recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tyypillinen pustan vinttikaivo
**Pusta** (unk. *puszta*) on Unkarin aroseutu. Pustalla vallitsee mannerilmasto, ja kasvillisuus on niukkaa. Pusta oli alun perin melko autiota seutua, joka soveltui ainoastaan karjan laiduntamiseen. Nykyään suuri osa siitä on kastelulla muokattu maanviljelylle sopivaksi, ja alkuperäistä pustamaisemaa voi nähdä enää harvoissa paikoissa, esimerkiksi Hortobágyn kansallispuistossa. Maaperä koostuu mustastamullasta. Pohjaveden pinta on korkealla, minkä ansiosta puut ja pensaat saavat ravintoa koko vuoden.

Pustan muodostuminen
--------------------

Alkujaan Unkarin pusta oli merenpohjaa, johon Tonava on kasannut lietettä. Myös tuuli on tuonut mukanaan pölymaata, ja näin Unkarin pusta on saanut alkunsa.

Viljelyskasvit
--------------

Unkarin pustalla kasvatetaan paljon paprikaa, sillä se on Unkarin kansallisherkku.*lähde tarkemmin?*

Triviaa
-------

*Puszta* on unkarin kielessä paitsi aroseudun nimitys myös adjektiivi, jonka merkitys on tyhjä, autio, lakea ja paljas.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  KM Eurooppa (maantiedon oppikirja)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pusta**.
* Hungarian National Park The Puszta, Hortobágy
**Pustoje Mogilno** (ven. Пустое Могильно, Александрово) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Sebežin piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi on 1,7 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,56 neliökilometriä eli 156 hehtaaria. Järvi on metsäjärvi, jonka on saareton. Järven keskisyvyys on 3 metriä ja sillä on 7-metrinen syvänne. Sen länsi- ja eteläpuolelle on kohonut pääasiassa omakotitaloista muodostunut asuinalue, jota kutsutaan nimellä Aleksandrovo (ven. Александрово). Vain järven itäpuolella ei kulje tietä.

Luontoarvoja
------------

Järvi luokitellaan ahven-karppi-tyyppiseksi, joiden lisäksi järvestä on tavattu: hauki, lahna, pasuri, ruutana, suutari ja mutakala, sekä joitakin *Rutilus*-suvun kalalajeja. Järvessä on myös rapua.

Vesistösuhteita
---------------

Pustoje Mogilno sijaitsee Nevedrjankan valuma-alueella. Nevedrjanka on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Järven koillispäästä lähtee laskuoja kohti pohjoista Svibloon, joka laskee Svibljankaa myöten Nevedrjankaan. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 3,1  tai 3,26 neliökilometriä .

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus sekä asutus on tarkistettu Internetin karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
2. ↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.
3. 1 2  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Пустое Могильно, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Pihkovan alueen järviä (Excel) (arkistoitu, 22.5.2014)  luotu 7.9.2013. pskov.ru:  Pihkovan alueen valtion lupa- ja ympäristöhallintokomitea.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 6.12.2019. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  Pustoje Mogilno (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 29.4.2020. (venäjäksi)
3. 1 2  Neuvostoajan kartta: O-35-Д, Псков (Pihkova), 1:200 000
4. 1 2  Pihkovan alueen kartta: sivu 40 (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 28.12.2019

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Пустое Могильно
**Amerikanpaimenkoira** (*Pastor americano*) on pohjois- ja eteläamerikkalainen koirarotu. Se on erittäin harvinainen, koska kanta on nykyisin hyvin pienikokoinen ja vain murto-osa nykyisistä yksilöistä on puhdasrotuisia.

Ulkomuoto
---------

Amerikanpaimenkoira muistuttaa rakenteeltaan ja ulkomuodoltaan valkoistapaimenkoiraa, joskin eroaa tästä väritykseltään: se on tumman kahvinruskea ja sillä on päässä, selässä ja hännän päälimmäisellä puolella mustat merkit. Raajat ovat väriltään vaaleammat eli hiekanruskeat. Sillä on samanlaiset beiget merkit silmien ympärillä kuin Ecuadorin silmälasikarhulla.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Amerikanpaimenkoira on erittäin älykäs, reviiritietoinen ja puolustusviettinen. Se on erinomainen, uskollinen vahtikoira, joka on erittäin kiintynyt perheeseensä ja erityisesti lapsiin. Se ei koskaan unohda perhettään ja suojelee sitä kodin sisä- ja ulkopuolella: sen suojeluvietti on niin voimakas, ettei sitä suositella ulkoilutettavaksi ostoskeskusten tai vilkkaiden asuinkortteleiden lähellä. Tarkan hajuaistinsa vuoksi sitä on käytetty lisäksi armeijan tehtäviin ja metsästykseen. Erittäin energisenä koirana se tarvitsee paljon liikuntaa, ja sen tulee päästä juoksemaan vapaana aidatulla alueella kuten puistossa vähintään kerran viikossa. Se on kotioloissa yleensä hyvin siisti ja rauhallinen, eikä se juurikaan sotke tai tuhoa paikkoja.

Alkuperä
--------

Rotu on kotoisin Etelä-Amerikan Andeilta ja Pohjois-Amerikan korkeista vuoristoista, ja se polveutuu leireiltä paenneista villiintyneistä koirista ja harmaasudesta. Ensimmäisen havainnon siitä tekivät vuonna 1890 Ecuadorin Andeilla amerikkalaiset vuorikiipeilijät, jotka kiinnittivät huomiota sen karvapeitteen yhtäläisyyteen valkoisenpaimenkoiran kanssa. He ottivat sen edustajia mukaansa kotimaahansa, jossa he kohtasivat toisen, tummempivärisen mutta erittäin samankaltaisen muunnoksen. He päättelivät molempien kuuluvan käytännössä samaan rotuun, jonka yksi erityispiirteistä on se, että pennut selviytyvät alhaisissa lämpötiloissa karvapeitteensä ansiosta, joka alkaa 3 vuoden iästä lähtien harventua merkittävästi. 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: es:Pastor americano
Volgan saksalaisen siirtolaisperheen muistomerkki Kansasissa, Yhdysvalloissa
**Volgan saksalaiset** (saks. *Wolgadeutsche* tai *Russlanddeutsche*) ovat Venäjällä alkujaan Volgan alueella asuneita saksalaistaustaisia ihmisiä. 

Katariina II kutsui saksalaisia viljelijöitä kehittämään Venäjän perin alkeellista maataloutta. Vuosina 1764–1767 tuhansia maanviljelijöitä muutti eteläisestä ja läntisestä Saksasta hedelmällisille Saratovin ja Kamyšenin alueelle. He olivat luterilaisia ja menestyivät hyvin viljelijöinä, mutta heidän oppinsa eivät levinneet venäläisten talonpoikien keskuuteen.

Venäjän sisällissodan jälkeen Venäjälle perustettiin vuonna 1924 Volgan saksalaisten autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, jonka pääkaupunki oli Engels. Tasavalta lakkautettiin vuoden 1941 syyskuussa Stalinin pelätessä Volgan saksalaisten ryhtyvän Neuvostoliiton vastaiseen taisteluun Saksan puolella. Neuvostohallitus ilmoitti asetuksessaan, että Volgan saksalaisten joukossa oli *tuhansittain pettureita ja vakoojia*. Stalin määräsi, että saksalaiset oli siirrettävä itään Kazakstaniin, Siperiaan ja muille syrjäisille alueille.

Vuonna 1964 Volgan saksalaiset vapautettiin Neuvostoliitossa siitä syytteestä, jonka mukaan he olivat toisen maailmansodan aikana syyllistyneet neuvostovallan pettämiseen. Osa heistä vaati 1960-luvun lopulla saada palata kotiseuduilleen Volgan varsille, osa haki muuttolupaa Länsi- tai Itä-Saksaan ja osa muutti Baltian maihin.

Neuvostoliiton kaatumisen jälkeen monet Volgan saksalaiset muuttivat Saksaan, koska siellä oli voimassa paluumuuttolaki, jonka nojalla Volgan saksalaiset saivat suoraan Saksan kansalaisuuden. Tämä johti todelliseen muuttoaaltoon Saksaan ja nykyään pari miljoonaa volgansaksalaista asuu Saksassa – tämä siitäkin huolimatta, että moni ei osaa enää puhua saksaa. 1990-luvun loppupuolella Saksa kiristi paluuehtoja varsinkin kieltä osaamattomien kohdalla.

Historian aikana Volgan saksalaisia on muuttanut siirtolaisiksi huomattavia määriä Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan.

Tunnettuja Venäjällä syntyneitä volgansaksalaisia
-------------------------------------------------

* Helene Fischer (syntynyt 1984).
* Andre Geim (syntynyt 1958)
* Roman Neustädter (syntynyt 1988)
* Boris Rauschenbach, (1915–2001)
* Eduard Rossel (syntynyt 1937).
* Alfred Schnittke (1934–1998).

Katso myös
----------

* Pietarinsaksalaiset

Lähteet
-------

1. ↑  Heikki Kirkinen: "Talonpojat", *Venäjän historia*, s. 170. 4. painos. Helsinki: Otava, 2006. ISBN 978-951-1-15799-1.
2. 1 2  Küng, Andres: *Unelma vapaudesta. Passiivinen vastarinta nyky-Baltiassa*, s. 160-163. Kustannuspiste Oy, 1979. ISBN 951-95192-9-7.
3. ↑  The Nobel Prize in Physics 2010 *NobelPrize*. Viitattu 5.2.2023. (englanniksi)
4. ↑  Perform Media Deutschland GmbH: Als Mainzer geht man nicht nach Frankfurt *Spox*.  25.6.2009. Viitattu 5.2.2023. (saksaksi)
5. ↑  Раушенбах Б.В, академик - Пристрастие - Автобиографические фрагменты *Pravbeseda*. Viitattu 5.2.2023.  (venäjäksi)
6. ↑  Eduard Rossel Ergartovich, photo, biography *Persona*. Viitattu 5.2.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Germans from Russia Heritage Society
* Volga German
* The Volga Germans
**Pustozersk** (ven. Пустозе́рск, myös *Pustozjorsk*, Пу­сто­зёрск) on entinen kaupunki Petšoran alajuoksulla Venäjällä. Se sijaitsi noin 20 kilometriä lounaaseen nykyisestä Narjan-Marista.

 Pustozjorskin sijainti Petšora-joen lähistössä vuoden 1595 Mercatorin atlaksen Aasian kartalla (ote kartasta)

Historiaa
---------

Vanhauskoisten ikoni, joka kuvaa Avvakumin elävältä polttamista Pustozerskissa.
Avvakumin hautapaikalle pystytetty muistoristi Pustozerskissa.
Pustozerskin linnoitus perustettiin Iivana III:n määräyksestä vuonna 1499 Petšora-joen eteläpuolella sijaitsevan Pustoje- eli Gorodetskojejärven rannalle, josta se on saanut nimensä. Pustozersk oli Venäjän ensimmäinen napapiirin pohjoispuolella sijainnut kaupunki sekä tärkeä arktisten alueiden ja Siperian valloituksen tukikohta.*lähde?*

Vuoteen 1780 saakka Pustozersk toimi Petšoran alueen hallinnollisena keskuksena. Virkamiesten ja sotilaiden lisäksi kaupungissa asui kalastajia, metsästäjiä ja kauppiaita, joista 1500-luvun loppupuolella noin kolmannes oli komeja. Pustozersk oli myös poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikka. 1600-luvun puolivälissä sinne oli karkotettuna vanhauskoisten johtaja Avvakum, joka teloitettiin kaupungissa vuonna 1682. Muita tunnettuja Pustozjorskiin karkotettuja ovat pajari Artamon Matvejev poikineen, ruhtinas Semjon Štšerbatov ja ruhtinas Ivan Dolgoruki.*lähde?*

Siperiaan johtavien eteläisten kulkureittien avautumisen jälkeen kaupunki menetti merkityksensä. Pustozjorskin linnoitus purettiin vuonna 1762. Vuonna 1780 perustettiin Mezenin kaupunki, josta tuli uusi paikallishallinnon keskus. Vuonna 1924 Pustozersk menetti kaupungin statuksen ja vuonna 1928 lakkautettiin sen kyläneuvosto. Viimeinen asukas muutti pois vuonna 1962. Kaupungin rakennuksista on jäljellä vain Ustjen kylään siirretty Kristuksen kirkastumisen kirkon hirsisalvos.*lähde?*

Vuonna 1964 Pustozjorskiin pystytettiin kivinen muistopatsas, ja vuonna 1989 Avvakumin ja hänen uskonveljiensä oletetulle teloituspaikalle rakennettiin puinen muistomerkki. Vuonna 1991 perustettiin Pustozjorskin historian ja luonnon museo.

Lähteet
-------

1. ↑  Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija *bigenc.ru*.  Arkistoitu 2.2.2017. Viitattu 2.2.2017. (venäjäksi)
2. ↑  karty Pustozerski kompleksnyi istoriko-prirodnyi muzei, pustozersky.narod.ru. Viitattu 15.7.2012. (venäjäksi)
3. ↑  Pustozerski kompleksnyi istoriko-prirodnyi muzei Pustozerski kompleksnyi istoriko-prirodnyi muzei, pustozersky.narod.ru. Viitattu 15.7.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Верейская старообрядческая община Покровского храма: Пустозёрск (venäjäksi) (starovereya.ru)
* Пустозёрск (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (russights.ru)
**Volframitrioksidi** eli **volframi(VI)oksidi** (WO3) on epäorgaaninen yhdiste ja eräs volframin oksideista. Yhdistettä käytetään muun muassa metallisen volframin ja volframiyhdisteiden valmistukseen sekä väriaineena.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa volframitrioksidi on keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen eikä happoliuoksiin, mutta liukenee emäksisiin liuoksiin muodostaen volframaatteja. Se on siis luonteeltaan happoanhydridi. Volframitrioksidilla on useita, vähintään 7, eri kidemuotoa ja eri kidemuodot ovat stabiileja eri lämpötiloissa. Volframitrioksidin rakenne koostuu huoneenlämpötilassa kulmistaan linkittyneistä WO6-oktaedreistä. Volframitrioksidi voidaan pelkistää vedyn avulla metalliseksi volframiksi. Kuumennettaessa yhdistettä alipaineessa tai volframijauheen kanssa muodostuu ruskeaa volframidioksidia. Välivaiheena muodostuu sinisiä ja violetteja yhdisteitä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Volframitrioksidia muodostuu kuumennettaessa metallista volframia happea sisältävässä ilmassa. Sitä muodostuu myös kalsinoitaessa luontaisia volframaattimalmeja scheeliittiä ja volframiittia.

Volframitrioksidista valmistetaan metallista volframia pelkistämällä vedyn avulla. Yhdistettä voidaan käyttää myös keramiikassa keltaisena väriaineena ja sinisen väriaineen volframisinisen valmistukseen. Volframitrioksidia käytetään myös useiden muiden volframiyhdisteiden kuten volframikarbidin valmistamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 209. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3 4  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 662. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 12.12.2014). (englanniksi)
3. ↑  N.N. Greenwood & A. Earnshaw: *Chemistry of the Elements*, s. 1008. 2nd Edition. Butterworth Heinemann, 1997. ISBN 0-7506-3365-4. (englanniksi)
4. 1 2  Thomas W. Penrice: *Tungsten Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2010. Viitattu 12.12.2014
5. 1 2 3  Erik Lassner, Wolf-Dieter Schubert, Eberhard Lüderitz & Hans Uwe Wolf: *Tungsten, Tungsten Alloys, and Tungsten Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 12.12.2014
Pustoškan piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla.
**Pustoškan piiri** (ven. Пусто́шкинский райо́н, *Pustoškinski raion*) on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen lounaisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 1 870 neliökilometriä ja asukkaita on 9 379 henkeä (vuonna 2010).

Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Pustoškan kaupunki (4 619 as. kaupunkikunta yhteensä 7 274 as.). Piiriin kuuluu lisäksi viisi maalaiskuntaa.

Piirin alueella risteävät Moskovasta Latvian rajalle johtava M9-valtatie sekä Pietarin ja Valko-Venäjän rajan välinen M20-valtatie. Sen kautta kulkee myös Moskovan ja Riian välinen rautatie.

Tärkeimmät elinkeinot ovat metsä- ja elintarviketeollisuus sekä maatalous.

Lähteet
-------

1. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 27.7.2013. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Pustoškan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

Pihkovan alueen piirit ja *kaupunkipiirit*
Bežanitsy • 
Dedovitši • 
Dno • 
Krasnogorodsk • 
Kunja • 
Loknja • 
Nevel • 
Novoržev • 
Novosokolnik • 
Opotška • 
Ostrov • 
Outova • 
Palkino • 
Petseri • 
*Pihkova* • 
Pihkova • 
Pljussa • 
Porhov • 
Puškinskije Gory • 
Pustoška • 
Pytalovo • 
Sebež • 
Strugi Krasnyje • 
Usvjaty • 
*Velikije Luki* • 
Velikije Luki
**Volframiheksakloridi** eli **volframi(VI)kloridi** (WCl6) on volframin ja kloorin muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään kemian prosesseissa katalyyttinä ja volframipinnoitteiden sekä muiden volframiyhdisteiden valmistamiseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa volframiheksakloridi on tumman violetinsinistä kiteistä ainetta. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta kidevedelliseksi volframitrioksidiksi eli volframihapoksi, mutta liukenee tetrakloorimetaaniin ja hieman hiilidisulfidiin. Yhdiste reagoi helposti nukleofiilien kuten bromidi-ionien, alkoksidien ja organolitiumyhdisteiden kanssa muodostaen johdannaisia, joissa klooriatomit ovat korvautuneet muilla nukleofiileilla. Volframiheksakloridi on suhteellisen voimakas hapetin ja voidaan pelkistää pelkistimien kuten vedyn tai punaisen fosforin avulla muiksi volframin klorideiksi, joissa volframi on alemmalla hapetusasteella ja lopulta metalliseksi volframiksi. Volframikloridi laajenee voimakkaasti jäähdytettäessä alle 168 °C:n lämpötilaan.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Volframiheksakloridia valmistetaan alkuaineistaan volframista ja kloorista 600 °C:n lämpötilassa. Muodostuva sula tuote jäähdytetään, jolloin se kiteytyy.

W + 3 Cl2 → WCl6
Volframiheksakloridia käytetään muun muassa alkeenien metateesissa käytettävien katalyyttien valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat muiden metallien tai metallioksidien päällystäminen ohuella volframikerroksella, muiden volframiyhdisteiden kuten volframiheksabromidin valmistus ja metallurgiassa fluksina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  N.N. Greenwood & A. Earnshaw: *Chemistry of the Elements*, s. 1019-1020. 2nd Edition. Butterworth Heinemann, 1997. ISBN 0-7506-3365-4. (englanniksi)
2. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 1129. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.12.2014). (englanniksi)
3. 1 2 3  Thomas W. Penrice: *Tungsten Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2010. Viitattu 13.12.2014
4. 1 2 3  Erik Lassner, Wolf-Dieter Schubert, Eberhard Lüderitz & Hans Uwe Wolf: *Tungsten, Tungsten Alloys, and Tungsten Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 13.12.2014
5. 1 2  Egon Wiberg, Nils Wiberg, Arnold Frederick Holleman: *Inorganic chemistry*, s. 1386. Academic Press, 2001. ISBN 978-0-12-352651-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.12.2014). (englanniksi)
Kärilän kylää Somerolla nähtynä Paimionjoen yli Hämeen Härkätieltä Pyölin suunnasta.
**Kärilä** on kylä Somerolla. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 21, mikä teki siitä Someron 47 varsinaisesta kylästä väkiluvultaan 42. suurimman. Kärilän naapurikyliä ovat Jurvala lännessä, Sillanpää ja Pyöli pohjoisessa, Ryhtä idässä ja Syvänoja etelässä. Kylä rajoittuu Paimionjoen vesistöön pohjoisessa. Kärilä kuuluu Pyölin postinumeroalueeseen ja sieltä käydään koulua Someron Pitkäjärven koulussa.

Kylän vanhoja taloja ovat Mattila, Mäkilä ja Heikkilä, joista Heikkilä edelleen sijaitsee kylän vanhalla kylätontilla Paimionjoen rannassa. Taloista Mattilan rakennukset muodostavat maisemallisesti ja paikallishistoriallisesti merkittävän kokonaisuuden, Heikkilä on maisemallisesti ja kulttuurihistoriallisesti merkittävä ja Mäkilä on rakennus- ja maisema- ja paikallishistoriallisesti merkittävä.

Kylän nähtävyyksiin kuuluu Mäkilän talossa toimiva Mäkilän traktorimuseo, jossa on vuodesta 2002 järjestetty vuosittainen *Ol hollilla* -kesätapahtuma.

Lähteet
-------

* Lehtonen, Kaarin: *Someron ja Somerniemen kulttuurimaisema ja vanha rakennuskanta*. Turku: Turun maakuntamuseo, 1990. ISBN 951-9125-77-9.

### Viitteet

1. ↑  Kaipainen, Sauli: Somero on 48 kylän muodostama kaupunki.  *Somero*, 10.6.2011, 86. vsk, nro 43, s. 17.
2. ↑  Lehtonen 1990: 505.
3. ↑  Lehtonen 1990: 306-310.
4. ↑  Ulla Mattsson: Miss Höyrykoneella on kaksi hevosvoimaa Turun Sanomat. Viitattu 22.9.2008. [vanhentunut linkki]


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Somero |
| --- |
|  |
| Taajamat | 
* Someron keskustaajama

 |
|  |
| Rekisterikyliä Somerolla | 
* Harju
* Hirsjärvi
* Häntälä
* Härkälä
* Ihamäki
* Jaatila
* Joensuu
* Jurvala
* Kerkola
* Kimala
* Kivisoja
* Kultela
* Kärilä
* Lahti
* Lammi
* Lautela
* Ollila
* Pajula
* Paltta
* Pappila
* Pitkäjärvi
* Pusula
* Pyöli
* Rautela
* Ruunala
* Ryhtä
* Saarentaka
* Sillanpää
* Sylvänä
* Syvänoja
* Talvisilta
* Terttilä
* Viluksela
* Ylenjoki

 |
|  |
| Kulmakuntia Somerolla | 
* Isoniittu
* Kauraketo
* Koisthuhta
* Laitiainen
* Lehtimäenkulma
* Palojoki
* Uusi-Kaskisto

 |
|  |
| Rekisterikyliä Somerniemellä | 
* Härjänlahti
* Härjänoja
* Jakkula
* Kaskisto
* Keltiäinen
* Kopila
* Mäyrämäki
* Oinasjärvi
* Palikainen
* Salkola
* Suojoki
* Vesanoja
* Viuvala

 |

 |
**Käremäki** oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Havinlahden pohjoispuolella sijainnut Käremäki kuului muiden itäisten esikaupunkien tavoin alun perin Viipurin maalaiskuntaan, josta se liitettiin kaupunkiin vuonna 1924.

Käremäen asutus alkoi laajenemaan vasta Suomen itsenäistyttyä vuonna 1918. Alueen läpi kulki vanha Koivistolle johtanut maantie, joka Käremäessä oli tarkoitus korvata uudella kadulla ja Havinlahden yli johtavalla sillalla, mutta rakennustyö jäi kesken talvisodan sytyttyä marraskuussa 1939. Kaupungista vetäytymässä olleet suomalaiset joukot räjäyttivät Käremäen sillan jatkosodan perääntymisvaiheessa 20. kesäkuuta 1944.

Vuoden 1930 väestönlaskennassa Käremäessa oli 812 asukasta, joista 791 oli suomenkielisiä, 2 ruotsinkielisiä ja 19 muunkielisiä.

Nykyään entisen Käremäen kaupunginosan alueella toimii Viipurin telakka (Viborgskij sudostroitelnij zavod), joka perustettiin paikalle vuonna 1948. Nykyiseen Leningradin alueen Koivistoon johtava tie tunnetaan nimellä A123.

Lähteet
-------

* Käremäen kaupunginosa VirtuaaliViipuri 1939

### Viitteet

1. ↑  Viipurin menetys kesäkuussa 1944 Sotaveteraani, 3/2014. Viitattu 13.11.2014.
2. ↑  Viipurin väestölaskenta marraskuun 27 p. 1930: Taululiitteitä (PDF) (sivut 26–27) *Suomen virallinen tilasto 6: Väestötilastoa 71:3*. Kansalliskirjaston julkaisuarkisto Doria:  Tilastollinen päätoimisto. Viitattu 8.11.2014.
3. ↑  About Company Vyborg Shipyard. Viitattu 13.11.2014.
4. ↑  Wikimapia Viitattu 13.11.2014.
**Amerikanoravakoira** (*American Squirrel Dog*) on yhdysvaltalainen koirarotu, jota FCI ja muutkaan merkittävät kenneljärjestöt eivät ole tunnustaneet. Sillä on ainoastaan *National Kennel Club*:n hyväksyntä ja se on rekisteröity *United Squirrel Dog Registration*:iin. Sitä ei tule sekoittaa cajuninoravakoiraan.

Ulkonäkö
--------

Amerikanoravakoiran pää on pitkänomainen ja sivusta katsottuna litteä. Silmät ovat pyöreät, korvat joko pystyt – mikä on toivottava ominaisuus – tai riippuvat. Niska on hieman kaareutunut ja vahva, selkä suora ja kylkiluut kaareutuneet ja syvät. Käpälät ovat kissamaiset, häntä voi olla joko pitkä tai luonnostaan töpö. Luonnostaan pitkät hännät yleensä typistetään alkuperämaassa 2,5–7,5 cm:n mittaiseksi. Lyhyt karvapeite on laadultaan sileä, ja sen väritys vaihtelee valkoisesta ja vehnästä (fawnista) punaiseen ja brindleen, joista valkoinen ja vehnä ovat toivotuimmat. Myös kaksiväriset koirat joko ruosteenruskein, tan-värisin, brindlein tai mustin merkein sallitaan. Säkäkorkeus on noin 35,5–51 cm ja paino 9–13,5 kg.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu on luonteeltaan ystävällinen, joskin perhettään kohtaan suojelevainen. Sillä ei ole myöskään vaikeuksia tulla toimeen muiden koirien kanssa. Se on aktiivinen ja työskennellessään hiljainen aina saaliin löytymiseen asti. Sen tyypillinen metsästystapa on feisteille ja treeing cureille ominainen ns. *treeing* eli puuhun ajaminen. Koska sillä on voimakas luontainen taipumus oravan metsästykseen, se ei vaadi juurikaan koulutusta työhönsä.

Alkuperä
--------

Amerikanoravakoira on kotoisin Yhdysvaltain keskilännestä ja eteläosista. 1990-luvun loppupuolella kaksi feist-kasvattajaa, eteläcarolinalainen George Chisenhall Elginistä ja arkansaslainen Billy Ainsworth Magnoliasta risteyttivät silloisiin feist-linjoihinsa blackmouth curia, alkuperäistä mountain curia, amerikanpitbullterrieriä ja amerikanrottaterrieriä. Aluksi näistä risteytyksistä syntynyt jalostuspopulaatio rekisteröitiin feist-rekisteriin pelkkänä erillisenä linjana, mutta vuonna 2003 *National Kennel Club* tunnusti sen omaksi rodukseen. Nimensä mukaisesti sitä käytetään oravan metsästykseen.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2 3  Leed, C. (2004). *American Squirrel Dog* (Arkistoitu – Internet Archive). Dogs of the World. Viitattu 7.10.2013.
*Tämä artikkeli käsittelee Kreikan saarta. Pavlopétri on myös arkeologinen kohde.*
Pavlopétri  
Παυλοπέτρι

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
36°30′55″N, 22°59′19″E, ElafónisosLakonia, PeloponnesosKreikka |
| Merialue | 
Välimeri |
| Pinta-ala | 
0,0028 km² |

Väestö| Asukasluku | 
0 |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Pavlopétri** (kreik. Παυλοπέτρι) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Välimeressä Elafónisoksen saaren ja Lakonian rannikon välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,0028 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011).

Maantiede
---------

Välimeressä sijaitseva Pavlopétrin saari yhdessä lähisaartensa, kuten Elafónisoksen, sekä mantereella olevan neljän neliökilometrin kokoisen alueen kanssa muodostaa Elafónisoksen kunnan, joka kuuluu Lakonian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen.

Pavlopétri yhdessä lähisaartensa sekä saarta vastapäätä sijaitsevalla mantereella sijaitsevien Neápolin luoteispuolisten alueiden kanssa muodostaa Natura 2000 -verkostoon kuuluvan suojelualueen, jolla on kokoa 54,9 neliökilometriä.

Historia
--------

Pavlopétrin saaren koillispuolella on mereen uponnut kalkoliittisen ja pronssikauden Pavlopétrin kaupunki, joka on maailman vanhin veden alle joutunut arkeologinen kohde. Kaupungissa on esimerkiksi ollut teitä, temppeli sekä palatsi, jossa on neljä huonetta. Pavlopétrin saarella sen sijaan on säilynyt Rooman valtakunnan ja Bysantin aikaisia muurien jäänteitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Περιοχή Επισκεπτών Δήμος Ελαφονήσου. Viitattu 2.5.2012. (kreikaksi)
2. 1 2  Γεωγραφικά & Διοικητικά Όρια Δήμος Ελαφονήσου. Viitattu 2.5.2012. (kreikaksi)
3. ↑  Πρόγραμμα 'Καλλικράτης' (Ενημερώσεις μέχρι 31/12/2010) (xls)  2010. Ελληνική Στατιστική Αρχή.  Arkistoitu 15.2.2012. Viitattu 1.5.2012. (kreikaksi)
4. ↑  Georgiadis, T. et al.: GR2540002 (pdf)  1995 (2009 päivitetty). Υπουργείο Περιβάλλοντος, Χωροταξίας και Δημοσίων Έργων et al. Viitattu 2.5.2012. (englanniksi)
5. ↑  Natura 2000 Viewer European Environment Agency (EEA). Viitattu 2.5.2012. (englanniksi)
6. 1 2  Giórgos Giaxóglou: History elafonisos.biz. Viitattu 2.5.2012. (englanniksi) (kreikaksi)
7. ↑  World's oldest submerged town dates back 5,000 years  16.10.2009. Nottingham:  The University of Nottingham.  Arkistoitu 7.7.2012. Viitattu 2.5.2012. (englanniksi)
**Clara Eugenia Aguilera García** (s. 3. tammikuuta 1964 Granada, Espanja) on espanjalainen poliitikko. Hän toimi vuosina 2008–2009 Andalusian aluehallituksen hallintoministerinä ja vuosina 2009–2012 Andalusian maatalous ja kalastusministerinä. Hän tuli valituksi europarlamenttivaaleissa 2014 ja oli Euroopan parlamentin jäsen vaalikautena 2014–2019. Hän on Partido Socialista Obrero Español -puolueen jäsen ja edustaa Euroopan parlamentin sosialistien ja demokraattien ryhmä -parlamenttiryhmää Euroopan parlamentissa. Hän oli aiemmin ollut edustajana Andalusian alueparlamentissa vuosina 2000–2014.

Aguilera García suoritti oikeustieteen korkeakoulututkinnon Granadan yliopistossa vuonna 1983. Lisäksi hänellä on aiemmat apuhoitajan ja laboratorioteknikon tutkinnot vuosilta 1979 ja 1981. Ennen poliittista uraansa hän oli töissä Espanjan työntekijöiden keskusliitossa ja andalusialaisissa maatalousalan liitoissa. Euroopan parlamentissa hän oli vaalikautena 2014-2019 varapuheenjohtajana maatalouden ja maaseudun kehittämisen valiokunnassa ja jäsenenä kalatalousvaliokunnassa, suhteista Mercosuriin vastaavassa valtuuskunnassa sekä vuonna 2018 torjunta-aineiden lupamenettelyä unionissa käsittelevässä erityisvaliokunnassa.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2  Clara Eugenia AGUILERA GARCÍA Euroopan parlamentti. Viitattu 14.4.2019.
**Mikko Mantere** on suomalainen nyrkkeilijä.

Mantere selviytyi puolivälieriin junioreiden EM-kilpailujen 48 kg:n sarjassa Edinburghissa 1992. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Tampereen MM-kilpailuissa 1993 hän karsiutui 48-kiloisten ensimmäisellä kierroksella. Myöhemmin samana vuonna hän sai Bursan EM-kilpailuissa pronssia 48 kg:n painoluokassa. Hän voitti puolivälieräottelussa ranskalaisen Rachid Bouaitan pistein 20–7, mutta hävisi välieräkamppailun Bulgarian Daniel Petroville 4–11.

Mantere edusti seuratasolla Turun Weikkoja. Hän voitti SM-kilpailuissa 48 kg:n painoluokassa kultaa 1992, 1993 ja 1995 sekä hopeaa 1994.

Lähteet
-------

1. ↑  12.European Junior Championships - Edinburgh, Scotland - April 5-11 1992 *amateur-boxing.strefa.pl*. Viitattu 3.10.2009. (englanniksi)
2. ↑  7.World Championships - Tampere, Finland - May 7-16 1993 *amateur-boxing.strefa.pl*. Viitattu 3.10.2009. (englanniksi)
3. ↑  30.European Championships - Bursa, Turkey - September 6-12 1993 *amateur-boxing.strefa.pl*. Viitattu 3.10.2009. (englanniksi)
4. ↑  SM-mitalistit 1951–1999 *nyrkkeilyliitto.com*.  Arkistoitu 24.9.2016. Viitattu 20.7.2013.
**Carl-Johan Boman** (11. marraskuuta 1883 Turku – 13. toukokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen huonekalutehtailija ja yksi Suomen ensimmäisistä sisustusarkkitehdeista.

Carl-Johan Boman opiskeli sisustusarkkitehtuuria Berliinin kuninkaallisessa taideteollisuusopistossa  ja toimi sitten vuodesta 1906 isänsä, puuseppämestari ja tehtailija Nikolai Bomanin (1845–1924) perustaman Bomanin huonekalutehtaan palveluksessa, ensin taiteellisena johtajana ja vuodesta 1919 toimitusjohtajana.

Vuonna 1871 Turkuun perustettu N. Bomanin Höyrypuusepäntehdas oli 1800-ja 1900-lukujen vaihteen johtava laatuhuonekalujen valmistaja Suomessa. Yritys oli suosittu yläluokan ja porvariston kotien sisustaja Suomessa ja myös Venäjällä erityisesti 1910-luvulla.

Carl-Johanin isän Nikolai Bomanin kuoltua poika pyrki uudistamaan tehtaan tuotevalikoimaa kertaustyylisistä porvarishuonekaluista kohti funktionalismia. Vuonna 1927 nimellä Oy N. Boman Ab tunnetulle yritykselle myönnettiin Ruotsin kuninkaallisen hovihankkijan arvonimi. Bomanin huonekalut saivat palkintoja kansainvälisissä näyttelyissä jo 1800-luvulta alkaen, ja vielä 1950-luvulla ne osallistuivat Milanon triennaaliin 1951 ja 1954 sekä skandinaavisen taideteollisuuden Pohjois-Amerikan näyttelykiertueeseen *Design in Scandinavia* 1954–1957.

Myös Carl-Johan Bomanin veljet työskentelivät perheyrityksen johdossa: Frithjof (1878–1924), Sigurd (1879–1929) ja Carl-Johanin tavoin Berliinissä huonekalualaa opiskellut Paul Boman (1885–1952), jonka vuonna 1936 perustama oma yritys Oy Paul Boman Ab toimi Kuopiossa ja Helsingissä.

Carl-Johan Boman muutti perheineen Turusta Helsinkiin vuonna 1937, mutta jatkoi edelleen Turun tehtaan toimitusjohtajana. Hän suunnitteli huonekaluja ja sisustuksia Helsingin Kalevankatu 4:ssä sijainneesta näyttelytilasta käsin. Tässä vaiheessa yrityksen nimi oli Oy Boman Ab.

Vuonna 1955 yrityksen omistajaksi tuli Wärtsilä ja se erikoistui laivasisustuksiin. Sotakorvausalusten rakentamista varten Wärtsilä oli tuolloin jo pitkään houkutellut Bomanin taitavia työntekijöitä siirtymään palvelukseensa. Yritys poistettiin kaupparekisteristä vuonna 1967 sen fuusioiduttua emoyhtiöön.

Lähteet
-------

* Sarantola-Weiss, Minna: *Kalusteita kaikille. Suomalaisen puusepänteollisuuden historia*. Puusepänteollisuuden liitto ry, 1995. ISBN 952-90-6138-2.

Kirjallisuutta
--------------

* Mäkikalli, Maija: *Laatuhuonekaluja koteihin: Boman, moderni ja suomalaisen huonekalutaiteen murros 1920-luvulta 1950-luvulle.* Väitöskirja, Turun yliopisto 2021. Teos verkossa.

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 24.5.1969, HS Aikakone. Viitattu 10.3.2018.
2. ↑  Sarantola-Weiss 1995 s. 97.
3. ↑  Amberg, Anna-Lisa: "Boman, Nikolai (1845 - 1923)", *Suomen kansallisbiografia*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. ISBN 951-746-441-X.
4. 1 2 3 4 5 6 7  Mäkikalli, Maija: Carl-Johan Bomanin arkisto Turun maakunta-arkistoon, Näkökulmia arkistosta -blogi, Arkistolaitos 7.12.2012, viitattu 6.8.2014.
5. ↑  Sarantola-Weiss 1995 s. 69.
6. ↑  Sarantola-Weiss 1995 s. 123.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* IdRef

 |

 |
Clara Pietro Longhin maalauksessa vuodelta 1751.
**Clara** (1738 Intia – 14. huhtikuuta 1758 Lontoo) oli 1700-luvulla tunnetuksi tullut intiansarvikuononaaras, joka 17 vuoden ajan kiersi näyttelyeläimenä eri puolilla Eurooppaa. Claraa esiteltiin Välimeren maissa, Keski-Euroopassa sekä Brittein saarilla, pohjoisimmillaan se oli näytteillä Tanskassa.

Itä-Intian kauppakomppanian johtaja Jan Albert Sichterman otti Claran hoiviinsa vain kuukauden ikäisenä Bengalissa vuonna 1738, kun paikalliset metsästäjät olivat tappaneet sen emon. Vuonna 1741 Clara saapui Rotterdamiin ja kahta vuotta myöhemmin sitä alettiin esittelemään myös muualla. Clara tuli nopeasti tunnetuksi ympäri Eurooppaa ja se esiintyy lukuisissa rokokoo-aikakauden taideteoksissa ja piirustuksissa. Clara kuoli vuonna 1758 Lontoon Lambethissa.

Katso myös
----------

* Dürerin sarvikuono

Lähteet
-------

* Famous Rhinos – Clara A Study of Rhinos

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Clara** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee arkkitehtia. Carl Johan Slotte oli valtiopäivämies.*
Neulamäen kirkko (1993).
**Carl-Johan Waldemarsson Slotte** (30. syyskuuta 1933 Hammarland – 17. helmikuuta 2017 Espoo) oli suomalainen (suomenruotsalainen) arkkitehti. Slotte valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1964. Hän työskenteli Erik Kråkströmin arkkitehtitoimistossa vuosina 1959–1970, ja vuonna 1972 hän perusti André Schützin kanssa Arkkitehtitoimisto Slotte & Schützin, jota hän johti vuoteen 2011 saakka.

Slotten erityisalaa olivat sakraalirakennukset. Hän suunnitteli useita kirkkoja, esimerkiksi Bromarvin kirkon (1981) ja Rantasalmen kirkon uudelleenrakennustyön (1989), Neulamäen kirkon (1993), sekä restaurointeja. Perheelleen Slotte suunnitteli yhteistyössä Pasi Hakalan ja Arto Kukkasniemen kanssa asuintalon, joka sijaitsee Espoon Haukilahdessa.

Slotte kuoli Espoon Aurorakodissa pitkäaikaisen sairauden murtamana helmikuussa 2017.

Lähteet
-------

1. ↑  Slotte, Carl-Johan hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. 1 2 3  Cantell, Risto – Komulainen, Timo: Nekrolog: Carl-Johan Slotte.  *Hufvudstadsbladet*, 12.4.2017, s. 31.
3. ↑  Neulamäen kirkko *Kuopion ev.-lut.-seurakunnat*. Viitattu 25.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Wallén, Björn: Carl-Johan Slotten muistokirjoitus. Svenska folkskolans vänner.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Chris Lindemans
**Christian Lindemans** (myös *Christiaan Lindemans*, peitenimi *King Kong*) (24. lokakuuta 1910 – 20. heinäkuuta 1946) oli hollantilainen kaksoisagentti toisessa maailmansodassa.

Rotterdamissa syntynyt ja siellä automekaanikkona työskennellyt Lindemans liittyi Alankomaiden vastarintaliikkeeseen toisen maailmansodan aikana 1940 Saksan miehitettyä Alankomaat. Hän toimitti aluksi liittoutuneille tietoja Rotterdamin sataman toiminnasta. Vuodesta 1942 alkaen hän johti järjestöä, joka kuljetti natsien vainoamia ihmisiä Hollannista. Järjestö toimi Espanjasta ja Britanniasta käsin.

Maaliskuussa 1944 Lindemans joutui pulaan, kun Gestapo kaappasi hänen veljensä ja tyttöystävänsä. Pelastaakseen heidät Lindemans liittyi saksalaisten puolelle kesällä 1944. Lindemansin väitetään antaneen saksalaisille ennakkotietoa liittoutuneiden laskuvarjohyökkäyksestä Arnheimiin syyskuussa 1944, mutta tämä on osoitettu vääräksi tiedoksi. Hän kuitenkin paljasti syksyn 1944 aikana lukuisia vastarintaliikkeen jäseniä Gestapolle. Lindemans vangittiin sodan jälkeen ja hän teki itsemurhan vankilassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Christiaan Lindemans (kirjoittaja C.M. Schulten, perustuu teokseen Biografisch Woordenboek van Nederland (BWN) 1880-2000) Historici.nl. Viitattu 17.7.2013. (hollanniksi)
2. ↑  Drakenlordh, Rikard: *Toisen maailmansodan avainhenkilöt*, s. 159-160. Suomentanut Kortesuo, Petri. Karisto, 2005. ISBN 951-23-4674-5.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat

 |

 |
**Pavlo Dmytrovytš Petrenko** (ukr. Павло Дмитрович Петренко; s. 17. heinäkuuta 1979) on ukrainalainen poliitikko, joka edustaa Kansanrintama-puoluetta. Hänet valittiin Jatsenjukin väliaikaishallituksen oikeusministeriksi Ukrainan vallankumouksen päätteeksi 27. helmikuuta 2014.

Petrenko syntyi Tšernivtsissä. Vuonna 2001 hän valmistui Tšernivtsin yliopiston oikeustieteen laitokselta ja vuonna 2004 Ukrainan ulkomaankauppa-akatemiasta. Vuonna 2014 hän väitteli oikeustieteen kandidaatiksi. Ennen poliittista uraansa hän työskenteli lakimiehenä. Vuonna 2010 hänet valittiin Kiovan alueen aluevaltuustoon. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Ukrainan parlamenttiin Verh’ovna Radaan Batkivštšynan listan 52. ehdokkaana. Vaalien jälkeen hänet valittiin oikeusasiainvaliokunnan sihteeriksi. Vuonna 2013 hänet valittiin yhdeksi Batkivštšynan varajohtajista. Helmikuussa 2014 hänet nimitettiin oikeusministeriksi. Saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin Verh’ovna Radaan kansanrintaman listan 11. ehdokkaana. Petrenko jatkoi oikeusministerinä Volodymyr Hroismanin hallituksessa, minkä myötä hän erosi parlamentista. Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa hän pyrki Verh’ovna Radaan Hroismanin ukrainalainen strategia -puolueen listalta, muttei tullut valituksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Minister Pavlo Petrenko *Concordia*.  2018. Viitattu 30.3.2022.
2. ↑  Петренко Павел Дмитриевич *LB.ua*.  Arkistoitu 4.6.2023. Viitattu 4.6.2023. (venäjäksi)
3. ↑  Петренко Павло Дмитрович *ПолітХаб*.  Arkistoitu 4.6.2023. Viitattu 4.6.2023. (ukrainaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |
**Carl-Johan Gustav Granvik** (s. 20. marraskuuta 1949 Teerijärvi) on suomalainen pankinjohtaja, joka on saanut rahoitusneuvoksen arvonimen.

Granvikin vanhemmat olivat kansanedustaja, kunnallisneuvos Ragnar Granvik ja emäntä Birgitta Viola Hästbacka. Hänen puolisonsa vuodesta 1974 on Gun-Britt Marita Sundström. kansanedustaja Nils-Anders Granvik oli Carl-Johan Granvikin veli. Granvik tuli ylioppilaaksi Gamlakarleby svenska samlyceumista 1969 ja valmistui diplomiekonomiksi 1973 ja kauppatieteiden kandidaatiksi ja maisteriksi 1976 Svenska handelshögskolanista.

Granvik oli Suomen Yhdyspankin yritysanalyytikko 1974–1978, työskenteli Scandinavian Bank -pankissa Lontoossa 1978–1982, oli Lease Finance Luxembourg -yhtiön toimitusjohtaja 1982–1983, Union Bank of Finland International -pankin luottojohtaja Luxemburgissa 1983–1985 ja toimitusjohtaja 1987–1989, Suomen Yhdyspankin apulaisjohtaja 1985–198 ja Lontoon konttorin toimitusjohtaja 1989–1991 sekä pankinjohtaja ja johtokunnan jäsen Helsingissä 1991–1995. Merita Pankin varatoimitusjohtaja, yritystoiminnan johtaja ja johtokunnan jäsen Granvik oli 1995–1998, Meritanordbanken Oyj:n varatoimitusjohtaja ja konsernijohdon jäsen 1998–1999, Nordic Baltic Holding -yhtiön varatoimitusjohtaja ja konsernijohdon jäsen Tukholmassa 1999–2000, Nordea Ab:n, vuodesta 2004 Nordea Bank Ab, varatoimitusjohtaja ja konsernin johtoryhmän jäsen 2000–2010 sekä Nordea Pankki Suomi Oyj:n toimitusjohtaja 2008–2010 ja Nordean Suomen-maajohtaja 2008–2010.

Granvikilla oli myös lukuisia asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Hän sai rahoitusneuvoksen arvonimen 2011. Sotilasarvoltaan Granvik on reservin yliluutnantti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Annastiina Henttinen: Rahoitusneuvos Carl-Johan Granvik (1949–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 20.6.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Politiikka** on Valtiotieteellisen yhdistyksen julkaisema suomalainen tieteellinen aikakauslehti, joka ilmestyy neljästi vuodessa. Politiikka-lehdessä julkaistaan vertaisarvioituja valtio-opillisia artikkeleita sekä lyhyempiä katsauksia, puheenvuoroja ja kirja-arvosteluja, pääasiassa suomeksi ja ruotsiksi. Se on arvioitu Julkaisufoorumissa kakkostasolle, ja se on saanut Tieteellisten seurain valtuuskunnan (TSV) Vertaisarvioitu-tunnuksen.

Lehti on ilmestynyt vuodesta 1959 alkaen. Se oli saatavilla painettuna paperiversiona vuoteen 2018 saakka. Vuodesta 2019 lukien Politiikka on ilmestynyt avoimesti digitaalisena. Lehden vastaava päätoimittaja on Mikko Lahtinen.

Katso myös
----------

* Pro et Contra

Lähteet
-------

1. ↑  Tietoa julkaisusta. Politiikka. Journal.fi. Viitattu 23.5.2022
2. ↑  Mikko Lahtinen, Tapio Juntunen, Mikko J. Poutanen: Uusi toimitus, uusi julkaisutapa.  *Politiikka-lehti*, 8.4.2019, nro 1, s. 1–5. ISSN 2669-8617. Artikkelin verkkoversio.  fi-FI
3. ↑  Toimituskunta – Politiikka-lehti *journal.fi*. Viitattu 6.5.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Politiikka no 2/2022
* 60-vuotisjuhlaseminaari
* Tieteellisten seurain valtuuskunta edistää tiedettä rahoittamalla tieteellistä toimintaa Tsv.fi 23.9.2021
**Carl-Erik Creutz** (14. kesäkuuta 1911 Padasjoki – 5. kesäkuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen radiotoimittaja ja Yleisradion pitkäaikainen radiokuuluttaja, joka oli tunnettu huolitellusta puhetavastaan.

Ura
---

Creutz tuli Yleisradioon kuuluttajaksi 1939. Hänen äänensä tuli pian suomalaisille tutuksi, sillä kuuluttajan tehtävien lisäksi hän työskenteli myös ohjelmatoimittajana, juontajana ja laulajana.*lähde?*

Creutz nimitettiin Yleisradion ruotsinkielisen ohjelmajaoston amanuenssiksi vuonna 1946. Hänestä tuli pääkuuluttaja ja kuuluttajien esimies 1956, ja hän koulutti myöhempiä radiokuuluttajia. Heidän joukossaan oli Pentti Fagerholm, josta tuli vuonna 1976 Creutzin seuraaja pääkuuluttajana.

Koska Creutz hallitsi molemmat kotimaiset kielet, hänen osakseen tuli keskeisten kansallisten tilanteiden ja tärkeiden juhlatilaisuuksien selostaminen. Toisen maailmansodan tapahtumat liittyivät usein hänen kuulutuksiinsa. Hän muun muassa luki Mannerheimin pyynnöstä jatkosodan viimeisen päiväkäskyn.*lähde?*

Creutz juonsi monia yleisötilaisuuksia ja luki näkövammaisten äänikirjoja. Yleisöäänestyksissä hän sai neljästi Telvis-patsaan Suomen suosituimpana radioäänenä. Hän oli tuttu myös satojen kotimaisten lyhytdokumenttien ja valistusfilmien selostajanäänenä, joiden lisäksi häntä kuultiin lukuisien ulkomaisten dokumenttielokuvien suomalaisella ääniraidalla (mm. *Mondo Cane*, *Hyvästi Afrikka*).

Carl-Erik Creutz kuului Creutzien aatelissukuun, joka on luetteloitu numerolla yksi Ritarihuoneen kreivillisten sukujen luettelossa.

Lähteet
-------

* *Yleisradion historia 1926–1996*. WSOY, 1996. ISBN 951-43-0709-7.

### Viitteet

1. ↑  Carl-Erik Creutz Elonetissä.
2. ↑  Himberg, Petra: Carl-Erik Creutzin viimeinen työpäivä *Elävä arkisto*.  6.4.2009. Yleisradio. Viitattu 24.5.2014.
3. 1 2  Kilpi, Kalevi: "Kuka kukin on Yleisradiossa", *Mitä Missä Milloin 1951*, s. 320. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1950.

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto: Carl-Erik Creutzin kuulutuksia.
* Ylen Elävä arkisto: Carl-Erik Creutzin viimeinen työpäivä.
* Ylen Elävä arkisto: Carl-Erik Creutz lukee kellonaikoja.
* Ylen Elävä arkisto: Carl-Erik Creutz suorittaa monotestin.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Yle
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Samettinärhi** (*Cyanocitta stelleri*) on pohjoisamerikkalainen varislintu. Sen nimesi Johann Friedrich Gmelin vuonna 1788 Georg Wilhelm Stellerin kunniaksi.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 30–34 cm, siipien kärkiväli 45–48 cm ja paino 100–140 g. Täysikasvuinen yksilö on närhen kokoinen. Höyhenpuku on kaksivärinen; pää, rinta ja selkä ovat mustat tai tummanharmaat, ja vatsapuoli sekä siivet ja pyrstö ovat kirkkaansiniset. Päälaella on kolmiomainen töyhtö. Samettinärhi muistuttaa suuresti sinitöyhtönärheä, jonka kanssa sen on todettu risteytyneen Coloradossa. Samettinärhi on hyvin sosiaalinen ja liikkuu lisääntymisajan ulkopuolella meluisissa parvissa.

Esiintyminen
------------

Samettinärheä tavataan Pohjois-Amerikan länsirannikolla Alaskasta Keski-Amerikkaan. Esiintymisen itärajana ovat Kalliovuoret. Koko maailman populaation koko on noin 4,4 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se on paikkalintu, joka kuitenkin voi muuttaa syksyllä vuorilta alas laaksoihin.

Georg Wilhelm Steller oli ensimmäinen eurooppalainen luonnontieteilijä, joka teki havaintoja tästä lajista matkallaan Alaskassa 1741.

Elinympäristö
-------------

Samettinärhi elää valoisissa ja aukkoisissa metsissä. Se välttää tiheitä, sulkeutuneita metsiä.

Lisääntyminen
-------------

Samettinärhi on yksiavioinen. Molemmat puolisot rakentavat pesää, joka muodostuu risuista ja korsista ja on vuorattu savella. Pesä sijaitsee puussa vaihtelevalla korkeudella, tavallisesti 3–12 metrissä. Munia on kahdesta kuuteen ja haudonta-aika on noin 16 päivää. Vain naaras hautoo, joskin koiraan on joskus myös havaittu hautovan. Poikaset lentävät kolmen viikon ikäisinä. Laji munii usein toisen pesyeen.

Ravinto
-------

Lintu on kaikkiruokainen. Tyypillisintä ruokaa ovat pähkinät, männynsiemenet ja tammenterhot. Närhen tavoin se ryöstää ravinnokseen muiden lintujen pesistä munia ja poikasia.

Lähteet
-------

* Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. IV. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857505-X
* Animaldiversity

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Cyanocitta stelleri* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 8.3.2014. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Cyanocitta stelleri | 
* Wikidata: Q838749
* Wikispecies: Cyanocitta stelleri
* ABA: stejay
* ADW: Cyanocitta\_stelleri
* Avibase: 2225D685AF4DB1D5
* BirdLife: 22705614
* BOLD: 9785
* CoL: 32NKJ
* BOW: stejay
* eBird: stejay
* Euring: 15340
* Fossilworks: 369170
* GBIF: 2482598
* GNAB: stellers-jay
* IBC: stellers-jay-cyanocitta-stelleri
* iNaturalist: 8234
* IRMNG: 10195562
* ITIS: 179685
* IUCN: 22705614
* NatureServe: 2.100321
* NCBI: 114083
* Neotropical: stejay
* TSA: 5523
* Xeno-canto: Cyanocitta-stelleri

 |
|  |
| Corvus stelleri | 
* Wikidata: Q109578145
* GBIF: 9666673

 |

 |