recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Vapaa Sana** (vuosina 1918–1919 **Työläinen**) oli Vaasassa vuosina 1906–1923 ilmestynyt sanomalehti.

Vaasan työväenyhdistys perusti *Vapaan Sanan* vuoden 1905 suurlakkoa seuranneella sosiaalidemokraattien nousukaudella. Sen julkaisijana toimi aluksi osuuskunta, joka vuonna 1913 siirsi omaisuutensa vaasalaiselle Oy Kirjapaino Ab:lle. Sisällissodan jälkeen lehti pääsi ilmestymään *Työläinen*-nimisenä jo vuoden 1918 lopussa. SDP:n vasemmistoa edustaneesta lehdestä tuli sittemmin Suomen sosialistisen työväenpuolueen äänenkannattaja. Viranomaiset lakkauttivat sen elokuussa 1923. Seuraavana vuonna lehden jatkajaksi perustettiin *Työn Ääni*.

Lehti ilmestyi aluksi kolmesti, vuosina 1920–1922 kuudesti ja heinäkuusta 1922 lähtien jälleen kolmesti viikossa. Vuosina 1921–1922 sen rinnalla ilmestyi myös kolmipäiväinen painos. Levikki oli suurimmillaan 7 000 kappaletta vuonna 1917.

Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Janne Hautala (1906–1907, vast. toim. 1913–1916), Antti Komonen (1907–1908), J. E. Pukander (vast. toim. 1908), J. O. Leivo (1908–1910), Ali Aaltonen (1910–1912), Seth Heikkilä (vast. toim. 1912–1913), Sameli Teerimäki (1916–1917), Väinö Takala (1917–1918), Vilho Jaakko Kulku (vast. toim. 1919), Isak Penttala (1919), Mauritz Rosenberg (1919–1921), Lauri Arvo (1921–1922), Väinö Lattunen (1922–1923), Antti Tuokkola (1923) ja Arvi Sänkiaho (1923).

Lähteet
-------

* *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.

### Viitteet

1. 1 2  Suomen lehdistön historia 7, s. 232
2. ↑  Suomen lehdistön historia 7, s. 233
3. ↑  Suomen lehdistön historia 7, s. 234
4. ↑  Suomen lehdistön historia 7, s. 232–233

Aiheesta muualla
----------------

* *Vapaa Sana* (1906–1918) digitoituna kansalliskirjastossa
* *Työläinen* (1918–1919) digitoituna kansalliskirjastossa
* *Vapaa Sana* (1920–1923) digitoituna kansalliskirjastossa
Vanha valtakunnankanslia osoitteessa Wilhelmstraße 77 vuonna 1895.
**Valtakunnankanslia** (saks. *Reichskanzlei*) oli vuosina 1871–1945 Saksan valtakunnan valtakunnankanslereiden pääkanslia. Nimellä viitataan usein kanslian toimipaikkana olleeseen rakennukseen, joka sijaitsi Berliinin hallintokatu Wilhelmstrassen varrella, Potsdamer Platzin ja Brandenburgin portin välisellä alueella.

Vanha valtakunnankanslia
------------------------

Vanhan valtakunnankanslian rakennus oli valmistunut yksityiseksi palatsiksi vuonna 1739. Se tuli vuonna 1869 Preussin kansleri Otto von Bismarckin käyttöön ja muutettiin vuonna 1875 virallisesti Saksan valtakunnankansliaksi. Weimarin tasavallan aikana rakennusta laajenettiin Voßstraßen kulmaan tehdyllä uudella siivellä, joka valmistui vuonna 1930.

Uusi valtakunnankanslia
-----------------------

Uusi valtakunnankanslia vuonna 1939.
*Pääartikkeli: Uusi valtakunnankanslia*
Vuoden 1938 tammikuun loppupuolella Adolf Hitler määräsi suosikkiarkkitehtinsa Albert Speerin rakennuttamaan uuden rakennuksen valtakunnankanslialle, ehdottaen että rakennus voitaisiin rakentaa valmiiksi vuodessa. Hitlerin mielestä vanha valtakunnankanslia ei ollut sopiva ja oikeanlainen Saksan valtakunnan pääkansliaksi. Uusi valtakunnankanslia tuli maksamaan yli 90 miljoonaa Reichsmarkia. Tyyliltään se oli sekoitus art decoa ja funktionalismia. Sen rakennustöiden parissa työskenteli yli 4 000 ihmistä. Se rakennettiin vanhan valtakunnankanslian jatkeeksi Voßstraßen puolelle korttelia. Hitlerin vastaanottogalleriaan johtanut huoneiden kirjo sisustettiin materiaali- ja väririkkaasti, ja se oli yli 220 metrin pituinen. Vastaanottogalleria itse oli pituudeltaan 145 metriä. Hitlerin oma toimisto puolestaan oli pinta-alaltaan 400 neliömetriä.

Kartta valtakunnankanslian alueesta toisen maailmansodan lopussa. Vanha valtakunnankanslia on kuvassa numero 15, vuonna 1930 rakennettu laajennusosa numero 18 ja uusi valtakunnankanslia numerot 1, 2 ja 3. Numerot 7, 8 ja 10 ovat Führerbunkerin sisäänkäyntejä.
Toisen maailmansodan aikana Hitler rakennutti valtakunnankanslian ja sen pihan alle Führerbunkerina tunnetun bunkkerin, jossa hän myöhemmin teki itsemurhan. Berliinin taistelussa vuonna 1945 uusi valtakunnankanslia vaurioitui merkittävästi. Sodan jälkeen valtakunnankanslian rippeet joutuivat neuvostoliittolaisten miehittäjäjoukkojen tuhoamiksi. Osaa rakennuksen marmoriseinistä käytettiin Moskovan palatsimaisten metroasemien rakentamiseen. Sodassa raunioitunut vanha valtakunnankanslia purettiin sekin vuonna 1950. Alue, jossa valtakunnankanslia oli sijainnut, tuli kuulumaan Itä-Berliiniin, mutta se sijaitsi aivan rajan pinnassa siten, että myöhemmin Berliinin muuri kulki sen entisen tontin läntisimmän osan kautta. Alueelle rakennettiin 1980-luvulla asuinkerrostaloja.

Uuden valtakunnankanslian pronssikotka on nykyään Lontoon Imperial War Museumissa.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Valtakunnankanslia** Wikimedia Commonsissa
Fliegende Blätter -lehden kansikuva vuodelta 1873
**Fliegende Blätter** oli saksalainen viikoittain ilmestynyt pilalehti. Lehteä julkaistiin vuosina 1844–1944, ja se on yksi pisimpään yhtäjaksoisesti julkaistuista aikakauslehdistä.

Kirjakauppias ja puupiirtäjä Kaspar Braun ja kirjailija Friedrich Schneider perustivat Fliegende Blätter -lehden vuonna 1844 Münchenissä. He olivat jo vuonna 1843 perustaneet kustannusyhtiö Braun & Schneiderin, joka keskittyi humoristisen kirjallisuuden julkaisuun. Fliegende Blätterin ensimmäinen numero ilmestyi 7. marraskuuta 1844. Aluksi lehti ilmestyi epäsäännöllisesti, ja yksittäisten numeroiden sivumäärä vaihteli. Numerosta neljä alkaen Fliegende Blätter alkoi ilmestyä kahdesta kolmeen kertaan kuukaudessa, ja vasta numerosta 60 alkaen lehti ilmestyi viikoittain. Siitä lähtien lehden joka numerossa oli yleensä kahdeksan sivua täynnä ironisia ja satiirisia kirjoituksia sekä taidokkaita pilapiirroksia.

Fliegende Blätter -lehteä arvostettiin yleisesti, koska se kuvasi saksalaista porvaristoa purevan osuvasti. Viihdyttävän humoristisissa pilapiirroksissa ja sarjakertomuksissa tarkastellaan lähes kaikkia ammatteja, yhteiskuntaluokkia sekä elämänalueita. Sarjakertomuksissa oli vakiohahmoja, kuten byrokraattinen Staatshämorrhidarius, paroni Beisele ja hänen hovimiehensä tohtori Eisele. Lehti pilkkasi yhtä lailla niin baijerilaisten, saksalaisten kuin muidenkin eurooppalaisten asenteita. Myös lehden ulkoasu oli laadukas, ja sitä pidetään sekä taiteellisesti että painoteknisesti erittäin merkittävänä. Kustantaja varmisti kaivertajiensa huolellisen koulutuksen avulla, että kaikki vedokset painettiin suoraan alkuperäisistä puupiirroksista. Vuosien saatossa lehdellä oli avustajinaan satoja kirjoittajia ja kuvittajia. Fliegende Blätterin avustajiin kuuluivat muun muassa Wilhelm Busch, Adolf Oberländer, Franz Graf von Pocci, Moritz von Schwind ja Carl Spitzweg.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Alfred Estermann: Fliegende Blätter Harald Fischer Verlag.  Arkistoitu 27.8.2011. Viitattu 17.9.2022.
2. 1 2 3 4  Fliegende Blätter - digital Universitätsbibliothek Heidelberg. Viitattu 21.9.2022. (saksaksi)
**Touko Hujanen** (s. 1986 Tampere) on reportaasiin erikoistunut valokuvaaja ja palkittu kuvajournalismin ammattilainen. Hän on mm. vuoden 2018 kuvajournalisti, vuoden 2011 lehtikuvaaja ja vuoden nuori lehtikuvaaja 2009.

Elämä ja ura
------------

Hujanen on valmistunut Tampereen yliopiston visuaalisen journalismin maisteriohjelmasta. Hän on työskennellyt lukuisille medioille Suomessa ja ulkomailla.

Hujasen valintaa vuoden 2018 kuvajournalistiksi perusteltiin vahvalla omintakeisella kädenjäljellä ja sillä, että Hujasen kuvasarja oli tuomarien mukaan kansainvälistä tasoa. "Tekijä antaa kuvien puhua ja niiden näkemykselliset kuvatekstit vahvistavat tarinaa entisestään. Kuvaaja ei ole vain kuvien tekijä, vaan tarinankertoja." Hujanen voitti myös henkilökuva- ja kuvareportaasisarjat. Lisäksi hänet palkittiin kunniamaininnoilla urheilukuva- ja kuvaessee-sarjoissa. Tuomariston mukaan Hujasen palkittu reportaasi Lasse Nordlundista on osuva provokaatio ja yhteiskunnallinen kommentti: "Kuvasarja herättelee katsojan pohtimaan omaa suhdetta luontoon ja kuluttamiseen. Tarvitsemmeko kaikkea materiaa ja turhuutta ympärillemme?"

Hujanen julkaisee Uuden Maan Sanomat -sanomalehtiteosta, jota julkaistaan rajattuna painoksena ja se toimii myös gallerioissa, kellareissa ja kaduilla. Hän vetää myös kuvajournalistien Yksitoista-kollektiivia.

Teokset
-------

* Jokelin, Jantso & Hujanen, Touko: *Joutoretki – Road trip kätkettyyn Suomeen*. Helsinki: Like, 2022. ISBN 978-951-1-42068-2.

Lähteet
-------

1. ↑  Touko Hujanen *100 Finnish Photographers*. Viitattu 5.6.2023.
2. ↑  Nina Erho: Kansainvälinen kuvajournalismi vaatii lentämistä – siksi siitä on luovuttava, sanoo Touko Hujanen *Journalisti*.  28.3.2019. Viitattu 21.1.2020.
3. ↑  kotisivut
4. ↑  Touko Hujanen valittiin vuoden kuvajournalistiksi – "Tarinankertoja, joka kykenee yllättämään katsojan" *Savon Sanomat*.  18.3.2019. Viitattu 5.6.2023.
5. ↑  Marttinen, Manu: Touko Hujanen vuoden kuvajournalisti *Journalisti.fi*.  18.3.2019. Viitattu 5.6.2023.
6. ↑  uudenmaansanomat *uudenmaansanomat.com*. Viitattu 10.9.2019. (englanniksi)
7. ↑  Yksitoista *yksitoista.fi*. Viitattu 10.9.2019. (englanniksi)
**Vanuatun parlamentti** (bislamaksi *Palament blong Vanuatu*, engl. *Parliament of Vanuatu*, ransk. *Parlement du Vanuatu*) on Vanuatun lakia säätävä elin. Sen muodostavat 52 jäsentää, jotka valitaan neljän vuoden välein pidettävissä vaaleissa.

Parlamentti muistuttaa paljon Ison-Britannian mallia (ns. Westminsterin malli), vaikkakin siinä on jonkin verran vaikutteita myös ranskalaisesta mallista. Tämä johtuu siitä, että siirtomaaisännät Iso-Britannia ja Ranska eivät koskaan luoneet siirtokuntaan paikallista hallintoa..

Parlamentin jäsenet
-------------------

Lain mukaan parlamentin edustajina voi toimia vähintään 25-vuotias Vanuatun kansalainen, joka ymmärtää, miten maan poliittinen järjestelmä toimii.

Lainsäädäntötyötä tehdään kahdeksassa valiokunnassa.

Viimeisimmät vaalit
-------------------

Viimeisimmät vaalit oli alun perin tarkoitus pitää 19. maaliskuuta 2020, mutta äänestysaikaa jouduttiin pidentämään Ambaen, Maewon, Banksin ja Torresin vaalipiireissä, koska äänestyspaikoille ei voitu huonon sään vuoksi toimittaa vaaliuurnia.

Lähteet
-------

1. ↑  Republic of Vanuatu  2020. IFES Elections Guide. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  About us  15.1.2015. Parliament of Vanuatu. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
3. ↑  Members of Parliament  2020. Parliament of Vanuatu.  Arkistoitu 14.11.2019. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
4. ↑  Work in Committees  2020. Parliament of Vanuatu.  Arkistoitu 14.11.2019. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
5. ↑  Over 21,000 Voters Yet to Vote *Daily Post*.  20.3.2020. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
**Money Money 2020** on uuden aallon yhtye The Networkin ensimmäinen ja ainoaksi jäänyt studioalbumi ennen yhtyeen hajoamista vuonna 2005. Levy julkaistiin *Adeline Recordsilla* 30. syyskuuta 2003. The Networkin uskotaan koostuvan punkrock-bändi Green Dayn jäsenistä ja kolmesta muusta muusikosta. He soittavat salanimillä. Levyn mukana on DVD, jolla on kuusi musiikkivideota.

9. marraskuuta 2004 *Reprise Records* uudelleenjulkaisi levyn. Uudelleenjulkaisu ei sisältänyt DVD:tä, mutta sillä oli kaksi bonusraitaa, joista toinen, cover The Misfitsin "Teenagers from Mars" -kappaleesta, on Tony Hawk's American Wasteland -pelissä.

*Money Money 2020* -levyn on huhuttu liittyvän Green Dayn varastettuun albumiin, joka kulki nimellä "Cigarettes and Valentines" albumin julkaisuajankohdan ja monien muiden samankaltaisuuksien vuoksi. Kun "Cigarettes and Valentinesin" nauhat oli varastettu, Green Day aloitti kokonaan uuden levyn, American Idiotin teon. American Idiot toi Green Daylle räjähdysmäisen suosion ja vakiinnutti bändin yhdeksi punkin tärkeimmistä yhtyeistä.

Kappaleet
---------

1. Joe Robot – 2.02
2. Transistors Gone Wild – 1.27
3. Reto – 2.01
4. Supermodel Robots – 2.05
5. Money Money 2020 – 2.12
6. Spike – 2.58
7. Love and Money – 1.21
8. Right Hand-a-Rama – 2.07
9. Roshambo – 2.46
10. Hungry Hungry Models – 2.42
11. Spastic Society – 2.26
12. X-Ray Hamburger – 3.14
13. Teenagers from Mars – 3.33 (bonuskappale, The Misfits -cover)
14. Hammer of the Gods – 2.34 (bonuskappale)

Aiheesta muualla
----------------

* Money Money 2020 discogs.com -sivustolla

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Money Money 2020
**Kareliaani-palkinto** jaetaan vuosittain henkilölle, joka on paneutunut ansiokkaasti karelianismin vaalimiseen ja sen perustalta tehtyyn taiteen kehittämistyöhön.

Kareliaani-Palkinto vuonna 1995
Kareliaani-palkinnon perusti 1995 joensuulainen vuorineuvos S. A. Tervo. Tarkoituksena on ollut rohkaista Suomen ja Venäjän eri alojen taiteilijoita ja tutkijoita, jotka toimivat karjalaisen kulttuurin hyväksi.

Ensimmäinen Kareliaani-palkinto jaettiin 1995 Kolilla. Alkuvuosien jakotilaisuuksiin liittyi Pohjois-Karjalan kesäyliopiston järjestämä Kareliaani-symposium, jonka tavoitteena on edistää karelianismia. 

Kareliaani-palkittavat valitsee Pohjois-Karjalan kesäyliopiston nimeämä ryhmä. Palkinnon saajat ovat olleet suomalaisia ja venäläisiä.

Itse palkinnon on suunnitellut kiviseppäartesaani Sami Hokkanen.

Palkintosumma oli 1 000 euroa vuonna 2010. Palkinnolle ei ole pysyvää rahanlähdettä, ja vuonna 2009 palkinto jäi jakamatta rahoittajan puuttuessa. Vuoden 2010 palkintosumman lahjoitti Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiö. Professori Heikki Kirkisen mukaan vuoden 2010 palkitseminen saattoi jäädä viimeiseksi. Palkinto jaettiin kuitenkin vielä vuonna 2011, kun KKES lahjoitti palkintorahat.

Kareliaani-palkinnon saajat
---------------------------

* 1995 kirjailija Heikki Turunen
* 1996 tutkija Eino Karhu
* 1997 muusikko Sari Kaasinen
* 1998 taiteilija Kronid Gogolev
* 1999 Karjalan tasavallan karjalan kielen seura
* 2000 tohtori Tarja Raninen-Siiskonen
* 2001 tutkija Matti Jeskanen
* 2002 valokuvaaja Ritva Melentjeva
* 2003 muusikko Liisa Matveinen
* 2004 tutkija Yury Shikalov
* 2005 dramaturgi Anna Häyrinen
* 2006 kansanperinteen tutkija Anna-Liisa Tenhunen
* 2007 käsityöyrittäjä Hannele Rusila
* 2008 professori, historiantutkija Tapio Hämynen
* 2010 taiteilija, taiteentutkija Anneli Heliö
* 2011 muusikko Ismo Alanko

Lähteet
-------

1. ↑  Karjalainen 6.8.2010.
2. ↑  Kareliaani-palkinto on myönnetty (arkisto) *Helsingin Sanomat*.  27.12.2005. Viitattu 7.12.2008. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Kareliaani-palkinto Kiuruvedelle  11.1.2007. Iskelmä Rex. Viitattu 7.12.2008. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Kareliaani-palkinto käsityöyrittäjä Hannele Rusilalle *YLE Radiosoitin*.  21.12.2007. Viitattu 7.12.2008. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Kareliaani-palkinto professori Tapio Hämyselle *YLE Radiosoitin*.  15.1.2009. Viitattu 16.1.2009. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Kareliaani-palkinto venäläisen runoilijattaren tutkijalle *YLE Pohjois-Karjala*. yle.fi. Viitattu 9.8.2010. [vanhentunut linkki]
7. ↑  Karjalainen 27.11.2011.
Norbet Eliaksen *Qu'est-ce que la sociologie* teoksen kansisivu
**Norbert Leo Elias** (22. kesäkuuta 1897 Breslau – 1. elokuuta 1990 Amsterdam) oli saksanjuutalainen sosiologi, joka työskenteli Amsterdamissa. Hänen sivilisaatioprosessia käsittelevä pääteoksensa *Über den Prozess der Zivilisation* ilmestyi vuonna 1939.

Elias tutki muun muassa hoviyhteisöjä. Hän loi oman sivilisaatioteorian, jonka mukaan sivilisaation perusta on ulkoisen pakon sisäistäminen väestön keskuudessa. Teoria on tullut tunnetuksi 1970-luvulta lähtien.

Elias opetti Heidelbergin yliopistossa 1924–1929 ja Frankfurtin yliopistossa 1930–1933. Kansallissosialistien valtaannousun myötä hän pakeni Ranskaan ja asettui vuonna 1935 Englantiin, missä hän asui vuoteen 1975 saakka. Vuosina 1954–1962 hän opetti Leicesterin yliopistossa ja 1962–1964 Ghanan yliopistossa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisu-Maija Nenonen & Ilkka Teerijoki: *Historian suursanakirja*, s. 754. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22044-2.
2. ↑  Elias ja sivilisaatioprosessi. HY Sosiaalipsykologian peruskurssin artikkeli.
3. ↑  Norbert Elias *Britannica.com*. Viitattu 15.3.2016. (englanniksi)

Kirjallisuutta
--------------

* Joly, Marc: *Devenir Norbert Elias. Histoire croisée d'un processus de reconnaissance scientifique: La réception française*. Paris: Fayard, 2012. ISBN 978-2-213-66678-5.

Aiheesta muualla
----------------

* HyperElias@WorldCatalogue (saksaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Karelian Pallo** eli **Karpalo** oli joensuulainen jalkapalloseura. Se oli 1970- ja 1980-luvuilla Pohjois-Karjalan johtava seura lajissaan.

Karpalo perustettiin vuonna 1973, kun Joensuun Palloseura ja Joensuun Maila-Pojat yhdistyivät. Seura kuului Suomen Palloliiton Joensuun piiriin. Karpalo nousi II divisioonaan kaudeksi 1979 ja edelleen I divisioonaan kaudeksi 1984. Kaudella 1984 se sijoittui I divisioonan kolmanneksi kolme pistettä Mestaruussarjaan nousseesta Oulun Työväen Palloilijoista ja kaksi pistettä nousukarsintoihin päässeestä Kuopion Elosta jääneenä. Tätä seurasi kuitenkin peräkkäiset putoamiset II divisioonaan kaudella 1985 ja III divisioonaan kaudella 1986, minkä jälkeen seura ei enää ylemmäs palannut.

1980-luvun alussa Karpalossa pelasi useita englantilaispelaajia, joita seura sai riveihinsä Mestaruussarjassa pelanneen Kuopion Pallo-Toverien kanssa tekemänsä yhteistyön kautta. Ulkomaalaispelaajat Mestaruussarjaa alemmilla sarjatasoilla olivat tuohon aikaan harvinaisuus.

Karpalon II divisioonasta putoamisen jälkeen Joensuun ykkösseuraksi nousi Rantakylän Peli-Toverit (RPT), joka myöhemmin vaihtoi nimensä Joensuun Palloksi (JiiPee). JiiPee ja Ratanat yhdistyivät vuonna 2001 JIPPOksi.

Vuonna 1992 Karpalo putosi neloseen ja lopetti toimintansa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lassi Kervinen: Itäsuomalaisen jalkapalloilun kansainvälistyminen 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa  2008. Joensuun yliopisto. Viitattu 6.10.2014.
2. 1 2  Heikki Pietarinen: Finland – Divisional Movements RSSSF. Viitattu 6.10.2014. (englanniksi)
3. ↑  Heikki Pietarinen: Finland – List of Third Level Champions RSSSF. Viitattu 6.10.2014. (englanniksi)
4. 1 2  Heikki Pietarinen: Finland – List of League Second Level Tables RSSSF. Viitattu 6.10.2014. (englanniksi)
5. ↑  Seura JIPPO.  Arkistoitu 5.11.2014. Viitattu 6.10.2014.
6. ↑  Joensuulaisen jalkapalloilun historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Berndt Olof Johansson** (9. elokuuta 1935 Helsinki – 20. huhtikuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen juristi. Hän toimi Tullihallituksen pääjohtajana vuosina 1995–1998.

Johansson kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1953 ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1960. Hän työskenteli ulkoasianhallinnossa diplomaattina Washingtonissa ja Rio de Janeirossa. Palattuaan Suomeen vuonna 1967 Johansson osallistui kauppapoliittisiin hankkeisiin, muun muassa Nordek-neuvotteluihin.

Vuonna 1970 Johansson siirtyi Teollisuuden keskusliiton kauppapoliittisen osaston johtajaksi ja vuonna 1987 Euroopan vapaakauppajärjestön apulaispääsihteeriksi Geneveen. Vuonna 1995 Johansson nimitettiin Tullihallituksen pääjohtajaksi. Hän jäi eläkkeelle virasta vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Erik Forsman: Kauppapolitiikan asiantuntija eteni pääjohtajaksi *Helsingin Sanomat*.  1.5.2003. Viitattu 22.7.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Norberto Fontana**, (s. 20. tammikuuta 1975 Arrecifes, Argentiina) on argentiinalainen kilpa-autoilija ja entinen Formula 1 -kuljettaja.

Fontana ajoi neljä F-ykkösten GP:tä Sauber-tallissa 1997, ja sijoittui kahdesti yhdeksänneksi (Britannian ja Saksan GP:ssä) ja kerran 14:nneksi. Yksi kisa päättyi keskeytykseen. Fontana ei saavuttanut MM-pisteitä.

Norberto Fontana aloitti kilpa-autoiluharrastuksen kahdeksanvuotiaana. Vuonna 1989 hän sijoittui toiseksi ja seuraavana vuonna neljänneksi Buenos Airesin karting-sarjassa. Vuonna 1991 hän voitti sarjan, siirtyi Argentiinan Formula Renault -luokkaan 1992 ja Sveitsin Formula Ford -sarjaan 1993. Renaulteissa ei tullut menestystä, mutta Sveitsissä Fontana voitti 1600-sarjan ja sijoittui Euroopan Formula Ford 1800-sarjassa kakkoseksi.

Seuraava etappi oli Saksan Formula 3 -sarja, jossa Fontana kolmella osakilpailuvoitollaan otti kuudennen sijan kaudella 1994. Seuraava vuosi toi 10 osakilpailuvoittoa ja sarjan mestaruuden ennen Ralf Schumacheria, Jarno Trullia ja Alexander Wurzia. Vuonna 1996 Fontana sijoittui Formula Nippon -sarjassa kuudenneksi ja vuonna 1997 kolmanneksi. Hän toimi myös Sauber-tallin testikuljettajana vuonna 1996.

Nämä saavutukset avasivat Fontanalle mahdollisuuden F1-uraan, joka kuitenkin jäi lyhyeksi. Hän ajoi neljä GP:tä Sauberilla tuuraten tallin vakinaista kuljettajaa Gianni Morbidellia, joka toipui törmäyksessä saamistaan vammoista. Sauber-pestin jälkeen Fontana testasi Minardi-autoa kaudella 1999.

Monien muiden entisten F1-kuljettajien tavoin Fontana osallistui Yhdysvaltain Cart-sarjaan vuonna 2000, mutta ilman menestystä. Vuosina 2002 ja 2010 hän voitti Argentiinassa ajetun vakioautosarjan, sijoittui samassa luokassa kolmanneksi 2003 ja viidenneksi 2004. 

Fontanan perheen kotiin murtauduttiin vuonna 1998, jolloin murtovarkaat veivät mukanaan arvo- ja urheilutavaroita, joista vuoden 1996 Arain valmistaman ajokypärän hän sai takaisin paikallisen asukkaan vihjeen perusteella vuonna 2021 (kypärästä oli tosin kadonnut tiimiradiojärjestelmä).

Lähteet
-------

1. ↑  Norberto Fontana *Drivers*. Motorsportstats.com. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Faturos, Federico: Ex-F1 racer Fontana recovers helmet stolen 23 years ago *F1 News*.  29.11.2021. Autosport.com. Viitattu 15.1.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* F1-rejects / Fontana (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Kaksoiselämä** (ven. Одна из многих, *Odna iz mnogih*, "Yksi monista"; myös Двойная жизнь, *Dvoinaja žizn*) on vuonna 1916 valmistunut venäläinen mykkäelokuva. Jevgeni Bauerin ohjaaman melodraaman pääosaa esittää Vera Holodnaja. Elokuva ei ole säilynyt.

Juoni
-----

Opiskelijatyttö Nataša Baryševa on rakastunut asuintoveriinsa Nikolaihin. Kerran Nataša kuulee naapurihuoneesta häntä koskevan kyynisen keskustelun, johon myös Nikolai osallistuu. Loukkaantunut Nataša muuttaa heti pois ja eristäytyy ihmisistä. Opiskelijatyttö Irina Verhovskaja huomaa Natašan ja saa hänet alistumaan tahtoonsa. He alkavat viettää paheellista elämää ihailijoiden ympäröiminä. Kerran Nataša tapaa hieman vanhemman Juri Aleksejevitš Vorontsovin, jonka hellä ja osaaottava käytös saa tytön ymmälleen. Nataša suostuu Jurin kosintaan, vaikka menneisyyden haamut herättävät epäilyksiä. Häiden jälkeen pari muuttaa maalle, ja Nataša tuntee vapautuneensa uuteen elämään. Silloin maatilalle saapuu Jurin veli Adrian, jonka Nataša on tuntenut entisessä elämässään. Menneisyyden kipeät muistot kohoavat jälleen Natašan mieleen ja hän tekee itsemurhan.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Vera Holodnaja  | … |  Nataša Baryševa
  |
|  Konstantin Džemarov  | … |  Nikolai
  |
|  Nadežda Nelskaja  | … |  Irina Verhovskaja
  |
|  Andrei Gromov  | … |  Juri Aleksejevitš Vorontsov
  |
|  Marfa Kassatskaja  | … |  ilotalon emäntä
  |

Tuotanto ja vastaanotto
-----------------------

Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama *Kaksoiselämä* esittää prostituution melodramaattisena kertomuksena suurkaupungin miesten uhriksi ajautuvasta naisesta, joka on pohjimmiltaan viaton. Tällaisten elokuvien pääosia esittivät usein Vera Holodnajan kaltaiset kauniit ja viehättävät näyttelijät, joiden henkilöhahmoja katsoja kykeni säälimään heitä tuomitsematta.

Uransa huipulla olleen Holodnajan Hanžonkoville *Kaksoiselämän* aikaan tehtailemat elokuvat eivät useinkaan olleet mitään mestariteoksia, mutta kuuluisa näyttelijä herätti silti suurta ihastusta katsojien keskuudessa. Elokuvatutkija Veniamin Višnevski kuvaa teosta "latteaksi".

Elokuva sai Suomen ensi-iltansa helsinkiläisessä Maxim-teatterissa marraskuussa 1916. Lehtimainoksessa vedottiin Holodnajan aikaisempiin menestyselokuviin *Taivaan tuli* ja *Rakkauden korkea veisu* ja todettiin näyttelijän nyt saavuttaneen "taiteensa huippukohdan": "Tässä on hänen esityksensä suurta, ylevää ja tosi-inhimillistä".

Lähteet
-------

1. 1 2  Prokofjeva, Je. V.: *Vera Holodnaja: koroleva nemogo kino*. Moskva: Vetše, 2013. ISBN 978-5-4444-1503-0.
2. ↑  Elokuvan ohjelmalehtinen.
3. 1 2 3  Višnevski, Ven.: *Hudožestvennyje filmy dorevoljutsionnoi Rossii (filmografitšeskoje opisanije)*, s. 107. Moskva: Goskinoizdat, 1945.
4. ↑  Graštšenkova, I. N.: *Kino Serebrjanogo veka: Russki kinematograf 10-h godov i kinematograf Russkogo posleoktjabrskogo zarubežja 20-h godov*, s. 89. Moskva: A. A. Možajev, 2005. ISBN 5-85302-404-3.
5. ↑  Maxim-elokuvateatterin mainos.  *Helsingin Sanomat*, 12.11.1916, s. 3. Artikkelin verkkoversio.
**Suomen Arktinen Klubi ry** on koko maan kattava yhdistys, joka kokoaa yhteen arktisista retkistä ja alueista kiinnostuneet henkilöt. Klubin jäseniksi kelpuutetaan vain henkilöt, jotka ovat tehneet vähintään kahden viikon vaativan arktisen retken ja henkilöt, joilla on laajaa arktista eli ikuisen roudan alueen tietämystä.

Klubi perustettiin vuonna 1983 ja perustajajäseninä olivat mm. Christer Boucht, Peter Boucht, Viljo Haapala, Eero Varonen, Pentti Kronqvist sekä Retkiryhmä 76:n, Suomen ladun huippuvuoriretkikunnan, hämeenlinnalaisten, vantaalaisten, keravalaisten ja espoolaisten retkiryhmien edustajia.

Suomen Arktinen Klubi ry julkaisi 14. marraskuuta 2015 historiikin Arktisia kertomuksia. Kirjassa käydään läpi klubin historia sekä klubilaisten matkoja viimeisten viidenkymmenen vuoden ajalta.

Lähteet
-------

1. ↑  Arktinen klubi - Jäseneksi hakeminen *www.arktinenklubi.fi*. Viitattu 21.7.2020.
2. ↑  Arktinen klubi - Historia *www.arktinenklubi.fi*. Viitattu 21.7.2020.
3. ↑  Arktisia kertomuksia – on kokoomateos Suomen arktisen klubin jäsenten tekemistä matkoista *Ulkoilma*.  4.11.2015.  Arkistoitu 21.7.2020. Viitattu 21.7.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Klubin kotisivu
**Suomen asiain neuvottelukunta** oli Venäjän keisarikunnan ministerineuvoston eli Venäjän hallituksen yhteydessä vuosina 1907–1917 toiminut komitea, joka valmisteli Suomen suuriruhtinaskuntaa koskeneita asioita. Sen tarkoituksena oli lisätä Venäjän hallituksen kontrollia Suomea koskeneiden asioiden esittelyssä keisarille, mikä oli aiemmin ollut Suomen ministerivaltiosihteerin yksinoikeus. Samaa tavoitetta ajoi myös seuraavana vuonna säädetty uusi esittelyjärjestys, josta toisen sortokauden katsotaan yleensä alkaneen.

Suomen asiain neuvottelukunta perustettiin lokakuussa 1907 Venäjän pääministeri Pjotr Stolypinin aloitteesta. Neuvottelukunnan puheenjohtajana toimi ministerineuvoston puheenjohtaja eli Venäjän pääministeri. Muina jäseninä olivat alkujaan valtion kontrollööri Pjotr Haritonov, Venäjän valtakunnanneuvoston jäsenet Vladimir Deutrich ja Nikolai Sergejevski, senaattori Nikolai Garin sekä kenraaliluutnantti Mihail Borodkin. Vuonna 1908 komiteaa täydennettiin kolmella jäsenellä, joista yksi oli Suomen kenraalikuvernööri ja kaksi muuta tuleva pääministeri Vladimir Kokovtsov sekä oikeusministeri Ivan Štšeglovitov. Myöhemmin, Ivan Goremykinin pääministerikaudella myös Suomen ministerivaltiosihteeri kutsuttiin neuvottelukuntaan. Pääosa neuvottelukunnan jäsenistä kannatti Suomen autonomian kaventamista yleisvaltakunnallisen lainsäädännön osalta. Useat heistä olivat kuuluneet Sergejevskin aiemmin johtamaan Suomen asioiden valmistelukomiteaan, jonka Vjatšeslav von Plehwe oli perustanut Venäjän valtakunnanneuvostoa varten vuonna 1899.

Vaikka Suomen asiain neuvottelukunta palvelikin Suomen autonomian kaventamista, se oli silti myös merkkinä siitä, että Suomelle edelleen tunnustettiin Venäjän valtakunnassa eräänlainen erityisasema, sillä millään muulla valtakunnan osalla ei ollut vastaavaa elintä. Neuvottelukunta lakkautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917.

Lähteet
-------

1. ↑  Osmo Jussila, Seppo Hentilä ja Jukka Nevakivi: *Suomen poliittinen historia 1809–2006*, s. 90–91. WSOY 2006.
2. 1 2  Osmo Jussila: *Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917*, s. 720–721. WSOY 2004.
3. ↑  Jussila 2004, s. 679–680, 720–721.
4. ↑  Jussila 2004, s. 745.
**Vuojoki Gods Ab** oli vuosina 1908–1915 Raumalla ja Eurajoella toiminut puunjalostusta harjoittanut yhtiö. Sen vuonna 1911 perustama höyrysaha loi pohjan Rauman nykyiselle puunjalostusteollisuudelle.

Historia
--------

Vuojoki Gods sai alkunsa Eurajoella sijaitsevan Vuojoen kartanon isännän Axel Björkenheimin kuoltua vuonna 1907. Hän oli jo muutamia vuosia etsinyt kartanolle ostajaa ja Björkenheimin kuoleman jälkeisenä vuonna kartanon alustalaiset ehdottivat valtiolle sen ostamista ja jakamista pientiloiksi. Senaatti ei kuitenkaan suostunut tähän, vaan kartanosta muodostettiin osakeyhtiö Vuojoki Gods Ab, jonka johtoon tuli Axel Björkenheimin poika John Axel Magnus.

Vuonna 1911 uusiksi omistajiksi tulivat eri puolilla Suomea useita teollisuuslaitoksia omistaneet liikemiehet H. G. ja K. A. Paloheimo sekä siirtolaisena Amerikassa vaurastunut tilanomistaja Nestor Toivonen. Yhtiö alkoi hyödyntää kartanon omistamia metsiä perustamalla Rauman Sampaanalan kaupunginosaan höyrysahan, joka aloitti toimintansa syyskuussa 1912. Työntekijöitä sahalla oli aluksi noin 130. Vuojoen kartanolla oli Eurajoen Tokinmaassa omistuksessaan yli 8 000 hehtaarin metsäalue, jossa aloitettiin laajamittaiset hakkuut. Puun kuljettamiseksi Rauman sahalle rakennettiin Tokinmaasta Verkkokarin satamaan noin 23 kilometrin pituinen kapearaiteinen metsärautatie, Vuojoen metsärata.

Muutaman vuoden kuluttua kartanon metsiä ei enää kuitenkaan pystytty hakkaamaan kartanon arvon romahtamatta, joten yhtiön johto päätti eriyttää kartanon ja sahan toisistaan. Vuonna 1915 Vuojoki Gods siirtyi Pohjoismaiden Yhdyspankin omistukseen jatkaen toimintaansa Oy Rauma Wood Ltd -nimisenä. Uusi yhtiö perusti höyrysahan yhteyteen vuonna 1920 vieläkin toiminnassa olevan Rauman paperitehtaan. Rauma Wood jatkoi myöhemmin nimillä Rauma Oy (1938) ja Rauma-Raahe Oy (1942), joka puolestaan sulautui vuonna 1952 Repola-Viipuri Oy:n ja Lahti Oy:n kanssa muodostaen Rauma-Repolan.

Lähteet
-------

1. ↑  Riitta Mäkinen: Maanviljelysneuvos Axel Björkenheim (1843–1907). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2009. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 19.6.2013.
2. ↑  Arkistolaitos/Vuojoen kartano (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 19.6.2013.
3. 1 2  Vuojoen kartanon historiaa Viitattu 19.6.2013.
4. 1 2  Rauman kaupungin historiaa[vanhentunut linkki] Viitattu 19.6.2013.
5. ↑  Vuojokea siivotaan vanhainkodin jäljistä  25.7.2004. Turun Sanomat. Viitattu 19.6.2013. [vanhentunut linkki]
**Lusail** (arab. لوسيل‎) on kaupunki Qatarissa Al-Dayyanin kunnan eteläosassa. Se sijaitsee noin 22 kilometriä pohjoiseen Dohan keskustasta. Lusailin rakennustyöt alkoivat vuonna 2006, ja se on laajudeltaan 38 neliökilometriä. Sinne on tarkoitus tulla 25 000 asuinrakennusta, ja noin 200 000 asukasta.

Lusail-suunnitelma esiteltiin vuonna 2004, ja ensimmäiset rakennustyöt aloitettiin vuonna 2006. Maailmanlaajuinen taantuma pysäytti kuitenkin vuonna 2008 suunnitelmat. Projektit käynnistyivät jälleen, kun Qatarille myönnettiin joulukuussa 2010 vuoden 2022 jalkapallon MM-kilpailut.

Lusail on jaettu 19 kaupunginosaan. Niiden joukossa on muun muassa Marina District, Energy City Qatar ja Entertainment City ja Fox Hills. Marina Disctricts on rannan alue, jossa on asuntoja, kauppoja ja hotelleja. Energy City Qatar on puolestaan öljy- ja kaasuteollisuuden keskittymä. Lusailiin rakennettiin myös keinotekoinen saaristo ja jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuja varten stadion. Vuonna 2022 Lusailin rakennustöiden kokonaisukustannuksiksi arvioitiin 45 miljardia Yhdysvaltain dollaria.

Lähteet
-------

1. ↑  Pooja Gosar: Lusail, Qatar: The planned city Rethinking The Future. Viitattu 19.11.2022. (englanniksi)
2. ↑  Qatar's Lusail City back in the spotlight  13.5.2012. MEED. Viitattu 19.11.2022. (englanniksi)
3. ↑  Lusail City *Design Build Network*.  7.1.2013. Viitattu 19.11.2022. (englanniksi)
4. ↑  Simone Foxman & Adveith Nair: What Qatar Built for the Most Expensive World Cup Ever *Design Build Network*.  18.11.2022. Bloomberg. Viitattu 19.11.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lusail** Wikimedia Commonsissa
**Vuokkijärven reitin valuma-alue** (vesistöaluetunnus 59.6) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, 
jonka pinta-ala on 1 481,51 neliökilometriä, ja josta 1 423,77 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 57,74 neliökilometriä kuuluu Venäjän puolelle. Alueen järvisyys on 9,95 %. 
Vesistön valuma-alueen alarajana on Aittokosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 4 909,09 neliökilometriä ja järvisyys 4,06 %.

Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :

* Aittokosken–Alanteenjärven alue (59.61)
* Vuokkijärven alue (59.62)
* Ylä-Vuokin alue (59.63)
* Pärsämönjoen valuma-alue (59.64)
* Purasjoen valuma-alue (59.65)
* Aittojärven valuma-alue (59.66)
* Isojoen valuma-alue (59.67)
* Naamanjoen valuma-alue (59.68)
* Jumalisjärven valuma-alue (59.69)

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2  Vuokkijärven reitin valuma-alue (59.6) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 10.2.2018.
2. 1 2  Ekholm, Matti: *Suomen vesistöalueet*. Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja – Sarja A 126. Helsinki: Vesi ja Ympäristöhallitus, 1993. ISBN 951-47-6860-4.
Patria Mercedes, María Argentina Minerva ja Antonia María Teresa.
**Mirabalin sisarukset** olivat neljä dominikaanilaista naista, jotka 1950–1960-lukujen vaihteessa toimivat maan oikeistolaista diktaattoria Rafael Trujilloa vastustaneessa liikkeessä. Heistä kolme, **Patria Mercedes** (s. 1924), **María Argentina Minerva** (s. 1926) ja **Antonia María Teresa** (s. 1935), murhattiin 25. marraskuuta 1960. Neljäs sisar **Bélgica Adela** (s. 1925) kuoli vuonna 2014. Vuodesta 1999 lähtien on 25. marraskuuta vietetty heidän muistokseen YK:n julistamaa kansainvälistä päivää naisiin kohdistuvan väkivallan lopettamiseksi.

Cibaon maakunnassa maanviljelijäperheeseen syntyneet Mirabal Reyesin sisarukset liittyivät diktaattori Trujillon vastaiseen liikkeeseen jo 1950-luvun alussa. Kuolinpäivänään he olivat vierailleet vankilassa tapamassa María Teresan ja Minervan aviomiehiä, jotka olivat myös diktaattorin vastustajia. Kotimatkallaan Trujillon puolisotilaallisten joukkojen miehet pysäyttivät sisarusten auton ja pahoinpitelivät heidät sekä kuljettajana toimineen Rufino de la Cruzin hengiltä. Tämän jälkeen ruumiit laitettiin autoon ja työnnettiin rotkoon, jotta tapaus saataisiin näyttämään onnettomuudelta.

Mirabalin sisarusten kohtalolla katsotaan osaltaan johtaneen siihen, että Trujillo lopulta murhattiin vuonna 1961. Valtiovalta kuitenkin otti tapauksen esille vasta hänen seuraajansa Joaquín Balaguerin syrjäyttämisen jälkeen 1990-luvun lopussa. Vuonna 2010 valmistui sisaruksista kertova elokuva *Trópico de Sangre*, jonka pääosassa on yhdysvaltalainen näyttelijä Michelle Rodríguez.

Lähteet
-------

1. 1 2  Alter, Charlotte: The Brutal Triple Murder Behind the International Day for the Elimination of Violence Against Women  25.11.2014. Time. Viitattu 26.11.2017. (englanniksi)
2. ↑  Rohter, Larry: The Three Sisters, Avenged: A Dominican Drama  15.2.1997. New York Times. Viitattu 26.11.2017. (englanniksi)
3. ↑  Kershaw, Sarah: Joaquín Balaguer, 95, Dies; Dominated Dominican Life  15.7.2002. New York Times. Viitattu 26.11.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mirabalin sisarukset** Wikimedia Commonsissa
**Vuokko Ahveninen** (ven. Вуокко Олафовна Ахвенинен, 11. maaliskuuta 1910 Sortavala – 7. tammikuuta 1973) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden suomentaja.

Ahveninen syntyi työläisperheeseen, joka muutti hänen ollessaan viisivuotias Tuprovan taajamaan Venäjälle. Ahveninen kävi koulunsa Petroskoissa, työskenteli oikolukijana *Punaisessa Karjalassa* ja opetti suomea ja luonnontiedettä neuvostopuoluekoulussa. Vuonna 1932 hän pääsi Karjalan pedagogiseen instituuttiin, josta valmistuttuaan hän työskenteli instituutin etäopetusosastossa, kustannusliikkeessä, kirjapainossa ja työläistiedekunnassa. Jatkosodan aikana Ahveninen oli evakuoituna Permin alueelle. Palattuaan Petroskoihin Ahveninen työskenteli kirjakustantamon päätoimittajana ja osastonjohtajana.

Ahveninen tunnetaan neuvostoliittolaisen kaunokirjallisuuden suomentajana. Hän on laatinut myös eräitä oppikirjoja ja toimi pitkään *Punalippu*-lehden toimituskunnan jäsenenä. Ahveninen liittyi NKP:hen vuonna 1950 ja hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1953.

Lähteet
-------

1. 1 2  Djužev, Ju.I.: *Pisateli Karelii: biobibliografitšeski slovar*, s. 119. Petrozavodsk: Ostrova, 2006. ISBN 5-98686-006-3.
2. 1 2  *Pisateli Karelii: Spravotšnik*, s. 12–13. Petrozavodsk: Karelija, 1971.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Cate Campbell** (s. 20. toukokuuta 1992) on australialainen uimari. Hän on olympiavoittaja ja maailmanmestari. Campbell syntyi ja kasvoi Blantyressä, Malawissa, mutta hän on asunut Australiassa vuodesta 2000 lähtien.

Campbell voitti kaksi pronssimitalia Pekingin kesäolympialaisissa 2008, 50 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän sai pronssia 50 metrin vapaauinnissa. Shenzhenin universiadeissa 2011 hän oli kolmas 50 metrin vapaauinnissa ja Australian joukkueessa voittamassa 4 × 100 metrin vapaauintiviestiä. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai niin ikään kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.

Barcelonan MM-kilpailuissa 2013 Campbell voitti maailmanmestaruuden 100 metrin vapaauinnissa ajalla 52,34. Hän saavutti lisäksi hopeaa 50 metrin vapaauinnissa sekä 4 × 100 metrin vapaauinti- ja sekauintiviesteissä.

Campbell saavutti Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 kultaa 100 metrin vapaauinnissa sekä 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviesteissä. Lisäksi hän sai hopeaa 50 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Gold Coastin Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 50 ja 100 metrin vapaauinneissa sekä 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä.

Kazanin MM-kilpailuissa 2015 Campbell sai kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 100 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän saavutti kultaa 4x100 metrin vapaauintiviestissä ja hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.

Campbell saavutti Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 kultaa 50 metrin vapaauinnissa, 50 metrin perhosuinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä hopeaa 100 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa Tokiossa hän voitti viisi kultamitalia: 50 ja 100 metrin vapaauinneissa, naisten 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä sekä sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.

Campbell saavutti Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 kultaa naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Lisäksi hän sai hopeaa 100 metrin vapaauinnissa ja naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä pronssia 50 metrin vapaauinnissa.

Tokion olympialaisissa 2020 Campbell voitti Australian joukkueessa kultaa 4 x 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä. Lisäksi hän saavutti pronssia 100 metrin vapaauinnissa.

Lähteet
-------

1. ↑  The Sydney Morning Herald
2. 1 2 3 4 5 6  Campbell, Cate *swimrankings.net*. Viitattu 12.11.2019. (englanniksi)
3. ↑  MM 2013 *omegatiming.com*. Viitattu 30.7.2013.
4. 1 2  Swimming - Cate CAMPBELL *the-sports.org*. Viitattu 4.1.2019. (englanniksi)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Australian Women's Register

 |

 |
**Han-kiinalaiset** (yksink.: 汉; perint.: 漢; pinyin: *hàn*) muodostavat Kiinan suurimman etnisen ryhmän. Maastamuuton myötä heitä asuu myös lukuisissa eri valtioissa Aasiassa ja sen ulkopuolella. Kiinan lisäksi han-kiinalaiset muodostavat enemmistön väestöstä Taiwanissa ja Singaporessa. Nimi *han* juontaa juurensa kiinalaiseen Han-dynastiaan.

Väestömäärä
-----------

1600-luvun puolivälissä Kiinan asukasluku oli noin 200 miljoonaa ja heistä suurin osa oli han-kiinalaisia. Vuoden 1953 väestönlaskennassa heitä oli 547 miljoonaa, tai 93,9 % maan koko väestöstä. Väestönlaskennoissa vuosina 1990 ja 2000 heitä oli 1,04 ja 1,16 miljardia, tai 91,99 % ja 91,59 % Kiinan kansantasavallan koko väestöstä. Vuonna 2021 han-kiinalaiset muodostivat arviolta 95% Taiwanin 23,5 miljoonasta asukkaasta. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella han-kiinalaisia asui 1800-luvun lopussa noin 4 miljoonaa. Vuonna 2006 heitä oli jo 40 miljoonaa. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella suhteellisesti suurimman osan väestöstä han-kiinalaiset muodostivat Singaporessa, jossa vuonna 2020 väestöstä 75,9% oli etnisesti kiinalaisia.  Aasian ulkopuolella suurin kiinalaisryhmä ovat amerikankiinalaiset Yhdysvalloissa, jossa heitä oli vuonna 2005 noin 3,38 miljoonaa.

Katso myös
----------

* Kiinan etniset ryhmät

Lähteet
-------

1. ↑  Taiwan at glance  Lokakuu 2021. Kiinan tasavallan (Taiwan) ulkoministeriö. Viitattu 30.5.2023.
2. ↑  Demographic Characteristics, Education, Language and Religion  Kesäkuu 2021. Statistics Singapore. Viitattu 30.5.2023.
3. ↑  Cheng, Linsun ja Brown, Kerry: *Berkshire Encyclopedia of China*, s. 982–984. Berkshire Publishing Group, 2009. ISBN 0-9770159-4-7. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Han-kiinalaiset** Wikimedia Commonsissa
Patzcuarojärvi, taraskien valtion ydin.
**Taraskit** (myös **taraskat** tai **purépechat**) on intiaanikansa läntisellä Meksikon eteläylängöllä nykyisessä Michoacánin osavaltiossa. He ovat assimiloitumassa Meksikon yleiseen mestitsikulttuuriin, mutta ovat silti edelleen yksikielisiä ja säilyttäneet oman kulttuurinsa. Taraskien kieli ei ole sukua muille kielille. Taraskit ovat enimmäkseen maanviljelijöitä. Heillä oli asteekkien aikoihin alueella oma valtio, ja he rakensivat muun muassa Tzintzuntzanin ja Angamucon kaupungit. Angamucossa asui arviolta 100 000 taraskia kaupungin kukoistuksen aikaan vuosina 1000–1350.

Taraskien historiasta on säilynyt perimätietoa, joka on heidän itsensä värittämää, ja jonka espanjalaiset kirjasivat ylös 1500-luvulla. Espanjalaiset löytöretkeilijät saapuivat Tzintzuntzaniin vuonna 1522.

Lähteet
-------

1. ↑  Tarasco Britannica. Viitattu 31.1.2013.
2. ↑  Laserin avulla löydettiin Manhattanin kokoinen intiaanikaupunki Meksikossa – "Nyt kaikki oppikirjat joudutaan kirjoittamaan uudelleen" *Helsingin Sanomat*.  16.2.2018. Viitattu 16.2.2018.
3. ↑  A Model of the Emergence of the Tarascan State *Ancient Mesoamerica*. academia.edu. Viitattu 31.1.2013.
4. ↑  History of Mexico - The State of Michoacan *www.houstonculture.org*. Viitattu 17.2.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Tzintzuntzan municipal website (Arkistoitu – Internet Archive)
* Tzintzuntzan page on TourByMexico.com – with photos of the town and the ruins
**Pukra** (ven. Бугры́, *Bugry*) on taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee heti Pietarin kaupungin rajan pohjoispuolella Pietarin kehätien läheisyydessä. Taajamassa on asukkaita 4 600 ja kunnassa 6 100 henkeä (vuonna 2007).

Pukran huvila-asutus on syntynyt 1800–1900-lukujen vaihteessa. Nimi perustuu maastoa kuvaavaan venäjän sanaan *bugry* ("kummut, mäet"). Taajamassa toimii Pukran maatalousyritys, Scandic Constructionin talotehdas ja Mega-Parnasin kauppakeskus. Rakenteilla on Euroopan suurimmaksi sanottu ostos- ja vapaa-ajan keskus Nevski Kolizei. Suunnitteilla on myös kolme suurta automyymälää.

Kunnan hallinnollinen keskus on Pukran taajama. Lisäksi siihen kuuluu 7 kylää: Enkkola (ven. Энколово, *Enkolovo*), Korpiselkä, Mistola (ven. Мистолово, *Mistolovo*), Mäntysaari ven. Мендсары, *Mendsary*), Poroskylä (ven. Порошкино, *Poroškino*), Savotškino (ven. Савочкино) ja Särky (ven. Сярьги, *Sjargi*). Ennen toista maailmansotaa seudulla asui inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Haapakankaan ja Toksovan luterilaisiin seurakuntiin.

Pukrasta on linja-autoyhteys Pietariin, Toksovaan ja Jukkiin. Kunnan alueella sijaitsee laskettelukeskus Ohta-Park.

Kunnan ja samalla myös kunnanhallinnon päämies on Gennadi Šorohov.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 45. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2015).
2. ↑  Seuloskoin piirin väestö *vsevinfo.ru*. Viitattu 28.8.2008. (venäjäksi)
3. ↑  Leningradin alueen paikallishallinto 1.1.2008 *lenobl.ru*. Viitattu 28.8.2008. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Pukran kunta Seuloskoin piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**ShamRain** on suomalainen melankolista rockia soittava yhtye.

ShamRainin perustivat rumpali Janne Jukarainen ja basisti-kosketinsoittaja Matti Reinola vuonna 2000. Seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyi laulaja Mika Tauriainen. Kolmikko julkaisi *Pieces*-EP:n helmikuussa 2002. Kitaristi Kalle Pyyhtinen liittyi yhtyeeseen samana vuonna, ja yhtye kirjoitti levytyssopimuksen Watch Me Fall -levy-yhtiön kanssa. ShamRainin ensimmäinen pitkäsoitto *Empty World Excursion* ilmestyi joulukuussa 2003. *ShamRain*-EP julkaistiin vinyylinä vuonna 2004, ja yhtye soitti The Cure -tribuuttialbumilla. Samana vuonna kitaristi Mikko Kolari liittyi yhtyeeseen, ja he tekivät levytyssopimuksen Firebox Recordsin kanssa.

Yhtyeen toinen pitkäsoitto *Someplace Else* ilmestyi kesäkuussa 2005. Tammikuussa 2006 yhtye soitti ensimmäisen keikkansa, ja *Deeper into the night* -mini-CD julkaistiin saman vuoden huhtikuussa. Spinefarm Records tarjosi yhtyeelle levytyssopimusta, ja kesän 2006 aikana yhtye nauhoitti kolmannen albuminsa *Goodbye to All That*, joka ilmestyi marraskuussa 2007. Keväällä 2008 ShamRain julkaisi kappaleiden sanoituksia sisältävän, Kalle Pyyhtisen kuvittaman kirjan.

10. syyskuuta 2009 yhtye julkaisi kotisivuillaan tiedotteen, jossa kerrottiin yhtyeen jatkavan ilman Mika Tauriaista. Tilalla jatkaa aikaisemmilla julkaisuilla sessiolaulajana toiminut Minna Sihvonen.

Diskografia
-----------

Studioalbumit
* *Empty World Excursion*  (2003, Watch Me Fall Records)
* *Someplace Else*  (2005, Firebox Records)
* *Goodbye to All That*  (2007, Spikefarm Records)
* *Isolation*  (2011, Spinefarm)

**EP:t**

* *Pieces*  (2002, omakustanne)
* *ShamRain*  (2004, Utu Music)
* *Deeper into the Night*  (2006, Firebox)

Kirjallisuus
------------

* Pyyhtinen, Kalle: *Home That Never Was*. UTUDesign, 2008.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biography  2007. ShamRain.  Arkistoitu 19.11.2007. Viitattu 19.11.2007. (englanniksi)
2. ↑  News  9.5.2008. ShamRain. Viitattu 17.8.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtyeen kotisivut
* ShamRain Myspacessa (englanniksi)
* Shamrain[vanhentunut linkki] Metalheaven-sivustolla