recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Larry Ali Donald** (s. 6. tammikuuta 1967) on uransa lopettanut raskaansarjan nyrkkeilijä. Hän saavutti MM-pronssia amatöörien MM-kisoissa 1991 Sydneyssä ja otteli Yhdysvaltain joukkueessa vuoden 1992 olympialaisissa Barcelonassa.

Ammattilaisura
--------------

Larry "The Legend" Donald siirtyi ammattilaiseksi 3. tammikuuta 1993. Ensimmäisessä ottelussaan hän voitti teknisellä tyrmäyksellä Craig Brinsonin. Vuonna 1994 hän voitti siihen asti voittamattoman Jeremy Williamsin sekä Bert Cooperin. Ensimmäisen tappionsa hän kärsi joulukuussa 1994 Riddick Bowelle. Vuonna 1997 Donald onnistui voittamaan entisen maailmanmestarin Tim Witherspoonin, mutta monta vuotta matalaa profiilia nyrkkeilyssä pitänyt promoottori Don King moitti hänen ottelutyyliään. 

Heinäkuussa 2001 Donald kärsi uransa toisen tappion hävitessään Kirk Johnsonille. Saman vuoden marraskuussa hän matkusti Saksaan ottelemaan Vitali Klytškoa vastaan. Donald hävisi nuoremmalleen tyrmäyksellä 10. erässä.

Marraskuussa 2004 Donald säväytti nyrkkeilymaailmaa voittamalla entisen maailmanmestarin Evander Holyfieldin pistein 12-eräisessä kamppailussa. Lokakuussa 2005 hän hävisi "Venäjän jätti" Nikolai Valujeville ottelussa, jossa panoksena oli pääsy ottelemaan maailmanmestaruudesta John Ruizia vastaan. Tämän jälkeen Donald piti yli 1,5 vuoden ottelutauon. Hän palasi kehään 30. kesäkuuta 2007 ottelemaan venäläisen Aleksandr Povetkinin kanssa. Donald hävisi ottelun pistetuomiolla. Ottelun jälkeen Donald lopetti uransa.

Ammattilaisurallaan Larry Donald otteli 50 kertaa. Otteluista hän voitti 42 kertaa, kärsi viisi tappioa ja ratkaisemattomaan hän on päätyi kolme kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Ammattinyrkkeilyottelut Boxrec.com tietokannassa
**Antonio de Salazar** (n. 1650 – 25. maaliskuuta 1715) oli espanjalaissyntyinen, meksikolaistunut säveltäjä. Hän oli yksi viimeisistä perinteisen hispaanisen tyylin edustajista ennen italialaisten vaikutteiden merkittävää vahvistumista Espanjassa ja sen alaisissa maissa. Hän eteni yhdeksi tunnetuimmista meksikolaisista säveltäjistä.

Salazar muutti Meksikoon, jossa pääsi suoraan maestron tehtäviin Pueblan katedraaliin vuonna 1679 ja siirtyi Méxicon katedraaliin vuonna 1688. Méxicon katedraalissa hän järjesti arkistot ja valvoi uusien urkujen rakennustöitä. Lisäksi hän tuli tunnetuksi opettajana. Joitain Salazarin sävellyksiä on myös käsikirjoituksina Oaxacan katedraalissa, mutta ei ole tietoa, oliko säveltäjä itse koskaan Oaxacassa.

Salazar oli kontrapunktisen tekniikan mestari. Hän sävelsi villancicoja (myös *negrilloja*) ja canzonettoja. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu puhtaasti hengellistä musiikkia kuoroille. Hän sävelsi kuoroteoksensa usein kahdelle kuorolle. Salazarin villancicot ovat enimmäkseen Sor Juana Inés de la Cruzin teksteihin sävellettyjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Antonio de Salazar Hyperion Records
2. 1 2 3 4  Antonio de Salazar (c. 1650-1715) Musica International
3. 1 2 3  Antonio de Salazar AllMusic


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Amir Vahedi** (1961 Teheran, Iran – 8. tammikuuta 2010 Las Vegas, Yhdysvallat) oli iranilaissyntyinen yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Hän voitti urallaan yhden WSOP-rannekkeen ja tunnetaan näyttelijä Ben Affleckin pokerinopettajana.

Vahedi palveli Iranin armeijassa Iranin ja Irakin välisessä sodassa kunnes pakeni Saksaan ja sai poliittisen pakolaisen statuksen Länsi-Berliinissä. Myöhemmin Vahedi ja hänen veljensä muuttivat Kaliforniaan ja työskentelivät ravintolassa ja limusiinien vuokrauksen parissa ennen kuin Vahedi alkoi pelata pokeria vuonna 1997.

Vahedi nimettiin vuoden no limit texas hold'em -pelaajaksi vuonna 2001 ja vuonna 2003 hän oli toisena Men Nguyenin jälkeen *Card Player* -lehden vuoden pelaaja -valinnoissa. Vuonna 2003 hän selviytyi WSOP:n pääturnauksen finaalipöytään olleen siinä kuudes ja ansaiten 250 000 dollaria. WSOP-rannekkeensa hän voitti saman vuoden $ 1,500 No Limit Hold'em -turnauksesta, jonka ykköspalkinto oli 270 000 dollaria.

Helmikuussa 2005 Vahedi voitti L.A.Poker Classicin 1 455 dollarin limit hold'em -turnauksen ja 446 292 dollaria. Hän on myös Ultimate Poker Challengen kolmannen kauden (2005) mestari.

Vahedi asui Sherman Oaksissa, Kaliforniassa ja kuoli Las Vegasissa diabeteksen aiheuttamiin komplikaatioihin. Hänen pokeriuransa turnausansiot ylittivät 3,3 miljoonaa dollaria.

Lähteet
-------

1. ↑  Amir Vahedi WSOP player profile World Series of Poker. Viitattu 10.1.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Detailed Biography of Amir Vahedi Allamericanspeakers.com.  Arkistoitu 2.2.2007. Viitattu 9.2.2007. (englanniksi)
3. ↑  Pokeripro Amir Vahedi kuoli yllättäen  10.1.2010. Pokeritieto.com.  Arkistoitu 3.11.2011. Viitattu 10.1.2010.
4. ↑   luettu 9.2.2007
5. ↑  Amir Vahedi bio The Hendon Mob. Viitattu 10.1.2010. (englanniksi)
6. ↑  Amir Vahedi stats The Hendon Mob. Viitattu 10.1.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* POKERnews.com: *Amir Vahedi - A Long, Strange Journey*
* Amir Vahedi The Hendon Mob Poker Databasessa (englanniksi)
**Gustaf Einar Ahlström** (27. heinäkuuta 1891 Helsinki – 4. marraskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Ahlströmin vanhemmat olivat kirvesmies Gustaf Emil Ahlström ja Ida Aspelin ja puoliso vuodesta 1914 Hilda Maria Hellgrén. Kauppaneuvos Kauko Ahlström oli heidän poikansa. Ahlström kävi kansakoulun ja harjoitteli lasi- ja posliinialan yrityksessä. Hän teki myös opintomatkoja useisiin eri maihin. Oman lasi- ja posliinialan tukkuliikkeen, E. Ahlström -yhtiön, Ahlström perusti 1913. Hän oli yhtiön toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja aina kuolemaansa saakka. Ahlström oli myös Peltiteos-yrityksen toimitusjohtaja 1930–1940 ja johtokunnan puheenjohtaja 1930–1959 sekä K. V. Karlssonin Konetehdas -yhtiön toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja 1938–1943. Hän oli perustamassa, osakas tai johtamassa myös useita muita yrityksiä, kuten Keravan Puuteollisuus vuodesta 1920, Idman vuodesta 1925, Taito vuodesta 1931, Emali vuodesta 1932 ja Neon-Teho vuodesta 1937. Ahlströmillä oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Hän toimi muun muassa Syöpäsäätiön hallintoneuvoston puheenjohtajana ja hallituksen jäsenenä sekä Suomen Syöpäyhdistyksessä. Ahlström teki myös huomattavia lahjoituksia kulttuurin, urheilun ja yleishyödyllisten tarpeiden hyväksi. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1945.

Lähteet
-------

1. 1 2  Einar Ahlström *Biografiasampo*. Viitattu 6.8.2022.
2. ↑  Kauppaneuvos Einar Ahlström kuollut.  *Uusi Suomi*, 5.11.1959, nro 299, s. 14. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.8.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
Julia de Cock-Stigzelius: *Kesäpäivä Normandiassa* (1879).
**Julia Elisabeth de Cock-Stigzelius**, sukunimi esiintyy myös muodossa **Stigzelius-de Cock** (22. heinäkuuta 1840 Korppoo – 10. marraskuuta 1923 Sulkava) oli suomalainen taidemaalari.

Julia de Cock-Stigzeliuksen vanhemmat olivat viipurilainen apteekkari Lars Evert Stigzelius (1793–1871) ja Annette Sofie Carlborg (1803–1845). Hän oli naimisissa belgialaisen taidemaalari César Gerard de Cockin (1823–1904) kanssa.

Julia de Cock-Stigzelius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1860-luvulla ja sen jälkeen ulkomailla G. W. Palmin johdolla Tukholmassa 1871–1874, Tony Robert Fleuryn johdolla Pariisissa 1876–1878 sekä César de Cockin johdolla Normandiassa Ranskassa. Hän asui Belgiassa ensin Brysselissä 1880–1882 ja sitten Ghentissä.

Teoksia
-------

* *Kesäpäivä Normandiassa* : öljymaalaus. 1879
* *Maaseutua* : vesivärityö.

Kirjallisuutta
--------------

* Anja Huotari-Siimes : *Julia Stigzelius-de Cock ja maisemamaalaus Kesäpäivä Normandiessa*. Taidehistorian proseminaariesitelmä, Helsingin yliopiston avoin yliopisto, Helsinki 1998

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomen Kuvataiteilijamatrikkeli : Julia de Cock-Stigzelius
2. ↑  Kansallisgalleria - Taidekokoelmat : Stigzelius-de Cock, Julia
3. ↑  Geni.com : Julia Elisabeth Stigzelius

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Julia de Cock-Stigzelius**.
* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Stigzelius-de Cock, Julia
* / Stigzelius-de Cock, Julia (1840 - 1923) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Napoleone Orsini** (1263 Rooma – 1342 Avignon) oli italialainen kardinaali, joka kuului Orsinien aatelissukuun. Napoleone Orsini opiskeli Pariisissa, ja vuonna 1288 hänet nimitettiin Sant' Adrianon kardinaalidiakoniksi. Orsinien suvun perinteen mukaan hän kannatti guelfien politiikkaa, ja paavi Bonifatius VIII lähetti hänet Spoleton herttuakuntaan, jossa Orsini onnistui pakottamaan Gubbion kuuliaiseksi. Ranskan kuninkaan Filip IV Kauniin ja Bonifatius VIII:n välisessä kiistassa Napoleone Orsini toimi Bonifatiukseen tyytymättömien kardinaalien johtajana, vaikka ei suoraan kannattanutkaan paavia vastustavaa Colonnan sukua. Orsini johti Perugian konklaavissa ranskalaisten puolta ja siirtyi uudeksi paaviksi valitun Klemens V:n kanssa Avignoniin. Orsini yritti estää Johannes XXII:n valinnan paaviksi sekä palauttaa paavinistuimen takaisin Roomaan, mutta epäonnistui näissä pyrkimyksissään. Napoleone Orsini kuoli Avignonissa vuonna 1342.

Lähteet
-------

1. ↑  Orsini, Napoleone *Enciclopedia Treccani*. Viitattu 20.6.2021. (italiaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Napatähtimö** (*Stellaria longipes*) on kohokkikasvien (Caryophyllaceae) heimoon, tähtimöiden (*Stellaria*) sukuun kuuluva kasvilaji. Se voidaan jakaa kahteen alalajiin: *Stellaria longipes* ssp. *longipes* ja *Stellaria longipes* ssp. *arenicola*. Näistä jälkimmäistä tavataan vain Athabascajärven ympäristössä Kanadassa ja nimialalajia kaikkialla muualla. Alalajit eroavat toisistaan hedelminä olevien kotien värityksen sekä kasvutavan perusteella.

Napatähtimö on noin 5–30 cm korkeaksi kasvava monivuotinen, ruohovartinen kasvi. Kasvupaikasta riippuen se voi olla kasvutavaltaan pysty, polveilevasti koheneva tai maanmyötäinen. Lehtiasento on vastakkainen ja lehdet ovat pieniä sekä kapeita. Lehtilavat ovat noin 1–4 cm pitkiä ja alle 0,3 cm leveitä. Lehdet ovat leveimmillään läheltä tyveään. Kukat sijaitsevat noin 4,5 cm pitkien kukkaperien päissä. Kukat ovat viisilukuisia ja halkaisijaltaan noin 0,5–1 cm. Kukissa on viisi vihreää verholehteä, jotka ovat yhtä pitkiä tai lyhyempiä kuin terälehdet. Terälehdet ovat valkoisia ja niitä on viisi kappaletta, joskin ne ovat syvään kaksiliuskaisia niin, että terälehtiä näyttäisi olevan kymmenen. Kukan keskellä on viidestä kymmeneen hedettä, joiden ponnet voivat olla punaisia, keltaisia tai ruskeita. Ponsien väri muuttuu hedelmien kypsyessä. Hedelmänä on enintään 2 cm pitkä kota, joka on tavallisesti tummanpurppuraisenvärinen. Hedelmän sisällä olevat siemenet ovat pieniä, ruskeita ja muodoltaan pallomaisia tai munuaismaisia.

Napatähtimö on sirkumboreaalinen laji, jota tavataan sekä vuoristoissa että Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Napatähtimö kasvaa usein matalana ja mattomaisena kasvustona tai mättäinä. Lajin pystykasvuisempi ja korkeampi muoto muistuttaa paljolti metsätähtimöä (*Stellaria longifolia*). Muuten napatähtimö muistuttaa myös heinätähtimöä (*Stellaria graminea*).

Lähteet
-------

* Minnesota Wildflowers: *Stellaria longipes* (Long-stalk Starwort) (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* JSTOR Global Plants: *Stellaria longipes* (englanniksi)
* Integrated Taxonomic Information System (ITIS): *Stellaria longipes* (englanniksi)
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): *Stellaria longipes* (englanniksi)
* Flora of North America: *Stellaria longipes* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q7607221
* Wikispecies: Stellaria longipes
* Calflora: 10395
* CoL: 4ZRGT
* EoL: 587473
* EPPO: STELA
* FNA: 250060934
* GBIF: 5384620
* GRIN: 415272
* iNaturalist: 79203
* IPNI: 285533-2
* IRMNG: 10587656
* ITIS: 20168
* MichiganFlora: 797
* NatureServe: 2.161036
* NCBI: 19744
* Open Tree of Life: 758007
* Plant List: kew-2481957
* PLANTS: STLO2
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:285533-2
* Tropicos: 6300279
* VASCAN: 4438
* WisFlora: 11447
* WFO: wfo-0000436338

 |

 |
**Napata** (egypt. 𓈖𓊪𓏏 tai 𓈖𓄿𓅯𓄿𓄿𓏏𓏭𓏲𓈇𓏤𓈗, *Npt, Npyt*; m.kreik. Νάπατα tai Ναπαταί, *Napatai*; lat. *Napata, Napatae*) oli muinainen kaupunki nykyisen Sudanin alueella.

Maantiede
---------

Napatan sijainti Nubiassa.
Napata sijaitsi Niilin länsirannalla pyhänä pidetyn Gebel Barkal -vuoren juurella, noin 400 kilometrin päässä Sudanin nykyisestä pääkaupungista Khartumista. Se sijaitsi lähellä nykyistä Karimaa.

Historia
--------

Napata oli napatalaisen kulttuurin keskus noin 900–270 eaa. Kaupungin rakennutti faarao Thutmosis III vuoden 1450 eaa. paikkeilla kun hän laajensi alueitaan etelään, Gebel Barkalin vuoren luokse. 300 vuotta myöhemmin Napatasta tuli Kushin kuningaskunnan pääkaupunki. Vuonna 22 eaa. roomalainen Egyptin kuvernööri Gaius Petronius Pontius Nigrinus marssi legiooniensa kanssa Napataan ja tuhosi sen. Näin se oli eteläisin paikka, johon Rooman armeija eteni. Siitä ei kuitenkaan koskaan tullut varsinaisesti osa Rooman valtakuntaa.

Nykyisin Napatan raunioihin kuuluu ainakin 13 temppeliä ja kolme palatsia, joita ensimmäiseksi kuvailivat eurooppalaiset tutkimusretkeilijät 1820-luvulla. Suuremmat temppelit, kuten Amonin temppeli, ovat edelleen pyhiä paikalliselle väestölle.

Gebel Barkal sekä historialliset Meroen ja Napatan kaupungit liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2003.

Lähteet
-------

1. ↑  Schweitzer, Simon D.: Npyt *Ancient Egyptian Dictionary*. Viitattu 7.12.2020.
2. 1 2  Napata (Gebel Barkal) *Trismegistos*. Viitattu 7.12.2020.
3. ↑  Strabon: *Geografika* 17 s. 820; Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 4.7.19, 8.16.8.
4. 1 2  Smith, William: "Napata", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  Napata *Pleiades*. Viitattu 7.12.2020.
6. ↑  Napata (Nubia) 8 Jebel Barkal - Ναπάτα *ToposText*. Viitattu 7.12.2020.
7. 1 2  Gebel Barkal and the Sites of the Napatan Region *UNESCO World Heritage Centre*. Viitattu 7.12.2020.
8. ↑  Dion Kassios: *Historiae Romanae* 54.4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Napata ja Gebel Barkal ympäristöineen** Wikimedia Commonsissa
Jean-Baptiste II Lemoyne ennen vuotta 1754.
**Jean-Baptiste Lemoyne** (1704–1778) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen tekemänsä muotokuvaveistokset, varsinkin terrakottaan tehdyt naisten muotokuvat, ilmentävät siroa, eloisaa rokokoota Vuonna 1768 hänestä tuli taideakatemian rehtori. Lemoyne oli Ludvig XV:n suosikki ja muutenkin hienoston runsaasti arvostama. Lemoynea pidetään yhtenä ajan parhaista kuvanveistäjistä. Hän oli eteväksi katsottua taiteilijasukua.

Lähteet
-------

1. 1 2  Facta, osa 5 vuodelta 1976, palsta 573
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, osa 5 vuodelta 1963, palsta 470
3. ↑  Otavan Iso Fokus, osa 4 vuodelta 1973, s. 2245
4. ↑  Otavan Suuri Ensyklopedia, s. 550
5. ↑  Iso tietosanakirja, osa 7 vuodelta 1934, palsta 1024


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Chuck Hellmanin nyrkkeilyuraa esittelevä lehtiuutinen vuodelta 1926.
**Chuck Hellman** (alkuperäiseltä nimeltään *Karl Mikael Hellman*; 24. syyskuuta 1902 Turku 
– 15. elokuuta 1986 Portland) oli suomalais-yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. 
Hellman oli 1920-luvulla Yhdysvalloissa tunnettu ammattinyrkkeilijä ja lähellä kääpiösarjan maailmanmestaruutta.

Elämänvaiheet
-------------

Hellman syntyi Turussa. Hänen isänsä oli nimeltään Karl Ludvig Hellman ja äitinsä Fanny Amanda os. Saren. Molemmat olivat syntyneet 1875. Karlilla oli kaksi isoveljeä, mutta Aarne kuoli jo yhdeksän kuukauden iässä ja Martin alle kaksivuotiaana maaliskuussa 1903. Pian sen jälkeen perhe muutti Yhdysvaltoihin: isä vuonna 1903 ja äiti poikansa kanssa kesäkuussa 1904. Heidän päämääränsä oli Kalifornian Sacramento. Vuoden 1910 väestönlaskennan aikaan Hellmanit olivat asettuneet Portlandiin. Isä-Karlin ammatiksi on väestönlaskennassa merkitty valuri.

Vuoden 1920 väestönlaskennassa poika-Karl (Charles Michael Hellman) ilmoitti olevansa maatalon työntekijä. Hän asui ruotsalaisen pariskunnan alivuokralaisena Willamettejoen itärannalla Portlandissa.

Nyrkkeilyuransa jälkeen Hellman omisti huoltoaseman Portlandissa vaimonsa Ninan kanssa. Pari sai kolme tytärtä ja otti 1940 huollettavakseen Ninan siskon kolme poikaa, kun näiden vanhemmat kuolivat. Vuonna 1974 Hellmanilla todettiin Alzheimerin tauti. Hän oli sen verran merkittävä henkilö, että hänen kuollessaan vuonna 1986 Oregonian-lehti julkaisi muistokirjoituksen. Siinä todettiin, että Hellman oli harras seitsemännen päivän adventisti.

Nyrkkeilyura
------------

Hellman aloitti ammattinyrkkeilijänä elokuussa 1921 käyttäen nimeä Chuck Hellman. Useissa häntä koskevissa lehtiuutisissa häntä kutsuttiin suomalaiseksi, joten hän ei salannut syntyperäänsä. Hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden vuonna 1936. 

Hän voitti New Yorkissa 6. kesäkuuta Izzy Schwartzin, josta tuli kärpässarjan maailmanmestari puoli vuotta myöhemmin. Queensin Dexter Parkissa käyty ottelu oli yleisömenestys, ja kolme viikkoa myöhemmin Hellman kohtasi Dominick Petronen samalla areenalla. Petronen oikean käden isku avasi toisessa erässä Hellmanin silmän lähelle syvän haavan, josta vuoti verta hänen silmäänsä koko ottelun ajan. Petrone voitti rajun kamppailun pistein.

Marraskuussa 1927 Hellman otti viimeisen suuren voittonsa, kun hän kukisti Portlandissa kärpässarjan huippunimen Johnny McCoyn. On epäselvää, miksi Hellman pian sen jälkeen lopetti ammattinyrkkeilyn. Mahdollisesti syynä oli perheen perustaminen ja liittyminen appivanhempien mukana loppuvuodesta 1927 adventtikirkkoon. Ensin Hellman kieltäytyi ottelemasta sapattina perjantai-illasta lauantai-iltaan ja pian sen jälkeen hän lopetti nyrkkeilyn kokonaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Chuck Hellman. Boxrec. Viitattu 16.10.2022.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Näin huima mysteeri ratkesi – Wandan, 90, vanha leikekirja isästä paljasti "Oregonin helvettimiehen" tehneen suomalaista historiaa. Ilta-Sanomat 20.9.2020. Viitattu 16.10.2022.
**Kivilammi**  on kuivatettu järvi Kanta-Hämeessä Tammelassa. Entinen järvi ja nykyinen kosteikko kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Loimijoen valuma-alueella olevaan Pyhäjärven alueeseen.

Maantieto
---------

Järvi oli pitkän muotoinen. Nykyisten karttojen kosteikon rajojen mukaan kosteikko on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Koska lampeen ei ole kaivettu suo-ojia kovinkaan tiheään, voidaan olettaa ettei alkuperäisen järven mitat poikenneet tästä paljoakaan. Portaan ja Letkun välinen maantie kulkee aivan suon itäpään ohitse.

Keskeltä kosteikkoa kulkee sen läpi kaivettu oja, joka on yhdistetty pohjoiseen laskevaan laskuojaa. Oja yhtyy Myllyojaa ennen laskemistaan Pyhäjärveen.

Historia
--------

Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimeksi kirjattiin "Kiwilampi" ja vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi oli piirretty vielä näkyviin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kivilammi, Tammela (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 17.4.2019.
2. ↑  OIVA – Ympäristö- ja paikkatietopalvelu (edellyttää rekisteröitymisen) Ympäristöhallinto. Viitattu 10.3.2015.
3. ↑  Kalmbergin kartasto: Koottu kartasto, suoraan: kartalle (fc20050967.jpg), 1855-56
4. ↑  Maanmittauslaitos: Senaatinkartasto: Tammela (XII 24) kartta (Arkistoitu – Internet Archive), 1884, Arkistolaitos
Niemimaan sijainti Etelämantereella
Niemimaan kartta
**Antarktiksen niemimaa** on Etelämantereen pohjoisin osa, joka muodostaa pitkän ja kapean niemimaan. Niemimaan eteläosalla on myös nimi Palmerinmaa, pohjoisosa on Grahaminmaa. Grahaminmaan on yksi niistä harvoista kohdista, joissa Etelämanner ulottuu eteläisen napapiirin ulkopuolelle. Niemimaa sijaitsee Etelämantereen rannikolla Etelä-Amerikan kohdalla läntisellä pallonpuoliskolla. Se kuuluu niin Ison-Britannian, Argentiinan kuin Chilenkin aluevaatimuksiin.

Maantiede
---------

Niemimaa on hyvin vuoristoinen. Korkeimmat huiput nousevat noin 2 800 metriä merenpinnan yläpuolelle. Huomattavia vuorenhuippuja ovat Mount Castro, Mount Coman, Mount Gilbert, Mount Jackson, Mount Owen ja Mount Scott. Näiden vuorten katsotaan olevan Etelä-Amerikan Andien jatke vedenalaisen vuorijonon yhdistäessä vuoristot toisiinsa. Tällä perusteella Chile ja Argentiina ovat vaatineet aluetta itselleen.

Jäätiköt virtaavat niemimaalta mereen muodostaen laajoja kelluvia jäähyllyjä. Antarktiksen niemimaan jäähyllyjä ovat muun muassa Larsenin jäähylly, Wilkinsin jäähylly ja Bachin jäähylly. Jotkut niemimaan jäähyllyistä ovat viime vuosikymmeninä alkaneet hajota ilmaston lämpenemisen seurauksena. Lämpötila on Antarktiksen niemimaalla noussut noin puoli astetta vuosikymmenessä viimeisten viidenkymmenen vuoden aikana.

Niemimaan länsipuolella sijaitsee Bellingshauseninmeri, itäpuolella Weddellinmeri ja pohjoispuolella Scotianmeri. Antarktiksen niemimaan pohjoiskärjen (63º13'S) ja Etelä-Amerikan eteläkärjen Kap Hornin välissä on noin tuhat kilometriä leveä Drakensalmi.

Tutkimusasemat
--------------

Koska niemimaalla on Etelämantereen leudoin ilmasto, siellä ja lähisaarilla sijaitsee paljon tutkimusasemia. Niemimaalle suuntautuu myös turismia.

Lähteet
-------

1. ↑  Antarctic Ice Shelf Disintegration Underscores a Warming World  25.3.2008. NSIDC.  Arkistoitu 18.4.2014. Viitattu 29.3.2008. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antarktiksen niemimaa**.
**Birger Steckzén** (10. lokakuuta 1892 - 1966) oli ruotsalainen historioitsija ja arkistonhoitaja.

Hänestä tuli filosofian tohtori Lundin yliopistosta 1920, Ruotsin valtionarkiston toinen arkistonhoitaja 1921 ja sota-arkistonhoitaja 1921.

Steckzén on uudenaikaisen Sota-arkiston (*Krigsarkivet*) luoja. Hänen aikanaan Sota-arkiston tilanne mitättömänä instituutiona sotilashierarkian pohjalla muuttui radikaalisti. Arkistosta tuli itsenäinen virasto suoraan puolustusministeriön alaisena. Vuosina 1921–1959 Steckzén oli Sota-arkiston johtaja. Silloin arkiston rakennukset Gärdetissä rakennettiin. 

Steckzén on kirjoittanut paljon historiallisia teoksia.

Teokset
-------

* *Carl Gustaf Wrangels fälltåg 1646-1647* (1920)
* *Luleå stads historia, I* (1921)
* *Umeå stads historia* (1922)
* *Krigskollegii historia, I* (1930)
* *KLART SKEPP. Boken om SVERIGESKEPPEN Sverige, Gustaf V och Drottning Victoria* (1949)
* *SKF - En svensk exportindustris historia 1907-1957 (1957)*
* *Birkarlar och Lappar En studie i Birkarleväsendets, Lappbefolkningens och Skinnhandelns historia*

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |

 |
**Birgit Finnilä** (s. 20. tammikuuta 1931 Falkenberg, Ruotsi) on ruotsalainen konsertti- ja oopperalaulaja, äänialaltaan kontra-altto. Hän on Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.

Finnilä opiskeli Ingalill Lindénin johdolla Göteborgissa ja Roy Hendersonin johdolla Lontoon Royal Academy of Music -oppilaitoksessa. Hän teki vuonna 1967 menestyksekkään esikoisroolin Orfeuksena Gluckin oopperassa Orfeus ja Eurydike Göteborgissa. Sen jälkeen hän sai kansainvälistä mainetta tulkinnoillaan muun muassa Bachin, Brucknerin, Mahlerin ja Wagnerin teoksista. Hän on konsertoinut muun muassa Claudio Abbadon, John Barbirollin, Daniel Barenboimin, Sergiu Comissionan, John Eliot Gardinerin, Bernard Haitinkin, Herbert von Karajanin, Rafael Kubelikin, Erich Leinsdorfin ja Georg Soltin johdolla. Hänen uransa on painottunut konserttiesiintymisiin, mutta hän on tehnyt myös oopperarooleja muun muassa Brittenin, Gluckin ja Mozartin oopperoissa.

Birgit Finnilä on levyttänyt paljon etenkin EMI-, Philips- ja Erato- levymerkeille.

Lähteet
-------

1. ↑  Finnilä, Birgit (Arkistoitu – Internet Archive), *Baker’s Biographical Dictionary of Musicians*, The Gale Group 2001. Vaatii HighBeam-tilauksen.

Aiheesta muualla
----------------

* Finnilän levytyksiä Discogs-tietokannassa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Birgit Finnilä 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Igor Petrovitš Boldin** (ven. Игорь Петрович Болдин, s. 2. helmikuuta 1964 Moskova, Neuvostoliitto) on entinen venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edusti suurimman osan urastaan moskovalaista Spartakia. St. Louis Blues varasi Boldinin NHL:ään vuonna 1992 varausnumerolla 180, mutta Pohjois-Amerikkaan hän ei koskaan siirtynyt. Boldin voitti Itsenäisten valtioiden yhteisön jääkiekkomaajoukkueen mukana kultaa Albertvillen olympialaisissa 1992. Samana vuonna hänet nimettiin Venäjän ja Neuvostoliiton jääkiekon Hall of Fameen.

Boldin pelasi myös Suomen SM-liigassa kolmen kauden ajan. Ensimmäiset kaksi kautta 1993–1994 ja 1994–1995 kuluivat HPK:ssa ja kausi 1995–1996 TuTossa. Boldin muistetaan erityisesti herrasmiesmäisyydestään niin kaukalossa kuin siviilielämässäkin. Jäähyminuutteja hänelle kertyi runsaasta peliajasta huolimatta Suomessa pelaamissaan otteluissa vain 20.

Aiheesta muualla
----------------

* Igor Boldin *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
* Igor Boldin Eurohockey-sivustolla (englanniksi)
* Igor Boldin The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Team CCCP Hall of Fame (englanniksi)
**Nikkelioksalaatti** (C2O4Ni) on nikkeli- ja oksalaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden nikkeliyhdisteiden ja hienojakoisen metallisen nikkelin valmistukseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa nikkelioksalaatti on vaalean vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste esiintyy yleisimmin kidevedellisenä dihydraattina (C2O4Ni·2H2O), josta saadaan kidevedetöntä nikkelioksalaattia kuumennettaessa alennetussa paineessa 150 °C:n lämpötilaan. Nikkelioksalaatin dihydraatilla on kaksi kidemuotoa, jotka ovat alkeiskopiltaan monokliininen α-muoto ja ortorombinen β-muoto. Nikkelioksalaatti on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin sekä komplekseja muodostaen ammoniakin tai ammoniumsuolojen liuoksiin. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa ensin noin 300 °C:n lämpötilassa metalliseksi nikkeliksi ja hiilidioksidiksi ja voimakkaammin kuumennettaessa nikkelioksidiksi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Nikkelioksalaattia voidaan valmistaa saostamalla liukoisten nikkelisuolojen vesiliuoksista alkalimetallien oksalaattisuoloilla tai oksaalihapolla.

Ni2+ + C2O42- → C2O4Ni
Nikkelioksalaattia käytetään erittäin puhtaan ja hienojakoisen katalyytiksi soveltuvan nikkelijauheen valmistamiseen kuumentamalla. Aineesta voidaan valmistaa myös muita nikkeliyhdisteitä kuten nikkelioksidia tai nikkelikarbonyyliä.

Lähteet
-------

1. 1 2  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 24.8.2016
2. 1 2 3  Keith Lascelles, Lindsay G. Morgan, David Nicholls & Detmar Beyersmann: *Nickel Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 24.8.2016
3. ↑  William M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4–78. 39th Edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1439880494. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 24.8.2016). (englanniksi)
4. ↑  Federico J. Mompean,Myriam Illemassène: *Chemical Thermodynamics of Compounds and Complexes of U, Np, Pu, Am, Tc, Se, Ni and Zr With Selected Organic Ligands*, s. 190. Elsevier, 2005. ISBN 9780080457529. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 24.8.2016). (englanniksi)
**Nikkelifluoridi** (NiF2) on nikkeli- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään päällystettäessä muita metalleja elektrolyyttisesti nikkelillä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa nikkelifluoridi on keltaista tai vihertävää hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen, mutta on liukenematonta orgaanisiin liuottimiin. Kidevedettömän nikkelifluoridin lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti (NiF2·4H2O), joka on väriltään vihreää.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Kidevedellistä nikkelifluoridia voidaan valmistaa liuottamalla nikkelikarbonaattia vetyfluoridiin. Vedetöntä yhdistettä voidaan valmistaa nikkelikarbonaatin tai nikkelikloridin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla 250–300 °C:n lämpötilassa tai kuumentamalla nikkelifluoridin tetrahydraattia vetyfluoridin kanssa.

NiCO3 + 2 HF → NiF2 + H2O + CO2
NiCl2 + 2 HF → NiF2 + 2 HCl
Nikkelifluoridia voidaan käyttää päällystettäessä alumiinia nikkelillä elektrolyyttisesti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  William M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4–77. 39th Edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1439880494. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 3.12.2018). (englanniksi)
2. 1 2 3 4  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 3.12.2018.
3. ↑  Keith Lascelles, Lindsay G. Morgan, David Nicholls & Detmar Beyersmann: *Nickel Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 3.12.2018
4. 1 2  Perry, Dale L.: *Handbook of Inorganic Compounds*, s. 290. 2. painos. CRC Press, 2016. ISBN 9781439814628. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 3.12.2018). (englanniksi)
**Nikkelikarbonaatti** (NiCO3) on nikkeli- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa lasin, katalyyttien ja muiden nikkeliyhdisteiden valmistukseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa nikkelikarbonaatti on vaaleanvihreää kiteistä ainetta. Kidevedettömän muodon lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen heksahydraatti (NiCO3·6H2O) ja niin kutsuttu emäksinen nikkelikarbonaatti (Ni5(OH)6(CO3)2·4H2O), jota voidaan myös pitää nikkelikarbonaatin ja nikkelihydroksidin seoksena. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin, jolloin vapautuu hiilidioksidia. Kuumennettaessa nikkelikarbonaattia noin 450 °C:n lämpötilaan se hajoaa hiilidioksidiksi ja nikkelioksidiksi. Muiden nikkeliyhdisteiden tavoin nikkelikarbonaatti on karsinogeenista.

NiCO3 → NiO + CO2

Valmistus ja käyttö
-------------------

Nikkelikarbonaattia voidaan valmistaa saostamalla nikkelisulfaattiliuoksesta natriumvetykarbonaatin tai -karbonaatin avulla. Käytettäessä jälkimmäistä muodostuu emäksistä nikkelikarbonaattia. Toinen tapa yhdisteen valmistukseen on liuottaa nikkeliä ammoniumkarbonaattiliuokseen ja johtaa liuokseen hiilidioksidia. Tämän jälkeen liuoksesta haihdutetaan ammoniakki ja hiilidioksidiylimäärä pois, jolloin nikkelikarbonaatti saostuu.

NiSO4 + NaHCO3 → NiCO3 + NaHSO4
Nikkelikarbonaattia käytetään värittömän lasin, nikkeliyhdisteiden, esimerkiksi nikkelinitraatin, ja rasvojen kovettamisessa käytettävien katalyyttien valmistuksessa. Sitä voidaan käyttää myös keramiikan värjäämiseen, apuaineena päällystettäessä muita metalleja nikkelillä elektrolyyttisesti ja tyhjiöputkissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  E. M. Karamäki: *aanitkemikaalit*, s. 207. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2  Nikkelikarbonaatin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 23.8.2016
3. 1 2 3  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 23.8.2016
4. 1 2 3  Keith Lascelles, Lindsay G. Morgan, David Nicholls & Detmar Beyersmann: *Nickel Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 23.8.2016
5. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 686. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
6. ↑  George W. A. Milne: *Gardner's commercially important chemicals*, s. 436. John Wiley and Sons, 2005. ISBN 978-0-471-73518-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 23.8.2016). (englanniksi)
**Nikkelikloridi** (NiCl2) on nikkeli- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa metallien päällystämiseen nikkelillä elektrolyyttisesti ja muiden nikkeliyhdisteiden valmistukseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa vedetön nikkelikloridi on keltaista hyvin hygroskooppista kiteistä ainetta, joka liukenee hyvin veteen ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös useita kidevedellisiä muotoja, joista huoneenlämpötilassa stabiili on heksahydraatti (NiCl2·6H2O, CAS 7791-20-0). Alhaisissa lämpötiloissa tunnetaan myös heptahydraatti (NiCl2·7H2O). Kuumennettaessa nikkelikloridiheksahydraattia noin 36 °C:n lämpötilaan osa kidevedestä poistuu ja muodostuu tetrahydraatti (NiCl2·4H2O, CAS 34304-82-0) ja edelleen kuumennettaessa dihydraatti (NiCl2·2H2O, CAS 17638-48-1). Nikkelikloridi muodostaa kloridipitoisissa liuoksissa kompleksisia kloronikkelaatti-ioneja kuten [NiCl3]- ja [NiCl4]2-]. Monet ligandit pystyvät myös korvaamaan kloridi-ionit joko osittain tai kokonaan keskusionina toimivan nikkelikationin ympäriltä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Vedetöntä nikkelikloridia voidaan valmistaa kuumentamalla nikkeliä kloorin läsnä ollessa tai kuumentamalla kidevedellisiä nikkeliklorideja kuivassa vetykloridivirrassa. Heksahydraattia voidaan valmistaa nikkelijauheen, nikkelihydroksidin, nikkelikarbonaatin tai nikkelioksidin ja vetykloridin vesiliuoksen välisellä reaktiolla ja haihduttamalla vesi pois.

Ni + Cl2 → NiCl2
NiO + 2 HCl → NiCl2 + H2O
Nikkelikloridin tärkein käyttökohde on metallien päällystys korroosiolta suojaavalla nikkelikerroksella elektrolyysillä. Muita käyttökohteita ovat muiden nikkeliyhdisteiden, erityisesti katalyytteinä käytettävien kompleksien valmistus, nikkelikloridi-natriumparistot sekä kaasunaamareissa ammoniakkia sitovana aineena.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 241. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. ↑  Nickel (II) Chloride (Nikkeli(II)kloridi) *Käyttöturvallisuustiedote*.  20.4.2020. Sigma Aldrich/Merck. Viitattu 16.11.2020.
3. 1 2 3  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 13.11.2015
4. 1 2 3  Keith Lascelles, Lindsay G. Morgan, David Nicholls & Detmar Beyersmann: *Nickel Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 13.11.2015
5. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 686–687. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.11.2015). (englanniksi)
6. 1 2 3  Egon Wiberg, Nils Wiberg, Arnold Frederick Holleman: *Inorganic chemistry*, s. 1503. Academic Press, 2001. ISBN 978-0-12-352651-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.11.2015). (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* ChemBlink: Nickel chloride (englanniksi)
* ChemBlink: Nickel(II) chloride hexahydrate (englanniksi)
* GuideChem: Nickel chloride tetrahydrate (englanniksi)
**Polikarpov R-5** on neuvostoliittolaisen Polikarpovin valmistama kevyt, kaksitasoinen ja yksimoottorinen lentokone, jota käytettiin tiedustelu- ja pommitustehtävissä.

Taustaa
-------

Koneen suunnitteli Nikolai Polikarpov vuonna 1928. Aeroflotille valmistettiin 1 000 konetta merkinnällä P-5. Vuonna 1931 kone tuli myös Neuvostoliiton ilmavoimien käyttöön, R-5-merkinnällä sitä valmistettiin 5 000 kappaletta. R-5-koneen pohjalta kehitettiin edistyneempi Polikarpov R-Z, joka lensi ensilentonsa vuonna 1935.

Neuvostoliitto käytti konetta maahan hyökkääviä japanilaisia vastaan Mongoliassa vuonna 1939 käydyssä Halhin-Golin taistelussa. Espanjan sisällissodassa se sai tasavaltalaisten suussa nimen *Natasha*. Talvisodassa R-5-koneilla pyrittiin huoltamaan motitettuja neuvostojoukkoja. Vuonna 1941 konetta käytettiin vain yöllisiin häirintäpommituksiin.

Käyttö Suomessa
---------------

Suomi sai sotasaaliiksi useita R-5-koneita, mutta Suomen ilmavoimat ei ottanut koneita käyttöönsä. Vain yksi vietiin junalla Tampereelle ilmeisesti aikeena korjata se lentokelpoiseksi. Se kuitenkin tuhoutui pommituksessa.

Talvisodassa koneita ammuttiin alas yksitoista, jatkosodassa huomattavasti enemmän. R-5 oli ainoa neuvostokone, jonka suomalaisten vanhentunut Bristol Bulldog -hävittäjä tavoitti.

R-5 sai suomalaisen jalkaväen suussa nimen *Hermosaha*, koska se saapui ilta-aikaan pudottamaan pieniä pommeja. Pommien loputtua se yleensä vielä johti kenttätykistön tulta asemiin.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 1–2
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&010.056000010,56 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&015.050000015,5 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&03.02500003,25 m
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&01969.&&&&001 969 kg
* **Lentopaino:** 0**Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori**.0**Virhe lausekkeessa: odottamaton (-operaattori**3 247 (tiedustelukone; pommikoneena 3 350 kg) kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Mikulin M-17B

**Suoritusarvot**  

**Aseistus**  

* 1 × kiinteä eteenpäin ampuva 7,62 mm konekivääri
* 1 × liikuteltavissa oleva 7,62 mm konekivääri takana
* enintään 400 kg pommeja

Lähteet
-------

* Toivanen, Yrjö: *Sotasaaliskoneitteimme taustaa*. Osa III, R-5. Ilmailumuseoyhdistyksen tiedote 3, 1987. ISSN 0358-5360
* Anttonen, Ossi: "Polikarpov R-5", artikkelisarjassa "Nämä olivat vastustajiamme 1939–44", osa 5, *Suomen siivet*, nro. 2, maalis–huhtikuu 1971.

‎Aiheesta muualla
-----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Polikarpov R-5** Wikimedia Commonsissa
**Polikhne** (m.kreik. Πολίχνη, *Polikhnē*) oli antiikin aikainen kaupunki tai muu asutus Jooniassa. Se kuului Khioksen poliksen alaisuuteen, mutta sen tarkkaa sijaintipaikkaa ei tunneta. Sen oletetaan sijainneen Khioksen saarella nykyisessä Kreikassa, mutta se olisi periaatteessa voinut sijaita myös Manner-Joonian puolella Khioksen *peraian* alueella, toisin sanoen nykyisen Turkin puolella.

Polikhnen historiasta ei tiedetä paljoakaan. Herodotos sanoo sen toimineen Histiaioksen tukikohtana tämän hyökätessä Khiokselle Joonian kapinan aikaan vuonna 494 eaa.

Khioksen Polikhnea ei tule sekoittaa Polikhneen lähellä Erythraita eikä Polikhneen lähellä Klazomenaita.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "Ionia", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*, s. 1061. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. ↑  Herodotos: *Historiateos* 6.26.
**Poliittinen ilmasto** (ransk. *le climat politique*) on alue, johon yhdistetään kannatusaluetta suurempia merkityksiä. Poliittisen ilmaston alueella tietty puolue on alueella suurimmassa asemassa. Poliittisen ilmaston vaatimukseen kuuluu, että puolue on myös perinteisesti säilyttänyt asemansa.

Vaatimukset
-----------

Suppeammassa merkityksessä käsitteelle on asetettu muitakin vaatimuksia. Suppeuttavassa merkityksessä vaatimus on ollut ettei alue ole täydellisen sosiaalisesti ja poliittisesti homogeeninen, esimerkiksi niin, että yksi väestöryhmä ja puolue hallitsisi aluetta. Poliittisen alueen edellytykseksi on esitetty vaatimusta erilaisista sosiaalisista ryhmistä, jolloin on todennäköisempää, että siellä esiintyy erilaisia poliittisia mielipiteitä, vastakohtaisuutta ja kilpailun mahdollisuutta.

Poliittisen alueen edellytykseksi on myös katsottu, ettei alueen poliittinen pääväri saa johtua syystä, jotka yleisesti maassa säätelevät poliittista mielipiteenmuodostusta, vaan paikallisten taustatekijöiden täytyy olla ratkaisevia.

Käsite
------

Käsitettä on ensimmäisenä käyttänyt poliittista ekologiaa tutkinut Andre Siegfried. Siegfriedin mukaan on yhtä lailla olemassa poliittisia alueita, samalla tavalla kuin on geologisia alueita sekä talousalueita. Samoin kuten on luonnonmaantieteellisiä ilmastoja, on myös poliittisia ilmastoja.

Katso myös
----------

* Poliittinen alue
* Kannatusalue

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Rantala, Onni: *Suomen poliittiset alueet I*, s. 4–5. Poliittisten aatteitten levinneisyys 1907-58 (Tutkimuksia Sarja C) N:o 3. Helsinki: Turun yliopiston valtio-opin laitos, 1965. ISBN 951-0-32050-1.
**Varauskirja** oli vuosina 1811–1978 Suomessa käytössä ollut muutoksenhakijan hovioikeuteen tai korkeimpaan oikeuteen ennen määräajan päättymistä toimittama asiakirja, jossa hän osoitti syyn siihen, ettei ollut voinut toimittaa muutoksenhakukirjelmäänsä ajoissa. Muutoksenhakijan ylivoimainen este muutoksenhakukirjelmän ja valituksen kohteena olevan alemman oikeusasteen päätöksen toimittamisessa salli hänen anoa määräajan pidentämistä säilyttääkseen puhevaltansa. Ylemmän oikeusasteen harkinnasta riippui säilyttikö valittaja puhevaltansa.

Ilmoitetun esteen todistamiseen tarvittiin oikeusjuttua käsitelleen tuomarin, julkisen notaarin, papin, kruununpalvelijan tai paikkakunnalla asuvan hyvämaineisen henkilön antama asiakirja, jota kutsuttiin *varaustodistukseksi*. Jos muutoksenhaku viivästyi siksi, ettei alemman oikeusasteen pöytäkirja valmistunut ajoissa, varauskirjan liitteeksi tarvittiin asianomaisen tuomarin antama todistus.

Varauskirjasta säädettiin 4. kesäkuuta 1817 annetulla keisarillisella kirjeellä, joka koski muutoksenhakua hovioikeudesta. Varauskirjan toimittamisesta keisarille (myöhemmin korkeimmalle oikeudelle) säädettiin 15. helmikuuta 1811 annetulla julistuksella. Keisarillinen kirje varauskirjoista kumottiin lailla oikeudenkäymiskaaren muuttamisesta, 661/1978, joka tuli voimaan vuoden 1979 alussa.

Katso myös
----------

* Nostoraha

Lähteet
-------

1. 1 2  Iso tietosanakirja, Otava 1931–1939
2. 1 2  Uusi tietosanakirja, Tietosanakirja oy 1960–1966
*Tämä artikkeli käsittelee Joensuun Varaslampea. Myös Mäntyharjussa on Varaslampi.*

**Varaslampi** on Joensuun kaupungin sisäpuolella oleva lampi, ainoa kantakaupungissa oleva lampi. Se sijaitsee Niinivaaran, Karsikon ja Sirkkalan rajamailla, ratapihan ja valtatie 6:n välissä.

Nimensä lampi on saanut siitä, että se varastaa vettä Pielisjoesta. Aikoinaan se on ollut Pielisjoen vanhan uoman suvanto, mutta maan nousu on tehnyt siitä lammen. 

Lammella on runsas vesilinnusto ja siellä on nähty 2000-luvulla pesiviä laulujoutsenia ja majavia.

Lammen eteläisellä rannalla asutus ulottuu lähes rantaviivalle. Muut rannat ovat pääasiassa soistunutta luhtaa.

Lammen luonnon- ja kauneusarvojen vaalimiseksi sekä virkistyskäytön parantamiseksi ovat paikalliset asukkaat sekä Joensuun kaupunki tehneet suunnitelmia. Suunnitelmat vaihtelevat laajoista ruoppauksista pusikoiden ja puuston harvennukseen. Kunnostuksella pyritään pysäyttämään lammen rehevöityminen ja umpeenkasvu sekä parantamaan vedenlaatua. Osa rannoista pyritään säilyttämään mahdollisimman luonnontilaisina.

Niinivaaran lukiolaisten luonnonmaantieteen kurssilla toteutettu Varaslampi-projekti sai vuonna 2005 kunniamaininnan valtakunnallisessa Tutki-kokeile-kehitä-kilpailussa.

Lampi tunnetaan myös Soldaninlammen nimellä. Karsikossa sijaitsi aikanaan vuokratalo, jota kutsuttiin Soldanin kasarmiksi.

Aiheesta muualla
----------------

* Varaslammen ihmisiin tottuneesta majavasta kuvia sivuilla  kuvat otettu toukokuussa 2007.

1. ↑  Maanmittauslaitoksen paikannimirekisteri, MaanmittauslaitosView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
Moskeijakompleksia, vasemmalla minareetti.
Moskeijan sisäpiha.
**Pariisin suurmoskeija** (ransk. *Grande Mosquée de Paris*) on moskeija Pariisin 5. arrondissementissa, aivan kasvitieteellisen puutarhan länsipuolella, osoitteessa 39 rue Geoffroy-Saint-Hilaire.

Moskeijan suunnittelivat ranskalaiset arkkitehdit Charles Heubès, Robert Fournez ja Maurice Mantout. Se rakennettiin vuosina 1922–1926. Ranskan valtio tuki moskeijan rakentamista kunnianosoituksena ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskan armeijassa taistelleille muslimisotilaille. Kustannuksiin osallistuivat myös useat Ranskan islamilaiset siirtomaat Afrikassa ja Aasiassa. Moskeijan arkkitehtuuri edustaa espanjalais-maurilaista tyyliä, joka erottuu Pariisin katukuvasta. Rakennuskompleksiin kuuluu rukoussalin ohella koraanikoulu ja islamilaisen uskontotieteen instituutti. Sen yhteydessä on myös Pariisin suurimaamin virka-asunto. Moskeijan minareetti on 33 metriä korkea.

Lähteet
-------

1. 1 2  Martina Padberg: *Taide & Arkkitehtuuri: Pariisi* (suom. Tapani Kilpeläinen), s. 416. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2007. Alkuteos *Kunst & Architektur Paris*.
2. ↑  La Grande Mosquée (ranskaksi) Paris1900. Viitattu 14.4.2016.
3. ↑  *Kaupunkikirjat: Pariisi* (suom. Ilkka Rekiaro), s. 166–167. Kuudes, uudistettu painos. WSOY, Helsinki 2009. Alkuteos *Travel Guides Paris*, julkaistu ensimmäisen kerran Isossa-Britanniassa 1993, Dorling Kindersley Ltd, Lontoo.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pariisin suurmoskeija** Wikimedia Commonsissa

* Moskeijan kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
**Reijo Tapani Haaparanta** (s. 25. elokuuta 1958 Kauhajoki) on suomalainen painija. Hän edusti aktiiviurallaan Kauhajoen Karhua.

"Repa" Haaparanta sijoittui Moskovan olympialaisissa 1980 viidenneksi kreikkalais-roomalainen painin 48 kg:n painoluokassa. Hän voitti Italian Vincenzo Maenzan ja Ruotsin Kent Anderssonin, mutta hävisi bulgarialaiselle Pavel Hristoville ja unkarilaiselle Ferenc Seresille. EM-kilpailuissa hän sijoittui samassa painimuodossa neljänneksi 48-kiloisissa 1981 ja kahdeksanneksi 1980.

Nuorten EM-kilpailuissa Haaparanta sijoittui vapaapainin 52 kg:n sarjassa neljänneksi 1978. Hän voitti miesten Pohjoismaiden-mestaruuden vapaapainin 52 kg:n painoluokassa 1978 ja 48-kiloisissa 1979 sekä kreikkalais-roomalaisen painin 52 kg:n sarjassa 1980, 1981 ja 1986.

Haaparanta voitti kreikkalais-roomalaisen painin Suomen-mestaruuden 48 kg:n painoluokassa 1979 ja 1980 sekä 52-kiloisissa 1983, 1985, 1986 ja 1987. SM-hopeaa hän saavutti 48-kiloisissa 1975 ja 52-kiloisissa 1976, 1977, 1978, 1982, 1984 ja 1988 sekä SM-pronssia 52-kiloisissa 1981. Vapaapainissa hän saavutti SM-kultaa 48 kg:n painoluokassa 1975 ja 52-kiloisissa 1978, 1979 ja 1980 sekä SM-hopeaa 52-kiloisissa 1977 ja 1981.

Lähteet
-------

1. 1 2  Reijo Haaparanta *sports-reference.com*.  Arkistoitu 13.12.2012. Viitattu 6.12.2016. (englanniksi)
2. 1 2  Haaparanta, Reijo (FIN) *iat.uni-leipzig.de*. Viitattu 6.12.2016. (englanniksi)
3. ↑  SM-mitalistit *painiliitto.fi*.