recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Makadamointi** on skotlantilaisen insinöörin John Loudon McAdamin kehittämä tienrakennusmenetelmä. Tien pinnalle levitetään ensin kerros soraa ja kiviäkin, jos pohja on hyvin huono, tämän päälle 15 senttimetrin paksuinen kerros tasasuuruisia 5,5 senttimetrin kokoisia graniitin taikka muiden kovien kivilajien palasia, jotka raskaalla jyrällä, tavallisesti höyryjyrällä, puristetaan niin lujaan, että tien kuperalle pinnalle muodostuu kokoon kiilautuneista kivisirpaleista kestävä holvi. Jyrättäessä ei kivien joukkoon panna hiekkaa, vaan niitä ainoastaan kastellaan usein ja vain tien pinnalle levitetään ohut hiekkakerros.

Maanteiden peitteenä makadami on hyvä, ja kaupungeissakin sitä käytettiin aikoinaan vähäliikenteisissä ja syrjäisissä osissa halpuutensa vuoksi, mutta vilkasliikenteisillä teillä se tulee kuoppaiseksi. Makadamin pahimpia vikoja on se, että se itse samoin kuin sen pinnalle levitetty hiekka kuluu hienoksi jauhoksi, joka tuulella pölyää. Autojen tultua käyttöön teiden pölyämistä alettiin ehkäistä kastelemalla niitä jäteöljyllä tai halvoilla öljyillä. Myös erityistä tervamakadamia valmistetaan

Makadamitien rakenteen poikkileikkaus.

Lähteet
-------

1. 1 2  Makadamoida, Tietosanakirja, osa 5, palsta 1655, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Makadamointi** Wikimedia Commonsissa

* Tien päällysrakenteen suunnittelun historia Suomessa pdf
**Pehr-Johan Gummerus** (30. kesäkuuta 1911 Helsinki – 8. tammikuuta 1967) oli suomalainen kenraalimajuri, joka teki uraansa erityisesti viestitehtävissä.

Gummerus opiskeli Kadettikoulun 15. kadettikurssilla 1931-1933 ja suoritti 1935 Taistelukoulussa luutnanttikurssin. 1943 hän oli opiskelemassa Saksan maavoimien viestikoulussa sekä Führerschulessa. 1947-1948 hän opiskeli Sotakorkeakoulun viestiosastolla. Sotilasuransa hän aloitti Uudenmaan Rykmentissä, jossa palveli nuorempana upseerina vuosina 1933–1937 ja komppanian päällikkönä 1938. Talvisodassa hän toimi Viestikoulutuskeskuksessa pataljoonan komentajana. Vuonna 1940 hän toimi Viestipataljoona 10:n aliupseerikoulun johtajana ja 1941 12. prikaatin viestikomppanian päällikkönä.
Jatkosodassa Gummerus palveli Viestipataljoona 35:n komentajana koillisrintamalla vuonna 1941, viestikomentajana 6.Divisioonan esikunnassa Maaselässä 1942–1943, Karjalankannaksella 1944 ja pohjoisella rintamalla 1944–1945. Sodan ja sotakorkeakoulun käymisen jälkeen hän toimi mm. toimistopäällikkönä Viestirykmentissä ja pääesikunnan viestiosastolla 1949–1952. Seuraavina vuosina 1953–1954 hän opetti sotakorkeakoulussa palaten takaisin pääesikuntaan aselajitoimiston päälliköksi 1954-1959. Viestirykmenttiä Gummerus komensi 1959–1963. Pääesikunnan viestiosaston päällikkönä hän toimi 1963–1965 ja viestitarkastajana 1965–1967.

Ylennykset: Vänrikki 1933, luutnantti 1935, kapteeni 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1954, eversti 1959, kenraalimajuri 1965.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kadettiupseerit 1920-1985*, s. 105. Kadettikunta r.y. 1985. ISBN 951-99690-4-7.
2. ↑
**Kroisos-kuros**, joskus *Anávyssoksen kuros*, on Kroisos-nimistä nuorukaista esittävä antiikin kreikkalainen kuros-veistos. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 530–520 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (esine 3851) Ateenassa.

Historia
--------

Kuros esittää taistelussa kuollutta Kroisosta, ja on ollut sijoitettu tämän haudalle. Tämä käy ilmi veistoksen jalustassa olevasta elegisessä distikonissa kirjoitusta piirtokirjoituksesta:

> »ΣΤΕΘΙ ΚΑΙ ΟΙΚΤΙΡΟΝ ΚΡΟΙΣΟ ΠΑΡΑ ΣΕΜΑ ΘΑΝΟΝΤΟΣ  
> ΗΟΝ ΠΟΤ' ΕΝΙ ΠΡΟΜΑΧΟΙΣ ΟΛΕΣΕ ΘΟΡΟΣ ΑΡΕΣ  
> *Stethi kai oiktiron Kroiso para sema thanontos  
> hon pot' eni promakhois olese thoros Ares.*  
> Jää ja sure Kroisoksen, kuolleen, haudalla  
> jonka kerran, eturivin taistelijoiden joukosta, surmasi raivoisa Ares.» 
> 
> 

Erään ehdotuksen mukaan Kroisos olisi ollut yhteydessä alkmaionidien sukuun ja kuollut Pallenen taistelussa jo vuonna 546 eaa. Veistos olisi pystytetty vuonna 528/527 eaa. alkmaionidien palattua Ateenaan maanpaosta.

Kuros löydettiin Itä-Attikan Anávyssoksesta vuonna 1936, mistä se on saanut toisen nimensä. Löytämisen jälkeen veistos viettiin Kreikasta luvatta Pariisiin, mistä se palautettiin Kreikkaan vuonna 1937.

Veistos
-------

Veistos esittää kuroksille tyypilliseen tapaan alastonta nuorukaista. Nuorukainen on kuvattu frontaaliasennossa vasen jalka hiemen eteen astuneena. Kädet ovat sivuilla erossa vartalosta ja nyrkissä. Hiuksia sitoo takaa ohut hiusnauha, jonka alapuolella hiukset ovat kiehkuroilla ja laskeutuvat selälle. Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja sen korkeus on noin 1,94 metriä, joten se on hieman luonnollista kokoa suurempi. Veistos on ollut maalattu. Muun muassa hiuksissa ja hiusnauhassa on jäljellä joitakin jäänteitä punaisesta maalista.

Veistos on säilynyt lähes kokonaisena. Osa vaurioista on antiikin aikaisia. Löytämisen jälkeen veistos oli sahattu osiin kuljettamista varten. Sitä on kunnostettu jonkin verran täyttämällä aukkokohtia kipsillä.

* Veistos takaa.Veistos takaa.
* Veistos takaa.Veistos takaa.
* Kasvot edestä.Kasvot edestä.
* Kasvot sivulta.Kasvot sivulta.
* Hiukset.Hiukset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Athens, NM 3851 (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 20.1.2020.
2. 1 2 3  González González, Marta: *Funerary Epigrams of Ancient Greece: Reflections on Literature, Society and Religion*, s. 45–47. Bloomsbury Publishing, 2019. ISBN 135006243X. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kroisos-kuros** Wikimedia Commonsissa
Cécile Chaminade
**Cécile Louise Stéphanie Chaminade** [šaminad] (8. elokuuta 1857 Pariisi – 13. huhtikuuta 1944 Monte Carlo) oli ranskalainen pianisti ja säveltäjä. 

Chaminaden musikaalisuus huomattiin hyvin varhain, ja hänen äitinsä alkoi opettaa hänelle pianonsoittoa, vaikka isä vastusti tyttärensä musiikkiopintoja. Chaminade otti pianotunteja Félix Le Coyppeyltä, Auguste Savardilta ja Martin-Pierre Marsickilta ja sävellystunteja Benjamin Godardilta. Säveltäjät Camille Saint-Saëns, Emmanuel Chabrier ja Georges Bizet kannustivat häntä jatkamaan uraansa.

Varovaisen varhaistyön 1. pianotrion op. 11 (1880) jälkeen mm. seuraavat teokset ovat merkittäviä hänen urallaan: sarja orkesterille (1881), koominen ooppera *La Sévillane* op. 10 (1882), pianotrio nro 2 op. 34 (1887) sekä konservatorion tilaama concertino huilulle ja orkesterille op 107 (1902), joka jäi hänen viimeiseksi sinfoniseksi työkseen.

Chaminade sävelsi ensi sijassa pianomusiikkia, mutta hän esitti vuonna 1888 kolme sinfonista teostaan: baletin *Callirhoë* op. 37 Marseillessa, konserttikappaleen pianolle ja orkesterille op. 40 ja draamallisen kuorosinfonian *Amatsonit* op. 26 Antwerpenissä.

Cécile Chaminaden tuotanto käsittää kamari- ja orkesteriteosten lisäksi yhteensä noin 200 pianokappaletta ja noin 150 yksinlaulua. Hänen ensiesiintymisensä Yhdysvalloissa tapahtui Philadelphian orkesterin solistina 7. marraskuuta 1908, kun hän esitti orkesterin kanssa konserttikappaleensa pianolle ja orkesterille. Häntä arvostettiin konserttipianistina erityisesti Ranskassa ja Saksassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Cécile Chaminade. Biography. Britannica.com. Viitattu 19.2.2024.
2. 1 2  Les habitants célèbres du Vésinet (A-D). Société d'Histoire du Vésinet. Viitattu 19.2.2024.(ranskaksi)
3. ↑  Etude Gallery of Musical Celebrities. Lehden lokakuun 1910 numero. Viitattu 19.2.2024.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
"Pottusaksalaisten" muistokivi Frederiksin seurakunnan hautausmaalla Keski-Jyllannissa Tanskassa.
**Kartoffeltyskere** (suom. vapaasti *"pottusaksalaiset"* ) on nimitys ryhmälle eteläsaksalaisia siirtolaisia, jotka tulivat Tanskaan Pfalzista ja Hessenistä 1760-luvulla.

Saksalaiset siirtolaiset saapuivat Tanskan kuninkaan kutsusta asuttamaan ja viljelemään Jyllannin nummia. Heitä houkuteltiin lupauksilla maasta, taloista, kotieläimistä, rahasta, 20 vuoden verovapaudesta ja vapautuksesta asepalveluksesta. Lupauksia ei kuitenkaan täysin onnistuttu täyttämään, mikä aiheutti tulokkaissa tyytymättömyyttä.

Kaikkiaan Tanskaan saapui 965 ihmistä ja 265 perhettä, joista kuitenkin vain osa jäi Tanskaan pysyvästi.

"Pottusaksalaisten" yritykset ottaa Jyllannin nummia viljelykseen onnistuivat vain rajoitetusti, mutta osa jäi Tanskaan ja heidän jälkeläisiään elää Tanskassa vielä nykyäänkin. Frederiksin seurakunnassa Keski-Jyllannissa saksankielisille maatyöläisille rakennettiin vuonna 1776 oma kirkkonsa, jossa saarnattiin saksaksi vuoteen 1870 asti. 

Nimitys "pottusaksalainen" ei varsinaisesti ollut haukkumanimi, vaan sillä viitattiin siihen, että peruna oli lopulta se viljelykasvi, jota Jyllannin nummilla saatettiin edes jonkinlaisella menestyksellä viljellä.

Lähteet
-------

* Valdemar Andersen, *Den jyske hedekolonisation*, Århus 1970.

### Viitteet

1. ↑  Tanskan ihmeitä - nummimaisema. TV 1 maanantai 25.6.2012. klo 14.25.-14.55.

Aiheesta muualla
----------------

* *Salmonsens Konversationsleksikon*, 2. udgave, bind I (1915), s. 507; opslag: Alheden (tanskaksi)
* "Bemærkninger over Alheden og dens Colonier, af Fr. C. Carstens, Præst paa Colonien. Viborg, 1839. 137 S. 8." (*Historisk Tidsskrift*, 1. række, Bind 1; 1840) (tanskaksi)
* Ejlif Bøgebjerg: "Den danske Regering og de tyske Kolonisters Indkaldelse 1759—65" (*Historie/Jyske Samlinger*, 5. række, Bind 1; 1932) (tanskaksi)
* P. M. Rørsig: "Fra Alhedens første Kolonisation" (*Historie/Jyske Samlinger*, 4. række, Bind 5; 1925) (tanskaksi)
* Fridlev Skrubbeltrang (anmeldelse af): "Valdemar Andersen: Den jyske hedekolonisation. Skrifter udgivet af Jysk Selskab for Historie 24. Universitetsforlaget i Århus, 1970" (*Historisk Tidsskrift*, 12. række, Bind 5; 1971) (tanskaksi)
* De tyske kolonister på alheden (Arkistoitu – Internet Archive) - Henrik Frankin sivusto "pottusaksalaisista" (tanskaksi)
* Kartoffeltyskerne på Alheden - "Pottusaksalaisten" jälkeläisten yhdistys (tanskaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: da:Kartoffeltyskere
**Kun koulu vapautui vankilasta** (engl. *When school broke out of prison*) on suomalainen dokumenttielokuva, joka kertoo Mäntyharjulla sijainneen Halmeniemen Vapaan Kyläkoulun tarinan. 

Kyläkouluaktivistit ja maaseudun kehittäjät pyörittivät koulua kaksi vuotta talkoilla opettaja Juha Juurikkalan johdolla vuosina 2005-2007. Elokuvassa he kertovat, mitä talkoovuodet opettivat suomalaisen yhteiskunnan toiminnasta. Talkoovuosien aikana Juha Juurikkala kehitti ilon pedagogiikka -menetelmää pienille kouluille yhteistyössä Jyväskylän yliopiston opettajankoulutuslaitoksen kanssa. 

Elokuvassa käytetään talkoovuosina perustetun Kyläbändi Lahjomattomat-yhtyeen musiikkia. Elokuvan ääniraidasta on julkaistu myös Kun koulu vapautui vankilasta -musiikkialbumi. 

Elokuvan ja verkkosivuston tekoon saatiin osarahoitusta Suomen Kulttuurirahaston Etelä-Savon rahastolta.  Koulun tarinasta on tehty myös verkkosivusto. 

Elokuva sai ensi-iltansa 29. huhtikuuta 2017 Mikkelissä elokuvateatteri Kinolinnan isossa salissa. Samana vuonna elokuva sai Suomi 100 -kunniakirjan Valtioneuvoston kanslialta. 

Elokuvan tekstitti englanniksi Pekka de Groot. Elokuvaa ovat näytetty monilla kotimaisillaja kv. filmifestivaaleilla, kuten Ilokuvafestivaali, Mäntyharju, Finland 2017, Ficit Trujillo Peru 2017, FICOCC Venezuela 2017, European Cinematography Poland 2019, Worldwide Women´s Film Festival USA 2018, LAFIC Lanus FF Argentina 2019, Docs Without Borders FF USA 2018, FINDECOIN Venezuela 2019, Impact Docs Award Winner USA 2018, Ismailia International FF Egypt 2019, Druk International FF Bhutan 2020, Helsinki Educational FF the best educational film Finland 2020 ja CIES Film Festivalette (Comparative & International Education Society USA 2021.

Filmi oli ohjaaja-käsikirjoittaja Päivi Kapiainen-Heiskasen toinen dokumenttielokuva.

Aiheesta muualla
----------------

Koulu on päässyt vankilasta – ilon pedagogiikkaa Halmeniemen vapaalla kyläkoululla / Jyväskylän ylipisto: 

Vapaus ja vastuu kulkevat käsi kädessä. Oppilaiden kokemuksia Halmeniemen Vapaasta Kyläkoulusta / Jyväskylän yliopisto: 

Halmeniemen koulu – 100-vuotinen historia: 

Pitäjänuutiset: Halmeniemen kyläkoulutaistelusta valmistui elokuva: 

The University of Chicago Press Journals: 

Tampere University: film review by Zsuzsanna Millei: 

CIES 2021 Cinematic Spaces of Education Film Festivalette: Empathy & Activism for Social Responsibility:  (page 51), online screening and live panel and page 58 introduction to the film. 

UEF / Ruralities: 

Kohti ilon pedagogiikkaa / Eira Korpinen (toim.) / Tutkiva opettaja 1/2007. Journal of Teacher Sesearcher.

HEFFI 2020 winners: 

Nepal International Film Festival: 

LAFIC 2016 official selection: 

FICOCC 2017 special mention documentary half-length film: 

Mikkelin Mediaali Oy: 

Kyläbändi Lahjomattomat:
**Väinö Kullervo Virtanen** (7. marraskuuta 1919 Helsinki – 26. elokuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos (1976) ja koulutarpeiden tukku- ja kustannusliike Oy Valistuksen toimitusjohtaja.

Kullervo Virtasen vanhemmat olivat kauppaneuvos Väinö Fredrik Virtanen ja Kaisu Sinisalo. Hän pääsi ylioppilaaksi 1940.

Kullervo Virtanen harrasti poikana lennokkien rakentamista ja lennättämistä ja hänellä oli sisälennokkien A-luokassa kaksi Suomen ennätystä. Hän sai lentolupakirjan Suomen Ilmailuliiton kesällä 1939 Joroisten lentokentällä pitämältä lentokurssilta. Talvisodan aikana Virtanen kävi Kauhavan ilmailukoulua mutta hän ei ehtinyt mukaan taisteluihin. Jatkosodassa Virtanen oli hävittäjälentäjänä Turun ilmapuolustuksessa Lentolaivue 30:n erillisessä lento-osastossa ja syyskuussa 1941 hänet siirrettiin Rukajärven rintamalle jossa hän lensi Tiiksjärven lentokentältä käsin. Tämän jälkeen Virtanen palveli Pommituslentolaivue 48:ssa ja sen jälkeen hän oli valokuvaus- ja tiedustelulentäjänä tehden muun muassa alue- ja kartoituskuvauksia venäläisten joukoista Kannaksen suurhyökkäyksen aikana 1944.

Sotavuosien jälkeen Virtanen toimi aluksi *Ispo Oy*:n toimitusjohtajana 1948–1952. Hän tuli sitten Oy Valistuksen palvelukseen eri tehtäviin. Hän oli Valistuksen osastopäällikkönä 1952–1963, kaupallisena johtajana 1963–1967 ja viimeksi Valistuksen toimitusjohtajana isänsä jälkeen 1967–1979. Virtasen johtajakaudella Valistus oli peruskoulun oppimateriaalin tuottajana kolmantena WSOY:n ja Otavan perässä. Virtanen suoritti yhtiössä merkittävää uudelleen organisoimista ja toiminnan rationalisoimista. Amer-yhtymä Oy osti Valistuksen kirjakustantamon 1979 ja samalla Kullervo Virtanen jäi eläkkeelle. Amer-yhtymä oli jo 1977 hankkinut omistukseensa kustannus- ja kirjapainoyhtiö Oy Weilin + Göös Ab:n. 

Kullervo Virtanen teki aloitteen sotalentäjien klubin Pilvenveikkojen perustamisesta vuonna 1976. Klubin nimi tuli J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden runosta. Urheilukalastuksen harrastajana Virtasella oli myös 15 Suomen mestaruutta uistimen- ja perhonheitossa vuosilta 1959–1971, maailmanmestaruuskilpailujen pronssimitali uistimenheitossa vuodelta 1959 ja Pohjoismaiden mestaruuskilpailujen pronssimitali vuodelta 1962.

Kullervo Virtanen oli naimisissa vuodesta 1950 Anja Liisa Välikankaan kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Biografiasampo : Kullervo Virtanen
2. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1978


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Lydia Sofia Katarina Molander,** o.s. *Wessler* (22. joulukuuta 1851 Gävle, Ruotsi – 13. joulukuuta 1929 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä. 

Molander oli vuodesta 1888 naimisissa kirjailija ja teatteriohjaaja Harald Molanderin kanssa. Hänen poikiaan olivat ohjaajat ja näyttelijät Gustaf (s. 1888) ja Olof Molander (s. 1892).

Molander opiskeli 1869–1872 Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassaissa ja jatkoi lauluopintoja Fredrika Stenhammarin oppilaana. Hänet palkattiin 1873 Kungliga Teaterniin, jossa hän teki muutamia pieniä lauluosia ennen kuin hän siirtyi 1874 Helsinkiin Svenska teaterniin, jossa hän oli vuoteen 1894. Vuodesta 1901 hän näytteli Tukholman Svenska teaternissa. Hän päätti teatteriuransa 1922.

Molander oli hyvin monipuolinen näyttelijä, jonka alaa olivat niin ooppera ja operetti kuin draama ja komediakin. Hänellä arvioitiin olevan "erityisen kaunis ja kouliintunut lauluääni sekä viehättävä olemus". Hän on esittänyt Susannan ja Cherubinin rooleja Mozartin *Figaron häissä*, Desdemonaa Shakespearen *Othellossa*, Elineä Ibsenin *Inger, Östråtin rouvassa*, Marthaa Goethen *Faustissa*, Élmireä Molièren *Tartuffessa* ja pääroolin Florimond Hervén *Pikku pyhimyksessä*.

Lähteet
-------

1. ↑  J. Harald Molander *Biografiskt lexikon (SBL)*. Riksarkivet. Viitattu 6.3.2018. (ruotsiksi)
2. 1 2  Lördagsqvällens jul- och teater-kalender, första årgången (s. 8-9) *sv.wikisource.org*. Helsingfors.  (ruotsiksi)
3. 1 2  Johan Harald Molander, *Nordisk familjebok* (2. laitos, 1913) (ruotsiksi)
4. ↑  J. Harald Molander, *Nordisk familjebok* (2. laitos, 1925) (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lisää luettavaa aiheesta **Lydia Molander** on Wikiaineistossa
* Lydia Molander, Svenskt porträttgalleri / XXI. s. 79
**Vesa Pellervo Nikunen** (s. 18. tammikuuta 1935) on eläkkeellä oleva suomalainen rehtori ja koulutusalan vaikuttaja. Hän toimi Helsingin Suomalainen Yhteiskoulun rehtorina vuosina 1966–1997.

Nikunen valmistui teologian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1958. Hän työskenteli Vanhankirkon seurakunnassa pastorina vuosina 1958-1961. Nikunen työskenteli vuosina 1959-1961 vt. uskonnon lehtorina Helsingin normaalilyseossa ja vuosina 1961–1966 uskonnon lehtorina Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa.

Nikunen toimi uransa aikana useissa koulutusalan kansallisissa ja kansainvälisissä luottamustehtävissä. Hän oli Suomen uskonnonopettajien liiton puheenjohtaja vuosina 1967–1969 ja 1974–1978. Suomen yksityiskoulujen liiton puheenjohtajana Nikunen toimi vuosina 1979–1996.

Euroopan yksityiskoulujen *European Council of National Associations of Independent Schools* (ECNAIS) -kattojärjestön hallituksen jäsenenä Nikunen toimi vuosina 1987–1997. Hän toimi vuosina 1978–1982 Pohjoismaiden yksityiskoulujen liiton (*Nordisk Privatskoleunion*) puheenjohtajana.

Nikunen sai vuonna 1990 professorin arvonimen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Uusi-Hallila, Tuula & Mäkinen, Kirsti: *Muutos ja pysyvyys - Rehtori Vesa Nikusen juhlakirja*. Helsingin Suomalainen Yhteiskoulu, 1997.
2. ↑  Alanko, Anja-Liisa: *Rohkea koulu: SYK Nervanderinkadulta Isonnevantielle*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS), 2011.
3. 1 2 3  STT: (Logo: Arvonimet) Helsingissä toimivan... *Helsingin Sanomat*.  20.6.1990. Viitattu 26.8.2023.
**Elämän parhaat vuodet** (*Kotch*) on näyttelijä Jack Lemmonin ainoaksi jäänyt elokuvan ohjaustyö, yhdysvaltalainen draamakomedia vuodelta 1971. Pääosaa näyttelee Lemmonin ystävä ja yhteistyökumppani Walter Matthau.

Juoni
-----

Katherine Topkinsin romaaniin perustuvassa ja John Paxtonin käsikirjoittamassa tarinassa Matthau esittää leskeksi jäänyttä 70-vuotiasta miestä, omituista höpöttäjää joka kipuilee asuessaan poikansa lapsiperheessä saamatta osallistua perheen elämään niin paljon kuin haluaisi. Kun häntä yritetään saada asumaan palvelutaloon, hän karkaa omille teilleen ja alkaa huolehtia raskaana olevasta teinitytöstä (Deborah Winters), jonka hänen poikansa erotti perheen lastenhoitajan työstä.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Walter Matthau  | … |  Joseph P. Kotcher 
  |
|  Deborah Winters  | … |  Erica Herzenstiel 
  |
|  Felicia Farr  | … |  Wilma Kotcher 
  |
|  Charles Aidman  | … |  Gerald Kotcher 
  |
|  Ellen Geer  | … |  Vera Kotcher
  |

Vastaanotto
-----------

Elokuva tuotti Golden Globe -palkinnon Marvin Hamlischille ja Johnny Mercerille laulusta "Life Is What You Make It". Laulu oli myös Oscar-ehdokkaana. Oscar-ehdokkuuksia saivat myös Walter Matthau, leikkaaja Ralph E. Winters ja äänisuunnittelijat Richard Portman ja Jack Solomon. Golden Globe -ehdokkuuksia tuli Matthaulle miespääosasta, Paxtonille käsikirjoituksesta ja koko tuotannolle parhaan musikaali- tai komediaelokuvan sarjassa.

Aikalaisarvioissa Lemmonin esikoisohjaukseen suhtauduttiin varsin suopeasti, mutta esimerkiksi Roger Ebert ei vakuuttunut 50-vuotiaan Matthaun roolityöstä vanhuksena. Hän piti myös pojan perheen hahmoja kovin yksiulotteisina, tarinaa söpönä mutta epäuskottavana ja antoi elokuvalle kaksi tähteä neljästä. *Helsingin Sanomien* Mikael Fräntin mielestä Lemmonin ohjaustyö on rauhallista ja sympaattista, mutta muut roolihahmot tahtovat jäädä vähän pinnallisiksi ja teoreettisiksi, kun Lemmon antaa näyttelijäkaverinsa Matthaun esiintyä tuttuine maneereineen vähän liiankin vahvasti. *Video-opas* vuodelta 1994 antoi elämänmyönteiseksi luonnehtimalleen komedialle kolme tähteä viidestä ja kehui Walter Matthaun roolityötä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ebert, Roger: Kotch *rogerebert.com*.  26.10.1971. Viitattu 25.2.2023.
2. 1 2  Fränti, Mikael: Elämäni parhaat vuodet. Jack Lemmon ohjaa Walter Matthauta.  *Helsingin Sanomat*, 20.7.1982, s. 27. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Kotch, Academy Awards Database, oscars.org.
4. ↑  Kotch, Golden Globes Database.
5. ↑  Esim. Mastroianni, Toni: "Kotch" Catches Matthau as a Garrulous Grandpa *Cleveland Press*.  23.10.1971. Viitattu 25.2.2023.
6. ↑  *Video-opas 95,* WSOY 1994.

Aiheesta muualla
----------------

* *Elämän parhaat vuodet* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Taramosalataa ja muita mezejä.
**Taramosalata** (kreik. ταραμοσαλάτα, *taramosaláta*, joskus ταραμασαλάτα, *taramasaláta*) on kreikkalainen mätisalaatti.

Taramosalatassa on mätiä, sitruunamehua, punasipulia, valkosipulia sekä kreikkalaista oliiviöljyä. Se on tyypillinen meze eli pieni alkuruoka yhdessä muiden alkuruokien kanssa, ja sitä käytetään dippikastikkeena tai levitteenä. Nykykreikan Taramasalata tarkoittaa kirjaimellisesti "säilöttyä mätiä sisältävää salaattia" (kreikan taramas on lainattu turkkilaisesta tarama-sanasta, joka tarkoittaa "pehmeää mätiä").

Taramosalata tehdään yleensä suolatusta karpin tai turskan mädistä. Se on yleensä väriltään vaaleanpunaista. Taramosalataa syödään erityisesti paaston aikaan, sillä se sopii paastoruokavalioon.

Kreikassa taramasalata nautitaan perinteisesti *puhtaana maanantaina*, joka on paaston ensimmäinen päivä. Taramosalataa voi ostaa myös valmiiksi valmistettuna lukuisista turkkilaisista ja kreikkalaisista kaupoista, mutta sitä ei pidetä hyvänä, koska siinä on suuria määriä elintarvikeväriä, minkä vuoksi ruokalaji on epätavallisen vaaleanpunainen.

Lähteet
-------

1. 1 2  First mezes *My Little Expat Kitchen*. Viitattu 18.6.2018.
2. 1 2  Taramosalata *Cyprus Island*. Viitattu 18.6.2018.
3. ↑  taramasalata *Oxford Reference*. Viitattu 19.12.2023. (englanniksi)
4. ↑  Taramasalata | Traditional Dip From Greece | TasteAtlas *www.tasteatlas.com*. Viitattu 19.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Taramosalata** Wikimedia Commonsissa
**Sakariston ovella** on Karl Emanuel Janssonin öljytyö puulle vuodelta 1874. Taiteilijan kuolinvuotenaan maalaama työ, kooltaan 22 × 18,5 cm, lahjoitettiin Ateneumin-taidemuseoon vuonna 1895.

*Sakariston ovella* -työtä pidetään yhtenä taiteilijan omakuvana. Nuutuneen näköinen mies seisoo sakariston ovella katselemassa valoisamman kirkkosalin tapahtumia. Kirkkosalista erottuu yksi istumassa oleva nainen ja kynttiläkruunu. Sekä sakariston että kirkkosalin lattia on lankuista tehty puulattia. Huonetilojen välisen paksun seinän maalaus on kulunut ja kuin pölyinen tunnelma vallitsisi hämärässä sakaristossa.

Karl Jansson oli opiskellut taidemaalausta alkuun Turussa hovimaalari R.W. Ekmanin johdolla. Hän suoritti sitten Tukholman taideakatemian koulun vuosina 1862-1867 ja jatkoi opintojaan Düsseldorfin taideakatemiaissa. Düsseldorf oli muun muassa tunnettu kansankuvauksen keskus. Karl Janssonilla oli myös itsellään talonpoikaisjuuria ja talonpoikaisvaikutteet näkyvät *Sakariston ovella* -maalauksessa.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian kokoelmissa: Sakariston ovella.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Lähteet
-------

Timo Huusko: Karl Emanuel Jansson: Sakariston ovella. Teoksessa Ateneum- opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.25.
**Longarone** on kunta Pohjois-Italiassa Bellunon maakunnassa Veneton alueella. Kunta perustettiin vuonna 2014, kun Castellavazzon kunta liitettiin Longaronen kuntaan.

Historia
--------

Kaupunkia kohtasi suuri tuho 9. lokakuuta 1963, kun tulva pyyhkäisi 4 kilometriä Longaronesta etelään sijaitsevan Fortognan kylän maan tasalle. Kylän yläpuolelle rakennettiin 1950-luvun lopulla Vajontin pato, joka oli aikansa suurimpia. Tekojärven vieressä olevalta vuorelta irtosi suuri maanvyöry järveen aiheuttaen tsunamin, joka pyyhkäisi yli padon ja tuhosi koko kylän. Uhrit haudattiin kylän lähelle perustettuun hautausmaahan. Vajontin uhrien monumentaalinen hautausmaa (*Cimitero Monumentale delle Vittime del Vajont*) uusittiin vuonna 2004. Siellä on 1 910 valkoista marmorilaattaa: yksi jokaiselle uhrille.

Tunnettuja kuntalaisia
----------------------

* Niccolò Cavalli (1730–1822), piirtäjä
* Pietro Gonzaga (1751–1831), lavastaja. Teki uran Venäjällä ja ylennettiin Katariina II:n hovimaalariksi.
* Jacopo Tasso (1801–1849), lakimies ja patriootti. Ammuttiin kuoliaaksi Trevisossa.

  

* Vajontin patoVajontin pato
* Vajontin uhrien monumentaalinen hautausmaaVajontin uhrien monumentaalinen hautausmaa
* Jacopo Tasson rintakuvaJacopo Tasson rintakuva

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  www.tuttitalia.it
2. ↑  Kuntaliitokset 2014
3. ↑  Matkailusivut (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Matkailusivut (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Kunnan historia

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Longarone** Wikimedia Commonsissa

Bellunon maakunta
Agordo | Alano di Piave | Alleghe | Alpago | Arsiè | Auronzo di Cadore | Belluno | Borca di Cadore | Calalzo di Cadore | Canale d’Agordo | Cencenighe Agordino | Cesiomaggiore | Chies d’Alpago | Cibiana di Cadore | Colle Santa Lucia | Comelico Superiore | Cortina d’Ampezzo | Danta di Cadore | Domegge di Cadore | Falcade | Feltre | Fonzaso | Gosaldo | La Valle Agordina | Lamon | Lentiai | Limana | Livinallongo del Col di Lana | Longarone | Lorenzago di Cadore | Lozzo di Cadore | Mel | Ospitale di Cadore | Pedavena | Perarolo di Cadore | Pieve di Cadore | Ponte nelle Alpi | Quero Vas | Rivamonte Agordino | Rocca Pietore | San Gregorio nelle Alpi | San Nicolò di Comelico | San Pietro di Cadore | San Tomaso Agordino | San Vito di Cadore | Santa Giustina | Santo Stefano di Cadore | Sappada | Sedico | Selva di Cadore | Seren del Grappa | Sospirolo | Soverzene | Sovramonte | Taibon Agordino | Tambre | Trichiana | Val di Zoldo | Vallada Agordina | Valle di Cadore | Vigo di Cadore | Vodo di Cadore | Voltago Agordino | Zoppè di Cadore
Albert Palmberg.
**Albert Julius Palmberg** (18. marraskuuta 1831 Geta, Ahvenanmaa – 22. joulukuuta 1916 Pohja) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen hygieenikko.

Palmbergin vanhemmat olivat Pohjan kirkkoherra Anders Palmberg (1785-1854) ja hänen toinen puolisonsa Hedvig Sofia Arenander. Hän kävi Helsingin ja Turun yläalkeiskoulua sekä Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1852. Palmberg valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1856 ja maisteriksi 1857, lääketieteen kandidaatiksi 1858 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1861. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän tuli 1863 väitöskirjalla *Några ord om smaksinnet jemte försök att medelst elektrisk retning bestämma gränserna för detsamma*. Professorin arvo hänelle myönnettiin 1893. Palmbergista tuli riemumaisteri 1907.

Palmberg oli aluksi Fiskarsin tehtaanlääkärinä vuodesta 1860. Hän oli 1868–1896 Helsingin yliopiston lastentautiopin dosenttina ja hän toimi samalla lääkintöylihallituksen ylimääräisenä lääkärinä 1869–1882, rautatielääkärinä Viipurissa 1872 ja samalla muun muassa vt. linnanlääkärinä Viipurissa 1875–1882. Palmberg oli viimeksi Helsingin piirin piirilääkärinä 1887–1896.

Hänen esityksestään perustettiin "yleisen terveyshoito-opin professorin" eli hygienian professorin virka yliopistoon vuonna 1890. Samoin hänen aloitteestaan perustettiin vuonna 1888 Hälsovårdsföreningen i Finland, Suomen Terveydenhoitoyhdistys. Se otti tehtäväkseen tuolloin kansantaudin asemassa olevan tuberkuloosin hillitsemisen. Hän toimi monissa asioissa senaatin asiantuntijana.

Palmberg kirjoitti ahkerasti ja oli 1898–1900 Finska Läkaresällskapets Handlingarin toimittaja. Kirjoituksistaan hänet myös palkittiin useita kertoja. Hän osallistui Suomen edustajana kansainvälisiin konferensseihin.

Albert Julius Palmberg oli naimisissa 1860–1913 Alexandra von Zeisigin (k. 1913) kanssa. Heidän poikansa oli Tammisaaren kaupunginvouti Rudolf Albert Palmberg (1861–1928).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Arno Forsius: Albert Palmberg (1831—1916) — kansainvälisesti tunnettu suomalainen hygieenikko (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Albert Julius Palmberg. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 22.12.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Alberg Palmberg, Nordisk familjebok
* Helsingin yliopisto: Albert Julius Palmberg

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
François de Barthélemy.
**François-Marie de Barthélemy** (20. lokakuuta 1747 Aubagne – 3. huhtikuuta 1830 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatti ja poliitikko. Hän oli vuonna 1797 direktoriohallituksen jäsenenä.

François Barthélemyn setä oli tunnettu kirjailija ja arkeologi Jean-Jacques Barthélemy, jonka avulla hän pääsi diplomaattiuralle. Barthélemy työskenteli vuodesta 1768 Ranskan lähetystössä Tukholmassa ja vuodesta 1775 Wienissä, minkä jälkeen hän oli vuosina 1784–1792 asiainhoitajana Lontoossa. Vallankumouksen jälkeen hän oli 1792–1797 Ranskan lähettiläänä Sveitsissä. Barthélemy edusti Ranskaa vuoden 1795 Baselin rauhanneuvotteluissa, ja neuvotteli rauhan Espanjan, Preussin ja Hessenin kanssa. Hänet valittiin 26. toukokuuta 1797 jäseneksi Ranskaa johtaneeseen viisihenkiseen direktorioon ja hän astui virkaan 6. kesäkuuta. Hän liittoutui direktoriossa Lazare Carnot’n kanssa. Rojalististen sympatioidensa vuoksi Barthélemy syrjäytettiin fructidorkuun 18. päivän vallankaappauksen yhteydessä, erotettiin direktoriosta 5. syyskuuta 1797 ja karkotettiin Ranskan Guyanaan. Hän onnistui pakenemaan sieltä Yhdysvaltoihin ja edelleen Isoon-Britanniaan.

Barthélemy pääsi palaamaan Ranskaan vuoden 1799 brumairen vallankaappauksen jälkeen. Konsulihallinnon aikana hänet nimitettiin tammikuussa 1800 edustajaksi uuteen senaattiin (*Sénat conservateur*), jonka varapuhemieheksi hänet valittiin. Napoleon teki hänestä vuonna 1803 Ranskan kunnialegioonan komentajan ja antoi hänelle vuonna 1808 kreivin arvon. Barthélemy johti puhetta senaatin istunnossa sen äänestäessä 2. huhtikuuta 1814 Napoleonin valtaistuimelta erottamisen puolesta ja siirtyi sen jälkeen tukemaan Bourbonien valtaanpaluuta. Hän oli jäsenenä komiteassa, joka valmisteli uuden perustuslain, vuoden 1814 peruskirjan, ja sai Ludvig XVIII:n myöntämän päärinarvon. Vuodesta 1815 hän oli edustajana uudessa ylähuoneessa, päärien kamarissa. Vuonna 1818 hänestä tehtiin markiisi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  François-Marie Barthélemy (englanniksi) Archontology.org. Viitattu 27.12.2018.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1904), s. 990–991 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 27.12.2018.
3. ↑  Les Commissaires Négociateurs  (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi) Ranskan senaatti. Viitattu 27.12.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **François de Barthélemy** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Saksi-Coburg-Saalfeldin prinssi Fredrik Josias, Ferdinand Jagemannin maalaus.
**Fredrik Josias** (saks. *Friedrich Josias von Sachsen-Coburg-Saalfeld*; 26. joulukuuta 1737 Coburg – 26. helmikuuta 1815 Coburg) oli Saksassa sijainneen Saksi-Coburg-Saalfeldin herttuakunnan prinssi ja Habsburgien valtakunnan armeijassa palvellut sotamarsalkka, joka toimi komentajana Ranskan vallankumoussodissa.

Prinssi Fredrik Josiaksen vanhemmat olivat Saksi-Coburg-Saalfeldin herttua Frans Josias (*Franz Josias*) ja herttuatar Anna Sofia. Prinssi Josias aloitti nuorena sotilasuran keisarillisessa armeijassa, sai 19-vuotiaana ratsumestarin arvon ja osallistui seitsenvuotiseen sotaan. Vuoteen 1773 mennessä hän yleni sotamarsalkkaluutnantiksi. Vuosien 1788–1791 sodassa Turkkia vastaan hän toimi galitsialaisen armeijakunnan komentajana marsalkka Gideon Ernst von Laudonin alaisuudessa. Yhdessä Aleksandr Suvorovin komentamien venäläisjoukkojen kanssa hän saavutti vuonna 1789 ensin voiton Focșanin taistelussa ja löi sitten lähes viisi kertaa omia joukkojaan suuremman osmanien pääarmeijan Rimnikin taistelussa. Jälkimmäisen voiton jälkeen prinssi palkittiin sotamarsalkan arvolla. Hän myös valtasi Bukarestin. Vuonna 1791 solmitun Sistovan rauhan jälkeen hän oli jonkin aikaa Unkariin sijoitetun armeijan komentajana.

Coburgin prinssillä oli tärkeä rooli ensimmäisen liittokunnan sodan alkuvaiheessa. Ranskalaisten voitettua Jemappesin taistelun hänet nimitettiin Ranskaa vastaan sotineen keisarillisen armeijan ylipäälliköksi. Hän löi maaliskuussa 1793 kenraali Charles-François Dumouriez’n komentamat ranskalaiset Neerwindenin taisteluissa ja ajoi Ranskan armeijan pois Itävallan Alankomaista. Toukokuussa 1793 hän voitti myös Famarsissa. Vuosina 1793–1794 Coburgin prinssi valtasi useita Pohjois-Ranskan kaupunkeja, kuten Condén, Valenciennesin, Le Quesnoyn ja Landrecies’n. Hän voitti ranskalaiset vielä toukokuussa 1794 Tournayssa, mutta kärsi 26. kesäkuuta 1794 ratkaisevan tappion Fleurusin taistelussa ja joutui perääntymään Itävallan Alankomaista. Pian tämän jälkeen hän luopui ylipäällikkyydestä.

Prinssi Josiaksella oli morganaattinen avioliitto böömiläisen taloudenhoitajan Therese Stroffekin kanssa. Heillä oli yksi poika.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Nikolaus von Preradovich: Friedrich Josias, Prinz von Sachsen-Coburg-Saalfeld (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1961), Deutsche Biographie. Viitattu 18.1.2022.
2. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok* (1910), p. 189 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 18.1.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Kerppo Kallas Kankaanranta** (17. heinäkuuta 1919 Rauma – 8. elokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos, oikeustieteen lisensiaatti ja asianajaja.

Kankaanrannan vanhemmat olivat pankinjohtaja, filosofian maisteri Oskar Wilho Kankaanranta ja pankkiprokuristi Annikki Alina Ahovaara (ent. Åkerlund). Kankaanranta kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassisesta lyseosta vuonna 1938 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1945. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1948 ja valmistui myöhemmin vielä oikeustieteen lisensiaatiksi Turun yliopistosta 1965.

Kankaanranta toimi asianajajana 1946–1973 ja hänen asianajotoimistonsa hoiti 1960-luvulta alkaen liike-elämän juridiikkaan liittyviä toimeksiantoja. Hän toimi 1967–1977 Asko Oy:n ja Upo Oy:n hallintoneuvostojen puheenjohtajana, vuodesta 1970 Asko-yhtymä Oy:n hallituksen puheenjohtajana ja vuodesta 1974 insinööritoimisto Vesto Oy:n hallituksen puheenjohtajana. Kankaanranta sai vuorineuvoksen arvon vuonna 1976 ja oli vuodet 1977–1979 Asko-Upo Oy:n pääjohtajana.

Kankaanranta oli 1970-luvulla Suomen Teollisuusliiton hallituksen jäsen, Teollisuuden Keskusliiton edustajiston jäsen, Suomen Metsäteollisuuden keskusliiton hallituksen jäsen ja Metsäteollisuuden työnantajaliiton hallintoneuvoston jäsen.

Aarno Laitisen kirjassa *Rahat tai renki: Suomen liike-elämän veijareita ja huijareita* (Kustannusvaihe Ky 1984) käsiteltiin muun muassa Kankaanrannan toimintaa Asko-Upossa. Kirjan mukaan Kankaanranta junaili vaikeuksissa olleen sukuyhtiön Suomen Yhdyspankin haltuun.*lähde?*

Teoksia
-------

Nimellä *K. K. Kankaanranta*:

* *Barrikaadin toiselta puolelta eli entisen asianajajan näkemyksiä oikeuslaitoksen uudistamisesta* ; eripainos Suomen Lakimiesyhdistys 75 vuotta. 1973
* *Markkinoinnin tehostamisen tarve* : esitelmä Mainostajien liiton vuosikokouksessa 22.3.1978. Mainostajien liiton julkaisusarja 2. Mainostajien liitto, Helsinki 1978

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Forsström, Johanna & Vesikansa, Jyrki: Vuorineuvos Kerppo K. Kankaanranta (1919–2001). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 13.1.2016
2. ↑  Vieraat miehet kalustivat Askon, Suomen kuvalehti 3/1986, s. 54–55 (Finna viite) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Rahat tai renki-kirjan esittelyteksti (välimuistissa oleva Huuto.net linkki)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuka kukin on 1978 (Projekt Runeberg)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
Gusztáv Kálnoky, Jan Vilímekin piirros.
**Gusztáv Zsigmund Kálnoky** (saks. *Gustav Siegmund Kálnoky von Köröspatak*; 29. joulukuuta 1832 Lettowitz (nyk. Letovice), Määri – 13. helmikuuta 1898 Prödlitz, Määri) oli unkarilainen kreivi ja valtiomies, joka toimi Itävalta-Unkarin ulkoministerinä vuosina 1881–1895.

Elämäkerta
----------

Kálnoky kuului vanhaan siebenbürgeniläiseen aatelissukuun, joka sai vuonna 1697 Unkarissa kreivin arvon. Hän toimi aluksi ammattisotilaana, mutta siirtyi vuonna 1854 diplomaatiuralle Itävallan ulkoministeriöön. Hän pysyi muodollisesti myös armeijan palveluksessa ja sai 1879 kenraalin arvon. Kálnoky työskenteli Itävalta-Unkarin lähetystöissä Lontoossa, Roomassa ja Kööpenhaminassa sekä toimi 1880–1881 suurlähettiläänä Pietarissa, minkä jälkeen hänet kutsuttiin kotimaahan ulkoministeriksi Heinrich Karl von Haymerlen kuoleman jälkeen. Kálnokyn ulkopolitiikka oli konservativista ja suhteellisen menestyksekästä. Hän jatkoi Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa ja tuki Saksan valtakunnankanlseri Otto von Bismarckia kolmiliiton perustamisessa vuonna 1882. Kálnoky pyrki parantamaan Itävalta-Unkarin suhteita Venäjään, mutta samanaikaisesti myös vähentämään Venäjän vaikutusvaltaa Balkanilla. Jälkimmäistä tarkoitusta palvelivat salaiset sopimukset Serbian (1881) ja Romanian (1883) kanssa sekä sekaantuminen Bulgarian asioihin. Serbian kuningas Milan I tarjoutui jopa myymään maansa Itävalta-Unkarille, mutta Kálnoky kieltäytyi tarjouksesta, jotta kaksoismonarkian ongelmat vähemmistökansallisuuksien kanssa eivät lisääntyisi.

Vuonna 1891 Kálnoky herätti paheksuntaa varsinkin Italiassa todettuaan eräässä puheessaan, että paavin valtaan ja asemaan liittyvät kysymykset olivat vielä ratkaisematta. Hänen paavin valtaa tukeneet näkemyksensä saivat osakseen vastustusta Unkarissa, mikä osaltaan johti hänen eroonsa ulkoministerin tehtävistä vuonna 1895.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Gusztav Siegmund, Graf Kálnoky von Köröspatak (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 25.6.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1910), s. 690–691 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 25.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gusztáv Kálnoky** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Frans Adolf (Aatu) Riekki** (29. syyskuuta 1861 Pudasjärvi – 1934 Oulu) oli suomalainen Oulussa vaikuttanut liikemies ja kauppaneuvos.

Riekin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Aukusti Riekki ja Margareeta Wanhala. Hän kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista yksityislyseota ja oli sitten muutamia vuosia kauppa-apulaisena kunnes aloitti vuonna 1892 oman liiketoiminnan. Riekillä oli Oulussa siirtomaatavara- ja kangaskauppa. Hän toimi myös tukkukauppiaana ja hänen asiakkaitaan olivat erityisesti Koillismaan maakauppiaat. Riekin aloitteesta perustettiin kesällä 1917 tukku- ja vähittäiskaupan alalla Pohjois-Suomessa toiminut *Pohjanmaan Kauppiaiden Oy* (vuodesta 1965 Pohjanmaa Oy) jonka hallintoneuvoston jäsenenä Riekki oli. Pohjanmaa Oy toimi vuoteen 1993 saakka jolloin se fuusioitiin Tuko-konserniin. 

Riekki toimi vuobnna 1918 perustetun Oulun kauppakamarin ensimmäisenä puheenjohtajana 1918–1928 ja hän oli samalla myös keskuskauppakamarin työvaliokunnan jäsenenä. Riekki oli myös Oulun kauppayhdistyksen puheenjohtajana 10 vuodean ajan, Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä Riekki oli 26 vuoden ajan vuodesta 1895 alkaen. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1905.

Riekki rakennutti vuonna 1900 Saaristonkadun ja Torikadun kulmaan Riekin talona tunnetun kauppa- ja asuintalonsa. Yksikerroksisen uusrenessanssityylisen puutalon suunnitteli rakennusmestari Jacob William Lillqvist. 

Frans Adolf Riekki oli naimisissa 1887–1928 Alma Matilda Burmanin (k. 1928) kanssa. Heidän poikansa oli kalterijääkäri ja Etsivän Keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1834
2. ↑  Muotokuvagalleria : Frans Adolf Riekki (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kansallisarkisto : Arkistonmuodostaja: Pohjanmaa Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Finnkarelco Oy : Riekin talo

Aiheesta muualla
----------------

* Frans Adolf Riekin elämäkerta SKS Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat-verkkojulkaisussa
* Veikko Sarkkisen kuvia Riekin talosta
**Ukumbi ry** on suomalainen voittoa tavoittelematon organisaatio. Organisaation tarkoitus on tarjota arkkitehtuuripalveluita kehitysmaihin, joissa näitä palveluita on vähän. Ukumbin tavoiteryhmä on nuoret ja naiset, jotka ovat avun tarpeessa. Arkkitehdit Saija Hollmén, Jenni Reuter ja Helena Sandman perustivat Ukumbin vuonna 2007.

Ideologia
---------

Ukumbin perusideologia on köyhyyden estäminen ja ihmisoikeuksien edistäminen arkkitehtuurin avulla. Rakennuksien on myös oltava ekologisia, ja jos mahdollista olla rakennettu paikallisista tai kierrätetyistä rakennusmateriaaleista.

Ukumbi ry:n muut jäsenet
------------------------

Ukumbi-yhdistyksessä ovat nykyisin mukana myös arkkitehtitoimistot Komitu (Noora Aaltonen, Sisko Hovila, Tuuli Kassi, Maiju Suomi, Elina Tenho ja Inari Virkkala) sekä Rudanko + Kankkunen (Hilla Rudanko ja Anssi Kankkunen). Komitu on suunnitellut Ubuntun kautta Kambodžaan vuonna 2014 valmistuneen Kouk Khleangin nuorisokeskuksen ja Rudanko + Kankkunen samaan maahan vuonna 2011 valmistuneen Sra Poun ammattikoulun.

Projektit
---------

Ukumbilla on projekteja muun muassa Tansaniassa, Senegalissa, Kambodjassa, Egyptissä ja Intiassa. Projektit ovat suojakoteja, lastenkoteja, kouluja ja nuorisokeskuksia.

### Lista projekteista

* Naistenkeskus: Senegal 1995–2001
* Sra Pou työkoulu: Kambodža 2010–2011
* Kouk Khleang nuortenkeskus: Kambodža 2010–2014
* A.P.E. opetuslaitos: Egypti 2010-jatkuva projekti
* KWIECO suojakoti: Tansania 2010-jatkuva projekti
* Nyang`oro oppilaskoti: Tansania 2016-jatkuva projekti

Lähteet
-------

* Ukumbi.org
* Yle Uutiset

### Viitteet

1. ↑  KKYC in South of North Exhibition! Komitu Architects. Viitattu 7.10.2017.
2. ↑  Ukumbi rakentaa tarpeeseen *Kulttuurivihkot*.  1/2012. Viitattu 7.10.2017.
**McLaren P1** on englantilaisen autovalmistajan McLarenin alun perin vuoden 2012 Paris Motor Show’ssa konseptiautona ja vuoden 2013 Geneven autonäyttelyssä esittelemä hybridisuperauto. Autossa on 3,8-litrainen V8 -moottori, joka tuottaa 737 hevosvoimaa (542 kilowattia) ja 719 newtonmetriä vääntöä. Moottori on yhdistetty 178 hevosvoiman (131 kilowatin) sähkömoottoriin, joka tuottaa 260 newtonmetriä vääntöä. Sähkömoottorin 96 kilogramman painoisen akun lataaminen vie kaksi tuntia, ja pelkästään sähkömoottoria käyttäen voi ajaa 10 kilometriä. Sähkömoottori on tarkoitettu myös parantamaan kiihtyvyyttä, tasaamalla ahdinten aiheuttamaa viivettä moottorin reagoidessa kaasupolkimeen. Auton muotoiluun vaikutti McLaren MP4-12C auton muotoilu, ja sen kori on valmistettu hiilikuidusta.

McLaren P1:n huippunopeus on 350 km/h, ja se kiihtyy 0–100 km/h alle kolmessa sekunnissa. Autosta tuotetaan 375 kappaletta ja sen kappalehinta esimerkiksi Saksassa on noin miljoona euroa.

P1:ssä on otettu vaikutteita F1-autoista. Auton takasiivessä on F1-autoissa käytetty DRS, ilmanvastuksen pienentämiseen tarkoitettu järjestelmä, joka vähentää ilmanvastusta 23 %.

Lähteet
-------

* McLaren esittelee hybriditykin Geneven autonäyttelyssä (Arkistoitu – Internet Archive)
* Geneven autonäyttely 2013: Kuvia, videokuvaa ja webkamerat
* McLaren P1:n tekniset tiedot julki – 903hv Twin Power-hybridistä (Arkistoitu – Internet Archive)
* McLaren P1 - Haastaja Ferrarin ja Lamborghinin superautoille
* Kun superautot eivät enää riitä - nyt tulevat hyperautot!

### Viitteet

1. ↑  McLaren MP4-12C - Full Specs Announced
2. ↑  McLaren MP4-12C

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **McLaren P1** Wikimedia Commonsissa
**Itä-Kazakstanin alue** (kaz. Шығыс Қазақстан облысы, *Şığıs Qazaqstan oblısı*, ven. Восточно-Казахстанская область, *Vostotšno-Kazahstanskaja oblast*) on hallinnollinen alue Kazakstanin itäosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Venäjään, idässä ja kaakossa Kiinaan, etelässä Almatyn alueeseen, lännessä Karagandan alueeseen ja luoteessa Pavlodarin alueeseen. Myös Mongolian länsiraja on aivan Itä-Kazakstanin alueen itärajan lähellä.

Alueella on arviolta 1 396 086 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 283 200 neliökilometriä. Hallinnollisesti alue jakautuu 15 piiriin ja kuuteen kaupunkiin. Valtaosa väestöstä on kazakkeja ja venäläisiä. 

Vuoden 1997 hallintouudistuksessa Semeyn alue (ent. Semipalatinskin alue) liitettiin Itä-Kazakstanin alueeseen. Neuvostovallan aikainen Semipalatinskin ydinkoealue sijaitsee osittain alueella, mutta kokeiden hallinnollinen keskus, Kwrçatov, sijaitsee Pavlodarin alueella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kazakhstan Citypopulation.de. Viitattu 28.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Itä-Kazakstanin alue** Wikimedia Commonsissa

* Alueen internetsivut

Kazakstanin alueellinen jako

|  |  |
| --- | --- |
| Alueet | 
* Almaty
* Aqmola
* Aqtöbe
* Atıraw
* Etelä-Kazakstan
* Itä-Kazakstan
* Jambıl
* Karaganda
* Länsi-Kazakstan
* Mañğıstaw
* Pavlodar
* Pohjois-Kazakstan
* Qızılorda
* Qostanay

 |
| Kaupungit | 
* Almaty
* Astana (pääkaupunki)
* Baikonur

 |