recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kaksiulotteinen paraabelinen koordinaatisto (punainen ja vihreä) karteesisen koordinaatiston (sininen) päällä.
Kolmiulotteinen parabolinen koordinaatisto, jossa kaksi koordinaattia katsotaan paraboloideista ja kolmas tasosta.
**Paraabelikoordinaatisto** on kaksiulotteinen ortogonaalinen koordinaatisto, jossa koordinaattiviivat ovat paraabeleja, joiden polttopisteet sijaitsevat origossa. Koska kaikkien kyseisten paraabelien polttopiste on sama, niitä kutsutaan konfokaaleiksi paraabeleiksi. Kolmiulotteinen versio paraabelikoordinaateista saadaan kiertämällä kaksiulotteista koordinaatistoa sen symmetria-akselinsa ympäri.

Kaksiulotteinen paraabelikoordinaatisto
---------------------------------------

Kaksiulotteinen paraabelikoordinaatisto {\displaystyle (\tau ,\sigma )} määritellään yhtälöillä

{\displaystyle x=\sigma \tau \,}
{\displaystyle y={\frac {1}{2}}\left(\tau ^{2}-\sigma ^{2}\right)}
Viivat, joilla {\displaystyle \sigma } on vakio, ovat ylöspäin aukeavia konfokaaleja paraabeleja

{\displaystyle 2y={\frac {x^{2}}{\sigma ^{2}}}-\sigma ^{2}}
Vastaavat viivat, joilla {\displaystyle \tau } on vakio, ovat alaspäin aukeavia konfokaaleja paraabeleja

{\displaystyle 2y=-{\frac {x^{2}}{\tau ^{2}}}+\tau ^{2}}
Kaikkien näiden paraabelien polttopisteet sijaitsevat origossa.

Yhtälöitä paraabelikoordinaatistossa
------------------------------------

Viivaelementin yhtälö paraabelikoordinaatistossa on

{\displaystyle ds^{2}=(\tau ^{2}+\sigma ^{2})(d\tau ^{2}+d\sigma ^{2})}
Pinta-alaelementin yhtälö on

{\displaystyle dA=\left(\sigma ^{2}+\tau ^{2}\right)d\sigma d\tau }
Pisteen etäisyys origosta saadaan yhtälöllä

{\displaystyle r={\frac {\tau ^{2}+\sigma ^{2}}{2}}}
Laplacen operaattori

{\displaystyle \nabla ^{2}\Phi ={\frac {1}{\sigma ^{2}+\tau ^{2}}}\left({\frac {\partial ^{2}\Phi }{\partial \sigma ^{2}}}+{\frac {\partial ^{2}\Phi }{\partial \tau ^{2}}}\right)}

Aiheesta muualla
----------------

* Paraabelikoordinaatisto Wolfram MathWorld:ssa
**Seoul Station** (kor. 서울역, *Seoul-yeok*) on eteläkorealainen vuonna 2016 ilmestynyt animaatioelokuva, jonka on ohjannut sekä käsikirjoittanut Yeon Sang-ho. Sen pääosissa ääninäyttelevät Ryu Seung-ryong, Shim Eun-kyung ja Lee Joon. Elokuva esitettiin ensimmäistä kertaa Edinburghin elokuvajuhlien yhteydessä 2016. Elokuva on esiosa saman vuoden elokuvalle *Juna Busaniin*.

Juoni
-----

Elokuva sijoittuu Souliin, jossa Hye-sun jättää taakseen työnsä prostituointuna, sekä poikaystävänsä Ki-woongin. Pian Soulin asemalla puhkeaa vaarallinen epidemia, joka muuttaa ihmiset nopeiksi zombeiksi. Hye-sun pakenee poliisiaseman vankiselliin muutaman muun kanssa, ja tietämättöminä epidemian leviävän pureman kautta he ottavat sisään myös pureman saaneen poliisin. Samaan aikaan, Hye-sunin entinen sutenööri Suk-gyu esittää tämän isää Ki-woongille, jotka alkavat etsimään kuumeisesti naista.

Vankisellissä poliisi kuolee, ja tartuttaa toisen selviytyjän. Pian he saavat apujoukkoja laitokseen, ja Hye-sun pakenee kodittoman miehen kanssa ambulanssiin. Ambulanssi ajaa kolarin, ja kaksikko matkaa eteenpäin junatunnelin kautta. Ki-woong ja Suk-gyu päätyvät mellakkapoliisien järjestämään karantiiniin. Myös Hye-sun ja koditon mies päätyvät samaan karanteeniin, johon zombit yrittävät tunkeutua. Karanteeni täyttyy pian zombeista, mutta Hye-sun pääsee pakoon.

Hye-sun pääsee pakoon hylättyyn kerrostaloon, jonne Ki-woong löytää. Hye-sun ja Ki-woong saavat selville Suk-gyun todelliset aikeet, ja tämä tappaa Ki-woongin. Suk-gyu yrittää tämän jälkeen hyväksikäyttää Hye-sunia. Hye-sun on kuitenkin saanut tartunnan, ja muuttuu zombiksi tappaen Suk-gyun. Kamera ohittaa tämän jälkeen Ki-woongin ruumiin ja zombit, jotka tuhoavat karaanteenin.

Lähteet
-------

1. ↑  Hyo-won, Lee: Cannes Hidden Gem: South Korean Animator Makes Apocalyptic Live-Action Debut With 'Train to Busan'. *Hollywood Reporter*.  Arkistoitu 14.4.2019. Viitattu 1.7.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Colosimo, Tyler: Seoul Station (2016) – Korean Movie Review *TheMovieBeat.com*.  10.8.2016. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
* Kubas-Meyer, Alec: NYAFF Capsule Review: Seoul Station *Flixist*.  20.2.2020. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
* Seoul Station *Letterboxd*. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
**Tarja Helena Kautto** (s. 10. syyskuuta 1949 Viitasaari) on suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko.

Kautto oli kansanedustajana 14 vuoden ajan. Hän nousi eduskuntaan varaedustajan paikalta, toukokuussa 1989, kun Pirjo Ala-Kapee siirtyi Vantaan kaupunginjohtajaksi, ja hän toimi kansanedustajana maaliskuuhun 2003, jolloin putosi eduskunnasta. Hän edusti Uudenmaan vaalipiiriä (vuoteen 1999 nimeltään Uudenmaan läänin vaalipiiri). Hän oli varsinaisena jäsenenä viidessä eduskunnan valiokunnassa, toisessa lakivaliokunnassa (toukokuusta 1989 maaliskuuhun 1991), suuressa valiokunnassa (huhtikuusta 1991 joulukuuhun 1993 ja huhtikuusta 1995 kesäkuuhun 2002), ympäristövaliokunnassa (huhtikuusta 1991 maaliskuuhun 2003), hallintovaliokunnassa (helmikuusta 1994 maaliskuuhun 1995) ja ulkoasiainvaliokunnassa (huhtikuussa 1999 ja kesäkuusta 2002 maaliskuuhun 2003). Lisäksi Kautto oli valtion asuntoneuvoston jäsen vuosina 1991–2003 ja sen puheenjohtaja 1997–2003.

Kautto syntyi Viitasaarella Keski-Suomessa ja hänen perheensä muutti silloiseen Helsingin maalaiskuntaan vuonna 1956. Kautto kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1969 ja samasta vuodesta alkaen hän työskenteli sihteerinä Vantaan kaupungin palveluksessa. Vuonna 1984 hän siirtyi Vantaan Sähkölaitoksen tiedottajaksi, jona hän toimi, kunnes aloitti kansanedustajana vuonna 1989. 

Kautto oli Vantaan kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1980 vuoteen 2004 ja hän toimi myös kaupunginhallituksessa. Lisäksi hän oli poliittisella urallaan kerran presidentin valitsijamiehenä, presidentinvaalissa 1988.

Kautto on ollut vuodesta 1971 alkaen naimisissa Pentti Kauton kanssa, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta, vuosina 1976 ja 1978 syntyneet pojat.

Lähteet
-------

* .aspx Tarja Kautto *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

1. ↑  Kuusi uusmaalaista kansanedustajaa putosi.  *Helsingin Sanomat*, 18.3.2003. Artikkelin verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Seong-jin Cho
**Seong-jin Cho** (s. 1994 Soul; kor. 조성진) on eteläkorealainen pianisti. Hän voitti syksyllä 2015 ensimmäisenä eteläkorealaisena kansainvälisen Chopin-pianokilpailun ja solmi tammikuussa 2016 eksklusiivisen levytyssopimuksen Deutsche Grammophonin kanssa. Hänen voittamansa Chopin-kilpailu oli järjestyksessä seitsemästoista; hänen jälkeensä sijoittuivat toiseksi Charles Richard-Hamelin ja kolmanneksi Kate Liu.

Seong-jin aloitti pianonsoiton opiskelun 6-vuotiaana Soulissa ja konsertoi ensimmäisen kerran 11-vuotiaana. Valmistuttuaan Soulin taideinstituutista hän muutti vuonna 2012 Pariisiin. Hän suoritti Pariisin konservatoriossa opintoja Michel Béroffin johdolla, kunnes valmistui vuonna 2015. Sittemmin hän asettui Berliiniin. Chopin-kilpailun voittamisen ohella Seong-jin on voittanut Hamamatsun kansainvälisen pianokilpailun siihen mennessä nuorimpana (2009), sijoittunut kolmanneksi Tšaikovski-kilpailussa (2011) ja saanut kolmannen sijan myös Arthur Rubinstein -pianokilpailussa (2014). Seong-jinin kanssa työskennelleisiin kapellimestareihin ovat kuuluneet Simon Rattle, Valeri Gergijev, Esa-Pekka Salonen, Gianandrea Noseda, Antonio Pappano, Myung-whun Chung, Vladimir Ashkenazy, Jaap van Zweden, Yannick Nézet-Séguin, Gustavo Dudamel, Juri Temirkanov, Marek Janowski, Vasili Petrenko, Jakub Hrůša, Leonard Slatkin ja Mihail Pletnev.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Seong-Jin Cho New York Philharmonic
2. 1 2  Seong-Jin Cho, piano Radion Sinfoniaorkesteri
3. ↑  South Korean Seong-Jin Cho wins Chopin piano competition BBC News

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Korea
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Tarja Malm** (s. 1977 Iisalmi) on suomalainen neurobiologi ja filosofian tohtori, joka toimii Itä-Suomen yliopiston molekulaarisen neurobiologian professorina. Hän johtaa neuroinflammaation tutkimusryhmää Itä-Suomen yliopiston A.I. Virtanen -instituutissa. Tutkimusryhmä selvittelee keinoja aivojen tulehdusvasteen säätelyyn hermoston rappeumasairauksissa kuten Alzheimerin taudissa. 

Malm valmistui Kuopion yliopistosta filosofian maisteriksi (sovellettu bioteknologia, 2002) ja edelleen filosofian tohtoriksi (neurobiologia, 2006). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2006) käsitteli aivojen tulehdusreaktioihin osallistuvien mikrogliasolujen toimintaa Alzheimerin taudissa. Tutkimustyö oli otsikoitu *Glial cells in Alzheimer's disease models*.

Työurallaan Malm on ollut Itä-Suomen yliopiston post doc -tutkija (2007–2012) ja yhdysvaltalaisen Case Western Reserve Universityn vieraileva tutkija (Cleveland, Ohio; 2012–2013). Hän oli Suomen Akatemian tutkijatohtorina (2009–2013). Sitten hän jatkoi Itä-Suomen yliopiston yliopistotutkijana (2014–2015), jota seurasi apulaisprofessorin urapolkutyö (2015–2019) ja Suomen Akatemian akatemiatutkijuus (2016–2022). Itä-Suomen molekulaarisen neurobiologian professori hän on ollut heinäkuusta 2019 lähtien.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tarja Malm Itä-Suomen yliopiston molekulaarisen neurobiologian professoriksi. Tulehdusvasteen säätelystä odotetaan apua aivosairauksiin  9.7.2019. Itä-Suomen yliopisto, uef.fi. Viitattu 10.3.2021.
2. ↑  Emmi Tuomisto: Tulehdusvasteen säätely voi olla merkittävä uusi hoitokeino aivosairauksiin  31.7.2019. mediuutiset.fi. Viitattu 10.3.2021.
3. ↑  Kuopion neurotieteille mittavaa rahoitusta *savonsanomat.fi*.  16.12.2019. Viitattu 10.3.2021.
4. ↑  Tarja Malm: Glial cells in Alzheimer's disease models (PhD thesis/University of Kuopio, ISBN 951-27-0607-5 (nidottu), 951-27-0430-7 (pdf, kokoteksti); julkaistu sarjassa Kuopion yliopiston julkaisuja, G / Kuopion yliopisto, A. I. Virtanen -instituutti, ISSN 1458-7335; 48)  2006. Kuopion yliopisto (teostiedot via finna.fi). Viitattu 10.3.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Tarja Malm. University of Eastern Finland, A.I. Virtanen Institute for Molecular Sciences, PhD (englanniksi) (researchgate.net)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät Muokkaa Wikidatassa | 
* ORCID

 |

 |
**Cleantech** eli "puhdas teknologia" tarkoittaa tuotteita, palveluita, prosesseja ja teknologioita, jotka edistävät luonnonvarojen kestävää käyttöä ja ehkäisevät tai vähentävät liiketoiminnan kielteisiä ympäristövaikutuksia.

Esimerkkejä energiatehokkuuden parantamiseen liittyvistä aloista ovat kierrätys, uusiutuvan energian kehittäminen, informaatioteknologia, kestävät liikenneratkaisut ja sähkömoottorien sekä valaistuksen kehittäminen. Globaalilla tasolla cleantech-markkinoiden arvo oli vuonna 2012 noin 1600 miljardia euroa. Markkinat kasvavat keskimäärin 7–8 % vuosittain.

Euroopan unioni järjestää joka toinen vuosi yrityksille kilpailun, jossa palkitaan edelläkävijöitä ympäristöystävällisissä toiminnoissa. Suomessa Cleantech Finland -kilpailua koordinoi Sitran Ympäristöohjelma.

Cleantech Suomessa
------------------

Suomessa on noin 2000 cleantech-yritystä. Ala työllistää noin 50 000 henkeä. Cleantech-alan liikevaihto oli vuonna 2012 noin 25 miljardia euroa. Kasvua edellisvuoteen oli 15 %. Suomen tärkeimpiä markkina-alueita ovat Saksa, Kiina, Venäjä ja Intia. Suomalaisten yritysten vahvuuksia ovat erityisesti teollisten prosessien energiatehokkuus, bioenergiaa ja biopohjaiset tuotteet.

Suomalaisen cleantech-alan yhteenliittymä Cleantech Finland kokoaa yhteen yli 80 kansainvälistyvää cleantech-yritystä.

Suomen työ- ja elinkeinoministeriö aloitti cleantechin strategisen ohjelman Kataisen hallituskaudella vuonna 2012. Sen tavoitteena on vuoteen 2020 mennessä luoda 40 000 uutta puhtaan teknologian työpaikkaa Suomeen, lisätä alan yritysten liikevaihtoa 50 miljardiin euroon ja kasvattaa cleantech-yritysten määrää 3000:een.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Valtioneuvoston strategia cleantech-liiketoiminnan edistämisestä  toukokuu 2014. Työ- ja elinkeinoministeriö. Viitattu 26.7.2015.
2. ↑  Outotec ja Neste voittivat Cleantech Finland -palkinnot  7.11.2007. Tekniikka ja Talous.  Arkistoitu 15.2.2015. Viitattu 3.9.2013.
3. ↑  Perinteiset konepajat muuttuvat cleantech-yrityksiksi *Yle Uutiset*.  2.8.2010. Viitattu 26.7.2015.
4. ↑  Global Cleantech Summit 2015: Anil K. Gupta: "Ongelmat ovat globaaleja, ratkaisut löytyvät yhteistyössä"  27.5.2015. Työ- ja elinkeinoministeriö. Viitattu 26.7.2015. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Facts & Figures about Finnish Cleantech Cleantech Finland. Viitattu 26.7.2015. (englanniksi)
6. ↑  Aunimo, Rane: Suomi haluaa suuremman osan kakusta.  *Demokraatti*, 2013, nro 16.4.2013, s. 10-11. Helsinki:  Kust Oy Demari. ISSN 2242-6892.
7. ↑  Cleantech Finland kokoaa yhteen jo 80 alan yritystä EK. Viitattu 30.12.2010. [vanhentunut linkki]
8. ↑  Cleantech Finlandin jäsenyritykset *cleantechfinland.com*.  Arkistoitu 30.10.2010. Viitattu 30.12.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Cleantech Finland - suomalaisten cleantech-yritysten yhteenliittymä
* Monikansallinen Cleantech-verkosto
**Lauri Aleksanteri Niinioja** (aik. *Gustafsson*, 8. joulukuuta 1883 Vaasa – 22. lokakuuta 1962 Vaasa) oli suomalainen tukkukauppias, joka toimi 35 vuotta Lassila & Tikanoja Oy:n eri johtotehtävissä vuodesta 1919 alkaen ja toimitus­johtajana 1952–1954. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.

Lauri Niinioja syntyi junailijaisän pojaksi Vaasassa, jonne perhe oli muuttanut Hattulasta. Kansakoulun jälkeen hän pääsi 1897 myymäläapulaiseksi Carl Finnilän vähittäiskauppaan. Hänen kykynsä huomattiin, ja hän eteni Finnilän tukkukaupan puolelle; se oli alueen suurin tuontiliike, joka teki kauppaa monilla eri artikkeleilla Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla sekä Keski-Suomessa. Niinioja sai vastatakseen Finnilän sivuliikkeen Ähtärissä. Finnilän palveluksessa hän tutustui Frithiof Tikanojaan ja Josef Lassilaan, jotka lähtivät 1905 perustamaan omaa yritystään. Niinioja peri Tikanojan työn Finnilän kauppamatkustajana, kunnes lähti vuonna 1909 mukaan Berglund & Ylkänen -nimiseen tukkuliikkeeseen, jonka neljä perustajaa olivat myös lähtöisin Finnilältä. Kymmenen vuoden osto- ja myyntipäällikön tehtävien jälkeen Niinioja siirtyi 1919 Lassilan ja Tikanojan perustaman tukkukaupan toimitusjohtajan apulaiseksi. Hän sai Lassila & Tikanojassa vähitellen muitakin tehtäviä, kuten yhtiön suuren puku- ja paitatehtaan toimitus­johtajuuden. Kauppaneuvos Tikanojan siirryttyä eläkkeelle Niinioja toimi koko yhtymän toimitusjohtajana 1952–1954. Yhtymän johtokunnan jäsenenä hän oli vuodesta 1919 kuolemaansa 1962 saakka.

Niinioja sai myös elinkeinoelämän monia luottamustehtäviä. Hän toimi Suomen Pankin Vaasan konttorin valvojana sekä johtokunnan jäsenenä Suomen Tukku­kauppiaiden Liitossa, Vaatetus­teollisuuden Yhdistyksessä ja Vaatetus­teollisuus­liitossa. Perheetön Niinioja tunnettiin myös lahjoittajana sekä harrastelijamaanviljelijänä Hattulan Nuuttilan tilalla 1918–1945, kunnes viranomaiset ottivat tilan siirtoväen käyttöön.

Katso myös
----------

* Maija ja Lauri Niiniojan rahasto, Lauri Niiniojan testamenttirahasto

Lähteet
-------

1. ↑  Koskivirta, Anu: *Tarina arjesta, Lassila & Tikanoja 1905–2005*, s. 363. Lassila & Tikanoja Oyj, 2005. ISBN 952-91-8415-8.
2. 1 2 3  Lauri Niinioja. *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (maksullinen)
Tk 2, "Tampereen Satikka" 419, yhdyskoneistollinen märkähöyryveturi Haapamäellä
ÄSR1 ajossa Minkiöllä
**Märkähöyryveturi** on vanhin höyryveturityyppi, jonka kattilasta höyry menee suoraan sylintereihin käymättä välillä taloudellisuutta lisäävässä tulistimessa. 

Märkähöyryveturin rakenne on yksinkertainen ja nopea tehdä, mutta veturi on tulistinhöyryveturia epätaloudellisempi ja heikkotehoisempi. Tyyppiä on Suomessa ajokuntoisina tätä kirjoitettaessa (marraskuu 2009) viisi kappaletta, joista neljä kapearaiteista ja yksi leveäraiteinen.

Kapearaiteiset ovat kolme Kovjoen museorautatiellä liikennöivää, ja Jokioisten Museorautatiellä liikennöivä entinen ÄSR1 'Porter', joka on Suomen vanhin ajokuntoinen höyryveturi.

Muista säilyneistä kapearaiteisista märkähöyryvetureista Kovjoen museorautatiellä olevat Paraisten Kalkki Oy:n Henschel 22670/1935, 0-4-0wt, ja entinen Nokia Oy:n Hanomag 8423/1920, 0-4-0wt ovat kunnostuksen eri vaiheissa: Henschel on puolivalmis ja Hanomag on vasta kunnostustyön aloitusvaiheessa eli suojamaalatuiksi osiksi purettuna. VR:n radanrakennusosastolle kuulunut Rro2 -veturi on Hyvinkäällä esillä Suomen Rautatiemuseossa. Minkiön kapearaidemuseossa on kolme ulkoisesti kunnostettua, Harvialan metsäradan ja Åminneforsin teollisuusradan kakkosveturit sekä Honkataipaleen tukkiradan vanhempi veturi. 

Leveäraidepuolella Suomen Rautatiemuseossa ja Haapamäen höyryveturipuistossa on useitakin ajokunnottomia yksilöitä. Tunnetuin tällainen veturi lienee kauan Lastenlinnan pihassa seissyt Tk2 -veturi 419, joka siirrettiin Haapamäen museoveturiyhdistykselle ulkoisesti kunnostettavaksi. Tämä kyseinen veturi on myös compound- eli yhdyskoneistolla varustettu, kun useimmat höyryveturit ovat kaksoiskoneistollisia. Veturi maalattiin ulkoisesti vuonna 2006. Samoin veturiin käyntisilloille ja kattilan päälle ennen Lastenlinnan pihaan vientiä asennetut, veturiin kuulumattomat suojakaiteet on poistettu.

Märkähöyryveturi Vk4 68, **"Leena"**, Minkiöllä lavettivaunun päällä
Syyskesällä 2009 saatiin pitkän uurastuksen jälkeen ajokuntoon ensimmäinen leveäraiteinen märkähöyryveturi, Vk4 68 **Leena**(Borsig 7858/1910, 0-4-0wt). Veturi kunnostettiin Minkiön konepajalla ja siirrettiin valmistuttuaan Suomen Rautatiemuseoon Hyvinkäälle.

Veturin erikoisuus on se että siinä on vain veturiin itseensä vaikuttava höyryjarru eikä normaalia paineilmatoimista suoratoimintajarrua koska veturi on tarkoitettu vaihtotyöhön. Veturissa on alun perin ollut myös etupäässä seisontajarruna käytetty ruuvijarru joka kuitenkin oli poistettu jossain vaiheessa ja rakennettiin uudelleen korjauksen yhteydessä.

Veturi osoittautui voimakkaaksi ja hyvin toimivaksi. Se luovutettiin Rautatiemuseon hallintaan kesällä 2010 ja museopäivänä tehdyt koeajot näyttivät korjauksen onnistuneeksi.

Lähteet
-------

* Mikko Ivalo: Höyryveturit ja niiden hoito

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Resiina 3/2010, s. 30
3. ↑  Resiina 3/2010: Sakari K Salo: Kulttuuriteko - Vk4 ***"Leena"***, s. 26 - 31
**Hortenin veljekset** Walter (13. marraskuuta 1913 – 9. joulukuuta 1998 Baden-Baden) ja Reimar (12. maaliskuuta 1915 – 14. maaliskuuta 1994 Villa General Belgrano, Argentiina) Horten olivat kaksi saksalaista lentäjää, jotka suunnittelivat lentokoneita Saksalle toisen maailmansodan aikana. 

Veljekset suunnittelivat aikansa vallankumouksellisimpia lentokoneita. Heidän tunnetuin lentokoneensa oli kokeellinen Horten Ho 229, jota valmistettiin vain kolme prototyyppiä, joista kolmas jäi kesken sodan päättyessä. Kone oli ensimmäinen suihkumoottoreilla varustettu lentävä siipi.

Veljekset rakensivat puusta ja vanerista lennokkeja 1920-luvulta alkaen. 1930-luvun alussa veljekset voittivat lennokeilla kilpailuita ja rakensivat Ho II -koneen, jolla he voittivat vuonna 1938 Lilienthal-palkinnon. Palkinnon myötä he rahoittivat vuoden opinnot Berliinin teknillisessä yliopistossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hitlerin näkymätön hävittäjä oli edellä aikaansa *tieku.fi*.  23.4.2022. Viitattu 25.4.2022.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Horten brothers
**Karakaktukset** (*Quiabentia*) on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku, joka on sukua opuntioille (*Opuntia*).

Tuntomerkit
-----------

Karakaktukset ovat puumaisia tai pensastavia kasveja, joilla on kiehkuroissa meheviä ja liereitä haaroja, joissa on möyheitä lehtiä. Ne ovat leveän soikeita tai lusikkamaisia, enintään seitsemän senttimetrin mittaisia. Areoleissa on väkäskarvoja (glokidioita) ja paljon piikkejä. Kukat kehittyvät varren kärkeen tai sen tuntumaan ja ovat avoinna päivällä. Kukka on kehältään ratasmainen, näyttävä, punainen tai vaaleanpunainen. Pohjuksessa on lehtiä, areoleja, glokidioita ja piikkejä. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja tavallisesti sileä. Se sisältää kookkaita, litteitä ja vaipallisia siemeniä.

Lajit ja levinneisyys
---------------------

Karakaktuksia on kaksi lajia, joista kiehkurakarakaktus (*Quiabentia verticillata*) kasvaa Boliviassa, Paraguayssa ja Argentiinan luoteisosassa kuivilla alangoilla. *Quiabentia zehntneri* on puolestaan kotoisin Brasilian Bahiasta.

Lähteet
-------

* Anderson, E. F. 2001: The Cactus Family. – Timber Press. Portland, Oregon. ISBN 0-88192-498-9.

### Viitteet

1. 1 2 3  Anderson 2001: 598.

Aiheesta muualla
----------------

* Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: *Quiabentia*
* Suomen Lajitietokeskus: Karakaktukset – *Quiabentia*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q138411
* Wikispecies: Quiabentia
* BioLib: 400652
* CoL: 76JF
* EoL: 5195263
* GBIF: 7282833
* GRIN: 16217
* iNaturalist: 181127
* IPNI: 30148864-2
* IRMNG: 1091091
* ITIS: 907045
* NCBI: 107610
* Open Tree of Life: 433100
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30148864-2
* Tropicos: 40021811
* WFO: wfo-4000032388

 |

 |
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston Columbia-luokan panssarikansiristeilijää. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Minneapolis** (runkonumerot C-13 ja CA-17) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1893 vesille laskettu Columbia-luokan panssarikansiristeilijä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Columbia-luokka (risteilijä)*
Alus tilattiin 2. maaliskuuta 1891 William Cramp and Sonsilta Philadelphiasta Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin 16. joulukuuta 1891. Alus laskettiin vesille 12. joulukuuta 1893 kumminaan Minnesotan senaattorin William D. Washburnin tytär neiti Elizabeth Washburn ja otettiin palvelukseen 13. joulukuuta 1894 päällikkönään George H. Wadleigh.

Palvelus
--------

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin laivueeseen, jonka mukana se osallistui harjoituksiin ja risteilyihin läntisellä Atlantilla ja Länsi-Intian saaristossa. Alus liitettiin Euroopan laivueeseen 27. marraskuuta 1895 ja se saapui 13. joulukuuta Gibraltarille. Välimeren purjehduksen jälkeen alus vieraili 13. toukokuuta - 19. kesäkuuta Kronstadtissa Venäjällä kontra-amiraali T. O. Selfridgen lippulaivana edustaen Yhdysvaltoja tsaari Nikolai II:n kruunajaisissa. Venäjältä lähdettyään alus vieraili tärkeimmissä Pohjois-Euroopan satamissa ennen paluutaan Turkkiin ja Kreikkaan. Alus lähti 21. kesäkuuta 1897 Gibraltarilta ja se saapui 6. heinäkuuta Philadelphiaan. Seuraavana päivänä alus siirrettiin reserviin League Islandin laivastontelakalla Philadelphiassa.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 153
2. 1 2  history.navy.mil

*Columbia*-luokan risteilijät

|  |
| --- |
| *USS Columbia* - *USS Minneapolis* |
| Edeltäjä: Montgomery-luokka – Seuraaja: New Orleans -luokka (1896) |
**Stepanoz II** (georg. სტეფანოზ II) oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas Khosroiani-dynastiasta vuosina 637/642–n. 650. 

Stepanoz oli Adarnase I:n poika ja seuraaja. Hän jatkoi isänsä Bysanttia myötäilevää politiikkaa ja Bysantin keisari antoi hänelle luultavasti patricius-arvonimen. Hänen täytyi kuitenkin tunnustaa vuonna 645 kalifi hallitsijakseen, kun arabit etenivät Georgiaan. Valtaistuimelle häntä seurasi hänen poikansa Adarnase II.

Kivilaatassa Džvarin luostarissa Mtskhetassa mainitaan kirkon tärkeimmät rakentajat: Stepanoz *patricius*, Demetre *hypatos* ja Adarnase *hypatos*. Georgialaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet heitä samoina henkilöinä kuin Guaramin poika Stepanoz I, Stepanoz I:n veli Demetre ja Adarnase I. Professori Cyril Toumanoff on tästä kuitenkin eri mieltä: hänen mielestään kyse on Stepanoz II:sta, Stepanoz I:n veljestä Demetrestä ja Stepanoz II:n pojasta Adarnase II:sta.

Lähteet
-------

1. ↑  Suny, Ronald Grigor: *The Making of the Georgian Nation: 2nd edition*, s. 27. Indiana University Press, 1994. ISBN 0253209153.
2. ↑  Martindale, John Robert: *The Prosopography of the Later Roman Empire*, s. 1196. Cambridge University Press, 1992. ISBN 0521072336.
3. ↑  Rapp, Stephen H.: *Studies In Medieval Georgian Historiography: Early Texts And Eurasian Contexts*, s. 344. Peeters Bvba, 2003. ISBN 90-429-1318-5.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Adarnase I** | **Iberian ruhtinas**637/642–n. 650 | Seuraaja:**Adarnase II** |
**Norfolkinsaarenviherkaija** (*Cyanoramphus cookii*) on Norfolkinsaaren kotoperäinen kaija, joka luettiin aikaisemmin uudenseelanninviherkaijan alalajiksi.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 25 cm, ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa, päälaki sekä yläperän molemmilla puolilla olevat laikut ovat punaiset. Naaras on kooltaan hieman koirasta pienempi, sillä on punaista vähemmän päässä kuin koiraalla, ja sen nokka on kapeampi.

Esiintyminen
------------

Norfolkinsaarenviherkaijat elävät vain Tasmaninmeressä sijaitsevalla Norfolkinsaarella ja sen kansallispuistossa sekä puiston lähiympäristössä. Se oli jo häviämässä, sillä vuoden 1994 laskennoissa tavattiin vain neljä pesivää naarasta ja kolmisenkymmentä koirasta. Suojelutoimien ansiosta kannan koko on nykyisin 200–300 yksilöä ja pesiviä pareja on vähintään kuusi.

Elinympäristö
-------------

Laji elää metsissä mutta vierailee puutarhoissa syömässä hedelmiä.

Lisääntyminen
-------------

Pesä on puun kolossa, tavallisimmin *Nestegis apetala* -lajin puussa. Naaras munii keskimäärin viisi munaa, joita se hautoo kolme viikkoa. Poikaset jättävät pesän kuuden tai seitsemän viikon ikäisinä ja itsenäistyvät kolmen-viiden viikon kuluttua. Pari pesii ainakin kaksi kertaa peräkkäin, joskus ne pesivät jopa neljä kertaa vuoden aikana.

Ravinto
-------

Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, kukista ja vihreistä lehdistä.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* Australian Governemet (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1066559
* Wikispecies: Cyanoramphus cookii
* AFD: Cyanoramphus\_cookii
* Avibase: 80D30223C2A2E579
* BirdLife: 22724643
* CoL: 32NXD
* BOW: noipar1
* eBird: noipar1
* GBIF: 5229103
* iNaturalist: 18925
* IRMNG: 10592782
* ITIS: 554878
* NCBI: 137542
* NZOR: 1d1e1796-1e6b-4376-839e-fcd25c2aa738
* Species+: 5080
* SPRAT: 67046
* Xeno-canto: Cyanoramphus-cookii

 |

 |
Teatteri Raivoisat Ruusut sai alkunsa Katajanokan konepajalla.
**Teatteri Raivoisat Ruusut** (virallisesti Naiset 88 ry) oli suomalainen vuosina 1988–2001 toiminnassa ollut teatteriryhmä, joka koostui yksinomaan naisnäyttelijöistä. Teatterin johtajana toimi Ritva Siikala.

Ensimmäinen ajatus teatterin perustamisesta syntyi vuonna 1986, kun Siikala kysyi kollegoiltaan kiinnostusta naisteatterin perustamiseen. Teatterin ensiesitys oli Shakespeare-dramatisointi *Raivoisat ruusut - kronikka vallasta* Katajanokan konepajalla vuonna 1988.

Teatteri Raivoisat Ruusut teki vuoteen 1998 asti teatteriesityksiä sekä Katajanokan konepajalla että yhteistyössä helsinkiläisten teattereiden kanssa. Vuosina 1998-2001 Ruusut tuotti sarjan pienesityksiä omalle Fredrikintorin näyttämölleen.

Vuonna 1994 Ruusut organisoi kansainvälisen teatterifestivaalin *Raamattu 1994*, jonka teemana oli Raamatun naiskuva. Esityksiä oli Katajanokan konepajan lisäksi muun muassa Tuomiokirkon kryptassa ja VR:n makasiineilla. Produktiossa oli mukana näyttelijöitä myös Ruotsista, Norjasta, Virosta ja Latviasta.

Osana Helsingin kulttuuripääkaupunkivuotta vuonna 2000 Raivoisat Ruusut suunnitteli, käynnisti ja johti taiteen ja tieteen monikulttuurisen tutkimushankkeen *Kassandra 2000*. Projekti sai Suomen Punaisen Ristin "Inhimillinen kädenojennus" -tunnustuspalkinnon toukokuussa 2001.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2  Koli, Raija: Raivoisat ruusut – Utopiasta arkeen – Käsiohjelma *Teatteri Raivoisat Ruusut*.  1991. Suomen Teatterimuseo. Viitattu 18.5.2019.
2. ↑  Teatteri Raivoisat Ruusut verkkoon *Mesenaatti.me*.  19.6.2014. Viitattu 18.5.2019.
3. ↑  Raivoisat Ruusut teatteriseikkailu. *Teatterin tiedotuskeskus TINFO*.  Arkistoitu 18.5.2019. Viitattu 18.5.2019.
4. 1 2  Pääkkönen, Sirpa: Raivoisat Ruusut esittää naisteatteria Fredrikintorilla *Helsingin Sanomat*.  14.10.1998. Viitattu 18.5.2019.
5. ↑  Kirsikka, Moring: Raivoisat ruusut tuo Helsinkiin naisteatteria viidestä Itämeren maasta Raamatun naiset tulevat VR:n makasiineihin ja Tuomiokirkon portaille *Helsingin Sanomat*.  26.10.1993. Viitattu 18.5.2019.

Kirjallisuutta
--------------

* Mykkänen, Marja Katriina: *Raivoisat ruusut: teatteriseikkailu*. Oulu: Pohjoinen, 1996. ISBN 951-749-246-4.
Horst Wessel vuonna 1929.
Horst Wesselin hautajaiset, jotka Goebbels muokkasi propagandaspektaakkeliksi.
**Horst Ludwig Wessel** (9. lokakuuta 1907 Bielefeld, Saksa – 23. helmikuuta 1930 Berliini, Saksa) oli saksalainen kansallissosialisti ja SA-Sturmführer. Nuorena ammutusta Wesselistä tuli kansallissosialistisen liikkeen huomattavin marttyyri, ja hänen sanoittamansa *Horst-Wessel-Lied* toimi natsi-Saksan epävirallisena kansallislauluna. 

Horst Wessel oli pastorin poika ja oikeustieteiden opiskelija. Hän liittyi kansallissosialistisen puolueen rynnäkköosasto Sturmabteilungiin (SA) Weimarin tasavallan viimeisinä päivinä. Rynnäkköosaston jäseniä, Sturmmänner (tai SA-Männer), kutsuttiin heidän puolueasujensa värin vuoksi ruskeapaidoksi. Wessel herätti Joseph Goebbelsin huomion. Tämä lähetti hänet Wieniin vuonna 1928 organisoimaan kansallissosialistista nuorisoliikettä.

Wesselin palattua Saksaan hänen väitetään järjestäneen hyökkäyksen erääseen kommunistien toimitilaan Berliinissä. Myöhemmin hänen väitetään joutuneen riitaan vuokraemäntänsä kanssa mahdollisesti maksamattomien vuokrien takia.*lähde?* Vuokraemännän sanotaan kertoneen asiasta kommunisteille, jotka näkivät tässä mahdollisuuden kostoon. Kommunisti Ali Höhler ampui Wesseliä päähän, ja tämä kuoli sairaalassa muutamaa viikkoa myöhemmin. On väitetty,*kenen mukaan?* että Höhlerillä olisi lisäksi ollut henkilökohtaista kaunaa Wesselille naisasioista.

Wesselistä tehtiin kansallissosialistien marttyyri. Hän sai julkiset hautajaiset, joihin osallistui 30 000 ihmistä. Ruskeapaidat lauloivat hautajaisissa hänen muutamaa kuukautta aiemmin kirjoittamansa *Horst-Wessel-Liedin*, josta tuli myöhemmin kansallissosialistisen puolueen virallinen laulu ja myöhemmin natsi-Saksan toinen kansallislaulu.

Sodan jälkeen Horst Wesselin hauta päätyi osaksi Itä-Berliiniä. Hauta häväistiin monta kertaa, ja kivi katosi. Vieressä sijaitseva Clara Wesselin hauta on saanut olla rauhassa. 

Hanns Heinz Ewers kirjoitti Horst Wesselin elämäkerran *Horst Wessel, eräs saksalainen kohtalo* (WSOY, 1933), jonka suomensi Mika Waltari.

Lähteet
-------

Horst Wesselin mukaan nimetty koulutuspurjelaiva vuonna 1936
1. ↑  Horst Wessel, laulu ja elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (ladattava doc-tiedosto) (englanniksi)
2. ↑  Kari Saviniemi: Mika Waltari ja sakea 30-luku.  *KirjaIN*, 2008, nro 2, s. 49.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Horst Wessel**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Ylä-Sleesian suurkaupunkialueen kunnat
**Ylä-Sleesian suurkaupunkialue** (puol. Górnośląsko-Zagłębiowska Metropolia) on 14 kaupungin muodostama suurkaupunkialue ja konurbaatio Sleesian voivodikunnassa Puolassa. Suurkaupunkialueen pinta-ala 1 304 km² ja väkiluku noin 2,1 miljoonaa asukasta, mikä tekee siitä Puolan suurimman väestökeskittymän. Alue on merkittävä teollisuuskeskittymä. Vuosina 2006 ja 2007 on ollut suunnitelmia alueen kaupunkien yhdistämiseksi yhdeksi **Sleesian kaupungiksi**.

Kaupungit
---------

| Kaupunki | Väkiluku | Pinta-ala |
| --- | --- | --- |
| Katowice | 334 200 | 164,6 km² |
| Sosnowiec | 236 300 | 91,3 km² |
| Gliwice | 199 100 | 134,2 km² |
| Bytom | 198 200 | 69,4 km² |
| Zabrze | 195 400 | 80,5 km² |
| Ruda Śląska | 149 000 | 77,7 km² |
| Tychy | 130 700 | 82,6 km² |
| Dąbrowa Górnicza | 129 800 | 188,0 km² |
| Chorzów | 119 400 | 33,5 km² |
| Jaworzno | 96 000 | 152,2 km² |
| Mysłowice | 78 300 | 66,0 km² |
| Siemianowice Śląskie | 75 700 | 25,5 km² |
| Piekary Śląskie | 64 600 | 39.6 km² |
| Świętochłowice | 55 500 | 13.2 km² |

Aiheesta muualla
----------------

* GZM Site
* Euroregiony
**Raivolan ortodoksinen Pyhän Nikolaoksen kirkko** oli Terijoen ortodoksiseen seurakuntaan kuulunut kirkko Karjalankannaksen Raivolassa.

Raivolassa on ollut useitakin ortodoksisia kirkkoja. Seurakunnallista toimintaa siellä oli jo vuonna 1801, ja vuonna 1820 siitä muodostettiin oma seurakuntansa. Vuonna 1802 seurakunnalle siirrettiin kreivi I. Saltykovin maatilalta Lintulasta edellisenä vuonna rakennettu pyhäkkö. Se purettiin myöhemmin vanhuuttaan.

Viimeisin kirkko, puusta rakennettu valmistui vuonna 1881. Se oli pyhitetty Pyhälle Nikolaukselle. Kirkko oli ulkoasultaan jonkin verran saman näköinen kuin Hangon ortodoksinen kirkko. Vuonna 1907 kirkkoa laajennettiin rakentamalla esihuone. Kelloja oli seitsemän, joista suurin Pietarissa vuonna 1896 valettu painoi 1 376 kiloa, muut kellot painoivat 200 kg, 72 kg, 42 kg, 20 kg, 16 kg ja 12 kg. Kirkon esineistö oli runsas, koska sinne sijoitettiin paljon muista purkamaan joudutuista kirkoista peräisin ollutta esineistöä. Kirkossa oli uunilämmitys eli yksi uuni ja kaksi kamiinaa.

Raivolan seurakunta lakkautettiin itsenäisenä vuonna 1931 ja liitettiin Terijoen seurakuntaan. Kirkossa toimitti palveluksia Terijoen seurakunnan papisto.

Kirkon vieressä oli suuri puuhuvila jossa asui runoilija Edith Södergran.

Kirkon esineitä saatiin jossain määrin evakkoon talvisodan alussa, itse kirkko tuhoutui rintaman kulkiessa sen yli. Jatkosodan alussa kun suomalaiset palasivat paikkakunnalle, kirkko havaittiin kokonaan kadonneeksi, vain hautausmaa oli osittain jäljellä.

Kirkosta rakennettiin vuonna 1977 väliaikainen julkisivukulissi Lohjalle Edith Södergranin elämäkertaelokuvan Maa jota ei ole kuvauksia varten. Kirkon sisäkuvat kuvattiin Hangon kirkossa joka on riittävän samankaltainen kuin tuhoutunut kirkko.

Lähteet
-------

* Koponen Paavo: *Karjalan kirkkokummut*. Espoo: Tammi, 1999. ISBN 951-31-1431-7.
* Thomenius Kristina & Laukkanen Minna (toim.): *Karjalan ja Petsamon ortodoksiset kirkot ja kirkkotaide*. Lappeenranta: Etelä-Karjalan taidemuseon julkaisuja 18:1b, 1997. ISBN 951-785-018-2.
* Pohjola Leo: *Vaienneet temppelit – Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman alueen kirkot sanoin ja kuvin*, s. 196, 200. Jyväskylä: Kustannusliike Pohjola, 1953.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Pohjola s. 200
2. ↑  Pohjola s. 201
3. ↑  Pohjola s. 196

Aiheesta muualla
----------------

* Kirkon kuva Lappeenrannan kaupungin sivuilla
**Réhon** on kunta Koillis-Ranskassa Meurthe-et-Mosellen departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Chiersjoen varrella, noin 40 kilometriä Brieyn kaupungista luoteeseen.

Réhon oli 1400-luvulla Nassaun suvun liittolaisiin kuuluneen lordi Jehan d’Heumontin vastuulla. Heumontin linna oli läheisellä kukkulalla. Vuoteen 1853 saakka Réhon oli pieni maalaiskylä. Tämän jälkeen kaupunkiin rakennettiin rautatie ja sen teollistuminen alkoi. Kunnan suurin tehdas oli La Providencen terästehdas, jonka masuunit olivat osa maisemaa. Tehdas kuului belgialaiseen Forges de la Providence -teräsyritykseen. Vuonna 1914 La Providence osti Heumontin linnan maat, ja alkoi rakennuttaa sinne työväestölleen asuntoja. Siitä tehtiin uudenlainen tilava puutarhakaupunki, jossa oli valoisia asuntoja, ja jonka kaikissa taloissa oli suuri puutarha. Tehtaassa oli enimmillään 7 masuunia, ja vuonna 1960 tehtaalla oli 3 500 työntekijää. Vähitellen tuotanto kuitenkin väheni, ja lopulta vuonna 1987 tuotanto lopetettiin ja seuraavana vuonna koko tehtaan toiminta lakkautettiin. Lopettamista edelsi rajut mellakat. Vuonna 1988 masuunit räjäytettiin.

Tunnettuja kuntalaisia
----------------------

* Alfred Mézières (1826–1915), journalisti ja poliitikko
* Jean-Marc Reiser (1941–1983), sarjakuvantekijä

  

* Masuuni no 2Masuuni no 2
* Heumontin asuinalueHeumontin asuinalue
* Saint-Eloin kirkko, HeumontSaint-Eloin kirkko, Heumont

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 9.7.2022. (ranskaksi)
2. ↑  Découvrir Réhon, Commune de Meurthe-et-Moselle. Viitattu 9.7.2022. (ranskaksi)
3. ↑  Binche > Longwy Tour de France 2022. Viitattu 9.7.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Réhon** Wikimedia Commonsissa
**Ylä-Syvärin voimalaitos** (ven. Верхнесвирская ГЭС) on TGK-1-yhtiön operoima vesivoimalaitos Syvärillä Koskenalan kaupungissa. Voimalaitos avattiin 13. helmikuuta 1952, ja sen kokonaisteho on 160 megawattia. Voimalaitos koostuu neljästä 40 megawatin turbiinista. Syväri on osa Vienanmeren–Itämeren kanavaa, ja voimalaitoksen kohdalle onkin rakennettu vesiliikennettä varten sulku.

Voimalaitoksen ohittava sulku.
Voimalaitoksen rakentaminen käynnistyi vuonna 1936 yhdessä kaupunkiin rakennetun puunjalostuslaitoksen kanssa. Rakennusalue sai myös tässä yhteydessä oman rautatien. Vesivoimalaitos ei ehtinyt valmistua ennen vuotta 1941, jolloin Koskenala jäi jatkosodassa suomalaisjoukkojen miehittämäksi aina vuoteen 1944 saakka. Voimalaitoksen rakennustöitä jatkettiin toisen maailmansodan päätyttyä ja laitos valmistui vuonna 1952. Voimalaitos on toiminut yhteistyössä vuodesta 1955 joen alajuoksulla sijaitsevan Ala-Syvärin voimalaitoksen kanssa.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Upper Svir Hydroelectric Station
Tappert vuonna 1971
**Horst Tappert** (26. toukokuuta 1923 Elberfeld (nykyinen Wuppertal), Saksa – 13. joulukuuta 2008 München, Saksa) oli saksalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänen tunnetuin roolinsa on rikosylitarkastaja Stephan Derrick samannimisessä rikossarjassa. Tappert myös toimi sarjassa yhtenä ohjaajista.

Aikaisemmin pelkästään teatterirooleja tehnyt Tappert siirtyi 1950-luvun lopulla television ja elokuvien pariin. Hänen tunnetuin työnsä näiltä ajoilta oli Michael Doneganin rooli kolmiosaisessa televisioelokuvassa *Englannin suuri junaryöstö* (*Die Gentlemen bitten zur Kasse*) vuodelta 1966. Laajasti tunnetuksi Horst Tappert kohosi vuonna 1974 alkaneen poliisisarja Derrickin myötä. Hän esitti müncheniläistä ylitarkastajaa sarjan koko 25-vuotisen historian ajan aina vuoteen 1998, jolloin sekä Derrick että tämän esittäjä siirtyivät eläkkeelle. Sarja oli menestys myös saksankielisten maiden ulkopuolella, ja sitä esitettiin yli sadassa maassa. Tappert sai roolistaan useita palkintoja, muun muassa saksalaisen television ja median Bambi-palkinnon kolmesti (1979, 1990, 1998) sekä italialaisen Telegatto-palkinnon neljästi (1986, 1987, 1990, 1999).

Tappert kuului toisen maailmansodan aikana vuodesta 1943 alkaen Waffen-SS:n Totenkopf-rykmenttiin, joka operoi itärintamalla. Hän palveli myös SS:n ilmatorjuntajoukoissa Saksassa. Tappert ei koskaan tarkemmin kertonut sodanaikaisesta toiminnastaan ja mainitsi sodan jälkeen palvelleensa lääkintämiehenä.

Tappert kuoli vaikeaan sairauteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Derrickiä näytellyt Horst Tappert on kuollut, Iltalehti 15.12.2008
2. ↑  TV:stä tuttu Derrick kuului Waffen-SS:ään  26.4.2013. Verkkouutiset. Viitattu 26.4.2013.
3. ↑  Derrickin synkkä menneisyys – Horst Tappert kuului SS-joukkoihin  26.4.2013. Yle. Viitattu 26.4.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Horst Tappert** Wikimedia Commonsissa

* Horst Tappertin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Norfolkinravuri** on sukupuuttoon kuollut hevosrotu, joka oli kotoisin Norfolkin alueelta Englannista. Rotu oli "Norfolkin seudulta peräisin oleva kookas ravaava ajohevonen"*lähde?*. Nimitys *norfolkinravuri* tuli käyttöön myöhemmin, kun rotu oli vakiintunut Norfolkissa. Tähän vaikutti Englannin kuninkaan Henrik VIII:n vuonna 1542 antama määräys, jonka mukaan varakkailla henkilöillä piti olla tietty määrä ravurioriita.

Rodun historian tärkein isäori oli puolirotuinen*selvennä* Shales (s. 1755), josta käytetään myös nimeä *Old Shales*. Shalesin isä Blaze (s. 1733) oli englannintäysiverinen ja kuulun laukkahevosen Flying Childersin poika.

Shalesin aikoina norfolkinravurista tuli Englannissa yleiskäyttöinen matkahevonen. Rotua käytettiin ratsuna seuduilla, joilla ajokuntoista tiestöä ei ollut. Se tunnettiin kyvystään kantaa painavaa miestä pitkienkin matkojen päähän 16–17 mailin tuntivauhtia. Yorkshiressa sama rotu tunnettiin yorkshirenravurina, ja sitä kutsuttiin myös nimityksellä *roadster*. Ravikilpailut erityisesti ratsastettuina*selvennä* olivat 1800-luvun alkupuolella suosittuja, ja norfolkinravuri menestyi niissä erittäin hyvin.

Vuonna 1822 Amerikkaan viety ori Bellfounder tuli poikansa Hambletonian 10:n kautta tärkeäksi vaikuttajaksi amerikanravuriin. Norfolkinhevonen vaikutti merkittävästi myös hackneyhevosen syntyyn.

Lähteet
-------

1. ↑  Old Shales Hackney Pedigree Online All Breed Database. Viitattu 20.6.2011.
2. ↑  Blaze Thoroughbred Pedigree Online All Breed Database. Viitattu 20.6.2011.
3. ↑  Hayes, Horace M. FRCVS (1969). *Points of the Horse: a treatise on the conformation, movements, breeds and evolution of the horse*. London: Stanley Paul, 425. ISBN 0 09 038711 2.
4. ↑   Hackney history. Viitattu 7.2.2011
**Risto Aarne Korvenmaa** (5. kesäkuuta 1928 Hämeenlinna – 24. joulukuuta 1998) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Korvenmaan vanhemmat olivat verotarkastaja Väinö Korvenmaa ja Else Bergström ja puoliso 1952–1977 Anelma (Anne) Vellamo Iivarinen. Korvenmaa tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta 1949 ja opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulussa 1949–1952 suorittamatta kuitenkaan loppututkintoa. Korvenmaa oli Merihuolto Oy:n kansainvälisten kuljetusten osaston vientihuolitsija ja myyjä 1952–1954, Oy Huolintakeskus Ab:n myyntipäällikkö Hampurissa 1954–1958, Eurooppalainen Kuljetus Oy:n johtaja Helsingissä 1958–1960, A. Ahlström Oy:n Euran Paperin vienti- ja markkinointipäällikkö 1960–1972 ja Enso-Gutzeit -yhtiön pakkausryhmän johtaja Lahdessa 1972–1982 ja johtaja ja hallituksen jäsen Helsingissä 1982–1990. Hänellä oli myös useita kotimaisia ja kansainvälisiä luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Pakkausalan European Packaging Federation (EFP) -järjestön puheenjohtajaksi hänet valittiin 1980. Sotilasarvoltaan Korvenmaa oli reservin vänrikki. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1988.

Lähteet
-------

1. 1 2  Möttönen, Tuomas: Kauppaneuvos Risto Korvenmaa (1928–1998). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 19.12.2022.
2. 1 2  Risto Korvenmaa *Biografiasampo*. Viitattu 19.12.2022.
3. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Kauppaneuvos Risto Korvenmaa. Markkinointimiehestä tuli pakkausalan ammattilainen. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  4.1.1999. Viitattu 19.12.2022.
**Rångedalan kirkko** (ruots. *Rångedala kyrka*) on Ruotsissa Boråsin kunnassa sijaitseva rakennus. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1846 ja kirkko otettiin käyttöön vuonna 1848, vaikka maalaustyöt olivat vielä tekemättä eikä alttarikoristeita tai urkuja ollut vielä tuotu. Arkkitehtina toimi Petter Pettersson ja rakennus edustaa empiretyyliä. Viimeisimmässä, vuosina 1980–1981 tehdyssä remontissa maalattiin kirkon sisätilat alkuperäisellä vaaleanpunaisella värisävyllä ja ikkunanpielet valkoisella. Kirkkoon mahtuu 325 ihmistä. 

Saarnastuolin on tehnyt Rångedalasta kotoisin oleva Lars Hansson. Kivinen kastemalja on ilmeisesti ollut vanhassa kirkossa ja on tuotu nykyiseen kirkkoon noin vuoden 1906 tienoilla. 17-äänikertaiset urut on rakentanut Tostareds kyrkorgelfabrik vuonna 1970.

Lähteet
-------

* Svenska kyrkan i Toarp: Rångedala kyrka (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rångedalan kirkko** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Rångedala kyrka
**Norfolkinsaarenkaka** (*Nestor productus*) oli Norfolkinsaarella elänyt uudenseelanninpapukaijalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Norfolkinsaarenkaka oli noin 38 cm pitkä. Sen höyhenpuku oli päältä oliivinruskea ja alta oranssi. Myös yläperä ja kainalohöyhenet olivat oranssit. Ylänokka oli pitkä ja jyrkästi alaspäin kaartunut, väriltään ruskeahtavan harmaa. Iiris tummanruskea ja koivet oliivinharmaat. Koiraan ylänokka on pidempi kuin naaraan. Nuori lintu muistutti aikuista.

Esiintyminen
------------

Norfolkinsaarenkakat elivät Norfolkinsaarella ja läheisellä Phillip Islandilla, jotka sijaitsevat Tyynellämerellä Australian, Uuden-Seelannin ja Uuden-Kaledonian välissä. Laji oli kesy ja kuoli sukupuuttoon 1800-luvun alkupuoliskolla, ensin Norfolkinsaarelta. Viimeinen tarhayksilö kuoli Lontoossa joskus vuoden 1851 jälkeen. Maailman museoissa on säilynyt ainakin seitsemän norfolkinsaarenkakan nahkaa. Lajin häviämisen syinä olivat ruoaksi metsästäminen ja häkkilinnuiksi pyydystäminen.

Lajin mainitsi ensimmäisenä Johann Reinhold Forster ja hänen poikansa Georg, jotka vierailivat Norfolkinsaarella vuonna 1774 James Cookin retkikunnassa. Havainto julkaistiin vasta 1844. John Gould kuvaili lajin Lontoon eläintieteellisessä museossa olleen nahan perusteella.

Elinympäristö
-------------

Norfolkinsaarenkakoja tavattiin kallioilla ja ruokailemassa puiden latvustossa.

Lisääntyminen
-------------

Pesä oli puun kolossa ja munia oli tavallisesti neljä.

Ravinto
-------

Norfolkinsaarenkakat söivät ainakin puiden kukkia ja mettä.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Nestor productus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 24.4.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Naturalis (sisältää kolmiulotteisia valokuvia täytetyistä yksilöistä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q379051
* Wikispecies: Nestor productus
* ADW: Nestor\_productus
* AFD: Nestor\_productus
* BirdLife: 22684834
* BOW: noikak1
* eBird: noikak1
* Fossilworks: 372164
* GBIF: 2479592
* iNaturalist: 18942
* IRMNG: 11416521
* ITIS: 554849
* IUCN: 22684834
* NZOR: 001419d0-dbfe-4c3a-b3b6-592331248556
* SPRAT: 25891
* Xeno-canto: Nestor-productus

 |

 |