recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kuwaitinn kansalliskirjasto** (arab. مكتبة الكويت الوطنية‎‎, *Maktabat al-Kuwayt al-Waṭanīyah*, engl. *National Library of Kuwait*) on virallisesti vuonna 1994 perustettu Kuwaitin pääkaupungissa Kuwaitissa toimiva kansalliskirjasto.

Kansalliskirjastoa edelsi on julkisen kirjastotoiminnan arvostuksen ja suosion kehitys Kuwaitissa. Ensimmäinen julkinen kirjasto perustettiin hyväntekeväisyysjärjestön voimin vuonna 1913. Maan eliitti ja älymystö vaati jo 1923 kansalliskirjaston muodostamista arvokkaisen kirjojen, käsikirjoitusten ja sarjajulkaisujen säilyttämiseksi. Vuonna 1937 suosiota saavuttanut kirjasto vaihtoi nimekseen *Julkisen informaation kirjasto* (Library of Public Information). Vuonna 1979 vastuu kirjastosta siirtyi kansalliselle kulttuurin, taiteen ja tieteen neuvostolle; kirjasto nimettiin *Valtion keskuskirjastoksi* (Central Library of the State).

Kuwaitin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan lukutaitoisia 95,7 prosenttia (vuonna 2015).

Lähteet
-------

1. 1 2  Contact us Kuwaitin kansalliskirjasto, nlk.gov.kw. Viitattu 6.1.2018. (englanniksi)
2. ↑  Establishment and Goals Kuwaitin kansalliskirjasto, nlk.gov.kw. Viitattu 6.1.2018. (englanniksi)
3. ↑  Historical Overview Kuwaitin kansalliskirjasto, nlk.gov.kw. Viitattu 6.1.2018. (englanniksi)
4. ↑  Education : Literacy rate (vasemmasta palkista valinta *Data by theme= Education - Education - Literacy - Literacy rate*, muodostuvan taulukon yläpalkista valitaan *Indicator= Adult literacy rate, population 15+ years, both sexes (%)*) Unesco, unesco.org. Viitattu 6.1.2018. (englanniksi)
**Jouko Seppo Armas Vehmas** (s. 5. toukokuuta 1956 Riihimäki) on suomalainen eläköitynyt yritysjohtaja ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.

Jouko Vehmas syntyi Armas Emil Vehmaksen ja Vieno Kyllikki Korkeemäen perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Riihimäen yhteislyseosta 1975 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1979. Vehmas oli SOK:n kenttäkoulutettava 1980–1982, Tukon kenttäpäällikkö 1982–1983 ja SOK:n Oulun konttorin osastopäällikkö 1983–1985 ja jakelukeskuksen päällikkö 1985–1987. Osuuskauppa Ympäristön kaupallinen johtaja Kouvolassa hän oli 1987–1994, toimitusjohtaja 1994–2012, hallituksen jäsen 1987–2012 ja hallituksen puheenjohtaja 1994–2012, ja sitten Kymen Seudun Osuuskaupan toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja 2013–2017.

Vehmas oli myös Kouvolan Autola Oy:n hallituksen toimitusjohtaja 2005–2009, Kouvolan Auto-Prisma Oy:n toimitusjohtaja 2004–2009 ja Osuuskauppa Ympyrän toimitusjohtaja Haminassa vuonna 2012. Vehmaksella on ollut myös useita osuustoiminnan, liike-elämän ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. SOK:n hallintoneuvoston jäsen hän oli 1994–2000 ja ensimmäinen varapuheenjohtaja vuodesta 2004 ja SOK:on hallituksen jäsen 2001–2003. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hoffman, Kai: Kauppaneuvos Jouko Vehmas (1956–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 14.2.2024.
2. ↑  Miettinen kiersi heti kaikki toimipaikat.  *Kymen Sanomat*, 26.8.2017, nro 229, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 14.2.2024.  (ei-vapaa)
**Leena Marjatta Salonen** (o.s. *Lehto*; s. 21. elokuuta 1945 Tampere) on suomalainen oopperaohjaaja ja dramaturgi. Hänelle myönnettiin vuonna 2008 kulttuurineuvoksen arvonimi.

Salonen valmistui teatteriohjaajaksi Tampereen yliopistosta vuonna 1970. Hän työskenteli Oulun kaupunginteatterissa dramaturgina ja ohjaajana vuosina 1973–1987. Vuonna 1987 hänestä tuli Oulun kaupunginteatterin oopperatoiminnan johtaja-ohjaaja (oopperatoimenjohtaja). Vuonna 1989 Salonen aloitti toiminnan Suomen Oopperaliiton ja vuonna 1992 Valtion säveltaidetoimikunnan varapuheenjohtajana. Hän on tehnyt runsaasti ohjauksia Oulussa. Lisäksi hän on ohjannut muissa Suomen kaupungeissa, Tallinnassa ja Tartossa.

Salonen sai vuonna 1992 Oulun kaupungin kulttuuripalkinnon. Hänelle on myönnetty myös Oulun Etta -palkinto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otavan Musiikkitieto A–Ö, uudistetun laitoksen 1. painos (1997), toim. Keijo Virtamo, ISBN 951-1-14518-5
2. 1 2 3 4  Leena Salonen vetää Punaisen viivan Kirjastolinkit, Oulun kaupunki, viitattu 1.3.2024
**Lauri Kalevi Korhonen** (7. toukokuuta 1933 Lappeenranta – 9. kesäkuuta 1990) oli suomalainen lääkäri, professori ja Oulun yliopiston rehtori.

Henkilöhistoria
---------------

Korhosen vanhemmat olivat rovasti Lauri Ilmari Korhonen ja opettaja Elsa Caselius ja puoliso vuodesta 1957 ylilääkäri Elsa Maria Lappalainen. Ylioppilaaksi Korhonen tuli Porvoossa 1953 ja suoritti lääketieteen lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa 1961, lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1966. Korhonen oli Turun yliopistossa anatomian assistentti 1961–1966 ja va. apulaisprofessori 1963–1964. Helsingin yliopiston patologisen anatomian assistenttina hän toimi 1966–1967 ja sitten Oulun yliopistossa anatomian apulaisprofessorina vuoteen 1974, hoitaen anatomian professuuria virkaatekevänä vuodesta 1971. Vakinaiseksi anatomian professoriksi hänet nimitettiin 1974. Hän oli myös Sheffieldin yliopiston luennoitsijana 1969–1970. Korhonen toimi Oulun yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan dekaanina 1975–1981, yliopiston vararehtorina 1983–1987 ja rehtorina vuodesta 1987. Hän menehtyi kesäkuussa 1990 sairauskohtaukseen kesäasunnollaan.

Julkaisuja
----------

* *Studies on the histochemical demonstration of inorganic pyrophosphatase activity*, 1966 (väitöskirja)
* *Solubiologia*, 1970, Mikko Niemi, L. Kalevi Korhonen (2. painos 1974)
* *Oulun yliopiston 2. tutkimuspoliittinen ohjelma*, 1977
* *Uusi solubiologia*, 1981, Mikko Niemi, L. Kalevi Korhonen
* *Yliopiston tehtävät*, 1987

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 419. Viitattu 3.9.2021.
2. ↑  Ihmiset. Oulun yliopiston rehtori, professori... Helsingin Sanomat, 12.6.1990. (Tilaajille) Viitattu 3.9.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Oulun yliopisto |
| --- |
|  |
| Rehtorit | 
* Kaitera (1959–1962)
* Söyrinki (1963–1965)
* Koiso-Kanttila (1965–1968)
* Mannerkoski (1968–1987)
* Korhonen (1987–1990)
* Oksman (1990–1993)
* Lajunen (1993–2015)
* Niinimäki (2015–)

 | Oulun yliopiston logo |
|  |
| Tiedekunnat | 
* Arkkitehtuurin tiedekunta
* Biokemian ja molekyylilääketieteen tiedekunta
* Humanistinen tiedekunta
* Kaivannaisalan tiedekunta
* Kasvatustieteiden ja psykologian tiedekunta
* Luonnontieteellinen tiedekunta
* Lääketieteellinen tiedekunta
* Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu
* Teknillinen tiedekunta
* Tieto- ja sähkötekniikan tiedekunta

 |

 |
**CMA CGM S.A.** (ransk. *Compagnie Maritime d'Affrètemen* ja *Compagnie Générale Maritime*), tron ranskalainen laivanvarustamo ja konttilaivayhtiö, joka oli vuonna 2023 TEU-määrällä mitattuna maailman kolmanneksi suurin konttilaivayhtiö A. P. Møller-Mærskin ja Mediterranean Shipping Companyn jälkeen.

Historia
--------

CMA CGM:n historia voidaan jäljittää vuoteen 1851, kun Messageries Maritimes (MM) perustettiin. Toinen osakasyhtiö Compagnie Générale Maritime (CGM) perustettiin 1855 ja nimettiin uudelleen 1861 Compagnie Générale Transatlantiqueksi. Nämä kaksi yritystä sulautuivat 1973, kun Ranskan valtio teki niistä yhden kokonaisuuden.

Libanonilaiset veljekset Jacques ja Johnny Saadé perustivat CMA:n vuonna 1977 ja aloittivat ensiksi Välimerellä toimivan linjaliikennepalvelun. Vuonna 1996 CGM yksityistettiin ja myytiin Compagnie Maritime d'Affrétement -yhtiölle (CMA) ja näin muodostui CMA CGM. Oston riitautti alhaisen kolmen miljoonan euron hinnan vuoksi Johnny Saadé, mikä johti veljesten välisiin oikeuskiistoihin, ja lopulta poissulkemiseen myöhemmin. Vuonna 1998 yhdistynyt yritys osti Australian National Lines -yhtiön (ANL).

CMA CGM hankki ranskalaisen kilpailijansa, pääkonttoriaan Le Havressa pitäneen Delmas-yhtiön Bolloré-konsernilta 600 miljoonalla eurolla vuonna 2005. Delmasin hankinta vahvisti CMA CGM:n asemaa Länsi-Afrikan markkinoilla. Yrityskaupan myötä CMA CGM nousi neljänneltä sijalta maailman kolmanneksi suurimmaksi laivayhtiöksi 244 aluksen ja noin miljoonan TEU:n konttilaivastollaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Consolidated financial statements 2018 (PDF) CMA CGM S.A.. Viitattu 23.6.2019. (englanniksi)
2. ↑  Top 100 *Alphaliner*.  2023. Viitattu 16.12.2023. (englanniksi)
3. ↑  CMA CGM acquires Delmas *The Motorship*.  13.9.2005. Viitattu 23.6.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **CMA CGM** Wikimedia Commonsissa

* CMA CGM Group -yrityssivusto (englanniksi, ranskaksi)
* CMA CGM (englanniksi, ranskaksi)
Saukkolan taajaman keskusta, Helsingin suuntaan.
K-Market Saukkolassa
**Saukkola** on Lohjan 105. kaupunginosa. Taajama on entisen Nummi-Pusulan kunnan merkittävin taajama palveluiden ja väkiluvun kannalta. Se sijaitsee Turuntien eli seututien 110 varrella ja Nummen ja Pusulan kaupunginosien lähellä. Taajamassa oli vuoden 2018 lopussa 977 asukasta, kun vuoden 2011 lopussa taajamassa oli 1 038 asukasta.

Saukkolassa on kirjastosekä urheilukenttä, jossa on talvisin luistelukaukalo ja pukusuoja. Saukkolan Pallo pelaa jalkapalloa ja pyrkii muutenkin edistämään lasten liikuntaharrastusta.

VPK:n paloasema muutti Saukkolaan vuonna 1997.

Saukkolassa on teollisuusalue asutuksen keskellä, huoltoasema ja pari kauppaa. Siellä on kirjasto, postipalvelut, yksi marketti, apteekki, kaksi rautakauppaa, kampaamo, kuntosali, jossa on ohjattua liikuntaa ja hammaslääkäri. Sekalaista tavaraa myyvä Saupart lopettelee*milloin?* toimintaansa. Saukkolassa sijaitsi myös Valion meijerimuseo Nummen osuusmeijerin vanhassa jugendrakennuksessa. Rakennus on nykyisin yksityisomistuksessa. Saukkolaan avattiin uusi Sale-myymälä vuoden 2022 vappuaattona.

Nummen osuusmeijerin rakennus.
Saukkola oli yksi entisen Nummi-Pusulan kunnan kylistä, kunnes se liitettiin vuoden 2013 kuntaliitoksessa Lohjaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Taajamat väkiluvun ja väestöntiheyden mukaan 31.12.2018  8.12.2019. Tilastokeskus. Viitattu 8.12.2019. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Taajamat väkiluvun ja väestöntiheyden mukaan 31.12.2011  8.2.2013. Tilastokeskus. Viitattu 22.3.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Nummi-Pusulan palvelut 2012. Web Archive.
4. ↑  Nummi-Pusulan harrastukset 2012. Web Archive.
5. ↑  FC Saukkolan Pallo
6. ↑  Paloasema Esittely (Arkistoitu – Internet Archive) Nummi VPK
7. ↑  "Maaseutumaista asumista E18-tien vaikutusalueella." (Arkistoitu – Internet Archive) Länsi-Uudenmaan Yrityskeskus
8. ↑  Sanna: Meijerimuseo *Museo-opas*.  8.3.2021. Viitattu 14.1.2023.
9. ↑  Sale Saukkolan avajaisia juhlitaan vappuaattona *SSO*.  29.4.2022. Viitattu 25.7.2022.

Lohjan kaupunginosat
1. Anttila | 2. Ahtsalmi | 3. Pitkäniemi | 4. Hiidensalmi | 5. Pappila | 6. Moisio | 7. Myllylampi | 8. Neitsytlinna | 9. Ojamo | 10. Ojamonkangas | 11. Keskilohja | 12. Metsola | 13. Gunnarla | 14. Vienola | 15. Gruotila | 16. Pappilankorpi | 17. Jönsböle | 18. Kyrkstad | 19. Virkkala | 20. Maksjoki | 21. Vappula | 22. Routio | 23. Lempola | 24. Ventelä | 25. Perttilä | 26. Muijala | 27. Röylä | 28. Paloniemi | 29. Immula | 30. Kirkniemi | 31. Nummenkylä | 32. Karnainen | 101. Sammatti | 102. Karjalohja | 103. Nummi | 104. Pusula | 105. Saukkola
**Keuruun kirkko** on Keuruun seurakunnan pääkirkko. Se on etelätornillinen tiilikirkko. Se on seurakunnan neljäs kirkko ja sijaitsee Kippavuorella, aivan vanhan kirkon lähellä. Kirkon suunnitteli arkkitehti Theodor Granstedt ja rakensi Odert Laine 1889–1892. Aliurakoitsijana toimi muurarimestari Brynolf Collin ja rakennustoimikuntaa johti tehtailija G. A. Serlachius.

Keuruun seurakunta teki päätöksen kirkon rakentamisesta vuonna 1876. Suurin osa seurakuntalaisista halusi, että kirkko rakennettaisiin puusta, mutta tiilikirkolla tai harmaakivikirkolla oli kannattajansa. Lääninarkkitehti Theodor Granstedtin antoi luvan kivikirkon rakentamiselle tarkastettuaan suunnitellun rakennuspaikan Kippavuoren laella. Kymmenen vuoden pohdinnan jälkeen päädyttiin kuitenkin rakentamaan tiilikirkko harmaakivinurkin. Punatiilen käyttäminen vaikutti kirkon tyylisuunnan (uusgotiikan) valintaan.

Kirkko on avara, valoisa ja katedraalimainen. Kirkon alttaritaulut on maalannut Eero Järnefelt. Kaksiosainen alttaritaulu vuodelta 1892 esittää Kristusta ristillä ja enkelin ilmestymistä Getsemanessa. Kirkon urut ovat vuodelta 1902 ja ne on uudistettu 1992. Sivuilla sijaitsevat pienet kylkiäiset antavat kirkkosalille ristin muotoa. Kolmilaivaisen kirkkosalin pohjoispäässä on holvikattoinen kuorisyvennys, jossa on uusgoottilainen alttarilaite. Kirkossa on 1 100 istumapaikkaa.

Uusgoottilainen tiilikirkko on muodoltaan länsitornillinen pitkäkirkko. Runkohuoneeseen liittyy kapea poikkilaiva ja alttaripäädyssä on kuoriapsidi. Kirkkosalissa on lautarakenteinen taitekatto, ja kimppupilarit kannattavat sivulehtereitä. Kirkon korjauksen vuonna 1956 suunnitteli arkkitehti Elsi Borg ja urakoitsijana toimi rakennusmestari Eino Leppänen Leivonmäeltä. Kirkon urut tilattiin vuonna 1901 saksalaiselta E. F. Walckerin urkurakentamolta. Myös urkujen kaunis julkisivu on suunniteltu Saksassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Keuruun kirkon historiaa. Keuruun museo. Viitattu 4.1.2014.
2. 1 2  Keuruun kirkko (1892). Keuruun seurakunta. Viitattu 4.1.2014.
3. 1 2  Keuruun kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto.
4. ↑  Keuruun uusi kirkko (Arkistoitu – Internet Archive). Finnica Keski-Suomi. Viitattu 4.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Keuruun kirkko** Wikimedia Commonsissa
**Erik Unosson Gadd** (2. maaliskuuta 1903 Viipuri – 15. helmikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari, joka laati suositun opaskirjan kihlakunnanoikeuden pöytäkirjojen laatimisesta.

Henkilöhistoria
---------------

Gaddin vanhemmat olivat Viipurin hovioikeuden hovioikeudenneuvos Uno Jakob Oskar Gadd (1864–1944) ja Ida Maria Jacobson (1876–1971). Gadd oli naimisissa 1932–1946 Berit Adele Fagerströmin kanssa, liitto päättyi avioeroon. Hän meni toisen kerran naimisiin Doris Wideniuksen kanssa. Gadd toimi vuodesta 1928 Viipurin hovioikeuden kanslistina ja asessorina. Sotavuosina 1939–1944 hän oli eri kenttäoikeuksissa puheenjohtajana sekä toimi sotaylioikeuden vt. ja ylimääräisenä nuorempana sotaylituomarina ja myöhemmin ylimääräisenä vanhempana sotaylituomarina.Sotien jälkeen Gadd toimi vuodesta 1949 Juvan ja vuodesta 1958 Imatran tuomiokunnan kihlakunnantuomarina, eläkkeelle hän jäi 1972. Hänelle myönnettiin laamannin arvonimi vuonna 1973. Gadd harrasti esperantoa ja toimi muun muassa kansainvälisen lakimiesten esperantoliiton varapresidenttinä. Gaddin laatiman ohjekirjan *Kihlakunnanoikeuden pöytäkirjat* ansiosta oikeuspöytäkirjojen muoto ja tyyli yhdenmukaistuivat Suomessa. Kirjasta tuli hyvin suosittu opaskirja ensimmäisiä käräjiään istuville juristeille.

Teoksia
-------

* *Kihlakunnanoikeuden pöytäkirjat: Opastus ja mallikokoelma ynnä valikoima kiertokirjeitä, kirjeitä ja kirjelmiä*. WSOY 1935. — 2. nykyaikaistettu ja täydennetty painos nimellä *Kihlakunnanoikeuden pöytäkirjat: Opas ja mallikokoelma*, WSOY 1957

Lähteet
-------

* Erik Unosson Gadd. Geni.com.

### Viitteet

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 140 (Viitattu 27.6.2019)
2. 1 2  Kuolleita. Laamanni Erik Gadd. *Helsingin Sanomat*, 27.2.1982, s. 16.
3. ↑  Huuska, Veikko: Viipurin HO:n tuomarien paluu Krestyn vankilasta. (Arkistoitu – Internet Archive) Uusi Suomi, Puheenvuoro 5.5.2014.
4. ↑  Forsström, Johanna: / Gadd, Erik (1903–1982) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Gustaf Adolf (Gösta) Jysky** (vuoteen 1935 *Eklund*, 30. elokuuta 1893 Espoo – 15. elokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.

Jyskyn vanhemmat olivat sahanjohtaja Gustaf Adolf Eklund ja Helena Herlin. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1911–1914 ja oli siellä opettajana 1928–1948. Jysky oli vuodesta 1940 *Messusomistamo Oy*:n toimitusjohtajana ja hän oli Suomen koristetaiteilijain liiton Ornamon johtokunnan jäsenenä ja rahastonhoitajana 1933–1938. Jysky toimi koriste- ja maisemamaalarina ja hän vastasi muun muassa Mäntyharjun, Pöytyän ja Ylitornion kirkkojen sekä useiden julkisten rakennusten koristemaalauksesta.

Jysky voitti suunnittelukilpailun Helsingille myönnettyjen vuoden 1940 olympiakisojen postimerkistä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomen Kuvataiteilijamatrikkeli : Gustaf Jysky
2. ↑  Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg)
3. ↑  Suomen Urheilutietäjät ry Vuoden Yleisurheilutietäjä 2005

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Gustaf Jysky
Yhdysvaltalainen B-24 Liberator ilmaiskun jälkeen Ranskassa 1944
**Ilmaisku** on ilma-aluksen suorittama sotatoimi, jossa hyökätään vihollisen kohteita vastaan ilmasta. Laajemman mittakaavan strategisista pommituksista voidaan puhua esimerkiksi mattopommituksina, pienimmillään taas ilmaiskut voivat liittyä maajoukkojen taktiseen lähi-ilmatukeen. Ilmaiskun voi suorittaa esimerkiksi ilmalaiva, hävittäjälentokone, pommikone, helikopteri 
tai drone. Itse aseena voi olla esimerkiksi lentokoneen konekiväärit tai -tykit, raketit, lentopommit tai täsmäaseet, kuten liitopommit ja ohjukset.

Tuhoutunut Osirakin ydinreaktori Israelin operaatio Operan jälkeen
Nykyään terroripommitukset ja ilmaiskut siviilejä kohtaan luokitellaan sotarikoksiksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Dictionary English: Airstrike Cambridge Dictionary. Viitattu 25.11.2023.
2. ↑  Rule 14 *ihl-databases.icrc.org*. Viitattu 25.11.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Airstrike
**Christian Julius de Meza** (14. tammikuuta 1792 Helsingør – 16. syyskuuta 1865 Kööpenhamina) oli tanskalainen kenraali, joka toimi Tanskan armeijan komentajana vuoden 1864 Tanskan–Preussin sodan alkuvaiheessa.

De Mezan isoisä oli kristinuskoon kääntynyt oppinut juutalainen. De Meza valistui upseeriksi 1810. Hän toimi kieltenopettajana vuodesta 1816 tykistökoulussa ja vuodesta 1830 sotakorkeakoulussa. Hänet ylennettiin 1842 majuriksi. Vuonna 1848 puhjenneen ensimmäisen Slesvigin sodan alussa hän komensi Tanskan sotaan osallistuneiden joukkojen tykistöä, mutta sai 1849 ylennyksen everstiksi ja nimityksen prikaatinkomentajaksi. Sen jälkeen hän oli jonkin aikaa Alsin saarelle sijoitettujen joukkojen komentaja. Komennettuaan prikaatiaan Frederician taistelussa heinäkuussa 1849 de Meza ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin koko tykistön komentajaksi. Vuoden 1850 Istedin taisteluun de Meza osallistui ensin osana kenraali Christoph von Kroghin esikuntaa, mutta kenraali Friderich Adolph Schleppegrellin kaaduttua taistelussa de Meza otti hänen divisioonansa komentoonsa ja johti sen voittoon.

Sodan jälkeen de Meza oli 1851–1856 tykistöprikaatin komentajana, 1856–1858 tykistön ylitarkastajana ja 1858–1863 Slesvigiin sijoitettujen joukkojen komentajana. Hän johti myös 1855–1857 linnoituskomiteaa ja valvoi muun muassa Dannevirken linnoituksen vahvistamista.

De Meza nimettiin hieman ennen uuden sodan puhkeamista tammikuussa 1864 Dannevirkeen sijoitetun armeijan komentajaksi. Hän torjui preussilaisen sotamarsalkka Friedrich von Wrangelin vaatimuksen tanskalaisten vetäytymisestä Slesvigistä, mikä johti sodan syttymiseen. De Mezan oletettiin puolustavan Dannevirkea peräänantamattomasti, mutta 4. helmikuuta – vain kolme päivää sodan syttymisen jälkeen – pidetyssä sotaneuvoston kokouksessa hän päättikin perääntyä välittömästi Dannevirkesta pelätessään Tanskan armeijan joutumista saarroksiin, mikäli toimenpidettä viivytettäisiin. Päätöstä pidettiin sotilaallisesti järkevänä, mutta tanskalaiset ottivat tiedon vastaan tyrmistyneinä ja se vaikutti taistelutahtoon lamaannuttavasti. Tämän vuoksi de Meza kutsuttiin pian takaisin Kööpenhaminaan ja vapautettiin 28. helmikuuta komentajantehtävistään, vaikka muut kenraalit tukivatkin edelleen häntä. Hän vetäytyi palveluksesta pian sodan päättymisen jälkeen ja kuoli seuraavana vuonna.

Lähteet
-------

1. ↑  *Salmonsens konversationsleksikon* (1915–1930), s. 1066 (tanskaksi) Runeberg.org. Viitattu 15.1.2015.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1913), s. 394–395 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 15.1.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Leo Erik Laaksonen** (30. joulukuuta 1926 Eura – 1. huhtikuuta 2009 Tornio) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Laaksosen vanhemmat olivat veturinkuljettaja Waldemar Laaksonen ja Kerttu Salo ja puoliso vuodesta 1950 Irja Suutari. Laaksonen kävi viisi luokkaa oppikoulua ja opiskeli sitten merkonomiksi, valmistuen vuonna 1946. Hän oli valmistuttuaan konttorinhoitaja 
kumikorjaamossa Raumalla, vuodesta 1948 pääkirjapitäjä ja konttoripäällikkö Valmetilla Uudessakaupungissa ja 1951–1953 kustannuslaskija Pansion telakalla Turussa. Imatran Voiman työmaalle Rajakosken voimalaitokselle hän siirtyi vastaavaan tehtävään vuonna 1953 ja sieltä 1956 Seinäjoelle Mallaskosken tehtaiden konttoripäälliköksi.

Tomittuaan 1959–1960 Olvin laskentapäällikkönä Iisalmessa Laaksonen tuli isännöitsijäksi Lapin Olut -yhtiöön, joka oli sittemmin nimeltään Lapin Kulta. Yhtiön toimitusjohtaja Laaksonen oli vuodesta 1971, Lapin juomat -myyntiyhtiön toimitusjohtaja hän oli ollut muun työnsä ohella jo vuodesta 1965. Laaksonen oli myös aktiivinen kokoomuslainen, joka toimi sekä Rovaniemen kaupunginvaltuustossa että Tornion kaupunginvaltuustossa ja -hallituksessa. Vuonna 1981 teollisuusneuvoksen arvonimen saaneella Laaksosella oli useita muitakin alueellisia ja alansa luottamustoimia. Sotilasarvoltaan hän oli reservin kersantti (1967).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Leo Laaksonen *Biografiasampo*. Viitattu 29.11.2021.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 466. Viitattu 29.11.2021.
Markiisi San Giuliano vuonna 1912.
**Antonino Paternò Castello di San Giuliano** (10. syyskuuta 1852 Catania – 16. lokakuuta 1914 Rooma) oli italialainen markiisi ja poliitikko, joka toimi Italian ulkoministerinä vuosina 1905–1906 ja 1910–1914.

San Giuliano kuului ikivanhaan sisilialaiseen aatelissukuun. Valmistuttuaan oikeustieteen tohtoriksi hän toimi vuodesta 1876 synnyinkaupunkinsa Catanian kaupunginraadin jäsenenä, vuosina 1879–1882 kaupungin pormestarina ja vuodesta 1882 Catanian edustajana Italian edustajainhuoneessa. Hän putosi edustajainhuoneesta vuoden 1904 vaaleissa, mutta sai seuraavana vuonna nimityksen senaattoriksi. San Giuliano toimi vuosina 1899–1900 posti- ja lennätinministerinä sekä vuosina 1905–1906 ulkoministerinä. Hän lähetti edeltäjänsä Emilio Visconti-Venostan edustamaan Italiaa Algecirasin konferenssiin. San Giuliano oli Italian suurlähettiläänä Lontoossa vuosina 1906–1910 ja Pariisissa hetken aikaa vuoden 1910 alussa. Huhtikuussa 1910 hänet kutsuttiin ulkoministeriksi Luigi Luzzattin hallitukseen. Syksyllä 1911 hän löysi tekosyyn Italian sodalle Turkkia vastaan, kun turkkilaiset olivat surmanneet erään italialaisen Tripolitaniassa. Italia onnistui sodassa valloittamaan Tripolitanian kokonaan itselleen. San Giuliano osallistui myös ensimmäisen Balkanin sodan jälkeen Albanian asemaa koskeneisiin neuvotteluihin.

San Giuliano vahvisti vuonna 1912 kolmiliiton voimassaoloajan jatkamisen vuoteen 1920, mutta ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 hän ilmoitti Italian jäävän puolueettomaksi, sillä Italian hallituksen mielestä liittosopimuksen ehdot eivät täyttyneet Saksan ja Itävalta-Unkarin lähdettyä hyökkäyssotaan. San Giuliano kuoli kaksi kuukautta myöhemmin. Hänen seuraajakseen ulkoministerinä tuli Sidney Sonnino, joka johdatti seuraavana vuonna Italian sotaan ympärysvaltojen puolelle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1916), s. 692–693 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 30.3.2014.
2. ↑  Risto Kari: *Historian ABC: Kaikkien aikojen valtiot 2*, s. 267. Tammi. Helsinki 2001.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Ukrainalaista kutjaa, jossa on hedelmiä
**Kutja** (ukr. кутя, *kutja*, ven. кутья, *kutja*, valkoven. куцця, *kutstsja*) on Itä-Euroopassa syötävä puuromainen ruoka, jota syödään erityisesti jouluna. Sitä syödään myös osassa Puolaa. Ruokalajin nimen uskotaan tulevan joko kreikan kielen sanoista *papu* (kreik. κουκκί, *koukkí*) tai *vilja* (kreik. κόκκος, *kókkos*).

Mitään yhtä oikeaa reseptiä kutjalle ei ole, vaan vaihtelua on alueittain ja perheittäin sekä sen mukaan, mikä juhla on kyseessä. Kutja valmistetaan joko keittämällä vehnää tai ohraa. Tähän lisätään sitten jauhettuja unikonsiemeniä ja hunajasta valmistettua soosia. Kutja koristellaan kuivilla hedelmillä (yleensä rusinoilla) ja pähkinöillä. Toisinaan kutjaan voidaan lisätä maitoa tai kermaa, jolloin siitä tulee täyteläisempää. Myös alkoholia (esim. viiniä tai konjakkia) voidaan lisätä mausteeksi. Juhlapyhinä, kuten jouluna, syötävä kutja ei saa sisältää maitoa, koska sen pitää noudattaa paaston rajoitteita.

Kutja on vanhin ja keskeisin osa ukrainalaista joulupöytää, johon kuuluu perinteisesti 12 eri ruokalajia. Luku kuvaa 12 opetuslasta.

Jouluaterian lisäksi kutjaa syödään myös loppiaisena ja pääsiäisenä.

Kutjan syöntiin erityisesti jouluna liittyy monelaisia perinteitä. Yhden mukaan perheen pää heittää lusikallisen kutjaa kattoon ja mitä enemmän jyviä jää kiinni kattoon, sitä parempi sato on seuraavana vuonna. Toinen perinne on heittää lusikallinen kutjaa ikkunasta, minkä on tarkoitus suojella satoa pakkaselta. Perinteisesti lapset tarjoavat kutjaa joko isovanhemmilleen tai kummeilleen saadessaan näiltä lahjoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Polish Christmas Kutia *Polana Polish Food Online*. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
2. ↑  Мельничук, О (toim.): *Етимологічний Словник Українскої Мови*, s. 163. Наукова думка, 1989. (ukrainaksi)
3. 1 2  Kutia *Encyclopedia of Ukraine*.  2024. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
4. 1 2  Kutia Authentic Recipe *TasteAtlas*.  2024. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
5. ↑  Christmas in Ukraine *UATV English*.  7.1.2020. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
6. ↑  Ukrainian Christmas traditions *ukraine.ua*.  2024. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
7. ↑  Poshyvailo, Tetiana: "Food of the Gods" for Ukrainian Christmas: Kutia and Uzvar *Smithsonian Center for Folklife and Cultural Heritage*. Viitattu 1.3.2024. (englanniksi)
**Edvin Anders Stor-Rank** (8. kesäkuuta 1894 Helsinki – 16. marraskuuta 1975) oli suomalainen vakuutusmatemaatikko ja Kansa-yhtiöiden toimitusjohtaja.

Stor-Rankin vanhemmat olivat puuseppä Anders Stor-Rank ja Maria Elina Huhtanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan suomalaisesta reaalilyseosta 1914 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1920.

Stor-Rank oli Kulutusosuuskuntien Keskusliiton tilasto-osaston hoitajana 1920–1923 ja osuuskauppakoulun osuuskauppalaskennon opettajana 1920–1927. Vuonna 1923 hänestä tuli Keskinäisen henkivakuutusyhtiö Kansan yliaktuaari ja vuonna 1926 Keskinäisen palo- ja tapaturmavakuutusyhtiö Kansan (Palo-Kansan) tapaturmaosaston hoitaja. Hän oli Keskinäisen henkivakuutusyhtiö Kansan sekä Keskinäisen palo- ja tapaturmavakuutusyhtiö Kansan toisena johtajana 1929–1943 ja toimitusjohtajana 1943–1959. Stor-Rank oli lisäksi Eläkekassa Tuen toimitusjohtajana 1936–1959.

Stor-Rank oli muun muassa kansaneläkelain toimeenpanoa valmistelleen neuvottelukunnan jäsenenä 1937–1938 ja yleistä sosiaaliturvaa kehittämään asetetun sosiaalivakuutuskomitean jäsenenä 1945–1954. Hänellä oli useita luottamustehtäviä vakuutusalan yhdistyksissä ja hän oli Suomen aktuaariyhdistyksen puheenjohtajana 1942–1947.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  BiografiaSampo : Edvin Anders Stor-Rank
2. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954

Aiheesta muualla
----------------

* Stor-Rank, Edvin Anders (1894 - 1975), Kansa-yhtiöiden toimitusjohtaja, Työväen Arkisto
* Kansa-yhtiön henkilökuntaan kuuluva johtaja Edvin Stor-Rank työhuoneessaan 2.9.1943, OTK:n negatiivikokoelmat
* Johtaja Edvin Stor-Rank esittelee Kansa-yhtymää Tampereella 7.10.1958 järjestetyssä Naiset Mukaan-toiminnan 30-vuotisjuhlassa, Työväen Arkisto

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Kauppaneuvos Paavo Korpivaara (1967)
**Paavo Sakari Korpivaara** (7. lokakuuta 1922 Helsinki – 7. tammikuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Korpivaaran vanhemmat olivat kauppaneuvos Juhani Korpivaara ja Aune Helena Niemistö ja puoliso vuodesta 1951 Hilkka Hellevi Wright. Teollisuusneuvos Jouko Korpivaara oli hänen veljensä. Paavo Korpivaara tuli ylioppilaaksi 1945 ja kävi Suomen Liikemiesten Kauppaopiston 1946. Hän oli Korpivaara Oy:n myyntipäällikkö 1950–1953, apulaisjohtaja 1953–1954, toimitusjohtaja 1954–1974, hallituksen jäsen 1953–1984 ja hallituksen varapuheenjohtaja 1974–1984. Korpivaara oli myös Oy Eko-Auto Ab:n myyntipäällikkö 1950–1953, apulaisjohtaja 1953–1954 ja toimitusjohtaja 1954–1964 ja Autoliike Teho, Korpivaara & Kumpp:n myyntipäällikkö 1950–1953, apulaisjohtaja 1953–1954, toimitusjohtaja 1954–1974 ja hallituksen puheenjohtaja 1974–1977. Hän omisti Loukion hovin Juvalla vuodesta 1968. Korpivaaralla oli useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Hän oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti. Kauppaneuvoksen arvonimen Korpivaara sai 1972.

Lähteet
-------

1. 1 2  Paavo Korpivaara *Biografiasampo*. Viitattu 4.11.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 424. Viitattu 4.11.2022.
**Toivo Wilhelm Johannes Ruotsalainen** (7. heinäkuuta 1919 Iisalmi – 9. huhtikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen auto- ja kuljetusalan järjestöjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvon.

Ruotsalaisen vanhemmat olivat peltiseppä Vilho Ruotsalainen ja Anna Xenia Asikainen ja puolisot vuodesta 1940 Linnea Stenvall ja vuodesta 1952 Astrid Lindell. Viisi luokkaa oppikoulua käytyään Ruotsalainen meni töihin Bensiinin-Kuluttajain-yhtiöön, missä hän toimi erilaisissa tehtävissä 1936–1940. Jatkosotaan hän osallistui rintamajoukoissa Itä-Karjalassa ja toimi sodan jälkeen sekä Keskinäisen Vakuutusyhtiön Autoilijain että Bensiinin-Kuluttajain-yhtiön palveluksessa. Vasta perustettuun Ammattiautoliittoon Ruotsalainen siirtyi toimistovirkailijaksi 1945. Hänestä tuli liiton varasihteeri 1947, sitten vakinainen sihteeri ja vuodesta 1952 toiminnanjohtaja aina vuoden 1974 loppuun saakka. Ruotsalainen oli myös vuodesta 1955 Suomen Kuorma-autoliiton toiminnanjohtaja, sittemmin toimitusjohtaja, vuoteen 1984 eli eläköitymiseensä saakka, sekä muun muassa Tavaralinjat-yhdistyksen toiminnanjohtaja vuoteen 1966 asti. Hän oli varsinkin kuorma-autoliikenteen edustajana mukana monissa koti- ja ulkomaisissa järjestöissä ja Suomen Kuorma-autoliiton kunniajäsen vuodesta 1986. Ruotsalainen sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1972 ensimmäisenä Suomessa ilman ammattiautoilija- tai liikenteenharjoittajataustaa. Hän oli myös *Ammattiautoilija*-lehden toimitussihteeri ja päätoimittaja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Toivo Ruotsalainen Viitattu 18.9.2021.
2. ↑  Liikenneneuvos Toivo Ruotsalainen. Ammattimaisen tavaraliikenteen edunvalvoja. *Helsingin Sanomat*, 23.4.1994. (Tilaajille) Viitattu 18.9.2021.
3. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 821. Viitattu 18.9.2021.
**Abul Fadhl Ahmed Meidani** (k. 1124) oli Iranin Nišapurista kotoisin ollut arabi kielitieteilijä. Hän laati arabialaisten sananlaskujen kokoelman, joka oli laajin ja suosituin kokoelma perinteisiä arabialaisia sananlaskuja. Sen käänsi latinaksi G. W. Freytag, ja se julkaistiin nimellä *Arabum Proverbia* 1838–1843. Meidani laati myös arabia-persia-sanakirjan, joka sisältää tavallisia termejä ja sanastoa sekä syntaksin, jossa on persiankieliset selitykset.)

Lähteet
-------

1. ↑  Meidani, Tietosanakirja osa 6, palsta 225, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913
2. ↑  Saeed Alizadeh, Alireza Pahlavani, Ali Sadrnia Iran: A Chronological History s. 119. 2003 ISBN 946-06-1413-0

Aiheesta muualla
----------------

* Arabum Proverbia

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee vuoden 1666 tulipaloa. Muita Lontoon merkittäviä paloja luetellaan täsmennyssivulla.*
Lontoon keskustaa 1666. Palanut alue vaaleanpunaisella.
**Lontoon suuri palo** (engl. *Great Fire of London*) oli tulipalo, joka hävitti Lontoon keskustaa vuoden 1666 syyskuun toisen ja viidennen päivän välillä. Palo tuhosi Lontoon Cityn keskiaikaiset osat roomalaisaikaisen muurin sisäpuolella, mutta ei yltänyt Westminsterin aristokraattiseen osaan (nykyiseen West Endiin) eikä esikaupunkien slummeihin. Palo hävitti 13 200 taloa, 87 tavallista kirkkoa ja St Paulin katedraalin. On arvioitu, että kaupungin 80 000 asukkaasta 70 000 menetti kotinsa palossa. Kuolonuhrien määrä on tuntematon, mutta sen arvioidaan yleensä olleen melko pieni. Palo alkoi Thomas Farrinerin leipuriliikkeestä Pudding Lanella keskiyön jälkeen sunnuntaina 2. syyskuuta ja levisi nopeasti.

Palo vaikutti aluksi rajoittuvan muutamaan lähitaloon. Kun ihmisille selvisi että tuuli painoi tulen lähirakennuksiin piti herättää tuolloinen pormestari Thomas Bloodworth, jolta tarvittiin lupa rakennusten purkamiseen. Bloodworth ei halunnut purkaa rakennuksia ilman omistajien suostumusta ja totesi vaarattomaksi olettamastaan palosta: "Joku nainen voisi pissiä sen sammuksiin" ja meni nukkumaan.

Palo aiheutti vakavia yhteiskunnallisia ja taloudellisia ongelmia. Sen jälkeen tehtiin radikaaleja suunnitelmia koko kaupungin siirtämisestä muualle, mutta lopulta Lontoo uudelleenrakennettiin täsmälleen paloa edeltäneeseen asemakaavaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tieteen kuvalehti historia 18/2017 sivu 64

6u7jbbbbt6huuuuuuuuuhyu

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lontoon suuri palo** Wikimedia Commonsissa

* Palokunnat syntyivät Lontoon tuhkasta *Historianet.fi*. Viitattu 2.9.2018.
* Tapola, Paula: Video: Tässä palaa vuoden 1666 Lontoo *Yle - Uutiset*.  5.9.2016. Viitattu 2.9.2018.
* Mette: Lontoon suuri palo *Mette miettii -blogi*.  2.9.2006. Viitattu 2.9.2018.
**Frans Arvid Havola**, sukunimi vuoteen 1912 *Hahl* (19. marraskuuta 1874 Ilomantsi – 22. tammikuuta 1946 Inkeroinen) oli suomalainen agronomi ja maamieskoulun johtaja.

Havolan vanhemmat olivat Möhkön rautaruukin kirjanpitäjä Frans August Hahl (1839–1905) ja Selma Gustava Skutnabb (1844–1887). Hän pääsi ylioppilaaksi 1897 Viipurin klassillisesta lyseosta ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1901. 

Havola oli Liuksialan karjanhoitokoulun opettajana 1901, Lounais-Karjalan kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1902–1910, Kymenlaakson kansanopiston maatalousaineiden opettajana 1910–1919 ja sen jälkeen Kymenlaakson maamieskoulun johtajana Inkeroisissa 1919–1944. Havola toimi Suomen suoviljely-yhdistyksen suomaatutkijana 1905–1925 ja hän oli vuonna 1925 perustetun Petsamon asutustoimikunnan jäsenenä. Havola oli Sippolan kunnanvaltuuston jäsenenä 1922–1925 ja hän toimi vuonna 1931 perustetun Kymen Keskilaakso-paikallislehden ensimmäisenä päätoimittajana. 

Arvid Havola oli naimisissa vuodesta 1904 ylioppilas Anna Loviisa Steniuksen kanssa.

Teoksia
-------

Nimellä *A. Hawola*:

* *Pienviljelijän sikala: sopiva 15-30 lehmää pitävälle maanviljelijälle*. Otava 1912

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2  Aikalaiskirja 1934
3. ↑  Geni.com : Frans August Hahl
4. ↑  Petsamon Salmijärven asutussuunnitelma nyt valmistunut, Petsamon Uutiset, 24.05.1929, nro 4, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Albin katedraalin koristeellinen kuoriaita Etelä-Ranskassa.
**Kuoriaita** (lat. *cancelli*, 'ristikko') on länsimaisessa kirkkoarkkitehtuurissa myöhäiskeskiajalla ja varhaisella renessanssiajalla yleinen rakennelma, joka erotti kuorin muusta kirkkosalista. Kuoriaitaan liittyi yleensä suurehko triumfikrusifiksi, joka oli alun perin itsenäinen, yhden poikkipuun kannattelema elementti kuorin etureunassa. Myöhemmin kuoriaita lisättiin täyttämään poikkipuun ja lattian välinen tyhjä tila, ja sitä saatettiin jatkaa vielä aidan yläpuolelle rakennetulla lehterillä. Lehterille sijoitettiin tavallisesti Neitsyt Mariaa ja Johannes Kastajaa esittäneet veistokset triumfikrusifiksin molemmilla puolilla.

Kuoriaidat olivat 1300-luvulta 1500-luvun puoliväliin tunnusomainen piirre Manner-Euroopan ja Britteinsaarten kirkoissa. Aidat saattoivat olla hyvinkin koristeellisia: esimerkki tästä on Etelä-Ranskassa Albin katedraaliin noin vuonna 1500 veistetty kuoriaita ja lehteri, joka on edelleen olemassa. Myöhäisrenessanssin kirkkoarkkitehtuurissa yleistyi vastareformaation myötä näkemys, jossa suosittiin avointa näkymää kirkkosalista kuoriin. 1800-luvun alkuun mennessä kuoriaidat olivat käytännössä hävinneet Euroopan kirkoista.

1500-luvulla Englannissa reformaation yhteydessä määrättiin, että triumfikrusifiksit ja kaikki muut alkuperäisen poikkipuun yläpuoliset elementit tuli poistaa. Kuoriaitojen sallittiin jäädä, mutta niistä käytetty nimitys muuttui: katolisena aikana englannin kielessä käytettiin nimeä "rood screen" (‘krusifiksiseinä’), mutta anglikaanisen kirkon vakiinnuttua alettiin suosia nimitystä "chancel screen" (‘kuoriseinä’). Osa Englannin kuoriaidoista säilyi tuholta, kun taas osa on restauroitu myöhemmin. Uusgotiikan myötä on olemassa myös 1800–1900-luvuilla rakennettuja kuoriaitoja, joiden esikuvat ovat tyylin mukaisesti keskiajalla.

Myös Suomen kirkoissa on ollut keskiajalla kuoriaidat.

Lähteet
-------

### Kirjallisuus

* Aalto, Ilari & Helkala, Elina: *Matkaopas keskiajan Suomeen*. Jyväskylä: Atena Kustannus, 2016. ISBN 978-952-300-107-7.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Rood screen *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  Aalto & Helkala 2016, s. 59–61.
NEWS-pisteytyslomake**Early Warning Score** (**EWS**) on hoitotyössä käytettävä riskipisteytys. Sitä käytetään tunnistamaan potilaita, joiden tila on akuutisti heikentymässä. Pisteytys perustuu ajatukseen, jonka mukaan potilaan kliinisen tilan heikkenemistä voidaan ennustaa fysiologisten mittausarvojen - kuten sykkeen, verenpaineen, ruumiinlämmön tai hengitystiehyden - muutoksista. EWS ei ole yksi yhtenäinen pisteytysjärjestelmä, vaan se sisältää useita saman periaatteen jakavia järjestelmiä. Laajasti käytetty on NHS:n kehittämä National Early Warning Score (NEWS), joka on luotu yhdenmukaistamaan riskiarvion tekemistä eri hoitolaitoksissa.

Yleisperiaatteet
----------------

EWS-pisteytyksessä potilaan mittausarvoja verrataan normaaliarvoihin. Arvot pisteytetään esimerkiksi pistein 0-3 sen mukaisesti, kuinka paljon ne poikkeavat normaaliarvoista. Kokonaispisteistä lasketaan potilaan riskiluokka, joka saa esimerkiksi arvoja matala, keskisuuri tai korkea. Eri sairaaloilla ja hoitolaitoksilla voi olla toisistaan poikkeavia periaatteita siitä, miten riskiluokka määräytyy ja vaikuttaa hoitopäätöksiin.

NEWS
----

NEWS on Yhdistyneen kuningaskunnan julkisen terveydenhuollon (NHS) kehittämä validoitu EWS riskipisteytys. NEWS:ia on käytetty myös esimerkiksi Suomessa, ja sen on osoitettu ennustavan potilaiden kuolemanvaaraa erinomaisen tarkasti. Etenkin hengitystoiminnon pisteytys korreloi vahvasti potilaan lyhyen aikavälin kuolemanriskin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑  Eetu Loisa, Antti Kallonen, Sanna Hoppu, Joonas Tirkkonen: Ability of the National Early Warning Score and its respiratory and haemodynamic subcomponents to predict short-term mortality on general wards: a prospective three-centre observational study in Finland.  *BMJ open*, 26.4.2022, 12. vsk, nro 4, s. e055752. PubMed:35473725. doi:10.1136/bmjopen-2021-055752. ISSN 2044-6055. Artikkelin verkkoversio.
"**Tequila**" on vuoden 1958 meksikolaistyyppinen rock and roll -soitinmusiikkikappale, jonka oli kirjoittanut Danny Flores ja esittänyt The Champs. Julkaisuaikanaan kappale nousi ykkössijalle pop- ja R&B-listoilla ja siihen viitataan vielä nykyäänkin monesti populaarikulttuurissa.

Historia
--------

Vuonna 1957 Gene Autryn levy-yhtiö Challenge Records palkkasi Dave Burgessin (syntynyt vuonna 1934), kalifornialaisen rockabilly-laulaja-lauluntekijän joka esiintyi usein nimellä "Dave Dupree". Vuoden 1957 lopussa, kun levy-yhtiö ei ollut julkaissut yhtään hittiä, Challenge Records kääntyi Burgessin puoleen, joka järjesti levytyssession 23. joulukuuta Hollywoodissa. Studiossa olivat paikalla Burgess rytmikitarassa, Cliff Hills bassossa, Flores Trio (Danny Flores saksofonissa ja koskettimilla, Gene Alden rummuissa, ja ykköskitaristi Buddy Bruce) ja Huelyn Duvall laulaen taustalaulun. He olivat ensisijaisesti kokoontuneet äänittämään Burgesin kappaleen "Train to Nowhere", kuten myös kappaleet "Night Beat" ja "All Night Rock", joista jälkimmäistä ei koskaan julkaistu.

Viimeinen äänitetty kappale oli "Tequila", joka oli enimmäkseen vain Flores Trion jammailua. Se perustui kuubalaiseen mamborytmiin. Kappaleessa sanotaan sana "Tequila" kolme kertaa. Kappale äänitettiin kolmeen kertaan, ja sen kirjoittaja Danny Flores oli myös se joka sanoi sanan "Tequila". Flores soitti myös kuuluisan "likainen saksofoni" -soolon. Kappale toimi Challenge Recordsin 15. tammikuuta 1958 julkaiseman kappaleen "Train to Nowhere" B-puolena. Duvallin mukaan kappale ei aluksi menestynyt, mutta kun eräs DJ soitti B-puolta Clevelandissa, "Tequila" nousi Billboard-listan ykköseksi 28. maaliskuuta 1958.

Daniel Flores oli kirjoittanut kappaleen "Tequila", mutta koska hän oli töissä toisessa levy-yhtiössä, kappale pantiin hänen taiteilijanimensä "Chuck Rion" nimiin. 23. joulukuun äänityssessiossa mukana olleet kokoontuivat uudelleen levyttämään 20. tammikuuta 1958, nimellä The Champs; tarkkaan ottaen yhtye muodostui vasta kappaleen "Tequila" levyttämisen jälkeen. Kappaleessa on huomattu olevan sama rytmi kuin Bo Diddleyn vuoden 1958 kappaleessa "Dearest Darling".*lähde?*

The Champs levytti kappaleelle myös jatko-osan "Too Much Tequila", joka julkaistiin Challengen singlenä viininpunaisella etiketillä päästen Billboard Hot 100 -listalle sijalle 30. Vuonna 2020 Dave Burgess kokosi The Champs -yhtyeen uudelleen ja levytti 12 uutta kappaletta LP-levylle nimeltään "Tequila Party". Albumilta löytyy myös kappaleen "Tequila" "party"-versio ja se löytyy osoitteesta .

Lähteet
-------

1. ↑  Whitburn, Joel (2004): *Top R&B/Hip-Hop Singles: 1942-2004*. Record Research, s. 109.
2. ↑  Huelyn Duvall: "Memories of the Tequila Recording Session" (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 21. elokuuta 2006.
3. ↑  Grobaty, Tim: "Danny Flores Remembered", *Spectropop*. Viitattu 26. marraskuuta 2013.
**Kosti Pajari** (9. lokakuuta 1887 Parikkala – 17. elokuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen kemisti, opettaja, päätoimittaja ja väestönsuojelumies.

Henkilöhistoria
---------------

Kosti Pajarin vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Matti Pajari ja Beata Lemettinen ja puoliso vuodesta 1918 Iiri Helmi Tekla Kock. Pajari tuli ylioppilaaksi 1908 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 ja lisensiaatiksi 1943. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1944. Opintomatkoja Pajari teki Keski-Eurooppaan ja Skandinaviaan. 

Hän toimi ensin SOK:n kemiallisen laboratorion assistenttina 1913–1916 ja myöhemmin laboratorion johtajana vuodesta 1916 aina vuoteen 1953 asti. Osuuskauppakurssien tavaraopin luennoija hän oli 1914–1944 ja palopäällystökoulutuksen luennoija 1927–1938. Pajari toimi myös *Kaasuntorjuntalehden* päätoimittajana 1935–1942 ja useiden eri kemiaan sekä väestönsuojeluun liittyvien järjestöjen, seurojen, johtokuntien ja komiteoiden jäsenenä tai puheenjohtajana. 

Sisällissodassa Pajari toimi komppanianpäällikkönä. Suojeluskuntaupseerin tutkinnon hän suoritti 1922 ja insinööriupseeritutkinnon 1930. Sotilasarvoltaan Pajari oli insinöörimajuri (1942).

Julkaisuja
----------

* *Polttoaineiden palamislämmöistä*, 1939
* *Untersuchungen über die Kiefernrinde und das Rindenöl*, 1942 (väitöskirja)
* *Tavarasanakirja*, 1947, toim. R. V. Stigell, Armas Vartiainen, Kosti Pajari, Juho Kauppi

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 610 (Viitattu 9.4.2019)
2. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 20.8.1955, s. 2.
3. ↑  50-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 9.10.1937, s. 6.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |

 |
Erkki Järnfors 1960-luvun alkupuolella.
**Erkki Järnfors** (20. kesäkuuta 1926 Kärsämäki – 14. joulukuuta 1999 Kokemäki) oli suomalainen päätoimittaja ja pakinoitsija. 

Erkki Järnforsin vanhemmat olivat metsänvartija Kusti Järnfors ja Jenny Fredika Isola ja puoliso vuodesta 1953 toimittaja Eila Inki. Järnfors suoritti nuoriso-ohjaajan tutkinnon Suomen Nuoriso-opistossa Mikkelissä 1946 ja sosiaalipolitiikan tutkinnon Den Liberale Skole -oppilaitoksessa Tanskassa 1949 sekä opintoja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa sanomalehtilinjalla 1947–1948. Hän oli *Liiton* toimittaja 1951–1952, *Turunmaan* toimittaja ja toimitussihteeri 1952–1953, *Maakansan* toimistonhoitaja 1953–1962 ja *Lallin* päätoimittaja 1963–1981. Järnfors tuli myös tunnetuksi *Lallin* pakinoitsija *Eerikkinä*. Hän laati elokuvakäsikirjoituksia ja näytelmän *Päivä menee pulkkaan* (1974).

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 318 (Viitattu 6.8.2019)
2. 1 2  Kaija Kaijala-Vuorinen: *Päätoimittaja Erkki Järnfors*. HS Muistot, 3.1.1999. (Tilaajille, Viitattu 6.8.2019)
**Kari Edvin Ilmari Pietilä**, vuoteen 1929 **Laine** (21. elokuuta 1911 Sortavala – 31. maaliskuuta 2005 Helsinki) oli pappi ja toimittaja, joka toimi vuosikymmeniä NMKY:n tehtävissä, mukaan lukien Suomen NMKY:n Liiton pääsihteerin tehtävä.

Kari Pietilän vanhemmat olivat vahtimestari Villiam Pietilä ja Martta Erikson ja puoliso vuodesta 1940 Sirkka Tanttu. Pietilä tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1930 ja vihittiin papiksi Tampereella 1940. Opintomatkoja hän teki Englantiin, Keski-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Pietilä toimi Sörnäisten NMKY:n sihteerinä 1933–1934 ja 1945–1948, Helsingin NMKY:n apulaissihteerinä 1934–1937 ja 1944–1945 ja pääsihteerinä 1947, Pasilan NMKY:n sihteerinä 1938–1944, Suomen NMKY:n Urheiluliiton sihteerinä vuodesta 1938 ja Suomen NMKY:n Liiton pääsihteerinä vuodesta 1947. Hän oli Helsingin NMKY:n *Kuukauslehden* toimitussihteeri 1934–1937, *Urheiluviestin* päätoimittaja vuodesta 1938 ja *Nuori Mies* -lehden toimitussihteeri vuodesta 1953. Sota-aikana Pietilä toimi sotilaspastorina. Itsekin urheilua harrastanut Pietilä oli nuorena palkintoja voittanut pikajuoksija, myöhemmin muun muassa Helsingin NMKY:n mieskuoron perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 645 (Viitattu 18.4.2019)
2. 1 2  Muistot. Kari Pietilä. HS, 31.3.2005 (Tilaajille).
3. ↑  Pastori Kari Pietilä 50-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 21.8.1961, s. 6.