recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Aleksandra Hvostova. 1790-luvun kaiverrus.
**Aleksandra Petrovna Hvostova** (ven. Александра Петровна Хвостова, os. *Heraskova*, Хераскова; 15. heinäkuuta 1767 tai 1762 – 19. huhtikuuta 1852 Kiova) oli venäläinen kirjailija.

Aleksandra Hvostova syntyi aatelisperheeseen ilmeisesti Moskovassa. Hän oli Mihail Heraskovin veljentytär. Hvostova sai hyvän kotikoulutuksen ja meni naimisiin Dmitri Hvostovin kanssa, joka palveli majurina Venäjän armeijassa. Pari lienee eronnut molemminpuolisen uskottomuuden takia ennen vuotta 1794. Hvostova säilytti kuitenkin läheiset välit puolisonsa isään.

Hvostova tuli tunnetuksi proosaetydeista *Kamin* ("Takka") ja *Rutšejek* ("Puro"), jotka edustivat ajalle tyypillistä sentimentalismia. Ne levisivät ensin käsikirjoituksina ja ilmestyivät erillisenä julkaisuna vuonna 1796 nimellä *Otryvki* ("Otteita"). *Kamin* kuvaa Hvostovan mielikuvitusmatkaa ossiniaaniseen Skotlantiin, Suomeen ja Kiovaan. Se lienee venäläisen kirjallisuuden ensimmäinen Suomi-kuvaus, tosin ei ole tiedossa, että kirjailija olisi itse käynyt Suomessa. Hvostovan ja Konstantin Batjuškovin karun ja köyhän Suomi-kuvan välillä on yhtäläisyyksiä, jotka viittaavat ranskalaiselta Lacépèdeltä saatuun esikuvaan.

Hvostovan kirja oli suosittu, ja *Kamin* käännettiin useita kertoja vieraille kielille. 1800-luvun vaihteessa Hvostova asui Pietarissa toimien aatelissalongin emäntänä. Myöhemmin hän vetäytyi seuraelämästä ja uppoutui mystiikkaan. 1810-luvun jälkipuoliskolla hän tutustui Aleksandr Labziniin, joka julkaisi useita hänen uskonnollisia teoksiaan. Vuonna 1823 Hvostova asettui Kiovaan, jossa hän kirjoitti muistelmiaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Slovar russkih pisatelei XVIII veka, vypusk 3*, s. 335–339. Sankt-Peterburg: Nauka, 2010. ISBN 978-5-02-025203-5. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Kiparsky, V.: *Suomi Venäjän kirjallisuudessa*, s. 30–32, 40. Helsinki: Suomen kirja, 1945.
**Kai Juhani Salo** (22. huhtikuuta 1938 Oulu – 11. kesäkuuta 2017 Turku) oli suomalainen teollinen muotoilija. Hän suunnitteli muun muassa veneitä, matkailuvaunuja, polkupyöriä, valaisimia ja huonekaluja.

Kai Salo opiskeli ensin hienomekaanikoksi Turun ammattikoulussa 1953–1955 ja toimi piirtäjänä turkulaisissa arkkitehtitoimistoissa vuoteen 1964 asti, jolloin hän pääsi opiskelemaan Taideteolliseen korkeakouluun. Hän tuli tunnetuksi muotoilijakoulutuksen lopputyönä suunnittelemallaan futuristisella Oculus 104 -asuntoveneellään, joka herätti kansainvälistä kiinnostusta.

Vuosina 1973–1990 Kai Salo toimi Oy Lohja Caravan Ab:n Solifer- ja Kafi-matkailuvaunujen pääsuunnittelijana. Hän on suunnitellut paljon muitakin muovituotteita muun muassa Décembre-, Hj. Jousi-, Paraisten Kalkki- ja Treston-yhtiöille. Valaisimia Salo on piirtänyt SLO:lle ja Arisuo Oy:lle, jalometallituotteita Turun Hopealle ja Tinarte Oy:lle. Kai Salon kalustesuunnitteluasiakkaita ovat olleet Turun Metallikaluste, Wulff-Yhtiöt, SOK Koulupalvelu ja Brio Scanditoy. Kai Salon TM-Kalusteelle suunnittelemaa TM-13-tuolia on valmistettu vuodesta 1973 lähtien noin miljoona kappaletta vuoteen 2009 mennessä.

Salo on toiminut tuotekehityksen ja teollisen muotoilun luennoitsijana Turun ammattikorkeakoulussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Turun Sanomat 2.7.2017, s. 21
2. 1 2  Kai Salon CV (Arkistoitu – Internet Archive), Word-tiedosto, viitattu 26.10.2015.
3. ↑  Lehtijuttuja Oculuksesta (Arkistoitu – Internet Archive), (Word-tiedosto).
4. ↑  Ylen Puoli seitsemän -ohjelman videoinsertti Oculuksesta syksyltä 2013, Vimeo-videopalvelu. Viitattu 26.10.2015.
5. ↑  Siukosaari, Anssi: *Matkailuajoneuvot 50 vuotta Suomessa, Mukavasti matkalla*, s. 85–94. Alfamer, 2015. ISBN 978-952-472-225-4.
6. ↑  Siukosaari, Anssi: *Solifer Suomesta*. Lohja Caravans ja SoliferPolar 2004.
7. ↑  Kalusteet saavat julkisen tilan elämään (pdf) (s.36) *KunnalisSuomi*.  Tammikuu 2005. Ammattiviestit Oy.  Arkistoitu 23.2.2007. Viitattu 24.12.2009.
8. ↑  Venäjän jäähalleissa hurrataan Naantalissa tehdyissä tuoleissa  9.9.2005. Turun Sanomat. Viitattu 24.12.2009. [vanhentunut linkki]
9. ↑  Lehdistötiedote: Piiroinen: 100% into the Future (doc)  8.9.2009. Piiroinen. Viitattu 24.12.2009. [vanhentunut linkki]
10. ↑  Studio Salo, viitattu 26.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kai Salon muotoilutarinat Designarkiston verkkosivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kai Salo Arsnet-sivustolla
**Tefnakht**, valtaistuinnimi **Shepsesre** (*Ylhäinen kuten Re*), oli muinaisen Egyptin 24. dynastian hallitsija noin 732 eaa.–725 eaa.

Tefnakht oli Saisin prinssi vuosina 740–727 eaa. ja onnistui muutamassa vuodessa yhdistämään valtansa alle lähes kaikki Niilin suistoalueen nomokset eli maakunnat. Näin hänestä tuli mahtavampi kuin kukaan Egyptin kahden edellisen dynastian hallitsijoista. Tefnakht liittoutui suiston muiden prinssien, Osorkon IV:n, Iuput II:n ja Shoshenq V:n kanssa, ja yhdessä he hyökkäsivät Nimlotin hallitsemaan Hermopolikseen. Tefnakht yritti myös valloittaa Thebaidan maakunnan ja Herakleopoliksen, mutta epäonnistui, ja joutui pakenemaan faarao Piyen joukkoja Niilin suiston soille. Vuonna 727 Tefnakht omaksui faaraon arvonimen pakotettuaan ensin kušilaiset vetäytymään Egyptistä. Tefnakht vakiinnutti valtansa lopullisesti Piyen vetäydyttyä Napataan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dariusz Sitek: Ancient Egypt - Dynasty XXIV *narmer.pl*. Viitattu 26.5.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: **Osorkon IV** | **Egyptin faarao**24. dynastia | Seuraaja:**Bakenrenef** |
**Arvi Antero Ilonen** (23. joulukuuta 1933 Helsinki – 8. huhtikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.

Koulutus ja työura
------------------

Ilonen kirjoitti ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta 1953 ja valmistui arkkitehdiksi teknillisestä korkeakoulusta 1961. Hän avioitui kurssikaverinsa arkkitehti Pirkko Peussan kanssa 1957 ja he työskentelivät tasavertaisina kumppaneina yhteisessä Arkkitehtitoimisto Pirkko ja Arvi Ilosessa vuodesta 1963.

Arkkitehtipariskunnan töissä näkyi tinkimätön modernismi, jota he toteuttivat voittamissaan arkkitehtuurikilpailuissa. Opiskeluaikana suunniteltu Esson tyyppihuoltoasema toi kilpailuvoiton ja varhainen menestystyö oli myös 1966 valmistunut veistoksellinen Järvenpään vesitorni. Arkkitehtuurikilpailun voiton perusteella toteutettiin heidän yhdessä Helsinkiin suunnittelemansa Vuosaaren kirkko, joka valmistui 1980.

Sivutoimenaan Ilonen työskenteli opetustehtävissä Taideteollisessa korkeakoulussa 1964–1971 ja Tampereen teknillisessä korkeakoulussa 1979–1985 sekä lisäksi Tampereella rakennussuunnittelun virkaa toimittavana professorina 1986–1988.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

* *Japanin arkkitehtuuriopas*. Helsinki: Rakennuskirja, 1984. ISBN 951-682-102-2.
* *Helsinki, Espoo, Kauniainen, Vantaa : arkkitehtuuriopas*. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-10582-5.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Tekniikan akateemiset ja arkkitehdit 2011, osa 1*, s. 388. Helsinki: Tekniikan Akateemisten Liitto, Tekniska Föreningen i Finland, Suomen Arkkitehtiliitto, Suomen Rakennusinsinöörien Liitto, 2012. ISBN 978-952-5633-65-8.
2. 1 2 3 4  Ilonen, Pia & Ilonen, Juha & Ilonen, Petra: Modernisti vaihtoi maisemaa. (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*, 27.4.2022, s. B 15. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. ISSN 0355-2047. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 4.7.2022.
Kaksi erilaista laivakorppua.
**Laivakorppu** on laivoissa ennen käytetty miehistön ruoka. Korput olivat pelkästä jauhoista ja vedestä tehtyjä lähes mauttomia keksejä, jotka oli paistettu kuin leipä ja sitten kuivatettu. Joissain resepteissä korpputaikinaan lisättiin myös suolaa. Korpputaikina vaivattiin vähällä vedellä ilman rasvaa tai nostatusaineita niin, että pelkkä vesi ja jauhot muodostivat kuivan ja tiiviin taikinan. Keksitaikina kaulittiin ja leikattiin muotoonsa, keksejä paistettiin leivinuunissa noin tunti, ja niiden annettiin kuivua uunissa jälkilämmöllä tai uunin ulkopuolella useita päiviä ennen pakkaamista kosteuden poistamiseksi.

Kuivina ja kovina hyvin säilyvät korput olivat yleensä liian kovia syötäviksi sellaisinaan, joten ne oli tapana murtaa ja kastaa vedessä, kahvissa tai muussa juomassa tai kastaa liemiruokaan. Laivakorput olivat Pohjois-Amerikan kultaryntäyksen aikaan myös monen uudisasuttajan ruokavaliota, ja ne saatettiin myös murustaa ja lisätä pannussa valmistettuun rasvapohjaiseen kastikkeeseen.

Näkkileipä muistuttaa laivakorppuja.

Aiheesta muualla
----------------

* Edu.fi, laivakorpun nykyresepti (Arkistoitu – Internet Archive)
* Englanninkielinen laivakorpun resepti
**Aleksandr Andrejevitš Šustov** (ven. Александр Андреевич Шустов, s. 29. kesäkuuta 1984) on venäläinen korkeushyppääjä.

Šustov sijoittui 12:nneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Erfurtissa 2005. Hän voitti kultaa Bangkokin universiadeissa 2007 tuloksella 231 ja oli neljäs Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa 2009. Hän voitti 2010 Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen korkeushyppykilpailun ja Venäjän ulkoratojen mestaruuden. Barcelonan EM-kilpailuissa hän voitti kultaa ennätystään sivunneella tuloksella 233. Hän oli hypännyt saman tuloksen aiemmin kesällä 2010 Sotšissa ja Žukovskissa. Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa 2011 Šustov sijoittui kolmanneksi tuloksella 234 cm. Myöhemmin samana vuonna hän hyppäsi ennätyksekseen 236 cm Tšeboksaryssa ja sijoittui kahdeksanneksi Daegun MM-kilpailuissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui loppukilpailusta. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui alun perin seitsemänneksi ja Prahan EM-hallikilpailuissa 2015 neljänneksi, mutta nämä tulokset mitätöitiin myöhemmin dopingin takia.

Šustov lopetti uransa vuonna 2017. Hän sai kesäkuussa 2020 neljän vuoden urheilun toimintakiellon dopingin käytöstä. Šustov valitti tuomiosta urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen CASsiin, joka kuitenkin hylkäsi hänen valituksensa. Šustovin kilpailutuloksia mitätöitiin aikaväliltä 8.7.2013–7.7.2017.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Shustov Aleksandr *rusathletics.com*. Viitattu 7.3.2011. (englanniksi)
2. ↑  European Athletics U23 Championships *european-athletics.org*. Viitattu 5.9.2010. (englanniksi)
3. ↑  Barcelona ESP 27 July - 1 August *tilastopaja.org*. Viitattu 5.9.2010. (englanniksi)
4. 1 2  Aleksandr Šustov Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
5. ↑  Moilanen, Mika: EM-kultaa voittaneen venäläisen korkeushyppääjän neljän vuoden kilpailukielto pysyy voimassa *Helsingin Sanomat*.  23.11.2021. Viitattu 21.12.2021.
6. ↑  The appeal filed by Aleksandr Shustov is dismissed and the initial sanctions are confirmed (pdf)  23.11.2021. CAS. Viitattu 21.12.2021. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Pekka Perttu** (ven. Пётр Алексеевич Пертту, *Pjotr Alekseevitš Perttu*; 14. lokakuuta 1917 – 10. elokuuta 1992) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.

Perttusten runonlaulajasukuun kuulunut Pekka Perttu syntyi Köynäsjärven kylässä Vienan Karjalassa. Hän valmistui Uhtuan keskikoulusta 1937 ja lähti sitten Petroskoihin opiskelemaan opettajaksi. Talvisodan aikana Perttu oli asepalveluksessa työskennellen rintamalehdessä. Jatkosodan vuosina hän palveli hävittäjäpataljoonassa sekä sissiosastossa. Perttu haavoittui 1944 ja siirtyi sen jälkeen siviiliin Totuus-lehden osastonjohtajaksi. Perttu opiskeli 1950–1955 Moskovan Gorki-kirjallisuusinstituutissa ja palattuaan Moskovasta Karjalaan hän oli toimittajana Punalippu-lehdessä vuoteen 1968 saakka ja toimi Karjalan kirjailijaliiton konsulttina.

Pertun ensimmäinen kertomuskokoelma *Ruuhka* ilmestyi 1955, ja sen jälkeen hän kirjoitti useita novelleja, esseitä ja kertomuksia. Pertun teosten aiheet tulivat Karjalan luonnosta, Kalevalasta sekä karjalaisesta kansanperinteestä. Hän kirjoitti myös pakinoita vienankarjalan murteella ja niitä julkaistiin kokoelmassa *Vesiperän paikinoita*.

Pekka Perttu oli naimisissa inkerinsuomalaisen kansanrunouden tutkijan Unelma Konkan kanssa. Heidän poikansa on kirjailija Arvi Perttu, joka on asunut vuodesta 2001 Suomessa.

Teokset
-------

* *Ruuhka*. 1955
* *Kesäöitä*. 1955
* *Poutaa*. 1959
* *Mäntyjen tarina*. 1961
* *Kalevalan tulia*. 1963
* *Aarre*. 1970
* *Riiko Marttinen*. 1970
* *Maiseman silmä*. 1973
* *Viehkatie*. 1977
* *Vuosien saatossa*, toimittajana. 1978
* *Väinämöisen venehen jälki*. 1978
* *Vesiperän pakinoita*. 1980
* *Aikojen viestiä*. 1984
* *Kotirannat*. 1989
* *Valhekellot*. 1993
* *Etsin kultaista kuurnaa*. 1996
* *Väinämöisen venehen jälki: Essee ja kertomuksia*. Taiteilija: Vitali Nakonetšnyi. Karjalan kirjallisuuden klassikot. Juminkeon julkaisuja n:o 39. Kuhmo: Juminkeko (Petroskoi: Periodika), 2004. ISBN 952-5385-21-3.

Lähteet
-------

* Karjalan suomenkieliset kirjailijat: Pekka Perttu (1917–1992)
* Arvi Pertun haastattelu Kansan Uutisten Viikkolehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Aleksandra Fjodorovna Akimova** (ven. Алекса́ндра Фёдоровна Аки́мова; 5. toukokuuta 1922 Skopinsky, Rjazanin kuvernementti, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 29. joulukuuta 2012 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen lentosuunnistaja. Hän palveli toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien kokonaan naisista koostuneessa 588. yöpommittajalaivueessa, joka tunnettiin lempinimellä "Yön noidat".

Sodan jälkeen Akimova opetti 40 vuoden ajan Moskovan ilmailuinstituutissa. Hänelle myönnettiin Venäjän federaation sankarin arvonimi vuonna 1994.

Varhaiset vuodet
----------------

Akimova syntyi 5. toukokuuta 1922 Petrušinon kylässä Skopinskyssä, Rjazanin kuvernementissä. Hän oli nuorena tunnollinen opiskelija ja kiinnostunut historiasta. Hän valmistui toisen asteen koulusta vuonna 1939 ja päätti ryhtyä opettajaksi. Hän läpäisi seuraavana vuonna pääsykokeet Moskovan pedagogisen instituutin historian laitokselle. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 hän haki vapaaehtoiseksi Puna-armeijaan, mutta hänet lähetettiin linnoitustöihin.

Asepalvelus
-----------

Lokakuussa 1941 tehtiin päätös kolmen vapaaehtoisista naisista koostuvan laivueen perustamisesta Neuvostoliiton ilmavoimiin. Akimova haki ja pääsi mukaan. Hän valmistui lentosuunnistajakurssilta Engelsin sotilasilmailukoulusta toukokuussa 1942, ja hänet asetettiin 588. yöpommittajalaivueeseen. Koulutuksestaan huolimatta hänestä tehtiin aluksi aseistuksesta vastaava mekaanikko, vaikkä hän olisi halunnut lentämään.

Akimova siirrettiin maaliskuussa 1943 ensin ampujaksi ja sitten kuukautta myöhemmin lentosuunnistajaksi. Huhtikuun 1943 ja toukokuun 1945 välillä hän oli mukana 715 taistelulennolla. Hänelle ehdotettiin myönnettäväksi Neuvostoliiton sankarin arvonimeä, ja hakemuksen saatesanoissa hänen kerrottiin pudottaneen 94 tonnia pommeja tuhoten muun muassa kaksi asevarikkoa ja seitsemän ajoneuvoa. Hakemusta tukivat ilmavoimien komentaja Konstantin Veršinin ja Neuvostoliiton marsalkka Konstantin Rokossovski, mutta se hukkui Moskovassa, eikä arvonimeä siten myönnetty.

Sodan jälkeen
-------------

Sodan päätyttyä Akimova palasi opettajaopintojensa pariin. Hän aloitti vuonna 1952 opettamisen Moskovan ilmailuinstituutissa ja jatkoi siellä aina eläköitymiseensä saakka vuonna 1992. Akimova meni naimisiin Timofei Manajenkovin kanssa. He saivat kaksi tytärtä, Jelenan (s. 1958) ja Tatjanan (s. 1963).

Akimova kuoli 29. joulukuuta 2012. Hänet on haudattu Trojekurovon hautausmaalle Moskovaan.

Tunnustukset
------------

Akimovalle myönnettiin palveluksestaan muun muassa Leninin kunniamerkki, Punaisen tähden kunniamerkki, ensimmäisen ja toisen luokan Isänmaallisen sodan kunniamerkki sekä Punaisen lipun kunniamerkki. Hänelle myönnettiin ilmavoimien sotilasneuvoston veteraanien pyynnöstä Venäjän federaation sankarin arvonimi vuonna 1994.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Акимова Александра Фёдоровна Krasnyje sokoly. Viitattu 25.4.2019. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Акимова Александра Фёдоровна Warheroes.ru. Viitattu 25.4.2019. (venäjäksi)
**Aleksandr Aleksandrovitš Zinovjev** (ven. Александр Александрович Зиновьев; 29. syyskuuta 1922 Pahtino – 10. toukokuuta 2006 Moskova) oli venäläinen loogikko, sosiologi, kirjailija ja satiirikko. Logiikan alalla tekemänsä työn lisäksi*lähde?* Zinovjev tunnetaan erityisesti vuoden 1976 esikoisromaanistaan *Zijajuštšije vysoty* (Зияющие высоты, "Ammottavat huiput"), joka julkaistiin lännessä. Hän oli näkyvimpiä Neuvostoliiton toisinajattelijoita ja kirjoitti neuvostoyhteiskuntaa kritisoivan satiirin *Homo Sovieticus* vuonna 1986.

Zinovjev erotettiin 1978 Neuvostoliiton tiedeakatemiasta*lähde?* ja karkotettiin samana vuonna Saksan liittotasavaltaan. Hän asettui Müncheniin, jossa hän asui vuoteen 1999, jolloin hän palasi Venäjälle. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Zinovjev kääntyi kannattamaan kommunismia, ja vuonna 1996 hän osoitti avoimen tukensa kommunistien presidenttiehdokkaalle Gennadi Zjuganoville.*lähde?*

Zinovjev piti Slobodan Miloševićia aitona "länsimaalaisten" vastaisena taistelijana*lähde?*. Viimeisinä vuosinaan hän herätti huomiota tämä kiihkeänä kannattajana. Hän sanoi myös ihailevansa Radovan Karadžićia ja Ratko Mladićia.

Lähteet
-------

1. ↑  (en) Internet Speculative Fiction DatabaseView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Zinovjev, Aleksandr", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 880. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.
3. ↑  I doubt they will surrender alive Pravda 16.3.2002 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kokoelma Zinovjevin tuotantoa (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Pekka Puustinen vuonna 2019.
**Pekka Puustinen** (s. 19. huhtikuuta 1963) on suomalainen diplomaatti. Hän on toiminut vuodesta ulkoministeriön palveluista vastaavana alivaltiosihteerinä. Sitä ennen hän toimi Pariisissa pysyvän OECD- ja Unesco-edustuston päällikkönä 1. syyskuuta 2016 alkaen. Hän siirtyi tehtävään ulkoasiainministeriön kehityspoliittisen osaston osastopäällikön virasta ja oli sitä ennen eri tehtävissä kehityspoliittisella osastolla, muun muassa toimialapolitiikan yksikön päällikkönä.

Puustinen tuli ulkoministeriön palvelukseen vuonna 1991. Hän on työskennellyt valtiosihteerien virkamiessihteerinä, henkilöstöhallintotehtävissä sekä Amerikan ja Aasian osaston apulaisosastopäällikkönä. Hän työskenteli 1997–2000 suurlähetystöissä Bonnissa ja Berliinissä sekä Suomen EU-edustustossa Brysselissä. Ennen ulkoministeriöuraansa hän oli Keskisuomalaisen vapaana toimittajana Latinalaisessa Amerikassa sekä YK:n kehitysohjelman UNDP:n palveluksessa Keski-Amerikassa.

Puustinen valittiin ulkoasiainhallinnon Vuoden esimieheksi 2005.

Lähteet
-------

1. 1 2  Currilum Vitae of Mr Pekka Puustinen *unesco.org*. Viitattu 8.7.2020. (englanniksi)
2. ↑  Maailmanpolitiikan ristiaallokossa *Kauppapolitiikka*.  03.04.2019.
3. 1 2  Suurlähettiläs Pekka Puustinen on uusi Suomen pysyvä edustaja OECD:ssä ja Unescossa,[vanhentunut linkki] Suomen pysyvä edustusto OECD:ssä Ja Unescossa, Pariisi 14.9.2016. Viitattu 22.12.2017
4. ↑  Pekka Puustinen, Kehityksen tekijät, Ulkoministeriö. Viitattu 22.12.2017
5. 1 2  Pekka Puustinen apulaisosastopäälliköksi ja Lauri Aaltonen kansalaispalvelupäälliköksi. Ulkoministeriö 9.10.2008. Viitattu 22.12.2017 [vanhentunut linkki]
**Joel Asaph Allen** (19. heinäkuuta 1838 Springfield, Massachusetts – 29. elokuuta 1921 Cornwall-on-Hudson, New York) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä.

Hänen vanhempansa olivat Joel Allen ja Harriet Trumbull. Vuonna 1874 hän avioitui Mary Manning Clevelandin kanssa.

Allen opiskeli Wilbraham Academyssa Massachusettsissa 1858–1862 ja Harvardin yliopistossa 1862–1871 Louis Agassizin ohjauksessa. Hän osallistui yhdelle Brasiliaan suuntautuneelle tutkimusmatkalle (Thayerin retkikunta) ja useisiin Yhdysvaltoihin suuntautuneille. 1873 hän johti uutta rautatielinjaa (North Pacific Railroad) kartoittavia luonnontieteilijöitä Bismarckista Pohjois-Dakotasta Yellowstoneen ja takaisin Smithsoniaan.

Allen oli Harvardin yliopiston soveltavan eläintieteen museon intendentti 1867 alkaen, Boston Society of Natural Historyn matelija-, lintu- ja nisäkäsosaston intendentti 1868–1880, Amerikan luonnonhistoriallisen museon (American Museum of Natural History New Yorkissa) ensimmäinen lintu- ja nisäkäsosaston intendentti vuodesta 1885 alkaen, myöhemmin ensimmäinen lintutieteellisen osaston johtaja, ja nisäkäsosaston intendentti 1907–1921.

Vuonna 1876 Allen äänestettiin Kansallisen tiedeakatemian jäseneksi. 1886 hän oli yksi ensimmäisen Audubon Societyn perustajista New Yorkissa. 1883–1891 hän oli American Ornithologists' Unionin (AOU) puheenjohtaja ja eräs yhdistyksen perustajista 1883. Indianan yliopisto myönsi hänelle kunniatohtorin arvon 1886. Hän toimi Linnaean Society of New Yorkin puheenjohtajana 1890–1897.

Allenin sääntö biologiassa on nimetty hänen mukaansa. Hän muotoili säännön vuonna 1877.

Allen kuvaili ja nimesi useita lintulajeja, muun muassa naamioviiriäisen (*Odontophorus atrifrons*). Hänen kunniakseen on nimetty ainakin viiksiluura (*Grallaria alleni*) ja suomurintamatkija (*Allenia fusca*).

Hänen kirjallinen tuotantonsa oli hyvin laaja ja hän julkaisi kaikkiaan yli 1 400 kirjoitusta. Nisäkkäistä hän julkaisi noin 560 ja linnuista noin 40 kirjoitusta. Hän toimitti AOU:n lehteä *The Auk* 1884–1912.

Teoksia
-------

* *Mammals and Winter Birds of Eastern Florida*, (1871)
* *The American Bisons*, (1876)
* *Monographs of North American Rodentia* (yhdessä Elliott Couesin kanssa, 1877)
* *History of North American Pinnipedia*, (1880)
* *Mammals of Patagonia*, (1905)
* *The Influence of Physical Conditions in the Genesis of Species*, (1905)
* *Ontogenetic and Other Variations in Musk-Oxen* (1913).

Lähteet
-------

* Lyhyt elämäkerta

1. ↑  Zoonomen
2. ↑  BirdLife Suomi (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Aira Katri Hellaakoski**, sukunimi aik. *Helaakoski* (6. helmikuuta 1898 Oulu – 1. elokuuta 1991 Tampere) oli suomalainen kuvataiteilija.

Aira Hellaakosken vanhemmat olivat filosofian tohtori, lyseon lehtori Antti Rietrikki Helaakoski (1858–1945) ja Anna Maria Lindman (1859–1943). Hänen veljensä oli runoilija Aaro Hellaakoski.

Hellaakoski opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1919–1922 ja Taideteollisessa keskuskoulussa 1920–1921 sekä 1925–1926. Hellaakoski osallistui Suomen Taiteilijan näyttelyihin vuosien 1920 ja 1979 välillä sekä Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyyn 1953. Ulkomailla hänen töitään oli näytteillä Amsterdamissa 1931, Tukholmassa 1949, Norrköpingissä 1950 ja 1955, Odensessa 1955, Trondheimissa 1955, Kiovassa 1961 sekä Essenissä 1978. Hellaakoski toimi myös kuvataiteiden ja kudonnan opettajana. Hän oli erityisen tunnettu kukka-aiheisista tauluistaan. Hellaakoskella oli ateljee Tampereen Taiteilijaseuran ja Tampereen kaupungin omistamassa vuonna 1961 valmistuneessa ateljeetalossa Hälläpyöränkadulla Kalevassa.

Teoksia
-------

* *Lapsia rannalla*, Nekalan lastentarha, Tampere
* *Nokia-fresko*, Nokian sairaala, Nokia
* *Sireenejä ja unikoita*, Viialan vanhainkoti, Viiala
* Pronssinen muistoreliefi, Kalevankankaan hautausmaa, Tampere

Palkinnot
---------

* Tampereen kaupungin kulttuuripalkinto 1978
* Tampere-mitali 1988

Kirjallisuutta
--------------

* Leena Karttunen : *Aira Hellaakoski : henkilöhistoria ja tuotannon pääpiirteitä : taidehistorian proseminaariesitelmä Helsingin yliopistossa 20.11.1980*. Helsinki 1980

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 17.8.1991. s. A 6 (Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille))
2. 1 2  Suomen Kuvataiteilijamatrikkeli : Aira Hellaakoski
3. ↑  Anu Selkälä : Aaro Hellaakoski runoilija ja tiedemies (1893-1952) : 120 vuotta syntymästä
4. ↑  HELAAKOSKI Antti Rietrikki. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
5. ↑  Ateljeetalo on yhä tuntematon rakennus, Tamperelainen 12.12.2012 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Aira Hellaakoski
**The Mint** on brittiläisen sotilashenkilön T. E. Lawrencen teos, jossa tämä kuvaa palvelustaan Kuninkaallisissa ilmavoimissa 1920-luvulla. Kirjaa ei voitu aikakaudelle liiallisen vapaamielisyyden vuoksi julkaista Lawrencen elinaikana, vaan se julkaistiin vasta tämän kuoleman jälkeen 1955.

*The Mint* ja sotamuistelmat *Seven Pillars of Wisdom* (1922) ovat T. E. Lawrencen merkittävimmät kirjalliset teokset tämän käännösteosten ja kirjeenvaihdon ohella. *The Mint* on Lawrencen sotamuistelmien ohella käännetty useille eri kielille.

Lähteet
-------

1. ↑  Korda, Michael: *Hero: The Life and Legend of Lawrence of Arabia*, s. 535–603. Harper, 2010. ISBN 978-0-06-171261-6. (englanniksi)
2. ↑  Wislon, Jeremy: T. E. Lawrence as Writer *Telstudies.org*.  Arkistoitu 20.2.2015. Viitattu 7.12.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* T. E. Lawrence, The Mint (Arkistoitu – Internet Archive) telstudies.org (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Mint (book)
**Airai** (m.kreik. Αἰραί, lat. *Aerae*) eli **Hairai** (m.kreik. Αἱραί, lat. *Haerae*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi lähellä nykyistä İzmirin maakunnan Demirciliä.

Maantiede
---------

Airai sijaitsi Mimaksen niemimaan eli nykyisen Karaburunin niemimaan etelärannikolla vastapäätä Samoksen saarta. Sen kaupunkikeskuksen "akropoliina" toimi pieni saarimainen niemi, joka yhdistyy ainakin nykyisin kannaksella mannermaahan.

Airain kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä. Kaupungissa on ollut suunniteltu asemakaava ja se on ollut ympäröity muurein.

Historia
--------

Airain historiasta ei tiedetä paljoakaan. Sen on arveltu olleen suhteellisen nuori tulokas Joonian kreikkalaiskaupunkien joukossa. Kaupungin tiedetään olleen olemassa poliksena eli itsenäisenä kaupunkivaltiona ainakin klassisella kaudella ja hellenistisen kauden alussa.

Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Airai kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–425/424 eaa. Kaupunki kapinoi Ateenaa vastaan vuonna 411 eaa. Tämän jälkeen Ateena yritti vallata sen takaisin, mutta yritys epäonnistui. 300-luvulla eaa. Airai löi omaa rahaa, jonka kuvituksessa esiintyi Apollon. Viimeistään roomalaisella kaudella kaupunki oli Teoksen poliksen alaisuudessa.

Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä *Airaieus*/*Hairaieus* (Αἰραιεύς/Αἱραιεύς) ja *Airaīos/Hairaīos* (Αἰραῖος/Αἱραῖος).

Rakennukset ja löydökset
------------------------

Airain paikalla on tehty vain vähän arkeologisia tutkimuksia. Kaupungin paikalta on löydetty keramiikkaa pääosin geometriselta kaudelta 300-luvulle eaa. Airain niemeä ympäröi muuri. Löydettyjen piirtokirjoitusten mukaan kaupungissa oli ainakin prytaneion.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "837 Airai", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. ↑  Airai *Pleiades*. Viitattu 4.11.2019.
3. 1 2  Airai (Ionia) 11 Asagi Demircili - Αιραί *ToposText*. Viitattu 4.11.2019.
4. ↑  Thukydides: *Peloponnesolaissota* 8.20.
5. ↑  Strabon: *Geografia* 14.1.
**Loki Software, Inc.** (tunnetaan myös nimillä **Loki**, **Loki Games** ja **Loki Entertainment Software**, oli yhdysvaltalainen ohjelmistotalo, joka piti päämajaansa Tustinissa Kaliforniassa. Sen perusti vuonna 1998 Scott Draeker, ja se lopetti toimintansa vuonna 2002.

Loki teki Windows-pohjaisista peleistä Linux-versioita. Kaiken kaikkiaan Loki teki 18 pelistä Linux-version. Näitä olivat mm. *Civilization: Call to Power*, *Tribes 2*, *Quake III Arena*, *Unreal Tournament* ja *Sid Meier's Alpha Centauri*.

Konkurssiin ajautuessaan heillä oli työn alla *Deus Ex*. Tämän projektin ansiota oli tosin se, että pelin Windows-versioon saatiin OpenGL-tuki, ja tämän myötä myös Unreal Enginen OpenGL-tuki parani.

Loki kuitenkin tuotti joitain vieläkin käytössä olevia ohjelmistoja. Loki tuki aktiivisesti SDL-kirjaston kehittämistä ja oli myös yksi ensimmäisiä sen käyttäjiä (Sam Latinga, SDL:n pääkehittäjä, oli Lokin työntekijä), ja oli aloitti myös kehittämään OpenAL-kirjastoa (nykyisin Creative Labsin ja Applen hallinnoima projekti). Lokin asennusohjelma, Loki Setup, on myös edelleen aktiivisesti kehitetty, ja mm. id Software käyttää sitä edelleen peliensä Linux-versioiden kanssa. Ryan "Icculus" Gordon, eräs Lokin työntekijöistä, perusti vapaaehtoisryhmän joka myös tekee peleistä Linux-versioita.

Pelit
-----

| Nimi | Alustat |
| --- | --- |
| x86-32 | PowerPC | SPARC | Alpha |
| *Civilization: Call to Power* | Kyllä | Kyllä | Kyllä | Kyllä |
| *Descent 3* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Descent 3: Mercenary* (expansion, as downloadable installer only) | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Eric's Ultimate Solitaire* | Kyllä | Kyllä | Kyllä | Kyllä |
| *Heavy Gear II* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Heavy Metal: F.A.K.K.²* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Heretic II* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Heroes of Might and Magic III* | Kyllä | Kyllä | Ei | Ei |
| *Kohan: Immortal Sovereigns* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *MindRover* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Myth II: Soulblighter* | Kyllä | Kyllä | Ei | Ei |
| *Postal Plus* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Railroad Tycoon II Gold Edition* | Kyllä | Kyllä | Ei | Ei |
| *Quake III Arena* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Rune* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Rune: Halls of Valhalla* (expansion) | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Sid Meier's Alpha Centauri Planetary Pack* | Kyllä | Kyllä | Ei | Kyllä |
| *Sim City 3000: Unlimited/World Edition* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Soldier of Fortune* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Tribes 2* | Kyllä | Ei | Ei | Ei |
| *Unreal Tournament* (as downloadable installer only) | Kyllä | Ei | Ei | Ei |

Lähteet
-------

1. ↑  Loki: In The Trenches  October 9, 2000. linux.com.  Arkistoitu heinäkuu 23, 2011. Viitattu February 5, 2011.
**Lokal** on Helsingissä sijaitseva taidegalleria ja konseptimyymälä, joka on erikoistunut käyttö- ja taide-esineisiin. Galleria sai vuonna 2017 muotoilun valtionpalkinnon.

Valokuvaaja Katja Hagelstam perusti Lokalin huhtikuussa 2012. Hänen tavoitteenaan oli luoda suomalaisille taiteilijoille ja muotoilijoille paikan, jossa esitellä taidettaan. Lokal liittyi vuonna 2017 kansainväliseen Artsy-verkkosivustoon, jolla on maailman suurin modernin taiteen internet-tietokanta.

Galleriassa on esillä teemoittan koottuja ryhmänäyttelyitä, jotka vaihtuvat kuukausittain. Yksi näyttelyistä on tarkoitettu alle 30-vuotiaille uransa alussa oleville taiteilijoille. Galleria sai vuonna 2017 toimintansa ansiosta muotoilun valtionpalkinnon. Palkintoperusteluiden mukaan Lokal on tuonut esille suomalaista muotoilua, taidetta ja taideteollisuutta mielenkiintoisella ja raikkaalla tavalla.

Lähteet
-------

1. ↑  About Lokal Lokal. Viitattu 8.12.2017. (englanniksi)
2. ↑  Lokal meets Artsy Lokal.  Arkistoitu 9.12.2017. Viitattu 8.12.2017. (englanniksi)
3. ↑  Ministeri Terho jakoi elokuva-, kuva-, media-, valokuva- ja kuvitustaiteen sekä arkkitehtuurin ja muotoilun valtionpalkinnot *Minedu.fi*.  8.12.2017. Opetus- ja kulttuuriministeriö. Viitattu 8.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Lokalin kotisivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Lokal (Q56399956)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | taidegalleria |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Helsinki |
|  |
|  |

 |
**Eisenhüttenstadt** on kaupunki Saksassa, Brandenburgin osavaltiossa Oderin rannalla, noin 100 kilometrin matkan päässä Berliinistä. Vuoden 2018 joulukuussa siellä oli 24 633 asukasta. Kaupunki tunnetaan terästehtaistaan, ja siellä toimii ArcelorMittal Eisenhüttenstadt Gmbh:n terästehdas. 13. lokakuuta 1961 asti kaupunki oli nimeltään **Stalinstadt**. Kaupunki sijaitsee Oderin-Spreen kanavan itäpäässä. Vastaavalla kohdalla Oderin itärannalla Puolassa sijaitsee Kłopot.

Stalinistisen arkkitehtuurin ohella kaupungissa on muitakin nähtävyyksiä. Merkittävimpiä niistä ovat Fürstenbergin vanha kirkko, joka on valmistunut noin vuonna 1400, Diehloer kukkuloiden talviurheilukeskus, palokuntamuseo ja Saksan demokraattisen tasavallan arkielämää esittelevä dokumentaatiokeskus. Kulttuurielämän tärkein edustaja on vuonna 1955 avattu Friedrich Wolff -teatteri.

Historiaa
---------

Terästehtaan peruskiven muuraus 1.1.1951
Saksan demokraattisen tasavallan johtavan puolueen SED:n III puoluepäivillä 20. – 24. heinäkuuta 1950 tehtiin päätös terästehtaan ja siihen liittyvän asuinalueen rakentamisesta. Tehdas sai nimen "Eisenhüttenkombinat Ost", ja asuinalue, josta haluttiin tehdä ensimmäinen sosialistinen kaupunki Saksan maaperällä, sai nimen "Stalinstadt". Kaupunkia ei kuitenkaan perustettu asumattomalle seudulle, vaan paikalla on ollut asutusta jo kauan, ja noin vuodesta 1250 paikalla on sijainnut Fürstenbergin kaupunki. Lisäksi asiakirjat tuntevat alueella vuodesta 1268 sijainneen Neuzellen munkkiluostarin. Kolmikymmenvuotinen sota tuhosi seutua pahoin.

Rakennustyöt aloitettiin symbolisella ensimmäisen puun kaadolla 18. elokuuta 1950. Ensimmäiset kaupunkia koskevat suunnitelmat laati modernismia edustanut, Bauhaus -koulukuntaan kuulunut Franz Erlich. DDR:n hallitus kuitenkin hylkäsi suunnitelmat ja asemakaavan laati arkkitehti Kurt Walter Leucht. Aluksi kaupunki rakennettiin uusklassistisen stalinistisen tyylisuunnan mukaan, myöhemmin kaupunkiin rakennettiin taloja elementeistä (plattenbau).

Kaupungissa on paljon stalinistista arkkitehtuuria ja DDR:n valtiojohdon suosimien taiteilijoiden, kuten Walter Womackan töitä. Se on samankaltainen stalinistinen mallikaupunki kuin Puolan Nowa Huta ja Venäjän Magnitogorsk.

Vuonna 1988 kaupungissa oli 53 000 asukasta, mutta sittemmin asukasluku on kääntynyt laskuun. Tehtaalla oli kannattavuusvaikeuksia Saksojen yhdistyttyä ja SEV-talousyhteisön romahdettua, ja sieltä saneerattiin paljon työpaikkoja. Vuosina 1991–1992 Saksojen yhdistymisen jälkeen ihmisillä oli huoli tehtaan ja kaupungin tulevaisuudesta. Mielenosoitusten tunnuslauseena oli "Jos tehdas kuolee, kuolee kaupunki". Yksityistäminen kuitenkin takasi tehtaan ja kaupungin tulevaisuuden.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eisenhüttenstadt**.
* Kaupungin viralliset sivut
* ArcelorMittal Eisenhüttenstadt
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Pontus Jäntti** (s. 20. joulukuuta 1968 Helsinki) on suomalainen sulkapalloilija. Aktiiviurallaan Jäntti voitti Suomen mestaruuden kahdeksan kertaa, joista seitsemän peräkkäin vuosina 1987–1993. Viimeinen mestaruus tuli vuonna 1998.

Pontus Jäntti on myös yksi 35:stä Suomen Sulkapalloliiton kultaisen pelaajamerkin saaneista urheilijoista.

Jäntin uran korkein ranking-sijoitus oli 18. 22. joulukuuta 1992 päivätyllä listalla. Tämän ranking-huipun takana oli saman vuoden marraskuussa saavutettu Skotlannin avoimen GP-kisan voitto. Jäntti voitti saman kilpailun myös vuonna 1998.

Arvokisamenestys
----------------

Jäntin aktiiviuran paras saavutus oli junioreiden EM-kultamitali Helsingissä vuonna 1987. 

Jäntti edusti Suomea kahdesti olympiakisoissa. Barcelonassa 1992 Jäntti voitti ensimmäisessä ottelussaan Bulgarian Yassen Borissovin suoraan kahdessa erässä antaen vastustajalle yhteensäkin vain seitsemän pistettä. Toisella kierroksella vastaan tuli kiinalainen Liu Jun, jota vastaan Jäntti taisteli hyvin ensimmäisen erän häviten sen pistein 15–13. Toisessa erässä kiinalainen Jun takoi tauluun voittopisteet 15–7. Atlantan kisoissa 1996 Jäntti pääsi suoraan toiselle kierrokselle, mutta arpa heitti vastaan maailman senhetkisen ykköspelaajan Indonesian Joko Suprianton, joka ei tarvinnut kuin 28 minuuttia Jäntin lyömiseen suoraan kahdessa erässä pistein 15–1 ja 15–5.

Vuonna 1990 Moskovassa pelatuissa EM-kisoissa Jäntti karsiutui välieristä, joten hänen lopullinen sijoituksensa oli 5.–8. Kaksi vuotta myöhemmin Skotlannin Glasgow'ssa pelatussa EM-turnauksessa molemmat suomalaiset, Jäntti ja Robert Liljequist jäivät myös sijoille 5.–8.

Viimeisin saavutus uralla on ikämiesten yli 35-vuotiaiden sarjan maailmanmestaruus vuodelta 2004 Malesian Kuala Lumpurissa järjestetystä turnauksesta. Kaikkiaan hänellä on virallisia maaotteluita takanaan 55 kappaletta, jolla määrällä hän on miesten kaikkien aikojen listalla kolmantena Lasse Lindelöfin ja Tony Tuomisen jälkeen.

Aiheesta muualla
----------------

* Pontus Jäntin Olympia-statistiikka (Arkistoitu – Internet Archive)
**Eisbrecher I** oli Euroopan ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja, jonka hampurilaiset kauppiaat rakennuttivat, jotta laivat voisivat liikkua Elbellä ympäri vuoden. Jäänmurtajien historiaan kuuluva Eisbrecher I, joka myöhemmin sai nimekseen Eisfuchs, valmistui vuonna 1871. Elben jäitä murtamaan rakennettiin myöhemmin nimiä Eisbrecher II ja Eisbrecher III kantaneet alukset.

| Nimi | Eisbrecher I | Eisbrecher II | Eisbrecher III |
| --- | --- | --- | --- |
| Telakka | Reiherstieg, Hampuri | Reiherstieg, Hampuri |  ? |
| Valmistui | 1871 | 1877 | 1892 |
| Suunnittelija | Steinhaus | Steinhaus | Steinhaus |
| Pituus | 40,5 m | 41,1 m | 44,0 m |
| Leveys | 9,75 m | 10,0 m | 11,0 m |
| Syväys | 4,0 m | 4,0 m | 4,6 m |
| Uppouma | 570 t | 570 t | 860 t |
| Teho | 400 hv | 600 hv | 1200 hv |

Talvi 1870–1871 oli poikkeuksellisen ankara. Itämeri jäätyi Tanskan salmia myöten pitäen Kööpenhaminan ja Hampurin satamat suljettuina 60 päivää. Elbellä ajelehtivat jäälautat kasautuivat röykkiöiksi estäen näin laivojen kulun tehokkaasti. Hampurilaiset halusivat kuitenkin harjoittaa kauppaa ja merenkulkua ympäri vuoden. Siksi he asettivat komitean tutkimaan keinoja miten jäätä voisi murtaa laivareiteiltä.

Komitean julistamaan kilpailuun tuli runsaasti ehdotuksia ja parhaana ehdotuksena pidettiin Hampurin teknisen opiston opettajan, laivanrakennusinsinööri Ferdinand Steinhausin (1826–1899) ehdotusta. Hän ehdotti rakennettavaksi tukevarunkoisen aluksen, jossa olisi tehokas höyrykone. Alus kulkisi vauhdilla päin jäätä, sen kaareva keula nousisi jään päälle ja murtaisi jään painollaan. Alus olisi melko pullea muodoiltaan, jotta se kestäisi jään paineen ja tekisi riittävän leveän uoman jäähän. Pullea muoto teki aluksesta merenkäynnissä helposti vaappuvan, joten alus soveltui hyvin vain jäänmurtamiseen. Alus oli tukeva eli kallis rakentaa, siinä ei ollut lastitiloja ja se kulutti paljon hiiliä eli se oli kallis käyttää.

Alus kuitenkin rakennettiin ja rakennettiin pian, sillä se valmistui joulukuussa 1871. Eisbrecher I oli ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja Euroopassa ja se osoittautui onnistuneeksi luomukseksi. Se työskenteli pääasiassa Elbellä Hampurin ja Cuxhavenin välillä. Seuraava ankara talvi Itämerellä oli 1876–1877 ja siitä Eisbrecher I selviytyi hyvin, eikä laivaliikenteeseen tullut pitkiä katkoksia.

Alkuaikojen jäänmurron kustansivat kauppiaitten järjestöt, mutta pian se siirtyi Hampurin valtion hoitoon. Elben laivaliikenteen kasvaessa murtajia rakennettiin lisää. Vaikean jäätalven jälkeen Eisbrecher I sai seurakseen voimakkaamman toverin, Eisbrecher II:n, ja myöhemmin Elben jäitä mursi vielä Eisbrecher III.

Lähteet
-------

* Henrik Ramsay: Jääsaarron murtajat: Helsinki 1949.
* Jorma Pohjanpalo: 100 vuotta Suomen talvimerenkulkua. Helsinki 1978.
**Koussané** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee 80 kilometriä Kayesista pohjoiseen. Kunnassa on 21 600 ja kylässä 6 300 asukasta (vuonna 2009).

Koussanén kunta rajoittuu lännessä Kayesin piirin Sahelin, Karakoron, Djéléboun ja Bangassin, etelässä Gory Gopélan ja Séro Diamanoun sekä koillisessa Yélimanén piirin Konsigan ja Diafounou Diongagan kuntiin ja pohjoisessa Mauritaniaan.

Kuntaan kuuluu 26 kylää. Asukkaat ovat maureja, soninkeja, khasonkoja ja fulbeja.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, maapähkinä, riisi ja pavut. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 19.2.2018.
2. ↑  Mali - Région de Kayes: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 19.2.2018.
3. 1 2  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Koussané 2007–2011 *fsg.afre.msu.edu*.  2006. Viitattu 19.2.2018. [vanhentunut linkki]
**Kournás** (kreik. Κουρνάς) eli *Kournásjärvi* (Λίμνη Κουρνά, myös *Kurnasjärvi*) on järvi Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Apokóronaksen kunnassa noin kolme kilometriä etelään Georgioúpolista, noin 20 kilometriä länteen Réthymnosta ja noin 43 kilometriä kaakkoon Chaniásta.

Kournás-järvi.
Kournás on Kreetan suurin luonnonjärvi. Se oli saaren ainoa suurempi järvi ennen Bramianán, Faneroménin, Potamoín ja Aposelémisin tekojärvien rakentamista, ja siksi sitä kutsutaan usein edelleen "Kreetan ainoaksi järveksi". Järven pinta-ala vaihtelee 0,16 neliökilometrin ja 0,58 neliökilometrin välillä. Järvi on noin 1 087 metriä pitkä ja noin 880 metriä leveä. Sen suurin syvyys on noin 22,5 metriä.

Kournás saa vetensä lähteestä, joka virtaa maan alta Lefká Óri -vuorilta eli "Valkoisilta vuorilta". Se on vuoriston ja metsien ympäröimä. Järvi on paikallisesti merkittävä kosteikko, koska siinä on makeaa vettä ympäri vuoden. Sen alue on suojeltu ja se on Natura 2000 -aluetta. Noin kaksi kilometriä järvestä kaakkoon sijaitsee siitä nimensä saanut Kournáksen kylä.

Antiikin aikana Koúrnas-järvi tunnettiin nimellä *Koressia* (m.kreik. Κορησσία, *Korēssia*). Järven nykyinen nimi tulee arabian kielen järveä tarkoittavasta sanasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lake Kournas *Cretan Beaches*. Viitattu 19.9.2016.
2. ↑  Lake Kournas *Greeka.com*. Viitattu 19.9.2016.
3. 1 2 3 4  Lake Kournas *Explore Crete*. Viitattu 19.9.2016.
4. ↑  Kournas Lake *Tournet*. Viitattu 19.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Koúrnas** Wikimedia Commonsissa
Kannelmäen ostoskeskus vuonna 2014, kolme vuotta ennen sen purkamista.
**Kannelmäen ostoskeskus** oli Helsingin Kannelmäessä vuosina 1959–2016 toiminut ostoskeskus. Erkki Karvisen suunnittelema matala rakennusryhmä Vanhaistentie 1:ssä oli yksi Suomen ensimmäisistä ostoskeskuksista Munkkivuoren ja Pohjois-Haagan rinnalla. Kaikki kolme avattiin peräkkäisinä päivinä joulukuun 1959 alussa. Ostoskeskusta laajennettiin ja kunnostettiin moneen otteeseen, viimeksi vuosituhannen vaihteessa rakennuksen kärsittyä pahoin tulipalossa uudenvuodenyönä 1.1.2001.

Alkuvuosina Kannelmäen ostoskeskuksessa oli 22 liikettä, muun muassa Elannon valintamyymälä, Rake-rautakauppa, Yhdyspankin ja Kansallispankin konttorit, *Helsingin Sanomien, Uuden Suomen* ja *Hufvudstadsbladetin* tilaus- ja ilmoituskonttorit, apteekki ja Valion baari.

Vuonna 1965 ostoskeskuksen aukiolle pystytettiin Harry Kivijärven veistos ja suihkukaivo *Kivet*. 

Rakelta vapautuneissa tiloissa toimi vuodesta 1973 Suomen ensimmäisiin englantilaistyylisiin pubeihin kuulunut Britannia, jonka omisti vuoteen 1979 Rantasipi, sitten Siipipyörä, vuodesta 1995 Elanto ja vuodesta 2001 Petri Naumanen. 2000-luvulla ostoskeskuksen tilojen muita käyttäjiä olivat Posti, Nordea, Alepa, terveyskauppa Ikivihreä, kukkakaupat Cardella ja Kannelmäen Kukka, videovuokraamo Filmtown, Turvavyö Oy, Pakoputkihuolto Risto Tiittanen, lasitusliike Help, SOL Siivouspalvelut, R-kioski, parturi-kampaamo Kannelhius ja Kannelmäki Grilli.

Vuonna 1973 avattiin lähistölle suuri Eka-market, myöhemmin nimillä Maxi ja Prisma, jonne asiakasvirrat alkoivat yhä enemmän siirtyä. Nykyisin Kannelmäen suurin ostoskeskus on uuden Prisman ympärille vuonna 2013 valmistunut Kauppakeskus Kaari.

Kannelmäen ostoskeskus purettiin vuonna 2017 ja korvattiin 650 asukkaan kerrostaloryhmällä. Ravintola Britannia jatkoi uusissa tiloissa vuoden tauon jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Maan ensimmäisiin kuuluva ostoskeskus valmistui 1959.  *Helsingin Sanomat*, 12.8.1995, s. 13. Näköislehti (maksullinen).
2. 1 2 3 4  Malmberg, Lari: Kannelmäen ostari puretaan – samalla katoaa Helsingin vanhin brittipubi.  *Helsingin Sanomat*, 11.1.2016. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.5.2023.
3. ↑  Kannelmäen ostokeskus palaa 1.1.2001 *Helsingin VPK*.  Arkistoitu 31.5.2014. Viitattu 21.5.2023.
4. 1 2  Näin syntyi Kaarela *Kannelmäki-seura (Internet Archive 28.9.2007)*.  Arkistoitu 28.9.2007. Viitattu 21.5.2023.
5. ↑  Siipipyörä Oy on ostanut Rantasipin Helsingissä omistamat nk. brittiläiset pubit..  *Helsingin Sanomat*, 1.10.1979, s. 23. Näköislehti (maksullinen).
6. 1 2  Varvikko, Jauri: Brexit peruttu, Britannia is back! *Tanotorvi*.  12.4.2019. Viitattu 22.5.2023.
7. ↑  Kannelmäen ostoskeskus *Ostarin helmi -blogi*.  1.2.2007. Viitattu 21.5.2023.
8. ↑  Salomaa, Marja: Helsingin vanhin brittipubi Kannelmäessä suljetaan lähes vuodeksi, koska ostari puretaan.  *Helsingin Sanomat*, 14.10.2017. Artikkelin maksullinen verkkoversio. Viitattu 22.5.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kannelmäen ostoskeskus, valokuvia viimeisiltä vuosilta, Talotarinat-sivusto.
**Kourouninkoto** on kaupunkikunta ja sen ainoa taajama Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Se sijaitsee historiallisella Kaartan alueella 105 kilometriä Kitasta pohjoiseen. Kunnassa on 5 500 asukasta (vuonna 2009).

Kourouninkoton kunta rajoittuu pohjoisessa Kitan piirin Djougounin, idässä Didenkon, etelässä Saboulan ja lännessä Séféto Ouestin kuntiin. Maisemaa leimaavat alangot ja kukkulat. Etelärajalla virtaa Baouléjoki. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen.

Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on bambaroita, kakoloja, fulbeja, soninkeja ja diawandoja.

Kourouninkoton kautta kulkee Kitasta pohjoiseen johtava paikallistie RR5. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapähkinä, maissi ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, keräilyä, käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.

Palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulu sekä terveys- ja kulttuurikeskukset. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 6.7.2018.
2. ↑  Région de Kayes: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 6.7.2018.
3. 1 2 3 4  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Kourouninkoto 2007-2011 *aec.msu.edu*.  2006.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 6.7.2018.