recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Beit Lahia** tai **Beit Lahya** (arab. بيت لاهيا‎, *Bayt Lāhiyā*) on kaupunki Palestiinan Gazan kaistan pohjoisosassa. Sen asukasluku oli vuoden 2017 arvion mukaan 88 768.

Maantiede
---------

Beit Lahia sijaitsee Palestiinan Gazan kaistalla Pohjois-Gazan kuvernoraatin hallinnollisella alueella.

Historia
--------

Valokuva paikallisista vuodelta 1928.
Nykyinen Beit Lahia saattaa olla kristityn historioitsija Sozomenoksen mainitsema *Bethelia*. Paikan sanottiin sijaitsevan antiikin Gazan pohjoispuolella ja sen sanottiin olevan vauras kylä, jossa oli useita pakanallisia temppeleitä. Temppeliin kylän viereisellä kukkulalla viitataan mahdollisesti keisarinna Aelia Eudoxian käskyssä Porfyrios Gazalaiselle tuhota pakanalliset temppelit ja perustaa paikalle kirkko.

Israel miehitti Gazan kaistaa kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967. Beit Lahia oli yksi tunnetuista miehityksen vastarintakeskuksista, jossa israelilaisten oli vaarallista partioida. Vastarintataistelijat väittivät jopa "vapauttaneensa" kaupungin. Ensimmäisen intifadan aikana 7.12.1992 Hamasin Qassam -prikaatit ilmoittivat surmanneensa viisi israelilaista sotilasta intifadan verisimmässä yksittäisessä iskussa. Myöhemmissä Israelin ja palestiinalaisten konflikteissa kaupunkiin on tehty ilmaiskuja. Israel vetäytyi lopulta kaistalta vuonna 2005 ja myöhemmin sitä hallitsi Hamas.

Israelin joukot etenivät jälleen kaupunkiin Gazan sodan aikana vuonna 2023 ja kaupunki kärsi merkittäviä tuhoja.

Väestö
------

Beit Lahian asukasluku oli Palestiinan tilastokeskuksen vuoden 2017 arvion mukaan 88 768.

Lähteet
-------

1. 1 2  Projected Mid -Year Population for North Gaza Governorate by Locality 2017-2026 PCBS. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
2. ↑  *The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology - Vol. 3*. Committee of the Palestine Exploration Fund, 1883. archive.org (viitattu 8.2.2024). (englanniksi)
3. ↑  Jean-Pierre Filiu: *Gaza – A History*, s. 138, 216, 265, 275, 285. kääntänyt John King. Oxford University Press, 2014. ISBN 9780190201890. (englanniksi)
4. ↑  Dan Sabbagh: Israel says its ground forces are operating across ‘all of Gaza’ *The Guardian*.  3.12.2023. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
5. ↑  Gaza mosque in city of Beit Lahia destroyed *BBC News*.  29.11.2023. BBC. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
**Dennis Hauger** (s. 17. maaliskuuta 2003 Oslo, Norja) on norjalainen autourheilija. Hauger liitettiin syyskuussa 2017 Red Bullin junioriohjelmaan.

Ura
---

Hauger aloitti uransa kartingissa viisivuotiaana ja voitti ensimmäisen kartingkisansa kahdeksan vuoden ikäisenä. Vuonna 2014 Hauger voitti Mini ROK International -luokan mestaruuden ja sijoittui Italian Championship -luokassa toiseksi. Vuonna 2015 hän voitti muun muassa Italian Championship, WSK Super Master Series ja WSK Champions Cup -luokkien mestaruudet. Vuonna 2016 Hauger voitti Saksan Junior Kartingin ja 2017 Saksan Kartingin mestaruussarjan mestaruudet.

Vuonna 2018 Hauger aloitti kilpauransa Britannian F4 -sarjassa saavuttaen neljä voittoa ja kymmenen palkintosijaa ollen sarjapisteissä neljäs. Vuonna 2019 Hauger ajoi Italian Formula 4 -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden 12 voitollaan. Hän ajoi myös Saksan ADAC Formula 4 -sarjassa voittaen kuusi kilpailua ja saavuttaen kymmenen palkintosijaa sijoittuen loppupisteissä toiseksi. Samana vuonna hän ajoi kaksi kilpailua EuroFormula Open -sarjassa saavuttaen 18 pistettä.

Vuonna 2020 Hauger ajoi FIA Formula 3 Championship -sarjassa Hitech Grand Prix -tallissa ja voitti sarjan mestaruuden kaudella 2021 Prema Racing -tallissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hauger tar nytt steg: – Aldri vært nærmere å få en nordmann i Formel 1, Norsk Rikskringkasting (viitattu 14. tammikuuta 2022). Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Dennis Hauger | Racing career profile | Driver Database DriverDB.com, Viitattu 8.8.2020
**Albrecht Carl Göran Aminoff** (28. toukokuuta 1916 Hanko – 30. maaliskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, Ruotsalaisen Kansanpuolueen (RKP) poliitikko ja ministeri.

Carl Göran Aminoffin vanhemmat olivat everstiluutnantti Torsten Aminoff ja Gerda Maria Aminoff. Aminoff suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1942. Hän osallistui jatkosotaan, jonka aikana hänet ylennettiin vuonna 1941 vänrikiksi ja vuonna 1943 luutnantiksi.*lähde?* Varatuomarin arvo hänelle myönnettiin 1945.

Aminoff oli vuosina 1946–1949 Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton lakimies, vuosina 1949–1957 G. A. Serlachius Oy:n lakiasiainosaston johtaja ja vuosina 1958–1979 vakuutusyhtiö Eläke-Varman toimitusjohtaja.

Aminoff kuului Ruotsalaisen Kansanpuolueen keskushallintoon vuosina 1962–1984 ja oli puolueen pitkäaikainen rahastonhoitaja. Hän oli vuosien 1976–1977 Miettusen III hallituksessa ulkomaankauppa-asioista vastannut ministeri samanaikaisesti ulkoministeriössä sekä kauppa- ja teollisuusministeriössä. Aminoff oli pitkään Suomen viimeisin aatelinen ministerinä.

Aminoffilla oli lukuisia luottamustehtäviä. Hän oli muun muassa Östra Finlands Nation -osakunnan kuraattori 1945–1947, Suomen Vakuutusyhtiöiden Keskusliiton hallituksen jäsen vuodesta 1959 ja varapuheenjohtaja 1966–1971, Eläketurvakeskuksen hallituksen jäsen vuodesta 1961 ja varapuheenjohtaja vuodesta 1976, Työeläkelaitosten Liiton hallituksen jäsen vuodesta 1964 ja puheenjohtaja vuodesta 1975, Svenska Handelshögskolanin hallituksen jäsen 1966–1975 ja puheenjohtaja 1969–1975 sekä vakuutusyhtiö Fennian hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1974. Lisäksi hän oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin ja Svenska Handelshögskolans Studentkårin kunniajäsen.

Aminoff vihittiin taloustieteen kunniatohtoriksi vuonna 1979.

Aminoffin veli oli toimittaja ja kansanedustaja Torsten G. Aminoff.

Julkaisut
---------

* *Nyuppsatta truppförband i Finland 1770–1808*. Suomen historiallinen seura, 1971.

Katso myös
----------

* Aminoff (suku)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Aminoff, Carl Göran hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. 1 2 3 4 5 6  *Kuka kukin on 1978*, s. 46.
3. ↑   Carl Göran Aminoff *Suomen ministerit*. Valtioneuvosto.
4. ↑  Alexis Snellman: *Suomen aateli – yhteiskunnan huipulta uusiin rooleihin 1809–1939*, s. 278. Helsingin yliopisto 2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Valtioneuvosto
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Jacques Charles Dupont de l’Eure** (27. helmikuuta 1767 Neubourg – 2. maaliskuuta 1855 Rouge-Perriers) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan toisen tasavallan ensimmäisenä pääministerinä keväällä 1848.

Dupont de l’Eure aloitti uransa asianajajana Normandian parlamentissa vuonna 1789 ja toimi sen jälkeen tuomarina. Vuonna 1798 hänestä tuli Euren edustaja viidensadan neuvostossa, ja hän tuki brumairen vallankaappausta seuraavana vuonna. Suurimman osan Napoleonin valtakaudesta hän toimi tuomarina. Vuonna 1813 Dupont de l’Eure valittiin Ranskan lainsäätäjäkuntaan, ja satapäiväisen keisarikunnan aikana hän toimi edustajainkamarin varapuhemiehenä. Hän kuului sittemmin edustajainkamariin keskeytyksettä vuodet 1817–1848. Restauraation aikana hän kuului vapaamieliseen oppositioon. Heinäkuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1830 hänestä tuli vähäksi aikaa Ranskan oikeusministeri, mutta hän palasi pian takaisin oppositioon ja tuki innokkaasti vuoden 1847 reformibankettiliikettä.

Helmikuun vallankumouksen puhjettua jo 80-vuotias Dupont de l’Eure nimitettiin 24. helmikuuta 1848 väliaikaisen hallituksen jäseneksi ja sen puheenjohtajaksi. Hän toimi hallituksen johdossa 11. toukokuuta asti. Hänet valittiin vuonna 1848 myös toisen tasavallan kansalliskokoukseen, mutta hän ei onnistunut uusimaan paikkaansa seuraavana vuonna ja vetäytyi sen jälkeen politiikasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1907), s. 1090 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.3.2014.
2. ↑  Jacques Charles Dudont de l'Eure (ranskaksi) Assemblée nationale. Viitattu 9.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jacques Charles Dupont de l’Eure** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Sycomore

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Carl Theodor** (**C. Th.**) **Zahle** (19. tammikuuta 1866 Roskilde – 3. helmikuuta 1946) oli tanskalainen poliitikko, joka toimi Tanskan pääministerinä vuosina 1909–1910 ja 1913–1920. Hän edusti Radikaali Venstre -puoluetta.

Elämäkerta
----------

Zahle oli suutarin poika, joka kouluttautui lakimieheksi. Hän toimi vuodesta 1891 *Politiken*-lehden toimittajana ja oli edustajana kansankäräjillä vuodesta 1895 alkaen. Hän kuului aluksi liberaaliin Venstrereformpartiet-puolueeseen, jonka hajottua vuonna 1905 hänestä tuli Radikaalin Venstren johtohahmo. Zahle onnistui kaatamaan epäluottamuslauseella Ludvig Holstein-Ledreborgin hallituksen ja tuli itse ensimmäisen kerran pääministeriksi lokakuussa 1909, mutta joutui eroamaan seuraavan vuoden heinäkuussa. Hän pyrki tuolloin muuttamaan varsinkin maanpuolustuslakia siten, että Tanskan armeijaa kevennettäisiin. Vuosina 1911–1913 Zahle toimi Stegen kaupungin pormestarina.

Zahle palasi pääministeriksi kesäkuussa 1913 ja saavutti toisella pääministerikaudellaan suuren vaikutusvallan. Hänen hallituksensa sai ensimmäisen maailmansodan aikana poikkeukselliset valtaoikeudet ja toteutti monia merkittäviä uudistuksia. Se muun muassa uudisti vuonna 1915 parlamentin antamalla naisille äänioikeuden, muuttamalla kansankäräjien vaalitavan suhteelliseksi ja poistamalla ylähuoneen eli maapäivien (*landsting*) vaaleista etuoikeutetut äänestäjäryhmät, myi vuonna 1917 Tanskan Länsi-Intian saaret pois, antoi vuonna 1918 Islannille itsehallinnon ja lakkautti eräitä vanhentuneita maanomistusjärjestelyitä. Puolueloikkausten seurauksena Zahlen hallitus menetti vuoden 1920 alussa kapean enemmistönsä parlamentissa, jolloin kuningas Kristian X painosti Zahlea jättämään eronpyyntönsä. Kuninkaan kyseenalaisena pidetty toimi synnytti Tanskassa niin sanotun pääsiäiskriisin.

Zahle siirtyi vuonna 1928 kansankäräjiltä ylähuoneeseen, jossa hän oli vuoteen 1939. Hän toimi vielä oikeusministerinä Thorvald Stauningin hallituksessa vuosina 1929–1935 sekä maapäivien puhemiehenä vuosina 1936–1939.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1922), s. 665–666 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 22.1.2015.
2. 1 2 3 4  C. Th. Zahle (tanskaksi) *Den Store Danske*. Viitattu 23.2.2015.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Tanskan pääministerit |
| --- |
|  |
| Pääministerin tunnus | 
* Moltke
* Bluhme
* Ørsted
* Bang
* Andræ
* Hall
* Rotwitt
* Hall
* Monrad
* Bluhme
* Krag-Juel-Vind-Frijs
* Holstein-Holsteinborg
* Fonnesbech
* Estrup
* Reedtz-Thott
* Hørring
* Sehested
* Deuntzer
* Christensen
* Neergaard
* Holstein-Ledreborg
* Zahle
* Berntsen
* Zahle
* Liebe
* Friis
* Neergaard
* Stauning
* Madsen-Mygdal
* Stauning
* Buhl
* Scavenius
* Buhl
* Kristensen
* Hedtoft
* Eriksen
* Hedtoft
* Hansen
* Kampmann
* Krag
* Baunsgaard
* Krag
* Jørgensen
* Hartling
* Jørgensen
* Schlüter
* Nyrup Rasmussen
* Fogh Rasmussen
* Løkke Rasmussen
* Thorning-Schmidt
* Løkke Rasmussen
* Frederiksen

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo aatelisarvosta. Kreivi on myös Peter von Baghin ohjaama elokuva.*
Kreivin kruunu
**Kreivi** (saks. *Graf*, lat. *comes*, ransk. *comte*, ruots. *greve*) on aatelisarvo. Kreivin arvo ja sitä korkeampi markiisin arvo ovat kehittyneet vanhan Rooman vallan ja keisari Kaarle Suuren ajan *comes*- ja *marchis*-arvoista. Kreivin arvo tuli perinnölliseksi 900-luvulla.

Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa kreivin arvoja jaettiin usein johonkin virkaan tai vastuuseen liittyen; esimerkiksi linnakreivi (*Burggraf*), rajakreivi (*Markgraf*), palatsikreivi (*Pfalzgraf*) tai varakreivi (*Vizegraf*). Rajakreivin arvosta kehittyi markiisin arvo. Saksassa kreivin arvo pysyi pitempään virka-arvona kuin Ranskassa, missä kreiveistä tuli omien pienien maidensa perinnöllisiä herroja. Fredrik Barbarossa antoi kreiveille oikeuden pitää rauhaa omilla maillaan, mikä oli ollut aikaisemmin vain ruhtinaiden oikeus. Läntisessä Saksassa etenkin 1100-luvulta lähtien ilmestyi lukuisa määrä kreivejä, jotka ottivat arvonimensä hallitsemansa linnan mukaan ilman virka-asemaa.

Ruotsissa Eerik XIV perusti kreivin ja vapaaherran arvot 1561. Venäjällä arvon otti käyttöön Pietari Suuri. Britanniassa kreiviä (engl. *count*) vastaa tanskalaisperäinen jaarli (engl. *earl*). Kreivi on nykyisin korkein Suomessa käytössä oleva aatelisarvo. Aiemmin Suomen Ritarihuoneella on ollut myös yksi ruhtinassuku, mutta se on ollut pitkään sammuneena.

Suomessa
--------

Suomen aateliin on introdusoitu 11 kreivillistä sukua, joista mieslinjaisena on säilynyt kolme. Suomen alueella myönnettiin useita läänitysalueita kreivikunniksi 1500- ja 1600-luvuilla. Kreivikuntien läänitykset peruttiin vuoden 1680 reduktiossa.

Lähteet
-------

* Kreivi Viitattu 9.7.2020.

### Viitteet

1. ↑  Suomessa on enää vain kolme kreivisukua – aatelissuvut hiipuvat, sillä aateluutta ei voi ostaa eikä tyttö sitä periä *Maaseudun Tulevaisuus*. Viitattu 9.10.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Saksa
	+ 2

 |

 |
Ylioppilaslakkiin pukeutunut Färling ja H. A. Reinholm ostamassa pukuja.
**Fredrik Ignatius Färling** (17. tammikuuta 1846 Kangasala – 11. elokuuta 1904 Pori) oli suomalainen opettaja ja museonjohtaja. Hän oli yksi Satakunnan Museon perustajista ja toimi myös sen ensimmäisenä johtajana vuosina 1888–1896.

Pappisperheeseen syntynyt Färling kirjoitti ylioppilaaksi Borgå gymnasiumista ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian maisteriksi vuonna 1873. Opiskeluaikoinaan hän toimi muun muassa amanuenssina yliopiston historiallis-etnografisessa museossa sekä oli mukana perustamassa Suomen muinaismuistoyhdistystä 1870. Vuodesta 1880 lähtien Färling työskenteli historianopettajana Porin ruotsalaisessa alkeiskoulussa sekä myöhemmin kansakoulutarkastajana 1899–1904.

Färling toimi aktiivisesti muun muassa Porin Suomalaisessa Seurassa sekä Porin Historiallisessa Seurassa, joka perusti Satakunnan Museon vuonna 1888. Hän toimi myös museon johtajana vuoteen 1896 saakka. Lisäksi Färling vaikutti Porin VPK:ssa, jonka 25-vuotishistoriikin hän kirjoitti vuonna 1888.

Färling esiintyi kansatieteilijä H. A. Reinholmin kanssa Arvid Liljelundin tunnetussa maalauksessa *Kansanpukujen osto Säkylässä*. Vuonna 1878 maalattu teos esittää Reinholmia ja Färlingiä ostamassa kansanpukuja Helsingin yliopiston kokoelmiin.

Teokset
-------

* *Några bidrag till Björneborgs skolas historia* (1888)
* *Wirtamonumentet: dess uppkomst och aftäckning* (1888)
* *Porin vapaaehtoinen palokunta vv. 1863-1888* (1888)
* *Om eldsvådor och brandväsendet särskildt med afseende å landsbygden i Finland* (1893)
* *Björneborgs skola 1640-1895* (1895)

Kirjallisuutta
--------------

* Aitto-oja, Suvi: "Kansansivistäjä Fredrik Ignatius Färling", teoksessa *Karhu, kirves ja punainen kukko: Porin VPK 1863-2013*, Turun yliopisto 2013. ISBN 978-951-29-5302-8.

Lähteet
-------

1. ↑  FÄRLING Fredrik Ignatius. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 19.8.2014.
2. 1 2  Räty, Jouko: "Arkeologisen kokoelman alku Satakunnan Museossa" Muinaistutkija 3/1988. Viitattu 19.8.2014.
3. ↑  Satakunnan Museon kokoelmaohjelma (Arkistoitu – Internet Archive) s. 3–4. Porin kaupunki ja Satakunnan Museo 2009. Viitattu 29.8.2014.
4. ↑  Liljelund, Arvid: Kansanpukujen osto Säkylässä (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Kansallisgallerian taidekokoelmat. Viitattu 19.8.2014.
**Lentoja unessa ja valveilla** (ven. Полёты во сне и наяву, *Poljoty vo sne i najavu*) on Roman Balajanin ohjaama neuvostoliittolainen (ukrainalainen) pitkän elokuva vuodelta 1983.

Elokuva saavutti suurta suosiota perestroikan alkuaikoina Neuvostoliitossa. Elokuvan näki 6,5 miljoonaa katselijaa vuonna 1983. Suomen ensi-ilta oli vuonna 1983 ja Yleisradio esitti elokuvan ykköskanavallaan vuonna 1985. Vuonna 2021 elokuva luokiteltiin Ukrainan elokuvahistorian sadan parhaan elokuvan listan sijalle 7/100.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Poljoty vo sne i najavu* Elonet. Viitattu 29.1.2024.
2. 1 2  7 Flights in Dreams and in Reality / Poloty uvi sni ta naiavu Dovženko-keskus, dovzhenkocentre.org. Viitattu 29.1.2024. (englanniksi)
3. ↑  Top 100. Rating of the best films in the history of Ukrainian cinema Dovženko-keskus, dovzhenkocentre.org. Viitattu 29.1.2024. (englanniksi)
4. ↑  100 найкращих українських фільмів усіх часів за версією кінокритиків  25.6.2021. BBC, bbc.com. Viitattu 29.1.2024. (ukrainaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Flights in Dreams and in Reality (englanniksi) (imdb.com)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Flights in Dreams and Reality
**Kaisaleena Halinen** (s. 1973 Turku) on suomalainen kuvataiteilija ja kuvanveistäjä ja hän tekee myös tila- ja installaatiotaidetta. Halinen on opiskellut Imatran taidekoulussa vuosina 1995–1997 ja Kuvataideakatemiassa vuodesta 1997 vuoteen 2002, jolloin hän valmistui kuvataiteen maisteriksi. Hän on pitänyt vuodesta 2001 lähtien liki kymmenen yksityisnäyttelyä ja osallistunut ryhmä- ja yhteisnäyttelyihin vuoden 1999 jälkeen noin 45 kertaa. Kaisaleena Halisen töitä on useissa julkisissa taidekokoelmissa.

*Linderin tie*, 2006, Lohja.
Halinen sai vuonna 2013 William Thuring-nimikkopalkinnon. Halinen voitti Hjalmar Linderin muistomerkkikutsukilpailun vuonna 2004. Muistomerkki paljastettiin vuonna 2006, jolloin oli tullut kuluneeksi 100 vuotta siitä, kun Linder perusti Lohjan selluloosatehtaan. Muistomerkki muodostuu ratakiskoparista, joka reunustaa vanhan sähköradan paikalla olevaa polkua. Kiskoihin on kirjoitettu kohokirjaimin paikannimiä, jotka liittyvät Linderin elämänvaiheisiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaisaleena Halinen, CV Kaisaleena Halinen. Viitattu 14.4.2020.
2. ↑  William Thuring palkinnot 2013  2013. Suomen Taideyhdistys.  Arkistoitu 15.2.2020. Viitattu 14.4.2020.
3. ↑  Ilpala, Merja: Valokeilassa kamariherra Hjalmar Linder *Turun Sanomat*.  4.6.2006. Viitattu 14.4.2020. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Muistomerkkien Lohja *Visit Lohja*. Viitattu 14.4.2020.
5. ↑  Loparex lahjoittaa 80 000 euroa yhtiön perustajan Hjalmar Linderin muistomerkin pystyttämiseksi Lohjalle  25.5.2004. UPM-Kymmene Oyj. Viitattu 14.4.2020. [vanhentunut linkki]
**Pohjoisen noidat – Oikeus ja totuus 1600-luvun Ruotsissa ja Suomessa** on historiateos, jonka on kirjoittanut historiantutkija Mirkka Lappalainen. Teos perustuu tekijän väitöskirjaan. Se on ilmestynyt 2018, ja sen on kustantanut Otava. Lappalainen kuvaa 1600-luvun lopulla Ruotsissa roihahtaneita noitavainoja, joissa tuomittiin syyttömiä ihmisiä kuolemaan. Teos kertoo myös suomalaisten noitien maailmasta, tosin noitavainoja ei Manner-Suomessa ollut.

Teos on saanut vuonna 2018 Kanava-palkinnon.

Lappalainen tähdentää, että noituus on hyvän vastakohta, "pahuuden synonyymi", pahantahtoista vaikuttamista. Sen pari ei ole taikuus vaan hulluus, ja taustalla on harhoja, sairautta, alkoholismia ja väkivaltaa. Hän muistuttaa, että kirkko tai valtio instituutiona ei ollut noitavainojen järjestäjä, vaan takana oli tavallisten ihmisten keskuudessa levinnyt massahysteria.

Lappalaisen mukaan noituuden tutkimus on viime vuosikymmeninä syventynyt ja rikastunut, ja uuden ajan alun maailmankuvaa on alettu ymmärtää paremmin. Hän pohtii syitä ja taustoja sille, miksi voimakas noitavainojen aalto syntyi juuri 1600-luvulla. Monien tuomioiden takana oli suomalainen Lorentz Creutz, joka totuuskomission johtajana tuomitsi poltettavaksi yli kaksikymmentä ihmistä.

Arviot
------

Virpi Alanen nostaa arviossaan Suomen Kuvalehdessä esille Lappalaisen esittämän yhtäläisyyden nykyaikaan: "Kun yhteiskunta kuohuu ja maailman tilanne on epävakaa, pelko ja viha antavat yhä aineksia huhuille ja vaikuttavat ihmisten käsityksiin." Alanen huomauttaa, että Lappalainen hyödyntää kaunokirjallisuuden ja elokuvan outouden lumoa koukuttavasti ja värikkäästi mutta pitää kuitenkin tiukasti kiinni tieteellisestä tiedosta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Virpi Alanen: Noidan maineessa.  *Suomen Kuvalehti*, 9.11.2018, s. 56–57.  Otavamedia.
2. ↑  Lappalainen, s. 12, 13
3. ↑  Päivi Puukka: Noitavainot alkoivat 1600-luvun valeuutisista ja johtivat nopeasti aikansa someraivoon *Yle.fi, uutiset*.  4.10.2018. Viitattu 23.11.2018.
4. ↑  Lappalainen, s. 12
5. ↑  Lappalainen, s. 21–22
6. ↑  Lappalainen, s. 6
**Vaihtoehtorahasto** tarkoittaa yhteisöä tai muuta yhteistä sijoittamista, jossa varoja hankitaan useilta sijoittajilta ja sijoitetaan määritellyn sijoituspolitiikan mukaisesti.

Vaihtoehtorahasto poikkeaa sijoitusrahastosta siten, että vaihtoehtorahaston sääntely on väljempää. Vaihtoehtorahasto voi sijoittaa lähes mihin tahansa. Se voi olla esimerkiksi kiinteistörahasto, syöttörahasto tai rahastojen rahasto. Toisin kuin sijoitusrahasto, vaihtoehtorahasto voi olla suljettu rahasto, josta rahojen lunastaminen ei ole mahdollista.

Oikeudelliselta muodoltaan vaihtoehtorahasto voi olla muun muassa erikoissijoitusrahasto tai kommandiittiyhtiö. Vaihtoehtorahaston oikeudellista muotoa ei kuitenkaan ole rajoitettu, vaan sääntelyn kannalta keskeistä on rahaston harjoittama toiminta. Oikeudellinen muoto ratkaisee Suomessa sen, miten rahastoa verotetaan.

Vaihtoehtorahastolla tulee olla hoitaja. Hoitajan tehtäviin kuuluu salkunhoito ja riskienhallinta ja myös esimerkiksi markkinointi. Vaihtoehtorahastojen hoitaminen on luvanvaraista.

Lähteet
-------

1. 1 2  www.finanssivalvonta.fi: Vaihtoehtorahastojen hoitajat *www.finanssivalvonta.fi*.  20.10.2020. Viitattu 3.2.2024.
2. ↑  Evli Plc: Vaihtoehtorahastot | Kenelle *www.evli.com*. Viitattu 3.2.2024.
3. 1 2 3  Erikoissijoitusrahasto toimii myös suljettuna rahastona – kiinnitä suunnittelussa huomiota erityissääntelyn vaikutuksiin *Castren & Snellman*. Viitattu 3.2.2024.
4. ↑  Vaihtoehtorahastojen hoitajia koskeva lainsäädäntö voimaan *Valtiovarainministeriö*. Viitattu 3.2.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Finlex: Laki vaihtoehtorahastojen hoitajista
**Canon Episcopi** on varhainen kirkollinen asiakirja, jonka alkuperää ei tunneta. Asiakirjaan viittaa ensimmäisenä Prümin luostarin apotti Regino Prümiläinen vuonna 906. Se on joskus virheellisesti esitetty Ancyran synodin asiakirjana. Nykytutkijat pitävät sitä yleensä 900-luvulta peräisin olevana frankkilaisena kirjoituksena. 1100-luvulla Bolognassa vaikuttanut Gratianus siteerasi sitä teoksessaan *Concordantia discordantium canonum* eli *Decretum Gratiani*, ja siitä tuli osa läntisen kirkon kanonista oikeutta.

*Canon Episcopi* on keskeinen varhainen kirkollinen noituutta koskeva asiakirja, jonka mukaan noituus oli pakanauskonto ja noituus oli vain kuvitelmaa. Asiakirja rajoitti 1200-luvulla syntyneen inkvisition toimintaa, koska inkvisitiolla oli toimivaltaa vain harhaoppisiin (kerettiläisiin) ja uskostaan luopuneisiin kristittyihin. Koska noituus katsottiin toisen uskonnon harjoittamiseksi, ei inkvisitiolla (teoriassa) ollut siihen toimivaltaa.

Paavi Innocentius VIII kumosi *Canon Episcopin* 1484 paavillisella kiertokirjeellä *Summis desiderantes affectibus*, jolla noituus määriteltiin uudelleen saatananpalvonnaksi ja siten saatettiin inkvisition tuomiovallan piiriin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  "Canon Episcopi." Encyclopedia of Occultism and Parapsychology. The Gale Group, Inc, 2001. Answers.com 25 Mar. 2007.
2. ↑   Russell, Jeffrey Burton (1972). *Witchcraft in the Middle Ages*. Cornell University Press. S. 75–82.
**Ilvesjoen tuulivoimalaitos** on Etelä-Pohjanmaalla Kurikan enstisen Jalasjärven Ilvesjoen kylässä sijaitseva tuulivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 0,75 megawattia. Voimalan omistaa ja sitä operoi Pramia Oy.

Yleistä
-------

Tuulivoimalaitos sijaitsee Ilvesjoen kylässä lähellä Kauhajoen ja Karvian kuntarajoja. Tuulivoimalalle tulee huoltotie, joka haarautuu seututieltä 273 haarautuvalta metsäautotieltä. Matkaa seututielle on vain 500 metriä. Voimala on pystytetty Kettukalliolle erään vedellä täyttyneen hiekkakuopan äärellä. Voimala sijaitsee 160 metrin korkeudella mpy.

Tuulivoimalaitos on saksalaisen Südwindin valmistama S46, jonka napakorkeus on 76 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 46 metriä, ja jonka kapasiteetti on 0,75 megawattia. Tuulivoimala saavuttaa nimellistehonsa, kun tuulee 12–13 metriä sekunnissa ja se pysähtyy 25 m/s myrskytuulessa.

Historiaa
---------

Maatuuli Oy hankki käytettynä Suomeen kolme Südwindin tuulivoimalaa vuonna 2011 ja kaksi niistä päätyi Jalasjärvelle. Toinen Jylisevän tuulivoimalaitos kuuluu Kauppilan autohajottamolle, joka ei aluksi saanut tuulivoimalaansa toimimaan mutta joka lopulta saatiin toimimaan. Pramian tuulivoimalaitos sen sijaan toimi alusta alkaen moitteettomasti ja se alkoi tuottaa sähköä tammikuusta 2011 lähtien.

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen tuulivoimaloista

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Wind energy statistics in Finland (PDF) *vuosiraportti 2014*.  2015. Helsinki:  Teknologian tutkimuskeskus VTT Oy. Viitattu 20.1.2024.
2. 1 2 3  Toiminnassa olevat & puretut voimalat (EXCEL) *tuulivoimayhdistys.fi*.  31.12.2023. Helsinki:  Suomen Tuulivoimayhdistys. Viitattu 20.1.2024.
3. 1 2 3  Ilvesjoen tuulivoimalaitos (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 20.1.2024.
4. 1 2 3 4  Ilvesjoki *www.thewindpower.net*.  4.9.2023. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 20.1.2024. (englanniksi)
5. ↑  Südwind S46/750 *www.thewindpower.net*.  2.1.2019. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 20.1.2024. (englanniksi)
6. 1 2  Rinta-Luoma, Jukka: Paikallisen tuulivoimatuotannon teknisiä ja taloudellisia näkökohtia (PDF) (diplomityö, s. 8, 56–60) *uwasa.fi*.  6.3.2015. Vaasan yliopisto. Viitattu 20.1.2024.
**Petri Mikko Jääskeläinen** (s. 24. helmikuuta 1960 Espoo) on suomalainen juristi, joka on toiminut eduskunnan oikeusasiamiehenä 1. tammikuuta 2010 lähtien.

Jääskeläinen valmistui ylioppilaaksi Tapiolan lukiosta vuonna 1978 ja oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1983. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1997 Helsingin yliopistossa. Väitöskirjan aiheena oli syyttäjä tuomarina. Vuonna 1986 Jääskeläinen sai varatuomarin arvon.

Vuosina 1982, 1984 ja 1986 Jääskeläinen työskenteli eri viranomaistahojen nimismiehenä, apulaisnimismiehenä ja kaupunginviskaalina. Vuonna 1985 hän oli Vantaan tuomiokunnan notaari, kanslianotaari ja käräjätuomari. Oikeuskanslerinvirastossa Jääskeläinen työskenteli esittelijänä vuonna 1986 ja nuorempana oikeuskanslerinsihteerinä 1987–1997. Hän oli myös Helsingin yliopiston assistentti ja tutkija useita jaksoja vuosina 1993–1997.

Vuodesta 1997 Jääskeläinen oli valtionsyyttäjä ja toimi vuosina 1997–2002 valtakunnansyyttäjänviraston kehittämisyksikön päällikkönä. Vuosina 2002–2009 Jääskeläinen oli kaksi kautta eduskunnan apulaisoikeusasiamies. Eduskunta valitsi hänet oikeusasiamieheksi nelivuotiskaudelle joulukuussa 2009, toiselle kaudelle vuonna 2013, kolmannelle kaudelle vuonna 2017 ja neljännelle kaudelle vuonna 2021. Hän ohitti vuonna 2022 Jorma S. Aallon pisimpään toimineena oikeusasiamiehenä.

Marraskuussa 2015 Jääskeläinen otti kantaa oikeuslaitoksen resurssien turvaamisen puolesta niiden riippumattomuuden takaamiseksi. Hän ehdotti myös lautamiesten valintatavan muuttamista vähemmän poliittiseksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 287. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. 1 2 3  Curriculum vitae *Eduskunnan oikeusasiamiehen verkkosivut*.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 25.8.2015.
3. ↑  Oikeusasiamies Petri Jääskeläinen *Eduskunnan oikeusasiamiehen verkkosivut*.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 25.8.2015.
4. ↑  Oikeusasiamies Petri Jääskeläinen *Eduskunnan oikeusasiamiehen verkkosivut*. Viitattu 2.5.2020.
5. ↑  Eduskunta valitsi Petri Jääskeläisen jatkamaan eduskunnan oikeusasiamiehenä *Helsingin Sanomat*.  30.11.2021. Viitattu 30.11.2021.
6. ↑  Reinboth, Susanna: Tuomareiden riippumattomuus huolestuttaa eduskunnan oikeusasiamiestä *Helsingin Sanomat*.  2.11.2015. Viitattu 2.11.2015.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomi Eduskunnan oikeusasiamiehet |
| --- |
|  |
| 
* Alopaeus
* Holma
* Lilius
* Puhakka
* Söderhjelm
* Hakkila
* Kuuskoski
* Laisaari
* Kastari
* Rapola
* Leskinen
* Ståhlberg
* Aalto
* Heinonen
* Söderman
* Lehtimaja
* Paunio
* Jääskeläinen

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Eva Herzigová** (s. 10. maaliskuuta 1973 Litvínov, Tšekki) on tšekkiläinen huippumalli ja näyttelijä. Hänen äitinsä oli kirjanpitäjä ja isänsä sähköasentaja. Hänen mallinuransa alkoi vuonna 1989, kun hän voitti 16-vuotiaana Prahassa kauneuskilpailun. Varsinainen huippumalli hänestä kehkeytyi Pariisissa. 

Herzigová on esiintynyt lukuisten muotitalojen, kuten Calvin Kleinin, Guessin, Victoria's Secretin ja Hugo Bossin mainoskampanjoissa. Lisäksi hän on myös esiintynyt useissa kansainvälisissä muotilehdissä, kuten Voguessa, Harper’s Bazaarissa, Ellessä, Marie Clairessa, Numérossa ja Alluressa ja lisäksi esimerkiksi yhdysvaltalaisessa urheilulehdessä Sports Illustratedissä. Vuonna 2004 hän poseerasi yläosattomissa Playboyssa. Herzigová on toiminut myös useiden muotisuunnittelijoiden, kuten Louis Vuittonin, Benedetta Dubinin, Giles Deaconin, Emilio Puccin ja Versacen näytösmallina. Hän on esiintynyt myös Imagine Fashionin muotielokuvassa *Decadent Control* Roberto Cavallin kanssa. Elokuvassa mainostettiin H&M:n ja Agent Provocateurin muotia. Herzigová esiintyi myös Venuksena vuoden 2006 talviolympialaisten avajaisseremoniassa. Vuonna 2016 hän esiintyi Dior Beautyn ja Giorgio Armanin mainoskampanjoissa.

Herzigová oli naimisissa Bon Jovin rumpalin Tico Torresin kanssa vuosina 1996—1998. Hän seurusteli avioeronsa jälkeen manageri Guy Osearyn kanssa. Hänellä on kolme poikaa italialaisen liikemies Gregorio Marsiajin kanssa: George (s. 2007), Philipe (s. 2011) ja Edward (s. 2013). Herzigová meni kihloihin Marsiajin kanssa vuonna 2017.

Lähteet
-------

1. ↑  Ella Alex, er: Eva Herzigova just announced her engagement to Gregorio Marsiaj *Harper's BAZAAR*.  17.3.2017. Viitattu 22.1.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eva Herzigová** Wikimedia Commonsissa

* Eva Herzigová FMD:ssä
* Viralliset sivut
* Eva Herzigová Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |

 |
Mustia sotnia marssilla Odessassa vuonna 1905.
Mustien sotnioiden mielenosoitus vuonna 1907.
**Mustat sotniat** tai **mustat sotnjat** (ven. Чёрная сотня, черносотенцы, *Tšornaja sotnja, tšernosotentsy*, kirjaimellisesti "Mustat sadat" < *sotnja*='sadan miehen joukko') oli Venäjän keisarikunnassa 1900-luvun alussa toiminut äärikansallismielinen ja antisemitistinen liike, joka tuki tsaarin valtaa reaktiona vallankumouksellista kuohuntaa vastaan. Mustien sotnioiden ajamat asiat olivat Venäjän jakamattomuus, ortodoksinen usko ja itsevaltius. Mustat sotniat olivat lähinnä aatelia, maanomistajia, papistoa, porvaristoa, kauppiaita ja käsityöläisiä, mutta myös työläisiä oli mukana.

Mustat sotniat
--------------

Ensimmäiset mustien sotnioiden edeltäjät syntyivät vuonna 1900 Pietarissa. Tällöin perustettiin "Pyhä prikaati" (*Svjaštšennaja družina*, Священная дружинa) ja "Venäjän kokous" (*Russkoje sobranije*, Русское собрание). Varsinaiset mustat sotniat syntyivät vastareaktiona vuoden 1905 vallankumoukselle sen aikana ja jälkeen. Mustat sotniat olivat vaikutusvaltansa huipulla vuosina 1905–1907, jolloin niillä oli monia järjestöjä ja ne julkaisivat omia sanomalehtiään. Merkittävimpiä Mustien sotnioiden järjestöjä olivat muun muassa Venäjän kansan liitto (Союз русского народа, *Sojuz russkogo naroda*) Pietarissa, Arkkienkeli Mikaelin liitto (*Sojuz Mihaila Arhangela*), Yhtyneiden aatelisten neuvosto (*Soviet obedinennogo dvorjanstva*), Venäläisten liitto, Venäläinen monarkistinen puolue, Aktiivinen kamppailu vallankumousta vastaan Moskovassa ja Valkoinen kaksipäinen kotka Odessassa.

Mustien sotnioiden merkittävimpiä johtajia olivat muun muassa Aleksander Dubrovin, Vladimir Puriškevitš, Nikolai Markov, Pavel Bulatzel, Ivan Vostorgov, A. I. Tristšati, munkki Iliodor, M. K. Šahovskoy ja muita. Mustat sotniat järjestivät neljä koko Venäjän kattavaa kokousta yhdistääkseen voimansa. Lokakuussa he valitsivat yhteisen johtajien neuvoston nimeltä *Glavnaja uprava*.

Mustasotnialaisten aseistettu siipi, keltapaidat, järjesti sekä iskuja vallankumouksellisiksi epäiltyjä vastaan että juutalaisten vastaisia pogromeja. Suomen suuriruhtinaskunnassa järjestö tuli tunnetuksi heinäkuussa 1906, jolloin se murhasi Terijoella venäjänjuutalaisen poliitikon Mihail Herzensteinin.

Mustien sotnioiden keskusneuvosto hajosi vuoden 1907 jälkeen. Muutenkin heidän merkityksensä alkoi hiipua ja jäsenmäärä huveta. Mustien sotnioiden järjestöt lakkautettiin virallisesti vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Vallankumouksen jälkeen sotnioiden kannattajat muodostivat valkoisen liikkeen oikeistosiiven, joka arvosteli muita monarkismin hylkäämisestä ja väitti valkoisia liberaalien ja vapaamuurarien soluttamaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  *Factum: Uusi tietosanakirja 5: me–pic*, s. 137. Weilin & Göös, Espoo 2004.
2. ↑  Musta sotnja, Tietosanakirja. Osa 6, palsta 852. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1914

Kirjallisuutta
--------------

* Walter Laqueur: *Black Hundred: The Rise of the Extreme Right in Russia* (1993)
**Olli Juhani Talsi** (s. 27. marraskuuta 1982 Vehkalahti) on suomalainen pika-aitajuoksija, joka edusti urheilu-urallaan kotkalaista Karhulan Katajaiset -seuraa.

Talsi voitti sisäratojen SM-kultaa 60 metrin aitajuoksussa 2004 ajalla 7,79. Hän voitti mestaruuden myös kaksi vuotta myöhemmin ajalla 7,70, jonka ansioista hänet valittiin Suomen joukkueeseen Moskovan sisäratojen MM-kisoihin. MM-kisoissa Talsi selviytyi välieriin, joissa karsiutui. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Jyväskylän Kalevan kisoissa SM-pronssia 110 metrin aitajuoksussa ajalla 14,00. Hän osallistui Göteborgin EM-kisoihin, joissa karsiutui alkuerissä ajalla 13,87.

Yksityiselämä
-------------

Talsi on koulutukseltaan lakimies, jolla on oma vuonna 2017 perustettu lakiasiaintoimisto Kymenlaaksossa. Hänet tuomittiin vuonna 2020 rattijuopumuksesta ja huumausaineen käyttörikoksesta. 13. lokakuuta 2022 Helsingin käräjäoikeudessa hänet tuomittiin toistamiseen, nyt 2 vuoden ja 10 kuukauden vankeusrangaistukseen törkeästä huumausainerikoksesta ja avunannosta törkeään huumausainerikokseen. Oikeudenkäyntiavustajia valvova lautakunta perui häneltä viimeisimmän tuomion jälkeen luvan toimia oikeudenkäyntiasiamiehenä ja -avustajana.
Lisäksi Olli Talsi on tuomittu naisen pahoinpitelystä.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 100 metrin juoksu: 11,21 (2002)
* 200 metrin juoksu: 22,96 (2001)
* 300 metrin juoksu: 35,85 (1999)
* 110 metrin aitajuoksu: 13,86 (2006)

Lähteet
-------

* Olli Talsi Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).

### Viitteet

1. ↑  Rami Mäkinen: Huumeliigassa syytetyn lakimiehen rajut viestit: "Kun muovit on lattialla alkaa lyöminen" *Ilta-Sanomat*.  26.11.2021. Viitattu 19.10.2022.
2. ↑  Luihu lakimies menetti lupansa *www.iltalehti.fi*. Viitattu 19.10.2022.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Robert "Bob" Beamon** (s. 29. elokuuta 1946 Jamaica, New York City, New York) on yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja. 

Bob Beamon tunnetaan 1968 Méxicon olympiakisojen pituushypyn voittotuloksestaan 890 senttimetriä, joka kesti maailmanennätyksenä peräti 23 vuotta. Hän rikkoi tuolloin voimassa olleen maailmanennätyksen 55 senttimetrillä. Beamonin paras tulos urallaan ennen Méxicon haamuhyppyä oli ollut 833 cm ja olympialaisten jälkeen hän ylsi parhaimmillaan 822 senttimetrin hyppyyn.

Beamon hyppäsi tuloksensa ensimmäisellä yrittämällä. Olosuhteet olivat hänen puolellaan. Suorituspaikka sijaitsi noin kahden kilometrin korkeudessa merenpinnasta, minkä ansiosta ilmanvastus oli vähäisempi kuin lähempänä merenpintaa. Myötätuulta oli juuri sallitut kaksi metriä sekunnissa, joten tulos voitiin hyväksyä ennätykseksi. Askelmerkkien kanssa usein vaikeuksissa ollut Beamon myös osui lankulle ihanteellisen "senttejä säästävällä" tavalla. 

Beamonin tuloksen rikkoi vasta Mike Powell vuonna 1991 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Tokiossa (895 cm). Beamonin 890 cm on kuitenkin edelleen olympiaennätys ja kaikkien aikojen toiseksi pisin sallituissa oloissa tehty hyppy.

Ennen olympialaisia Beamon oli voittanut 22 kilpailuaan 23:sta. Vuoden 1967 Pan-Amerikan kisoissa hän oli voittanut hopeaa.

Yksityiselämä
-------------

Beamonin äiti kuoli pojan ollessa alle vuoden ikäinen ja hän ei koskaan saanut tietää biologista isäänsä.

Urheilu-uransa jälkeen hän toimi monissa nuorisourheilua tukevissa projekteissa ja oli myös Olympiaurheilijoiden taidemuseon johtajana Floridassa, jossa hän vieläkin asuu.

Lähteet
-------

1. ↑  Mackay, Duncan: The 10 greatest performances in the history of athletics (2 Bob Beamon) *The Observer*.  5.8.2001. Guardian News and Media Limited. Viitattu 19.8.2009. (englanniksi)
2. ↑  Yleisurheilulegenda on nyt 70-vuotias – seksi ennen historiaan jäänyttä olympiafinaalia kadutti *iltasanomat.fi*.  2.9.2016.  Arkistoitu 3.9.2016. Viitattu 2.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Beamon olympic.org:ssa
* Bob Beamon Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)

Miesten pituushypyn olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1896: Ellery Clark |
1900: Alvin Kraenzlein |
1904: Myer Prinstein |
1908: Frank Irons |
1912: Albert Gutterson |
1920: William Pettersson |
1924: William DeHart Hubbard |
1928: Edward Hamm |
1932: Ed Gordon |
1936: Jesse Owens |
1948: Willie Steele |
1952: Jerome Biffle |
1956: Gregory Bell |
1960: Ralph Boston |
1964: Lynn Davies |
1968: Bob Beamon |
1972: Randy Williams |
1976: Arnie Robinson |
1980: Lutz Dombrowski |
1984: Carl Lewis |
1988: Carl Lewis |
1992: Carl Lewis |
1996: Carl Lewis |
2000: Iván Pedroso |
2004: Dwight Phillips |
2008: Irving Saladino |
2012: Greg Rutherford |
2016: Jeff Henderson |
2020: Miltiádis Tentóglou |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee politiikkaa. Yhtyeestä, katso The Great Society.*
**Great Society** oli Yhdysvaltain presidentin Lyndon B. Johnsonin presidenttikaudellaan (1963–1969) hyväksymiä kattavia sisäpolitiikan reformeja, joiden keskeinen idea oli taistelu köyhyyttä vastaan. Great Society sisälsi myös pyrkimyksiä rodullisen epätasa-arvon purkamiseksi.

Politiikka oli kontrasti hänen vuoden 1964 presidentinvaalien vastaehdokkaansa, Barry Goldwaterin "jopa liian oikeistolaisina" pidetyille ajatuksille. Great Society -uudistukset olivat epäsuora perillinen 1930-luvun New Deal -uudistuksille. Osa Great Society -paketin sisällöstä perustui juuri kuolleen presidentti John F. Kennedyn pysähtyneisiin New Frontier -lakialoitteisiin.

Great Society -politiikka perustui osin Johnsonin omakohtaisiin kokemuksiin köyhyydestä. Hänen presidenttikaudellaan oli yleinen usko amerikkalaiseen unelmaan, ja Johnsonin kausi merkitsi amerikkalaisen liberalismin korkeasuhdannetta. Johnsonin Great Societyn sisäpoliittiset ansiot ovat kuitenkin yleisesti jääneet hänen kautensa ulkopolitiikan, Vietnamin sodan, kritiikin jalkoihin. Great Society -politiikkaa ovat jotkut kriitikot nimitelleet idealistiseksi ja realistiseksi illuusioksi.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Great Society** Wikimedia Commonsissa
**Roman Neustädter** (s. 18. helmikuuta 1988 Dnepropetrovsk, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Bundesliigassa pelaavaa Schalkea.

Ura
---

### Seurajoukkue

Koko junioriuransa Saksassa viettänyt Neustädter siirtyi kesällä 2012 ilmaisella siirrolla Schalkeen. Hän teki joukkueen kanssa nelivuotisen sopimuksen.

### Maajoukkue

Neustädter edustaa maajoukkuetasolla Venäjää. Toukokuussa 2016 maan kansallisuuden saaneelle Neustädterille myönnettiin lupa pelata maajoukkueessaan jo Ranskan EM-kilpailuissa 2016. Prosessi onnistui tavallista nopeammin, sillä Venäjän presidentti Vladimir Putin oli antanut asiasta virallisen määräyksen aiemmin samassa kuussa. Venäjän urheiluministeri Vitali Mutko vahvisti kuitenkin venäläismedialle, ettei Neustädter saanut poikkeuslupaa kaksoiskansalaisuuteen. Neustädterin oli siis luovuttava Saksan kansalaisuudesta, koska Venäjä ei ole Euroopan unionin jäsen.

Ennen aikaansa Venäjän maajoukkueessa, Neustädter ehti edustaa Saksaa ikäkausimaajoukkueissa sekä kahden ottelun verran miesten maajoukkueessa vuosina 2012 ja 2013. Nuo pelit eivät kuitenkaan olleet virallisia pelejä, vaan ystävyysotteluita, mikä mahdollisti vielä maajoukkue-edustuksen muualla. Myös Ukrainan maajoukkue oli aiemmin kiinnostunut Neustädterin palveluksista.

Yksityiselämä
-------------

Neustädter muutti Neuvostoliitosta Saksaan 1990-luvun alussa. Hänen isänsä on myös ammattilaisuransa lopettanut jalkapalloilija, Karlsruheria ja Mainzia edustanut Peter Neustädter.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pilvinen, Sami: Venäjän maajoukkue vahvistui Putinin mahtikäskyllä - passi käteen pikavauhdilla *iltalehti.fi*.  30.5.2016. Alma Media Suomi Oy. Viitattu 30.5.2016.
2. ↑  Official: Schalke confirm summer signing of Roman Neustadter from Borussia Monchengladbach Goal. Viitattu 13.3.2013. (englanniksi)
3. 1 2 3  Lähde: Bundesliigaseuran tähti luopui Saksan kansalaisuudesta – edustaa Venäjää EM-kisoissa! *suomifutis.com*.  24.5.2016. Viitattu 30.5.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Roman Neustädterin esittely Fussballdaten-sivustolla (saksaksi)

Venäjän joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2016
1 Akinfejev |
2 Šiškin |
3 Smolnikov |
4 Ignaševitš |
5 Neustädter |
6 A. Berezutski |
7 Jusupov |
8 Glušakov |
9 Kokorin |
10 Smolov |
11 Mamajev |
12 Lodigin |
13 Golovin |
14 V. Berezutski |
15 Širokov |
16 Guilherme |
17 Šatov |
18 Ivanov |
19 Samedov |
20 Torbinski |
21 Štšennikov |
22 Dzjuba |
23 Kombarov |
Valmentaja Slutski
*Tämä artikkeli käsittelee korkeimman oikeuden presidenttinä toiminutta oikeustieteen tohtoria. Uimahyppääjä Olavi Heinosesta on eri artikkeli.*
**Olavi Ensio Heinonen** (s. 12. syyskuuta 1938 Kuopio) on suomalainen juristi, joka toimi korkeimman oikeuden presidenttinä 1990–2001. Hän on koulutukseltaan oikeustieteen tohtori ja valtiotieteen tohtori. Heinonen on korkeimman oikeuden kaikkien aikojen nuorin jäsen. Hänen väitöskirjansa rikosoikeuden alalta, *Velallisen konkurssirikoksesta*, julkaistiin vuonna 1966.

Tasavallan presidentti Urho Kekkonen nimitti Heinosen korkeimman oikeuden jäseneksi vastoin korkeimman oikeuden yksimielistä kantaa Heinosen ollessa vain 32-vuotias rikosoikeuden apulaisprofessori Helsingin yliopistossa. Ennen valintaa Heinonen oli toiminut Suomen Demokraattisten Lakimiesten varapuheenjohtajana. Hän toimi tuolloin myös eduskunnan lakivaliokunnan sihteerinä. Sittemmin hänet valittiin korkeimman oikeuden presidentiksi vuonna 1990 korkeimman oikeuden tuella. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2001 lopussa.

Heinonen toimi virkansa perusteella myös valtakunnanoikeuden puheenjohtajana vuonna 1993, kun käsiteltävänä oli ministeri Kauko Juhantaloon kohdistettu syyte.

Heinonen toimi eduskunnan oikeusasiamiehenä vuosina 1986–1989. Hän toimi vankilaoikeuden puheenjohtajana 1975–1984 ja osallistui monien vuosikymmenien ajan etenkin tuomioistuinlaitosta ja rangaistusten täytäntöönpanoa koskevaan julkiseen keskusteluun ahkerasti.

Heinonen on Turun yliopiston kutsuma oikeustieteen kunniatohtori vuodelta 1995. Hänet on valittu vuoden Ressuksi vuonna 2002.

Vaikka Heinonen tuli tuomarinuralle poikkeuksellisella tavalla ja presidentti Kekkosen 70-vuotispäivähaastattelun tulehduttamassa ilmapiirissä, sekä tuomioistuinlaitoksen sisällä että ulkopuolella hänen on arvioitu toimineen tuomarina hyvin pätevästi ja puolueettomuuttaan kyseenalaistamatta.

Lähteet
-------

* Kemppinen, Jukka: *Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot: Korkein oikeus, laki ja yhteiskunta 1918–1990.*

### Viitteet

1. ↑  Tuominen, Tia (toim.): *Suomen lakimiehet 2015 Finlands jurister*, s. 157. Helsinki: Talentum, 2015. ISBN 978-952-14-2536-3.
2. ↑  Markku Fredman: Demla r.y. – vähän yli 50 vuotta (pdf) *Oikeus-lehti 4/2015*. Oikeuspoliittinen yhdistys Demla.  Arkistoitu 15.5.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Korkeimman oikeuden presidentin Leif Sevónin puhe Olavi Heinosen muotokuvan paljastustilaisuudessa 7.5.2004. (Arkistoitu – Internet Archive)

 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Curt Olsson** | **Korkeimman oikeuden presidentti**1990–2001 | Seuraaja:**Leif Sevón** |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomi Eduskunnan oikeusasiamies |
| --- |
|  |
| 
* Alopaeus
* Holma
* Lilius
* Puhakka
* Söderhjelm
* Hakkila
* Kuuskoski
* Laisaari
* Kastari
* Rapola
* Leskinen
* Ståhlberg
* Aalto
* Heinonen
* Söderman
* Lehtimaja
* Paunio
* Jääskeläinen

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |