recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Luc Clapiers de Vauvenargues**, *Vauvenarguesin markiisi* (1715 Provence Ranska –1747 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen moralisti. Sairastuttuaan Böömin sotaretkellä 1742 hän jouti keskeyttämään sotilaanuransa. Hän ehti elää muutaman vuoden sairastellen ja varattomana. Ennen Böömin sotaretkeä Vauvenargues osallistui jo 1734 sotaretkeen Italiassa. Hän asui Pariisissa ja tutustui muun muassa Jean-François Marmonteliin ja Voltaireen, joka auttoi ja tuki häntä.

Vauvenargues'n teos *Maximes*, ensimmäisen kirjoituksen mukaan myös *Introduction à la connaissance de l’esprit humain*, ilmestyi 1746. Sen kauniista ja vakavahenkisistä mietteistä kuvastuu perimmäinen optimistinen maailmankatsomus, ja ne ovat François de La Rochefoucauldin kuuluisiin maksiimeihin verrattuna hyvin erilaisia. Kirjoituksissaan hän käsitteli ihmisen moraalisisia velvollisuuksia ja edellytti kaikkien uskonnollisten vakaumusten kunnioittamista. Hän uskoi ihmisen pohjimmaiseen hyvyyteen.Vauvenarguesin teoksiaan, *Oeuvres*, on julkaistu postuumisti useita kertoja, ja mukaan on liitetty hänen kirjoitelmiaan ja kirjeenvaihtoa muun muassa Voltairen ja Mirabeaun kanssa.

Jo palvelusaikana Vauvenargues oli alkanut kirjoittaa muistiin kokemuksiensa herättämiä ajatuksia, joita hän viimeisinä vuosinaan järjesti ja kokosi suunnittelematta kuitenkaan niistä tieteellistä filosofista teosta. Hän oli merkittävä itseoppinut filosofi ja aforistikko ja Jean-Jacques Rousseaun edeltäjänä pidetty.

*Maximes* sisältää laajahkon kirjoitelman "Introduction à la connaissance de l'esprit humain" sekä muutamia lyhyempiä, kuten "Réflexions sur divers sujets", "Conseils à un jeune homme", "Méditation sur la foi" ja "Paradoxes mêlés de réflexions et de maximes".

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Vauvenargues, Luc Clapiers", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 829. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.
2. 1 2 3 4  Vauvenargues, Luc de Clapiers de, Nordisk familjebok 31. 1921 (ruotsiksi)
3. 1 2 3  Vauvenargues, Luc Clapiers. Tietosanakirja osa 10. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1917

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Luc Clapiers de Vauvenargues** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Antti Kiikka** (25. joulukuuta 1879 Ilmajoki − 6. maaliskuuta 1972 Hyvinkää) oli suomalainen insinööri ja viipurilaisen Rakennusosakeyhtiö Pyramidin toimitusjohtaja.

Antti Kiikan vanhemmat olivat maanviljelijä Juha Talvitie ja Hedvig Sofia Kiikeri. Kiikka pääsi ylioppilaaksi Vaasan reaalilyseosta 1902 ja opiskeli sitten Polyteknillisen opiston tie- ja vesirakennusosastolla valmistuen insinööriksi 1907. Hän teki opintomatkoja Venäjälle 1902 ja 1912 sekä Ruotsiin, Tanskaan ja Saksaan 1926, 1927 ja 1928.

Antti Kiikka toimi Kuopion teollisuuskoulun vt. lehtorina 1907−1909 ja hän oli tie- ja vesirakennusten ylihallituksen palveluksessa rautatietutkimuksilla ja -rakennuksilla 1909−1916. Tämän jälkeen Kiikka oli insinööritoimisto Zitting & Co:n suorittamien linnoitustöiden Turun osaston johtajana 1916−1918. 

Kiikka perusti 1920 yhdessä Veljekset Peusa & Kumpp. Oyn kanssa Viipurissa Tienhaaran Sikuritehdas Oyn, josta alkoi Kiikan yrittäjäsuvun edelleen, nyt neljännessä polvessa jatkuva yrittäjätaival.

Seuraavana vuonna hän perusti yhdessä kolmen muun henkilön kanssa Rakennusosakeyhtiö Pyramidin ja hänestä tuli yhtiön toimitusjohtaja

Vuonna 1924 Kiikka oli mukana perustamassa vesi-ja lämpöjohtoliike *Oy Hydro Ab*:tä ja hänestä tuli tämän yhtiön toimitusjohtaja 1928. Vuonna 1927 hänetä tuli sementtivalimo ja myllynkivitehdas *Lennart Holmberg Oy*:n toimitusjohtaja. Nämä kaikki kolme yhtiötä siirtyivät Kiikan omistukseen ja hän toimi johtokunnan puheenjohtajana niissä. 

Antti Kiikka oli naimisissa 1908−1912 Jenny Virtasen kanssa ja vuodesta 1919 Victoria Serafina Mickelsonin kanssa. Antti Kiikan poika insinööri Osmo Kiikka (1909−1992) tuli vuonna 1950 Pyramidin ostaman Teknos-Tehtaat Oy:n (sittemmin Teknos-Maalit Oy ja Teknos Winter Oy, nykyään Teknos Oy) palvelukseen ja oli yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 1955 alkaen.

Kirjallisuutta
--------------

* Toivo T. Kaila : *Pohjalainen rakentaja ja hänen viipurilainen pyramidinsa*. WSOY 1947
* *Antti Kiikka ja Rakennusosakeyhtiö Pyramid : Viipurin rakentaminen 1920- ja 1930 -luvuilla* teoksessa *Liikemiehiä ja hyväntekijöitä : luovutetun Karjalan talousvaikuttajat* ; toimittanut Tuomas Möttönen. Otava 2019 ISBN 9789511344001
* Antti Kiikka: AK - Sadan Vuoden Urakka. Markprint 2020 ISBN 9789529430857

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Insinööri Antti Kiikka, Karjala, 24.12.1929, nro 348, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Geni.com : Antti Kiikka
3. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1902 , matrikkelinumero 28003
4. ↑  Kuka kukin on 1978 : Osmo Kiikka
5. ↑  Insinööri, toimitusjohtaja Osmo Kiikka, Helsingin Sanomat Kuolleet 18.6.1992 (Tilaajille)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Juho (Johan) Anton Simola**, sukunimi vuoteen 1905 *Simolin* (2. heinäkuuta 1884 Hollola – 10. toukokuuta 1958) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Tampereen kaupungin sähkölaitoksen johtaja.

Simolan vanhemmat olivat ratamestari Juho Simola ja Edla Sofia Malin. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta 1905 ja opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa sähkötekniikkaa valmistuen diplomi-insinööriksi 1912.

Simola suunnitteli sähköverkkoja Nakkilaan ja Harjavaltaan ja toimi insinöörinä Tyrvään sähkölaitoksella. Hän oli 1914–1916 Pietarissa Siemens-Schuckertin palveluksessa ja sen jälkeen Tampereen kaupungin sähkölaitoksella aluksi käyttöinsinöörinä 1916–1920 ja sitten sähkölaitoksen johtajana 1920–1951. Hänen johtajakaudellaan rakennettiin uusi vesivoimalaitos Tammerkosken keskiputoukselle 1930–1933 ja liitettiin Tampereen kaupunki valtakunnalliseen sähköverkkoon kun Imatran Voiman Vanajan voimalaitoksesta vedetty voimalinja valmistui 1938. Simola oli myös keskeisesti mukana Tampereella 1948 aloitetun johdinautoliikenteen suunnittelussa ja rakentamisessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jarmo Peltola, Jouni Keskinen: Juho Anton Simola (1884–1958), Koskesta voimaa -sivusto
2. ↑  Kuka kukin on 1954
3. ↑  Kansaneläkelaitoksen henkilökortit -arkisto > Vuosina 1950-1958 kuolleiden henkilöiden hakemistokortit
Nainen ja mies hierovat neniään yhteen hymyillen.Eskimosuukko
**Eskimotervehdys** on tervehdystapa, jossa tervehtijät hierovat neniään yhteen. Nimestään huolimatta vastaavanlaisia tervehdyksiä on muidenkin kansojen keskuudessa. Esimerkiksi muutkin arktiset kansat tuntevat nenällä tervehtimisen. Vastaavanlaiset tervehdykset ovat yleisiä myös Kambodžassa, Laosissa, Thaimaassa ja Vietnamissa sekä Mongolian nomadien ja havaijilaisten keskuudessa.

Suomen Lapissa, Taalainmaalla ja Karjalassa tunnetaan nenittelyksi kutsuttu tervehdystapa, jossa neniä hierotaan vastakkain. Tapa on säilynyt kolttasaamelaisten keskuudessa varsin pitkään.

Inuiitit
--------

Vanha iñupiat-nainen painaa nenäänsä ja ylähuultaan sylissään olevan vauvan poskea vasten.Iñupiat-nainen tekee kunikin vauvalle.
Inuiitit kutsuvat nenällä tervehtimistä nimellä kunik. Se tehdään painamalla tai hieromalla nenää ja ylähuulta toisen ihmisen kasvojen ihoa vasten ja haistamalla.

Kunikilla on rakastavia, mutta ei romanttisia tai seksuaalisia tarkoitusperiä. Niitä annetaan perheenjäsenille tai läheisille ystäville. Jotkut ihmiset kuitenkin kokevat kunikin siinä määrin yksityiseksi teoksi, etteivät he halua tehdä sitä suuremman yleisön edessä. Joissain arktisen alueen kulttuureissa kunikeja jakavat vain äidit ja lapset keskenään.

Maorit
------

Viralliseen tyyliin pukeutuneet mies ja nainen seisovat silmät kiinni nenät ja otsat yhteen painettuina.Hongi
Uuden-Seelannin maoreilla on perinteinen tervehdysten ja rituaalien aikana tehtävä tapa nimeltä hongi, jonka aikana tervehtijät painavat nenänsä ja otsansa yhteen. Hongi on yleinen tervehdystapa etenkin virallisemmissa tilanteissa, kuten pyhissä maraepaikoissa.

Tapa on hyvin vanha ja peräisin eräästä maorilegendasta. Tarinan mukaan jumala Tāne teki maailman ensimmäisen naisen savesta ja antoi hänelle sitten elämän hengittämällä tämän sieraimiin. Hongi kuvastaakin hengitysten vaihtamista ja kahden ihmisen välistä yhtenäisyyttä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Linkola, Anni & Linkola, Martti: "Kolttasaamelaiset - vähemmistön vähemmistö", s. 160 (kuvateksti 311). Teoksessa *Siiddastallan: Siidoista kyliin*. Toimittaneet Jukka Pennanen & Klemetti Näkkäläjärvi. Pohjoinen, 2000. ISBN 951-749-347-9.
2. 1 2 3  The Truth Behind Eskimo Kisses *Curious Historian*. Viitattu 16.2.2023. (englanniksi)
3. ↑  Hannu-Pekka Björkmanin kolumni: Aikamme kaipaa uusia tapoja tervehtiä, miten pakaraläimäytys? *Eeva.fi*.  18.1.2021. Viitattu 5.3.2024.
4. 1 2  An 'Eskimo kiss' is a kunik, and maybe not what you think *New Bedford Standard-Times*. Viitattu 16.2.2023. (englanniksi)
5. ↑  The hongi (1st of 2) *The Encyclopedia of New Zealand*. Manatū Taonga. Viitattu 5.3.2024. (englanniksi)
6. ↑  Origin of the hongi (2nd of 2) *The Encyclopedia of New Zealand*. Manatū Taonga. Viitattu 5.3.2024. (englanniksi)
7. ↑  Hongi, our national greeting *www.stuff.co.nz*. Viitattu 5.3.2024. (englanniksi)
**Martinniemen redi** oli Haukiputaan edustalla Kiiminkijoen suulla sijainnut laivojen lastauspaikka lähes kahdensadan vuoden ajan.

Rediä kuvaa Petter Nymansson vuodelta 1784 olevassa kartastossaan *Skärgården öster on Bottniska wiken* näin: "Siinä on lastauspaikka, jossa erään maalaisen 900 – 1 000 tynnyriä vetävä kuutto lastaa kuljettaen kolmasti kesässä tervaa ja ruokatavaraa Tukholmaan". Siteeraus on mainittu Suomen luotsi- ja majakkalaitoksen historiassa, joka julkaistiin vuonna 1947.

Vilkkainta laivaustoiminta Martinniemen redillä oli Oulun luotsipiirin ja tullin tilastojen (OMK) mukaan 1960-luvun alkupuolella, jolloin laivoja kävi redillä toukokuusta joulukuuhun kestäneen laivauskauden aikana jopa parisen sataa.

Martinniemessä lastattiin pyöreää puutavaraa, sahatavaraa ja paperimassaa. Vientiä redin kautta harjoittivat Rauma-Repolan Martinniemen tehtaat ja Santaholma Oy:n Jokirannan saha. Sakari Vapaasalon kirjoittamassa A.Santaholma Oy:n historiikissa vuodelta 1953 kerrotaan Santaholman laivanneen ensimmäisen kerran paperipuuta Martinniemen rediltä purjehduskautena 1890. Tuolloin kävi paperipuuta hakemassa ainakin kaksi laivaa, Amalienborg ja Christiansborg. Laivojen kansallisuuksia historiikki ei kerro.

Laivattava puutavara kuljetettiin Santaholman ja Rauma-Repolan sahoilta hinaajien vetämillä proomuilla redille, jossa se nostettiin laivoihin niiden omilla vinsseillä. Pyöreä puutavara tuotiin hinaajien vetäminä lauttoina laivojen kyljelle. 1960-luvulla pyöreää puutavaraa ei juurikaan enää laivattu. Rauma-Repolan paperimassaa vietiin ulos vuosina 1926–1964.

Valtaosa Martinniemen redillä käynneistä laivoista oli hollantilaista, ruotsalaista, saksalaista, tanskalaista ja englantilaista pientonnistoa. Martinniemen redi työllisti ihmisiä vilkkaimpina kesinä satamäärin. Redi-lastaus lopetettiin Martinniemen sataman valmistuessa vuonna 1970. Lopetusajankohtana Martinniemen redi oli viimeinen jatkuvassa lastauskäytössä ollut redi Suomessa.

Lähteet
-------

* Könönen, T.A.: *Martinniemen saha 75 vuotta*, 1981
* Rytkönen, Raili: *Suur-Iin historia I–II*
* Skiftesvik, Joni: "Lapsuuteni Martinniemi"; artikkeli *Haukipudas*-kirjassa. Haukiputaan kunta, 1986
* Skiftesvik, Joni: Finlandia City, WSOY 2018
* *Muistojen saha. A. Santaholma Oy Jokirannan saha 1915–1968*
* Nymansson, Petter: *Skärgården öster on Bottniska wiken*
* Lähteenoja, Aina: *Suomen luotsi- ja majakkalaitoksen historia vuoteen 1808*
* Oulun Luotsipiirin arkisto (OMK)
**Sun Sauna Oy** on vuonna 1997 perustettu suomalainen saunojen sisustuksia valmistava perheyritys. Yrityksen perusti Raimo Huusko ja nykyisin sen toimintaa jatkavat hänen poikansa Juha-Pekka ja Harri Huusko. Sun Sauna tunnetaan tuotteiden laadun lisäksi lauteiden huollettavuudesta ja verkossa toimivista saunan suunnitteluohjelmista.

Tuotanto
--------

Sun Saunalla on tuotantotilat Jyväskylässä, jossa lauteet valmistetaan. Yhtiö on palkittu vuoden puusepänteollisuusyritys palkinnolla 2005.
Sun Sauna aloitti toimintansa valmistamalla saunoja yksityiskäyttöön. Nykyisin lauteita valmistetaan käyttöympäristön vaatimukset huomioiden yksityiskäyttäjien lisäksi myös uimahalleihin, taloyhtiöihin, hotelleihin ja kylpylöihin. 
Lauteiden lisäksi Sun Sauna toimittaa saunan sisustustuotteita: lasiseiniä, saunan valaisimia, paneeleita ja kiukaita.
Sun Sauna vie saunoja pohjoismaiden lisäksi Eurooppaan.

Laudemallistot
--------------

Sun Saunalla on kuusi laudemallistoa yksityiskäyttöön ja kaksi mallistoa yhteisösaunoihin. Sun Saunan laudemallistoja ovat suunnitelleet muun muassa Seppo Honkavaara ja Simo Heikkilä.

Lähteet
-------

1. ↑  Sun Sauna Oy - Yritystiedot, taloustiedot, päättäjät & hallituksen jäsenet *www.finder.fi*. Viitattu 8.9.2016.
2. 1 2  [ Deski / 
 Päivän Deski / Sun Saunasta Vuoden Yritys Puusepänteollisuudessa 2005] *deski.fi*. Viitattu 8.9.2016.
3. ↑  Tuotteet ja palvelut | Sun Sauna Oy | Saunaremontti, Saunan rakentaminen | Sun Sauna Kotikylpylä *Sun Sauna Kotikylpylä*. Viitattu 8.9.2016.
4. ↑  Saunan lauteet mittatilauksella | SUN SAUNA Oy | *Sun Sauna Oy*. Viitattu 5.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

www.sunsauna.fi
Kroatian vaakuna
**Kroatian vaakuna** on Kroatian tunnus lipun ja hymnin ohella. Sen nykyinen versio hyväksyttiin 21. joulukuuta 1990.

Siinä on punavalkoinen šakkilautakuvio (kroatiaksi *šahovnica*, šakkilauta), perinteinen Kroatian ja kroatialaisten tunnus. Sen yläpuolella on viisi vaakunaa, jotka ovat vasemmalta oikealle: 

* vanhin tunnettu Kroatian vaakuna (sinisellä pohjalla kultainen heksagrammi ja hopeinen kuunsirppi)
* Dubrovnikin tasavallan vaakuna (sinisellä pohjalla kaksi punaista vaakaraitaa)
* Dalmatian vaakuna (sinisellä pohjalla kolme kultaista kruunupäistä leijonaa tai leopardia)
* Istrian vaakuna (sinisellä pohjalla vasemmalle kääntynyt kultainen vuohi, jolla punaiset sarvet ja sorkat)
* Slavonian vaakuna (sinisellä pohjalla kultainen heksagrammi ja valkoreunaisella punaisella tasaraidalla musta, valkovatsainen näätä juosten vasemmalle).

Euroopan valtioiden vaakunat
Alankomaat  ·  Albania  ·  Andorra  ·  Armenia¹  ·  Azerbaidžan¹  ·  Belgia  ·  Bosnia ja Hertsegovina  ·  Bulgaria  ·  Espanja  ·  Georgia¹  ·  Islanti  ·  Irlanti  ·  Italia  ·  Itävalta  ·  Kazakstan¹  ·  Kroatia  ·  Kreikka  ·  Kypros¹  ·  Latvia  ·  Liechtenstein  ·  Liettua  ·  Luxemburg  ·  Malta  ·  Moldova  ·  Monaco  ·  Montenegro  ·  Norja  ·  Pohjois-Makedonia  ·  Portugali  ·  Puola  ·  Ranska  ·  Romania  ·  Ruotsi  ·  Saksa  ·  San Marino  ·  Serbia  ·  Slovakia  ·  Slovenia  ·  Suomi  ·  Sveitsi  ·  Tanska  ·  Tšekki  ·  Turkki¹  ·  Ukraina  ·  Unkari  ·  Yhdistynyt kuningaskunta  ·  Valko-Venäjä  ·  Vatikaanivaltio  ·  Venäjä¹  ·  Viro

¹ Myös Aasiaan kuuluvaksi tulkittava valtio


Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**S/S Halla XVII** on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1908 Kotkan rauta Oy:n telakalla Kotkassa. Alus rakennettiin alun perin höyryhinaajaksi Halla osakeyhtiön käyttöön. *Halla XVII* purjehti aluksi Kotkan vesillä ja myöhemmin Saimaalla. Nykyisin alus on yksityisomistuksessa Saimaalla. Se kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja Suomen Höyrypursiseuran alusrekisteriin.

Historia
--------

Kotkassa *Halla XVII* hinasi muun muassa sahatavaraa proomuissa Hallan saarelta redillä odottaville laivoille. Suomen sisällissodan viimeisinä päivinä toukokuussa 1918 aluksella evakuoitiin Kotkan punaisia Kronstadtin kautta Pietariin. Sen mukana pakenivat Venäjälle muun muassa Hannes Järvimäki ja Otto Kalvitsa.

Kotkan sahan uuden lastauslaiturin ja 7 metrin väylän valmistumisen myötä *Halla XVII* siirtyi pysyvästi Saimaalle linjahinaajaksi. "Seitsemäntoista" hinasi nippulauttoja Joensuusta Ristiinan kaakkoispuolelle Orraintaipaleeseen, josta tuolloin jo Kymin Osakeyhtiöksi muuttunut omistaja siirsi puutavaraa Saimaalta Kymijoen vesistön puolelle.

1960-luvun puolivälissä alukseen tehtiin merkittäviä korjaustöitä, mutta vuosikymmenen loppupuolella se jäi virkaveljiensä tavoin seisomaan. Vuonna 1971 alus siirtyi yksityisomistukseen.

Tekniset tiedot
---------------

* **Rakennuspaikka**: Kotkan Rauta Oy, Kotka
* **Rakennusvuosi**: 1908
* **Rakennusaine:** Teräs
* **Pituus:** 21,90 m
* **Leveys:** 4,83 m
* **Syväys:** 2,10 m
* **Koneen tyyppi: Co**mpound-höyrykone
* **Koneen teho:** 192 ihv
* **Nopeus:** 12 solmua
* **Kattila:** 83 m²
* **Polttoaine:** Puu

Lähteet
-------

* Riimala, Erkki: Höyrylaivamme. Suomen Höyrypursiseura ry, 1977. ISBN 951-991 40-4-8

### Viitteet

1. ↑  Kalvitsa, Otto - Valtiorikosylioikeuden akti (26238) 1918-1918 (s. 14)  5.11.1918. Kansallisarkisto.  Arkistoitu 16.9.2017. Viitattu 16.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Höyrypursiseura
* Saimaan höyrymatkat (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen kauppalaivatietokanta laivakortti 4525
* Halla XVII blogi
**Semafori** on taiteilija Ernst Mether-Borgströmin teos vuodelta 1968. Se on koottu maalatuista metalliosista ja on korkeudeltaan 193 cm. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1969.

Mether-Borgströmin ajatuksena oli saada taide ja arkkitehtuuri yhteiselämään, jolloin *Semaforin* kaltaiset veistokset olisivat kuin liikennemerkkejä urbaanissa viidakossa. Hän oli luopunut esittävästä taiteesta 1950-luvun lopulla ja katsoi abstraktin taiteen edustavan hänelle vapautta ja demokratiaa. Semafori oli ollut Mether-Borgströmin aiheena jo 1958 maalauksessa. 

Mether-Borgströmin mukaan taiteen piti syntyä intuition pohjalta. Tämä siitä huolimatta, että hän ajatteli taiteen tehtävän olevan ilmaista ihmisille heille kuuluvaa etuoikeutta valita älyn avulla hyvä pahan asemasta.

Lähteet
-------

* Huusko, Timo: Ernst Mether-Borgström: Semafori. Teoksessa Huusko, Timo (toim.): Ateneum-opas. 2007, s. 122.

Aiheesta muualla
----------------

* Semaforit Kansallisgallerian kokoelmissa[vanhentunut linkki]
**Alberto Telisforo Remedios** CBE (27. helmikuuta 1935 Liverpool – 11. kesäkuuta 2016 Sydney) oli brittiläinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.

Remedios työskenteli alun perin hitsaajana. Hän opiskeli Edwin Francisin johdolla Liverpoolissa ennen siirtymistään Lontooseen. Siellä hän sai opetusta Joseph Hislopilta ja Royal College of Musicissa Clive Careylta. 1950-luvun puolestavälistä lähtien Remedios esiintyi monissa rooleissa Sadler's Wells Theatressa muun muassa oopperoissa *Il tabarro*, *Don Giovanni*, *Taika-ampuja*, *La traviata*, *Manon* ja *Lentävä hollantilainen*. Hän siirtyi raskaampiin rooleihin ja tuli tunnetuksi muun muassa Tristanin, Waltherin, Siegmundin ja Siegfriedin rooleista Richard Wagnerin oopperoissa. 1960-luvulla Remedios kiersi Australiassa ja Uudessa-Seelannissa Luciano Pavarottin ja Joan Sutherlandin kanssa. Covent Gardenissa hän aloitti esiintymisen 1960-luvun puolessavälissä. Yhdysvalloissa Remedios esiintyi ensimmäisen kerran San Franciscossa vuonna 1973. Metropolitan-debyyttinsä hän teki Bacchuksena oopperassa *Ariadne auf Naxos* vuonna 1976. Remedios lauloi Frankfurtin oopperassa vuosina 1968–1970. 1980-luvulla hän esiintyi usein Australiassa muun muassa Radamèsin, Otellon ja Siegmundin rooleissa. Lisäksi hän lauloi muun muassa Teatro Colónissa.

Remediosin konserttiohjelmiston joukossa oli Arnold Schönbergin *Gurre-Lieder*. Hän sai Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentajan arvon vuonna 1981. Remedios jäi eläkkeelle vuonna 1999 ja jäi asumaan Australiassa. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa Shirley Swindellsin kanssa vuonna 1958. Hänen toinen puolisonsa oli Judy Hosken. Remediosilla oli yksi lapsi ensimmäisestä avioliitosta ja kaksi lasta toisesta avioliitosta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Alberto Remedios Opera Scotland, viitattu 8.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Remedios, Alberto Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 8.3.2024 (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Barry Millington, Alberto Remedios obituary The Guardian 26.6.2016, viitattu 8.3.2024 (englanniksi)
4. 1 2  Alberto Remedios Oxford Reference, viitattu 8.3.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Aarre Aulis Järvinen** (28. tammikuuta 1935 Pori – 11. huhtikuuta 2010 Pori) oli suomalainen jalkapalloilija.

Tukimiehenä pelannut Järvinen edusti urallaan 1954–1966 Rosenlewin Urheilijoita. Vuodesta 1968 eteenpäin Järvinen edusti Porin Palloseuraa. Kaikkiaan Järvinen pelasi seuran kahden mestaruussarjankauden aikana 40 tason ottelua, joissa hän teki viisi maalia ja saavutti vuonna 1959 SM-hopeaa. Loput kaudet RU-38 vietti 1. divisioonassa ja 2. divisioonassa.

Maajoukkueessa Järvinen pelasi yhden maaottelun vuonna 1959.

Järvinen toimi RU-38:n edustusjoukkueen kapteenina ja seuran palloilujaostossa. Järvisen ammatti oli varastonhoitaja ja hänen kotikuntansa oli Pori. Järvinen harrasti raviurheilua.

Lähteet
-------

1. ↑  Järvinen Aarre Aulis, hautakuva albumissa: Pori, Käppärän hautausmaa osasto U4 (vaatii kirjautumisen) *suomenkirkkojajahautausmaita.fi*. Viitattu 22.3.2024.
2. 1 2 3  Urheilumme Kasvot Osa 3, Järvinen, Aulis Aarre, sivu 146, vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1978
3. ↑  Vuorinen, Juha & Kasila, Markku: *Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006*, s. 110. Suomen urheilumuseosäätiö, 2007. ISBN 978-952-99075-9-5.
4. ↑  Soininen, Heidi (toim.): *Jalkapallokirja 2008*. Suomen Palloliitto, 2008. ISSN-0787-7188.
**Surujen puisto** on Hyvinkään Sahanmäessä sijaitseva pieni puisto. Se sijaitsee Niinistönkadun ja Kerkkolankadun risteyksessä. Puisto sijaitsee Suomen sisällissodan aikaisella, Hyvinkään taistelun punaisten teloituspaikalla. Nykyisen nimensä puisto sai vuonna 1990.

Paikalla sijaitsee paikalla kaatuneille 147 punaiselle osoitettu Oiva Hurmeen suunnittelema muistomerkki. Muistomerkissä on teksti: *Tällä paikalla 1918 he antoivat kaikkensa aatteelleen*. Muistomerkki esittää maanpinnasta kohoavia käsiä, sillä teloitusten jälkeen haudattujen vainajien kädet olivat jääneet maanpinnan yläpuolelle.

Lähteet
-------

1. ↑  1918 teloitettujen punaisten muistomerkki 1967 Hyvinkään kaupunki.  Arkistoitu 7.9.2023. Viitattu 3.4.2022.
2. ↑  Teloitettujen muistomerkki *Punaisten muistomerkit*. Työväenmuseo Werstas.  Arkistoitu 5.10.2023.
3. ↑  Lehtinen, Minna: Ruumiit jätettiin lojumaan rautatien penkkaan 21 vuodeksi – Helsingin yliopiston tutkija kertoo vuoden 1918 julmuuksista Hyvinkäällä *Helsingin Uutiset*.  3.3.2024. Viitattu 5.3.2024.
Argoksen talon julkisivu. Kuva vuodelta 2012.
Argoksen talon esikuvana toiminut Bünsowin talo Tukholman Strandvägenillä.
**Argoksen talo** oli Helsingissä Pohjoisesplanadin ja Manner­heimin­tien (alk. Itäinen Henrikin­katu) kulmassa sijainnut viisikerroksinen rakennus, joka valmistui vuonna 1897. Siitä on nykyisin jäljellä vain julkisivut; sisä­tilat purettiin vuosina 1986–1987 Stock­mannin tavara­talon laajennuksen tieltä.

Talo rakennettiin alun perin asuintaloksi. Julkisivun suunnitteli Grahnin, Hedmanin ja Wasastjernan arkkitehtitoimistossa työskennellyt John Settergren. Rakennuksen tieltä purettiin paikalla aiemmin sijainnut, vuonna 1843 rakennettu kaksikerroksinen Staudingerin talo.

Argoksen talon runsaasti koristeltu, tiilestä ja ruotsalaisesta hiekka­kivestä rakennettu julki­sivu oli Helsingin ensimmäisiä jugendtyylisiä julki­sivuja, ja se on lähes tarkka kopio Tukholmassa Strandvägenin varrella sijaisevasta, Isak Gustaf Clasonin suunnittelemasta Bünsowin talosta.

Jo talon valmistumis­vuonna sen ala­kertaan perustettiin Wulffin paperi­kauppa. Se toimi paikalla vuoteen 1965 saakka, jolloin valmistui yhtiön uusi toimi­talo Manner­heimin­tien toisella puolella. Tämän vuoksi tämä keskeisellä paikalla Helsingin keskustassa sijainnut rakennus tuli yleisesti tunnetuksi "Wulffin kulman" nimellä.

Stockmann osti Argoksen talon vuonna 1919. Tämän jälkeen rakennus oli vuosi­kymme­nestä toiseen purku-uhan alainen, sillä samaan kortteliin rakennettua Stock­mannin tavara­taloa oli tarkoitus myöhemmin laajentaa koko korttelin suuruiseksi. Sigurd Frosteruksen suunnitelmaa tavaratalon laajentamiseksi ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tavara­taloa ryhdyttiin laajentamaan vasta 1980-luvulla, ja tällöin järjestetyn arkkitehti­kilpailun voittaneen, Kristian Gullichsenin, Erkki Kairamon ja Timo Vormalan laatiman suunnitelman mukaisesti Argoksen talon julki­sivut jätettiin pystyyn, mutta sisä­tilat purettiin ja rakennettiin kokonaan uudestaan.
Uudisrakennus valmistui vuonna 1989. Samalla julkisivu, josta välillä oli poistettu parvekkeet ja muut koristeet, palautettiin alkuperäiseen asuunsa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Osa 42, Gaselli, Tavaratalo täytti koko Gasellin korttelin Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 23.5.2013.
2. ↑  Juha Ilonen: *Kolmas Helsinki: kerroksia arjen arkkitehtuurissa*, s. 96–97. AtlasArt, 2013. ISBN 978-952-5671-51-3.
3. 1 2  John Settergren Arkkitehtuurimuseo.  Arkistoitu 2.11.2013. Viitattu 23.5.2013.
4. ↑  Asmo Alho: *Helsinki ennen meitä*, s. 86–87. Otava, 1962.
5. 1 2 3  Matti ja Sari Vesikansa: *Kantakaupunkimme – ajatuksia Helsingin keskusta-alueen kehittämisestä*, s. 148–149. Helsinki-Seura, 1978. 951-9418-01-6.
6. ↑  Kaisa Ollila, Kirsi Toppari: *Puhvelista Punatulkkuun, Helsingin vanhoja kortteleita*, s. 86–87, 129. Helsingin Sanomat, 1998. ISBN 951-9134-69-7.
7. ↑  Sigurd Frosterus Arkkitehtuurimuseo.  Arkistoitu 28.1.2015. Viitattu 23.5.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Argoksen talo** Wikimedia Commonsissa
**QGIS** on ilmainen, vapaa, avoimen lähdekoodin paikkatieto-ohjelmisto, joka sisältää mahdollisuuden tiedon selaamiseen, muokkaamiseen ja analysointiin.

Kehitys
-------

QGIS tunnettiin aikaisemmin nimellä *Quantum GIS*. Tästä nimestä käytettiin yleisesti lyhennettä QGIS, joka lopulta korvasi vanhan nimen kaikissa ohjelmiston osissa, kuten koodi ja dokumentaatio, sekä ulkoisessa tiedotuksessa.

QGIS on kirjoitettu C++-ohjelmointikielellä ja sen graafinen käyttöliittymä on suunniteltu Qt-kirjastolla. QGIS mahdollistaa C++ ja Python-ohjelmointikielillä tehtyjen liitännäisten käytön. Qt:n lisäksi QGIS on riippuvainen GEOS-kirjastosta ja SQLite-ohjelmistosta. Muita suositeltavia ohjelmistoja ovat GDAL, GRASS GIS, PostGIS sekä PostgreSQL. Ohjelmistoa kehitetään Open Source Geospatial Foundationin eli OSGeo:n tuella.

QGIS on alustariippumaton ohjelmisto, ja se tukee useita käyttöjärjestelmiä, kuten Mac OS X, Linux, Unix ja Microsoft Windows. QGIS on jatkuvan kehityksen alla, ja siihen julkaistaan säännöllisiä päivityksiä ja bugikorjauksia. QGIS on käännetty lukuisille kielille.

Tiedostomuodot
--------------

QGIS mahdollistaa ESRIn shapefile-tiedostomuodon, sekä paikkatietojakauman käytön, mutta ESRIn uudempaa geodatabase-tiedostomuotoa ei kuitenkaan tueta. MapInfo, PostGIS ja useita muita tiedostomuotoja on mahdollista käyttää QGIS:ssä. QGIS tukee verkkopohjaisten rajapintojen, kuten WMS ja WFS, käyttöä. Tämä mahdollistaa ulkoiset tietolähteet.

QGIS hyödyntää GDAL kirjastoa, jonka myötä QGIS tukee 84 vektoriformaattia ja 161 rasteriformaattia

Toiminnallisuus
---------------

QGIS mahdollistaa integroinnin muiden avoimen lähdekoodin paikkatietokirjastojen kanssa, kuten PostGIS, GRASS GIS ja MapServer, täten mahdollistaen useita eri toiminnallisuuksia.

Katso myös
----------

* Paikkatietojärjestelmä

Lähteet
-------

1. ↑  Release 3.34.3, 19. tammikuuta 2024 (viitattu 19. tammikuuta 2024). Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Project details for Quantum GIS - Quantum GIS 0.9.0 Freshmeat. Viitattu 20.3.2010. (englanniksi)
3. ↑  Sanna Jokela: Esimerkki ilmaisen paikkatieto-ohjelmiston käytöstä - Quantum GIS *dev.lounaispaikka.fi*. Viitattu 20.3.2010. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Gray, James: Getting Started With Quantum GIS.  *Linux Journal*, 20.3.2010. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
5. ↑  © 1998-2023 Frank Warmerdam, Even Rouault, and others: GDAL *GDAL*. © 1998-2023 Frank Warmerdam, Even Rouault, and others. Viitattu 5.12.2023.
6. ↑  © 1998-2023 Frank Warmerdam, Even Rouault, and others: Vector drivers *GDAL documentation*. Viitattu 5.12.2023.
7. ↑  © 1998-2023 Frank Warmerdam, Even Rouault, and others: Raster drivers *GDAL documentation*. © 1998-2023 Frank Warmerdam, Even Rouault, and others. Viitattu 5.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **QGIS**.
* QGIS Kotisivu
* "The QGIS Podcast" (Arkistoitu – Internet Archive)
* QGIS kiinnostaa kaupunkeja (Arkistoitu – Internet Archive) Positio-lehti 1/2017, Maanmittauslaitos
**Guy Elie Arto** (vuoteen 1929 **Grönlund**; 28. toukokuuta 1897 Heinävesi – 3. elokuuta 1968) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja rykmentin komentaja sodan aikana.

Arto valmistui Kadettikoulusta 1922 ja Sotakorkeakoulusta 1929. Hän toimi yleisesikunnassa toimistoupseerina 1925–1931. Kuopion sotilaspiirissä hän oli ye-upseerina ja päällikön sijaisena vuonna 1932. Savon sotilasläänin esikuntapäällikkönä hän toimi 1933. Hän opetti strategista maantiedettä Sotakorkeakoulussa 1934–1939. 

Talvisodassa Arto toimi Kannaksen armeijan esikunnassa toimistopäällikkönä 1939 sekä I armeijakunnan huoltopäällikkönä 1940. Välirauhan aikana hän komensi Huoltopataljoona 5:ttä 1940. Jatkosodan alkaessa hän toimi III armeijakunnan huoltopäällikkönä 1941. Sissipataljoona 3:n komentajaksi hänet nimitettiin 1942. Aunuksen ryhmän huoltopäällikkönä hän palveli 1942–1944. JR 57:n komentajana Arto toimi 13.8.1944–22.11.1944. 

Jatkosodan jälkeen Arto johti Joensuun sotilaspiiriä 1944–1948 ja toimi 1. divisioonan esikuntapäällikkönä 1948–1949. Vuodesta 1949 alkaen hän palasi Joensuun sotilaspiirin johtoon.

Lähteet
-------

* 
* 
* *Kuka kukin on 1970*, s. 1245. Otava 1970.
Hakasalmen huvila Töölönlahden rannalla Etu-Töölössä. (1846)
**Hakasalmen huvila** on Helsingissä Etu-Töölössä sijaitseva rakennushistoriallisesti arvokas rakennus. Se rakennettiin vuosina 1843–1846 prokuraattori, maaherra ja salaneuvos Carl Johan Walleenin perheelle kesäpaikaksi. Suunnittelijana toimi saksalaissyntyinen arkkitehti Ernst Lohrmann, joka suunnitteli rakennukselle sen uusklassisen tyylin. Englantilaisen puutarhan ympäröimän päärakennuksen vierustoille valmistui vuonna 1847 myös siipirakennukset.

Huvila sijaitsee Mannerheimintien varrella Kansallismuseota vastapäätä, Finlandia-talon vieressä. Alkujaan se sijaitsi jonkin matkaa kaupungin ulkopuolella, Töölönlahden rannalla, mutta 1800-luvun lopulla sen kohdalla ollut Töölönlahden eteläosa eli Kluuvinlahti vähitellen täytettiin, kun Töölön ratapihaa laajennettiin.

Vuonna 1896 Helsingin kaupunki osti huvilan Aurora Karamzinilta, Walleenin tytärpuolelta. Kaupunki kuitenkin salli Karamzinin asua huvilassa hänen kuolemaansa vuoteen 1902 asti. Vuosina 1906–1911 huvilan alakertaa asutti Valtion historiallinen museo, joka piti sitä näyttelytilana. Vuonna 1911 huvilaan muutti Helsingin kaupunginmuseo, joka toimii siellä edelleenkin, joskin sillä on nykyisin myös muita toimipaikkoja. Museo järjestää huvilassa vaihtuvia näyttelyitä. Vuoteen 1929 saakka huvilan ylimmässä kerroksessa oli myös Taideteollisuusyhdistyksen museon tiloja.

Rakennuksen edustamaa empire-ajan huvila-arkkitehtuuria on säilynyt Helsingissä vain muutamia harvoja esimerkkejä.

Lähteet
-------

* Hakasalmen huvila (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hakasalmen huvila** Wikimedia Commonsissa

* Hakasalmen huvila
**Leena Pakkanen** (s. 1948) on entinen Yleisradion toimittaja, juontaja ja toimituspäällikkö. Pakkanen on pitkän linjan radiotoimittaja, mutta 1990- ja 2000-luvulla hänet tunnettiin etenkin television aamuohjelmista. Koulutukseltaan hän on taloustieteen kandidaatti Tampereen yliopistosta.

Pakkanen on tehnyt suurimman osan urastaan Ylessä, mutta hänet tunnetaan myös MTV3:n *Huomenta Suomen* ensimmäisenä juontajana Arto Tuomisen kanssa. Radion puolella Pakkanen tuli tunnetuksi 1970-luvun *Naapurineljännes-* ja *Näin naapurissa* -ohjelmista, jotka käsittelivät Neuvostoliittoa. Myöhemmin hän toimi muun muassa radion ohjelmapäällikkönä ja Radiomafian ohjelmajohtajana, Ylen *Ykkösen aamu-tv:n* juontajana, tuottajana ja toimituspäällikkönä sekä tammikuussa 2003 alkaneen Yle Radio 1:n *Ykkösaamun* juontajana ja ensimmäisenä tuottajana.

Pakkanen sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon vuonna 2004. "Sananvapaus ja demokratia perustuvat journalismiin, joka ei kumartele eikä pelkää. Pakkasen tinkimättömät haastattelut ja laaja-alainen osaaminen luotaavat päivän tärkeitä keskustelunaiheita", lautakunta perusteli valintaa. 

Tasavallan presidentti on myöntänyt Pakkaselle kunniamerkin, Suomen Leijonan ansioristin.

Leena Pakkanen jäi Ylestä eläkkeelle keväällä 2010. Hän on toiminut esiintymiskouluttajana omassa yrityksessään vuodesta 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vilkman, Sanna: Aamu-tv:n pioneeri Leena Pakkanen muistelee alkuaikoja – marginaalista aamun ykkösohjelmaksi *yle.fi*.  3.3.2017. Viitattu 8.7.2021.
2. ↑  "Uutisvirran syvissä vesissä", *Vuosikertomus 2003*. Leena Pakkasen haastattelu.. Yle, 2004.
3. ↑  Esiintymisvalmennus Leena Pakkanen *esiintymisvalmennuspakkanen.com*.  Arkistoitu 9.7.2021. Viitattu 8.7.2021.
**Neliliiton sota** käytiin vuosina 1718–1720 Iso-Britannian, Ranskan, Itävallan ja Hollannin muodostaman neliliiton eli kvadrupelallianssin ja Espanjan välillä. Espanja yritti palauttaa hallintaansa Espanjan perimyssodassa menetetyt alueet Italiassa, mutta vastaan noussut liittouma torjui yritykset.

Utrechtin rauhassa 1713 Espanja oli joutunut muun muassa luopumaan Napolin kuningaskunnasta, Sardiniasta ja Sisiliasta. Espanjan kuningas Filip V ryhtyi ministerinsä Giulio Alberonin yllyttämänä suunnittelemaan italialaisalueiden palauttamista ja espanjalaiset miehittivät Sardinian ja Sisilian vuonna 1718.

Brittiläiset ja itävaltalaiset joukot löivät espanjalaiset Sisiliassa ja ranskalaiset marssivat Pohjois-Espanjaan. Haagin rauhassa 17. helmikuuta 1720 Espanja luopui aluevaatimuksista Italiassa ja Savoijin hallussa ollut Sisilia siirtyi Itävallalle, joka luovutti Savoijille Sardinian korvaukseksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Peace of Utrecht Infoplease. Viitattu 15.8.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Quadruple Alliance *britannica.com*. Viitattu 15.8.2018. (englanniksi)
Suojaerotusmuuntaja rengassydämeen käämittynä.
Muuntaja joka toimii suojaerotusmuuntajana, ja jolta saadaan myös muita jännitearvoja.
**Suojaerotusmuuntaja** on muuntaja, joka erottaa galvaanisesti toisiopuolelle kytketyn laitteen verkkovirrasta ja käytännössä estää sähköiskun maan ja vaiheen välillä. Galvaaninen erotus perustuu siihen, että estetään varauksellisten partikkelien liikkuminen toiselta käämiltä toiselle eli suoraa virran virtausta ei tapahdu käämien välillä. Suojaerotusmuuntajan päällimmäisenä tarkoituksena on erottaa kaksi piiriä toisistaan. Niissä on yleensä symmetriset käämitykset ensiö- ja toisiopuolella, jotka mahdollistavat vaihtojännitteisen tehon syötön toisesta laitteesta toiseen ilman sähköistä kytkentää. Teho voidaan siirtää muuntajassa keskinäisinduktanssin avulla ja kytkentä tapahtuu muuttuvan magneettivuon kautta. Suojaerotusmuuntaja on periaatteessa täysin samanlainen kuin mikä tahansa tehomuuntaja, mutta käämien välillä on peruseristyksen lisäksi lisäsuoja, jolla luodaan haluttu eristystaso.

Suojaerotusmuuntajaa on hyvä käyttää korjattaessa sähkölaitteita kuten esimerkiksi televisioita ja muita laitteita. Suojaerotusmuuntajaa on myös hyvä käyttää mitattavassa laitteessa, jos laitetta tutkikaan oskilloskoopin avulla. Virheellisesti yleensä kytketään oskilloskooppi suojaerotusmuuntajaan, että voidaan mitata sähköverkkolaitteita suojatakseen kallista oskilloskooppia, mutta tällöin oskilloskoopin maakarva voidaan kytkeä mm. vaiheeseen, jolloin syntyy sähköiskun vaara käyttäjälle, koska oskilloskoopin omat suojaukset on ohitettu. Suojaerotusmuuntajan käyttö testattavassa laitteessa tekee siitä maasta erotetun, mutta on syytä huomioida toissijaiset maakytkennät esim. HDMI- tai USB-kaapeleiden kautta, jolloin ainoa oikea vaihtoehto oskilloskoopin suojaamiseksi on hankkia suojaerotusmuuntajalla varustetut mittauskärjet.

Katso myös
----------

* Vikavirtasuoja

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kankkunen, Ville: 3 x 32 A suojaerotusmuuntajien suunnittelu, toteutus ja koestus, Opinnäytetyö, Savonia-ammattikorkeakoulu, 29.2.2012 (pdf)
**Aimo Tapani Hellstén** (s. 6. syyskuuta 1957 Kuusamo) on Kevan varatoimitusjohtaja ja entinen Hämeenlinnan kaupunginjohtaja. Hän toimi muun muassa Hämeenlinnan kaupungin apulaiskaupunginjohtajana, Hämeen lääninhallituksessa pääsihteerinä ja neuvottelevana virkamiehenä sekä ministerin erityisavustajana sisäasiainministeriössä, kunnes aloitti Hämeenlinnan kaupunginjohtajana vuonna 2001. Marraskuussa 2012 hänet valittiin Kevan varatoimitusjohtajaksi.

Hellstén kirjoitti ylioppilaaksi 1981 ja valmistui hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta 1989. Työuransa hän aloitti SDP:n kunnallisasiainsihteerinä 1988–1991 ja siirtyi Hämeen lääninhallituksen pääsihteeriksi vuosiksi 1991–1993. Seuraavaksi Hellstén työskenteli Tukholmassa Civildepartmentin virkamiehenä 1993–1994, mutta palasi pian takaisin Hämeen lääninhallituksen pääsihteerin virkaan vuosiksi 1994–1995. Vuodet 1995–1997 hän toimi Lipposen I hallituksen kunta- ja hallintoministeri Jouni Backmanin erityisavustajana. Sitten Hellstén siirtyi Hämeenlinnan kaupungin palvelukseen, ensin apulaiskaupunginjohtajaksi 1997–2002 ja myöhemmin kaupunginjohtajaksi 2003–2013. Julkisoikeudellisen eläkelaitoksen Kevan varatoimitusjohtajana Hellstén aloitti 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on : henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 187–188. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑
4. ↑  Ministerin tiedot: Backman, Jouni Ensio Valtioneuvosto.  Arkistoitu 3.6.2021. Viitattu 24.10.2021.
**Tapio Nevalainen** (s. 1946) on suomalainen Kajaanissa asuva elokuvateatterin omistaja ja yksi Kajaanin elokuvakerhotoiminnan pioneereista. Hänen omistamansa Kino Sisu oli pitkään ainoa Kajaanissa toiminut elokuvateatteri ja teatterissa panostettiin laadukkaiden elokuvien esittämiseen. Kino Sisu lopetti toimintansa kesällä 2003 sen jälkeen kun Nevalainen oli hävinnyt joulukuussa 2001 tarjouskilpailun Kajaanin uuden elokuvakeskuksen elokuvateatterin pitämisestä helsinkiläiselle Marko Röhrin ja Ilkka Y. L. Matilan yritykselle. 

Nevalainen aloitti elokuva-alalla jo 1961 elokuvateatterin juoksupoikana kun Kajaanissa vielä toimi useita elokuvateattereita. Nevalainen on toiminut myös vuonna 1972 perustetun Kajaanin elokuvakerhon sihteerinä ja kuului kerhon perustajiin. Hän oli jo syksyllä 1960 mukana perustamassa *Kajaanin Teinien Elokuvakerho KaTe-Kinoa*, tähän kerhoon kuuluivat muun muassa elokuvakriitikko Mikael Fränti, Suomen Elokuva-arkiston tutkija Sakari Toiviainen, elokuvaohjaaja Tapio Suominen ja dokumenttielokuvia ohjannut Marjatta Koivulehto. Nevalainen kirjoitti artikkeleita myös 1969–1970 Kajaanissa ilmestyneeseen Hihapuukko-underground-lehteen.

Nevalaiselle myönnettiin Sodankylä-palkinto vuonna 2001, perusteluissa mainittiin että hän oli tuonut idealismin tavanomaiseen elokuvatoimintaan. Marraskuussa 2003 hän sai Saarijärven elokuvaviikon Matti Pellonpää -palkinnon ansiokkaasta toiminnastaan elokuvaharrastuksen kehittäjänä. Hän on saanut myös Kajaanin kaupungin kulttuuripalkinnon vuonna 1993.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sodankylä-palkinto Tapio Nevalaiselle, Kaleva 14.6.2001
2. 1 2  Pentti Kangas : *Filmihullu rusikoi Kajaanin elokuvavisiot*, Kainuun Sanomat 21.1.2004
3. ↑  Kajaanin elokuvakerhon historiikki
4. ↑  Kajaanin kaupungin kulttuuripalkinto 2016 (Arkistoitu – Internet Archive)
**NRP Sagres** (runkonumero A520, IMO 8642579, MMSI 263141000) on Portugalin laivaston vuonna 1937 valmistettu koululaiva.

Valmistus
---------

Kolmimastoinen parkkitakiloitu alus tilattiin Blohm + Vossilta Hampurista ja se laskettiin vesille 30. lokakuuta 1937 nimellä *Albert Leo Schlageter*.

Palvelus
--------

Saksan laivastossa alus aloitti palveluksensa koululaivana päällikkönään Bernhard Rogge. Tehtyään joukon koulutuspurjehduksia alus sijoitettiin toisen maailmansodan alettua ankkuriin esikuntatiloiksi, kunnes se 1944 palautettiin Itämerelle kuljetusalukseksi.

Alus osui 14. marraskuuta 1944 miinaan Sassnitzin edustalla ja se hinattiin Swinemündeen ja edelleen Flensburgiin, jossa se joutui liittouneiden käsiin. Alus kuului Yhdysvalloille, joka myi sen 1948 Brasilialle nimelliseen viiden tuhannen dollarin hintaan.

Alus hinattiin Rio de Janeiroon, missä se liitettiin Brasilian laivastoon koululaivana nimellä *Guanabara*. Vuonna 1961 Portugalin suurlähettiläs Teotónio Pereira ihastui alukseen. Portugalin laivasto osti 1962 aluksen korvatakseen koululaiva *NRP Sagresin*, joka kuljetettiin Hampuriin museoitavaksi. Portugalin laivasto nimesi aluksen palvelukseen otettaessa *Sagresiksi* runkonumerolla A520.

Vuonna 2010 alus teki pisimmän purjehduksensa kiertäessään maapallon päällikkönään Pedro Proenca Mendes. Alus lähti 19. tammikuuta Lissabonista, minne se palasi 24. joulukuuta.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:NRP Sagres (1937)
**Lauri Jeremias Tiilikka** (23. helmikuuta 1902 Virolahti – 30. kesäkuuta 1988 Jämsänkoski) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Tiilikan vanhemmat olivat työnjohtaja Jeremias Tiilikka ja Eeva-Liisa Lautamies ja puoliso vuodesta 1930 Sisko Annikki Majawa. Tiilikka kirjoitti ylioppilaaksi Haminassa vuonna 1921 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1927. Valmistuttuaan hän meni töihin Yhtyneiden Paperitehtaiden omistamalle Jämsänkosken sellutehtaalle. Hän toimi siellä ja Kaipolan paperitehtaalla koko työuransa, lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa Tornatorin omistamalla Tainionkosken sellutehtaalla 1930-luvulla.

Jämsänkoskella Tiilikka toimi ensin mestarina ja käyttöinsinöörinä ja sitten vuodesta 1936 sellutehtaan teknillisenä johtajana ja vuodesta 1939 Jämsänkosken tuotantolaitosten johtajana eli isännöitsijänä. Kun Kaipolan paperitehdas perustettiin vuonna 1954 osin Tiilikan tekemän valmistelutyön tuloksena, myös se tuli hänen aluejohtajan toimensa piiriin. Jäätyään eläkkeelle vuonna 1968 Tiilikka toimi vielä jonkin aikaa Yhtyneiden Paperitehtaiden hallituksen jäsenenä, oltuaan yhtiön hallituksessa jo 1950-luvulta. Teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1965 saanut Tiilikka oli sotilasarvoltaan reservin insinöörimajuri. Hänellä oli muun ohella monia alueellisia ja oman alansa luottamustehtäviä.

Julkaisuja
----------

* *Jämsänkosken sulfiittiselluloosatehtaan historiikki*, 1957, toim. Lauri Tiilikka, Alfred Laulainen
* *Suur-Jämsän historiasarja. 5, Jämsänkosken ja Koskenpään historia vuodesta 1926 vuoteen 1976*, 1986, toim. Timo Räsänen, Lauri Tiilikka

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lauri Tiilikka *Biografiasampo*. Viitattu 23.3.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 887. Viitattu 23.3.2022.
3. ↑  Kuolleita. Teollisuusneuvos Lauri Tiilikka. *Helsingin Sanomat*, 6.7.1988, s. 12.
Enontekiössä valmistetut säpikkäät.
**Säpikäs** (pohjoissaameksi *gálssot*) on saamelaiseen kansallispukuun kuuluva säärystin, jota käyttävät niin miehet kuin naisetkin. Säpikkäät on tehty 6–8 poron koipinahasta ja niitä pidetään perinteisesti housunlahkeiden päällä, joskin nykyään naiset pitävät saamenpuvun alla tavallisesti sukkahousuja tai pitkiä villasukkia. Yläreuna kiristetään paikalleen nyörien avulla, kun taas alareunan peitoksi vedetään nutukkaiden varret.

Säpikkäiden alareunaan ommellaan usein punainen verkakaitale eli suimus, joka kuitenkin jää paulojen alle piiloon. Naisten säpikkäiden yläreunoja ei koristella, sillä hame peittäisi koristelut, mutta miesten säpikkäisiin ommellaan verkakaitaleita ja -nauhoja. Koristelut riippuvat alueesta. Yläreuna on kiristettävä, ja kiristysnyöri on sisnaa tai villalankaa. Kiristysnyörin päässä on lankatupsut tai muunlaiset koristeet.

Enontekiön alueella miesten säpikkäät on joskus ommeltu kiinni nahkaisten housujen yläosaan. Syntynyttä vaatekappaletta kutsutaan koipihousuiksi tai koipinahkahousuiksi.

Säpikkäät mainitaan komediasarja Märkien säpikkäiden nimessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Saamelainen käsityö *Punomo - käsityö verkossa*.  5.2.2018. Viitattu 6.2.2024.
2. 1 2  PORON JÄLJILLÄ *www3.jkl.fi*. Suomen käsityön museo. Viitattu 6.2.2024.
**Edson Michael Buddle** (s. 21. toukokuuta 1981 New Rochelle, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Tällä hetkellä hän edustaa Major League Soccerssa pelaavaa Los Angeles Galaxya.

Seurajoukkueura
---------------

Buddle aloitti ammattilaisuransa vuonna 2000, kun hän liittyi Long Island Rough Ridersiin. Hän auttoi joukkuetta voittamaan koillisdivisioonan tehden 11 maalia ja neljä syöttöä. Buddle oli myös ehdolla vuoden tulokaspalkinnon saajaksi mutta jäi äänestyksessä toiseksi.

Vuonna 2001 hänet valittiin Major Soccer Leaguen SuperDraftissa Columbus Crew'hun. Hän pelasi vain 556 minuuttia tulokaskaudellaan, mutta teki vähällä peliajallaan kolme maalia ja antoi kaksi maalisyöttöä. Seuraavana vuonna, 21 vuoden ikäisenä Buddlesta tuli yksi liigan parhaimmista nuorista hyökkääjistä ja teki yhdeksän maalia ja viisi syöttöä 1304 minuutin peliajallaan. Joukkue voitti tällöin U.S. Open Cupin.

Vuosina 2003 ja 2004 Buddle kärsi lukuisista loukkaantumisista, mutta saavutti kuitenkin yhteensä 20 maalia ja kuusi syöttöä. 2005 hän sai yhdeksän maalia ja kaksi syöttöä.

Kaudeksi 2006 Buddle siirtyi New York Red Bullsin joukkueeseen, ja samana vuonna hän muutti Kanadaan Toronto FC:n joukkueeseen.

Kesäkuussa 2007 Buddle vaihdettiin Los Angeles Galaxyyn. Hän pääsi suoraan pelaamaan joukkueen avauskokoonpanoon.

Maajoukkueura
-------------

Buddle on pelannut Yhdysvaltain maajoukkueessa vuodesta 2003 lähtien ja debytoi ystävyysottelussa Venezuelaa vastaan. Hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan seuraavaan seitsemään vuoteen, kunnes Buddle kutsuttiin Yhdysvaltain joukkueeseen MM-kisoihin 2010.

Yhdysvaltain joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Howard |
2 Spector |
3 Bocanegra |
4 Bradley |
5 Onyewu |
6 Cherundolo |
7 Beasley |
8 Dempsey |
9 Gómez |
10 Donovan |
11 Holden |
12 Bornstein |
13 Clark |
14 Buddle |
15 DeMerit |
16 Torres |
17 Altidore |
18 Guzan |
19 Edu |
20 Findley |
21 Goodson |
22 Feilhaber |
23 Hahnemann |
Valmentaja Bob Bradley