recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kertoo harrasteajoneuvotapahtumasta. Eväsretkestä kerrotaan artikkelissa piknik.*
Pick-Nickiin näytille tuotuja harrasteautoja.
Pick-Nick järjestetään Forssan Pilvenmäen raviradalla
**Pick-Nick** on Forssassa järjestettävä harrasteajoneuvotapahtuma. Tapahtumasta on kehittynyt pohjoismaiden suurin yksipäiväinen harrasteajoneuvotapahtuma ja siihen osallistuu vuosittain noin 2 500 harrasteautoa ja noin 30 000 kävijää. Tapahtuma järjestetään Pilvenmäen raviradalla vuosittain elokuun ensimmäisenä sunnuntaina. Pick-Nick on järjestetty joka vuosi vuodesta 1983 lähtien. (2020-luvulle siirtyessä tapahtuma on korona-taudin johdosta ollut tauolla.)

Ajoneuvojen arvostelu
---------------------

Arvostelussa autot ja moottoripyörät pisteytetään asteikolla 1–10. Arvosteltavia kohteita on viisi: 

* sisusta
* maalaus
* alusta
* moottori
* kokonaisuus

Tuomareita on viisi, joista yksi toimii päätuomarina. Päätuomari arvostelee auton/moottoripyörän kokonaisuuden. Mikäli sattuu tilanne, että arvostelussa tulee samat pisteet kahdelle tai useammalle ajoneuvolle, kokonaisuuden pistemäärä ratkaisee sijoituksen. Jos kokonaispisteet ovat myös tasan, sen jälkeen tuomaristo ratkaisee paremmuuden.

Palkintoluokat
--------------

Seuraavat ajoneuvot arvostellaan alkuperäisyyden mukaan: Classic cars, 50-luku, 60-luku, 70-luku sekä Rock’n Roll Cars. Seuraavat ajoneuvot arvostellaan tyylisuunnan ja rakentelun toteutuksen mukaan: Custom, Trucks & vans, Hot rod, Classic bike sekä Custom/chopper bike.

Aiheesta muualla
----------------

* Pick-Nick.com (Arkistoitu – Internet Archive)
**Héros** oli Ranskan laivaston vuonna 1801 vesillelaskettu kaksikantinen 74-tykkinen Téméraire-luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Téméraire-luokka*
Alus tilattiin Rochefortin telakalta, missä köli laskettiin 15. tammikuuta 1795. Se kastettiin 24. maaliskuuta 1795, minkä jälkeen työt keskeytettiin vielä samana vuonna. Alus laskettiin vesille 10. toukokuuta 1801 ja otettiin palvelukseen 8. syyskuuta 1801.

Palvelus
--------

Espanja valtasi aluksen Cádizin taistelussa ja liitti 14. kesäkuuta 1808 sen laivastoonsa nimellä *Héroe*. Alus siirrettiin elokuussa reserviin Cádizissa, missä se palautettiin joulukuussa palvelukseen *Moñtanésin* pariksi. Alus lähti 17. syyskuuta 1809 Cádizista Vigoon ja Ferroliin. Alus palasi 6. kesäkuuta 1810 Cádiziin, mistä se lähti 8. elokuuta fregatti *Prueban* kanssa. Ne saapuivat 24. elokuuta Cartagenaan. Alus lähti 10. syyskuuta Cartagenasta fregatti *Venganzan* kanssa Alicanteen Santa Polaan, mistä ne kuljettivat 10. lokakuuta Cádiziin valitut kongressiedustajat. Alukset saapuivat 23. lokakuuta Cádiziin, mistä *Héroe* lähti 14. joulukuuta Ferroliin. Alus poistettiin 1813 Cádizissa laivastoluettelosta.

Kesäkuussa 1826 alus oli Ferrolissa telakalla. Se kuljetti 21. lokakuuta 1827 Cádizista *Soberanon* ja fregatti *Restauraciónin* kanssa 6 000 tuliasetta ja erilaisia tarvikkeita Havannaan. Tammikuussa 1828 osasto saapui Havannaan, missä se liitettiin Laborden laivueeseen.

Alus oli Ferrolissa, missä palvelukseen palauttaminen saatiin päätökseen 15. helmikuuta 1829. Alus kuljetti Ferrolista Havannaan siirrettäväksi 300 sotilasta ja 300 merimiestä Cádiziin, jonne se saapui 4. helmikuuta 1830. Alus saattoi 27. maaliskuuta Cádizista viisi joukkoja ja tarvikkeita kuljettavaa rahtilaivaa Havannaan. Saattue saapui 9. huhtikuuta Teneriffalle, missä se vastaanotti 376 sotilasta lisää. Saattue saapui 20. toukokuuta Havannaan, missä alus siirrettiin reserviin. Alukselle jäi kuitenkin 396 hengen miehistö. Alus oli Havannassa reservissä, kunnes se lähti 1834 Ferroliin, jonne saavuttuaan se palautettiin reserviin. Se romutettiin 1847 Ferrolissa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif & Roberts, Stephen S.: *French Warships in the Age of Sail 1786–1861 – Design, Construction, Careers and Fates*. Minnesota, Yhdysvallat: Seaforth Publishing, 2015. ISBN 978-1-84832-204-2. (englanniksi)
* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Winfield 2015 s. 91
2. 1 2 3  Winfield et al 2023 s. 163
Stone Islandin logo
**Stone Island** on italialaisen vaatesuunnittelija Massimo Ostin vuonna 1982 perustama ja suunnittelema vaatemerkki. Merkki on osa Moncler-muotitaloa.

Brändi
------

Stone Islandin tunnettu kompassimerkki
Stone Islandin tuotemerkkinä on kompassi. Alkuperäisissä kompassimerkeissä reunat olivat vihreät, mutta nykyisin merkeissä on mustat reunat. Kangasmerkistä on tehty myös lukuisia variaatioita, joita ovat esimerkiksi eri väriset 'ghost badget'*selvennä* sekä 30-vuotisjuhlamerkki.*lähde?*

Vaatemerkin nimi tulee kirjailija Joseph Conradin kahdesta kirjoissaan usein käyttämästä sanasta, "stone" ja "island".*lähde?*

Historia
--------

Massimo Osti perusti ensimmäisen vaatemerkkinsä C.P. Companyn vuonna 1974. Stone Island syntyi vuonna 1982 merkin kokeilevammaksi tytäryhtiöksi. Vuonna 1996 Massimo jätti pääsuunnittelijan paikkansa Stone Islandilla ja siirtyi muihin projekteihin, Massimon tilalle pääsuunnittelijaksi tuli englantilainen Paul Harvey, joka jatkoi suunnittelua Ostin jalanjäljissä. Paul Harvey lähti Stone Islandilta vuonna 2006.*lähde?*

Joulukuussa 2020 Moncler osti Stone Islandin 1,15 miljardilla eurolla.

Jalkapallohuliganismi
---------------------

80-luvun lopussa Stone Islandin vaatteet alkoivat saada suosiota jalkapallohuligaanien keskuudessa ja siitä tulikin hyvin nopeasti yksi Casual-kulttuurin*selvennä* suosituimmista merkeistä Englannissa sekä myöhemmin myös muualla Euroopassa. Merkin vaatteita näkyy myös useissa jalkapallohuliganismista kertovissa elokuvissa, esimerkiksi The Football Factory sekä Green Street Hooligans.*lähde?*

Stone Island Marina
-------------------

Stone Island Marina on yksi Stone Islandin linjoista, joka alun perin kehitettiin purjehdusvaatemallistoksi.*lähde?*

Stone Island Shadow Project
---------------------------

Stone Island Shadow Project on Acronymin pääsuunnittelija Errolson Hughin kanssa kehitetty Stone Islandin teknisempi linja. Shadow Project oli varsinkin alun perin Stone Islandin omistajan Carlo Rivettin toimeksiannosta tehty kokeilu luoda Stone Islandin arkistojen pohjalta uudenlaisia, mutta myös käytännöllisiä vaatteita.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Italy's Moncler adds Stone Island to collection in $1.4 billion deal *Reuters*. Viitattu 25.1.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset verkkosivut
**Pyhän Ananiaksen kappeli** on kirkko Syyrian pääkaupunki Damaskoksen vanhassakaupungissa Suoran kadun alueella. Kappeli on liitetty Pyhän Ananiaksen tarinaan Paavalin näön parantamisesta ja kasteesta. Kappeli on ainoa Damaskoksen säilyneistä roomalaiskauden kirkoista muiden pystyssä olevien kirkkojen tullessa rakennetuksi vasta myöhemmin. Kappelin täkein osa on maan alla.

Historia
--------

Maanalaisia sisätiloja.
Pyhä Ananias liittyy raamatun Uuden testamentin tarinaan Paavalista eli Saul Tarsolaisesta ja näön parantamisesta ja kasteesta Damaskoksen Suoralla kadulla. Paavali asui myöhemmin Ananiaan talossa ja saarnasi kristinuskoa Damaskoksen synagogilla.

Ananiaksen kappeli on paikalla nykyisen Suoran kadun varrella lähellä kaupunginmuurin Bab Šarqi-porttia, joka tarinan mukaan oli aikanaan raamatun Ananiaan talo. Kaivauksissa kappelin länsipuolelta on löydetty joitakin viitteitä, joiden mukaan paikalla olisi saattanut olla jonkinlaista uskonnollista merkitystä jo Rooman valtakunnan aikana. Ananiaan tarina on ehkä liitetty paikkaan tästä syystä. Itse kappelin maanalaiset osat saattavat ajoittua jo 400- tai 500-luvuille. Jos tämä pitää paikkansa, Ananiaan kappeli on ainoa Damaskoksen säilyneistä myöhäisroomalaisista tai bysanttilaisista kirkoista. Muut nykyiset kirkot on rakennettu vasta islamin saavuttua alueelle.

Vuonna 1860 Damaskoksessa syttyi Libanonvuoren sisällissotaan liittyineitä kristittyjen vastaisia mellakoita. Niiden yhteydessä hävitettiin huomattava osa Suoran kadun kirkkoja ja muita rakennuksia. Tuhojen jälkeen niitä rakennettiin uudestaan uuden mallin mukaisesti. Ananiaan kappelin maanalainen osa oli yksi harvoista kohteista, jotka säilyivät joten kuten alkuperäisessä kunnossaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ross Burns: *Damascus : a history*, s. 89, 109, 295. 2. painos. Routledge, 2019. ISBN 978-1-351-05522-2. (englanniksi)
**Vuoden 1999 kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailut** järjestettiin 23.–26. syyskuuta 1999 Pireuksessa, Kreikassa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.

Mitalistit
----------

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
|
| 54 kg | Kuuba Lázaro Rivas | Etelä-Korea Ha Tae-Yeon | Saksa Alfred Ter-Mkrtchyan |
| 58 kg | Etelä-Korea Kim In-Sub | Kazakstan Juri Melnitšenko | Bulgaria Armen Nazarian |
| 63 kg | Kazakstan Mkhitar Manukjan | Turkki Seref Eroglu | Israel Michael Beilin |
| 69 kg | Etelä-Korea Son Sang-Pil | Venäjä Aleksandr Tretjakov | Valko-Venäjä Vladimir Kopytov |
| 76 kg | Turkki Nazmi Avluca | Ranska Yvon Riemer | Kreikka Dimitrios Avramis |
| 85 kg | Kuuba Luiz Enrique Mendez Lazo | Saksa Thomas Zander | Kirgisia Raatbek Sanatbajev |
| 97 kg | Venäjä Georgi Koguašvili | Puola Andrzej Wroński | Ruotsi Mikael Ljungberg |
| 130 kg | Venäjä Aleksandr Karelin | Kuuba Hector Milian | Bulgaria Sergei Muriko |

Suomen edustajat
----------------

| Painoluokka | Painija | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 54 kg | Tero Katajisto | karsiutui 3. kierroksella |
| 63 kg | Mikael Lindgren | karsiutui 3. kierroksella |
| 69 kg | Ari Härkänen | karsiutui 2. kierroksella |
| 76 kg | Marko Yli-Hannuksela | karsiutui 3. kierroksella |
| 85 kg | Marko Asell | viides |
|

Lähteet
-------

* FILA:n tietokanta
* Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 21*, s. 317. , 2000.

  

PainiPainin maailmanmestaruuskilpailut
1904 (kr) |
1905 (kr) |
1907 (kr) |
1908 (kr) |
1909 (kr) |
1910 (kr) |
1911 (kr) |
1913 (kr) |
1920 (kr) |
1921 (kr) |
1922 (kr) |
1950 (kr) |
1951 (v) |
1953 (kr) |
1954 (v) |
1955 (kr) |
1957 (v) |
1958 (kr) |
1959 (v) |
1961 (kr, v) |
1962 (kr, v) |
1963 (kr) |
1963 (v) |
1965 (kr) |
1965 (v) |
1966 |
1967 (kr) |
1967 (v) |
1969 (kr, v) |
1970 (kr, v) |
1971 (kr, v) |
1973 (kr, v) |
1974 (kr) |
1974 (v) |
1975 |
1977 (kr) |
1977 (v) |
1978 |
1979 |
1981 (kr) |
1981 (v) |
1982 (kr) |
1982 (v) |
1983 |
1985 (kr) |
1985 (v) |
1986 |
1987 |
1989 |
1990 (kr) |
1990 (v) |
1991 (kr, v) |
1991 (n) |
1993 (kr) |
1993 (v) |
1994 (kr) |
1994 (v) |
1995 (kr) |
1995 (v) |
1996 |
1997 (kr) |
1997 (v) |
1998 (kr) |
1998 (v) |
1998 (n) |
1999 (kr) |
1999 (v) |
1999 (n) |
2000 |
2001 (kr) |
2001 (v, n) |
2002 (kr) |
2002 (v) |
2002 (n) |
2003 (kr) |
2003 (v, n) |
2005 |
2006 |
2007 |
2008 |
2009 |
2010 |
2011 |
2012 |
2013 |
2014 |
2015 |
2016 |
2017 |
2018 |
2019 |
2021 |
2022 |
*2023* |

**Epäviralliset MM-kilpailut:** 1905 |
1910 |
1911
Rakennusvirasto, Kasarmikatu 21, Helsinki. Valmistui 1961, purettu 2016.
**Lauri Pajamies** (9. heinäkuuta 1899 Turku – 8. elokuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka toimi Helsingin kaupunginarkkitehtina vuosina 1956–1959. Hänet tunnetaan muun muassa sotienjälkeisten tyyppitalojen, kuten niin sanottujen "ruotsalaistalojen" kaupunkiversion suunnittelijana. Näitä taloja on muun muassa Helsingin Pirkkolassa, Turun Kupittaalla ja Kuopion Niiralassa.

Pajamies kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1919, opiskeli vuosina 1920–1921 piirustusta Dresdenissä Saksassa taiteilija Alf Dietzen johdolla ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1932. Hän työskenteli arkkitehtina Lääkintöhallituksessa vuosina 1932–1939 ja Helsingin kaupungin palveluksessa vuodesta 1939, aluksi tonttiosastolla ja vuodesta 1947 asemakaavaosastolla. Pajamies oli Helsingin rakennusviraston talonrakennusosaston yliarkkitehti vuosina 1950–1955, apulaiskaupunginarkkitehti vuonna 1955 ja kaupunginarkkitehti vuodesta 1956 kuolemaansa asti.

Vuonna 1961 valmistui Helsingin Kasarmitorin luoteiskulmaan Pajamiehen suunnittelema Helsingin rakennusviraston toimitalo, joka purettiin 2016. Hän suunnitteli Helsinkiin myös Marian sairaalan uuden keskusrakennuksen ja Helsingin perustamisen 400-vuotismuistomerkin Vanhassakaupungissa.

Pajamies on suunnitellut myös muun muassa Lauttakylän kunnansairaalan ja Salon aluesairaalan sekä Lohjan keskustan, Karkkilan ja Halikon sairaalan vesitornit.

Lauri Pajamiehen poika oli sisustusarkkitehti Esko Pajamies.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kaupunginarkkitehti Lauri Pajamies 60-vuotias (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 9.7.1959, s. 6, HS Aikakone. Viitattu 29.8.2018.
2. ↑  Kaupunginarkkitehti Lauri Pajamies kuollut (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 10.8.1959, s. 3, HS Aikakone. Viitattu 29.8.2018.
3. ↑  Nostalginen Turku: Lahjataloja tarpeeseen (Arkistoitu – Internet Archive), Aamuset 29.08.2015. Viitattu 4.2.2017.
4. ↑  Pirkkolan historiaa, kaupunginosat.net 08.11.2007. Viitattu 4.2.2017.
5. ↑  Niiralan tyyppitaloalue, RKY, Museovirasto. Viitattu 4.2.2017.
6. ↑  Katoavaa kaupunkikuvaa: Kasarmikatu 21 (Arkistoitu – Internet Archive), Asuntomessut. Viitattu 4.2.2017.
7. ↑  Asola, Ismo: *Vesitorni - yhdyskunnan maamerkki*, s. 167. Helsinki: Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL, 2003. ISBN 951-758-434-2.
8. ↑  Haukilahden vesitorni yhdyskunnan maamerkkinä ja kokoontumispaikkana (Arkistoitu – Internet Archive), s. 106. Viitattu 4.2.2017.
9. ↑  Kuka kukin on 1978, Runeberg.org.
**Ernesti Rikard Rainesalo** (vuoteen 1906 **Ernst Richard Rothström**; 8. huhtikuuta 1864 Eurajoki – 16. elokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen asianajaja, joka toimi senaattorina toisen sortokauden aikaisessa niin sanotussa amiraalisenaatissa. Hän kuului vanhasuomalaiseen puolueeseen, mutta ei ollut virallisesti senaatissa sen edustajana.

Rainesalo syntyi kirkkoherra Karl Fredrik Rothströmin ja hänen vaimonsa Augusta Sofia Rancken'in poikana. Hän opiskeli lakia ja toimi valmistuttuaan Suomen suuriruhtinaskunnan senaatin palveluksessa. Rainesalo valmistui ylioppilaaksi 1884. Sen jälkeen hän toimi vänrikkinä Suomen sotaväen palveluksessa, Uudenkaupungin reservikomppaniassa, Uudenmaan tarkk'ampujapataljoonassa ja Kärsämäen reservikomppaniassa aina vuoteen 1889.

Rainesalo suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1890 ja sai varatuomarin arvon 1894. Urallaan Suomen suuriruhtinaskunnassa Rainesalo palveli Turun ja Porin lääninhallituksessa ja senaatin talousosastossa. Vuonna 1905 hän toimi hetken Oulun läänin vt. kuvernöörinä. Rainesalo nimitettiin senaattoriksi 14. helmikuuta 1910, jossa hän toimi siviilitoimituskunnan päällikkönä 1912–1913 Markovin senaatissa ja sen jälkeen kamaritoimituskunnan päällikkönä 1913–1917 Borovitinovin senaatissa aina maaliskuun vallankumoukseen 1917. Tunnustuksena palveluksistaan keisarikunnalle ja keisarille Rainesalo sai 1916 todellisen valtioneuvoksen arvon.

Suomen itsenäistyttyä Rainesalo toimi asianajajana Helsingissä. Koska amiraalisenaattia pidettiin itsenäisessä Suomessa laittomana, ei sen jäseninä toimineille suomalaisille suostuttu näiden anomuksista huolimatta maksamaan valtion eläkettä.

Rainesalon puoliso oli Elna Herlin, yli-insinööri ja geodeetti Aarne Rainesalo oli heidän poikansa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kristiina Kalleinen: / Rainesalo, Ernesti (1864 - 1929) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 678. (Viitattu 25.4.2019)

Kirjallisuutta
--------------

* Håkon Holmberg: (Keisarillisen) Suomen senaatin talousosaston puheenjohtajat, jäsenet ja virkamiehet 1909–1918 - elämäkerrallinen luettelo, Helsinki, 1964.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
William Gibbs McAdoo vuonna 1914.
**William Gibbs McAdoo** (31. lokakuuta 1863 lähellä Mariettaa, Georgia – 1. helmikuuta 1941 Washington) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi Yhdysvaltain valtiovarainministerinä vuosina 1913–1918.

Elämäkerta
----------

McAdoo työskenteli alun perin lakimiehenä Chattanoogassa, josta hän muutti 1892 New Yorkiin ja siirtyi liikealalle. Hän johti kahta rautatieyhtiötä, jotka yhdistyivät Hudson and Manhattan Railroad Companyksi. Yhtiö rakennutti 1904 ensimmäisen rautatietunnelin Hudson-joen ali ja myöhemmin useita muita. McAdoo tuki demokraatti Woodrow Wilsonia vuoden 1910 vaaleissa New Yorkin kuvernööriksi ja 1912 presidentiksi. Presidentiksi valittu Wilson nimitti hänet valtiovarainministerikseen. McAdoo oli yksi presidentti Wilsonin luotetuimpia miehiä hallituksessa, ja jäätyään leskeksi hän meni vuonna 1914 uudelleen naimisiin presidentin tyttären Eleanor Randolph Wilsonin kanssa. McAdoon valtiovarainministerikauden alussa perustettiin Yhdysvaltain keskuspankki Federal Reserve System ja hänestä tuli 1914 sen johtokunnan (*Federal Reserve Board*) ensimmäinen puheenjohtaja.

Yhdysvaltain liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1917 McAdoo päätti rahoittaa sodankäynnin myymällä ylihinnoiteltuja sotaobligaatioita, jotka tunnettiin nimellä *Liberty Bonds*. Niillä saatiin kerättyä noin 18 miljardia dollaria sodan loppuun mennessä. McAdoo pyrki säilyttämään hallintonsa läheiset suhteet liikemaailmaan samanaikaisesti kun valtion sääntelyä lisättiin. Joulukuusta 1917 alkaen McAdoo toimi myös Yhdysvaltain rautateiden pääjohtajana, kun liittovaltio otti sodan vuoksi rautatiet valvontaansa. Työkuorman rasittamana hän jätti eroanomuksensa heti kun sota päättyi marraskuussa 1918 ja ero astui voimaan seuraavan vuoden alusta. Sodan jälkeen McAdoota pidettiin yhtenä demokraattisen puolueen johtajista ja Wilsonin perinnön jatkajana. Hän pyrki huonolla menestyksellä puolueensa presidenttiehdokkaaksi vuosina 1920 ja 1924. Vuosina 1933–1938 hän edusti Kalifornian osavaltiota senaatissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  William G. McAdoo (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 7.2.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 486 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 7.2.2014.
3. ↑  William Gibbs McAdoo (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 7.2.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **William Gibbs McAdoo** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove
* US Congress

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Utile dulci -seura** (= hyöty yhdistettynä huviin) oli ilmeisesti Elis Schröderheimin vuonna 1766 Tukholmaan perustama kirjallisuus- ja musiikkiseura, joka käytti toiminnassaan salaisia juhlamenoja. Seura toimi vuoteen 1795 saakka. Turun Aurora-seura oli sen haaraosasto. 
Nimi on peräisin Horatiuksen runokirjeestä *Ars poetica* ('runotaide').

Historiaa
---------

Tukholman musiikkielämä oli alkanut vilkastua voimakkaasti 1700-luvulla, kun suomalaissyntyinen Johan Helmich Roman (1694–1758), "Ruotsin musiikin isä", oli nostanut hovissa esitettävän musiikin tasoa 1720-luvun lopulla ja aloittanut 1730-luvulla julkiset konsertit Tukholmassa. Hänen jälkeensä hovissa olivat toimineet hovikapellin johtajina muun muassa Per Brandt (1713–1767), Francesco Antonio Uttini (1723–1795), Abbé Georg Joseph Vogler (1749–1814) ja Joseph Martin Kraus (1756–1792), jotka olivat maineikkaita mutta eivät kuitenkaan ruotsalaisia. Vilkastuneen musiikkielämän vuoksi kansan keskuudessa hovin ulkopuolella alettiin kaivata yhä enenevässä määrin erilaista musiikkitoimintaa.

Vuonna 1766 Tukholmaan perustettiin salaseura Utile Dulci, joka valistusajan hengessä uskoi jaloihin harrastuksiin, joihin myös musiikin katsottiin kuuluvan. Seuran "soitannollisissa" kokouksissa esiintyi orkesteri, joka oli "harppua myöten täydellinen" ja johon puolentoista vuosikymmenen aikana ehti kuulua 150 soittajaa. Mukana oli sekä hovisoittokunnan jäseniä että oppineita ja porvareita. Vaikka se oli salaseura, alettiin järjestää myös julkisia esiintymisiä. Kustavilaisen ajan vuosina Utile dulci -seuran toiminta vaikutti myös siihen, että perustettiin Kuninkaallinen ooppera ja Kuninkaallinen musiikkiakatemia. Kuninkaallisen oopperan vihkiäisissä 18. tammikuuta 1773 esitetty ooppera oli hovikapellimestari Uttinin Johan Wellanderin librettoon säveltämä *Thetis et Pelée*. Molemmat olivat Utile dulci -seuran jäseniä. Suomessakin kyseinen kappale tiedettiin, sillä 16-vuotiaalla turkulaisella ylioppilaalla Erik Tulindbergilla oli siitä osia hallussaan vuonna 1777.

Lähteet
-------

* Yrjö Karilas (toim.): Pikku Jättiläinen, Suomenmaa, Historiamme kuuluisia yhdistyksiä, s. 554, 8. painos, WSOY 1958

### Viitteet

1. ↑  Pikku Jättiläinen, s. 554
2. ↑  Horatius, *Ars poetica* 343: Omne tulit punctum qui miscuit utile dulci ('kaikki pisteet saa se joka on yhdistänyt hyödyn huviin').
3. ↑  Ylioppilaskunnansoittajat
4. 1 2  Ilkka Oramo: Salaseuroja ja veljeskuntia/Sibelius-Akatemia

Aiheesta muualla
----------------

* Runeberg.org
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Heinolan Sanomat** oli Heinolassa vuosina 1905–1939 ilmestynyt sanomalehti. Vuosina 1912–1918 sen nimenä oli **Uusi Heinolan Sanomat**..

Lehti perustettiin vuoden 1905 suurlakon jälkeen Heinolan nuorsuomalaisten äänenkannattajaksi. Vuodesta 1911 lähtien se ilmoitti olevansa puolueeton. Vuoden 1912 lopussa lehden kustantaja vaihtui ja sen nimeksi otettiin *Uusi Heinolan Sanomat*, jonka kerrottiin syntyneen molempien suomalaisten puolueiden yhteistyönä. Sisällissodan jälkeen siihen yhdistettiin *Heinolan Lehti*, jolloin se otti takaisin entisen nimensä *Heinolan Sanomat*. Jatkossa lehti oli ensin lievän edistyspuoluelainen ja sitten avoimen kokoomuslainen, kunnes se ilmoittautui sitoutumattomaksi porvarilliseksi. 1930-luvulla lehti ymmärsi ensin lapualaisia ja julistautui sitten kokoomuslaiseksi. Sen ilmestyminen päättyi taloudellisiin vaikeuksiin ja talvisodan syttymiseen.

Kahdesti ja välillä kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Ukko Andersin (1906), Hannes Laasonen (1906) (ensin toimittajana nimellä G. J. Laasonen), Aleksis Ruokosalmi (1906–1909), Heikki Hyppönen (1909–1911), V. A. Otava (1911–1912), Arvi A. Seppälä (1913), Aarne Rahunen (1913–1916), Lauri Apala (1916), Eino Salmelainen (1916–1919), Kuuno A. Talvioja (1919), Väinö Leisio (1919), J. Vesanen (1920–1922), Hiskias Hokkanen (1922–1923), Kaarlo Marjokorpi (1923–1927), Jaakko Holstila (1927–1930), Väinö S. J. Laamanen (1930–1933), Aaro A. Nuutinen (1933–1937) ja Väinö V. Kinnunen (1937–1939).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 5: Hakuteos Aamulehti – Kotka Nyheter*, s. 115–116. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-239-1.
2. ↑  Heinolan Sanomat (1905–1912) (digitoituna Kansalliskirjastossa) *Heinolan Sanomat*.  30.1.1906. Kansalliskirjasto. Viitattu 29.7.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Heinolan Sanomat (1905–1912) (digitoituna Kansalliskirjastossa) Kansalliskirjasto.
* Uusi Heinolan Sanomat (1912–1918) (digitoituna Kansalliskirjastossa) Kansalliskirjasto.
* Heinolan Sanomat (1918–1920) (digitoituna Kansalliskirjastossa) Kansalliskirjasto.
Nikolai Nebogatov.
**Nikolai Ivanovitš Nebogatov** (ven. Николай Иванович Небогатов; 2. toukokuuta (J: 20. huhtikuuta) 1849 – 4. elokuuta 1922) oli venäläinen kontra-amiraali, joka osallistui Venäjän–Japanin sotaan ja toimi venäläisten joukkojen komentajana tappiollisen Tsushiman meritaistelun loppuvaiheessa.

Nebogatov valmistui upseeriksi merikadettikoulusta vuonna 1869 ja sai luutnantin arvon 1874. Hän loi uransa Itämeren laivaston palveluksessa, vuodesta 1888 eri alusten päällikkönä. Vuonna 1901 hänet nimitettiin Itämeren laivaston tykistökoulutuspäälliköksi ja ylennettiin kontra-amiraaliksi.

Venäjän–Japanin sodan aikana Itämeren laivastosta muodostettiin vara-amiraali Zinovi Rožestvenskin komentama Tyynenmeren 2. eskadroona, joka lähetettiin Tyynellemerelle auttamaan Tyynenmeren laivastoa. Nebogatovin komentoon annettiin Tyynenmeren 3. eskadroonaksi kutsutut täydennysjoukot, jotka lähtivät matkaan helmikuussa 1905. Nebogatovin eskadroona yhytti Rožestvenskin laivaston Annamin luona toukokuussa 1905, minkä jälkeen he etenivät yhdessä kohtaamaan Heihachirō Tōgōn komentaman Japanin laivaston. Kontra-amiraali Dmitri von Fölkersahmin kuoltua Nebogatovista tuli Rožestvenskin lähin alainen vain muutamaa päivää ennen ratkaisevaa Tsushiman taistelua, mutta Rožestvenski ei luottanut häneen eikä paljastanut hänelle suunnitelmiaan.

Rožestvenskin haavoituttua ja japanilaisten upotettua pääosan venäläisten sotalaivoista kaksipäiväisen Tsushiman taistelun ensimmäisenä päivänä 27. toukokuuta 1905 jäljelle jääneet alukset jäivät Nebogatovin komentoon. Hän yritti pelastaa laivaston jäänteet Vladivostokin satamaan, mutta japanilaiset katkaisivat tien pohjoiseen. Aamulla 28. toukokuuta Nebogatov päätti antautua, koska hän katsoi vastarinnan jatkamisen hyödyttömäksi. Sotavankeudesta vapauduttuaan Nebogatov palasi Venäjälle, jossa hänet asetettiin joulukuussa 1906 sotaoikeuteen yhdessä 77 upseerinsa kanssa. Kronstadtissa kokoontunut sotaoikeus tuomitsi Nebogatovin ja kolme muuta kuolemaan petturuudesta, koska he olivat luovuttaneet laivaston viholliselle. Keisari Nikolai II muutti tuomion armahduksella kymmenen vuoden vankeudeksi. Nebogatov vapautettiin toukokuussa 1909, minkä jälkeen hän vietti hiljaiseloa Moskovassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Небогатов Николай Иванович (venäjäksi) Venäjän puolustusministeriö. Viitattu 27.9.2019.
2. 1 2 3 4 5  Rotem Kowner: *Historical Dictionary of the Russo-Japanese War*, s. 366–368, 558. Rowman & Littlefield 2017. Google Books (englanniksi)
3. 1 2  *Nordisk familjebok* (1913), s. 662 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 27.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nikolai Nebogatov** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Jorma Jaakko Uolevi Pukkila** (8. helmikuuta 1924 Kuopio – 19. marraskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen baritoni, musiikkipedagogi ja kuoronjohtaja.

Henkilöhistoria
---------------

Jorma Pukkilan vanhemmat olivat kanttori Juho Jaakko Pukkila ja Auda Lempi Johanna Hinkula ja puoliso vuodesta 1950 agronomi Liisi Marjatta Pursiainen. Pukkila kävi keskikoulun 1941 ja valmistui Kajaanin seminaarista kansakoulunopettajaksi 1949. Helsingissä hän suoritti musiikinopettajan tutkinnon 1961. Pukkila oli Oulun kaupungin jatkokoulun opettaja vuodesta 1949, Oulun musiikkiopiston laulunopettaja vuodesta 1952, musiikkiarvostelija eri lehdissä vuodesta 1947, Kajaanin sekakuoron johtaja 1946–1949, Oulun Laulun vuodesta 1950, Lapin Laulun vuodesta 1951, Merikosken Laulun 1949–1951 ja Pohjois-Suomen Laulajien vuodesta 1952. Hän johti myös Karjalan Laulua, Hyvinkään Mieslaulajia ja Kansallis-Kuoroa ja oli Canto-Kuoron perustajia. Kansallis-Kuoron kanssa hän teki kiertueen Amerikkaan 1965. Pukkila, joka piti ensikonserttinsa 1946, konsertoi Suomessa ja ulkomailla ja oli orkesteri- ja oratoriosolisti vuodesta 1946. Taiteilijaeläke myönnettiin Pukkilalle 1987.

Julkaisuja
----------

* *Musiikkia oppimaan: laulavan ja soittavan nuorison oppikirja*, 1957, Jorma Pukkila, Matti Rautio
* *Koulu soi 1, 50 pientä harjoitusta koulusoittimille*, 1960, Jorma Pukkila, Egil Cederlöf
* *Musiikkia oppimaan: säestyskirja*, 1962, Jorma Pukkila, Matti Rautio, toim. Einari Marvia
* *Kuorokirja: sekakuorolauluja seitsemältä vuosisadalta*, 1963, Eero Sipilä, Jorma Pukkila
* *Koulumusiikin käsikirja*, 1964, Jorma Pukkila, Eero Sipilä
* *Kaanonia laulamaan: Kaanonkokoelma kouluja ja kuoroja varten*, 1968
* *Johannes-passio*, 1972, suom. Jorma Pukkila
* *Laululle ruvetessa: 22 kansanlaulua ja laulelmaa sekakuorolle*, 1974, kuoropartituuri
* *Lauluviiri*, 1982, toim. Jouko Pesola, Jorma Pukkila, Jouni Pukkila, Aapeli Vuoristo

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 662–663. (Viitattu 21.4.2019)
2. 1 2  Kuolleet. Taiteilija Jorma Pukkila. Koulumusiikin uudistaja, laulaja ja kuoronjohtaja. HS, 28.11.1998. (Tilaajille) (Viitattu 21.4.2019)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Forssavisio Oy** oli Forssan Seudun Puhelin Oy:n (FSP) tytäryhtiö, joka tuotti ohjelmaa Forssan kaapelitelevisioverkkoon.

Alkuajat
--------

Forssavision alkuperäistä toimintaa oli paikallisohjelmatoiminta, joka alkoi heti kaapelitelevisioyhtiön varsinaisen toiminnan alkaessa. Ensimmäisen tallennuksen vuonna 1986 tuotti hämeenlinnalainen tuotantoyhtiö. Paikalliskanavalla esitettiin pyörivässä kehässä myös teksti- ja kuvaruutuja, joissa oli paikallisia tiedotuksia ja mainoksia.

Ruutukehän tuotantokalustona oli Amiga-tietokoneet ja yksinkertainen valvontakamera. Grafiikan tuottaminen oli huomattavasti työläämpää kuin nykyisillä laitteilla. Videotuotannossa ei alkuvaiheessa ollut omaa kalustoa. Lähinnä käytettiin forssalaisen Olavi Heikkilän OH-Tuotannon kalustoa ja palveluja.

Paikalliskanavan videotuotantojen varsinainen käynnistäjä oli forssalainen Ville Koivisto, joka kuvasi forssalaisen koripallon tähtihetkiä ja tuotti paikalliskanavalle "Monitori"-nimisiä ajankohtaisohjelmia, joissa käsiteltiin forssalaista elämänmenoa joskus varsin vauhdikkaastikin.

Samanaikaisesti paikallisohjelmien tuotannon kanssa Koivisto tuotti videotekniikalla omia dokumentteja ja draamaa, joista osaa suunnitellaan esitettäväksi paikalliskanavalla.

Forssavisio hankki omaa tuotantokalustoa ja alkoi osittain harrastusmielessä tuottaa tallenteita forssalaisista tapahtumista ja esittää niitä viikoittain omalla kanavallaan. Forssavision kanavalla esitettiin syksystä kevääseen paikallisurheilua eli FPS:n 1.divisioonaotteluita ja paikallisten koripallojoukkueiden otteluita ja raveja Pilvenmäen raviradalta. Lisäksi televisioitiin kaupunginvaltuuston kokoukset suorana lähetyksenä. Muutakin ohjelmatoimintaa oli tarvittaessa, esimerkiksi kunnallisvaalien ja eduskuntavaalien alla paikallisia vaalipaneeleita. Lähetyskauden aikana esitettiin lähialueilla kesän aikana kuvattuja ohjelmia.

Televisiotoiminnan jälkeen
--------------------------

Vuonna 2008 Forssavisio Oy alkoi tuottaa Internet-pohjaisia palveluja ja ICT-konsultointia. 

Forssavisio Oy:n Internetpalvelut käsittävät portaaliratkaisujen lisäksi perinteisiä Internetpalveluja kuten sähköposti, kotisivu- ja hostingpalvelut.

Forssan Seudun Puhelin fuusioitui SSP:n kanssa, ja elokuussa 2011 se myi pois omistuksensa Forssavisiosta.

Vuonna 2014 Forssavision www-osoite kuuluu Riihimäellä toimivalle yhtiölle, jonka nimi on FV Yhtiöt Oy.

Lähteet
-------

1. ↑  Yrityskaupat ja muutokset konsernirakenteessa *Tilinpäätös 2011*. SSP.  Arkistoitu 12.8.2014. Viitattu 11.8.2014.
2. ↑  FV yhtiöt Asiakastieto. Viitattu 11.8.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* FV Yhtiöt Oy Kauppalehti
*Tämä artikkeli käsittelee näyttelijää. Kaukopartiomies Heikki Määttäsestä on eri artikkeli.*

**Heikki Määttänen** (21. marraskuuta 1949 Jyväskylä – 26. tammikuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Vuodesta 1982 lähtien hänen työpaikkansa oli Radioteatteri, jonka kuunnelmissa hän näytteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli jo sitä ennen 1970–1974 freelancerina sekä Kotkassa että Helsingissä.

Määttänen esiintyi myös elokuvissa. Hän teki äänirooleja ja näytteli myös *Iltalypsy*-ohjelman uutisankkuria Mika Wirtaa.

Ura
---

### Teatteri

Määttänen näytteli 1970-luvun alussa Kotkan kaupunginteatterissa Jouko Turkan ohjaamissa näytelmissä *Runar ja Kyllikki*, *Nummisuutarit*, *Rykmentin murheenkryyni*, *Aamulla klo 7.00*.

Sairaus ja kuolema
------------------

Määttäsellä todettiin lokakuussa 1998 keuhkosyöpä. Määttänen piti työstään niin paljon, että hän palasi töihin vain kuukauden jälkeen hänelle annetusta kolmikuukautisesta sairauslomasta. Määttäsen mukaan työ piti ajatukset poissa ikävästä. Määttänen puhui sairaudestaan muun muassa *Inhimillinen tekijä* -haastatteluohjelmassa 4. heinäkuuta 2000. Hän näytteli *Raid*-televisiosarjassa, jossa myös hänen roolihahmonsa vasikka Suvela sairasti syöpää.

Määttänen oli aviossa kaksi kertaa. Hän asui loppuaikoinaan Mäntsälässä. Hän kuoli 2002 Helsingissä.

Muuta
-----

Määttäsen samanniminen isä Heikki Määttänen toimi jatkosodan aikana kaukopartiomiehenä. Sodan jälkeen hän teki länsivaltojen toimeksiannosta tiedusteluretkiä Neuvostoliiton alueelle (Operaatio Uppsala), ja eräällä tällaisella retkellä hän katosi toukokuussa 1950.

Lähteet
-------

* Paavolainen, Pentti: *Turkan pitkä juoksu*. Gaudeamus, 1987. ISBN 951-662-412-X.

### Viitteet

1. ↑  Heikki Määttäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. Viitattu 22.7.2014.
2. ↑  Heikki Määttänen Elonetissä.
3. ↑  Iltalypsylle Areenaan! *Yle Elävä Arkisto*.  14.3.2019. Viitattu 21.3.2019.
4. ↑  Paavolainen 1987, s. 243–245.
5. ↑  Petra Himberg: Heikki Määttäsen taistelu syöpää vastaan (www-sivu mainitsee vuoden 1997, mutta haastattelussa Määttänen mainitsee itse lokakuun 1998)  2.2.2010, päivitetty 24.1.2018. Yle. Viitattu 29.6.2010.
6. ↑  Raid. Jakso 12: Toivo lepää siinä, että ihmisen kyky erottaa oikea ja väärä säilyy sittenkin
7. ↑  Heikki Määttäsen taistelu syöpää vastaan, Inhimillinen tekijä, Yle
8. ↑  MTV3:n uutinen Määttäsen kuolemasta (Arkistoitu – Internet Archive) Mtv.fi
9. ↑  Mikko Porvali: Kaukopartioita Kuohulta kylmään sotaan

Aiheesta muualla
----------------

* Heikki Määttänen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
Punaiset kidukset karpilla, jolta puuttuu kiduskansi synnynnäisen sairauden vuoksi.
**Kidukset** (lat. *branchia*) ovat vedessä elävien eläinten hengityselimet. Ne ovat tavallisesti runsasverisuonisia ihon tai limakalvon poimuja, joiden ohuiden seinämien kautta tapahtuu kaasunvaihto veren ja ympäröivän veden välillä. 

Alkeellisimmat kidukset ovat rihmamaisia, mutta koska mahdollisimman laaja hengityspinta on edullisin, ovat useimmat kidukset kehittyneet lehti-, sulka-, kampa- tai tupsumaisiksi. Toisinaan ne sijaitsevat peitteettöminä ruumiin pinnalla (monilla nivelmadoilla, äyriäisillä ja sammakontoukilla), toisinaan taas vaipan (monet nilviäiset) tai kiduskansien (kalat) peitossa. Eräillä hyönteistoukilla (suden- ja päivänkorennot) on ns. *ilmaputkikidukset*, jotka ovat lehtimäiset tai tupsumaiset, runsaasti hienoja ilmaputkia sisältävät iholisäkkeet.

Hengityksen lisäksi kidukset toimivat osmoottisen paineen säätelyssä erittämällä suoloja. Ne osallistuvat myös elimistön pH:n säätelyyn ja typpipitoisten kuona-aineiden eritykseen. Kiduksissa on kemoreseptoreita, jotka mittaavat veren hiilidioksidi- ja happipitoisuutta sekä mekanoreseptoreita, jotka mittaavat kiduksiin kohdistuvaa mekaanista ärsytystä. Näiden reseptorien avulla säädellään hengitystä.

Lähteet
-------

* Pieni tietosanakirja: Kidukset

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kidukset** Wikimedia Commonsissa
Eric Anthoni.
**Eric Gustav Anthoni** (20. marraskuuta 1893 Helsinki – 27. huhtikuuta 1978 Helsinki), oli suomalainen historioitsija, sukututkija ja professori, joka on tutkinut erityisesti 1500-lukua.

Anthoni oli Åbo Akademin Pohjoismaiden historian professori 1943–1949 ja Helsingin yliopiston historian professori 1942–1962. Hän oli myös *Historisk Tidskrift för Finlandin* päätoimittaja vuosina 1925–1969. 

Anthonin isä oli sisällissodan aikana surmattu kihlakunnantuomari Henrik Bernhard Anthoni.

Teokset
-------

* *Kring vår medeltida genealogiska forskning* (1946)
* *Finlands medeltida frälse och 1500-talsadeln* (1970)

Lähteet
-------

* *Uppslagsverket Finland, 1* (2003)

### Viitteet

1. ↑  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954*, s. 40. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Ladislaus Rona** (myös muodossa **Laszlo Rona**; 20. toukokuuta 1913 Budapest – 20. toukokuuta 2007 Marbella) oli unkarilainen jääkiekkoilija ja ensimmäinen SM-sarjassa pelannut ulkomaalainen.

Rona pelasi helsinkiläisen KIF:n joukkueessa seitsemän ottelua kaudella 1940–1941. Pelaamissaan otteluissa Rona teki kolme maalia ja antoi kaksi maaliin johtanutta syöttöä. KIF voitti kyseisellä kaudella Suomen-mestaruuden, joten Ronasta tuli myös ensimmäinen SM-kultaa voittanut ulkomaalainen.

Rona edusti Unkaria kaikkiaan 12 maaottelussa, mukaan lukien vuoden 1936 olympialaiset Garmisch-Partenkirchenissä. Ennen Suomeen-tuloaan Rona pelasi Unkarin pääsarjassa BKE Budapestin riveissä. Vuonna 1939 Rona joutui juutalaisena pakenemaan Unkarista Sveitsiin, jossa hän pelasi 1939–1940 EHC Arosan riveissä. Kaudella 1941–1942 Rona pelasi Tukholmassa Karlbergs BK:n riveissä. Vuonna 1942 hän voitti myös Ruotsin-mestaruuden tenniksessä.

Urheilu-uransa jälkeen Rona asettui asumaan Málagaan Espanjaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Sundell, Kaarlo: Ladislaus Rona Unkarista oli ensimmäinen *Helsingin Sanomat*.  11.9.1990. Viitattu 8.11.2017.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Erengisle Sunenpoika** (k. 1392), oli ruotsalainen ritari ja Orkneysaarten jaarli.

Erengisle Sunenpoika kuului Bååt-sukuun ja oli ritari ja valtaneuvos Sune Joninpojan poika. Hän omisti huomattavan omaisuuden ja hankki vuonna 1353 Orkneysaarten jaarlin arvonimen, millä saarilla hän ei kuitenkaan näytä käyneen. Vuodesta 1344 lähtien häntä on kutsuttu ritariksi asiakirjoissa; Vuonna 1351 hänet mainitaan valtaneuvoksena. Erengisle kuului aatelisiin, jotka vastustivat kuningas Maunu Eerikinpoikaa. Hän oli yksi niistä, jotka asettivat Maunun pojan Eerikin vastakuninkaaksi. Hän myös osallistui Saksassa neuvotteluihin, jotka lopulta johtivat herttua Albrektin kutsumiseen Ruotsiin, ja toimi valtuuston luottamusmiehenä vielä vuonna 1371. Myöhemmin hän näyttää vetäytyneen julkisuudesta. Hän kuoli 2. elokuuta 1392 ja hänet on yhdessä kolmannen vaimonsa kanssa haudattu Vadstenan luostariin.

Lähteet
-------

1. ↑  Nordisk familjebok / Uggleupplagan
2. ↑  Erengisle Sunesson (Bååt) Svenskt biografiskt lexikon
Fredrik II, Lucas Cranachin postuumi muotokuva 1500-luvun lopulta.
**Fredrik II Lempeämielinen** (saks. *Friedrich Der Sanftmütige*; 22. elokuuta 1411 tai 1412 Leipzig – 7. syyskuuta 1464 Leipzig) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1428–1464.

Fredrik II oli vaaliruhtinas Fredrik I Sotaisan vanhin poika. Isänsä kuoltua vuonna 1428 hän peri vaaliruhtinaan arvon yksin, mutta muut hallitusasiat jaettiin hänen ja hänen kolmen veljensä kesken. Fredrik II jatkoi aluksi isänsä sotaa hussilaisia vastaan, mutta vuoden 1431 tappiollisen Tausin taistelun jälkeen hän solmi seuraavana vuonna erillisrauhan. Hän tosin osallistui vielä yhteen taisteluun hussilaisia vastaan vuonna 1438. Fredrik sai vuonna 1439 liitettyä Meissenin linnakreivikunnan osaksi Saksia. Yhden veljensä kuoltua ja toisen siirryttyä piispaksi Fredrik II ajautui valtataisteluun jäljelle jääneen veljensä, Thüringenin rajakreivi Vilhelm III:n kanssa. He kiistelivät vuonna 1440 yhdessä perimästään Thüringenin maakreivikunnasta ja heidän välilleen puhkesi vuonna 1446 viisi vuotta kestänyt Saksin veljessota. Fredrik II perusti Saksiin säännöllisesti kokoontuvat maapäivät.

Fredrik II:n puoliso oli Itävallan herttua Ernstin tytär Margareeta. Heidän poikiaan olivat vaaliruhtinas Ernst ja herttua Albrekt, joiden kesken valtakunta jaettiin Fredrik II:n kuoltua. Molemmat pojat joutuivat vuonna 1455 niin sanotun "Saksin prinssiryöstön" (*Prinzenraub*) uhreiksi, mutta heidät saatiin pian vapautettua sieppaajana toimineen ritarin jäätyä kiinni.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Frederick II (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 23.9.2017.
2. 1 2 3 4  Friedrich II. der Sanftmütige (saksaksi) Deutsche Biographie. Viitattu 24.9.2017.
3. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1908), s. 1306 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 23.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fredrik II (Saksi)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Kupittaan saviradan kuljetuskalustoa vuonna 1960.
**Kupittaan Savi** oli vuonna 1921 Turussa perustettu tiili- ja keramiikka-alan yritys. Yhtiön tuotevalikoimaan kuului tiilien ja laattojen lisäksi myös keraamisia käyttö- ja koriste-esineitä. Yhtiö ajautui konkurssiin vuonna 1969. 

Kupittaan Saven tunnetuimpiin malleihin kuuluvat muun muassa Matti ja Maija -veistokset ja Pyykkärit-sarja. Yhtiön tuotteita palkittiin muun muassa Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1937 ja Milanon triennaalissa. 

Kupittaan Saven tehdas sijaitsi nykyisen TYKSin T-sairaalan tienoilla Itäharjun kaupunginosassa. Paikalla on harjoitettu keramiikka-alan toimintaa jo 1700-luvulta lukien.
Yhtiöllä oli myös oma rautatie, Kupittaan savirata, saven kuljettamiseen Halisista Aurajoen rannalta tehtaalle.

Vanhemmat Kupittaan saven tuotteet voi tunnistaa massaleimoista KS, Made in Finland tai Kupittaa. Viisikymmentäluvulla suosittiin myös tussisigneerausta, jossa oli suunnittelijan nimikirjaimet. Viisikymmentäluvulla ja sen jälkeen tuotteista löytyi myös kultainen Kupittaan tarra ns. Piispa Henrik -kuviolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Salmi, Maija: Kupittaan Savi vei keräilijän mennessään.  *Antiikki ja taide*, 2015, nro 2, s. 42-45. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 2.11.2015.  fi

Aiheesta muualla
----------------

* Salakari, Tuula & Kalha, Harri: *Keräilijän aarteet. Kupittaan savi*. Helsinki: WSOY, 2011. ISBN 978-951-0-36899-2.
* 
* 
* Pörssitieto: Kupittaan Savi -yhtiöt.
**Cheese Finger Brown** (oik. Pim Zwijnenburg, (25. toukokuuta 1970 – 24. tammikuuta 2020) on Helsingissä asuva hollantilainen bluesmuusikko ja -lauluntekijä.

Musiikki
--------

Cheese Finger Brown yhdistelee musiikissaan bluesia, countrya ja kitara-boogieta. Artistin tuotannossa kuuluu etenkin Pohjois-Mississippin hill country blues -muusikoiden kuten R. L. Burnsiden traditio sekä vaikutteita John Lee Hookerin, Captain Beefheartin ja Guy Clarkin kaltaisilta artisteilta.

Cheese Finger Brown kuului myös alkuperäiseen Faarao Pirttikangas -yhtyeen kokoonpanoon. Faarao Pirttikangas versioi albumillaan Kaatopaikan Kuningas (Helmi Levyt, 2013) Cheese Finger Brownin julkaisemattoman kappaleen Keep Your Long Johns Dry suomeksi nimellä Pitkät aluskalsarit.

2000-luvun alkupuolella Pim teki kuvitusta ja sarjakuva-animaatioita kuvitteellisen ja loppuun palaneen country blues bändin historiasta. Yhtyeen nimi oli The Brown Boys from Cheeseabama, ja kuvat saivat inspiraatiota Robert Crumpin blueskuvituksista. Äänittäessä dialogia ja ääniä, Pim sai idean tehdä kappaleita osaksi juonikuvioita. Hän piti julisteita sisältävän näyttelyn nimeltä "The Gospel according to Cheese Finger Brown", jossa soi Cheese Finger Brownin musiikki ja myytiin CD-R levyjä. 

Vuonna 2016 Cheese Finger Brownin musiikkia julkaistiin ensimmäistä kertaa virallisesti, Humu Recordsin julkaistua Low-down People albumi. Levy oli uudelleen masteroitu kokoelma Cheese Finger Brownin kotiäänityksiä vuosien varrelta. Levy sai varsin myönteisiä arvioita ja radiosoittoa varsinkin Suomen rajojen ulkopuolella.

Julkaisut
---------

### Albumit

* *Low-Down People*  (2016)

### Singlet

* "Low-Down People" (2016)

Lähteet
-------

1. ↑  Cheese Finger Brown Facebookissa Viitattu 6.2.2024
2. ↑  Humu Records - Cheese Finger Brown - Reviews *Humu Records*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Artisti levy-yhtiön sivuilla
Annikki Uimonen.
**Annikki Wilhelmiina Uimonen** (22. toukokuuta 1891 Kuopio – 10. kesäkuuta 1937 Kuopio) oli suomalainen oopperalaulaja.

Annikki Uimosen vanhemmat olivat kauppias Pekka Uimonen ja kätilö Wilhelmina (Mimmi) Heiskanen. Hän kävi Kuopion ruotsalaista yhteiskoulua ja herätti jo tässä vaiheessa huomiota lauluäänellään. Uimonen harrasti myös tanssia ja näyttelemistä.

Uimonen aloitti lauluopintonsa Helsingin Musiikkiopistossa 1908 Abraham Ojanperän johdolla. Hän kiersi ympäri Suomea Otto Kotilaisen sävellyskonserttien solistina. Vuonna 1911 Uimonen piti oman konsertin Helsingin yliopiston juhlasalissa.

Uimonen opiskeli Wienissä 1909–1912 laulupedagogi, professori Filip Forstenin johdolla, Berliinissä Husslerin ja Italiassa Eugenio Giraldonin johdolla. Hän sai kiinnityksen Tšernivtsin oopperaan vuosiksi 1911–1913. Hän vieraili muun muassa Prahassa, Weimarissa, Hampurissa ja Wienin keisarillisessa oopperassa. Suomen Oopperassa hän vieraili 1914–1917 ja 1924.

Suomessa hän esiintyi muun muassa *Carmenin* nimiroolissa, jossa hän saavutti erityistä menestystä. Lisäksi hän esiintyi ympäri Suomea muun muassa Toivo Kuulan ja Oskar Merikannon sooloesiintyjänä. Myös Tukholman ja Kööpenhaminan oopperat kutsuivat hänet vierailevaksi tähdekseen. Hänen menestyksensä jatkui oopperoissa *Simson ja Delila*, *Lepakko* ja *Martha*.

Hän oli rehevä olemukseltaan ja temperamentiltaan, ja hänen alttonsa oli verevä. Ennen sairastumistaan hän toimi Helsingin konservatorion laulunopettajana ja musiikkitoimittajana.

Uimonen asui Itävallan Czernowitzissa unkarilaisen kapellimestarin Sándor Jemnitzin kanssa, minkä seurauksena hän synnytti 1913 pojan, Erwin Aleksander Uimosen.*lähde?* Hänen puolisonsa oli vuodesta 1921 vuoteen 1930 näyttelijä Paavo Jännes.

Annikki Uimonen kuoli Kuopiossa 46-vuotiaana vaikeaan sydäntautiin.

Lähteet
-------

* Hillila, Ruth-Esther & Hong, Barbara Blanchard: *Historical Dictionary of the Music and Musicians of Finland*. Greenwood Press, 1997. ISBN 0-313-27728-1.

### Viitteet

1. 1 2  Annikki Uimonen kuollut, Helsingin Sanomat, 11.06.1937, nro 154, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Kaisa Kyläkosken Sukututkijan loppuvuosi-blogi 4.2.2021 : Dramatiikkaa oopperalaulajan lapsuudessa
3. 1 2  *Nordisk familjebok*, s. 1966. {{{Julkaisija}}}, 1926. Runeberg.org (viitattu 20.10.2017).
4. ↑  *Kuka kukin on*, s. 293. Jännes, Paavo. Otava, 1954. Runeberg (viitattu 20.10.2017).