recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Seija Anneli Haanpää** (myöh. **Taivainen**, s. 13. tammikuuta 1942 Vähäkyrö) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti SM-mitaleja 1960-luvun alussa. Hän edusti Suomea Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa viisiottelussa vuonna 1959. Kotimaassa hän edusti Vähänkyrön Viestiä vuoteen 1960, Kuortaneen Kuntoa vuoteen 1963 ja sen jälkeen Karkkilan Poikia.

Haanpää saavutti viisiottelussa SM-hopeaa vuonna 1961 sekä sijoittui SM-kilpailuissa neljänneksi vuosina 1959 ja 1960. Hän sijoittui SM-kilpailuissa kuudenneksi pituushypyssä vuonna 1958 ja 400 metrin juoksussa vuonna 1961. Hän saavutti viestijuoksun SM-kilpailuissa hopeaa 3 × 800 metrin viestissä Kuortaneen Kunnon joukkueessa vuonna 1961.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Seija Haanpää Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 495. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
3. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 69. , 1987.
4. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 289. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
5. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 260, 278. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
6. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 423. , 1987.
**JDS Yukikaze** (runkonumerot DD-102 ja ASU-7003) oli Japanin meri-itsepuolustusvoimien Harukaze-luokan hävittäjä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Harukaze-luokka*
Aluksen tilaus vahvistettiin vuoden 1953 budjetissa. Alus tilattiin Kobesta Shin Mitsubishilta, jossa köli laskettiin 17. lokakuuta 1954. Se laskettiin vesille 20. elokuuta 1955 ja otettiin palvelukseen 31. heinäkuuta 1957.

Palvelus
--------

Aluksen taaempi masto, takakannen 5 tuuman tykkitorni, syvyyspomminheittimet ja syvyyspommikisko poistettiin ja sille asennettiin vedettävä passiivinen kaikuluotain. Alus muutettiin 27. maaliskuuta 1981 siirrettiin laivaston koulutus ja kehitysosastoon koululaivaksi runkonumerolla ASU-7003 (engl. *Special Use Auxiliary*). Alusta muutettiin 1980 lisää, kun sille jäi ainoastaan yksi 5 tuuman tykkitorni, neljä 40 millimetrin ilmatorjuntatykkiä, kun sitä valmisteltiin testaamaan uudempaa hinattavaa kaikuluotain järjestelmää. Se poistettiin palveluksesta 1985.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Gardiner 1995 s. 223

*Harukaze*-luokan hävittäjät

|  |
| --- |
| *JDS Harukaze* - *JDS Yukikaze* |
| Edeltäjä: Ariake-luokka – Seuraaja: Ayanami-luokka |
**Erratiivi** (*Cacography*) on sanan, vastikkeen tai lauseen tahallisesti väärä kirjoitusasu, jolla syntyy humoristinen vaikutelma. Sana erratiivi johtuu latinan sanasta errare, suomeksi *tehdä virhe*. 

Termi cacography johtuu kreikan kielestä sanoista *kακός* — huono ja *γραφή* — kirjoittaa. Tämä on etymologinen antonyymi sanalle kalligrafia. Sitä käytetään tyylikeinona karrikoitaessa puhetaidottomia puhujia. 

Erratiivi jaetaan ensisijaiseen ja toissijaiseen. Ensisijainen erratiivi vääristää kirjoitettua muotoa toistamalla sanan suullista muotoa (ruo. tycka — tykätä, safkata (ven. чавкать) — syödä, lonkero — eng. long drink, suom. fiils guud män). Toissijainen erratiivi tavallisesti on oletetun erratiivin vaikeasti lausuttava hyperkorrektio. (PrEvEd, ven. привет — terve, suom. ebin vidsi — epic (eng) vitsi). 

Erratiiveja käytetään usein tuotemerkkien ja nimien luomisessa (Mortal Kombat, Kamelot), usein siksi, että sanan normatiivista muotoa ei voida rekisteröidä (Blu-Ray, KoЯn, Linkin Park jne.)

### Ironinen erratiivi

Ironinen erratiivi on sanan tai tekstin virheellinen oikeinkirjoitus, koska ei pidä kunnioitusta sanalle, tekstille tai jopa tekstin kirjoittamalle objektille, mitä tämä sana tarkoittaa, ja halua ironisoida sen merkityksestä (eng. OK — Oll Korrect, Skyclad, «Desperanto» — «Euromisery» sijaan «Euroministry». ven. деатх металл — death metal, suom. bolisiauto — poliisiauto, onklema — ongelma, siitos — kiitos, ebin vidsi — eeppinen vitsi, tyhäm — tyhmä, bian — pian, gova boika — kova poika) 

Toinen esimerkki — virhemattomat yhdyssanat, joiden eteen tulee (ei vältämättä) hashtagia: sheismother, savetheplanetkillyourself.

Lähteet
-------

1. ↑  Дедова, О. В. Кронгауз М.А. Liberman, Anatoly. Farago, Claire J; Zwijnenberg, Robert, Вайнрих Х. Григорьев В.П.: Эрратическая семантика *postnauka.ru*.  14 AUGUST 2013.
**Seiichirō Maki** (jap. 巻 誠一郎, *Maki Seiichirō*, s. 7. elokuuta 1980 Kumamoto, Japani) on japanilainen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Maki edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2005–2009. Hän pelasi vuoden 2006 MM-kilpailuissa 60 minuuttia Japanin viimeisessä alkulohko-ottelussa Brasiliaa vastaan.

Tilastot
--------

| Japanin jalkapallomaajoukkue |
| --- |
| Vuodet | ottelut | maalit |
| 2005 | 3 | 0 |
| 2006 | 14 | 3 |
| 2007 | 9 | 4 |
| 2008 | 9 | 1 |
| 2009 | 3 | 0 |
| Yhteensä | 38 | 8 |

Lähteet
-------

1. ↑  Kuusela, Martti, ym.: *Jalkapallon MM-kisat Saksa 2006*, s. 59. Intereuropean Publications Ltd Oy, 2006. ISBN 952-99551-1-1.
2. ↑  Kuusela, Martti, ym.: *Jalkapallon MM-kisat Saksa 2006*, s. 54, 57, 59. Intereuropean Publications Ltd Oy, 2006. ISBN 952-99551-1-1.

Aiheesta muualla
----------------

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database

  

Japanin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Narazaki |
2 Moniwa |
3 Komano |
4 Endō |
5 Miyamoto |
6 K. Nakata |
7 H. Nakata |
8 Ogasawara |
9 Takahara |
10 Nakamura |
11 Maki |
12 Doi |
13 Yanagisawa |
14 Santos |
15 Fukunishi |
16 Ōguro |
17 Inamoto |
18 Ono |
19 Tsuboi |
20 Tamada |
21 Kaji |
22 Nakazawa |
23 Kawaguchi |
Valmentaja Zico

Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2007
1 Kawaguchi |
2 Konno |
3 Komano |
5 Tsuboi |
6 Abe |
7 Endō |
8 Hanyū |
9 Yamagishi |
10 S. Nakamura |
11 Satō |
12 Maki |
13 Suzuki |
14 K. Nakamura |
15 Mizuno |
18 Narazaki |
19 Takahara |
20 Yano |
21 Kaji |
22 Nakazawa |
23 Kawashima |
24 Hashimoto |
28 Ōta |
29 Inoha |
Valmentaja Osim
Mikaela Lindh ja Skovlunds Más Guapo (Ratsastuksen maailmanmestaruuskilpailut 2014).
**Mikaela Fabricius-Bjerre** (o.s. **Lindh**, 17. joulukuuta 1969 Turku – 13. helmikuuta 2023) oli suomalainen kouluratsastaja. Hän edusti Suomea Lontoon 2012 kesäolympialaisissa.

Lindh voitti vuonna 2011 ruunallaan *Skovlunds Más Guapo* Pohjoismaiden mestaruuden sekä sijoittui EM-kilpailujen henkilökohtaisessa kisassa 24:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi.

Lindh muutti Tanskaan vuonna 2001 ja piti vuodesta 2004 alkaen Kööpenhaminan lähellä valmennuskeskusta aviomiehensä, kouluratsastaja Poul Fabricius-Bjerren kanssa. Suomessa Lindh edusti Turun Seudun Ratsastajia.

Fabricius-Bjerre kuoli 53-vuotiaana helmikuussa 2023 sairastettuaan syöpää.

Lähteet
-------

* Suomen ratsastusjoukkue Lontoon 2012 olympialaisissa Suomen Olympiakomitea.  Arkistoitu 26.7.2012. Viitattu 24.7.2012.

### Viitteet

1. ↑  Mikaela Fabricius-Bjerre FEI. Viitattu 19.8.2019. (englanniksi)
2. ↑  Nations Cup jälleen Suomessa ensi kesänä  12.2.2019. Hevosopisto Oy.  Arkistoitu 18.8.2019. Viitattu 19.8.2019.
3. ↑  Taipale, Juuso: Suomea olympialaisissa edustanut Mikaela Fabricius-Bjerre, 53, on kuollut: "Kaipaamme sinua niin paljon" *iltalehti.fi*.  13.2.2023. Viitattu 13.2.2023.
4. ↑  Suomea olympialaisissa edustanut Mikaela Fabricius-Bjerre, 53, on kuollut: "Kaipaamme sinua niin paljon" *www.iltalehti.fi*. Viitattu 15.2.2023.
**Karjalan jääkärien marssi** on suomalainen sotilasmarssi, joka toimii Pohjois-Karjalan prikaatin kunniamarssina ja puolustusvoimien perinnemarssina. Marssi esitetään usein aamu- ja iltasoiton yhteydessä, ja sen alkuun liitetään yleensä iltasoittosignaali.

Perimätiedon mukaan marssin melodia olisi alkujaan kansansävelmä 1700-luvun lopun Pohjois-Karjalasta, mahdollisesti Liperistä. Se säilyi muistitietona liperiläisessä Hällström-suvussa, kunnes sotilaskapellimestari Lenni Linnala laati siitä pianosovituksen vuonna 1910. Elli Hällström kirjoitti kappaleeseen sanat sisällissodan alkaessa tammikuussa 1918. Sodan aikana Karjalan ratsujääkärirykmentti otti sen epäviralliseksi kunniamarssikseen. Suomen puolustusvoimien virallisten kunniamarssien joukkoon Karjalan jääkärien marssi vahvistettiin ensimmäisten joukossa keväällä 1919.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Soi raikuen torvet ja rummut: Suomen sotilasmusiikin perinteitä sanoin, kuvin ja sävelin*, s. 83. Helsinki: Kaartin Jääkärirykmentin kilta ry, 2006. ISBN 978-952-92-1116-6.
2. ↑  Hällström-suku: Karjalan jääkärien marssi (Arkistoitu – Internet Archive) Hällströmien Sukyhdistys ry. Viitattu 18.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Karjalan jääkärien marssin orkesteriversio Robert Kajanuksen johtamana (1928) Doria.
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Karjalan Sanomat** oli Joensuussa vuosina 1906–1918 ilmestynyt sanomalehti.

Joensuun nuorsuomalaiset ryhtyivät perustamaan uutta lehteä *Pohjois-Karjalan* muututtua suurlakon jälkeen vanhasuomalaiseksi. He onnistuivat hankkimaan entisen äänenkannattajansa julkaisuyhtiön Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:n osake-enemmistön, lopettivat *Pohjois-Karjalan* ja perustivat sen tilalle uuden puoluelehden *Karjalan Sanomat*. Vuoden 1918 hallitusmuotokiistassa julkaisijat osoittautuivat monarkisteiksi ja he päättivät yhdistää lehden samaa poliittista suuntaa kannattaneeseen *Karjalaiseen*. *Karjalan Sanomat* lopetettiin ja yhtiön lehtenä jatkoi kokoomuspuolueen äänenkannattajksi ryhtynyt *Karjalainen*.

*Karjalan Sanomat* ilmestyi aluksi kolmesti ja vuonna 1918 kuudesti viikossa. Viimeisenä vuotenaan se julkaisi myös kolmipäiväistä painosta. Lehden levikki oli 4 400 kappaletta vuonna 1910, 7 550 kappaletta vuonna 1915 ja 10 000 kappaletta vuonna 1918. Sen päätoimittajina työskentelivät Johannes Laine (1907–1909), Ari Pitkänen (1909–1918), Yrjö Juuti (1918) ja Matti Klemola (1918).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 297–298. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.

Aiheesta muualla
----------------

* *Karjalan Sanomat* digitoituna kansalliskirjastossa
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Karjalan Lehti** oli Viipurissa vuosina 1912–1919 ilmestynyt sanomalehti.

Lehden julkaisijat olivat nuorsuomalaisten vasemmistoa, joka löysi yhteistyökumppanin vanhasuomalaisten vasemmistosta. Kenraalikuvernööri lakkautti *Karjalan Lehden* kuusipäiväisen painoksen sotatilavaltuuksien nojalla marraskuussa 1914, mutta sen kolmipäiväinen painos sai jatkaa ilmestymistä. Kuusipäiväisen painoksen tilalle perustettiin vuoden 1915 lopulla *Karjalan Aamulehti*, ja kolmipäiväinen *Karjalan Lehti* jäi sen maaseutupainokseksi. *Karjalan* kanssa kilpailussa tappiolle jäänyt *Karjalan Lehti* lopetettiin vuonna 1919, mutta *Karjalan Aamulehti* jatkoi ilmestymistään vielä muutaman vuoden ajan. Lehden päätoimittajana työskenteli Arvo Inkilä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 294. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.

Aiheesta muualla
----------------

* *Karjalan Lehti* digitoituna kansalliskirjastossa
**Ford Fiesta V** on Ford Fiestan viides sukupolvi, jota valmistettiin vuosina 2002–2008.

Ford Fiesta V (2002–2008)
-------------------------

Täysin uudistunut viidennen sukupolven Fiesta esiteltiin keväällä 2002. Sisustusmateriaalien laatuun ja viimeistelyyn oli kiinnitetty edellisiä sukupolvia enemmän huomiota. Fiesta oli jälleen turvallisuuden osalta luokkansa kärkeä, saavuttaen vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestissä hyvän neljän tähden tuloksen.

Viidennen sukupolven Fiestan alustaan ja tekniikkaan perustui myös pieni tila-automalli Ford Fusion. Lisäksi Intiassa vuosina 2010–2015 valmistettu Ford Figo oli kevyesti uudistettu viidennen sukupolven Fiesta.

Moottorivalikoima koostui aluksi 1,3- (70 hv), 1,4- (80 hv) ja 1,6-litraisista (100 hv) bensiinimoottoreista sekä yhteispaineruiskutteisesta 1,4 litran (70 hv) TDCi-dieselistä. Lokakuussa 2004 markkinoille tuli myös 1,6-litrainen (90 hv) TDCi. Ensimmäistä kertaa saatavana olivat perinteinen nelivaihteinen automaattivaihteisto sekä viisivaihteinen *Durashift*-robottivaihteisto.

Ford Fiesta STGeneven autonäyttelyssä 2004 esiteltiin urheilullinen Fiesta ST, jossa on 2,0-litrainen 150 hevosvoimaa tehoa tuottava Duratec-bensiinimoottori. Auton huippunopeus on 208 km/h. Alusta on säädetty urheilullisemmaksi, ja ST on aina kolmiovinen. Tavallisesta Fiestasta ST:n erottaa aggressiivisemmista puskureista ja sivuhelmoista, takaspoilerista ja 17 tuuman kevytmetallivanteista. Ovenkahvat ja kylkilistat ovat muista malleista poiketen korinväriset. ST-mallissa on osittain nahkaverhoillut urheiluistuimet ja urheilullinen ohjauspyörä ST-logoilla. Valinnaisvarusteena sai konepellin, katon ja takaluukun raidat (kuvassa).

Varustetasot olivat Suomessa Ambiente, Trend ja Ghia.

Viidennen sukupolven facelift-malli.
Perusmalli Ambienteen kuului muun muassa neljä turvatyynyä, ABS-jarrut hätäjarruassistentilla, takaistuimen pääntuet ja keskipaikan kolmipisteturvavyö, 14 tuuman teräsvanteet pölykapselein, lämmitettävät etuistuimet, keskuslukitus ja sähköikkunat edessä.

Trendissä oli Ambienten lisäksi Ford 4500 -radio/CD-soitin, etusumuvalot, kauko-ohjattu keskuslukitus, korinväriset puskurit ja nahkaverhoiltu ohjauspyörä.

Ylellisimmässä Ghiassa oli kromattu etusäleikön kehys, korinvärinen takaluukun lista, kevytmetallivanteet, sähköpeilit, lukuvalot ja manuaali-ilmastointi.

Vuonna 2006 Fiesta koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai uudet puskurit, etusäleikön, etu- ja takavalot sekä suuremmat sivupeilit. Sisällä kojelauta ja keskikonsoli kokivat pieniä muutoksia ja mittaristo vaihdettiin uuteen. Myös värivalikoima ja verhoilukankaat uudistettiin. Kaikissa malleissa oli nyt Ford 6000 -radio/CD-soitin vakiovarusteena.

Vuonna 2007 uudeksi varustetasoksi tuli Limited, jossa oli muun muassa korinväriset ovenkahvat ja kylkilistat, ilmastointi, sähköpeilit ja alumiinikoristeltu ohjauspyörä.

Lähteet
-------

1. ↑  Ford Fiesta Mk5 review *Auto Express*.  30.12.2016. Viitattu 30.12.2016. (englanniksi)
2. ↑  Ford Fiesta 2002 Euro NCAP. Viitattu 27.6.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ford Fiesta (2002)** Wikimedia Commonsissa
Entinen Jämsänkosken tehtaiden saksalaisveturi Haapamäellä.
**Jämsänkosken teollisuusrata** oli paikallisen selluloosatehtaan kuljetuksia varten vuonna 1920 rakennettu kapearaiteinen rautatie Jämsänkoskella Jämsässä. Alun perin raideleveys oli 500 mm, mutta rata muutettiin 750 mm raideleveydelle vuosina 1926–1927. 

Radalla oli käytössä Montania–moottoriveturi sekä viisi höyryveturia.

Rata muutettiin 1940-luvulla leveäraiteiseksi ja kapearaiteet purettiin vuoteen 1950 mennessä, jolloin viimeinenkin veturi romutettiin. Mikään näistä vetureista ei kelvannut sotakorvauksena. 

Tehdas siirtyi vuonna 1920 Yhtyneet Paperitehtaat Oy:lle ja sen alueelle tuotiin 1970-luvulla varastoitavaksi sittemmin Museorautatieyhdistys ry:lle lahjoitettu ja nykyisin Haapamäelle sijoitettu saksalainen T9-teollisuushöyryveturi. 

Tehtaan alueella on muistomerkkinä alun perin Valkeakoskella palvellut Hanomag-leveäraidehöyryveturi. Tehtailla oli oma Move66 –teollisuusveturi (Valmet 6624/1982, 0-6-0dh). Veturi on sittemmin poistettu ja myyty jälleenmyytäväksi Pajakulma Oy:lle Tampereelle.

Lähteet
-------

* Resiina-lehti *lähde tarkemmin?*
* Pölhö, Eljas: Suomen juna- ja raitiovaunukuvasto 1.1.1996

Aiheesta muualla
----------------

* UPM-Kymmene Oyj, Jämsänkosken tehtaat, Move66 (Pajakulma)
Vuoden 1982 Ford Granada
**Ford Granada** on Fordin valmistama henkilöauto, jonka tuotanto on lopetettu.

Mk-1
----

1970-luvun alussa Britannian ja Saksan Ford-tehtaat toivat markkinoille uuden yhteisen mallin. Ford Granada oli Euroopan Fordin "lippulaiva" ja aluksi saatavana ainoastaan V6-moottorilla. Britit käyttivät 2,5- ja 3,0-litraisia *Essex*-moottoreita ja saksalaiset 2,3- ja 2,6-litraisia *Cologne*-moottoreita. Granadan rinnakkaismallissa **Consulissa** oli 1,7 V4 (jota on käytetty myös Saabeissa) ja 2,0 ohc -moottori, sekä valinnaisena V6-moottorit. Granadaa sai sekä 4v-manuaalina että 3v-automaattina. Perä oli aina 8" (8-tuumainen). Kori oli itsekantava ja useimmiten 4-ovinen, tai 5-ovinen farmari, mutta myös 2-ovisia tehtiin. 2-oviset coupet ovat kuitenkin harvinaisia. Näistä kaikista harvinaisin on ns. "Coca-cola - Coupe" jota valmistettiin vain -71-74. Sen jälkeen tuli ns. "suorakylki coupe". Coupe-malleista luovuttiin vuoden 1977 lopussa kokonaan, kun Mk1 Granadan valmistus loppui.

### Perana Granada

Perana Granada oli harvinainen Etelä-Afrikassa valmistettu 5,0-litrainen V8 (302 cid) -erikoisversio, jota ei ollut tarkoitettu Euroopan markkinoille.

Mk-2
----

1977 tuli kulmikkaammin muotoiltu "kakkoskoppa", jossa myös sisustus oli uusi. Alusta ja tekniikka sen sijaan olivat samaa hyväksi havaittua peruskonstruktiota. Jousitukseen, iskunvaimentimiin ja kallistuksenvakaimiin tuli parannuksia. Takavakain tuli Ghia-X malliin. Myös Lukkoperää sai lisävarusteena. Moottoreina olivat 1,7-litrainen V4, 2,0-litrainen ohc, 2,3-litrainen V6 ja 2,8-litrainen V6, jotka olivat käytössä osoittautuneet luotettavimmiksi. Viimeisiin malleihin sai myös 5-vaihteista "type-9" -vaihteistoa. Granadan valmistus loppui 1985, jolloin se korvattiin Scorpiolla. Scorpiossa oli aluksi samat moottorit kuin Granadoissa.

Aiheesta muualla
----------------

* Ford Granada Consul (ranskaksi)
**Karjalan lapsia** on Toivo Kärjen (1915–1992) Karjala-aiheisia lauluja sisältävä musiikkialbumi, joka ilmestyi syksyllä 2021. Albumin 12:sta kappaleesta viisi on ensilevytyksiä. Laulusolisteina ovat Mia Leivo (Ylöjärvi)  ja Raimo Salo (Kyyjärvi), sovitukset on tehnyt ja levytykset johtaa Mika Tarkkonen, joka myös soittaa itse harmonikkaa. Muut muusikot ovat Sakari Tervo viulu, Raine Turunen kitara, Pasi Ryökkynen basso, Jani Leskinen rummut ja perkussiot. Tuottaja on Tmi Tarkkonen Mika, äänitykset on tehty Mika Tarkkosen studiolla Liperissä.  Äänityksestä ja miksauksesta vastaa Mika Tarkkonen, masteroinnista  Jsounds/Juha Saarelainen. Ulkoasun on suunnitellut Jaakko Kärki.

### Projektin taustaa

Toivo Kärki oli Karjalan ystävä ja tuntija. Hänen äitinsä suku oli Ilomantsista, ja hän tunsi sinne sydämen vetoa, joka vuosien kuluessa laajeni koskemaan koko Karjalaa niin Suomessa kuin rajan takana. Hän sävelsi Karjala-aiheisia kappaleita lähes koko ammattiuransa ajan, ensimmäisen välirauhan aikana 1940. Erityisen paljon niitä syntyi hänen elämänsä loppupuolella 1970- ja 1980-luvulla.

Karjalan lapsia -projekti käynnistyi vuonna 2018 Raimo Salon aloitteesta. Aluksi oli tarkoitus rakentaa se Ilomantsin ympärille, mutta pian nähtiin aiheelliseksi ulottaa aihepiiri koko Karjalaan. Kappale-ehdokkaat valitsi Kalervo Kärki, jolla on hallussaan isänsä nuottijäämistö. Kappaleista oli huomattavaa runsaudenpulaa, ja lopulta päädyttiin ratkaisuun, että painopiste on harvinaisuuksissa ja ennenjulkaisemattomissa kappaleissa, pari tunnetumpaa joukossa. Toteuttajiksi olivat luontevasti tarjolla jo Metsän lumo -albumilla kunnostautuneet Mia Leivo, Raimo Salo ja Mika Tarkkonen, kaikilla pitkäaikainen kokemus Toivo Kärjen musiikista.

### Albumin kappaleet

\* :llä merkityt ovat ennenlevyttämättömiä

1. Karjalan lapsia – 3.00  (1981, san. Vexi Salmi) Mia Leivo ja Raimo Salo
2. Koitere – Karjalan helmi – 3.21  (1972, san. Pauli Salonen) Raimo Salo
3. Kotiseudulle tiedä en mä vertaa – 3.19  (1972, san. Pauli Salonen) Mia Leivo
4. Ilomantsin laulu – 3.56  (1956, san. Evert Kurvinen) \* Raimo Salo
5. Kevät Karjalassa – 3.19  (1961, san. Reino Helismaa) Mia Leivo
6. Karjalan kukka – 4.09  (1981, san. Aappo I. Piippo) \* Raimo Salo
7. Kiitehen joutsen – 3.12  (1987, san. Jaakko Rugojev) \* Mia Leivo
8. Olin siellä kerran minäkin – 3.42  (1981, san. Pauli Salonen) \* Raimo Salo
9. Kaunis Karjalan maa – 3.32  (1982, san. Kyösti Timonen) \* Mia Leivo
10. Karjalan metsäruusu – 3.00  (1976, san. Tuula Valkama) Raimo Salo
11. Runon ja rajan tie – 3.41  (1973, san. Vexi Salmi) Mia Leivo
12. Balladi Megrin neidosta – 3.22  (1977, san. Juha Vainio) Raimo Salo

Lähteet
-------

1. ↑  Maarit Ohranen: Toivo Kärjen Karjala-musiikkia levytetään Liperissä *nopolanews.fi*.  30.07.2021. Viitattu 11.1.2023.
2. ↑  Mia Leivo ja Raimo Salo - Karjalan lapsia *open.spotify.com*. Viitattu 11.1.2023.

Kirjallisuutta
--------------

* Kalervo Kärki: *Sydämeni sävel – Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa*, Mediapinta, Tampere 2015, ISBN 978-952-235-888-2
**Lea Toini Johanna Ignatius**, (o.s. **Jännes**) (26. lokakuuta 1913 Helsinki – 27. kesäkuuta 1990 Lohja) oli suomalainen taidegraafikko.

Ignatius opiskeli piirustusta ja taidehistoriaa Helsingin yliopistossa sekä Taideteollisuuskeskuskoulussa 1930-luvulla. Hän tuli tunnetuksi etevänä piirtäjänä ja muotokuvamaalarina. Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän piti Helsingissä Strindbergin Taidesalongissa syksyllä 1948. Taidegrafiikkaa hän opiskeli 1960-luvun lopulla Salzburgissa Itävallassa ja 1970-luvulla Pariisissa. ja nousi Suomen eturivin taidegraafikkojen joukkoon. Ignatiuksen teoksia on useiden suomalaisten ja ulkomaisten taidemuseoiden kokoelmissa.. Valtion taiteilijaeläke hänelle myönnettiin 1979.

Ignatius oli avioliitossa dipl.ins. Reino Ignatiuksen (1913–2001) kanssa. Heidän esikoistyttärensä on taidegraafikko Elina Luukanen (s. 1941). Hänen vanhempansa olivat Maataloustuottajain Keskusliiton (MTK) pitkäaikainen puheenjohtaja Juho Jännes (aiemmin Genetz, 1880–1964) ja Suomen Sotilaskotiliiton puheenjohtajana toiminut Toini Jännes (s. Liljeström, 1884–1942).

Lähteet
-------

1. ↑  Ignatius-suku (toim. Liisa Poppius). Helsinki 1942.
2. 1 2 3 4  Helsingin Sanomat 17.7.1990
3. ↑  Ignatius, Lea s. 1913 - k. 1990 *Suomen kuvataiteen bibliografia – Internet-tietokanta*. Viitattu 27.5.2011.
4. 1 2  Lea Ignatius *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Suomen Taiteilijaseura. Viitattu 15.4.2022.
5. ↑  Elina Luukasen cv
6. ↑  Facta 2001, Täydennysosa 1990, WSOY 1990, s. 284
7. ↑  Kuka kukin oli Wikiaineistossa


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Le domino noir** on ranskalaisen säveltäjän Daniel-François-Esprit Auberin ooppera, joka kantaesitettiin vuonna 1837. Tämä hyvin suosittu teos esitettiin vuosien 1837 ja 1910 välillä yli 1200 kertaa. Oopperan nimi viittaa Angèlen naamiaisissa yllään pitämään viittaan.

Ooppera
-------

Kuten useassa muussakin Auberin oopperassa, Le domino noirin musiikissa on vahvaa paikallisväriä - tässä tapauksessa siis Espanjan, mukana on aragoneesi- ja bolerotanssia ja kastanjetteja. Eri näytösten tunnelma ja musiikki ovat toisistaan poikkeavia; Naamiaisiin keskittyvässä ensimmäisessä näytöksessä tanssinumerot hallitsevat, toisessa kuullaan juomalauluja ja kuorolaulantaa, luostarissa tapahtuvassa kolmannessa taas tunnelma rauhoittuu ja välillä kuullaan jopa urkuja.

Hahmot
------

* Angèle d'Olivarès - mezzosopraano
* Brigitte de San Lucar - sopraano
* Horace de Massarena - tenori
* Kreivi Juliano - tenori
* Jacinthe - sopraano
* Gil Perez - basso
* Ursule - sopraano
* Lordi Elfort - baritoni

Synopsis
--------

### Tapahtumapaikka

Madrid 1800-luvulla.

### Ensimmäinen näytös

Horace, nuori espanjalainen aatelismies, muistelee kuinka vuosi sitten kuningattaren naamiaisissa tapasi ja ihastui neitoon, jonka nimeä hän ei koskaan saanut selville. Hän menee vuosittaisiin naamiaisiin toivoen tapaavansa hänet uudestaan. Nainen saapuukiin, naamioituna kuten viime kerralla ja niin ikään saman naisen kanssa. Molemmat heistä ovat nunnia, kuningattaren serkku Angèle ja ystävänsä Brigitte. Angèlelle juhlat ovat viimeinen sosiaalinen tilaisuus ennen siirtymistä luostariin kun taas Brigitte on luopumassa luostarielämästä ja menossa naimisiin. Kello yhdeltätoista Horacen ystävä kreivi Juliano puijaa Brigiten uskomaan että on jo keskiyö, milloin luostarin portit aina suljetaan. Brigitte ryntää pois joten Horacelle ja Angèlelle jää hieman aikaa kahdestaan. Kellon lyödessä kaksitoista Angèlekin kuitenkin lähtee.

### Toinen näytös

Julianon odotellessa majatalohuoneessaan vieraitaan (mm. Horacea) luostarista ulos lukittu Angèle ilmestyy ovelle ja pyytää majatalonpitäjää Jacintheä antamaan hänelle yösijan. Angèle on huolissaan tapaavansa Horacen jolloin hänen nunnanstatuksensa paljastuisi. Jacinthe, joka puolestaan odottaa veljentytärtään Inésilleä, saa idean ja Angèle puetaan hänen vaatteisiinsa ja esitellään muille vieraille Inésillenä. Tästä huolimatta Horace hoksaa naisen identiteetin, muttei saa tyrmistykseltään sanaa suustaan. Jacinthe haetuttaa paikalle luostarin ovenvartijan Perezin ja varmistaa Angèlen saavan sisäänpääsyn takaisin luostariin.

### Kolmas näytös

Hillittömien yhteensattumien kautta Angèle vapautuu nunnanlupauksistaan ja on näin vapaa menemään naimisiin Horacen kanssa.

Levytyksiä
----------

* 1993 - Jo, Vernet, Ford, Power, Olmeda; English Chamber Orchestra; Bonynge. (Decca 440 646-2)

Lähteet
-------

1. ↑    *Nutid*, 01.06.1899, nro 6-7, s. 41. Kansalliskirjasto. Viitattu 14.07.2018.
Ristikkotaloja Saksan Dornstettenissä
**Ristikkotalo** on rakennus, jonka seinissä käytetään ristikkorakennetta. Ristikkorakenteessa vaakasuorat, pystysuorat ja vinottain asetetut hirret muodostavat talon kantavan rakenteen. Hirsien välit on täytetty yleensä tiilellä. Tiilen ohella hirsien välit voidaan täyttää myös laastilla ja oksista punotulla ristikkopunoksella.

Ristikkorakenne oli yleinen sekä Kiinassa että Japanissa, ja Pohjois- ja Keski-Euroopassa se oli suosittua asuintaloissa 1600-luvulle saakka, etenkin Saksassa ja Ranskassa. Englannissa ristikkotaloja rakennettiin erityisesti niillä seuduilla, joissa kiveä oli vähän saatavilla. Ristikkotalot levisivät eurooppalaisten siirtolaisten mukana myös Pohjois-Amerikkaan.

Ristikkotalojen tyypillinen piirre on ulkoneva toinen kerros, joka antaa lisätilaa, mutta myös tasapainottaa rakennusta. Kantavia hirsirakenteita koristeltiin 1200–1300-luvuilla suojeluspyhimysten kuvilla tai toistuvilla ornamenteilla. Seuraavien vuosisatojen aikana korostettiin tummien hirsien ja niiden väliin jäävien vaaleiden pintojen eroa. Väleissä saatettiin käyttää kalanruotokuvioon aseteltuja tiiliä tai koristella rappaus reliefein ja kuvioin. Ristikkotaloihin ryhdyttiin myös lisäämään koristeeksi hirsiä, jotka eivät olleet rakenteen kannalta välttämättömiä. Saksassa oli vallalla yksinkertaisempi ja karumpi tyyli, joka korosti varsinkin talojen jykeviä kulmarakenteita.

Lähteet
-------

1. ↑  Valkeapää, Leena (toim.): *Ristikkorakenne*, s. 54. Jyväskylän yliopisto, Taidehistoria oppiaine, 1997. Arkistoitu 19.12.2016 (pdf) (viitattu 17.1.2016).
2. 1 2 3  Half-timber work *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 18.1.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ristikkotalo** Wikimedia Commonsissa
**JFS** on IBM:n kehittämä tiedostojärjestelmä, joka julkaistiin vuonna 1990 AIX-käyttöjärjestelmään (JFS1). Tiedostojärjestelmän toinen versio (JFS2) julkaistiin AIX:lle, OS/2:lle ja Linuxille. Tiedostojärjestelmä tukee journalointia ja petatavujen kokoisia tiedostoja ja osioita.

Tiedostojärjestelmä tukee *extent* -lohkoja suurien jatkuvien osien varaamiseen suurille tiedostoille yksittäisten lohkojen sijaan.

Tiedostojärjestelmä käyttää B+puu -rakennetta levylle tallennetuille indekseille.

JFS tukee journalin sijoittamista erilliselle fyysiselle levylle. JFS journaloi vain metatiedon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Steve Best: IBM's Journaled Filesystem  1.1.2003. Linux Journal. Viitattu 29.5.2019. (englanniksi)
2. ↑  M. Tim Jones: Anatomy of Linux journaling file systems  4.6.2008. IBM Developerworks. Viitattu 29.5.2019. (englanniksi)
3. ↑  Archived - Anatomy of ext4 *developer.ibm.com*.  17.2.2009. Viitattu 12.2.2020. (englanniksi)
4. ↑  jfs\_tune (8) - Linux Man Pages *systutorials.com*. Viitattu 4.6.2019. (englanniksi)
5. ↑  Steve Best: JFS overview (PDF)  tammikuu 2000. IBM. Viitattu 4.6.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* A mini-FAQ for JFS (englanniksi)
* JFS for Linux -projekti (englanniksi)
Lea Giunchi ja Giuseppe Gambardella elokuvassa *Lea e il gomitolo* (1913).
**Lea Giunchi** (4. tammikuuta 1884 Cervia – 3. tammikuuta 1938 Milano) oli italialainen elokuvanäyttelijä.

Giunchi aloitti uransa sirkustaiteilijana. Vuonna 1909 hän siirtyi kumppaninsa Natalino Guillaumen ja tämän veljen Ferdinandin kanssa elokuvayhtiö Cinesille. Giunchi esiintyi komedianäyttelijänä Ferdinand Guillaumen Tontolini, Raymond Fraun Kri Kri ja Giuseppe Gambardellan Checco -hahmojen rinnalla. Vuonna 1910 hän aloitti oman Lea-sarjansa, joka käsittää useita kymmeniä lyhyitä komedioita. Giunchi näytteli myös draamaelokuvissa, joista merkittävimpiä ovat Enrico Guazzonin *Quo vadis?* (1913) ja *Immolazione* (1914). Giunchi siirtyi Caesar Filmille vuonna 1915 ja hänen uransa päättyi vuosikymmenen lopussa.

Elokuvia
--------

* *Pinocchio*, 1911
* *Musta ympyrä*, 1913

Lähteet
-------

1. ↑  I comici del muto italiano.  *Griffithiana*, 24/25 (ottobre 1985), s. 101.  (italiaksi)
2. ↑  Ruta, Marzia: Lea Giunchi: The Story of a Lost Comical Body. *Women and the Silent Screen VI Dipartimento di Musica e Spettacolo – Conferenze*.  12.5.2010.  Arkistoitu 22.8.2018. Viitattu 28.2.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database:Lea Giunchi (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |

 |
**Laihajärvi** (ven. Лайха-ярви, Laiha-jarvi) on Venäjällä Leningradin alueella Viipurin piirissä sijaitseva Urpalanjoen vesistöön kuuluva järvi.

Maantietoa
----------

Järvi on 3,0 kilometriä pitkä ja 2,4 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on noin 3 neliökilometriä suuri. Se sijaitsee Venäjällä Suomen rajan rajavyöhykkeen lähellä. Järven luoteispään etäisyys valtionrajasta on puoli kilometriä. Järvi on rantaviivan suhteen selkeäpiirteinen järvi, jossa saaret rikkovat järvenselän yhtenäisyyden. Järvessä on viisi lahtea, jotka muodostavat omat suojaisat elinympäristönsä niemien ja saarten suojassa. Saaria on seitsemän, joista suurin on 700 metriä pitkä ja 250 metriä pitkä. Muut saaret ovat huomattavasti tätä pienempiä.

Järven rannat ovat metsämaata, mutta lahden pohjukoissa on suorantaa. Rannat vaikuttavat autioilta, mutta järven itäpuolella sijaitsee Kolholan kulmakunta (ven. Красная Горка, Krasnaja Gorka). Osa järven ympäristön teistä ovat rajan suuntaisia ja osa on näitä kohtisuorassa. Vaalimaan rajanylityspaikan maantie kiertää järven ja Laihalammen eteläpuolelta jatkaen kohti itää.

Vesistösuhteet
--------------

Laihalammen ja Laihajärven välisellä alueella on runsaasti ojia, jotka on johdettu järveen. Järven laskuoja on Suomen puolella nimeltään Kanaoja. Se lähtee länteen työntyvän kapean lahden pohjukasta ja virtaa hitaasti ja meanderoiden kohti Suomen rajaa. Heti rajan ylitettyään oja yhtyy Urpalanjokeen Laisniemen kulmakunnan lähellä. Urpalanjoki kääntyy saman tien kohti Venäjän rajaa ja ylittää sen alle kilometrin päässä Kanaojan yhtymäkohdasta. Urpalanjoki laskee Itämeren Suomenlahteen.

Lähteet
-------

### Huomiolista

1. ↑  Kanaojan yhtymäkohdassa Urpalanjokeen on seuraavaksi ylin korkeuskäyrä 15 metriä mpy. Tämä on tyydyttävä likiarvo Laihajärven vedenpinnan korkeudelle.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  *Laikhajärvi*. Google Maps.  Kartan verkkoversio (viitattu 21.9.2018) (englanniksi),(venäjäksi)
2. 1 2  Kanaojan yhtymäkohta (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 26.10.2019.
3. 1 2 3 4 5 6 7  Лайха-ярви, Laihajarvi (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 18.2.2023. (venäjäksi)
4. ↑  *Ozero Laykhayarvi*. GeoNames.  Kartan verkkoversio (viitattu 21.9.2018) (englanniksi)
Muraali, joka esittää Amritsarin verilöylyä.
**Amritsarin verilöyly** eli **Jallianwala Baghin verilöyly** oli brittien suorittama mielenosoituksen väkivaltainen kukistaminen 13. huhtikuuta 1919 Amritsarissa Pohjois-Intiassa. 50 Britannian Intian armeijan sotilasta avasi tulen prikaatikenraali Reginald Dyerin komennosta aseistamattomaan väkijoukkoon, jossa oli miehiä, naisia ja lapsia. Kuolonuhreja oli useita satoja, mahdollisesti jopa tuhat. Tapahtuma lisäsi brittihallinnon arvostelua ja sai Intian itsenäisyysliikkeen voimistamaan toimintaansa.

Tapahtumat
----------

Osa uhreista oli paikalla protestoidakseen Intian brittihallintoa vastaan. Moni oli kuitenkin paikalla punjabilaisen uskonnollisen juhlan vuoksi, eivätkä he tienneet brittien kieltäneen suuret kokoontumiset.

Tapahtumapaikka Jalliananwala Bagh on noin 200 metrin levyinen rajattu alue, josta on vain vähän ulospääsyteitä. Dyerin komentamat sotilaat olivat gurkhia ja sikhejä. Dyer käski sotilaita lataamaan kivääriensä lippaat useaan kertaan, ja heidät määrättiin ampumaan tappaakseen. Ampuminen kesti 10–15 minuuttia, kunnes panokset alkoivat loppua.

Brittien antama virallinen arvio on 379 kuollutta ja 1 100 loukkaantunutta. Lääkäri Smith puhuu 1 526 kaatuneesta ja haavoittuneesta. Intian kansalliskongressi puolestaan ilmoittaa uhreja olleen yli 1 500, josta kuolleita noin tuhat.

Seuraukset
----------

Britit olivat jo alkuvuonna 1919 säätäneet Intiassa lain, jolla rajoitettiin sananvapautta ja intialaisten oikeusturvaa. He olivat myös korottaneet veroja. Verilöyly vahvisti intialaisissa entisestään brittiläisen Intian vastustusta, ja tapahtumaa pidetään merkittävänä sysäyksenä intialaisen itsenäisyysliikkeen syntyyn. Brittihallinnon nähtiin menettäneen maineensa oikeudenmukaisena ja soveliaana. Intialainen runoilija ja nobelisti Rabindranath Tagore luopui ritarinarvostaan, ja itsenäisyysaktivisti Mohandas Gandhi palautti briteiltä saamansa mitalit ja vaati järjestelmän muuttamista. Vaatimuksista seurasi Gandhin johtaman itsenäisyysliikkeen aktiivisen toiminnan kiihtyminen.

Britannian hallitus määräsi Dyerin ennenaikaiselle eläkkeelle, vaikka parlamentin ylähuone seisoikin hänen takanaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  1920 [Cmd. 681] East India (disturbances in the Punjab, etc.). "Report of the committee appointed by the government of India to investigate the disturbances in the Punjab, etc." s. 111–112. (Hereafter referred to as the "Hunter Report".)
2. 1 2 3 4  Patterson, Steven (toim. Doyle, Mark): *The British Empire: A Historical Encyclopedia*, s. 1–3, osa 2. ABC-Clio, 2018. ISBN 9781440841972.
3. ↑  Home Political Deposit, September, 1920, No 23, National Archives of India, New Delhi; Report of Commissioners, Vol 1, New Delhi
4. ↑  Amritsar Massacre ([vanhentunut linkki]) *au.encarta.msn.com*.  31.9.2009.  Arkistoitu 1.11.2009. Viitattu 10.1.2011. (englanniksi)
**Taavi Vihtori Arola**, vuoteen 1896 **Gröndahl** (22. maaliskuuta 1881 Turku – 6. kesäkuuta 1947 Tampere) oli suomalainen diplomi-insinööri, kauppaneuvos (1926) ja Keskusosuusliike Hankkijan toimitusjohtaja 1919–1947.

Henkilöhistoria ja ammattiura
-----------------------------

Arola kävi kansakoulun Mietoisissa ja tuli ylioppilaaksi 1900 Turun suomalaisesta lyseosta. Koneinsinööriksi hän valmistui Helsingin Polyteknillisestä opistosta 23-vuotiaana 1904 ja työskenteli sen jälkeen vuoden ajan konetehtaassa Pietarissa. Arolaa pidetään yhtenä Suomen maataloudellisen osuustoiminnan uranuurtajista. Hän oli tullut Hankkijan palvelukseen jo liikkeen aloittaessa toimintansa vuonna 1905, jolloin hän toimi meijerikone- ja tarvikeosaston johtajana neljän vuoden ajan. Toimittuaan vuodesta 1909 valtion konekonsulenttina, samoin kuin Helsingin yliopiston maanviljelysopin professorin apulaisena, Arola palasi Hankkijaan koneosaston johtajaksi vuonna 1916. Arolan toimitusjohtajakauden on katsottu olleen Hankkijan historian vakavaraisinta aikaa.

Taavi Arolan vanhemmat olivat muurari Kustaa Gröndahl ja Mathilda Rindell ja puoliso vuodesta 1907 Anna Tihverä.

Julkaisuja
----------

* *Nykyaikaiset maanviljelyskoneet ja työaseet*, 1913
* *Maatalouskoneet*, 1919

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Y. R. Mäkihovi (toim.): *Uranuurtajia ja rakentajia. Osuustoimintamiesten elämäkertoja*, s. 201-210. Helsinki: Pellervo-Seura, 1950.
2. 1 2  Tuomas Möttönen: Kauppaneuvos Taavi Arola (1881–1947). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 11.2.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 15.10.2012
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 1 p. 680
4. ↑  Martti Häikiö: *Satoa ja katoa Hankkijan saralla: Hankkijan ja Noveran historia 1905–1992*, s. 34. Helsinki: Kirjayhtymä, 1997.
5. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 22. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Laihalampi** (myös ven. Лайхаярви, Laihajarvi) on Venäjällä Leningradin alueella Viipurin piirissä sijaitseva Urpalanjoen vesistöön kuuluva lampi.

Maantietoa
----------

Lampi on 850 metriä pitkä ja 700 metriä leveä. Sen pinta-ala on noin 0,5 neliökilometriä suuri. Se sijaitsee Venäjällä Suomen rajan rajavyöhykkeen lähellä. Järven luoteispään etäisyys Laihajärvestä on 500 metriä ja valtionrajasta 3,9 kilometriä. Lampi on rantaviivan suhteen selkeäpiirteinen lampi, jolla ei ole saaria. Ilmakuvasta päätellen lampi on matala ja siinä kasvaa kelluvalehtisiä vesikasvia. Lammen rannat suoreunaiset, mutta kauempana kasvaa metsää. Lammen ja Laihajärven välissä on paljon ojia, jotka on johdettu pääasiassa Laihajärveen. Sinne laskee myös lammelta laskuoja.

Lammen koillispuolella sijaitsee Kolholan kulmakunta (ven. Красная Горка, Krasnaja Gorka). Vaalimaan rajanylityspaikan maantie kiertää lammen sen eteläpuolelta jatkaen kohti itää.

Vesistösuhteet
--------------

Laihalammen ja Laihajärven välisellä alueella on runsaasti ojia, jotka on johdettu järveen ja lampeen. Laihajärven laskuoja on Suomen puolella nimeltään Kanaoja. Se lähtee länteen työntyvän kapean lahden pohjukasta ja virtaa hitaasti ja meanderoiden kohti Suomen rajaa. Heti rajan ylitettyään oja yhtyy Urpalanjokeen Laisniemen kulmakunnan lähellä. Urpalanjoki kääntyy saman tien kohti Venäjän rajaa ja ylittää sen alle kilometrin päässä Kanaojan yhtymäkohdasta. Urpalanjoki laskee Itämeren Suomenlahteen.

Lähteet
-------

### Huomiolista

1. ↑  Kanaojan yhtymäkohdassa Urpalanjokeen on seuraavaksi ylin korkeuskäyrä 15 metriä mpy. Tämä on tyydyttävä likiarvo Laihajärven ja Laihalammen vedenpinnan korkeudelle.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  *Laikhajärvi*. Google Maps.  Kartan verkkoversio (viitattu 22.9.2018) (englanniksi),(venäjäksi)
2. 1 2  Kanaojan yhtymäkohta (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 26.10.2019.
3. 1 2 3 4 5 6 7  Лайха-лампи, Laihalampi (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 18.2.2023. (venäjäksi)
**Amstel Gold Race 2004** oli järjestyksessään 39. maantiepyöräilyn Amstel Gold Race -kilpailu. Se käytiin 251 kilometrin reitillä Maastrichtista Valkenburgiin 18. huhtikuuta 2004.

Kilpailu alkoi aurinkoisessa säässä, voimakkaan etelätuulen puhaltaessa, ja myöhemmin päivän aikana satoi vettäkin. Erik Dekker, Johan Van Summeren ja Jan Kuyckx lähtivät irtiottoon 15 kilometrin ajon jälkeen. He olivat 48 kilometrin kohdalla kolme minuuttia edellä pääjoukkoa, johon Dekker hetkeä myöhemmin palasi Rabobank-tallinsa määräyksestä. Van Summerenin ja Kuyckxin ero takaa-ajajiin oli parhaimmillaan, 105 kilometrin ajon jälkeen, yhdeksän minuuttia 40 sekuntia.

Rolf Aldag ja Karsten Kroon ohittivat Bemelerbergin nousussa Kuyckxin ja hetkeä myöhemmin Van Summerenin. Pääjoukko puolestaan tavoitti Aldagin ja Kroonin 46 kilometriä ennen maalia, pitkälti Fassa Bortolo -tallin vetotyön ansiosta.

Matthias Kessler käynnisti ratkaisevan irtioton Eyserboswegissa 20 kilometriä ennen maalia saaden mukaansa Paolo Bettinin, Michael Boogerdin, Davide Rebellinin, Peter Van Petegemin ja Danilo Di Lucan. Rebellin hyökkäsi Frombergissa, 17 kilometriä ennen maalia, päästen irti yhdessä Boogerdin kanssa. Kaksikko pysyi karkumatkalla loppuun saakka. Kilpailun päättäneessä Caubergin nousussa Rebellin ajoi edellä, kunnes Boogerd hyökkäsi 350 metriä ennen maalia. Rebellin pystyi kuitenkin helposti ohittamaan hänet viimeisen sadan metrin aikana saavuttaen uransa kolmannen maailmancupin osakilpailuvoiton. Bettini sijoittui kolmanneksi.

Tulokset
--------

|  | Ajaja | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| **1** | **Italia Davide Rebellin** | **Gerolsteiner** | **6.23.44** |
| **2** | Alankomaat Michael Boogerd | Rabobank | + 1 |
| **3** | Italia Paolo Bettini | Quick Step-Davitamon | + 18 |
| **4** | Italia Danilo Di Luca | Saeco | + 18 |
| **5** | Belgia Peter Van Petegem | Lotto-Domo | + 18 |
| **6** | Saksa Matthias Kessler | T-Mobile Team | + 26 |
| **7** | Alankomaat Erik Dekker | Rabobank | + 41 |
| **8** | Venäjä Sergei Ivanov | T-Mobile Team | + 52 |
| **9** | Italia Mirko Celestino | Saeco | + 53 |
| **10** | Italia Giampaolo Caruso | Liberty Seguros | + 55 |

Lähteet
-------

* Kilpailuraportti www.cyclingnews.com-sivustolla (englanniksi)
**JC Scandinavian Denim House** (vuoteen 2012 asti *Jeans & Clothes*) oli ruotsalainen vaateketju, jonka mallistossa oli laaja valikoima johtavia farkkumerkkejä sekä oman malliston yläosia. Ketju tunnettiin hintaan sisältyvästä lyhennyspalvelusta farkkujen ostajille*lähde?*. Oman Crocker-farkkumerkkinsä lisäksi JC myi myös muun muassa Dieselin, Levi’sin, Leen, Tiger of Swedenin ja Wranglerin farkkuja.

Sekä JC Sverige AB että Suomessa toiminut JC Jeans & Clothes Oy asetettiin konkurssiin huhtikuussa 2019. Talousvaikeuksien lisäksi yhtiöiden omistajuus oli viime aikoina epäselvää. Seychelleille rekisteröidyn kiinalaisen Denim Islandin jälkeen omistajana esiintyivät Smart Perfect -niminen yritys ja Iliya Meric -niminen yksityishenkilö.

Historiaa
---------

Ensimmäinen JC-myymälä avattiin Ruotsin Helsingborgissa vuonna 1963 nimellä Junior Center. JC-myymälöitä oli Suomessa ja Ruotsissa vuonna 2012 yhteensä noin 120. Vuonna 2012 JC sulki 23 myymälää.

JC:n omisti vuodesta 2006 ruotsalainen RNB Retail and Brands, joka myi sen vuonna 2013 kiinalaiselle Denim Island Groupille. Suurin osa myymälöistä on Denim Island -konsernin omistuksessa, mutta osa myymälöistä Ruotsissa on myös franchisingilla toimivia. 

Kantonissa kotipaikkaansa pitävän Denim Islandin liikevaihto vuoden 2013 paikkeilla oli noin 380 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja henkilöstömäärä 10 000. Yhtiön muita vaatemerkkejä ovat muun muassa Better in Blue, Vigoss, Le Rock, Nit de Cru ja Cult of Individuality.

Suomessa JC-ketju toimi yritysnimellä JC Jeans & Clothes Oy, joka asetettiin konkurssiin huhtikuun puolivälissä 2019.

Suomen myymälät huhtikuussa 2018
--------------------------------

JC:n myymälä Tukholmassa.
* Espoo (Sello)
* Helsinki (Kamppi, Forum)
* Kokkola (Chydenia)
* Raisio (Mylly)
* Tampere (Koskikeskus)
* Vantaa (Jumbo, Myyrmanni)

Lähteet
-------

1. ↑  Thomas Behring on JC:n uusi toimitusjohtaja, Lehdistötiedote 7.5.2014. Viitattu 19.3.2016.[vanhentunut linkki]
2. ↑  JC Finland *www.jc.fi*. Viitattu 19.9.2017. (englanniksi)
3. 1 2 3  Vaateketju JC:stä Jeans Company, Kaupan liitto 25.9.2012. Internet Archive, arkistoitu 1.4.2016. Viitattu 22.3.2020.
4. ↑  Wisterberg, Erik: JC går i konkurs *breakit.se*.  25.4.2019. Viitattu 29.4.2019. (ruotsiksi)
5. ↑  JC Jeans & Clothes Oy YTJ / PRH. Viitattu 29.4.2019.
6. ↑  Somnell, Mikaela: Klassisk klädkedja går i konkurs – 250 drabbas *Expressen*.  25.4.2019. Viitattu 29.4.2019. (ruotsiksi)
7. ↑  Om oss (Arkistoitu – Internet Archive), JC. Viitattu 19.3.2016.
8. ↑  Ruotsalaisketju JC sulkee Suomen-liikkeitään, Kauppalehti 27.6.2013. Viitattu 19.3.2016.
9. 1 2  Denim Island AB förvärvar JC, Lehdistötiedote 1.11.2013. Viitattu 19.3.2013.
10. ↑  JC Jeans & Clothes Oy Yritys- ja yhteisötietojärjestelmä. Viitattu 21.3.2016.
11. ↑  JC Finland *jc.fi*.
12. ↑  Myymälät, JC Finland. Viitattu 12.1.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* JCn kotisivu
**Raguša** (ven. Рагуша) on Säsjokeen laskevan Voložban sivujoki Novgorodin alueen Ljubytinon ja Leningradin alueen Boksitogorskin piireissä. Sen pituus on 40 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 202 neliökilometriä. Boksitogorskin piirin puolella Ragušajoen laakso muodostaa 1996 perustetun 10,34 neliökilometrin laajuisen luonnonmuistomerkin.

Pohjoiseen virtaavan Ragušajoen yläjuoksu muodostaa kalkkikiveen kovertuneen kanjonin, jossa on paljon karsti-ilmiöitä. Kesällä joki virtaa suurelta osaltaan maan alla. Enimmillään 60 metrin syvyisen jokilaakson kasvillisuus on poikkeuksellisen rikas. Se käsittää muun muassa alueella harvinaisia siperialaisia kasvilajeja, saniaisia ja orkideoita. Kanjonin lähes koko pituudella kasvaa lehtimetsää, johon paikoitellen sekoittuu yli 150 vuotta vanhoja kuusia. Eläin- ja hyönteislajeja ovat koskikara, karhu, mäyrä, ritariperhonen ja musta apolloperhonen. Ragušassa ja Voložbassa elää taimen ja ne ovat lohen kutujokia.

Jokilaakso on kiinnostava retkeilykohde. Sinne on järjestetty luontopolku, nuotiopaikkoja ja leiriytymispaikka.

Lähteet
-------

* Shema territorialnogo planirovanija Boksitogorskogo munitsipalnogo raiona Leningradskoi oblasti (projekt). Tom II, tšast 1: Materialy po obosnovaniju projekta *boksitogorsk.ru*.  2013. Boksitogorsk.  Arkistoitu 15.6.2013. Viitattu 22.9.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  Shema, s. 27.
2. ↑  Shema, s. 56–57.
3. ↑  Shema, s. 57.
4. ↑  Shema, s. 59.

Aiheesta muualla
----------------

* Raguša Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
* Raguša Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)