recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**San Isidro** oli Espanjan laivaston vuonna 1768 vesille laskettu San Isidro -luokan kaksikantinen 70-tykkinen linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: San Isidro -luokka*
Jorge Juanin suunnittelema alus tilattiin 16. lokakuuta 1766 Ferrolista Reales Astilleros de Esteirolta, missä köli laskettiin telakkanumerolla 24. Alus laskettiin vesille 2. toukokuuta 1768 ja otettiin palvelukseen vielä samana kesänä.

Palvelus
--------

Alus partioi 1. kesäkuuta 1768 Ferrolin edustalla päällikkönään José Diaz Beames. Se lähti 9. lokakuuta Cartagenasta *San Vicente Ferrerin*, *Santa Isabelin* ja fregatti *Santa Teresan* sekä kaapparin kanssa Algeriin vaihtamaan sotavankeja. Alus lähti 1769 Cartagenasta *Santa Teresan* kanssa partiomatkalle Algerin edustalle. Se palasi 9. maaliskuuta Cartagenaan. Alus määrättiin partioimaan *San Agustínin* ja *Firmen* kanssa Ferrolin edustalla ja Cantabrianmerellä. Se palasi 1776 Ferrolista Cádiziin.

Vuonna 1777 alus liitettiin Cádizissa Gástonin laivueeseen. Se kuljetti lokakuussa 1777 Cádizista tarvikkeita Callaoon, mistä alus palasi 1779. Kesäkuussa 1779 se osallistui 1. Englannin kanaalin sotaretkeen. Alus saapui 5. syyskuuta vaurioiduttuaan vesirajan alta Brestiin, mistä se lähti 19. marraskuuta Córdovan laivaston mukana Cádiziin. Alus saapui 20. joulukuuta Cádiziin *San Francisco de Asísin* kanssa saatuaan lisää vaurioita vesirajan alle. Vauriot korjattiin La Carracassa.

Elokuussa 1780 alus osallistui Córdovan laivaston mukana brittiläisen saattueen valtaamiseen. Se lähti 22. syyskuuta Cádizista neljän Ranskan laivaston linjalaivan kanssa kohdatakseen amiraali Guichenin laivaston suojaaman saattueen. Alus lähti 1780 Cádizista Count Estaingin laivueen kanssa, mutta kova myrsky pakotti ne palaamaan satamaan marraskuussa. Helmikuussa 1781 se valvoi Cádizista ranskalais-espanjalaisen laivaston kanssa Cabo de São Vicenten aluetta. Alus partioi 1. toukokuuta 1781 Madeiralla laivaston mukana, mistä se palasi 8. kesäkuuta. Alus kuljetti 29. kesäkuuta Cádizista tarvikkeita Cartagenaan. Se saattoi 24. heinäkuuta Málagan kautta Cádiziin ruutia ja tarvikkeita kuljettaneita rahtialuksia. Syyskuussa alus lähti Cádizista Borjan laivueen viiden linjalaivan mukana kohdatakseen Morales de los Rion laivueen neljä linjalaivaa Cabo de Santa Marían edustalla. Se saapui lokakuussa Cádiziin laivueiden kanssa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Winfield et al 2023 s. 146-147

*San Isidro* -luokan linjalaivat

|  |
| --- |
| *San Isidro* - *San Julián* |
| Edeltäjä: San Juan Nepomuceno -luokka – Seuraaja: San Francisco de Paula -luokka |
Hwang Jang-yop
**Hwang Jang-yop** (17. helmikuuta 1923 – 10. lokakuuta 2010) oli pohjoiskorealainen poliitikko. Hän loikkasi vuonna 1997 Etelä-Koreaan ja on toistaiseksi korkea-arvoisin maasta paennut virkailija.

Ura puolueessa
--------------

Hwang Jang-yop opiskeli aluksi kauppakorkeakoulussa Pjongjangissa ja sen jälkeen Tokiossa. Sen jälkeen hän toimi entisen koulunsa matematiikanopettajana. Marraskuussa 1946 Hwang liittyi Korean työväenpuolueeseen. Vuosina 1949–1953 hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja pääsi filosofian dosentiksi Pjongjangissa toimivaan Kim Il-sungin yliopistoon.

Vuodesta 1958 lähtien Hwang liittyi työväenpuolueen johtoelimiin. Huhtikuussa 1965 hänestä tuli Kim Il-sungin yliopiston rehtori. Vuosina 1972–1983 hän toimi parlamentin puheenjohtajana. Tämän jälkeen hän toimi puolueen tiedesihteerinä ja lopulta vuodesta 1984 ulkopoliittisena sihteerinä pakenemiseensa saakka. Vuonna 1993 hänestä tuli parlamentin ulkopoliittisen valiokunnan jäsen.

Hwang oli merkittävässä osassa Juche-aatetta suunniteltaessa.

Pako ja myöhempi elämä
----------------------

Vuonna 1997 Hwang Jang-yop jätti palaamatta Tokion-matkaltaan. 12. helmikuuta 1997 hän haki neuvonantajansa kanssa poliittista turvapaikkaa Etelä-Korean Pekingin-suurlähetystöstä. He jäivät noin kuukauden ajaksi suurlähetystöön, ja heidät vietiin sen jälkeen Filippiineille toisen kuukauden ajaksi. Sieltä heidät lennätettiin lopulta erityiskoneella Etelä-Koreaan.

Saapumisensa jälkeen Etelä-Korean tiedustelupalvelu kuulusteli Hwangia muun muassa armeijaan liittyvistä asioista. 10. heinäkuuta hän piti lehdistötilaisuuden, jossa hän kertoi loikkaamisensa syyt ja näkökantansa Koreoiden suhteista ja Pohjois-Korean valtiosta. Hwang asui pakenemisensa jälkeen valtion tarjoamassa asunnossa, jossa hänelle oli taattu henkivartijat.

Hwang löydettiin 10. lokakuuta 2010 kotoaan ilmeisesti sydänkohtaukseen kuolleena.

Lähteet
-------

1. ↑  Tyler, Patrick E.: Easing Crisis, China Lets North Korea Defector Go.  *The New York Times*, 19.3.1997. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 17.7.2010.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Hwang Jang-yop Holds Press Conference To Explain Why He Defected from North Korea  21.7.1997. Federation of American Scientists.  Arkistoitu 30.9.2007. Viitattu 17.7.2010. (englanniksi)
3. 1 2  Kristof, Nicholas D.: High North Korean Official Reported to Seek Asylum.  *The New York Times*, 13.2.1997. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 17.7.2010.  (englanniksi)
4. ↑  Defector From North Reaches South Korea.  *The New York Times*, 20.4.1997. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 17.7.2010.  (englanniksi)
5. ↑  Loikkari Hwang syyttää P-Korean Kim Jong-iliä sotasuunnitelmista.  *Helsingin Sanomat*, 11.7.1997. Hakutulos HS:n arkistosta. Viitattu 11.7.1997.
6. ↑  North Korean prominent defector Hwang found dead  10.10.2010. BBC News. Viitattu 10.10.2010. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Lê-dynastia** oli nykyistä Vietnamia vuosina 1428–1527 ja 1533–1776 hallinnut kuningassuku. Se nousi valtaan kiinalaisten Ming-dynastian halitessa maata. Dynastian perustaja, varakas maanomistaja Lê Lợi johti yli kymmenen vuoden ajan sissisotaa. Kiinalaiset antautuivat vietnamilaisille 1428. Lê Lợi perusti jälkimmäisen Lê-dynastian ja otti keisarinimekseen Lê Thái Tổn. Maan nimeksi tuli jälleen Đại Việt ja pääkaupungiksi Thăng Long, eli nykyinen Hanoi. 
Lê-dynastian valtannoususta alkoi jälleenrakennuksen aika, vietnamilaisten omat tavat otettiin käyttöön ja hallintovirkamiesten nimityksen perusteeksi määriteltiin saavutukset eikä sosiaalinen tai perhetausta. 

Lê Thái Tổn kuoli oltuaan kuninkaana vain viisi vuotta. Hänen pojanpoikansa Lê Thánh Tông hallitsi melkein neljä vuosikymmentä 1400-luvun loppupuolella, ja kansakunta kukoisti. Lê Thánh Tông uusi lainsäädännön, maanviljelyä kehitettiin, kansakunnan hyviä käytöstapoja ja moraalia korostettiin. Myös valtakunta laajeni Laosia vastaan tehdylla sotaretkellä. Vuonna 1471 keisarin johdolla hyökättiin Champa-valtakuntaan ja keskinen Vietnam valloitettiin. Champan tuhoamisen jälkeen Vietnam pääsi käsiksi vuoristoalueiden tuotteisiin kuten mausteisiin, norsunluuhun ja jalopuihin, joilla oli kysyntää ulkomailla. Lê Thánh Tông keskittyi verottamaan kauppaa ja saattoi siten keventää talonpoikien verotusta. Valloitettujen alueiden paikallisia päälliköitä käytettiin alueviranomaisina. Lê Thánh Tôngista tulikin erittän suosittu kuningas.

Lê Thánh Tông kuoli vuonna 1497. 1500-luvulla Lê-dynastian keisarit hallitsivat huonommalla menestyksellä, ja maa jakaantui yli kahdeksi sadaksi vuodeksi sisällissotaan ja vallantaisteluihin eri perheiden välillä. Tänä aikana Lê-dynastian keisarit olivat vain nimellisiä hallitsijoita sotapäälliköiden todellisuudessa hallitessa maata. Mạc-dynastia oli vallassa 1527–1533, ja osassa maata aina vuoteen 1592 asti. Muodollinenkin valta Lê-dynastialta vietiin Vietnamin sisällissodassa vuosina 1772–1802, kun Tây Sơn -dynastia nousi valtaan.

Lähteet
-------

Barwise J.H ja White N.J.: *Matkaopas historiaan: Kaakkois-Aasia*. Suomentanut Toppi A. UNI Press, 2006. ISBN 951-579-212-6. 

### Viitteet

1. ↑  Barwise & White, s. 59-60.
**Säynätsalon Salorinteen työväentalo** sijaitsee Säynätsalon Muuratsalon kylässä.. (Purettu 2021)

Historia
--------

Työväentalo on rahoitettu huvitoiminnalla saaduilla varoilla ja lahjoituksilla.

Talon toiminnan ansiosta on voitettu vuonna 1950 Tukholman rauhanvetoomuksen nimienkeruussa valtakunnallinen ensimmäinen sija.

Rakennus
--------

Talo on rakennettu sementtitiilestä ja rapattu. Talon ulkoväri on harmaa. Kate on ollut ensin huopa, vuonna 1957 on laitettu peltikatto. Sisäkatto ravintolassa ja eteisessä on rapattu lauta, salissa on puupalkit ja levyt. Talossa on ollut aluksi kamiinalämmitys, vuodesta 1955 öljykamiina ja sähköistys. Vesijohto ja viemäri sekä wc:t on laitettu vuonna 1978. Talon ulko-ovet ja kuisti on muutettu vuonna 1978.

Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö ja eteinen. Eri rakennuksessa on talonmiehen huoneen ja keittiön käsittävä asunto.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talossa on vuoden 1982 tiedon mukaan järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, elokuvanäytöksiä, bingoa, urheiluharjoituksia, teatteria, juhlia ja näyttelyitä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
**Dagestanskaja pravda** (Дагестанская правда, "Dagestanin totuus") on Venäjällä Dagestanin tasavallan pääkaupungissa Mahatškalassa ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti.

*Dagestanskaja pravda* pitää edeltäjänään vuonna 1918 kolmen numeron verran ilmestynyttä sotilaallisen vallankumouskomitean lehteä *Dagestanski truženik* ("Dagestanin työläinen"). Ullubi Buinakskin perustama lehti lakkasi bolševikkien jouduttua vetäytymään Dagestanista.

Vuonna 1920 perustettiin VKP(b):n Dagestanin aluebyroon ja vallankumouskomitean äänenkannattajana toiminut *Sovetski Dagestan* ("Neuvosto-Dagestan"). Se siirtyi vuonna 1922 Temir-Han-Šurasta Mahatškalaan, jossa siihen yhdistettin paikallinen *Proletari* ("Proletaari") -lehti. VKP(b):n aluekomitean ja tasavallan toimeenpanevan keskuskomitean äänenkannattajana toimineelle lehdelle annettiin samalla nimi *Krasnyi Dagestan* ("Punainen Dagestan"). Nykyisen nimensä lehti sai vuoden 1932 alussa.

*Dagestanskaja pravda* oli neuvostoajan loppupuolella NKP:n aluekomitean sekä Dagestanin korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein sanomalehti, jonka rinnalla ilmestyivät muun muassa avaarinkielinen *Baarab bairah*, darginkielinen *Lenina bairah*, lezginkielinen *Kommunist* ja kumykinkielinen *Lenin jolu*. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 85 000 kappaletta vuonna 1971.

Lehti ilmestyy nykyään neljästi viikossa Dagestanin tasavallan uutistoimiston julkaisemana. Sen painosmäärä oli 2 800 kappaletta joulukuussa 2023.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gazeta – zerkalo epohi *Dagestanskaja pravda*. Viitattu 7.1.2024.
2. ↑  *Gazety SSSR 1917–1960: Bibliografitšeski spravotšnik, tom 2*, s. 210. Moskva: Kniga, 1976.
3. ↑  Kuznetsov, I. V.: *Gazetnyi mir Sovetskogo Sojuza. Tom 2: Respublikanskije, krajevyje, oblastnyje i okružnyje gazety*, s. 44. Moskva: Izdatelstvo Moskovskogo universiteta, 1972.
4. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 1*, s. 496, 500. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1970.
5. ↑  Julkaisutiedot.  *Dagestanskaja pravda*, 27.12.2023, s. 4.

Aiheesta muualla
----------------

* Lehden sivusto
**Machiko Kyō** (25. maaliskuuta 1924 Osaka, Japani – 12. toukokuuta 2019 Tokio, Japani) oli japanilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1950-luvulla. Hänet palkittiin suomalaisella Jussi-palkinnolla parhaasta ulkomaalaisesta naisnäyttelijästä elokuvasta *Helvetin portti* (*Jigokumon*, 1953). Hän oli ehdolla Golden Globe -palkintoon parhaasta naispääosasta musikaali- tai komediaelokuvassa vuonna 1957 elokuvasta *Elokuun teehuone* (*The Teahouse of the August Moon*), jossa hänen vastanäyttelijöinään olivat Marlon Brando ja Glenn Ford. Hänet muistetaan kuitenkin ehkä parhaiten Akira Kurosawan läpimurtoteoksesta *Rashomon – paholaisen temppeli* (1950) ja Kenji Mizoguchin elokuvassa *Ugetsu – kalpean kuun tarinoita* (1953). Ennen elokuvauraa hän toimi tanssijana 1940-luvulla.

Machiko Kyō sai naispääosastaan elokuvassa *Helvetin portti* ulkomaisen Jussi-palkinnon vuonna 1957. Vuonna 1995 hänet palkittiin Japanin elokuva-akamatemian elämäntyöpalkinnolla. 

Kyō kuoli sydämen vajaatoimintaan 95-vuotiaana sairaalassa Tokiossa 12. toukokuuta 2019.

Lähteet
-------

1. ↑  Filmiaura Jussit.fi: Jussi-voittajat kautta aikojen
2. ↑  Blair, Gavin J.: Japanese Actress Machiko Kyo, Star of Akira Kurosawa's 'Rashomon', Dies at 95 *The Hollywood Reporter*.  14.5.2019. Viitattu 14.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Machiko Kyō** Wikimedia Commonsissa

* Machiko Kyōn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Frans Kaarle** (saks. *Franz Karl*; 7. joulukuuta 1802 Wien – 8. maaliskuuta 1878 Wien) oli Itävallan arkkiherttua, keisari Frans I:n poika ja keisari Frans Joosefin isä.

Frans Kaarle oli keisari Frans I:n ja keisarinna Maria Teresan kolmanneksi vanhin poika. Koska hänen isoveljensä keisari Ferdinand I oli lapseton, Frans Kaarlen oletettiin jatkavan Habsburgin hallitsijasukua. Sekä Ferdinandia että Frans Kaarlea pidettiin jossain määrin heikkolahjaisina, mikä lienee johtunut siitä, että heidän vanhempansa olivat serkkuja. Frans Kaarle nai vuonna 1824 Baijerin prinsessa Sophien, ja heille syntyi neljä poikaa, tuleva Itävallan keisari Frans Joosef (*Franz Joseph*), Meksikon keisariksi päätynyt Maksimilian (*Ferdinand Maximilian*), arkkiherttua Kaarle Ludvig ja arkkiherttua Ludvig Viktor, sekä yksi tytär, lapsena kuollut arkkiherttuatar Maria Anna. Arkkiherttuatar Sophien on sanottu olleen miestään huomattavasti neuvokkaampi ja aktiivisempi vallankäytössä.

Frans Kaarle palveli upseerina Itävallan armeijassa, jossa hän sai vuonna 1835 kenraalimajurin ja 1844 sotamarsalkkaluutnantin arvon. Hän oli sijaishallituksena toimineen salaisen valtiokonferenssin (*Geheime Staatskonferenz*) jäsen vuosina 1836–1848. Kun keisari Ferdinand I joutui vallankumouksen aikana luopumaan kruunusta joulukuussa 1848, Frans Kaarle olisi ollut seuraavana perimysjärjestyksessä, mutta Sophie painosti hänet allekirjoittamaan asiakirjan, jolla hän luovutti kruunun edelleen 18-vuotiaalle pojalleen Frans Joosefille. Sen jälkeen hän oli sivussa päätöksenteosta. Hän oli tosin nimellisesti parlamentin ylähuoneen eli herrainhuoneen jäsen vuodesta 1861.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Franz Karl Erzherzog (saksaksi) Itävallan parlamentti. Viitattu 10.7.2020.
2. 1 2 3 4  Martin Mutschlechner: Franz Karl: The Archduke in the background (englanniksi) The World of the Habsburgs. Viitattu 10.7.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Frans Kaarle (Itävallan arkkiherttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Sancerren kylää pidetään Sauvignon Blancin kotina
**Sancerre** on Ranskassa Loiren laaksossa sijaitseva kunta ja erityisesti viineistään tunnettu alue. Sancerren nimellä (AOC eli suojattu alkuperänimitys) saa myydä vain kyseisellä alueella joko Sauvignon Blancista tai Pinot Noirista tuotettuja viinejä. 

Alueen pohjoisen sijainnin ansiosta ilmasto on Sauvignon Blanc -lajikkeelle otollisen viileä, mutta alueella on myös hallan vaara. Sancerren 2 500 ha:n kasvatusalueella maaperä on paikoin piikivinen. Se tuo mineraalisen ja savuisen aromin viiniin, joka on parhaimmillaan nuorena. Kalkki-savimaaperä tuottaa raskaita ja vähähappoisia viinejä, hiekkamaaperä taas hedelmäisiä ja runsashappoisia. Sancerren viinit ovat sekoituksia alueen eri tarhojen viineistä. 

Sancerren viinitilat ovat keskimäärin neljän hehtaarin kokoisia perheidyllejä. Tilat siirtyvät sukupolvelta toiselle, minkä johdosta niitä ei ole myynnissä, joten tilojen arvoa on vaikea määritellä. Roomalaiset toivat viininviljelyn alun perin alueelle, ja viljelyä jatkoivat aikanaan Saint-Saturin luostarin munkit. Munkeilla olivat riesana muun muassa barbaarit, jotka ottivat viinitarhat tuhotöiden kohteikseen, koska ne edustivat heidän silmissään roomalaisuutta ja sivistystä.

Sancerre tunnetaan Sauvignon Blancin kotina, mutta alueella ei ole aina viljelty Sauvignon Blancia. Alueen valtalajike ennen viinikirvan tuhoja oli Pinot Noir. Lukuisista kokeilluista torjuntakeinoista huolimatta ainoastaan lajikkeiden yhdistäminen amerikkalaisten köynnösten juuriin piti viinikirvat loitolla. Ranskassa viinien uudelleenistutus maksoi yhtä paljon kuin vuoden 1870 sota.

Edmond Alphonse Mellot perusti *le Sancerre* -nimisen baarin Pariisiin, joka sijaitsee Sancerren lähistöllä. Baarin nimekkäiden kanta-asiakkaiden, kuten Édith Piafin, ansiosta Sancerren alue ja sen tuotteet tulivat tutuksi. Pian asiakkaat tilasivatkin valkoviinikseen nimenomaan Sancerren viinejä. Vuonna 1936 Sancerren Sauvignon Blanc sai suojatun alkuperästatuksen, AOC:n. Punainen Pinot Noir sai AOC:n puolestaan 23. tammikuuta 1959. Nykyään viiniä tuotetaan 15:ssä alueella sijaitsevassa kylässä.

Sancerre on kuiva, miedon makuinen, erityisesti ostereiden kanssa sopiva viini, joka sopii moneen makuun. Alkossa myydään ainakin Pascal Jolivet Sancerre Blancia ja Sancerre La Chatellenieä. 

**AOC -alueeseen kuuluvat kylät:**

* Bannay, Bué, Crésancy, Menetou-Râtel, Ménétréol, Montigny, Saint Satur, Sainte-Gemme, Sancerre, Sury-en-Vaux, Thauvenay, Veaugues, Verdigny ja Vinon

Katso myös
----------

* Pouilly-Fumé

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Kärki, Satu: Kovan maan kasvattamat..  *Viini*, 2007, nro 4, s. 26-31.  Image Kustannus.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sancerre**.
* A searing wine for 2007. (Arkistoitu – Internet Archive) The Sunday Business Post Online.
**Suolasänkiö** (*Odontites litoralis*) on näivekasvien heimoon ja sänkiöiden sukuun kuuluva kasvilaji, joka esiintyy kotoperäisenä Itämeren alueella. Laji on puoliloinen eli se ottaa osan ravinteistaan isäntäkasviltaan, mutta yhteyttää samalla myös itse.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Suolasänkiö on 10–25 senttimetrin korkuiseksi kasvava yksivuotinen ruohokasvi, jolla on likaisenruskea tai vihreä, pyöristyneesti nelisärmäinen, hienokarvainen varsi. Kasvi on tavallisesti haaraton, mutta yläosa voi joskus olla niukka- ja lyhythaarainen. Pääjuuri on pieni. Lehdet ovat vastakkaisia, ruodittomia, yleensä hieman varren nivelväliä lyhyempiä. Lehtilapa on kapeansoikea–kapeanpuikea ja tylppäkärkinen, matalahampainen; sirkkalehdet pysyvät kasvissa usein vielä kukinta-aikana.

Suolasänkiö kukkii heinä-elokuussa. Kukinto on toispuolinen, aluksi hieman nuokkuva latvatähkä, jossa on useita noin kymmenen millimetrin mittaisia punaisia kukkia. Karvainen teriö on vastakohtainen, yhdislehtinen ja kaksihuulinen; kärjestä kupera ylähuuli on ehytkärkinen tai matalalovinen, alahuuli kolmeliuskainen. Neljäliuskainen verhiö on leveän kellomainen. Heteitä on neljä ja emejä yksi. Hedelmä on noin 7–9 millimetrin mittainen, soikea ja karvainen kota.

Elinympäristö ja ekologia
-------------------------

Suolasänkiö kasvaa merenrantaniityillä sekä sora- ja kalliorannoilla; useimmiten sitä löytää ajoittain meriveden peittoon jäävien merenrantaniittyjen ala- ja keskiosista. Elintavoiltaan kasvi on puoliloinen: sukulaislajiensa tapaan se ei tule toimeen täysin oman juuristonsa keräämien ravinteiden varassa, vaan ottaa osan ravinteistaan isäntäkasvilta. Suolasänkiö yhteyttää kuitenkin myös itse.

Suolasänkiö on Itämeren alueella kotoperäinen kasvi, jota ei tavata missään muualla maailmassa. Suomessa laji on jakautunut kahdeksi alalajiksi, joista nimialalaji, punertava ja tummanpunakukkainen lännensuolasänkiö (ssp. *litoralis*) esiintyy koko Itämeren alueella. Suomenlahdella kasvava suomensuolasänkiö (ssp. *fennicus*) haaroo nimialalajia runsaammin ja on väriltään vaaleampi. Jälkimmäinen muistuttaa kulttuuriympäristöissä melko yleisenä kasvavaa sukulaislajia punasänkiötä, jonka kanssa se voi kasvaa rantaniityillä samoilla kasvupaikoilla. Punasänkiön hedelmät ovat kuitenkin lyhyempiä ja lehdet suippokärkisempiä kuin suolasänkiöllä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  LuontoPortti: Suolasänkiö (*Odontites litoralis*) *luontoportti.com*. Viitattu 2.5.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Den virtuella floran: Strandrödtoppa (*Odontites litoralis* (Fr.) Fr.) (ruotsiksi)
* Suomen Lajitietokeskus: Suolasänkiö – *Odontites litoralis*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q139007
* CoL: 48P3K
* EUNIS: 183009
* GBIF: 5540618
* iNaturalist: 60085
* IPNI: 806424-1
* NCBI: 1778252
* Open Tree of Life: 5921676
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:806424-1
* Tropicos: 29202423
* WFO: wfo-0000388601

 |

 |
**Heinkel He 177 Greif** (*Aarnikotka*) oli Heinkelin suunnittelema Saksan ilmavoimien kaksipotkurinen, mutta nelimoottorinen pitkänmatkan pommikone toisessa maailmansodassa. Sitä rakennettiin yli tuhat kappaletta, joten se oli ainoa saksalaisten suurissa määrin rakentama raskas pommikone. Konemalli kärsi useista teknisistä ongelmista, jotka johtuivat lähinnä epäonnistuneesta moottoriratkaisusta. Normaalin neljän erillisen moottorin sijaan He 177:ssä oli kaksi 24-sylinteristä Daimler-Benz DB610 W-12-moottoria, jotka koostuivat kahdesta yhteenliitetystä DB605 V-12-moottorista, jotka pyörittivät yhteistä potkuriakselia. 

Brittien sotasaaliiksi saama Heinkel He 177 A-5.
Konemallin kehitystä ja tuotantoa hidasti ratkaisevasti joidenkin Luftwaffen korkeiden upseereiden vaatimus mallin muuttamisesta syöksypommittajaksi. Muutos ei olisi teoriassakaan voinut onnistua koneen suuren massan takia. Koneen suurin ongelma oli yhdistettyjen moottorien syttyminen tuleen kesken lennon. Kone saikin lentäjiltä kutsumanimet "Valtakunnansoihtu" (*Reichsfackel*) *lähde?* ja "Luftwaffen sytkäri" (*Luftwaffezünder*).

Menestyksellisintä konemallin käyttöä oli se, että vuonna 1943 palveluskäyttöön saatuja Henschel Hs 293 -liitopommeja, jotka olivat eräänlaisia varhaisia meritorjuntaohjuksia, ryhdyttiin sijoittamaan He 177 -koneisiin. Yksi kone kantoi kolme liitopommia. Ase osoitti iskuvoimansa niin Jäämerellä kuin Italian maihinnousutaisteluissa. Esimerkiksi polttoainetta ja räjähteitä täynnä olleen rahtialus *S/S Black Princen* tuho Anzion maihinnousussa aiheutui juuri liitopommin osumasta. Viiden He 177 A-3/R5:n nokkaan asennettiin 75 mm BK 7.5 PaK 40 -panssarintorjuntatykki käytettäväksi itärintamalla panssarintorjuntaan, mutta ratkaisu osoittautui epäonnistuneeksi. *lähde?*

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&022.&&&&0022 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&031.044000031,44 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&06.07000006,7 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&0101.0500000101,5 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&015870.&&&&0015 870 kg
* **Lentopaino:** &&&&&&&&&&032470.&&&&0032 470 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Daimler-Benz DB 610 -24-sylinteristä rivimoottoria; &&&&&&&&&&&02133.&&&&002 133 kW (&&&&&&&&&&&02900.&&&&002 900 hv) per moottori

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&&0512.&&&&00512 km/h
* **Lentomatka:** &&&&&&&&&&&01540.&&&&001 540 km
* **Siirtolentomatka:** &&&&&&&&&&&05600.&&&&005 600 km
* **Lakikorkeus:** &&&&&&&&&&&09400.&&&&009 400 m

**Aseistus**  

* 6–8 × konekivääriä tai tykkiä
* 7 200 kg pommeja

Lähteet
-------

* Chant, Chris: *II Maailmansodan lentokoneet*, Karisto, 2008, Hämeenlinna (suom. Petri Kortesuo) Alkuteos: Amber Books, 1999 ISBN 978-951-23-5025-4 (s. 178-180)

### Viitteet

1. 1 2  Chant: s. 180

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Heinkel He 177**.
* Lexikon der Wehrmacht: He 177
* Luftarchiv.de: He177/277
* Luftwaffe Resource Center: He 177
* Artikkeli 75 mm BK 7.5 PaK 40 -panssarintorjuntatykin lentokonekäytöstä.
V. Volodarski
**V. Volodarski** (ven. В. Волода́рский, oikea nimi **Moisei Markovitš Goldstein**, ven. Моисе́й Ма́ркович Гольдште́йн; 1891 – 20. kesäkuuta 1918) oli venäläinen vallankumouksellinen.

Volodarski syntyi nykyisen Ukrainan Hmelnytskyin alueen Ostropolin kylässä juutalaisen käsityöläisen perheeseen. Vuonna 1905 hän liittyi sosiaalidemokraattiseen juutalaisjärjestöön Bundiin ja osallistui myöhemmin menševikkien toimintaan. Hänet karkotettiin 1911 Arkangelin lääniin, ja vuonna 1913 hän muutti Yhdysvaltoihin. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän julkaisi siellä *Novyi Mir* -nimistä lehteä yhdessä Trotskin ja Buharinin kanssa.

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Volodarski palasi Venäjälle ja liittyi bolševikkipuolueeseen. Hän toimi puolueen Pietarin komitean ja Pietarin neuvoston puhemiehistön jäsenenä sekä osallistui aktiivisesti lokakuun vallankumoukseen. Sen jälkeen hän toimi lehdistö-, propaganda- ja agitaatiokomissaarina sekä Pietarin *Krasnaja gazeta* -lehden toimittajana. Volodarski osallistui neuvostojen 2.–4. edustajakoukseen, ja hänet valittiin yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean jäseneksi. Hänet ampui 20.6.1918 matkalla joukkokokoukseen sosialistivallankumouksellinen Grigori Semjonov.

Volodarski on haudattu Pietarin Mars-kentälle. Neuvostoliitossa hänen mukaansa nimettiin asutuskeskuksia, katuja ja muita kohteita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Bolšaja Sovetskaja Entsilopedija, tom 5*, s. 322. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1971.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
**Neveh Dekalim** tai **Neve Dekalim** oli Israelin siirtokunta Gazan kaistan Gush Katifin siirtokunta-alueella. Israel vetäytyi alueelta vuonna 2005 ja siirtokunta tyhjennettiin. Neveh Dekalim oli alueen suurin siirtokunta ja sen asukasluku oli vuonna 2002 2 470.

Maantiede
---------

Neveh Dekalim sijaitsi Gazan kaistan eteläosassa osana Gush Katifin israelilaista siirtokunta-aluetta. Lähellä sijaitsi Khan Yunisin palestiinalainen kaupunki.

Historia
--------

Evakuoitava siirtolainen vuonna 2005.
Israel valtasi Gazan kaistan kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Siirtokunta-alue Gush Katif perustettiin puskurialueeksi tiheään asutettujen palestiinalaisalueiden välille. Neveh Dekalim oli yksi monista siirtokunnista ja se perustettiin vuonna 1983. Neveh Dekalimista muodostui siirtokunta-alueen urbaani keskus. Paikalla sijaitsi Katifin teollisuusalue, hallinnollisia rakennuksia, sekä alueen suurin synagoga. Siirtokuntaan viitattiin alueen "pääkaupunkina".

Israel päätti vetäytyä Gazan kaistalta vuonna 2005. Osana tätä siirtokunnat alueella päätettiin tyhjentää. Siirtolaiset protestoivat siirtokuntien tyhjentämistä. Neveh Dekalimissa joukko mielenosoittajia linnoittautui paikalliseen synagogaan. Israelin puolustusvoimien ja poliisin onnistui kuitenkin tyhjentämään siirtokunta. Siirtolaisten poistamisen yhteydessä siirtokunnan rakennukset tuhottiin. Paikalliset poistetut siirtolaiset perustivat myöhemmin Bnei Dekalimin kylän Israelissa. Hamasin uutisoitiin tehneen tyhjennetystä alueesta suljetun sotilasharjoitusalueen.

Väestö
------

Paikallinen synagoga.
Neveh Dekalimin asukasluku oli vuonna 2002 2 470. Sen asukkaat olivat pääasiassa uskonnolisia juutalaisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 8 Gos-Hep*, s. 145-147. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
2. 1 2 3  Aaron Klein: Jewish Gaza capital 'Hamas terror camp' *Ynet*.  18.11.2005. World Net Daily. Viitattu 16.1.2024. (englanniksi)
3. ↑  Guy Raz, Yoav Appel, Shira Meddings, John Vause ja Michal Zippori: Largest Gaza settlement evacuated, Israel says  18.8.2005. CNN. Viitattu 16.1.2024. (englanniksi)
4. ↑  Matan Tzuri: Ex-Gush Katif residents fearful of wave of terror in new settlement *Ynet*.  6.1.2014. Viitattu 16.1.2024. (englanniksi)
Laajassa kansainvälisessä skitsofreniatutkimuksessa on tunnistettu yli sata skitsofreniaan liittyvää geenialuetta. Skitsofreniaa aiheuttavat etenkin geenit, jotka ohjaavat aivojen oppimista ja muistia sekä aivosolujen välistä viestintää. Samat geenit johtavat myös tavallista vahvempaan elimistön puolustusjärjestelmään.

Tietyn dna-pätkän häviämä eli deleetio kromosomista 22 altistaa skitsofrenialle ja älyllisille kehityshäiriöille. Noin 1,5 %:lla suomalaisista on muunnos, ja erityisen yleinen se on Koillismaassa, missä muunnos on 3−5 %:lla väestöstä. Geenimuutosta kantavilla henkilöillä on todettu olevan kaksinkertainen riski sairastua skitsofreniaan ja nelinkertainen riski älyllisen kehityksen häiriöihin ja lievempiin oppimisvaikeuksiin.

Glutamaatin tuotantoa säätelevän GRM3-geenin harvinainen muunnos kaksin- ja kolminkertaistaa riskin sekä skitsofreniaan, kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön että alkoholiriippuvuuteen.*lähde?* ERBB4-geenin yleinen vaihtelu taas lisää sekä alttiutta sairastua skitsofreniaan että kasvattaa nikotiiniriippuvuuden riskiä 40 prosentilla. Se koodaa proteiinia, joka toimii keskushermoston välittäjäaineiden reseptorina. Skitsofreniaa aiheuttavilla geeneillä on havaittu vaikutusta myös elimistön tavallista vahvempaan puolustusjärjestelmään.

Häviämä kromosomista 17 kasvattaa riskin sairastua skitsofreniaan tai autismiin 13-kertaiseksi. Tutkijat arvelevat mutaation liittyvän myös kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön.

SETD1A-geenin muunnos kasvattaa skitsofreniariskin 35-kertaiseksi. Mutaatio aiheuttaa poikkeuksetta psykiatrisen tai neuropsykiatrisen häiriön, mutta se on harvinainen, ja vain joka tuhannella skitsofreenikolla on muunnos.

DISC-1-geenin muunnos lisää skitsofrenian, vakavan masennuksen ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön riskiä. Geenin koodaama proteiini osallistuu keskushermoston kehitykseen sikiökaudelta varhaiseen aikuisuuteen ja on terveilläkin ihmisillä yhteydessä mielihyvän puutteeseen.

C4-geeni nostaa sairastumisriskin 30-kertaiseksi. Geeni säätelee muun muassa hermosolujen risteyskohtien eli synapsien poistumista. Liitoskohtia vähentyy tavallisesti pitkin lapsuutta ja varhaisaikuisuutta, mutta niiden liiallinen poistuminen johtaa mahdollisesti skitsofrenian puhkeamiseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Uusi geenitieto auttaa hahmottamaan skitsofrenian biologisia mekanismeja *FIMM*. Viitattu 5.4.2016.
2. 1 2  Skitsofrenia - mikä neuvoksi, kun mieli sairastuu? *Terveydeksi!-lehti 2/2012*.  24.9.2012. Suomen Apteekkariliitto.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 11.10.2016.
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑
5. ↑  Suomalaisten geenilöydös paljasti skitsofrenian ja nikotiiniriippuvuuden yhteyksiä *HS.fi*. Viitattu 2.3.2016. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Palan puuttuminen kromosomista altistaa skitsofrenialle *Tiede*. Viitattu 4.5.2016.
7. ↑  Outi Laatikainen: Skitsofreniaa aiheuttava geeni tunnistettu – suomalaisnäytteet tärkeänä apuna *Keskisuomalainen*.  21.3.2016. Viitattu 5.4.2016.
8. ↑  Skitsofrenian geneettisestä taustasta suomalaisissa uutta tietoa *Terve.fi*. Viitattu 4.5.2016.
9. ↑  Skitsofrenian synnystä mielenkiintoista tutkimustietoa *Yle Uutiset*. Viitattu 6.4.2016.
Palazzo Chigi nähtynä Piazza Colonnalta.
**Palazzo Chigi** on Rooman keskustassa Colonnan kaupunginosassa sijaitseva historiallinen rakennus, jossa Italian valtioneuvosto on toiminut vuodesta 1961. Se sijaitsee Piazza Colonna -aukion pohjoislaidalla ja Via del Corso -kadun varrella. Viereisessä korttelissa on Italian edustajainhuoneen talo Palazzo Montecitorio. Palazzo Chigi on nykyisin myös Italian pääministerin virka-asunto.

Palatsin rakennuttamisen aloitti vuonna 1578 Aldobrandinin suku. Sen suunnitteli alkuaan arkkitehti Matteo Bartolini. Joidenkin lähteiden mukaan myös kuuluisammat arkkitehdit Giacomo della Porta ja Carlo Maderno olisivat olleet mukana hankkeessa, mutta heidän mahdollinen osuutensa on epäselvä. Vuonna 1659 edelleen keskeneräisen palatsin ostivat Chigin ruhtinassukuun kuuluneet Mario ja Agostino Chigi, jotka olivat paavi Aleksanteri VII:n veli ja veljenpoika. Rakennus viimeisteltiin tämän jälkeen arkkitehti Felice della Grecan suunnitelmien mukaan. Ullakkokerros ja katon loggia lisättiin 1600-luvun lopulla, Piazza Colonnan puoleinen portaali, sisäpihan suihkukaivo ja sisätilojen koristelu puolestaan 1700-luvulla.

Palatsi toimi pitkään pääosin ylhäisten perheiden kotina, mutta myös Espanjan Kirkkovaltion-suurlähetystö toimi siellä 1700-luvun lopulla. Vuodesta 1878 palatsissa oli Itävalta-Unkarin Italian-suurlähetystö, joskin sen omisti edelleen Chigin suku. Vuonna 1916 Italian valtio osti palatsin siirtomaaministeriön käyttöön. Pääministeriksi vuonna 1922 tullut Benito Mussolini teki siitä ulkoministeriön toimipaikan. Ulkoministeriö luopui palatsista vuonna 1961 saatuaan itselleen uuden talon Palazzo della Farnesinan. Pääministerin virka-asunto siirrettiin tuolloin Palazzo del Viminalesta Palazzo Chigiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The history of Palazzo Chigi *Governo*. Viitattu 11.12.2022. (englanniksi)
2. ↑  Palazzo Chigi *Summer in Italy*. Viitattu 22.3.2022.
3. ↑  Chigi Palace (englanniksi) Roma – sito turistico ufficiale (Rooman kaupungin viralliset turismisivut). Viitattu 11.12.2022.
Bašmakovon piirin vaakuna.
Bašmakovon piiri Penzan alueen kartalla.
**Bašmakovon piiri** (ven. Башмако́вский райо́н) on kunnallinen itsehallintoalue Penzan alueella Venäjällä. Vuonna 1928 perustetun piirin pinta-ala on 1619,6 neliökilometriä. Asukkaita on 22 900 henkeä (vuonna 2009).

Bašmakovon piiri sijaitsee Penzan alueen länsiosassa. Luoteessa se rajoittuu Zementšinon, koillisessa Patšelman ja kaakossa Belinskin piireihin sekä lounaassa Tambovin alueeseen. Maantieteellisesti piiri kuuluu metsäarovyöhykkeeseen. Pinnanmuodostus on kumpuilevan tasaista. Seudun kautta kulkee Volgan ja Donin vedenjakaja.

Piiriin kuuluu Bašmakovon kaupunkimainen taajama (kaupunkikunta) ja 15 maalaiskuntaa: Aleksejevka (keskuspaikka Nikuljevka), Bojarovka (Kamenka), Kandijevka, Kirillovka, Lipovka, Podgornoje, Potšinki (Marat), Šeremetjevo, Sofjevka (Bašmakovo), Solominka, Sosedka, Sosnovka, Troitskoje (Timirjazevo), Vysokoje ja Znamenskoje. Hallinnollinen keskus on Bašmakovo, josta on 169 kilometriä alueen pääkaupunkiin Penzaan. Asutuskeskuksia on yhteensä 61. Asukkaista 94 % on venäläisiä. Lisäksi piirissä asuu mm. mordvalaisia, tataareja ja ukrainalaisia.

Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan viljelyyn sekä maidon ja lihan tuotantoon. Teollisuuslaitokset ovat keskittyneet Bašmakovoon. Solominkassa on matonkutomo ja Spirtzavodissa viinatehdas. Piirin kautta kulkee Tulan ja Penzan välinen rautatie.

Piirissä toimii 12 keskikoulua ja ammattikoulu, kaksi musiikkikoulua ja lasten luomistyön keskus, 57 kulttuurilaitosta sekä kotiseutumuseo. Nähtävyyksiin kuuluvat pronssikautiset asuinpaikat Gromokin kylän lähellä, Kandijevkan vuoden 1861 kapinan muistomerkki, vuonna 1808 rakennettu Znamenskojen kirkko sekä 1900-luvun alun tehdaslaitokset.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 4.7.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bašmakovon piirin sivusto[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
* Bašmakovon piiri Penzan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Bašmakovon piiri Penzan alueen tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
* Bašmakovon piiri Ves Penzenski krai -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Sony Music Publishing** on musiikkikustantamo, jonka omistavat yhdessä "Michael Jackson Family Trust" ja Sony. Associated Television (ATV) järjestön perusti alun perin Lew Grade vuonna 1955. Vuonna 1957 ATV hankki Pye Recordsin tytäryhtiökseen. Tuolloin Pye Records oli yksi kolmesta suuresta levy-yhtiöstä Isossa-Britanniassa ja yhdessä EMI:n ja Decca Recordsin kanssa ne muodostivat suurimman osan musiikin myynnistä maassa.

ATV ja Pye Records olivat kärjessä Brittiläisen musiikin "räjähdyksessä" vuonna 1960. Sopimuksia tehtiin yhdysvaltalaisten yritysten kanssa, joiden avulla pystyttiin valmistamaan ja levittämään äänityksiä Britanniassa. Seuraavaksi ATV hankki Lennon/ McCartney kappaleiden katalogin, Northern Songsin, vuonna 1968. Katalogi käsittää lähes jokaisen kappaleen, jonka John Lennon ja Paul McCartney kirjoittivat ennen vuotta 1970. 

Gradesin omaisuus alkoi hiipua 1980-luvun lähestettyä. 1980-luvun puolivälissä ATV sekä Pye Records myytiin. Yritykset osti australialainen Robert Holmes, joka myi ne nopeasti pois saatuaan tarpeeksi voittoa. Ne myytiin vuonna 1985 47,5 miljoonalla dollarilla poptähti Michael Jacksonille. Tämä järkytti Paul McCartneytä, joka oli kertonut Jacksonille kuinka tärkeää olisi omistaa kyseiset yhtiöt. McCartneyn oli aikomus ostaa yhtiöt, mutta Jacksonin isomman tarjouksen myötä hän sai ne itselleen.

Vuonna 1995 Jackson yhdisti ATV:n Sonyn kanssa, jolloin syntyi "Sony/ATV Music Publishing". Yhtiöstä tuli kolmanneksi suurin musiikin julkaisija maailmassa, omistaen oikeudet muun muassa Elvis Presleyn, Eminemin, Akonin, Bob Dylanin ja Willie Nelsonin kappaleisiin. Alan asiantuntijat ovat arvioineet "Sony/ATV Music Publishing" -yhtiön arvoksi 1,5 miljardia dollaria.
**Toinen Arne Winter** (1899–1994) oli tamperelainen maalitehtaan toimitusjohtaja.

Arne Winter syntyi tehtailija Daniel Winterin (1864–1908) poikana. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa humanistisia tieteitä ja oli monipuolisesti kielitaitoinen. Isä omisti veljensä Rudolf Winterin (1862–1912) kanssa Tampereella teollisuusyrityksiä, joista tärkein oli D. Winter & Co. Osakeyhtiö. Se valmisti aluksi tapetteja ja oli vuonna 1909 Pohjoismaiden suurin tapettitehdas, mutta vähitellen sen pääalaksi tuli maalien valmistaminen. Sekä Daniel että Rudolf Winter kuolivat varsin varhain. Niinpä Arne joutui tehtaan osaomistajaksi ja johtotehtäviin, vaikka teknokemian ala oli hänelle melko vieras.

Pitkään yhtiön apulaisjohtajana toiminut Arne Winter kohosi sen toimitusjohtajaksi vuonna 1950. Hän kehitti tehtaan työväen ja Epilän kaupunginosan elinoloja. Yritys myytiin Rosenlewille vuonna 1960, jolloin Arne Winter jäi eläkkeelle. Eläkevuotensa hän asui Helsingissä.

Arne Winterin puolisoita oliva Margareta Rosi-Maria Molin (elinvuodet 1898–1943), Sara Rose-Marie Molin (elinvuodet 1906–1953) ja Doris Maria Eneberg.

Lähteet
-------

1. ↑  Päivi Hintsanen:Coloria.net: Suomalaisen väriteollisuuden historiaa. Viitattu 19.1.2023.
2. 1 2  Rakkaat muistot : Winterin matkassa. Aamulehti 8.1.2023.
Mounds-patukka halkaistuna.
**Mounds** on The Hershey Companyn valmistama suklaapatukka.

Moundsin kookospähkinänmakuinen sisäosa vastaa Almond Joy -patukan sisältöä, mutta Moundsin ulkokuoressa on tummaa suklaata Almond Joyssa käytettävän maitosuklaan sijasta. Moundsin käyttämä pakkaus- ja logomuotoilu sisältää yhtäläisyyksiä sisartuotteen Almond Joyn kanssa; Almond Joyn sininen väri on tosin Moundsissa korvattu punaisella. Vuonna 2006 Hershey markkinoi rajoitetun ajan myynnissä ollutta Mounds Island Orange -patukkaa, jossa oli appelsiininvärinen ja -makuinen sisältö.

Mainittuja patukoita on mainostettu yhteisissä mainoksissa. Moundsin ensimmäinen käytössä ollut slogan oli "Indescribably Delicious" (sanoinkuvaamattoman herkullinen). Patukoiden 1970-luvulla käytössä olleessa mainoksessa käytettiin lorua "Sometimes you feel like a nut, sometimes you don't / Almond Joy's got nuts / Mounds don't", joka oli Leon Carrin kirjoittama.

Katso myös
----------

* Almond Joy

Lähteet
-------

1. ↑  Nearly everything what you wanted to know about Peter Paul *snacks.cyberpunks.org*.  Arkistoitu 26.9.2012. Viitattu 5.9.2012.
**Yhdysvaltain standardisointi- ja teknologiainstituutti** (engl. *National Institute of Standards and Technology*, lyh. **NIST**) on Yhdysvaltain kauppaministeriön alainen virasto, jonka tehtävänä on kehittää ja edistää mittaustekniikoita, standardeja ja tekniikkaa. Virasto tunnettiin vuosina 1901–1988 nimellä **National Bureau of Standards** (**NBS**).

NISTin päämaja sijaitsee Gaithersburgissa, Marylandissä. Sillä on toimipiste myös Boulderissa, Coloradossa. NIST työllistää yhteensä 2 900 tieteilijää, insinööriä, teknikkoa ja tuki- sekä johtohenkilöä.

NIST julkaisee FIPS-standardeja.

Lähteet
-------

1. ↑  NIST General Information NIST.  Arkistoitu 1.11.2009. Viitattu 15.11. 2009. (englanniksi)
2. ↑  FIPS General Information NIST. Viitattu 15.1.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yhdysvaltain standardisointi- ja teknologiainstituutti** Wikimedia Commonsissa

* National Institute of Standards and Technologyn kotisivut (englanniksi)
**Jääluola** on luola, jonka sisällä on jäätä ympäri vuoden tai ainakin suurimman osan vuodesta. Esimerkiksi Inarissa sijaitsevassa Korkia-Mauran jääluolassa jää ei ole sulanut todennäköisesti 1400-luvun jälkeen. Kyseinen jääluola on Suomen suurin. Sen alapuolella jää ulottuu kahden metrin syvyyteen. Tämä luola on 3,5 metriä leveä, 10 metriä pitkä ja 4 metriä korkea. Tässä luolassa on viime aikoina havaittu entistä enemmän sulamisesta tullutta vettä, joten luolan jään voidaan olettaa sulavan pian kokonaan. Eisriesenweltin jääluola Werfenissä Itävallassa on maailman suurin jääluola. Sen käytävä on yli 40 kilometriä pitkä. Sen sisällä olevasta jäätiköstä on muodostunut suurikokoisia muodostumia. Luolan käytävän tilavuus vaihtelee ja kapeimpia kohtia on siellä, missä on kalkkikiveä. Tätä luolaa ryhdyttiin tutkimaan varsinaisesti vasta 1913. Myös Islannin Vatnajökullin jäätiköllä on jääluola, joka on matkailunähtävyys. Slovenský rajin kansallispuistossa Slovakiassa on Dobšinskán jääluola, joka on Unescon maailmanperintölistalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Markus Ånäs: Veneilijän luontokohde: Korkia-Maulan jääluola Inarilla *Vene*.  25.9.2020. Viitattu 26.3.2023.
2. ↑  Maailman suurin jääluola Eisriesenwelt *Unelmatrippi, matkablogi*.  2.1.2022. WordPress. Viitattu 26.3.2023.
3. ↑  Vatnajökullin luonnollinen jääluola 2,5-3 tunnin kierros *Getyourguide*. Viitattu 26.3.2023.
4. ↑  Justin Kavngh: "Slovenský raj", *Pohjois- ja Itä-Euroopan kansallispuistot*, s. 194. Suomentanut Jarkko Iisakka, Lauri Sallamo, Heidi Tihveräinen. Tammi, 2022. ISBN 978-952-04-4495-2.

Katso myös
----------

* Kryosfääri
* Jäätikkö
Eišiškėsin suuri synagoga Liettuassa 1910-luvulla.
**Shtetl** (jidd. ‏שטעטל‎) oli pieni markkinakaupunki Euroopassa, jonka väestöstä enemmistö tai suuri osa oli jiddišiä puhuvia aškenasijuutalaisia. Kylämäinen tai maalaiskaupunkimainen shtetl oli etenkin Itä-Euroopan juutalaisille tyypillinen asumismuoto, mutta vastaavia asutusyhteisöjä oli myös Keski-Euroopassa.

Shtetlin yleistyminen liittyy Puolan vallan eläneiden juutalaisten asutusalueen huomattavaan laajenemiseen 1500-luvulla. Aatelisto sijoitti juutalaisia uusiin markkinakeskittymiiin, koska näillä oli tarvittavaa ammattitaitoa, eikä juutalaisista voinut tulla poliittisia kilpailijoita. Shtetlista muodostui Itä-Euroopan juutalaisten yleisin asumisyhteisö, jollainen se oli toiseen maailmansotaan asti. Suurin osa shtetl-yhteisöjen asukkaista kuoli holokaustissa.

Juutalainen asutus keskittyi etenkin keskustan markkinapaikan ympäristöön. Shtetlin ei-juutalainen väestönosa, joka harjoitti yleensä maataloutta, asui tyypillisesti kylän laitamilla lähellä viljelysmaitaan. Juutalainen ja ei-juutalainen väestö erottui selkeästi toisistaan, mutta he olivat myös tekemisissä keskenään. He esimerkiksi puhuivat eri kieliä, joskaan ei ollut tavatonta, että he osasivat jonkin verran toistensa kieliä. Heillä oli toisistaan negatiivisia stereotypioita, mutta he muodostivat myös naapuruussuhteita. Shtetlin juutalaisten ja ei-juutalaisten asukkaiden välinen suhde oli monimutkainen.

Shtetlin juutalaiset harjoittivat monipuolisesti erilaisia ammatteja. Rakennuksista suurin osa oli puisia. Juutalaisten määrittelemä shtetl erosi esimerkiksi kylästä, josta he käyttivät nimitystä *dorf*: shtetlissa oli vähimmäisedellytykset juutalaisyhteisön elämäntapaan, eli muun muassa ainakin yksi synagoga, hautausmaa ja kouluja. Shtetlin juutalaisilla oli eläväinen kansanperinne, mikä heijastuu jiddišin kielessä.

Shtetlilla onkin ollut symbolinen merkitys aidon juutalaisen kansanperinteen keskittymänä. Maine muodostui 1800-luvulla, kun Länsi-Euroopassa alkunsa saanut juutalaisten uudistusmielinen valistusliike haskala saavutti Itä-Euroopan juutalaiset: shtetl edusti sen rinnalla perinteistä juutalaista elämäntapaa. Holokaustin jälkeen shtetl on liitetty myös sen uhrien muistoon.

Kuvia
-----

* Puolanjuutalainen perhe kuvattuna vuonna 1909.Puolanjuutalainen perhe kuvattuna vuonna 1909.
* Puolalainen shtetl vuonna 1926.Puolalainen shtetl vuonna 1926.
* Klezmer-muusikoita häissä Ukrainassa 1920-luvulla.Klezmer-muusikoita häissä Ukrainassa 1920-luvulla.
* Solomon Yudovinin teos vuodelta 1926.Solomon Yudovinin teos vuodelta 1926.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Shtetl *The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe*. Viitattu 6.1.2022.
2. 1 2  Pearl, Chaim (toim.): *Encyclopedia of Jewish Life & Thought*, s. 441. Carta, 1996.
3. ↑  Illman, Karl-Johan & Harviainen, Tapani: *Juutalaisten historia*, s. 74. Gaudeamus, 1987.
4. 1 2  The Shtetl Routes *AEPJ*. Viitattu 6.1.2022. (englanniksi)
5. 1 2 3  Shandler, Jeffrey: Shtetl. Teoksessa Patai, Raphael & Bar-Itzhak, Haya (toim.): *Encyclopedia of Jewish Folklore and Tradition*s. M.E. Sharpe, 2013.
Mehteriä soittava orkesteri, *mehterân*.
Nykyajan turkkilainen marssimusiikkiorkesteri paraatissa Istanbulissa.
**Mehter** oli erityisesti osmanien valtakunnan janitsaarisotilaiden perinteinen marssimusiikkityyli. Se levisi yleiseen käyttöön ja sitä soitettiin virallisissa tilaisuuksissa ja juhlissa. Mehter kiellettiin janitsaarikapinan väkivaltaisen kukistamisen jälkeen 1826, mutta musiikkiperinne herätettiin osmanivaltakunnan lakkauttamisen jälkeen ja sitä pidetään yllä yhä nykyajan Turkissa.

Keski-Eurooppaan musiikkityyli levisi luultavasti 1720 Puolan kuningas August II:n armeijan ottaessa sen käyttöön.

Janitsaariorkesterin soitolle on tyypillistä vaihteleva rumpujen ja kellojen käyttö ja bassorummun, triangelin ja symbaalien yhdistäminen.

Musiikkityyliä on jäljitelty orkesterimusiikissa erityisesti 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa. Tämä on kuultavissa esimerkiksi Christoph Gluckin Le Rencontre imprévue (1764; "Odottamaton kohtaaminen") ja Mozartin *Ryöstö seraljista* (1782) ja A-duuri pianosonaatin nro 11 (KV 331) 3. osassa ("Turkkilainen rondo") ja Joseph Haydnin sinfoniassa nro 100 (1794, *Sotilassinfonia*). Ludwig van Beethoven käytti musiikkityyliä näytelmämusiikkisävellyksen Ateenan rauniot (opus 113) "Turkkilaisessa marssissa" ja 9. sinfonian finaalin tenorisoolossa ("Froh, wie Seine Sonnen fliegen").

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Esittely mehter-musiikista (englanniksi)
* Mehter-marsseja MP3-tiedostoina