatiksi 1968 ja Oulun yliopistosta kasvatustieteiden lisensiaatiksi 1975 ja tohtoriksi 1978 (väitöskirjan aihe *Ohjauspalvelujen käyttäjien peruskoulun oppilaanohjaukseen kohdistamat odotukset*). Luukkonen toimi Pohjois-Karjalan opiston psykologian ja kasvatusopin opettajana 1969–1970 ja Oulun yliopiston vs. lehtorina 1970–1971, assistenttina 1971–1974 ja yliassistenttina 1974–1981. Suomen Akatemian tutkimusassistentti hän oli 1974–1975 ja Oulun yliopiston vt. apulaisprofessori ja vt. professori useaan eri otteeseen 1977–1981. Kasvatustieteen apulaisprofessori ja professori Luukkonen oli vuodesta 1981. Hän toimi kasvatustieteiden tiedekunnan varadekaanina 1978 ja dekaanina 1988–1999. Kajaanin opettajankoulutuslaitoksen täydennyskoulutusyksikön johtaja hän oli 1981–1983 ja Lapin yliopiston dosentti vuodesta 1981. Oulun yliopiston ylioppilaskunnan inspehtorina Luukkonen toimi 1999.

Eläkkeelle Luukkonen jäi lokakuussa 2007.

Sotilasarvoltaan Luukkonen oli reservin alikersantti (1969), hänen puolisonsa vuodesta 1966 oli lehtori Briitta Kaisa Tellervo Tokola.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Veli-Matti Autio: *Suomen professorit. Finlands professorer*. Professoriliitto, 2000. ISBN 951-95189-6-7.  s. 371
2. ↑  Muistokirjoitus | Jaakko Luukkonen 1944–2021 *Helsingin Sanomat*.  2.1.2022. Viitattu 2.1.2022.
3. ↑  Oulun yliopiston Kasvatustieteiden tiedekunnan tiedekuntaneuvoston kokouspöytäkirja 10/2008[vanhentunut linkki]
**Leväsukarapu** (*Caridina multidentata*, ent. *Caridina japonica*) on vihertävä katkarapulaji. Sen eturaajoissa ei ole saksia, kuten varsinaisilla katkaravuilla, vaan pienehköt sukaskimput. Se on erittäin suosittu makeavesi-akvaarion levänsyöjä-äyriäinen, koska se ei lisäänny makean veden akvaarioissa lainkaan ja se jättää kalat ja kasvit rauhaan.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Leväsukarapu kasvaa korkeintaan viisi senttimetriä pitkäksi. Se on läpikuultavan vihreä, ja vartaloa peittävät pilkkuviivoiksi järjestyneet pienet punaiset täplät.

Levinneisyys
------------

Leväsukarapu elää luonnossa Japanin Yamato-joessa sekä osissa Koreaa ja Taiwania. Rapu suosii hapan- ja pehmeävetisiä vesistöjä, joiden lämpötila pysyy noin 25 celsiusasteessa.

Ravinto
-------

Leväsukarapu syö nimensä mukaisesti levää. Niille kelpaa myös akvaariokaloille tarkoitettu kuivaruoka.

Lisääntyminen
-------------

Naaras kantaa vihertäviä mätimunia takaruumiinsa alla kolmesta neljään viikkoa, minkä jälkeen toukat kuoriutuvat ja lähtevät uimaan. Leväsukaravun toukat vaativat kuoriuduttuaan murtovettä, ja ne kasvavat ensimmäiset elinviikkonsa murtovesialueilla, kuten jokien suistoissa. Kasvettuaan aikuiseksi leväsukaravut siirtyvät makeanveden alueille.

Aikuiset yksilöt eivät pärjää elossa murtovedessä eivätkä toukat makeassa vedessä, minkä vuoksi leväsukarapuja on hyvin vaikea saada lisääntymään vankeudessa.

Nimistö
-------

Leväsukaravun vanhoja suomenkielisiä nimiä ovat olleet **amanorapu** ja **leväkatkarapu**.
Tieteellinen nimi muuttui vuonna 2006.

Lähteet
-------

1. ↑  De Grave, S. Shy, J. & Cai, X.: *Caridina multidentata* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2016.1*.  2013. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 4.8.2016. (englanniksi)
2. ↑  Aqua-web
3. ↑   Markku Varjo ja Sami Kuivalainen: Harjarapujen uudet suomenkieliset nimet (Aponogeton 4/2006)  2006. Aqua-Web. Viitattu 14.5.2007.
4. ↑  Matt Clarke: Amano shrimp gets new name  21.9.2006. Practical Fishkeeping.  Arkistoitu 12.2.2009. Viitattu 15.5.2007.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q609311
* Wikispecies: Caridina multidentata
* BioLib: 521174
* BOLD: 166067
* CoL: 8VKC6
* EoL: 4262423
* GBIF: 5863054
* iNaturalist: 434771
* IRMNG: 11750377
* IUCN: 198258
* NCBI: 293153
* WoRMS: 586329

 |

 |