recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ǧīm-kirjaimen itsenäinen muoto.
**Ǧīm** eli **jīm** (arab. جيم‎, äännetään [dʒiːm]) on arabialaisen kirjaimiston viides kirjain. Kirjaimen äännearvo on [dʒ] ja se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta gimel (ג). Ǧīmin itsenäinen muoto on ج, ja sanan lopussa se liittyy viivalla edeltävään kirjaimeen (esim. نج *nǧ*). Sanan alussa ja keskellä ǧīmin alapuolinen kaari jätetään pois ja se korvataan seuraavaan kirjaimeen liittyvällä vaakaviivalla (esim. جا *ǧā*, نجو *nǧū*).

Persian kirjain če (چ) on muodostettu lisäämällä kaksi pistettä ǧīm-kirjaimeen. Arabialaista kirjaimistoa käyttävissä indoarjalaisissa kielissä kuten urdussa, pandžabissa ja sindhissä käytetään ǧīmin ja hā’n yhdistelmää (جھ) ilmaisemaan aspiroitua affrikaattaa [dʒʱ]. Myös sindhin kirjaimet ǰē (ڄ) [ʄ] ja ñē (ڃ) [ɲ] on muodostettu ǧīmin pohjalta.

Lähteet
-------

* Daniels, Peter T.: *The World’s Writing Systems*. Oxford University Press, 1996. ISBN 978-0-19-507993-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Bauer, Thomas: "Arabic Writing". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 1.11.2014)
2. 1 2  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Persian". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 1.11.2014)
3. 1 2  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Urdu". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 1.11.2014)
4. ↑  Ager, Simon: Punjabi *Omniglot*. Viitattu 1.11.2014. (englanniksi)
5. 1 2  Ager, Simon: Sindhi *Omniglot*. Viitattu 1.11.2014. (englanniksi)
Van der Grintenin projektion mukainen maailmankartta
**Van der Grintenin projektio** on karttaprojektio, joka ei ole oikeapintainen eikä oikeakulmainen. Se kuvaa koko maapallon ympyrän muotoisena, mutta napaseudut näkyvät kartassa suhteettoman laajoina. Projektio on ensimmäinen Alphons J. van der Grintenin vuonna 1904 laatimasta neljästä projektiosta, ja useimmista muista projektioista poiketen se on jokseenkin mielivaltainen geometrinen konstruktio. Se tuli tunnetuksi, kun yhdysvaltalainen National Geographic Society käytti sitä maailmankartoissaan vuodesta 1922 aina vuoteen 1988 saakka.

Van der Grintenin projektio voidaan määritellä algebrallisesti seuraavasti:

{\displaystyle x={\frac {\pm \pi \left(A\left(G-P^{2}\right)+{\sqrt {A^{2}\left(G-P^{2}\right)^{2}-\left(P^{2}+A^{2}\right)\left(G^{2}-P^{2}\right)}}\right)}{P^{2}+A^{2}}}\,}
{\displaystyle y={\frac {\pm \pi \left(PQ-A{\sqrt {\left(A^{2}+1\right)\left(P^{2}+A^{2}\right)-Q^{2}}}\right)}{P^{2}+A^{2}}}}
missä x\,:llä on sama etumerkki kuin kunkin paikkakunnanpituusasteen ja kartan keskipituuspiirin erotuksella {\displaystyle \lambda -\lambda \_{0}\,}, ja y\,:llä sama etumerkki kuin leveysasteella {\displaystyle \phi \,} ja

{\displaystyle A={\frac {1}{2}}|{\frac {\pi }{\lambda -\lambda \_{0}}}-{\frac {\lambda -\lambda \_{0}}{\pi }}|}
{\displaystyle G={\frac {\cos \theta }{\sin \theta +\cos \theta -1}}}
{\displaystyle P=G\left({\frac {2}{\sin \theta }}-1\right)}
{\displaystyle \theta =\arcsin |{\frac {2\phi }{\pi }}|}
{\displaystyle Q=A^{2}+G\,}
Päiväntasaajalla, jossa {\displaystyle \phi =0\,}, on

{\displaystyle x=\left(\lambda -\lambda \_{0}\right)\,}
{\displaystyle y=0\,}
Vastaavasti jos {\displaystyle \lambda =\lambda \_{0}\,} tai {\displaystyle \phi =\pm \pi /2\,}, määritellään

x = 0\,
{\displaystyle y=\pm \pi \tan {\theta /2}}
Kaikissa tapauksissa, {\displaystyle \phi \,} on leveysaste, {\displaystyle \lambda \,} pituusaste ja {\displaystyle \lambda \_{0}\,} kartan keskikohdan kautta kulkeva pituusaste.

Lähteet
-------

* Projections by Van der Grinten, and variations *progonos.com*.

### Viitteet

1. ↑  *Flattening the Earth: Two Thousand Years of Map Projections*, John P. Snyder, 1993, s. 258-262, ISBN 0-226-76747-7.
2. ↑  *Map Projections - A Working Manual* (Arkistoitu – Internet Archive), USGS Professional Paper 1395, John P. Snyder, 1987, s. 239-242
**Steed Malbranque** (s. 6. tammikuuta 1980 Mouscron, Belgia) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa kaudella 2011/2012 Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Olympique Lyonnais'ta. Pelipaikaltaan Malbrangue on keskikenttäpelaaja.

Lyon
----

Malbranque aloitti uransa Lyonissa, jossa hän vuosien 1995 ja 1997 välillä oli voittamassa alle 15-vuotiaiden mestaruutta kahdesti, alle 17-vuotiaiden Cupin ja reservimestaruutta. Samalla hän toimi myös Ranskan alle 18-vuotiaiden kapteenina.

Edustusjoukkueessa Malbranque debytoi 21. helmikuuta 1998 1-1 tasapeliin päättyneessä ottelussa Montpellier’ta vastaan. Neljän kauden aikana Lyonissa Malbranquelle kertyi yhteensä 87 liigaottelua valkopaidoissa. Sen lisäksi hän sai kokemusta Euroopan kentiltä Mestarien liigasta ja UEFA Cupista.

Fulham
------

Malbranque siirtyi Englannin kentille vuonna 2001, kun Fulham maksoi keskikenttäpelaajasta 4,5 miljoonaa puntaa. Debyyttinsä uudessa seurassa hän teki Old Traffordilla ottelussa Manchester Unitedia vastaan. Avauskaudellaan ranskalainen tykitti kymmenen maalia.

Malbranque pelasi lontoolaisjoukkueessa viisi vuotta, jonka aikana hänet nähtiin kentällä yhteensä 211 ottelussa. Maaleja hän teki 44 (mukaan lukien Fulhamin euro-ottelut UEFA Cupissa kaudella 2002-03). Kaudella 2002-03 Malbranque oli Fulhamin paras maalintekijä 13 maalillaan ja auttoi joukkuetta putoamiskamppailussa. Ranskalaistuneella Malbranquella oli myös mahdollisuus edustaa Belgian maajoukkuetta, koska hänellä ei ollut tilillään yhtään aikuisten ottelua Ranskan paidassa. Hän kuitenkin valitsi Ranskan ja toivoo joskus tulevaisuudessa murtautuvansa Ranskan kivenkovaan maajoukkueeseen.

Aivan siirtoikkunan sulkeutumisen alla (31. elokuuta 2006) Tottenham hankki Malbranquen riveihinsä

Tottenham Hotspur
-----------------

Tottenhamissa Malbranque debytoi melkein kymmenen viikon päästä siirrosta, 8. marraskuuta -06 White Hart Lanella liigacupin ottelussa Port Valea vastaan. 9. joulukuuta 2006 ranskalainen teki ensimmäisen maalinsa "Spurseissa", kun hän onnistui joukkueen 5-1 voitossa Charlton Athleticia vastaan. Kesällä 2008 hän siirtyi Sunderlandiin.

Elokuussa 2012 Malbranque palasi vanhaan seuraansa Lyoniin.

Aiheesta muualla
----------------

* Profiili soccerbase.comissa (Arkistoitu – Internet Archive)
* TottenhamHotspur.com - Steed Signs

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Malbranque un an à l'OL (off.)
**Heli Marjatta Jeskanen-Sundström**, o.s. **Jeskanen** (s. 3. kesäkuuta 1947 Polvijärvi) toimi Tilastokeskuksen pääjohtajana 2001–2012.

Jeskanen-Sundström syntyi metsäteknikko Reino Jeskasen ja Airi Veikkolaisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1979 on arkkitehti Leif Sundström. Jeskanen-Sundström valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta 1976. Tilastokeskuksessa hän toimi ylijohtajana vuodesta 1996 vuoteen 2001, jolloin hänet valittiin pääjohtajaksi. Tilastokeskuksessa työskentelyn Jeskanen-Sundström aloitti harjoittelijana jo vuonna 1968 ja teki laitoksessa koko työuransa. Jeskanen-Sundströmiä seurasi Tilastokeskuksen pääjohtajana Marjo Bruun, hänen edeltäjänsä oli Timo Relander.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 294. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. 1 2  Tilastokeskuksen johtoon Marjo Bruun. HS 8.3.2012.
3. ↑  Tornitalon huipulle 40 vuodessa. Turun Sanomat 2.6.2007. (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Jeskanen-Sundström sai pääjohtajan paikan pitkällä kokemuksella ja vasemmistosympatioilla. HS 14.10.2001
**Storyville** oli 1900-luvun alussa punaisten lyhtyjen alue New Orleansin ranskalaiskorttelissa. Kun kaupungin prostituutiota pyrittiin rajoittamaan ja kontrolloimaan, jätettiin kaupungin työntekijä Sidney Storyn ehdotuksesta kaupunkiin yksi alue, jossa prostituutiota sai laillisesti harjoittaa. Vuonna 1897 avattu alue sai ehdottajan mukaan nimen Storyville, mutta asukkaat kutsuivat sitä yksinkertaisesti nimellä "the District" ("Alue").

Alue suljettiin virallisesti elokuussa 1917 Yhdysvaltain laivastoministeri Josephus Danielsin aloitteesta. New Orleansissa oli laivaston harjoitusalue, ja laillisen prostituution pelättiin levittävän sukupuolitauteja palveluksessa olevien sotilaiden keskuuteen. Prostituutio jatkui alueella laittomasti kuitenkin 1940-luvulle asti.

Storyville on ollut monien elokuvien värikäs tausta; tunnetuimmat lienevät Louis Malle ohjaama Pretty Baby joka oli Brooke Shieldsin uran merkkipaalu ja sitten jo kaupunginosan laittomaan aikaan sijoittuva Elia Kazanin Pakokauhun vallassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tom Downs ja John T. Edge: *New Orleans*, s. 18. Lonely Planet, 2003. ISBN 1740591933. (englanniksi)
2. ↑  Al Rose: *Storyville, New Orleans*, s. 47. University of Alabama Press, 1974. ISBN 0817344039. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Storyville** Wikimedia Commonsissa
**Mattkärr** on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee kunnan sisäosissa Kemiön eteläosassa.

Mattkärrin kyläalueen läpi kulkee harjuselänne, jota myötäilee Kemiön kirkonkylän ja Taalintehtaan yhdistävä tie. Mattkärrin kyläkeskus sijaitsee tien pohjoispuolella Lövbölentien varrella. Pääosa kyläalueesta on peltoa, joita pienet metsäsaarekkeet rikkovat.

Mattkärrissä on ollut 1500-luvulla veroluetteloiden perusteella kahdeksan taloa. 1600-luvun alun katovuodet johtivat yhden talon autioitumiseen ja viisi taloa on päätynyt kruunun haltuun maksamattomien verojen vuoksi. Isoviha autioitti koko kylän, minkä jälkeen kylään syntyi kaksi lähikylien talojen aputilaa. Isojako on toteutettu vuonna 1761, jolloin kylässä oli ainoastaan torppariasustusta. 1900-luvun alkuvuosina torpat ovat itsenäistyneet ja kylään on syntynyt runsaasti pientiloja. Kylä on tuolloin saanut nykyisen rakenteensa. Mattkärrin rakennuskanta on pitkälti sotia edeltävältä ajalta. Kylän läpi kulkevaa maantietä on oikaistu 1970-luvulla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Turunmaa yhteinen kulttuuriympäristömme Lounaistiedon karttapalvelu. Viitattu 3.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kemiö |
| --- |
|  |
| Taajamat | 
* Kemiön kirkonkylä

 |
|  |
| Rekisterikyliä Kemiössä | 
* Albrektsböle
* Berga
* Bjensböle
* Bogsböle
* Branten
* Brokärr
* Båtkulla
* Böle
* Dalby
* Dalkarby
* Degerdal
* Ekniemi
* Elmdal
* Engelsby
* Flugböle
* Fröjdböle
* Gammelby
* Gesterby
* Gräsböle
* Gundby
* Helgeboda
* Hova
* Hulta
* Högmo
* Kalkkila
* Kastkärr
* Kiila
* Kirkonkylä
* Koustar
* Kuggböle
* Kvarnböle
* Kylppy
* Kåddböle
* Kårkulla
* Labböle
* Lamkulla
* Lappdal
* Lemnäs
* Lillvik
* Linnarnäs
* Långholmen
* Lövböle
* Mainiemi
* Makila
* Mattböle
* Mattkärr
* Mjösund
* Måsa
* Nordvik
* Norrlångvik
* Norrsundvik
* Orrnäs
* Pajböle
* Pappila
* Pederså
* Pungböle
* Påvalsby
* Reku
* Rudå
* Rugnola
* Sjölax
* Skarpböle
* Skoböle
* Skogsböle
* Skålböle
* Skäggböle
* Smedaböle
* Smedsböle
* Stenmo
* Tavastrona
* Tjuda
* Tolvsnäs
* Torsböle
* Trotby
* Träskböle
* Träskö
* Vestlax
* Viks gård
* Viksvidja
* Villkärr
* Vreta
* Västankärr
* Västermark
* Östermark

 |
|  |
| Karunasta liitetty kylä | 
* Santasaari

 |
|  |
| Perniöön liitetyt kylät | 
* Germundsvidja
* Strömma

 |
|  |
| Muita alueita | 
* Suomenkulma

 |

 |
**Matts Dreijer** (31. tammikuuta 1901 Ruhnu, Viro – 15. huhtikuuta 1998 Maarianhamina) oli Ahvenanmaan maakunta-arkeologi.

Dreijer löysi 1930-luvun lopussa Ahvenanmaan vanhimmat asutusjäännökset Saltvikin Långbergsödasta. Löytö koostuu vanhemmasta varhaiskampakeramiikasta. 1946 hän löysi Kökarin Otterbötesta pronssikautisen asuinpaikan, jonka hän tutki 1950 yhdessä Carl Fredrik Meinanderin ja Bengt Schönbeckin kanssa.

Keskustelu Ahvenanmaan esihistoriasta on usein ollut kielipoliittisten argumenttien ja alueellisen separatismin värittämää. Dreijer on esimerkiksi sijoittanut Birkan kaupungin Ahvenanmaalle ja kuvannut Ahvenanmaan saariston kuuluneen Tanskalle. Hän on myös kieltänyt kaikki teoriat Ahvenanmaan suomalaisesta asutuksesta tai siitä, että rautakauden lopulla Ahvenanmaalla olisi asutuskatko.

Dreijerillä on ollut merkittävä osuus Ahvenanmaan kuntavaakunoiden suunnittelemisessa. Hänen aloitteestaan kaikille Ahvenanmaan kunnille luotiin vaakunat Arne Ranckenin toimiessa asiantuntijana muutamaa vuotta aikaisemmin kuin vastaava toiminta alkoi Manner-Suomen puolella. Nämä vaakunat saivat lopullisesti virallisen aseman kun maakuntalakia muutettiin 1950 siten, että jokaisella kunnalla tuli olla oma vaakunansa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Suomen kunnallisvaakunat*. Suomen Kunnallisliitto, 1982. ISBN 951-773-085-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Åländska författare: Matts Dreijer Maarianhaminan kaupunginkirjasto.  (ruotsiksi)[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Tämä artikkeli käsittelee vesillä liikkumisen historiaa alueella, jolla nykyisin sijaitsee Suomen valtio. Veiksel-jääkauden jälkeen Etelässä ja lännessä alue rajoittuu Itämereen. Lisäksi sisämaassa on runsaasti vesistöjä.

Vesillä liikkuminen on ollut vuosituhansia tärkeää suomalaisten esivanhemmille. Vesistöt ovat aina olleet osa suomalais-ugrilaisten elämää. Suomalais-ugrilaisten kielten alkukodin sijainti on kiistanalainen, mutta varmuudella ainakin kantasuomalaisen kielimuodon puhujat olivat kiinteästi merten piirissä ja myös liikkuivat merillä. Itämerensuomalaiset kehittyivät Itämeren piirissä, ja tunsivat myös varhain Vienanmeren. Saamelaiset ovat olleet yhteydessä Jäämereen ja Norjanmereen.

Vesireitit ovat olleet kautta historian, 1800-luvulle asti, tärkein liikenneväylä Suomessa ja monin paikoin muualla Itämeren piirissä.

Kalastus on ollut tärkeä elinkeino kivikaudelta teollistuneeseen aikaan saakka, eikä jo varhain omaksuttu maanviljely syrjäyttänyt sitä.

Veneiden ja laivojen kehitys
----------------------------

Aivan ensimmäinen vesillä liikkumisen keino on ollut kopukka, sopivista puista kokoon kyhätty lautta. Kivikaudella käytettiin ruuhia, puunrungosta koverrettuja veneitä. Ruuhi ei sopinut avomerimatkoihin, sillä sen laidat olivat erittäin matalat. Ruuhilla luultavasti kalasteltiin järvillä ja rannikon lähellä.

Jo kivikauden lopulla ruuhi alkoi syrjäytyä, kun Itämeren ja luultavasti Suomenkin vesistöissä tulivat käyttöön nahkapohjaiset veneet. Nahkapohjaista venettä piti koossa puukehikko. Veneen pohjassa oli suksen muotoinen puuesine, joka suojasi herkkää nahkapohjaa vaurioilta, kun vene osui pohjaan, kiville tai rantaan. Joistain hyvin vanhoista sukseksi nimetyistä löydöistä onkin arveltu, että ne voisivatkin olla näitä veneen osia. Rautakaudella tulivat käyttöön varsinaiset puuveneet, jotka mahdollistivat pitkätkin merimatkat. Puuveneissä on puukehikko, jonka varaan laidat on tehty lankuista. Kiinnikkeinä käytettiin nauloja tai niittejä. Puuveneitä oli erikokoisia, pienimmät yhden soudettavia pienille järville, isoimmat suuria "pitkäveneitä" merimatkoihin. Ruuhia on silti satunnaisesti käytetty sisävesistöissä vielä historiallisellakin ajalla. Lautarakenteisia ruuhia on käytetty vielä 1960-luvulla Hämeen pienillä järvillä. Niitä melottiin yksilapaisilla meloilla, vain harvassa ruuhessa oli airot. 

Suomen ensimmäinen lujitemuovivene valmistettiin vuonna 1955. Tämän "lasimuoviveneen" suunnitteli ja sen valmistusta johti Merivoimien Esikunnan laivanrakennustoimiston päällikkö insinöörikomentajakapteeni Teuvo Ilmari Riki. Tämän 4,27 metriä pitkän 60-kilogrammaisen veneen laidat olivat 3–4 millimetriä paksut. Veneeseen voitiin asentaa 1,1–2,2 kilowattinen (1,5–3 hevosvoimaa) perämoottori, joka antoi sille 11 km/h:n (6 solmun) nopeuden.

Katso myös
----------

* Luettelo perinteisestä suomalaisesta vesillä liikkumisen sanastosta
* Suomen meriteollisuus
* Jäänmurtajien historia

Lähteet
-------

* *Suomen sanojen alkuperä*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
**Valtionhoitaja** (ruots. *riksföreståndaren*) oli Suomen väliaikainen valtionpäämies vuosina 1918–1919. Sisällissodan päätyttyä toukokuussa 1918 hallituksen joukkojen eli valkoisten voittoon, Suomesta kaavailtiin kuningaskuntaa. Valtionhoitajan valitsi tynkäeduskunta hoitamaan hallitsijan tehtäviä siihen saakka, kunnes maahan saataisiin kuningas.

Ensimmäiseksi valtionhoitajaksi eduskunta valitsi 18. toukokuuta 1918 senaatin puheenjohtajana toimineen, saksalaissuuntausta ja kuningaskuntaa kannattaneen P. E. Svinhufvudin. Eduskunnan päätöksessä puhuttiin vain korkeimman vallan keskittämisestä yhdelle henkilölle, ja nimitystä *valtionhoitaja* alettiin käyttää vasta myöhemmin. Valtionhoitajan valitseminen ei perustunut Suomen silloisiin perustuslakeihin eikä päätöstä tehty perustuslainsäätämisjärjestyksessä, tosin se hyväksyttiin yksimielisesti ilman äänestystä. Muita ehdokkaita tehtävään ei ollut.

Svinhufvudin johdolla Suomeen yritettiin syksyllä 1918 saada saksalaissyntyinen kuningas ja valinta kohdistui lopulta Hessenin prinssi Friedrich Karliin. Alustavasta suostumuksestaan huolimatta prinssi joutui kuitenkin lopulta kieltäytymään Suomen kruunusta Saksan keisarikunnan luhistuttua ensimmäisessä maailmansodassa. Tämä johti samalla käytännössä koko kuningaskuntahankkeen kaatumiseen. Länsivallat vaativat Suomen saksalaismielisen johdon vaihtoa. Joulukuussa 1918 Svinhufvud erosi valtionhoitajan tehtävästä ja eduskunta valitsi hänen seuraajakseen Gustaf Mannerheimin, jonka johdolla maahan alettiin valmistella tasavaltaista valtiomuotoa.

Suomen valtiomuodon vahvistuttua lopullisesti tasavallaksi maan viralliseksi valtiopäämieheksi asetettiin tasavallan presidentti. Valtionhoitaja Gustaf Mannerheim oli ehdolla presidentiksi eduskunnan suorittamassa ensimmäisessä presidentinvaalissa kesällä 1919, mutta hän hävisi selvästi vastaehdokkaalleen Kaarlo Juho Ståhlbergille.

Kumpikin Suomen valtionhoitajista toimi myöhemmin myös tasavallan presidenttinä. Ensimmäinen valtionhoitaja P. E. Svinhufvud oli presidenttinä vuosina 1931–1937 ja Gustaf Mannerheim vuosina 1944–1946.

Suomen valtionhoitajat
----------------------

| Valtionhoitaja | Toimikausi | Puoluetausta |
| --- | --- | --- |
|  | Svinhufvud, P. E.P. E. Svinhufvud |  27.5.1918 – 12.12.1918  | nuorsuomalainen |
|  | Mannerheim, GustafGustaf Mannerheim |  12.12.1918 – 25.7.1919  | sitoutumaton |

Lähteet
-------

1. ↑  Aki Rasilainen: *Oikeudellinen argumentointi politiikassa: Suomalaisen legalismin poliittinen historia*, s. 298–299, 304. Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja, A-sarja N:o 257. Suomalainen lakimiesyhdistys, Helsinki 2004.
2. ↑
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Miinanraivaaja DR-5** oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu ST-luokan hinaaja *ST-481*. Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.

Valmistus
---------

*ST-481* tilattiin 718 hinaajan hankinnassa J. K. Welding Companyltä Brooklynistä New Yorkista ja valmistui 1944.

Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä. Alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.

Palvelus
--------

Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Suomen merivoimat vuokrasi 25. syyskuuta 1946 aluksen, joka liitettiin 1947 raivauslaivastoon. Raivauksen päätyttyä alus palautettiin 5. lokakuuta 1948 ja myytiin Helsingin satamalaitokselle, joka nimesi sen*Nalleksi*. Nimi muutettiin vuonna 1958 *Merikariksi*.

Alus upposi 1963 Helsingin satamassa törmättyään proomuun. Onnettomuudessa ei menetetty henkiä. Nosto pohjasta kesti noin viikon ja alus korjattiin Hietalahden telakalla. Alus myytiin 1974 romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Auvinen, Visa (toim.): *Leijonalippu merellä*. Pori: EITA Oy, 1983. ISBN 951-95781-1-0.
* Juha Kämäräinen: Pienet hinaajat Suomessa - m/s Alpo Normandiasta Suomeen ja takaisin

### Viitteet

1. ↑  Kämäräinen, Juha s. 65
2. ↑  Auvinen, Visa s. 119
**Miinalautta Pyhäranta** (kylkinumero 92) on Suomen merivoimien Pansio-luokan miinalautta. Aluksella on suuri miina- ja kuljetuskapasiteetti, ja se on varustettu koneellisilla miinojen lastaus- ja laskulaitteilla. Alus kykenee lähes samoihin tehtäviin kuin merivoimien miinalaivatkin. 

*Pyhäranta* on Pyhärannan kunnan kummialus.

Valmistus
---------

Alus tilattiin toukokuussa 1990 Olkiluodon telakalta. Se otettiin palvelukseen 26. huhtikuuta 1992.

Palvelus
--------

Alus on Suomenlahden meripuolustusalueen 5. Miinalaivueessa Upinniemessä.

Muut Pansio-luokan miinalautat ovat *Pansio* ja *Porkkala*.

Illalla 24. elokuuta 2022 *Pyhäranta* ajoi Saaristomerellä karille ollessaan nostamassa vedessä ollutta maalilaitetta. Alus saatiin irrotettua vartiolaiva *Tursaan* avulla ilman merkittäviä vaurioita.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947-1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 94
2. ↑  Puolustusvoimat - Pansio-luokka (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Miinalautta Pyhäranta irrotettiin kiveltä Saaristonmerellä – operaatio sujui ilman uusia vaurioita *Yle Uutiset*.  25.8.2022. Viitattu 25.8.2022.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Miinalautta Pyhäranta**.
* 5.Miinalaivue (Arkistoitu – Internet Archive)
Yhdysvaltalainen miinanraivaaja *USS Pivot*.
**Miinanraivaaja** on alus, jolla raivataan merimiinoja laivaväyliltä ja satamista. Alukset jaetaan karkeasti kosketus- ja heräteraivaajiin.

Kosketusraivaajat
-----------------

Klassinen kosketusraivaaja museoituna Tallinnan Lennusadamissa. Peräkannella raivauskalustoa vinsseineen ja syvyysleijoineen.
Kosketusraivaaja on tyypeistä vanhempi. Alustyyppinä käytettiin aluksia, joiden peräkannella oli runsaasti tilaa raivauskaluston käsittelyä varten sekä raskaat nostopuomit ja vinssit. 

Kosketusraivaus
Raivattaessa raivaaja hinaa perässään erityisillä kohoilla ja syvyysleijoilla varustettua vaijeria, jossa on määrävälein mekaanisia tai räjähdysnalleilla toimivia leikkureita, joiden osuessa merimiinan kiinnitysvaijeriin, vaijeri katkeaa ja miina kohoaa pintaan purettavaksi tai tuhottavaksi.

Raivaamisen estämiseksi tai hidastamiseksi oli erilaisia menetelmiä. Raivauskalustojen tuhoamiseen käytettiin joko räjähtäviä tai leikkurilla toimivia raivausesteitä.

Heräteraivaaja
--------------

Magneettiraivain "iso pölkky" museoituna Kotkassa.
Heräteraivaaja rakennetaan antimagneettisista materiaaleista ja käytetään herätemiinojen etsintään ja tuhoamiseen. Aluksi herätemiinat raivattiin hinaamalla raivaaja-aluksen perässä ääniherätteisten miinojen tuhoamiseen tarkoitettua, potkuriääniä jäljittelevää ns. melukohoa ja magneettiherätteisten miinojen raivaamiseen käytettiin joko kohoilla varustettua kaapelilenkkiä, isoon tukinmuotoiseen kellukkeeseen tai useampaan rinnakkain hinattuun veneeseen sijoitettua sähkömagneettia. Virta näihin kaikkiin saatiin raivaajaan sijoitetusta erillisestä generaattorista.

Lähteet
-------

* Kijanen, Kalervo (toim.): Suomen Laivasto 1918 - 1968 Otava, 1968.
* Eero Pakkala (toim.): Suomi ja meri. WSOY 1981. ISBN 951-0-10692-5.

Japanilainen raskas risteilijä HIJMS ChikumaLaivastojen ja merivoimien pinta-alustyypit

* Fregatti
* Hävittäjä
* Korvetti
* linjalaiva
* lentotukialus
* miinalaiva
* miinanraivaaja
* ohjusvene
* panssarilaiva
* risteilijä
* taisteluristeilijä
* taistelulaiva
* torpedovene
**Otto Fleming** (12. elokuuta 1786 Askainen – 13. maaliskuuta 1851 Naantali) oli vapaaherra ja vänrikki. Hän oli myös tunnettu voimamies, lempinimeltään "vahva paroni". Tunnettiin myös nimillä Pohjolan Herkules ja Suomen Herkules. Hänen muistokivensä on Naantalin hautausmaalla, ja Naantalin vanhassakaupungissa sijaitseva Fleminginkatu on nimetty hänen mukaansa.

Fleming tunnettiin Turussa lähinnä katutappelijana, ja hän oli useita kertoja vankilassa, muun muassa pahoinpideltyään esimiehensä Viaporissa. Hän kuitenkin sai Viaporin puolustuksesta paronin arvon. Myöhemmin hän oli täysipäiväinen seikkailija, merirosvo ja kaappari. Palattuaan Lontoosta Suomeen hän asettui Naantaliin, jossa hän vietti edelleen hurjaa elämää.

Flemingin vanhemmat olivat vapaaherra Herman Fleming ja tämän kolmas vaimo Sofia Albertina o.s. Carpelan.

Fleming oli kadettina Karlbergin sota-akatemiassa 23. syyskuuta 1796 – 30. syyskuuta 1797 ja vuonna 1804 vänrikki Jägerhornin rykmentissä. Hänet tuomittiin 1807 kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Venäläisessä vankeudessa vuonna 1808*selvennä*. Lontoossa vankina Lontoon Towerissa, jossa hän alkoi elantonsa hankkimiseksi harrastaa nyrkkeilyä. Hän toimi ulkomaisessa*selvennä* sotapalveluksessa, josta erosi aliluutnanttina vuonna 1813. Hänet vangittiin Turussa vuonna 1815, karkotettiin maasta 1817, mutta hän sai luvan palata maahan 1819. Sen jälkeen hän oli vänrikki Kiovan rakuunarykmentissä 1819 ja linnoitusvankien valvoja Svartholmassa, ennen kuin hänet erotettiin 1829 ja tuomittiin kahden vuoden vankeuteen Viaporiin.

Katso myös
----------

* Fleming (suku)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Otto Fleming. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
2. ↑  Historiaa Ravintola Trappi. Viitattu 30.12.2009.
3. 1 2  Hiltunen, Susanna: Otto Fleming virui Towerissa ja pesijäeukko vastaanotti keisarin  27.7.2008. Turun Sanomat. Viitattu 30.12.2009. [vanhentunut linkki]
4. 1 2  Lipaste, Roope: Kalmistojen kuuluisat  7.6.2003. Turun Sanomat. Viitattu 30.12.2009. [vanhentunut linkki]

Kirjallisuutta
--------------

* Kajanti, Caius: *Itsepäisiä miehiä*. Karisto, 2004. ISBN 951-23-4538-2.
* Hagelstam, Wentzel: *Starka Baron: Otto Fleming*. Turku: , 1924. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Väkevä parooni, Seura, 02.01.1935, nro 1, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Naisvuorta vesitornista nähtynä.
Mikkelin vanha vesitorni rakennettiin Naisvuorelle vuonna 1912.
**Naisvuori** on Mikkelin keskustan välittömässä läheisyydessä sijaitseva korkea mäki. Mäen huippu on 43 metriä Saimaan ja 122 metriä meren pinnan yläpuolella. Naisvuori vesitorneineen on tunnetuimpia Mikkelin maamerkkejä. Naisvuori on osittain Maunukselan ja osittain Kalevankankaan kaupunginosan alueella.

Tarinan mukaan Naisvuori ja sen pohjoispuolella oleva **Akkavuori** olisivat saaneet nimensä naisista, jotka näiltä korkeilta paikoilta seurasivat Porrassalmen taistelun kulkua vuonna 1789. Tarinan mukaan silloisen Mikkelin kirkonkylän vanhimmat naiset kiipesivät Akkavuorelle ja nuoremmat Naisvuorelle nähdäkseen edes jotain kuuden kilometrin päässä riehuvasta taistelusta. Ainakin Naisvuori-nimi esiintyy kuitenkin jo vuonna 1775 piirretyssä kartassa. Toisen tarinan mukaan nimet liittyisivät siihen, kuinka naiset olisivat seuranneet vuonna 1597 nuijasodan Suur-Savon taistelun joukkosurmaa. 

Naisvuorelle rakennettiin 1800-luvun lopulla puisto ravintoloineen ja huvimajoineen. Vuosina 1911–1912 paviljongin paikalle rakennettiin Selim A. Lindqvistin suunnittelema vesitorni, sen pohjakerrokseen sijoitettiin keittiö ja sen reunaan katoksellinen paviljonkihuone. Rakennuksen avajaisia vietettiin vappuna 1912. Se on Suomen toiseksi vanhin varsinainen vesitorni ja vanhin säilynyt. Vesitorni on ollut pelkästään näkötornina vuodesta 1953 lähtien.

Naisvuoren kupeeseen valmistui vuonna 1911 Mikkelin työväentalo. Suomen sisällissodan alussa Mikkelin punakaarti piti Naisvuorta päivän ajan hallussaan, mutta antautui 29. tammikuuta 1918 valkoisten kehotuksesta ilman vastarintaa.

Talvi- ja jatkosodan aikana Naisvuoressa toimi päämajakaupunkia suojannut ilmavalvonta. Välirauhan aikana louhittiin Naisvuoren matalampaan osaan eli Pikku-Naisvuoreen luolasto, johon jatkosodan sytyttyä sijoitettiin Päämajan viestikeskus Lokki. Uudelleen rakennettu Lokki avattiin museona yleisölle vuonna 1996.

Sotien jälkeen vuoreen louhittuja luolastoja on laajennettu. Kesällä 1971 Naisvuoren kallion sisään rakennettiin maanalainen uimala, Naisvuoren uimahalli, "maailman vahvin uimahalli". Lisäksi Naisvuoren luolia käyttää muun muassa Mikkelin maakunta-arkisto ja teleoperaattorit. Lisäksi niitä käytetään väestönsuojina.

Naisvuoren matalammalla osalla on myös toiminut Mikkelin teatterin kesäteatteri vuodesta 1956.

Vesitornin vieressä Naisvuoren laella on Johannes Haapasalon pronssiveistos *Vaeltaja*, joka on 1920-luvulta. Se esittää tähyilevää alastonta miestä.

Lähteet
-------

* Asola, Ismo: *Vesitorni - yhdyskunnan maamerkki*. Helsinki: Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL, 2003. ISBN 951-758-434-2.

### Viitteet

1. 1 2  Asola, 2003, s.112
2. ↑  Asola, 2003, s.54
3. ↑  Vaeltaja-patsas Seutuhaku.fi. Viitattu 16.10.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Naisvuoren vesitorni** Wikimedia Commonsissa

* Naisvuoren esittely Mikkelin kaupungin sivuilla
**Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 2017** käytiin Helsingissä Hartwall Arenalla 29. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 2017. Helsinki on isännöinyt kilpailuja kaksi kertaa aikaisemmin, vuosina 1983 ja 1999.

Kilpailujen ohjelmaan kuului miesten ja naisten yksinluistelu, pariluistelu ja jäätanssi. Tulosten perusteella määritettiin maapaikat seuraavan vuoden kisoihin sekä vuoden 2018 olympialaisiin.

Suomen joukkue
--------------

Suomen oli mahdollista nimetä osallistuja kuhunkin neljään sarjaan ensimmäistä kertaa kisojen historiassa. Tämä mahdollistui, kun luistelijat kaikissa lajeissa ja kummassakin ohjelmassa saavuttivat vaadittavat pisterajat.

Ohjelma
-------

Keskiviikko 29.3.

* 10.40–16.30 Naiset, lyhytohjelma
* 17.15–17.45 Avajaisnäytös
* 18.10–23.00 Pariluistelu, lyhytohjelma

Torstai 30.3.

* 12.30–17.40 Miehet, lyhytohjelma
* 18.55–22.00 Pariluistelu, vapaaohjelma

Perjantai 31.3.

* 11.00–16.00 Jäätanssi, lyhyttanssi
* 18.00–22.00 Naiset, vapaaohjelma

Lauantai 1.4.

* 10.50–15.00 Miehet, vapaaohjelma
* 16.35–20.00 Jäätanssi, vapaatanssi

Sunnuntai 2.4.

* 14.00–16.30 Loppunäytös

Lähteet
-------

1. ↑  Taitoluisteluhistoriaa: Suomi saa edustajan jokaiseen sarjaan MM-kisoissa *yle.fi*. Viitattu 21.2.2017.
2. 1 2  Virtanen saavutti vihdoin pisterajat MM-kotikisoihin; Suomella mahdollisuus historialliseen MM-joukkueeseen *Suomen Taitoluisteluliitto*. Viitattu 21.2.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 2017** Wikimedia Commonsissa

  

Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut
1896
- 1897
- 1898
- 1899 
- 1900
- 1901
- 1902
- 1903
- 1904
- 1905
- 1906
- 1907
- 1908
- 1909 
- 1910
- 1911
- 1912
- 1913
- 1914
- 1915-1921
- 1922
- 1923
- 1924
- 1925
- 1926
- 1927
- 1928
- 1929
- 1930
- 1931
- 1932
- 1933
- 1934
- 1935
- 1936
- 1937
- 1938
- 1939
- 1940-1946
- 1947
- 1948
- 1949
- 1950
- 1951
- 1952
- 1953
- 1954
- 1955
- 1956
- 1957
- 1958
- 1959 
- 1960
- (1961)
- 1962
- 1963
- 1964
- 1965
- 1966
- 1967
- 1968
- 1969
- 1970
- 1971
- 1972
- 1973
- 1974
- 1975
- 1976
- 1977
- 1978
- 1979
- 1980
- 1981
- 1982
- 1983
- 1984
- 1985
- 1986
- 1987
- 1988
- 1989
- 1990
- 1991
- 1992
- 1993
- 1994
- 1995
- 1996
- 1997
- 1998
- 1999 
- 2000
- 2001
- 2002
- 2003
- 2004
- 2005
- 2006
- 2007
- 2008
- 2009 
- 2010
- 2011
- 2012
- 2013
- 2014
- 2015 
- 2016 
- 2017 
- 2018 
- 2019 
- (2020) 
- 2021
**Pyramaze** on tanskalais-yhdysvaltalainen progressiivista power metalia soittava yhtye, jonka perusti kitaristi Michael Kammeyer vuonna 2001. Perustamisen jälkeen yhtyeeseen liittyivät rumpali Morten Sørensen ja basisti Niels Kvist. Seuraavaksi yhtyeeseen liittyi yhdysvaltalainen kosketinsoittaja Jonah Weingarten, jonka kitaristi Kammeyer oli tavannut internetissä. Yhtye alkoi etsiä itselleen laulajaa, joksi he lopulta valitsivat yhdysvaltalaisen Lance Kingin.

Ensimmäinen studioalbumi *Melancholy Beast* julkaistiin toukokuussa 2004 ja sitä seurasi kiertue. Kitaristi Toke Skjønnemand liittyi yhtyeeseen kiertueen aikana. Helmikuussa 2006 yhtye julkaisi toisen studioalbuminsa, konseptialbumi *Legend of the Bone Carverin*, joka sai hyvän vastaanoton kuulijoiden keskuudessa. 10. marraskuuta 2006 yhtye ilmoitti erottaneensa laulaja Lance Kingin. Yhtyeen uudeksi laulajaksi tuli Matt Barlow (Iced Earth).

Pyramazen kolmas albumi *Immortal* julkaistiin toukokuussa 2008.

Kokoonpano
----------

* Matt Barlow – laulu
* Michael Kammeyer – kitara
* Morten Sørensen – rummut
* Jonah Weingarten – kosketinsoittimet
* Niels Kvist – basso
* Toke Skjønnemand – kitara

### Entiset jäsenet

* Lance King – Laulu

Julkaisut
---------

* *Melancholy Beast*  (2004, Nightmare Records, Massacre Records)
* *Legend of the Bone Carver*  (2006, Nightmare Records)
* *Immortal*  (2008, Locomotive Music)
* *Disciples of the Sun*  (2015, Inner Wound Recordings)
* *Contingent*  (2017, Inner Wound Recordings)
* *Epitaph*  (2020, AFM Records)
* *Bloodlines*  (2023)
Pyogeeninen granulooma sormessa
**Pyogeeninen granulooma** on verisuonista ja löysästä sidekudoksesta koostuva hyvänlaatuinen kasvain. Useimmiten se sijaitsee sormissa tai kasvoissa; myös suussa esiintyy pyogeenisia granuloomia. Pyogeeninen granulooma kasvaa nopeasti viikkojen mittaan ja vuotaa herkästi verta.

Pyogeenisen granulooman riskitekijöitä ovat pienet vammat, ihon verisuonten kehityshäiriöt, infektiot, hormonit ja jotkin lääkkeet, kuten isotretinoiini, jotkin syöpätautien hoidossa käytettävät lääkkeet ja immunosuppressiivinen lääkitys. Infektioon liittyvänä pyogeeninen granulooma saattaa esiintyä staphylococcus aureuksen yhteydessä. Myös sisäänkasvaneet kynnet suurentavat pyogeenisen granulooman kehittymisen riskiä. Raskauden aikana jopa viidelle prosentille naisista kehittyy pyogeeninen granulooma, joka tällöin tavallisimmin sijaitsee suun limakalvolla. Myös ehkäisypillerien käyttö ja krooninen lievä ärsytys suussa liittyvät kohonneeseen riskiin. Suussa esiintyvän pyogeenisen granulooman yhteydessä esiintyy usein huono hammashygienia. Suussa ilmenevää muotoa lukuun ottamatta pyogeeninen granulooma on yleisempi miehillä. Usein kasvain havaitaan lapsuudessa, teini-iässä tai nuorella aikuisiällä. Pyogeeninen granulooma on tavallisesti läpimitaltaan 5–10 millimetriä. Väriltään se on punainen ja muodoltaan puolipallon kaltainen. Yleensä diagnoosiin pääsemiseen riittää kasvaimen ulkonäön havainnointi. Pyogeeninen granulooma saattaa kuitenkin muistuttaa vaarallisempaa ihokasvainta, minkä takia usein turvaudutaan leikkaushoitoon tai koepalan ottamiseen. Raskaudenaikaiset pyogeeniset granuloomat ovat yleensä itsestään synnytyksen jälkeen parantuvia. Jos kasvain ei poistu itsestään, voidaan hoidossa käyttää kirurgiaa, laserhoitoa, nestetyppijäädytystä, sähköhyydytystä tai paikallista tai sisäistä beetasalpaajalääkintää.

Pyogeeniset granuloomat ovat yleensä yksittäisiä. Ne voivat kuitenkin esiintyä myös multippeleina tai muodostaa satelliittileesioita. Kasvaimen uusiutuminen on yleistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kristiina Airola, Pyogeeninen granulooma Terveyskirjasto 12.4.2023, viitattu 21.6.2023
2. 1 2 3 4  Pyogenic granuloma DermNet, viitattu 21.6.2023
**Wang Han** (kiin.: 王涵; pinyin: *Wáng Hán*; s. 24. tammikuuta 1991 Baoding, Kiina) on kiinalainen uimahyppääjä ja olympiavoittaja.

Wang harrasti jo ennen kouluikää voimistelua urheilupainotteisessa lastentarhassa. Hän vaihtoi uimahyppyihin kymmenenvuotiaana, kun paikallisen uimahyppyjoukkueen valmentaja huomasi hänen lahjakkuutensa. Wang aloitti uimahypyt kiinalaisittain myöhään, sillä monet aloittavat sen jo viisi- tai kuusivuotiaana.

Wang pääsi kansalliseen joukkueeseen vuonna 2003 ja voitti ensimmäisen Kiinan-mestaruutensa vuonna 2004. Parihypyissä hänellä oli tuolloin parina Jia Dongjin. Wang kuitenkin putosi muutamiksi vuodeksi kansallisesta kilparyhmästä, mutta vuonna 2008 hänet kutsuttiin takaisin kansalliseen joukkueeseen. Wangia alkoi valmentaa useita olympiavoittajia valmentanut Liu Henglin. Uusi valmentaja auttoi Wangia huomaamaan tekniset puutteensa. Wang oli hyppääjänä vahva, mutta hänen tekniikkansa oli heikompi kuin monilla nuorempina aloittaneilla.

Wang pääsi uuden valmentajansa ohjeistuksessa vuoden 2009 uinnin maailmanmestaruuskilpailuihin, joissa hän sijoittui yhden metrin ponnahduslaudalla pronssille. Kaksi vuotta myöhemmin Wang oli metrin ponnahduslautalla hopealla ja vuonna 2013 pronssilla. Barcelonan kisoissa hän sai myös hopeaa kolmen metrin ponnahduslaudalta.

MM-kilpailuissa 2015 Wang voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa kolmen metrin ponnahduslaudan sekaparien kilpailun. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti saman kilpailun ja sijoittui yksilökilpailussa hopealle. Uimahyppyjen maailmansarjan osakilpailussa maaliskuussa 2019 hän voitti kolmen metrin ponnahduslaudalla Shi Tingmaon, joka oli ollut voittamaton vuodesta 2013. Myöhemmin samana vuonna naisten kolmen metrin ponnahduslaudan parikilpailussa Wang voitti kultaa ja sijoittui yksilökilpailussa hopealle.

Wangin ensimmäiset olympialaiset olivat vuonna 2021 järjestetyt Tokion olympialaiset. Niissä hän voitti olympiakultaa 3 metrin ponnahduslaudassa parinsa Shi Tingmaon kanssa. Shi oli voittanut lajin myös Riossa 2016. Wang sai Tokiosta myös hopeaa sijoituttuaan kolmen metrin ponnahduslaudan yksilökilpailussa Shin jälkeen toiseksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Wang Han The Tokyo Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games.  Arkistoitu 25.7.2021. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Zhou Xin: Over the rainbow with diver Wang Han (CHN)  26.6.2019. FINA. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
3. ↑  Zhu Mandan: Wang Han tops Shi Tingmao to claim gold at FINA Diving World Series in Beijing  9.3.2019. CGTN. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
4. ↑  Dominant pair SHI Tingmao and WANG Han of China in sync to win diving gold in 3m springboard  25.7.2021. The Tokyo Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games.  Arkistoitu 25.7.2021. Viitattu 25.7.2021. (englanniksi)
5. ↑  China's Shi Tingmao wins diving 3m springboard gold at Tokyo Olympics  1.8.2021. CGTN. Viitattu 5.8.2021. (englanniksi)
**Wang Ki-Chun** (kor. 왕기춘, s. 13. syyskuuta 1988 Jeonju, Pohjois-Jeolla, Korean tasavalta) on eteläkorealainen judoka. Hän on maailmanmestari ja olympiamitalisti.

Wang saavutti pronssia alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen 73 kg:n sarjassa Santo Domingossa 2006. Rio de Janeiron MM-kilpailuissa 2007 hän voitti samassa painoluokassa aikuisten maailmanmestaruuden kukistettuaan loppuottelussa Elnur Məmmədlin. Myöhemmin samana vuonna Wang saavutti joukkuekilpailun MM-pronssia Pekingissä. Pekingin olympialaisissa 2008 hän sai 73-kiloisissa hopeaa hävittyään loppuottelussa Məmmədlille.

Wang voitti Belgradin universiadeissa 2009 kultaa sarjassa 73 kg. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Rotterdamin MM-kilpailuissa alle 73-kiloisten maailmanmestaruuden kukistettuaan loppuottelussa pohjoiskorealaisen Kim Chol-Sun. Tokion MM-kilpailuissa 2010 hän sai samassa painoluokassa pronssia. Hän sai 73 kg:n sarjassa hopeaa Kantonin Aasian kisoissa 2010 sekä voitti painoluokan Aasian-mestaruuden Abu Dhabissa 2011 ja Taškentissa 2012.

Wang sijoittui 73 kg:n painoluokassa viidenneksi Lontoon olympialaisissa 2012. Seuraavana vuonna hän saavutti pronssia Aasian-mestaruuskilpailuissa Bangkokissa ja kultaa Kazanin universiadeissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Wang Gi-Chun (arkistoitu versio) *sports-reference.com*.  Arkistoitu 17.4.2020. Viitattu 20.5.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Ki-Chun Wang / Result *judoinside.com*. Viitattu 15.10.2014. (englanniksi)
3. ↑  World Championships Rio de Janeiro - 2007 *judoinside.com*. Viitattu 27.8.2009. (englanniksi)
4. ↑  Beijing Olympic Games - 2008 *judoinside.com*. Viitattu 27.8.2009. (englanniksi)
5. ↑  2009 World Championships Rotterdam - 2009 *judoinside.com*. Viitattu 11.9.2010. (englanniksi)
**Ralph Votapek** (s. 1939 Milwaukee, Wisconsin) on yhdysvaltalainen pianisti.

Votapek opiskeli 9-vuotiaasta saakka Wisconsinin musiikkikonservatoriossa. Hän jatkoi opintojaan Northwestern Universityssa, Manhattan School of Musicissa ja Juilliard Schoolissa. Hänen opettajiinsa kuuluivat Guy Mombaerts, Robert Goldsand, Rosina Lhévinne, Nadia Reisenberg ja Rudolf Serkin. Votapek voitti vuonna 1959 Naumburgin kansainvälisen pianokilpailun ja vuonna 1962 ensimmäisen kansainvälisen Van Cliburn -pianokilpailun. Näiden voittojensa myötä Votapek pääsi tekemään debyyttinsä The Town Hallissa sekä Carnegie Hallissa ja solmimaan sopimukset RCA Recordsin sekä impresario Sol Hurokin kanssa. Votapek on sittemmin toiminut keskeisten orkesterien solistina, kamarimuusikkona ja sooloresitalistina. Carnegie Hallissa hän on tehnyt lukuisia esiintymisiä. Hän on myös pitänyt yhteiskonsertteja kahdella pianolla ja nelikätisesti vaimonsa Albertine Votapekin kanssa. Vuonna 1966 Votapek piti ensimmäisen monista kiertueistaan Etelä-Amerikassa.

Votapekin ohjelmistoon on kuulunut teoksia esimerkiksi sellaisilta säveltäjiltä kuin Ludwig van Beethovenilta, Franz Schubertilta, Robert Schumannilta, Claude Debussylta, Maurice Ravelilta, Sergei Prokofjevilta, Alberto Ginasteralta, George Gershwinilta, David Diamondilta, Kent Kennanilta ja James Willeylta. Votapek on levyttänyt eri levymerkeille kuten Ivory Classicsille, Deccalle ja Blue Griffinille. Hänen merkittäviin levytyksiinsä kuuluvat vuonna 2010 Blue Griffinin kautta julkaistu Schubertin sonaattilevy sekä *20th Century Masterpieces* (Ivory Classics, 1998), joka sisältää 1900-luvun sooloteoksia Ginasteralta, Poulencilta, Szymanowskilta ja Piazzollalta. Vuonna 1979 Votapek tulkitsi Arthur Fiedlerin viimeisellä Boston Pops Orchestran kanssa tekemällä levytyksellä Gershwinin teoksen *Second Rhapsody*.

Votapek työskenteli pianonsoiton professorina Michiganin osavaltionyliopistossa, jossa oli nimikkotaiteilijana 36 vuoden ajan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ralph Votapek AllMusic


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Ram Singh Thakuri** (15. elokuuta 1914 – 15. huhtikuuta 2002) oli intialainen vapaustaistelija ja säveltäjä. Hänen kuuluisimpiin sävellyksiinsä sisältyvät Intian kansallisarmeijan tunnuslaulu Kadam Kadam Badhaye ja sekä Vapaan Intian väliaikaisen hallituksen kansallislaulu Subh Sukh Chainin.

Thakuri siirtyi Brittiläisen Intian armeijan palvelukseen 16-vuotiaana. Britit myönsivät hänelle urhoollisuusmitalin hänen ansioistaan vuosina 1937–1939. Toisessa maailmansodassa hän jäi Japanin sotavangiksi, minkä seurauksena hän tapasi Subhas Chandra Bosen ja liittyi hänen johtamaansa Intian kansallisarmeijaan (INA) vuonna 1942. Kansallisarmeijan palveluksessa Thakuri sävelsi Bosen pyynnöstä kansallisarmejalle marssilauluksi Kadam Kadam Badhaye ja sekä väliakaishallinnolle kansallislaulun Subh Sukh Chain. Vuonna 1944 Bose palkitsi hänet kultamitalilla ja antoi hänelle lahjaksi saksalaisvalmisteisen viulun ja saksofonin.

Intian itsenäistymisen jälkeen Thakur vaikutti Uttar Pradeshin poliisiyhtyeessä vuoteen 1974, jolloin hän siirtyi eläkkeelle. Hän sävelsi elämänsä aikana yhteensä 56 sävelmää. Viimeiset vuotensa hän eli rahattomana. Hänen huono kohtelunsa valtion osalta sai mediassa runsaasti kritiikkiä. Rediff -uutissivuston haastattelussa hän moitti maataan siitä, ettei häntä kutsuttu Intian itsenäisyyden 50-vuotisjuhliin. Ainoa kerta, kun hänet kutsuttiin oli koulussa ja siihenkään hän ei pystynyt osallistumaan, koska ei kyennyt nousemaan häntä noutamaan saapuneeseen poliisiautoon.

Kuolemansa jälkeen häntä ovat muistaneet enimmäkseen gurkhat, jotka ovat perustaneet hänen nimeään kantavan jalkapalloturnauksen vuonna 2005. Gurkhien opiskelijajärjestö pystytti hänelle patsaan vuonna 2003. Vuonna 2018 gorkhat yrittivät saada Thakurille Padma Vibhushan -palkintoa, mitä valtio ei kuitenkaan myöntänyt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  INA hero Ram Singh dead *Times of India*.  16.4.2002. Viitattu 24.8.2020.
2. 1 2  Kumar, Naresh: National anthem tune composer an unsung hero at native village *Hindustan Times*.  15.8.2012. Viitattu 24.8.2020.
3. ↑  Purakel, Joseph: Captain Ram Singh Thakuri: The Singing Soldier *Salute Magazine*.  20.12.2018. Viitattu 24.8.2020.
4. ↑  Chauhan, Pratibha: INA hero gets shabby treatment *Tribune*.  1.5.1999. Viitattu 24.8.2020.
5. ↑  'Netaji asked me to give the song a martial tune that would not put people to sleep, but awaken those who were sleeping' *Rediff*. Viitattu 24.8.2020.
6. ↑  Statue stirs up anthem debate *Telegraph*.  12.5.2003. Viitattu 24.8.2020.
7. ↑  Mani, Jyoti Thapa: Capt. Ram Singh Thakuri – A Gorkha Icon *The Darjeeling Chronicle*.  26.1.2018. Viitattu 24.8.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* Europeana

 |

 |
Steamer Maxwell
**Fred "Steamer" Maxwell** (19. toukokuuta 1890 – 11. syyskuuta 1975) oli kanadalainen amatöörijääkiekkoilija. Hän pelasi "seitsemän pelaajan kiekkoilun" aikakaudella 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Maxwell edusti kuuden kauden ajan Winnipeg Monarchsia, joka pelasi Manitoba Hockey League sarjassa (MHL) vuodesta 1909 vuoteen 1915. Aikanasa huippupelaajiin luettu Maxwell voitti kaksi Manitoban osavaltiomestaruutta Monarchsin mukana ja kuului vuoden 1915 Allan Cupin voittaneeseen kokoonpanoon. Maxwell torjui useita ammattilaistarjouksia, ja lopulta päätti kiekkouransa, kun hänelle selvisi, että useat hänen pelitovereistaan amatöörikiekkoilun parissa ottivat rahaa urheilemisesta.

Maxwell loi pitkän uran Winnipeg Falconsin amatööriseuran valmentajana ja johti joukkueensa Allan Cupin voittoon 1920. Joukkue myös edusti Kanadaa samana vuonna pidettyjen kesäolympialaisten jääkiekkoturnauksessa, jossa se voitti kultaa. 1930-luvun mittaan hän valmensi useita seniori- ja juniorijoukkueita saavuttaen mestaruuksia.

Saavutuksia ja palkintoja
-------------------------

* Manitoba Sports Hall of Fame and Museumin kunniajäsen
* Manitoba Hockey Hall of Famessa
* Hockey Hall of Fameen 1962

Aiheesta muualla
----------------

* Legends of Hockey/Fred "Steamer" Maxwell
* Steamer Maxwell The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
**Heli Jürgenson** (s. 9. toukokuuta 1969 Kiviõli) on virolainen kuoronjohtaja.

Jürgenson valmistui vuonna 1988 Tallinnan Georg Ots -musiikkiopistosta, jossa oli opiskellut Ants Sootsin ja Ebe Pillen johdolla. Hän valmistui myös Viron musiikki- ja teatteriakatemiasta, jossa hänen opettajanaan toimi Ants Soots. Vuonna 1992 Jürgensonista tuli Tallinnan Georg Ots -musiikkiopiston kuoronjohdon opettaja, ja vuosina 2003–2007 hän toimi sen kuoronjohdon laitoksen johtajana. Vuosina 2001–2004 hän opetti Viron evankelis-luterilaisen kirkon teologian instituutissa. Jürgenson oli vuosina 2001–2011 Estonia-kansallisoopperan kuoromestari. Vuonna 2011 hänestä tuli Viron filharmonisen kamarikuoron kuoromestari.

Jürgenson on johtanut lukuisia kuoroja, jotka ovat hänen johdollaan saavuttaneet kilpailumenestystä. Hän on johtanut useilla laulujuhlilla ja osallistunut tuomariston työhön useissa kuorokilpailuissa. Jürgenson on kantaesittänyt muiden muassa Piret Ripsin ja Mart Siimerin teoksia. Vuonna 2013 Viron kuoroliitto nimesi Jürgensonin vuoden kuoronjohtajaksi. Toistamiseen hänet valittiin vuoden 2020 kuoronjohtajaksi. Vuonna 2020 hän myös sai Valkoisen Tähden ritarikunnan merkin neljännessä luokassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Heli Jürgenson Estonian Music Information Centre
2. ↑  Suveduur. Aasta dirigent 2020 Heli Jürgenson ja aasta noor dirigent 2020 Nele Erastus Klassikaraadio


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |