recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Matias Wasenius** (1. heinäkuuta 1872 Helsinki – 12. joulukuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri ja rehtori.

Matias Waseniuksen vanhemmat olivat osakeyhtiöiden Tervakoski ja Oravi-Haapakoski toimitusjohtaja, pääkonsuli Adolf Fredrik Wasenius (1829–1903) ja Mathilda Catharina Charlotta Hjorth. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890 (Nya svenska läroverket i Helsingfors) ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1896 ja filosofian maisteriksi 1897. Wasenius teki opintomatkoja Freiburgiin 1894, Heidelbergiin 1899, Pariisiin 1897–1898 sekä Saksaan 1904, 1923 ja 1933.

Wasenius oli Helsingin yliopiston kirjaston palveluksessa vuodesta 1892 lähtien ja toimi viimeksi vanhempana amanuenssina 1907–1911. Hän oli Nya svenska läroverketin uusien kielten opettajana 1898–1938 ja toimi myös koulun rehtorina 1919–1920 sekä 1924–1937.

Wasenius oli Uusfilologisen yhdistyksen sihteerinä 1900–1905, Ruotsalaisen teatterin yhdistyksen sihteerinä 1914–1925 sekä yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1926 ja Ruotsalaisen teatterin valtuuskunnan jäsenenä vuodesta 1925. 

Matias Wasenius kuoli 66-vuotiaana pitkällisen sairauden jälkeen joulukuussa 1938. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4  Aikalaiskirja 1934
3. 1 2 3 4 5  Rektor Matias Wasenius död, Svenska Pressen, 13.12.1938, nro 288, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Adolf Fredrik Wasenius. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 16.12.2023.
5. ↑  Hautahaku.fi : Wasenius Mathias
**Dekametyylisyklopentasiloksaani** eli D5 (C10H30Si5O5) on rengasrakenteinen siloksaaneihin kuuluva orgaaninen piiyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa silikonipolymeerien valmistuksessa ja kosmetiikkavalmisteissa.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa dekametyylisyklopentasiloksaani on väritöntä veteen liukenematonta nestettä, joka on myös kemiallisesti inerttiä eli ei reagoi helposti. Muiden molekyylimassaltaan pienien syklisten siloksaanien tavoin dekametyylisyklopentasiloksaani on helposti haihtuva yhdiste.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Dekametyylisyklopentasiloksaania valmistetaan muiden siloksaanien tavoin hydrolysoimalla dimetyylidikloorisilaania happamissa olosuhteissa vedellä. Happona käytetään tyypillisimmin vetykloridia. Reaktiossa muodostuu seos, joka sisältää suoraketjuisia siloksaanioligomeerejä ja syklisiä yhdisteitä kuten dekametyylisyklopentasiloksaania ja oktametyylisyklotetrasiloksaania. 

Pidemmät reaktioajat suosivat rengasrakenteisten tuotteiden muodostumista. Suoraketjuisista siloksaanioligomeereistä voidaan valmistaa rengasrakenteisia yhdisteitä käsittelemällä niitä kaliumhydroksidilla. Reaktiossa muodostuva dekametyylisyklopentasiloksaani tislataan pois reaktorista, mikä ajaa reaktion tasapainoa tuotteiden puolelle.

Dekametyylisyklopentasiloksaania käytetään suoraketjuisten molekyylimassoiltaan suurien silikonipolymeerien valmistukseen renkaanavautumis polymeroinnilla. Muita käyttökohteita ovat kosmetiikkatuotteet kuten shampoot ja ihovoiteet, voiteluaineena, pelkistimenä, kuivapesuaineissa ja eräissä puhdistus- ja kiillotusaineissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Decamethylcyclopentasiloxane – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 30.6.2014.
2. 1 2 3 4 5  Matthew Butts, James Cella, Christina Darkangelo Wood, Gregory Gillette, Rachid Kerboua, John Leman, Larry Lewis, Slawomir Rubinsztajn, Florian Schattenmann, Judith Stein, Denyce Wicht, Suresh Rajaraman & Jeffrey Wengrovius :*Silicones, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 30.6.2014
3. 1 2  George W. A. Milne: *Gardner's commercially important chemicals*, s. 178. John Wiley and Sons, 2005. ISBN 978-0-471-73518-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 29.6.2014). (englanniksi)
4. ↑  Description of cyclic siloxanes European Silicones Centre.  Arkistoitu 24.6.2013. Viitattu 30.6.2014. (englanniksi)
5. ↑  Hans-Heinrich Moretto, Manfred Schultze & Gebhard Wagner: *Silicones, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 30.6.2014
6. ↑  Uses European Silicones Centre.  Arkistoitu 21.1.2014. Viitattu 29.6.2014. (englanniksi)
7. ↑  John Emsley: *Nature's building blocks: an A-Z guide to the elements*, s. 487. Oxford University Press, 2011. ISBN 978-0-19-960563-7. Kirja Googlen teoshaussa. (englanniksi)
Koraaneja
Vihreä kupoli profeetta Muhammedin moskeijan alueella.
**Vihreä väri islamissa** edustaa useille muslimeille paratiisin värejä. Koraanissa puhutaan esimerkiksi paratiisin puutarhoista ja sieluja paratiisiin kantavista vihreistä linnuista. Koraanin kannet ovat usein vihreitä kultaisine koristeineen. Vihreää käytetään paikoin moskeijoissa. Masjid al-Nabawin moskeijan kupoli on vihreä. Koraanin mukaan paratiisin asukkaat pukeutuvat vihreään väriin. Joissakin tulkinnoissa vihreää pidetään marttyyrien värinä, ja vihreä onkin joidenkin yksittäisten islamististen fundamentalistien, kuten Muslimiveljeskunta ja Hamas, tunnuksissa. Musta väri on yleisempi jihadisteilla. Vihreä väri merkitsee muslimeille myös elämää ja hedelmällisyyttä. Joissakin islamilaisissa suuntauksissa onkin nousevaa ympäristötietoisuutta. Joidenkin väitteiden mukaan vihreä olisi ollut profeetta Muhammedin lempiväri. Kertomusten mukaan hänen sanotaan käyttäneen vihreää turbaania.

Monet islamilaiset maat käyttävät lipuissaan vihreää. Saudi-Arabian lippu on vihreä. Myös vanhempi versio Libyan lipusta oli kokonaan vihreä. Muita vihreää väriä käyttäviä islamilaisia maita ovat esimerkiksi: Algeria, Iran, Jordania, Kuwait, Mauritania, Oman, Pakistan, Sudan, Yhdistyneet arabiemiirikunnat ja Uzbekistan. Joissakin panarabialaisissa lipuissa vihreä väri on todennäköisesti Fatimidien kalifaatin vertauskuva.

Lähteet
-------

1. ↑  Kahlmeyer, André: *Islamic Law: The Sharia from Muhammad's Time to the Present*, s. 10. McFarland, 2007. (englanniksi)
2. ↑  Hatina, Meir: *Martyrdom in Modern Islam: Piety, Power, and Politics*, s. 70. Cambridge University Press, 2014. ISBN 978-1107063075. Teoksen verkkoversio (viitattu 13.3.2023). (englanniksi)
3. ↑  Saeed, Yousuf: *Muslim Devotional Art in India*, s. 100. Routledge India, 2018. Teoksen verkkoversio (viitattu 13.3.2023). (englanniksi)
4. ↑  Campo, Juan Eduardo: *Encyclopedia of Islam*, s. 459. Checkmark Books, 2009. Teoksen verkkoversio (viitattu 13.3.2023). (englanniksi)
5. ↑  Hinz, Enno: Can a 'green Islam' save Indonesia from climate collapse? *DW News*.  6.3.2022. Viitattu 13.3.2023. (englanniksi)
6. ↑  13 importance of Green Color in Islam Perspective *AZ islam*.  Arkistoitu 13.3.2023. Viitattu 13.3.2023. (englanniksi)
7. ↑  Pan-Arab Colours *CRW flags*.  2.8.2020. Viitattu 13.3.2023. (englanniksi)
**Layla F. Saad** on kirjailija ja podcast-juontaja, jonka työ keskittyy rasismin, identiteetin, johtajuuden, henkilökohtaisen muutoksen ja sosiaalisen muutoksen aiheisiin. Saad on kirjoittanut teoksen *Me and White Supremacy*, joka ohjaa lukijaansa tarkastelemaan ja purkamaan sisäistettyä rasismia.

Saadin podcast-ohjelma on nimeltään *The Good Ancestor Podcast* ja sen jaksoissa juontaja haastattelee muutoksentekijöitä sekä kulttuurivaikuttajia.

Elämä
-----

Saad syntyi ja kasvoi Walesissa, jossa hänen Sansibariltaja Mombasasta muuttaneet vanhempansa olivat tavanneet. Myöhemmin Saad asui vanhempiensa kanssa myös Tansaniassa, Englannissa ja Qatarissa. Nykyisin kirjailija asuu Qatarissa. Layla Saad opiskeli lakia Lancasterin yliopistossa.

Teokset
-------

*Me and White Supremacy* on antirasistinen harjoituskirja, jonka Saad julkaisi alun perin vapaasti saatavana omakustanteena internetissä vuonna 2018 yhdessä antirasistisen Instagram-haasteen kanssa, missä kannustettiin valkoisia tutkimaan omia valkoista ylivaltaa kannattavia asenteitaan.. Puolessa vuodessa verkkojulkaisua ladattiin 100 000 kertaa. Vuonna 2020 Quercus Editions julkaisi verkkojulkaisusta painetun version kirjailijanimellä Layla F. Saad. Kirjasta tuli kansainvälinen bestseller. Vuonna 2022 siitä julkaistiin Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa nuorille lukijoille suunnatut versiot.

Kirjailija Robin Diangelo toteaa kirjan esipuheessa, että teos on briljantin mustan naisen kirjoittama myötätunnon lahja valkoisille avuksi syvälliseen tutkiskeluun, joka voi vapauttaa heidät valkoisesta rasismista.

Lähteet
-------

* Saad, Layla F.: *Me and White Supremacy. How to Recognize Your Privilege, Combat Racism and Change the World*. London: Quercus, 2020. ISBN 978-1-52940-508-8. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Layla F. Saad: Good Ancestor Podcast *laylafsaad.com*. Viitattu 16.3.2022.
2. 1 2  Céline Semaan: Layla Saad Started an Instagram Challenge to Dismantle White Supremacy. Now It’s a Best-Selling Book. *elle.com*. Viitattu 16.3.2022.
3. 1 2  Me and White Supremacy *meandwhitesupremacybook.com*.  Arkistoitu 16.3.2022. Viitattu 16.3.2022.
4. ↑  Layla F. Saad-verkkosivusto *laylafsaad.com*. Viitattu 16.3.2022.
5. ↑  About Layla *laylafsaad.com*. Viitattu 16.3.2022.
6. ↑  DiAngelo 2020, s. xiii Teoksessa Saad 2020.
**Päijät-Hämeen Liikunta ja Urheilu** (lyh. **PHLU**) on Päijät-Hämeen alueella toimiva liikunnan aluejärjestö. Järjestön perustehtävä on edistää hyvinvointia Päijät-Hämeen alueella liikunnan ja urheilun avulla. Lisäksi järjestö tukee liikuntakulttuurin elinvoimaisuutta ja monipuolisuutta paikallisella tasolla. Järjestö edistää Päijät-Hämeen liikunta- ja urheilutoimijoiden yleistä arvostusta ja toimintaedellytyksiä. Järjestö vaikuttaa myös liikunta- ja urheilukulttuurin kehitykseen Päijät-Hämeessä.

Päijät-Hämeen Liikunta ja Urheilu on liikunnan asiantuntija- ja kehittäjäjärjestö. Järjestö kouluttaa lasten kanssa työskenteliviä, seuratoimijoita ja työyhteisöjen ihmisiä. Lisäksi järjestö puhuu liikunnasta päättäjille ja medialle. Järjestö tekee yhteistyötä paikallisesti, maakunnallisesti ja valtakunnallisesti. Aluejärjestö on yksi viidestätoista aluejärjestöstä.

Lähteet
-------

1. ↑  PHLU *Päijät-Hämeen Liikunta ja Urheilu*. Viitattu 29.11.2023.
2. 1 2  Liikunnan aluejärjestöt *Liikunnan aluejärjestöt*. Viitattu 29.11.2023.
**Svobodnaja Gruzija** (Свободная Грузия, "Vapaa Georgia") oli Georgian pääkaupungissa Tbilisissä vuoteen 2014 saakka ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti.

Vuonna 1922 perustetun lehden nimenä oli ensin *Pravda Zakavkazja* ("Taka-Kaukasian totuus"), mutta se sai pian nimen *Zarja Vostoka* ("Idän sarastus"). Se oli 1930-luvun lopulle saakka Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Taka-Kaukasian aluepiirikomitean ja Taka-Kaukasian federaation toimeenpanevan keskuskomitean äänenkannattaja. Myöhemmin siitä tuli Georgian kommunistisen puolueen sekä Georgian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston lehti.

*Zarja Vostoka* oli neuvostoaikana yksi Georgian tärkeimmistä sanomalehdistä, jonka rinnalla ilmestyivät muun muassa georgiankielinen *Komunisti*, azerinkielinen *Sovet Gürcüstanı* ja armeniankielinen *Sovetakan Vrastan*. Kuudesti viikossa julkaistun lehden painosmäärä oli 140 000 kappaletta vuonna 1980.

Lehti sai vuonna 1991 nimen *Vestnik Gruzii* ("Georgian viestinviejä") ja samana vuonna nimen *Svobodnaja Gruzija*. Talousvaikeuksista kärsinyt lehti joutui joutui harventamaan ilmestymistään ja lakkasi lopulta viikkolehtenä vuonna 2014.

Lähteet
-------

1. ↑  *Gazety SSSR 1917–1960. Tom 1: Gazety Moskvy, Leningrada i stolits sojuznyh respublik*, s. 212. Moskva: Kniga, 1970.
2. ↑  "Zarja Vostoka" *Georgian Encyclopedia*. Viitattu 16.12.2023.
3. 1 2  *Gruzinskaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika*, s. 178. Tbilisi: Glavnaja nautšnaja redaktsija Gruzinskoi sovetskoi entsiklopedii, 1981.
4. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 9*, s. 377. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1972.
5. 1 2  Svobodnaja Gruzija *Georgian Newspapers*. Viitattu 16.12.2023.
6. ↑  Gazeta s aktsentom – "Svobodnaja Gruzija" vozobnovila vypusk *Sputnik Gruzija*.  6.6.2013. Viitattu 16.12.2023.
**Viikkomessu** on arkipäivänä vietetty lyhyt messu. Sitä varten on esimerkiksi Suomen evankelis-luteriaisen kirkon Jumalanpalvelusten kirjassa oma järjestys ja ohjeet.

Viikkomessuun sisältyy messun tärkeimmät ja keskeisimmät osat, tosin pelkistetymmässä muodossa. Viikkomessua voidaan viettää arkipäivänä joko aamulla (aamumessu), iltasella (iltamessu) tai se voi olla teemamesus, jotä sävyttää tietty messu varten valittu teema. Viikkomesu voi olla myös jossain erietyistilanteessa vietetty messu kunten koulujen lukuvuoden alkamisen tai päättymisen aikaan vietetty messu.

Viikkomessuun voi liittyä myös hiljaisuutta, aikaa mietiskelylle tai vapaalle rukoukselle.

Ruotsin kirkon käyttämässä kirkkokäsikirjassa arkipäivänä vietettävässä messussa seurataan messun järjestystä, jossa ei ole niin paljon kiinteitä osia kuin päämessussa. Viikkomessussa evankeliumin sijasta voidaan lukea jokin muu raamatunteksti ja laulaa vähemmän virsiä kuin päämessussa tai messussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Jumalanpalvelus *evl.fi*.  Arkistoitu 15.4.2021. Viitattu 28.3.2021.
2. ↑  *Palvelkaa Herraa iloiten*
Jumalanpalveluksen opas*, s. 37. Suomen ev. lut. kirkon kirkkohallituksen julkaisuja*
2009:9. Kirkkohallitus
Jumalanpalveluselämä ja musiikkitoiminta, 2009. ISBN 978-951-789-300-8.
3. ↑  *Ruotsin kirkon Käsikirja Osa I* 
Käännetty Ruotsin kirkon kirkolliskokouksen vuonna 2017 hyväksymästä kirkkokäsikirjasta*, s. 18. Verbum förlag AB, 2020. ISBN 978-91-525-3777-7.*
**Araks** on venäläinen tiedustelusatelliittien sarja, jota kutsutaan myös Arkon-satelliiteiksi. Satelliitti kuvaa maanpinnan kohteita ja lisäksi siihen kuuluu myös elektronisen tiedustelun laitteistoa.

Historiaa
---------

Arkon-satelliittien kehitystyö alkoi 1980-luvulla. Tavoitteena oli rakentaa uuden sukupolven elektro-optinen tiedustelusatelliittien järjestelmä, johon kuuluisi kaksi kymmenen  satelliitin muodostelmaa erilaisilla ratakorkeuksilla. Lukuisten viivästysten jälkeen hanke pääsi edistymään 1990-luvun puolivälissä.

Satelliitit
-----------

Ensimmäinen Arkon-sarjan satelliitti eli Araks laukaistiin radalleen 6. kesäkuuta 1997  Baikonurin avaruuskeskuksesta Kazakstanista Proton-K Blok-DM-5 -kantoraketilla. Satelliitti sai nimekseen Kosmos 2344 (1997-028A). Sen ratakorkeus oli 1 379 × 2 863 km, joka oli hyvin epätavallinen tiedustelusatelliiteille. Radan inklinaatio oli 63,3 astetta. Satelliitin kiertoaika maapallon ympäri oli 130 minuuttia.

Sarjan toinen satelliitti Kosmos 2392 (2002-037A) laukaistiin avaruuteen 25. heinäkuuta 2002 samalla tavoin  Baikonurin avaruuskeskuksesta Kazakstanista Proton-K Blok-DM-5 -kantoraketilla. Tämän satelliitin ratakorkeus oli 1 500 × 1 836 km. Radan inklinaatio oli 64,4 astetta. Satelliitin kiertoaika maapallon ympäri oli 119,2 minuuttia.

Satelliitin on kehittänyt NPO Lavotskin. Sen venäläinen valmistuskoodi on 11F664.

Laitteistot
-----------

Satelliitit on varustettu  kaukoputkella, joka tarkkailee maanpinnan kohteita. Mittalaitteen erottelukyky on tiettävästi 2–5 metriä. Se toimii kahdeksalla kanavalla 0,4–1,1  mikrometrin aallonpituuksilla. Tarkkailtavan kaistaleen leveys on 30–1 000 km.

Lähteet
-------

* Guenther's Space Page
* Russian Space Web
* Encyclopedia Astronautica: Arkon-1
* Heavens Above: Cosmos 2392
* Heavens Above: Cosmos 2344
**Bentsoehappoanhydridi** (C14H10O3) on bentsoehapon happoanhydridi. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa muun muassa lääkeaineita.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa bentsoehappoanhydridi on värittömiä kiteitä. Yhdiste liukenee vain hyvin pienessä määrin veteen, mutta liukenee useimpiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Erityisesti kuumassa vedessä tai emäksisissä olosuhteissa yhdiste hydrolysoituu bentsoehapoksi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Suuressa mittakaavassa bentsoehappoanhydridiä valmistetaan pääasiassa bentsoehapon tai natriumbentsoaatin ja bentsoyylikloridin välisellä reaktiolla. Muita tapoja valmistaa yhdistettä on kuumentaa bentsoehappoa etikkahappoanhydridin kanssa fosforihapon toimiessa katalyyttinä ja diketeenin ja bentsoehapon välinen reaktio.

Bentsoehappoa käytetään bentsoyloimisreagenssina orgaanisissa synteeseissä esimerkiksi valmistettaessa lääkeaineina käytettäviä yhdisteitä. Se soveltuu käytettäväksi bentsoyylikloridin sijasta silloin kuin halutaan välttää vetykloridin muodostumista reaktion sivutuotteena tai bentsoyylikloridin reaktiivisuus olisi liian suuri.

Lähteet
-------

1. ↑  Benzoic anhydride – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 27.7.2014.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 405. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  Jarl L. Opgrande, Edward E. Brown, Martha Hesser & Jerry Andrews: *Benzoic acid, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 27.7.2014
4. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 122. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.7.2014). (englanniksi)
**Bentsotrikloridi** (C7H5Cl3) on tolueenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään kemianteollisuudessa muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa bentsotrikloridi on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin ja bentseeniin, mutta reagoi alkoholien kanssa muodostaen bentsoehapon ortoestereitä. Se reagoi myös veden kanssa hydrolysoituen emäksisissä ja happamissa olosuhteissa bentsoehapoksi. Mikäli vettä on vähän, muodostuu bentsoyylikloridia. Hydrolyysireaktioita katalysoivat Lewis-hapot. Karboksyylihappojen ja happoanhydridien kanssa bentsotrikloridi muodostaa bentsoyylikloridia ja karboksyylihaposta tai anhydridistä niitä vastaavan happokloridin. Bentsotrikloridista voidaan valmistaa bentsotrifluoridia vetyfluoridin tai muiden fluoridien avulla. Yhdisteelle tapahtuu myös tyypillisiä elektrofiilisia aromaattisia substituutioita kuten nitraus.

Bentsotrikloridi on myrkyllinen yhdiste ja se on todennäköisesti myös karsinogeeninen. Suomessa aine luokitellaan syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi kemikaaliksi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Bentsotrikloridia valmistetaan klooraamalla tolueenia fotokemiallisella reaktiolla hyödyntäen UV-säteilytystä 100–140 °C:n lämpötilassa. Välituotteina reaktiossa muodostuu bentsyylikloridia ja bentsaalikloridia. Bentsotrikloridin valmistus suoritetaan sivutuotteiden muodostumisen ehkäisemiseksi usein jatkuvatoimisena prosessina.

Tärkein bentsotrikloridin käyttökohde on bentsoyylikloridin valmistus. Muita bentsotrikloridista syntetisoitavia yhdisteitä ovat väriaineiden valmistuksessa käytettävä bentsotrifluoridi, muovien UV-stabiloijana käytettävät hydroksibentsofenonijohdannaiset, hyönteismyrkyt, rikkaruohomyrkyt ja lääkeaineet.

Lähteet
-------

1. ↑  Benzotrichloride – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 28.7.2014.
2. 1 2 3 4  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 82. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  Karl W. Seper: *Benzyl Chloride, Benzal Chloride, and Benzotrichloride, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Viitattu 28.7.2014
4. 1 2 3  Karl-August Lipper & Eckhard Löser: *Benzyl Chloride and Other Side-Chain Chlorinated Aromatic Hydrocarbons, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 28.7.2014
5. ↑  Bentsotrikloridin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 28.7.2014

Aiheesta muualla
----------------

* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Benzotrichloride (englanniksi)
* National Toxicology Program, Department of Health and Human Services, Report on Carcinogens, Thirteenth Edition: Benzotrichloride (pdf) (englanniksi)
Viirelaidin majakka

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Muhun kuntaViro |
| Sijaintipaikka | 
Viirelaid (en)View and modify data on Wikidata  |

Arkkitehtuuri| Korkeus | 
11 m  |

Historia| Valmistunut | 
1836 (ensimmäinen)1875 (toinen)1881 (kolmas) |
| Automatisoitu | 
1995 |

Varustus| Valon korkeus | 
15 m  |
| Valonkanto | 
16,5 km  |
| Valon ominaisuudet | 
Fl WR 8sView and modify data on Wikidata  |

Tunnisteet| ARLHS | 
EST060View and modify data on Wikidata  |
| Admiralty | 
C3636View and modify data on Wikidata  |
| NGA | 
116-12516View and modify data on Wikidata  |

Kartta

|  |  |
| --- | --- |
| Koordinaatit | 
58° 32′ 41″ P, 23° 26′ 34″ IView and modify data on Wikidata  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Viirelaidin majakka** on Virossa Saarenmaan maakunnassa, Muhun kuntaan kuuluvalla Viirelaidin luodolla sijaitseva majakka. Se on rakennettu vuonna 1881.

Historia
--------

Viirelaidin majakka sijaitsee Viirelaidin luodolla Muhun saaren kaakkoisrannikolla. Luoto on vanhalta nimeltään Paternoster (lat. *Isä meidän*). Luoto on 81 hehtaaria pinta-alaltaan, ja se on Virtsun satamasta on 4,1 kilometrin päässä ja Kuivastun satamasta 3,9 kilometriä. Ensimmäinen navigointimerkki, joka oli punainen torni, rakennettiin luodolle vuonna 1836. Vuonna 1857 rakennettiin uusi torni, joka oli puuta. Koska puutorni tarvitsi usein huoltoa, Viirelaidin luodolle rakennettiin uusi torni metallista. Tornin, vartijan talon, saunan ja polttoainevaraston rakentaminen aloitettiin vuonna 1880, ja ne valmistuivat vuonna 1881.

Torni koostui kahdesta samankeskisestä metallisylinteristä, joiden sisällä oli kierreportaat. Ulkopuolella on kahdeksan uloketta, jotka tekevät siitä tukevamman ja joista lähtee tuet lyhtyhuoneen parvekkeelle. Majakka oli alun perin tummanharmaa ja lyhtyhuoneen katto oli punainen. Vuoteen 1938 asti torni oli maalattu puna-keltapystyraidalliseksi. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1941 majakka ja sen vieressä olevat rakennukset kärsivät vakavia vaurioita: parveke ja lyhtyhuoneen katto romahtivat.

Sodan jälkeen tornin runkoa vahvistettiin betonilla ja uusi parveke sekä valolaitteet asennettiin. 1960-luvulla rakennettiin generaattorirakennus. Vuonna 1995 majakalla siirryttiin aurinko- ja tuulivoimaan, ja otettiin käyttöön automaattinen valaistus- ja valvontajärjestelmä. Vuonna 2001 tehtiin remontti ja asennettiin uusi lyhtyhuone, mutta valolaite pysyi samana. Torni on nykyisin maalattu punaiseksi. 

Valon sektorit| Väri | valkoinen | punainen |
| Asteet | 163,0°–349,0° | 349,0°–163,0° |
| Sektorin leveys | 186,0° | 174,0° |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6
2. 1 2  Navigatsioonimärgi 785, Viirelaiu tuletorn andmed *Navigatsioonimärkide andmekogu*. Viitattu 03.03.2018.
3. ↑  Viirelaidin majakka *VisitEstonia*.  Arkistoitu 4.3.2018. Viitattu 04.03.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Viirelaidin majakka** Wikimedia Commonsissa

* TTÜ EMERA Kuressaare Keskus: Viirelaid (Paternoster) (Arkistoitu – Internet Archive)

Näkymä Viirelaidille Muhulta.
**Erkki "Ville" Laitila** (s. 9. maaliskuuta 1935 Helsinki) on suomalainen lehtikuvaaja, joka työskenteli *Helsingin Sanomille* 1950-luvun alkupuolelta 1990-luvun puoleenväliin. Hän voitti useita Vuoden lehtikuva -palkintoa etenkin suomalaisista ja ulkomaisista huippupoliitikoista ottamillaan kuvilla.

Laitila sai vuonna 1948 työpaikan valokuvaaja Kaius Hedenströmin studion lähettinä. Hedenström oli tottunut kutsumaan juoksupoikiaan nimellä "Ville", ja siitä Laitila sai elinikäisen kutsumanimen. Vuonna 1953 hän siirtyi *Helsingin Sanomien* toimitukseen ja tuli tunnetuksi monipuolisena ja hyväntuulisena lehtikuvaajana. Vuonna 1958 Laitila sai kinofilmikameroiden käytön opetusta Saksassa Leica-kamerayhtiössä yhdessä Helge Heinosen, P. K. Jaskarin, Seppo Saveksen ja Antti Taskisen kanssa.

Eräänä aamuna vuonna 1960 Laitila sai pääministerin virka-asunnon Kesärannan ulkopuolella kuvan Nikita Hruštšovista ja voitti sillä toisen palkinnon World Press Photo -kilpailussa. Vuonna 1971 hän sai Vuoden lehtikuva -palkinnon ikuistettuaan Saksan liittotasavallan liittokanslerin Willy Brandtin Kesärannan rantakallioilla. Palkinnon johdosta hän sai vielä onnittelukirjeen Brandtilta ollessaan kuvaamassa Sapporon olympiakisoja. Lokakuussa 1981 Laitila kuvasi Tamminiemen puistossa sairasta Urho Kekkosta taluttavan seurueen hienovaraisesti selkäpuolelta, ja tuloksena oli jälleen vuoden lehtikuva Suomessa.

Alkuvuodesta 1985 "promillen sadasosa" Erkki Laitilan lehtikuvatuotannosta koottiin näyttelyksi Finnfoton galleriaan Helsingissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Erkki Laitila ( s. 1935 ) *kukakuvasi.valokuvataiteenmuseo.fi*. Viitattu 6.4.2023.
2. 1 2  Forsström, Raija: Erkki Laitila Meilahti ja valtiomies – tällä yhdistelmällä voittaa aina.  *Helsingin Sanomat*, 6.2.1982, s. 17. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Asikainen, Ossi: Kinofilmikameroiden aika *Suomen valokuvataiteen museo*. Viitattu 6.4.2023.
4. ↑  Hollmen-Bärlund, Maija: Ville sai Willyltä kirjeen.  *Helsingin Sanomat*, 6.2.1972, s. 10. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  Valkonen, Markku: Erkki Laitila, osa kansamme tajuntaa.  *Helsingin Sanomat*, 21.3.1985, s. 24. Näköislehti (maksullinen).
Johan Östmanin suunnittelema Kärsämäen koulu on rakennettu 1881, lisärakennukset myöhemmin. Rakennukset pihapiireineen ja puutarhoineen on suojeltu rakennussuojelulailla 1994.
**Kärsämäen koulu** on Kärsämäessä Turussa sijaitseva puinen koulurakennus. Se rakennettiin vuonna 1881 entisen Maarian kunnan keskustaan, joka on nykyisin osa Turkua. Edelleen käytössä oleva koulu toimii alkuperäisissä tiloissaan vanhassa pihamiljöössä. Koulu on Lounais-Suomen ympäristökeskuksen ja museoviraston suojelema.

Koulun alkuhetket
-----------------

Päätös koulun rakentamisesta tehtiin maaliskuussa 1879 pidetyssä kuntakokouksessa. Rakentaminen aloitettiin vuonna 1880, ja koulu valmistui vuonna 1881. Koulun rakentaminen maksoi 13 208 markkaa ja 21 penniä. Kärsämäen koulun ensimmäinen opettaja oli J. V. Vuori.

Yhdistyminen Pallivahan koulun kanssa
-------------------------------------

Tiedot tarvitsevat päivitystä !
Kärsämäen koulu yhdistettiin hallinnollisesti syyslukukauden 2007 alettua lähellä sijaitsevan Pallivahan koulun kanssa. Yhdistyminen on toistaiseksi vain hallinnollinen, ja Kärsämäen koulurakennuksessa järjestetään vielä opetusta. Moni vastusti yhdistymistä, ja yli tuhat allekirjoitti Kärsämäen koulun puolesta tehdyn adressin, joka luovutettiin huhtikuussa 2007.

Kärsämäen koulun viimeisenä omana rehtorina toimi Erkki Rötkönen, joka aloitti virassa syksyllä 1997. Hän korvasi lukukauden 1996–97 jälkeen eläkkeelle jääneen Helka Sarénin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kupila, Sanna ym.: "Kärsämäen koulu", *Turun koulut. Keskustan ulkopuolisten koulujen inventointi ja arvottaminen*, s. 8. Turun kaupungin museokeskus, rakennusvalvonta ja kaupunkisuunnittelu, 2016. Teoksen verkkoversio (viitattu 8.10.2017).
2. ↑  Kärsämäen koulu juhlii avoimin ovin  11.9.2001. Turun Sanomat. Viitattu 11.7.2008. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Pallivahan koulun esittely tkukoulu.fi.  Arkistoitu 23.4.2008. Viitattu 11.7.2008.
4. ↑  Kärsämäen koulun puolesta yli tuhat nimeä  28.4.2007. Turun Sanomat. Viitattu 11.7.2008. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kärsämäen koulun kotisivut
* Kärsämäen koulun vanhempainyhdistyksen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Investointipankin**  (*sijoituspankin*) päätehtäviä ovat arvopapereiden liikkeeseenlaskujen järjestäminen, arvopapereiden ja yrityskauppojen välittäminen sekä arvopapereihin sijoittaminen.
Toiminnallaan se auttaa asiakkaitaan eli yrityksiä, valtioita ja institutionaalisia sijoittajia keräämään pääomaa rahoitusmarkkinoilta arvopapereilla ja johdannaisilla. Investointipankit antavat myös strategisia neuvoja muissa liiketoimissa, kuten yritysostoissa ja fuusioissa.

Investointipankit eroavat liike­pankeista, koska eivät kerää talletuksia tai myönnä lainoja. Ero investointi- ja perinteisten pankkien välillä on kuitenkin hämärtynyt, sillä liikepankkitoimintaa harjoittavat pankit ovat alkaneet tarjota myös investointipankeille tyypillisiä palveluita. Yhdysvalloissa niin kutsuttu Glass–Steagall-laki, joka syntyi Wall Streetin vuoden 1929 pörssi­romahduksen jälkimainingeissa, erotti pitkään liikepankki- ja investointipankkitoiminnan toisistaan. Laki kuitenkin kumottiin vuonna 1999.

Nykyisten investointipankkien toiminnot voidaan yleisesti jakaa myyntipuoleen (*sell side*) ja ostopuoleen (*buy side*). 

Arvopaperien myynti ja niiden myynnin edistäminen, esimerkiksi järjestämällä osakeanteja tai tekemällä taustatutkimusta sijoittajien avuksi, kuuluvat myyntipuolen piiriin. Ostopuolella pidetään yhteyttä sijoittajiin, kuten erilaisiin sijoitusrahastoihin tai finanssi-instituutioihin, jotka ostavat myyntipuolen tuotteita. Monet investointipankit tarjoavat sekä myynti- että ostopuolen palveluita.

Investointipankin rakenne
-------------------------

### Päätoimet ja yksiköt

Investointipankin päätoiminta on tuotteiden osto ja myynti pankin asiakkaiden sekä pankin itsensä puolesta. Pankki ottaa riskin vaihdannon kanssa (proprietary trading), joka toteutuu erityisten välittäjien kanssa. Välittäjät eivät ota yhteyttä asiakkaisiin ja suorina sijoittajina (*principal risk*) itse sijoituskohteisiin ostavat ja myyvät korkotuotteita. Pankit hakevat parasta tuottavuutta lasketulle riskille laskemalleen taseelle.

Katso myös
----------

* Pankki

Lähteet
-------

1. ↑  Lehtonen, Reino & Sipilä, Leea-Mari: *Taloussanasto*, s. 61, 215. Taloustieto Oy, 1989. ISBN 951-628-168-0.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* **New York Times Deal Book** – Talousuutisia
* Private Equity Hub **– Talousuutisia**

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Pikriinihappo** eli **2,4,6-trinitrofenoli** eli **TNP** on fenoli, jota käytetään räjähdysaineissa. Sitä valmistetaan nitraamalla fenolia, bentseeniä tai salisyylihappoa. 1900-luvun alussa sitä käytettiin antiseptisena aineena, palovammojen, malarian ja isorokon hoitoon.

Pikriinihapon reaktiotuotteet pikraatit ovat räjähdysherkkiä.

Historia
--------

Pikriinihappo mainittiin ensimmäisen kerran Johann Rudolf Glauberin alkemiaa käsitelleissä kirjoituksissa vuonna 1742. Sen valmistaminen fenolia nitraamalla onnistui ensi kerran vuonna 1841. Pikriinihappo oli ensimmäinen suuritehoinen räjähdysaine, joka sopi tykinkranaattien täytteeksi, sillä se kesti laukaisutapahtuman iskun. Pikriinihapon ja nitroselluloosan seos suhteessa 70/30 otettiin käyttöön Ranskan armeijassa 1887 nimellä meliniitti (ransk. *mélinite*). Myöhemmät meliniitti-nimellä tunnetut aineet olivat joko raakaa pikriinihappoa tai pikriinihapposeoksia, joissa oli pieniä määriä muita aromaattisia nitroyhdisteitä. Lisäämällä pikriinihappoon aromaattisia nitroyhdisteitä sen sulamislämpötila saatiin laskemaan, mikä mahdollisti pikriinihapon valamisen. 1800-luvun lopulla useimmat armeijat ottivat pikriinihapon tai sen seokset käyttöön ensisijaisena räjähdysaineenaan. Pikriinihappo kuitenkin muodostaa metallin kanssa kosketuksiin päästessään pikraatteja, jotka ovat erittäin iskuherkkiä. Tästä syystä sen käyttö ammustäytteenä oli vaarallista. Se korvattiin pääosin TNT:llä vuodesta 1902 alkaen, mutta pikriinihappotäytteisiä ampumatarvikkeita oli käytössä vielä toisessa maailmansodassa. Halifaxin räjähdysonnettomuus osoitti sen iskuherkkyyden.

Pikriinihappo liukenee hyvin asetoniin, etanoliin, metanoliin ja bentseeniin sekä kohtalaisesti veteen. Yhdiste räjähtää yli 300 °C:n lämpötilassa. Pikriinihapon ollessa kosketuksessa betonin kanssa siitä voi muodostua räjähdysherkkää kalsiumpikraattia.
Aineenvaihdunnassa pikriinihapon nitroryhmät (-NO2) muuttuvat amiineiksi. Pikriinihapon puoliintumisaika veressä on noin 13,4 tuntia ja noin 60 % erittyy kokeellisesti virtsaan muuttumattomana.

Lähteet
-------

1. 1 2  picric acid - Compound Summary (CID 6954) PubChem:  National Center for Biotechnology Information. Viitattu 25.12.2010. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  OVA-ohje: PIKRIINIHAPPO Työterveyslaitos.  Arkistoitu 26.6.2015. Viitattu 25.12.2010.
3. ↑  Picric Acid *Käyttöturvallisuustiedote*.  24.8.2021. Sigma-Aldrich/Merck. Viitattu 24.10.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pikriinihappo**.
* Pikriinihapon kansainvälinen kemikaalikortti
* Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Pikriinihappo (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
* Coloria.net: Pikriinihappo
* ChemBlink: Picric acid (englanniksi)
**Lumen kaukokartoitus** on lumipeitteen ominaisuuksien havaitsemista laitteilla, jotka eivät ole kosketuksissa itse lumen kanssa; yleensä mittalaitteet kulkevat satelliittien mukana. Tieto lumen alueellisesta jakaumasta eli peitteestä ja lumipeitteen paksuudesta eli lumen syvyydestä on tärkeä meteorologisissa (kuten lämpötilan ennustaminen) ja hydrologisissa sovelluksissa (kuten tulvien tai vesivoiman tuotannon ennustaminen).

Lumipeite
---------

Lumen heijastavuusominaisuudet näkyvän valon, 1.6 mikrometrin ja 3.8 mikrometrin alueilla. Kahdessa alemmassa kuvassa alapilvet näkyvät vaaleampina kuin lumi ja meri.
Lumi sekoittuu helposti pilviin, erityisesti alapilviin, jotka koostuvat vesipisaroista. Lumi on näkyvän valon alueella hyvin heijastavaa, kuten pilvetkin. Myös pitkäaaltoisen lämpösäteilyn alueella
lumen ja pilvien kontrasti on usein hyvin pieni. Vaikka yleensä paksut keski- ja yläpilvet ovat yleensä kylmempiä kuin pilvetön pinta, niin talvella tai yöllä alapilvien ja pinnan lämpötilaeroa ei
välttämättä ole lainkaan tai pilvet ovat lämpimämpiä kuin pinta.

Lumen erottaminen alapilvistä onnistuu kuitenkin käyttämällä lumen heijastusominaisuuksia lähi-infrapuna-alueella. Oheisessa kuvassa on sama alue Pohjois-Norjasta esitetty tosivärikuvana sekä 1,6 mikrometrin ja 3,8 mikrometrin yksivärikuvina. Pilvien ja lumen kontrasti on selvästi parempi lähi-infrapuna-alueella.

Auringon heijastuvaan valoon perustuvien menetelmien ongelmina on, että pilvet estävät pinnan havaitsemisen ja talvella, jolloin lunta on eniten, päivä on lyhyt ja auringon korkeuskulma on matala.

Lumen syvyys
------------

Lumen syvyyden tai yleensä lumen vesiarvon mittaaminen näkyvän valon tai lämpösäteilyn alueella on hyvin epätarkkaa. Parempiin tuloksiin päästään käyttämällä mikroaaltoaluetta mittaavilla instrumenteilla. Nämä näkevät pilvien lävitse, mutta niiden
paikkaerotuskyky on näkyvää valoa ja lähi-infrapunaa käyttäviä instrumentteja heikompi.

Operatiivisia järjestelmiä
--------------------------

* NOAA/NESDIS:n järjestelmä
* NASAn MODIS-instrumenttiin perustuva järjestelmä
* SYKEn MODIS-instrumenttiin perustuva järjestelmä
* EUMETSATin LSA SAF- ja H-SAF-projektien järjestelmät eivät vielä ole operatiivisia.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑
5. ↑
6. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Johanna Törn-Mangs** on suomenruotsalainen mediapäällikkö ja toimittaja. Hänet valittiin heinäkuussa 2020 Svenska Ylen vastaavaksi päätoimittajaksi ja johtajaksi vastuualueenaan ruotsinkieliset sisällöt, henkilöstö ja julkaisutoiminta. Törn-Mangs vastaa Svenska Ylen kanavista, joita ovat Yle Fem, Yle Arenan, Yle Vega, Yle X3M ja svenska.yle.fi. Ennen sitä hän oli Svenska Ylen julkaisupäällikkö toukokuusta 2017 lähtien. Törn-Mangs kuuluu Ylen johtoryhmään. 

Törn-Mangs oli Svenska Ylen väliaikainen johtaja heinäkuusta 2017 joulukuuhun 2017. Hän siirtyi tehtävään Ylen mediapäällikön paikalta. Aiemmin hän on työskennellyt Svenska Ylen verkkopäällikkönä, Ylen kirjeenvaihtajana New Yorkissa, *Hufvudstadsbladetissa* ja KSF Mediassa. Hän on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri Åbo Akademista. Törn-Mangs siirtyi Yleen vuonna 2012 KSF Mediasta, jossa hän toimi digitaalisen median johtajana ja vastasi *Hufvudstadsbladetin*, *Västra Nylandin*, *Borgåbladetin* ja *Östra Nylandin* digitaalisesta kehityksestä. Sitä ennen hän on työskennellyt *Hufvudstadsbladetissa* muun muassa taloustoimittajana, ulkomaankirjeenvaihtajana ja uutispäällikkönä.

Törn-Mangs on kirjoittanut kirjan *Herrgårdsliv* yhdessä valokuvaaja Leif Weckströmin kanssa.

Tunnustukset
------------

* Lumilapio-palkinto 1998, *Pengar, stiftelser, miljarder*. Juttusarja suomenruotsalaisten säätiöiden ja rahastojen varallisuudesta ja vallasta, Hufvudstadsbladet.

Teos
----

* Törn-Mangs, Johanna (teksti) & Weckström, Leif (kuvat): *Herrgårdsliv*. Helsingfors: Hufvudstadsbladet, 2011. ISBN 978-951-52-2792-8. (ruotsiksi)

Lähteet
-------

1. ↑  Johanna Törn-Mangs on Svenska Ylen uusi johtaja *yle.fi*. Viitattu 8.11.2022.
2. ↑  Törn-Mangs on Svenska Ylen uusi johtaja.  *Helsingin Sanomat*, 19.5.2020, nro 135, s. B 3. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. ISSN 0355-2047.
3. ↑  Johanna Törn-Mangs blir ny direktör på Svenska Yle *svenska.yle.fi*. Viitattu 10.2.2021. (ruotsiksi)
4. ↑  Svenska Ylen johtoon valittu Johanna Törn-Mangs  1.6.2017. Markkinointi & Mainonta. Viitattu 4.6.2017.
5. ↑  Johanna Törn-Mangs KSF Mediasta Svenska Ylen internetpäälliköksi - Mediaviikko - Viestinnän ja median uutisia *mediaviikko.fi*. Viitattu 16.3.2019. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Herrgårdsliv *litteratur.sets.fi*. Viitattu 17.3.2019. [vanhentunut linkki]
Tamanin niemimaan kartta vuodelta 1870.
Kertšinsalmi LANDSAT-satelliitin kuvaamana. Tamanin niemimaa oikealla, Kertšin niemimaa vasemmalla.
**Tamanin niemimaa** (ven. Таманский полуостров, *Tamanski poluostrov*) on noin 30 km pitkä ja 13 km leveä idästä länteen työntyvä niemimaa Venäjän federaation Krasnodarin aluepiirin alueella Kaukasiassa. Yhdessä sitä vastaan lännestä työntyvän, Krimiin kuuluvan Kertšin niemimaan kanssa se muodostaa Kertšinsalmen, jonka kautta Asovanmeri liittyy Mustaanmereen. Niemimaalla sijaitsee mutatulivuoria ja öljyvarantoja.

Asutus niemimaalla
------------------

Tamaninniemellä sijaitsee myös pieni **Tamanin** satamakaupunki, joka perustettiin 1100-luvulla ja josta tuli 1200-luvulla genovalaisten linnake. Turkkilaiset valloittivat sen 1482, ja 1774 se liitettiin Venäjän keisarikuntaan. Nykyisin suurin kaupunki niemimaalla on Temrjuk.

Kreikkalaiset siirtolaiset perustivat siirtokuntia "Krimin bosporuksen" saariin jo 700- ja 600-luvulla eaa. Vedenkorkeuden muutosten vuoksi näistä saarista tuli myöhemmin osa niemimaata. Minolaiset perustivat *Kepoin*-kaupungin, joka yhdessä *Pantikapaionin* (nykyisen Kertšin) kanssa hallitsi vesireittiä Mustaltamereltä Asovanmerelle ja edelleen Donjoelle.

Lähteet
-------

1. ↑  "Taman Peninsula" The Columbia Encyclopedia, 6th ed. New York: Columbia University Press, 2001–04. www.bartleby.com/65/. 19.4.2007.
2. ↑  Russian Federation: Taman Peninsula German Archaeological Institute.  Arkistoitu 16.7.2007. Viitattu 19.4. 2007. (englanniksi)
*Sabtšota Apkhazetin* etusivulla julkaistiin vuonna 1938 abhaasian kielen georgialaiseen kirjaimistoon perustuneet uudet aakkoset.
**Sabtšota Apkhazeti** (საბჭოთა აფხაზეთი, "Neuvosto-Abhasia") oli Abhasian pääkaupungissa Suhumissa ilmestynyt georgiankielinen sanomalehti.

Vuonna 1937 perustettu lehti toimi Georgian kommunistisen puolueen Abhasian aluekomitean sekä Abhasian autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattajana. Sen rinnalla ilmestyivät venäjänkielinen *Sovetskaja Abhazija* ja abhaasinkielinen *Apsny kapš*. Viidesti viikossa julkaistun lehden painosmäärä oli 23 000 kappaletta vuonna 1980.

Lehti sai nimen *Apkhazetis khma* (აფხაზეთის ხმა, "Abhasian ääni") vuonna 1990. Vuonna 1993 se siirtyi Abhasian sodan takia Tbilisiin, jossa se ilmestyi pakolaishallituksen viikkolehtenä vuoteen 2005 saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuznetsov, I. V.: *Gazetnyi mir Sovetskogo Sojuza, 1917–1970 gg.: Respublikanskije, krajevyje, oblastnyje i okružnyje gazety*, s. 295. Moskva: Izdatelstvo Moskovskogo universiteta, 1972.
2. 1 2  *Gruzinskaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika*, s. 178. Tbilisi: Glavnaja nautšnaja redaktsija Gruzinskoi sovetskoi entsiklopedii, 1981.
3. ↑  Apkhazetis khma *Georgian Newspapers*. Viitattu 16.12.2023.
4. ↑  "Apkhazetis khma" *Georgian Encyclopedia*. Viitattu 16.12.2023.
**Pohjolan kartan historia – myyteistä todellisuuteen** on vuonna 2006 ilmestynyt teos, jossa esitellään Pohjolan kartan muotoutumista antiikin ajoista 1800-luvulle. Kirjoittaja on ruotsalaisen kartografian uranuurtaja, professori Ulla Ehrensvärd, joka pohjaa tekstin omiin tutkimuksiinsa ja esittää karttojen sisällöistä osin aiemmista poikkeavia tulkintoja.

Kirjan ilmestymiseen liittyi John Nurmisen Säätiön kokoelmista koottu karttanäyttely Sederholmin talossa Helsingissä. Samoja karttoja on hyödynnetty runsaasti myös kirjan kuvituksessa. Materiaali on suurelta osin aiemmin julkaisematonta. John Nurmisen säätiö on julkaissut meriaiheista ja karttakirjallisuutta ja järjestänyt vuosien varrella useita kirjoihin liittyviä historiallisten karttojen näyttelyjä.

Entisajan kartoissa on ollut maantieteellisen tiedon ohella muutakin informaatiota, ja niitä saatettiin vääristellä ja jättää puutteellisiksi aivan tietoisestikin. Pohjolasta karkotettu katolinen piispa Olaus Magnus piirsi paaville annettavaksi *Carta marinan* (1539), joka vilisi hirviöitä mutta antoi myös informaatiota Ruotsin elintavoista. Ruotsin 1600-luvun suurvalta-ajan kartoista puolestaan saatettiin jättää koko Pohjanlahti pois vihollisten karkottamiseksi, vaikkakin siihen mennessä merihirviöt ja muut taruolennot olivat niistä jo kadonneet. Sitä ennen, keskiajalla, kirkon kannalta väärien tietojen esittäminen kartoissa toi jopa hengenmenon riskin. 1800-luvun kartoista on tehty myös huumoriversioita, joissa Venäjä on voitu kuvata lonkeroitaan Euroopan ylle kurkottelevaksi mustekalaksi.

Karttojen värien säilyminen kirkkaina johtuu siitä, että ne on aikoinaan tehty lumppupaperille ja väriaineissa on käytetty luonnon mineraalipigmenttejä.

Ulla Ehrensvärd valottaa teoksessa itse karttojen ohella kartantekijöiden eli kartografien elämää ja uraa. Teos ei ole vain katselukirja, vaan oppikirja ja perusteos, joka tarjoaa Pohjoismaiden historiasta kiinnostuneelle valtavan määrän tietoa.

Teos on ilmestynyt myös englanniksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Juha Nurminen, Julkaisut ja näyttelyt[vanhentunut linkki]
2. 1 2  Pohjolan kartan historia, JNS (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Juha Nurminen, Johdanto, Ehrensvärd, s. 7
4. ↑  Katariina Kosonen, Pohjola piirtyy kartalle, Terra 3–4/2006.
5. ↑  Petja Pelli, Merihirviöt kiusaavat muodotonta Suomi-neitoa, Vartti 21.1.2007
6. ↑  Matti Kinnunen, Ennen kuin isä gps:n osti, Helsingin Sanomat, Kulttuuri, 29.10.2006
7. ↑  Petri Kosonen, Tähtikartoista GSP:hen, Suomen merenkulku – Finlands Sjöfart 1–2/2007
8. ↑  Vanhoja karttoja Pohjolasta ja vähän muualtakin, Länsi-Uusimaa 18.10.2006
9. ↑  Cecilia af Forselles-Riska, Myyteistä valtiojohtoiseen kartoitukseen. Hiidenkivi 3/2007

Aiheesta muualla
----------------

* *Pohjolan kartan historia* John Nurmisen Säätiön sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Dassault Mystere II
Dassault Mystere IVA
**Dassault Mystère** on 1950-luvulla suunniteltu ranskalainen ensimmäisen sukupolven aliäänisuihkuhävittäjä ja pommittaja.

Menestyksekkään Ouraganin jälkeen Dassault kehitti vuonna 1951 sen pohjalta teknisesti edistyneemmän prototyypin MD 452 Mystere I:n, joka oli käytännössä 30° taaksepäin viistotuilla siivillä varustettu Ouragan. Sitä seuranneet kaksi prototyyppiä oli varustettu Hispano-Suizan valmistamalla Rolls-Royce Tay 250 -suihkumoottorin lisenssiversiolla. Tay-moottorilla ja neljällä 20 mm Hispano -tykillä varustetusta Mystère IIA -prototyypistä tuli ensimmäinen äänennopeuden syöksyssä ylittänyt ranskalainen kone 28. lokakuuta 1951. Neljä Mystere IIB -prototyyppiä puolestaan aseistettiin neljän Hispano-tykin sijaan kahdella 30 mm DEFA -revolveritykillä.

Mystère MD.452 IIC varustettuna 29,4 kN:n SNECMA Atar 101D -moottorilla pääsi sarjavalmistukseen ja Ranskan ilmavoimat tilasi niitä 150 kappaletta. Ensimmäiset koneet toimitettiin lokakuussa 1954 varustettuna 2 × 30 mm DEFA -tykeillä. Viimeinen kone toimitettiin 1957, jolloin malli oli jo siirretty harjoituskäyttöön.

Mystère MD 350-30-L IIIN -koneita rakennettiin vain yksi prototyyppi. Se oli alkuperäisen Ouraganin prototyyppi muunnettuna yöhävittäjäksi ja varustettuna tutkalla ja yhdellä 30 mm DEFA:lla.

Mystère IV
----------

Mystère II:sta seuraava kehitysversio oli Mystère IV, joka huolimatta ulkoisesta samankaltaisuudesta tuli uusi, yliääninopeuksiin suunniteltu malli. Se lensi jo syyskuussa 1952 ja tuli käyttöön huhtikuussa 1953. Ensimmäiset 50 konetta varustettiin *Rolls-Royce Tay*lla ja loput ranskalaisvalmisteisella *Hispano-Suiza Verdon 350*:lla. Konetta myytiin Israeliin ja Intiaan ja sitä käytettiin Suezin kriisissä ja Intian–Pakistanin sodassa 1965.

Lauri Pekuri koelensi Mystère IV A version kesäkuussa 1956, kun Suomeen etsittiin torjuntahävittäjää. Hän piti konetta ennen kaikkea rynnäkkötehtäviin soveltuvana. Syitä olivat kömpelö liikehdintä, raskas ohjaus ja hidas kiihtyvyys vaakalennossa. Nousunopeus ja lakikorkeus olivat vaatimattomia. Pekuri ei myöskään todennut mainostettua torjuntaohjusten käyttömahdollisuutta. Hän totesi koneen täyttävän esitteiden ja ohjekirjojen antamat arvot. Torjuntahävittäjäksi valittiin Folland Gnat Mk.1.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dassault Mystère**.
* The Dassault Ouragan, Mystere, & Super Mystere
* (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi) (Mystère II)
* (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi) (Mystère IV)

Lähteet
-------

* Pekuri, Lauri: Hävittäjälentäjä. WSOY, 2006. ISBN 951-0-31907-4.

### Viitteet

1. ↑  Pekuri 2006, s. 276
**Kaitlampi** on järvi Vihdissä Nuuksion kansallispuistossa, lähellä Espoon rajaa. Sen eteläpäässä sijaitsee Kattilan retkeilyalue, joka on muodostunut entisen Kattilan torpan ympärille.

Luonto
------

Yksi Kaitlammen alueen merkittävimpiä eläimiä on liito-orava. Kaitlammelta etelään Haukkalammelle sijaitsee Haukkalampi-Kaitlampi -niminen kallioalue, KAO010123, jonka laajuus on 560 hehtaaria, korkeus merenpinnasta 100 metriä ja suhteellinen korkeus ympäristöönsä nähden 40 metriä.  Vedet Kaitlammista virtaavat Poikkipuoliaiseen, joka on osa Siuntionjoen vesistöä.

Kalat
-----

Kaitlampeen on istutettu 1992-1998 siikoja (1991, 665 kpl; 1994, (peled) 1300 kpl; 1995, 1000 kplm; 1996 (peled), 1000 kpl) ja harjuksia (1992, 2000 kpl, 1993 500 kpl ja 1998 500 kpl).

Lähteet
-------

1. 1 2  Kansalaisen Karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 11.9.2011.
2. 1 2  OIVA – Ympäristö- ja paikkatietopalvelu (edellyttää rekisteröitymisen) Ympäristöhallinto. Viitattu 11.9.2011.
3. ↑
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)