recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jacob Alexejevitsch Kavaleff** (19. lokakuuta 1799 Lappeenranta – 12 syyskuuta 1879 Helsinki) oli suomalainen venäläistaustainen kartanonomistaja, kauppias ja hyväntekeväisyyden edistäjä.

Kavaleff muutti 1820-luvulla Lappeenrannasta Helsinkiin ja hankki Tuomarinkylän kartanon Helsingin maalaiskunnasta vuonna 1845. Venäjän keisari Nikolai I oli lahjoittanut perheelle arvokkaan rubiinihelmikaulakorun kiitokseksi vieraanvaraisuudesta yövyttyään Kavaleffin suvun talossa Helsingissä Unioninkadulla. Jacob käytti kartanon hankkimiseen rubiinihelmikaulakorun myymisestä saatuja varoja.

Jacob lahjoitti vaimonsa kanssa Lappeenrannan kaupungille ja Lapveden kunnalle rahaa koulujen toimintaan.

Perhe
-----

Hänen puolisonsa oli Natalia Vilhelmina Klementina Kavaleff os. Hultman (1809–1888), hän oli kauppaneuvos Carl Hultmanin ja Lovisa Böninghin tytär. He menivät naimisiin Tammisaaressa 4.2.1827 ja pääsivät juhlimaan kultahäitään. Heillä oli neljä poikaa ja tytär.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vihreätsylit: Tuomarinkylän kartanon historia *Helsingin Kaupunki*. Viitattu 10.3.2024.
2. ↑  Jormanainen, Heli: Русская Финляндия: 100 лет – 100 судеб – от Синебрюховых до Фаберже *Yle*.  5.11.2017. Viitattu 10.3.2024.
3. ↑  Kansallisbiografia: Maanviljelysneuvos Jacob Kavaleff (1870–1936), Suomen talouselämän vaikuttajat *Suomalaisen Kirjallisuuden Seura*. Viitattu 29.3.2024.
4. ↑  Lappeenrannan Uutiset 11.3.1890, 1-2
5. ↑  Helsingfors Dagblad 7.2.1877, 3
6. ↑  Helsingfors Dagblad 14.9.1879
**Brittiläinen Välimeren-laivasto** oli osa Britannian Kuninkaallista laivastoa, joka oli pääosan olemassaoloajastaan tärkeä osa Yhdistyneen kuningaskunnan merimahtia. Laivaston tehtävänä oli suojata tärkeitä yhteyksiä emämaan ja itäisten siirtomaiden välillä. Välimeren laivaston komentaja nimettiin ensimmäisen kerran 1665, ja laivasto lakkautettiin 5. kesäkuuta 1967.

Laivaston vahvuus ensimmäisen maailmansodan alkaessa oli taisteluristeilijät *HMS Inflexible*, *HMS Indomitable* ja *HMS Indefatigable*, joiden 12 tuuman tykit takasivat laivastolle ylivoiman alueella. Lisäksi vahvuuteen kuuluivat panssariristeilijät *HMS Defence*, *HMS Duke of Edinburgh*, *HMS Black Prince* ja *HMS Warrior*, neljä kevyttä risteilijää ja kuusitoista hävittäjää.

Laivaston päämaja sijaitsi 1930-luvun puoliväliin saakka Maltalla, joka oli myös sen tärkein tukikohta ja joka kuului brittiläisen imperiumin alueisiin vuodesta 1814. Laivasto siirtyi Aleksandriaan hieman ennen toisen maailmansodan puhkeamista, koska Malta oli liian lähellä Italian ilmavoimien tukikohtia.

1960-luvulla laivaston merkitys väheni brittiläisen imperiumin supistuessa valtioiden itsenäistyessä. Merkitystä vähensi myös kylmän sodan aiheuttama painopisteen muutos Pohjois-Atlantille. 

Laivastoa supistettiin koko 1960-luvun alun ajan, ja 1966 laivastolla ei toisinaan ollut lainkaan saattokelpoisia aluksia käytettävissään. Välimeren-laivasto lakkautettiin kesäkuussa 1967.
**Andreas Almgren** (s. 12. kesäkuuta 1995) on ruotsalainen keskimatkojen ja kestävyysmatkojen juoksija. Hän voitti pronssia 800 metrillä alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2014.

Saavutukset
-----------

Almgrenin ensimmäinen Ruotsin mestaruus tuli 4 × 800 metrin viestistä vuonna 2012. Henkilökohtaisilla matkoilla Almgren on 800 metrillä voittanut Ruotsin mestaruuden vuosina 2014 ja 2015 ja hopeaa vuonna 2017. 1 500 metrin Ruotsin mestari hän on vuosilta 2017 ja 2023 sekä matkan hopeamitalisti vuodelta 2020. 5 000 metrillä Almgren voitti Ruotsin mestaruuden vuosina 2021 ja 2022. Hallista hän on Ruotsin mestari 3 000 metrin matkalta vuosina 2020 ja 2022. 800 metriltä hän on saavuttanut hallista hopeaa 2018 ja pronssia 2013. Hän on menestynyt myös maastojuoksussa ja on Ruotsin mestari 3,6 km matkalta vuonna 2021.

Almgren sijoittui neljänneksi 800 metrillä Prahan EM-hallikilpailuissa 2015 ja 5 000 metrillä Münchenin EM-kilpailuissa 2022. Hän on kilpaillut aikuisten sarjoissa 800 metrin juoksussa EM-kisoissa (10. 2014) ja MM-kisoissa (28. 2015). MM-kilpailuissa 2023 hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä. Vuoden 2014 nuorten alle 20-vuotiaiden 800 metrin MM-pronssin Almgren juoksi Ruotsin alle 20-vuotiaiden ennätysajalla 1.45,65.

Vuonna 2024 Almgren juoksi tammikuussa 10 kilometrin tiejuoksussa Ruotsin ennätyksen 27.20, helmikuussa puolimaratonin Ruotsin ennätyksen 59.23 ja maaliskuussa 10 000 metrin Ruotsin ennätyksen 26.52,87, joka paransi Jonny Danielsonin lähes 35 vuotta vanhaa Ruotsin ennätystä yli minuutilla.

Ennätykset
----------

* 800 metriä: 1.45,59 (25. kesäkuuta 2015, alle 23-vuotiaiden Ruotsin ennätys), sisällä 1.46,56 (19. helmikuuta 2015)
* 1 500 metriä: 3.32,00 (15. kesäkuuta 2023, Ruotsin ennätys)
* 3 000 metriä: 7.37,05 (5. toukokuuta 2023, Ruotsin ennätys), sisällä 7.34,31 (17. helmikuuta 2022, Ruotsin ennätys)
* 5 000 metriä: 13.01,70 (2. syyskuuta 2022, Ruotsin ennätys)
* 10 000 metriä: 26.52,87 (16. maaliskuuta 2024, Ruotsin ennätys)

Lähteet
-------

1. ↑  Andreas Almgren Kansainvälinen yleisurheiluliitto. Viitattu 9.7.2023. (englanniksi)
2. ↑  Andreas Almgren *friidrottsstatistik.se*. Viitattu 11.8.2022.
3. 1 2 3  Andreas Almgren Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu). Viitattu 17.3.2024. (englanniksi)
4. ↑  Andreas Almgrens succérekord på 10 000 meter: "Kontrollerat hela vägen" - Friidrottsförbundet *www.friidrott.se*.  17.3.2024. Viitattu 17.3.2024. (ruotsiksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Olavi Tapio Salaterä**, vuoteen 1930 **Salander** (5. elokuuta 1917 Mäntsälä – 12. huhtikuuta 1982 Uusikaupunki) oli sosionomi, joka toimi Uudenkaupungin kaupunginjohtajana.

Henkilöhistoria
---------------

Olavi Salaterän vanhemmat olivat liikkeenharjoittaja Arvo Jaakko Salaterä (Salander) ja Linda Amanda Brusila ja puoliso vuodesta 1943 kirjastonhoitaja Maire Mirjam Vilva. Salaterä suoritti Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallis- ja hallinnollisen tutkinnon 1941 ja jatkokurssit 1957 ja 1963. Hän toimi Lappeen kunnakamreerina 1945–1950, Kangasalan kunnanjohtajana 1950–1960 ja Uudenkaupungin kaupunginjohtajana 1960–1975. Salaterällä oli useita alueellisia, maakunnallisia ja kansallisia luottamustoimia. Sotilasarvoltaan hän oli ylikersantti.

Julkaisuja
----------

* *Vähennykset kunnallisverotuksessa*, 1941
* *Uusikaupunki: Nystad*, 1962, toim. Olavi Salaterä ym.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 844–845. (Viitattu 24.10.2019)
2. 1 2  Kuolleita. Kaupunginjohtaja Olavi Salaterä. *Helsingin Sanomat*, 15.4.1982, s. 18.
**Pentti Erkki Ilmari Kivinen** (s. 20. elokuuta 1943 Vaasa) on suomalainen juristi ja yritysjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.

Kivinen syntyi lakitieteen lisensiaatti Rento Kivisen ja voimistelunopettaja Aira Paavilaisen perheeseen ja avioitui 1966 peruskoulunopettaja Tuula Marjatta Mäntyniemen kanssa. Hän tuli ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1963 ja valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1967 ja lisensiaatiksi 1971, varatuomarin arvon hän sai 1969. Kivinen oli Tukon lakimies 1969–1971 ja lakiasiain johtaja 1971–1977, Rautakonttori-yhtiön toimitusjohtaja 1977–1984, Tukkukauppojen-yhtiön pääjohtaja 1984–1992 ja Suomen Messut Osuuskunnan toimitusjohtaja 1993–2011. Hänellä on ollut myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 2002.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hoffman, Kai: Kauppaneuvos Pentti Kivinen (1943–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 14.8.2023.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 397. Viitattu 14.8.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* *Kauppaa, messuja, politiikkaa: Kauppaneuvos Pentti Kivisen elämä*, Jyrki Jokinen (toim.), 2021
**Yrjö Antero Simola** (13. tammikuuta 1898 Hämeenlinna – 19. lokakuuta 1974 Vantaa) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Simolan vanhemmat olivat kanavankasööri Johan Gustaf Simolin ja Anni Elisabet Hällström ja puoliso vuodesta 1928 Elna Katariina Alho. Simola tuli ylioppilaaksi 1917 ja valmistui metsänhoitajaksi 1922. Hän oli aluksi Diesen Wood & Co:n ja Metsähallituksen Viipurin toimiston palveluksessa ja sitten Kevätniemen sahan palveluksessa 1924–1926 ja 1929–1930, Veitsiluodon sahan ja selluloosatehtaan, sittemmin Veitsiluoto Oy, palveluksessa 1926–1927, Siuron sahan palveluksessa 1927–1928 ja Veitsiluoto Oy:n metsäosastolla vuodesta 1930, metsäosaston päällikkö vuodesta 1937 ja yhtiön metsäpäällikkö vuodesta 1947. Simolalla oli myös useita metsäalan ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Eläkkeelle tehtävistään hän jäi 1963. Metsäneuvoksen arvonimen Simola sai 1958.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on 1954, s. 803. Viitattu 15.3.2023.
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 25.10.1974, s. 17.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Wilhelm Palmroth** (25. maaliskuuta 1868 Ruovesi – 4. lokakuuta 1945 Hauho) oli suomalainen kirkkoherra, lääninrovasti ja pankinjohtaja.

Wilhelm Palmrothin vanhemmat olivat kauppias, maanviljelijä Gustaf Edvard Palmroth ja Johanna Emilia Johansson. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon 1890 ja pastoraalitutkinnon 1893. Palmroth vihittiin papiksi 1890.

Palmroth oli Pohjan vt. kappalaisena 1890–1891, Hämeenlinnan vankilansaarnaajana 1891, Kangasalan vt. kirkkoherrana ja vt. kappalaisena 1891–1892, Akaan vt. kappalaisena 1892–1893, Kylmäkosken kappalaisena 1893–1895, Ruoveden 1. kappalaisena 1895–1909, Rautalammin kappalaisena 1909–1921 ja Hauhon kirkkoherrana vuodesta 1921. Hän oli Hämeenlinnan rovastikunnan lääninrovastina vuodesta 1928 alkaen. Rovastin arvon Palmroth sai 1926.

Palmroth oli Hauholla kunnanvaltuuston jäsenenä ja puheenjohtajana. Hän toimi Kansallis-Osake-Pankin Hauhon konttorin johtajana vuodesta 1921 vuoteen 1937 saakka. Palmroth kirjoitti Hauhon seurakunnan historian ja lisäksi hän julkaisi kirjoituksia aikakauslehdissä ja hengellisissä julkaisuissa. Palmroth avusti myös Sanakirjasäätiötä sanatutkimuksillaan.

Wilhelm Palmroth oli naimisissa vuodesta 1890 Olga Maria Mathilda Armfeltin (1866–1936) kanssa. Heidän poikiansa olivat toimittaja, viulutaiteilija, näytelmäkirjailija ja suomentaja Yrjö Mikael Vasunta, aik. Palmroth (1891–1935), säveltäjä Toivo Palmroth (1903–1947) sekä sanoittaja ja radiotoimittaja, kirjailija ja majuri Reino Palmroth (1905–1992).

Julkaisuja
----------

* *Kertomus Hauhon seurakunnan vaiheista*. Hauhon seurakunta. Muistojulkaisu 600 vuotisjuhlaa varten. Hauhon seurakunta, Hämeenlinna 1929, näköispainoksia Hauhon seurakunta, Hauho 1979, 1997 ja 2007
* *Kotikirkko*; kirj. W. P. K. V. Elovaara, Hämeenlinna 1932

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Palmroth, Wilhelm. Suomen papisto 1800–1920 -verkkojulkaisu. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017 (viitattu 26.3.2023)
2. 1 2 3 4  Rovasti W. Palmroth 70-vuotias, Aamulehti, 25.03.1938, nro 82, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  70 vuotta, Ruovesi, 30.03.1938, nro 13, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
5. ↑   Anneli Kotisaari : Sara Gabrielintytär Laureus s. 1674 Muhoskylä ja hänen jälkeläisiään yhteensä 377 taulua, taulu 359 (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Kuka kukin on 1978 : Reino Palmroth
**Otto Magnus Munck** (9. syyskuuta 1764 Leislahti, Rantasalmi – 9. heinäkuuta 1853 Karlsruhe) oli suomalaissyntyinen vapaaherra ja hovimies Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolfin hovissa.

Munck af Fulkila -sukuun kuuluneen Munckin vanhemmat olivat Savon rykmentin everstiluutnantti Anders Erik Munck ja Hedvig Juliana Wright. Hänen veljiään olivat kreivi Adolf Fredrik Munck ja maaherra Johan Henrik Munck. Hänen puolisonsa oli 1794–1840 Elisabet Maria Hebbe.

Munck aloitti sotilasuran lapsena Savon jalkaväkirykmentissä 1770. Hän siirtyi kuningas Kustaa III:n ratsastushovipojaksi 1775. Hänestä tuli sitten kornetti Ruotsin henkiratsuväkirykmentissä 1777 ja luutnantti 1781. Munck tuli ylioppilaaksi Göttingenissä 1779 ja korotettiin vapaaherraksi yhdessä kahden veljensä kanssa 1778. Kuninkaan luona kamarijunkkarina hän oli vuodesta 1784 ja henkivartiokorpraali 1784–1797. Hän oli samalla kavaljeeri kruununprinssi (sittemmin kuningas) Kustaa IV Aadolfin luona vuodesta 1789. Everstiluutnantiksi aatelislippueessa Munck ylennettiin 1793 ja armeijaneverstiksi 1805. Munck toimi kuninkaan hovimarsalkkana 1793–1798, Tukholman linnan linnanherrana 1794 alkaen, kuningattar Fredrika Dorotean hovimarsalkkana 1795–1798 ja hovitalouden päällikkönä 1804–1809. Vuoden 1809 Ruotsin vallankaappauksen jälkeen Munck vaimoineen seurasi syrjäytetyn Kustaa IV Aadolfin perhettä kuningattaren kotiseudulle Badeniin. Munck sai luvan siirtyä Venäjän hoviin 1811 hovimestariksi, mutta tuli 1814 maanpaossa olevan kuningatar Fredrikan luo Karlsruheen ja johti sitten tämän hovia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Otto Magnus Munck. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 5.8.2023.
2. 1 2 3  Veli-Matti Autio: suku Munck *Biografiasampo*. Viitattu 5.8.2023.
3. 1 2  Otto Magnus Munck *Nordisk familjebok*.  1913. Viitattu 5.8.2023.
**Biolanin tuulivoimalaitos** on Satakunnassa Euran Biolanin teollisuusalueella sijaitseva tuulivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 500 kilowattiia eli 0,5 megawattia ja vuosituotanto on noin 0,7 gigawattituntia. Voimalan on pystyttänyt ja sen omistaa Biolanin tytäryhtiö Favorit Tuote Oy.

Yleistä
-------

Tuulivoimalaitos sijaitsee Eurassa Säkylän Köyliön puoleisella kuntarajalla teollisuusalueen eteläpuolella. Voimalaitos näkyy helposti valtatielle 12 ja neljän kilometrin päähän Köyliön Ehtamoon. Voimala sijaitsee yli 70 metrin korkeudella mpy.

Tuulivoimalaitos on tanskalaisen Nordtankin valmistamaa, mahdollisesti NTK500/37-mallia, jonka napakorkeus on 58 metriä ja tuuliturbiinin halkaisija 37 metriä. Tuulivoimalan perustus on teräsbetonia ja se painaa 400 tonnia. Torni on teräsrunkoinen, kolmiosoainen ja 55 metriä pitkä.

Tuotettu sähkö käytetään Favoritin tehtaalla. Tuulivoimalasta on vielä sähkön siirtoyhteys Biolanin tehtaalle valtatien toiselle puolelle, jonne ylijäämäsähkö siirretään. Alussa ajateltiin syöttää ylijäämäsähköä kantaverkkoon, mutta voimalaitosta ei nykyään esiinny Fingridin luettelossa. Nyt, kun Favoritin katolle on asennettu aurinkopaneelit, tulee ylituotantoa vieläkin enemmän.

Historiaa
---------

Tuulivoimalaitos hankittiin Biolanille kuuluvan Favorit Tuoteen kompostoritehtaan rakentamisen yhteydessä vuonna 2010. Se ostettiin käytettynä Oulusta, jossa se oli ollut toiminnassa vuodesta 1997 saakka. Voimala purettiin syksyllä 2010 uuden ja tehokkaamman tuulivoimalan alta, ja se siirrettiin keväällä 2012 Favoritille Euraan. Tuulivoimalan rakennuslupahakemus oli jätetty syksyllä 2010. Maaliskuussa 2012 sekä tehdas että tuulivoimalaitos vihittiin käyttöön. Ennen pystyttämistä sen tornia jatkettiin 20 metrillä. Muutostyöt tekivät Peikko Oy ja pystytyksen suoritti nosturipalvelu Kariniemi Ky. Myös Kariniemellä on omia tuulivoimalaitoksia. Tuulivoimalaitos käynnistyi lopulta kesäkuussa 2012.

* 
*

Katso myös
----------

* Luettelo Suomen tuulivoimaloista

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Tuulimylly nousee *biolan.fi*.  5.6.2012. Eura:  Biolan Oy. Viitattu 14.12.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Biolanin tehdas Eurassa sai oman tuulivoimalan *rakennuslehti.fi*.  16.5.2012. Helsinki:  Rakennuslehti. Viitattu 14.12.2023.
3. 1 2 3  Biolanin tuulivoimalaitos (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 14.12.2023.
4. 1 2  Nordtank *www.thewindpower.net*.  23.9.2023. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
5. 1 2  Nordtank NTK500/37 *www.thewindpower.net*.  7.6.2023. Ranska:  The Wind Power. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
6. ↑  Vastuullista muovivalmistusta *favorit-tuote.fi*. Eura:  Favorit-tuote Oy. Viitattu 14.12.2023.
7. ↑  Kanankakan jalostaja rakentaa muovitehtaan *ts.fi*.  22.11.2010. Turku:  Turun Sanomat. Viitattu 14.12.2023.
8. ↑  Biolanin uusi ympäristötuotetehdas käyttöön *yle.fi*.  6.3.2012. Helsinki:  YLE. Viitattu 14.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Miehiset siivoustalkoot, Biolan (kuvaus jäätyneen tuulimyllyn "siivoamisesta")
* Biolanin tuulivoimala, YouTube (ilmakuvaus)
Puolueohjelma italiaksi.
**Fasci Italiani di Combattimento** oli Benito Mussolinin vuonna 1919 perustama väkivaltainen poliittinen järjestö Italiassa. Järjestön jäsenet tulivat tunnetuiksi fasisteina ja mustapaitoina.

Perustaminen
------------

Mussolini keräsi maaliskuussa vuonna 1919 Milanon Piazza San Sepolcrolla sijainneeseen toimistoon keskiluokkaa edustaneita miehiä luodakseen poliittisen taistelujärjestön. Mussolinia ja paikalle saapuneita 145 miestä yhdistivät samanlaiset aatteet, nationalismi ja militarismi. He perustivat Mussolinin ehdotuksesta *fascio di combattimenton,* taisteluliiton. Paikallisia taisteluryhmiä perustettiin pian myös Emilliaan, Toscanaan ja Pugliaan.

Toiminta
--------

Huhtikuussa 1919 fasistit polttivat sosialistisen päivälehden, nimeltään *L´Avanti!*, toimistot Milanossa. Iskussa kuoli neljä ihmistä, ja lehden toiminta lakkasi useiksi päiviksi. Kesällä 1919 uudelle järjestölle laadittiin radikaali puolueohjelma, jossa vaadittiin uutta valtiosääntöä, ankarampaa verotusta varakkaille ja pitkälle meneviä sosiaalisia uudistuksia. Kirkkoon ja monarkiaan fasistit suhtautuivat kielteisesti. Vuoden 1920 loppuun mennessä fasistien iskuissa sosialistisia, kommunistisia, tasavaltalaisia, katolisia ja osuustoiminnallisia organisaatioita sekä ammattijärjestöjä vastaan oli kuollut satoja ihmisiä.

Marraskuussa 1921 Mussolinin johtamat fasistit, joiden kannatus oli järjestön perustamisen jälkeen kasvanut, perustivat poliittisen puolueen nimeltä *Partito Nazionale Fascista* eli Kansallisen fasistipuolueen*.*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Christensen, Chr. A. R.: *Kansojen historia. Osa 21. Maailmansodat*, s. 181-190. WSOY, 1984. ISBN 951-0-09749-7.
2. 1 2 3  Italy - Fascism, Mussolini, Unification *britannica.com*.
3. 1 2 3  Fascist Party (PNF) *britannica.com*.
*Tämä artikkeli kertoo kaupungista. Nevanlinna on myös pikkuplaneetta. Nevanlinnan suvusta kertoo artikkeli Neovius–Nevanlinna.*
Nevanlinnan pienoismalli Pietarin laivastomuseossa
Carl von Bonsdorffin piirros Nevanlinnan sinetistä vuodelta 1891.

**Nevanlinna** (ruots. *Nyenskans*; lat. *Neovia*; ven. Ниеншанц, Канцы, *Nijenšants, Kantsy*) on entinen kauppapaikka ja kaupunki Nevan ja Ohtajoen yhtymäkohdassa Inkerinmaalla Venäjällä nykyisen Pietarin kaupungin sijalla. Nevanlinnassa on ollut kauppapaikka ja vakituista asutusta jo ainakin 1200-luvun alkupuolella.

Historia
--------

Nevajoen suistossa oli jo 1300-luvulla ruotsalainen linnoitus Maankruunu (ruots. *Landskrona*), jonka Novgorod kuitenkin nopeasti hävitti. Stolbovan rauhassa 1617 alue siirtyi Ruotsille, ja vuonna 1642 Nevanlinna sai kaupunkioikeudet. Kaupungissa oli Kaarle IX:n vuonna 1611 rakennuttama linnoitus Nyenskans. Suuressa Pohjan sodassa Venäjä valtasi ja hävitti kaupungin vuonna 1703. Nevanlinnan länsipuolelle Pietari Suuri ryhtyi rakennuttamaan Pietarin kaupunkia. Suuri osa Nevanlinnan asukkaista oli suomalaisia. Kaupungissa asui myös ruotsalaisia ja saksalaisia.

Suomessa jatkosodan aikana yritettäessä luoda Suur-Suomea Leningradin uudeksi nimeksi suunniteltiin Nevanlinnaa.

Lähteet
-------

* Kepsu, Saulo: *Pietari ennen Pietaria: Nevansuun vaiheita ennen Pietarin kaupungin perustamista*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 608. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995. ISSN 0355-1768. ISBN 951-717-804-2.

### Viitteet

1. ↑  Pietaria ihmettelemässä *Ulkoministeriö*. Viitattu 27.12.2022.
2. ↑  Namn i Nyen på 1600-talet - Nimiä Nevanlinnassa 1600-luvulla (Arkistoitu – Internet Archive). genealogia.fi. Viitattu 21.12.2014
3. ↑  Laine, Antti: *Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941-1944*. Helsinki: Otava, 1982.

Aiheesta muualla
----------------

* Museum700.(venäjäksi)
* Käsin piirretty kartta Nevalinnasta (Arkistoitu – Internet Archive). Around.spb.ru.
* Venäläinen linna supisuomalaiseen seutuun, Hakkapeliitta, 13.10.1928, nro 42, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Pietarin Viikko-Sanomat** oli Pietarissa vuosina 1879–1883 ilmestynyt sanomalehti.

*Pietarin Lehden* kilpailijaksi perustetun *Pietarin Viikko-Sanomien* taustaryhmän muodostivat Inkerinmaan suomalaiset papit, Kolppanan seminaarin johtaja sekä osa kansakoulunopettajista. Sen vastaavina toimittajina työskentelivät Pietarin suomalaisen Pyhän Marian seurakunnan kirkkoherra Johannes Öhqvist ja Kelton kirkkoherra J. W. Murman, jotka olivat aikaisemmin julkaisseet Tuomas Frimanin kanssa *Pietarin Sunnuntailehteä*. Avustajina toimivat kirkkoherrat Aloys Jeremias Piispanen ja Otto Rokkanen sekä opettajat Paavo Räikkönen, Joh. Häyhänen, Abraham Tiisnekka ja Pietari Toikka. Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli aluksi nelisivuinen ja kolmipalstainen, kunnes se vuoden 1879 joulukuussa muuttui nelipalstaiseksi ja sivukooltaan hieman suuremmaksi. Lehti painettiin Pietarissa Krugin kirjapainossa. Sen kokonaislevikistä ei ole tietoa.

*Pietarin Viikko-Sanomien* pääkirjoituksista suurin osa koski Pietarin ja Inkerin suomalaisten yhteiskunnallisia ja sivistyksellisiä oloja. Lisäksi käsiteltiin muun muassa kirkollisia aiheita ja julkaistiin Venäjän viranomaisten virallisten tiedotusten käännöksiä. Varsinaiset hartauskirjoitukset puuttuivat lehdestä kokonaan. Kaunokirjallisuuden osuus sen sijaan oli huomattava. Jatkokertomuksina julkaistiin muun muassa Kari Ketolaisen ja J. D. Åbergin teoksia sekä Nikolai Gogolin novelli *Muotokuva*. Aineistopulan takia toimittajat joutuivat usein turvautumaan sekalaiseen palstantäytteeseen.

Uutisaineisto oli Pietarin aiempien suomenkielisten lehtien tapaan etupäässä lainattu kaupungin muista lehdistä. Uutisista valtaosa käsitteli Pietarin kaupungin tapahtumia. Erityistä huomiota kiinnitettiin Aleksanteri II:n murhayrityksiin ja lopulta murhaan. Lehti sisälsi myös verrattain paljon Pietarin ja Inkerin suomalaisia koskeneita uutisia. Uutiskirjeitä saatiin Inkerin lisäksi Petroskoista, Moskovasta sekä Siperian ja Muurmannin suomalaisilta. Kirkollisista aiheista lehti kiinnitti huomiota lestadiolaisuuden leviämiseen. Se seurasi myös seurakunta-, koulu- ja raittiusasioita sekä Pietarin suomalaisen seuran perustamista ja toimintaa. Suomea koskevia uutisia oli enemmän kuin Pietarin aiemmissa suomenkielisissä lehdissä. Poliittisesti lehden uutisointi oli erittäin varovaista. Ilmoitusten ja mainosten osuus oli melko vähäinen.

Toimittajien sivutyönään tekemän *Pietarin Viikko-Sanomien* menestys Inkerin maaseudulla oli kovin vaatimaton. Sen ilmestyminen lakkasi syyskuun alussa 1883 lehteä rahoittaneen kirkkoherra Johannes Öhqvistin kuoltua saman vuoden kesäkuussa. Vuoden 1884 alusta sen tilalla alkoi ilmestyä Marian seurakunnan kirkkokoulun opettajan A. F. Silénin toimittama *Inkeri*-lehti.

Lähteet
-------

* Huttunen, Kalervo: *Pietarin suomenkielisen sanomalehdistön alkuvaiheet vuosina 1870–1883*. Helsinki: Suomen sanomalehdistön historia -projekti, 1981. ISBN 951-95289-7-0.

### Viitteet

1. ↑  Huttunen, s. 83–86, 80.
2. ↑  Huttunen, s. 86–91.
3. ↑  Huttunen, s. 91–103.
4. ↑  Huttunen, s. 104–105.

Aiheesta muualla
----------------

* *Pietarin Viikko-Sanomat* digitoituna kansalliskirjastossa
**Punakantele** oli Petroskoissa ja Leningradissa vuosina 1928–1932 ilmestynyt suomenkielinen kirjallisuuslehti.

Karjalan proletaarikirjailijoiden yhdistyksen aikakauslehden ensimmäinen numero ilmestyi Petroskoissa maaliskuussa 1928 nimellä *Puna-Kantele*. Lehden tehtäväksi asetettiin Neuvosto-Karjalan kansallisen kirjallisuuden kehittäminen. Joulukuussa 1929 lehti yhdistettiin Leningradissa ilmestyneeseen Soihtu-kulttuurilehteen, ja sen nimi sai muodon *Punakantele*. Uuden julkaisun toimitus työskenteli Leningradissa ja kuului Leningradin proletaarikirjailijoiden yhdistyksen alaisuuteen. Petroskoihin jäi toimitusneuvosto, jonka johdossa oli Herman Laukkanen.

Vuonna 1928 lehdestä ilmestyi vain yksi numero, seuraavana vuonna neljä numeroa, ja vuonna 1930 siitä tuli kuukausilehti. Levikki nousi 2 500 kappaleesta vuonna 1928 aina 8 000 kappaleeseen vuonna 1931, jolloin lehti ilmestyi jo *Punakanteleen* nimellä. Päätoimittajana toimi Lea Helo sekä myöhemmin Kalle Lepola ja Ludvig Kosonen.

Lehti julkaisi kaunokirjallisen proosan ja runouden lisäksi myös kansanrunouden näytteitä sekä neuvoja aloitteleville kynäilijöille. Ahkerimpia kirjoittajia olivat jo tuolloin tunnetut runoilijat Jalmari Virtanen ja Lea Helo, yksi Petroskoin suomalaisen teatterin perustajista Ragnar Nyström (Rusko), kansanrunouden tutkija Risto Bogdanov ja nuori karjalainen prosaisti Fjodor Ivatšov. *Punakanteleessa* julkaistiin karjalaisten kirjailijoiden Nikolai Jaakkolan ja Antti Timosen ensimmäiset teokset. Lehden kirjoittajiin kuuluivat myös Arvi Nummi, Hilda Tihlä, Lauri Luoto, Kirilä Virtanen, Matti Husu (Pursi), Einari Leino, Josef Schultz, Väinö Aalto ja Onni Tuomi. *Punakanteleessa* julkaistiin jonkin verran käännösproosaa ja -runoutta, muun muassa Maksim Gorkia, Juri Libedinskia, Demjan Bednyitä, Mihail Svetlovia, Nikolai Tihonovia, Aleksandr Fadejevia sekä joitakin ulkomaisia tekijöitä.

Huhtikuuhun 1931 asti *Punakanteletta* kustansi lähes yksin Leningradin kirjailijayhdistys. Karjalan yhdistystä syytettiin toimettomuudesta, mutta yhdistykset eivät kyenneet rakentavaan yhteistyöhön. Kesäkuuhun mennessä lehden levikki putosi 2 500 kappaleeseen. Samanaikaisesti pohdittiin lehden nimen muuttamista, koska sen ei katsottu enää vastaavan ajan vaatimuksia. Tammikuussa 1932 lehti sai nimen *Rintama*.

Lähteet
-------

* Aalto, Elli: Suomenkielisen aikakauslehdistön synty Neuvostoliitossa.  *Punalippu*, 1987, nro 5, s. 111–118.
* Alto, E.L.: *Sovetskije finnojazytšnyje žurnaly 1920–1980*, s. 44–57. Petrozavodsk: Karelija, 1989. ISBN 5-7545-0308-3.
GBU-24 Paveaway III -pommi harjoituspudotuksessa
**Bunkkerintuhoaja** eli **Bunker buster** on maanalaisia kohteita, kuten bunkkereita ja tunneleita, tuhoamaan tarkoitettu ampumatarvike. Usein tämän tyyppiset aseet ovat voimakkaita lentopommeja tai ohjuksia, jotka voivat tunkeutua syvälle maan sisään.

Historia
--------

### Toinen maailmansota

Saksalainen sukellusvenetukikohta Grand Slam -pommin osuman jäljiltä
Toisessa maailmansodassa etenkin Iso-Britannia kehitti tehokkaita lentopommeja saksalaisten kohteita vastaan käytettäviksi. Niitä käytettiin myös maanalaisia laitoksia vastaan, vaikka eivät olleet vain siihen suunniteltuja. Esimerkiksi Tallboy ja Grand Slam olivat nk. "maanjäristyspommeja", jotka romahduttivat paineaalloillaan rakennuksia. "Disney-pommia" käytettiin etenkin sukellusvenesuojia vastaan.

### Ydinaseversiot

Bunkkereiden tuhoamista on suunniteltu myös ydinaseilla, joiden tuhovoimalla voisi helposti tuhota syvälläkin olevat kohteet.

### Persianlahden sota ja nykyaikaiset bunkkerintuhoajat

F-15E pudottaa GBU-28:n
Vuonna 1985 Yhdysvalloissa esiteltiin ensimmäiseksi moderniksi bunkkerintuhoajaksi kuvailtu BLU-109. Persianlahden sodassa 1990-luvun alussa yhdysvaltalaisten täytyi kehittää nopeasti syvälle kaivettuja irakilaisten bunkkereita tuhoamaan kykenevä ase. Vanhoista kahdeksan tuumaisen tykin putkista rakennettiin GBU-28 -pommeja, jotka pystyvät lävistämään yli kuusi metriä betonia. Nykyaikaiset bunkkerintuhoajat ovat yleensä täsmäaseita, jotka ohjataan kohteeseen esimerkiksi GPS:n avulla.

### 2000-luku

2000-luvulla Yhdysvalloissa on otettu käyttöön yli 9 tonnia painava termobaarinen GBU-43 eli "Massive Ordnance Air Blast" (MOAB) ja yli 13 tonnia painava GBU-57 eli "Massive Ordnance Penetrator" (MOP). Niiden on tarkoitus tuhota uusista vahvemmistakin betoneista valmistetut bunkkerit. MOAB-pommia käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 2017, kun sillä iskettiin Isisin tunneliverkostoa vastaan Afganistanissa.

Lähteet
-------

1. ↑  How Bunker Busters Work *HowStuffWorks*. Viitattu 5.11.2023. (englanniksi)
2. ↑  Earthquake Bombs – Barnes Wallis Foundation *barneswallisfoundation.co.uk*. Viitattu 5.11.2023. (englanniksi)
3. ↑  The bunker-busting nuclear bomb that almost was *Popular Science*.  15.4.2017. Viitattu 5.11.2023. (englanniksi)
4. 1 2  High-Tech Concrete Keeps Getting Better, and It's Getting Harder to Build Bombs That Can Break It *Popular Mechanics*.  19.9.2022. Viitattu 5.11.2023. (englanniksi)
5. ↑  Timo Myllyniemi: USA käytti "superpommia" ensimmäistä kertaa taistelukentällä *Ilta-Sanomat*.  13.4.2017. Viitattu 5.11.2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Bunker buster
**Emil Arvid Metsäranta** (26. tammikuuta 1881 Janakkala – 10. huhtikuuta 1935 Kotka) oli suomalainen ammattiyhdistysmies ja toimittaja.

Metsäranta syntyi työläisperheeseen. Hän työskenteli rautatieläisenä vuodesta 1900 ja oli perustamassa rautatieläisten liittoa vuonna 1905. Metsäranta toimi liiton väliaikaisen toimikunnan puheenjohtajana, *Juna*-lehden toimittajana ja muissa luottamustehtävissä. Hänet erotettiin valtionrautateiltä sisällissotaan osallistumisen takia vuonna 1918.

Metsäranta työskenteli *Hämeen Kansan* päätoimittajana vuosina 1919–1920 ja oli perustamassa uudelleen rautatieläisten liittoa vuonna 1920. Vuosina 1921–1925 hän toimi Suomen Ammattijärjestön ja vuosina 1925–1927 Suomen Puuteollisuustyöväen Liiton sihteerinä.

Metsäranta työskenteli vapaana toimittajana vuodesta 1927 ja siirtyi kotkalaisen *Eteenpäin*-lehden toimitussihteeriksi ja uutistoimittajaksi vuonna 1929. Vuonna 1931 hänet valittiin lehden päätoimittajaksi. Metsärannan nimerkkejä lehdessä olivat Joonas ja Immo.

Sosiaalidemokraatteihin kuulunut Metsäranta toimi Kotkassa puolueen kunnallisjärjestön puheenjohtajana. Hän oli kaupunginhallituksen ja Kyminlaakson Osuusliikkeen hallintoneuvoston jäsen.

Metsäranta oli naimisissa kansanedustaja Elsa Metsärannan kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Emil Arvid Metsäranta.  *Eteenpäin*, 11.4.1935, s. 1.
2. ↑  Toveri E. A. Metsäranta kuollut.  *Hämeen Kansa*, 11.4.1935, s. 1.
3. ↑  Eemil Arvi Metsäranta.  *Suomen Sosialidemokraatti*, 11.4.1935, s. 3.
**Suvi Maria Koskinen** (s. 24. huhtikuuta 1997 Kauhajoki) on suomalainen moukarinheittäjä. Hän edustaa Kauhajoen Karhua ja häntä valmentavat Arto Rinta-aho, Henri Hänninen ja Veikka Koskinen.

Koskinen sijoittui alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Eskilstunassa 2015 neljänneksi, saavutti saman ikäluokan MM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2016 pronssia tuloksella 62,49 ja sijoittui alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2017 kahdeksanneksi. Hän kilpaili aikuisten arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Eugenen MM-kilpailuissa 2022 ja jäi karsintaan tuloksella 67,98. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän jäi karsintaan tuloksella 70,81.

Kalevan kisoissa Koskinen saavutti hopeaa vuonna 2023 tuloksella 71,09 sekä pronssia vuonna 2019 silloisella ennätyksellään 64,87, vuonna 2020 tuloksella 65,17 ja 2021 tuloksella 66,25. Kalevan kisoissa 2015 hän sijoittui neljänneksi. Moukarinheiton Suomen talvimestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa 2024, oli toinen 2023 ja kolmas 2021 ja 2022. Koskisen ennätys on kesäkuussa 2023 heitetty 71,10. Painonheitossa (9,07 kg) hän teki Suomen silloisen kaikkien aikojen parhaan tuloksen 21,47 Kurikassa 14. syyskuuta 2019.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Suvi Koskinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Koskinen pyörähteli hulppean ennätysparannuksen Kaustisella – Liipola vei miesten kilpailun
3. ↑  Kosonen riemuitsi finaalipaikasta: "Nyt on jo aika voittajafiilis" *Yleisurheilu.fi*.  15.7.2022. Suomen Urheiluliitto. Viitattu 17.7.2022.
4. ↑  17-vuotias Silja Kosonen juhlii SM-kultaa – Suomen ennätyksen heittänyt Krista Tervo jätettiin tylysti mitaleilta


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Špalernajan tutkintavankilan sisätiloja. Valokuva Vihtori Kosolan muistelmateoksesta *Viimeistä piirtoa myöten* vuodelta 1935.
**Špalernajan tutkintavankila** oli 1800-luvulla rakennettu vankila Pietarin kaupungissa Venäjällä.

Vankila sijaitsi Špalernaja-kadun varrella, jonka mukaan se sai nimensä. Se rakennettiin keisari Aleksanteri II:n aikana vuosina 1871–1875 arkkitehti Karl J. Majevskin johdolla Venäjän ensimmäiseksi tutkintavankilaksi. Majevski noudatti amerikkalaista mallia, jonka mukaan vankisellit sijoitettiin sisäpihaa kiertävien rautaisten käytäväkerrosten varrelle.

Vankilassa on 317 yhdelle vangille tarkoitettua selliä, 68 joukkoselliä, eristys- ja rangaistushuoneita ja vankilan sairaala, joka on suunniteltu 700-henkisen vankilan tarpeisiin sopivaksi. Pyhän Aleksanteri Nevskin kappeli sijaitsi vankilaan pihasiiven kolmannessa kerroksessa vuoteen 1919, jolloin se lakkautettiin. Kappeli on jälleenrakennettu Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.

Vankilaa käytettiin lähinnä poliittisten vankien säilytykseen. Vankeihin lukeutui kommunististen vallankumouksellisten lisäksi useiden muiden vallankumouksellisten ryhmien jäseniä ja lisäksi useita keisarin salaisen poliisin Ohranan pidättämiä suomalaisia aktivisteja 1900-luvun alussa. Suomalaisiin vankeihin kuuluivat muun muassa Esko Riekki, myöhemmin Suomen oman salaisen poliisin Etsivän keskuspoliisin päällikkö, Lapuan liikkeen perustaja Vihtori Kosola, Suomen ilmavoimien hävittäjälentäjä Lauri Pekuri ja jääkäriupseerit Aarne Sihvo ja Ilmari Relander. Sellissä numero 193 istui Vladimir Lenin vuosina 1895–1897. Tästä sellistä tehtiin neuvostoaikana museo.

Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 kapinalliset vapauttivat kaikki vangit. Vankila otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1920, minkä jälkeen se kuului KGB:lle ja FSB:lle. Neuvostovallan aikana vankien olot ja kohtelu heikkenivät. Pietarilaiset eli silloiset leningradilaiset kutsuivat sitä nimellä "Špalerka". Vielä 1980-luvulla KGB säilytti siellä kuulusteltavina kolmeakymmentä poliittista vankia, joihin lukeutui muun muassa ihmisoikeusaktivisteja. Rakennus on purettu uudisrakentamisen tieltä.

Lähteet
-------

* House of Preliminary Detention, prison *Saint Petersburg Encyclopaedia*. (englanniksi)
**Kati Ojaloo** (s. 31. tammikuuta 1990 Viljandi, Viro) on virolainen moukarinheittäjä. Hän edustaa Noormarkun Nopsaa, ja hänen valmentajanaan on vuodesta 2017 lähtien toiminut Juha Lahtinen.

Ojaloo on kahdeksankertainen moukarinheiton Viron mestari (2012–2016, 2021–2023). Vuonna 2019 hän sai osallistumisoikeuden Kalevan kisoihin. Ensimmäisellä osallistumiskerrallaan Kalevan kisoihin hän saavutti hopeaa kuten myös vuonna 2020 tuloksella 67,16.

Ojaloon ennätys on 71,50, jonka hän heitti 29. elokuuta 2020 Porissa. Tulos on Viron ennätys ja Suomen kaikkien aikojen tilastossa kolmanneksi paras tulos.

Moukarinheiton Ojaloo aloitti 18-vuotiaana harrastettuaan sitä ennen kiekonheittoa. Nykyisin hän asuu Porissa ja hänen avopuolisonsa on Tuomas Seppänen.

Lähteet
-------

1. ↑  Kati Ojaloo Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Kati Ojaloo Kansainvälinen yleisurheiluliitto. Viitattu 23.3.2024. (englanniksi)
3. 1 2  MM-kisaraja Ojaloolle aivan realistinen tulostavoite (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑
5. ↑  Rantalainen, Ella: Kati Ojaloo täräytti moukarissa Viron ennätyksen – tulos sijoittuu Suomen tilastovertailussa toiseksi *yle.fi*.  29.8.2020. Viitattu 29.8.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Tizi Ouzou** (arab. تيزي وزو‎, *Tīzī Wuzū*; kabyyliksi *Tizi Wezzu*) on kaupunki ja Tizi Ouzoun maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Sebaoujoen laaksossa sata kilometriä Algerista itään. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan Tizi Ouzoussa oli 135 100 asukasta.

Kaupungin nimi tarkoittaa kabyyliksi "väriherneiden solaa". Turkkilaiset rakensivat sinne vuosina 1720–1721 linnoituksen, jonka viereen syntyi Tizi Ouzoun kylä. Ranskalaiset perustivat vuonna 1858 pienen sotilas- ja hallintokeskuksen, joka alkoi kehittyä vuosina 1888–1910 rakennetun rautatien ansiosta. Tizi Ouzoun departementti perustettiin vuonna 1956. Kaupunki kasvoi ympäröivästä Suur-Kabyliasta suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena Algerian itsenäisyyssodan aikana ja varsinkin maan itsenäistymisen jälkeen. 1970- ja 1980-luvuilla siitä tuli myös kabyylien poliittisen ja kulttuuritoiminnan keskus.

Tizi Ouzousta on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja rautatie Boumerdèsin maakunnan Theniaan. Ympäröivä maaseutu tuottaa oliiveja, hedelmiä ja viiniä. Kaupungissa on muun muassa tekstiili-, sähkölaite- ja huonekalutehtaat. Tizi Ouzoun yliopistokeskus perustettiin vuonna 1977, ja siitä tuli yliopisto vuonna 1990.

Kaupungin nähtävyyksiä ovat keskustan moskeija, roomalaisaikainen mausoleumi ja Mouloud Mammerin kulttuuritalo käsityökeskuksineen. Lähiseudun kohteita ovat kaupungin yllä kohoava Djebel Belloua -vuori, kabyylikylät sekä Djurdjuravuoret ja niiden kansallispuisto.

Lähteet
-------

1. ↑  Population résidente des ménages ordinaires et collectifs (MOC) selon la commune de résidence et le sexe et le taux d’accroissement annuel moyen (1998-2008) *Office National des Statistiques*. Viitattu 23.3.2024.
2. 1 2  Doumane, Saïd: Tizi-Ouzou: historique d’un col et son urbanisation.  *Insaniyat*, 54/2011, s. 13–29. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Monographie Wilaya de Tizi Ouzou *Aniref*. Viitattu 23.3.2024.
4. ↑  Tizi Ouzou *Britannica*. Viitattu 23.3.2024.
5. ↑  *Geografitšeski entsiklopeditšeski slovar: Geografitšeskije nazvanija*, s. 746. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 2003. ISBN 5-85270-216-1.
6. ↑  *Petit futé Algérie 2009–2010*, s. 309–313. Paris: Nouvelles Éditions de l'Université, 2009. ISBN 978-2-7469-2196-2.
**Jori Grym** on käyttäytymisstrategi Verohallinnon Esikunta- ja oikeusyksikössä sekä käyttäytymistaloustieteen väitöskirjatutkija Hanken School of Economicsissa ja jäsen Behavioral Economics & Consumer Behavior -yksikössä Helsinki Graduate School of Economicsissa, joissa hän tutkii moraalista tuomitsemista ja eettistä päätöksentekoa. Tutkimustyön lisäksi hän opettaa kuluttaja- ja markkinointipsykologiaa. Hän esiintyy Ylen aamu-TV:n tiedeohjelmassa Jälkikaronkka. Grym toimii myös usean eri aiheen yleisöluennoitsijana.  Aiemmin Grym on toiminut turvallisuusalalla ja kirjoittanut käyttäytymisturvallisuudesta Turvallisuus & Riskienhallinta -lehteen.

Grym on myös puhunut tekoälyn mahdollisuuksista ja riskeistä mm. Tekniikka&Talous-lehdessä ja Kauppalehdessä sekä ollut mukana tekoälyn ja maalaustaiteen yhdistävässä teoskokoelmassa Confluence: Synthetic Visionsissa, jossa yhdistettiin ihmisen luomaa taidetta tekoälyn tekemään taiteeseen. Hän toimii myös kouluttajana ja puhujana tekoälyn tiimoilta.

Lähteet
-------

1. ↑  Behavioral Economics *Helsinki GSE*.  Arkistoitu 16.2.2020. Viitattu 3.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Jori Grym | hanken *www.hanken.fi*. Viitattu 3.3.2020.
3. ↑  Oy Speakersforum Finland Ab: Oy Speakersforum Finland Ab *Oy Speakersforum Finland Ab*. Viitattu 3.3.2020.
4. ↑  Turvallisuus & Riskienhallinta, Rajatorpantie 8, Vantaa (2020) *www.medioq.com*. Viitattu 3.3.2020.
5. ↑  Info *irh-blogi*. Viitattu 3.3.2020.
6. 1 2  Tekniikka&Talous: Puheenvuoro: Jokainen meistä voi päätyä pornovideoon vasten tahtoaan jo hyvin piakkoin *Tekniikka&Talous*.  15.3.2023. Viitattu 2.8.2023.
7. ↑  Asiakaskokemus, markkinointi ja asiakkaan kohtaamismallit voivat kohta olla historiaa *Kauppalehti*. Viitattu 23.3.2024.
8. ↑  Tekoälyn ja taiteilijan yhteistyö paljasti yllättäviä asioita: hallitun kaaoksen luominen on tekoälylle vaikeaa, kasvojen tekeminen ei *Yle Uutiset*.  26.7.2023. Viitattu 2.8.2023.
9. ↑  Jori Grym (Oy Speakersforum Finland Ab): Jori Grym - Tekoälyn työkalut tutuksi *Oy Speakersforum Finland Ab*. Viitattu 2.8.2023.
**Matti Wilhelm Mäkinen** (24. tammikuuta 1920 Töysä – 22. helmikuuta 2017 Seinäjoki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Mäkisen vanhemmat olivat kaupanhoitaja Paavo Oskari Mäkinen ja Anja Senja Pennala ja puoliso vuodesta 1945 sairaanhoitaja Annikki Ellen Elisabet Rinta-Jouppi. Mäkinen tuli ylioppilaaksi Seinäjoen yhteislyseosta 1940 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun puunjalostusosastolta 1947. Hän oli Yhtyneet Paperitehtaat -yhtiön Simpeleen tehtaan käyttöinsinööri 1947–1957, teknillinen johtaja 1958–1962, isännöitsijä 1963–1972 ja tehtaanjohtaja 1972–1976. Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n johtokunnan jäsen Mäkinen oli 1962–1971, johtajiston jäsen 1971–1980 ja johtaja 1976–1980. Hän oli Simpeleellä kunnanvaltuuston jäsen 1961–1972, varapuheenjohtaja 1962–1964 ja puheenjohtaja 1965–1972. Mäkinen vaikutti osaltaan merkittävästi Simpeleen ja Rautjärven kuntien yhdistämiseen 1973 ja toimi yhdistymisen jälkeen Rautjärven kunnanvaltuuston puheenjohtajana 1973–1980. Hänellä oli myös useita muita yhteiskunnallisia ja liike-elämän luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonnimen Mäkinen sai 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jensen-Eriksen, Niklas: Matti Mäkinen (1920–2017). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2023. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 7.11.2023.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 617. Viitattu 7.11.2023.
3. ↑  In memoriam. Teollisuusneuvos Matti Mäkinen.  *Parikkalan-Rautjärven Sanomat*, 24.5.2017, nro 21, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.11.2023.
Bagdadin kongressipalatsi vuonna 2005.
**Bagdadin kongressipalatsi** on Irakin pääkaupungissa Bagdadissa sijaitseva konferenssirakennus, joka on valmistunut vuonna 1982. Se on nykyään Irakin parlamentin käytössä.

Kongressipalatsin rakentamiseksi järjestettiin 1970-luvun lopulla kansainvälinen arkkitehtikilpailu, jonka voittivat suomalaisarkkitehdit Kaija ja Heikki Siren. He myös saivat rakennuksen suunnittelun tehtäväkseen. Kongressipalatsin rakennesuunnittelu on insinööritoimisto Magnus Malmbergin ja sen urakoi suomalainen työyhteenliittymä IRCO-Group, jonka muodostivat Lemminkäinen, Polar, Palmberg ja Teräsbetoni.

Kongressipalatsissa oli tarkoitus isännöidä sitoutumattomien maiden maailmankongressi, joka kuitenkin peruuntui, kun Irak hyökkäsi Saddam Husseinin johdolla Iraniin. Palatsin rakennustyöt keskeytyivät tämän sodan takia joksikin aikaa, mutta jatkuivat taas ja rakennus valmistui 1982. Se palkittiin vuonna 1984 suomalaisella Vuoden betonirakenne -tunnustuksella.

Kongressipalatsi sai osumia Persianlahden sodan pommituksissa 1991, mutta säilyi. Arkkitehti Heikki Sirenin sanoin: "No sehän on helkkarinmoisen suuri rakennus, 260 000 kuutiometriä. Kyllä sinne pari pommiakin mahtuu." Rakennuksesta on sittemmin tullut yksi Irakin parlamentin kokousrakennuksista. Huhtikuun 2007 Irakin parlamentin pommi-isku tapahtui kongressipalatsin kahvilassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suomalaiset tekivät Vuoden betonirakenteen myös Saddamille *Ts.fi*.  23.1.2014. TS-Yhtymä.  Arkistoitu 1.2.2014. Viitattu 25.1.2014.
2. ↑  Makasiini (Internet Archivessa, tallennettu 2.2.2014) *Rakennuslehti*.  25.3.2004. Suomen Rakennuslehti.  Arkistoitu 2.2.2014. Viitattu 25.1.2014.
3. ↑  Explosion at Iraq parliament cafe (englanniksi) BBC 12.4.2007. Viitattu 11.10.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bagdadin kongressipalatsi** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo siirtolohkareesta Tammelassa. Saarnakivi on myös siirtolohkare Mietoisissa Mynämäellä.*
Saarnakivi Torajärven rannalla.
**Saarnakivi** on siirtolohkare Tammelan ylängöllä Tammelan Lautaportaassa Torajärven rannalla. Noin 3,5 m³ kokoinen kivi on nelikulmion muotoinen ja paikalta avautuu kaunis maisema Torajärvelle. Muinaisina aikoina papit ja munkit nousivat kivelle saarnaamaan pakanoille kristinuskoa ja mahdollisesti muutama ihminen kastettiin järven rannalla. Tammelan seurakunta järjestää kerran vuodessa hartaustilaisuuden paikalla. Ensimmäinen jumalanpalvelus pidettiin 1955.

Saarnakivi on myös vanha rajapaikka Kalvolan Keikkalan ja Heinun kylien välillä.

Lähteet
-------

1. ↑  Saarnakivi *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 16.4.2011.
2. ↑  Saarnakivi Tammelan kunta.  Arkistoitu 7.10.2007. Viitattu 16.4.2011.
3. ↑  *Pitäjänkartta* 1:20 000. III:5/3.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1919.

Aiheesta muualla
----------------

* Enberg Heikki: Saarnakivi Panoramio. Viitattu 16.4.2011.
**Louis-Gabriel Suchet, duc d'Albuféra da Valencia** (Albuféra da Valencian herttua) (2. maaliskuuta 1770 Lyon – 3. tammikuuta 1826 Marseille) oli ranskalainen upseeri, jolle keisari Napoleon I antoi Ranskan keisarikunnan marsalkan arvon vuonna 1811. Hän kunnostautui erityisesti Aragonian armeijan komentajana Pyreneiden niemimaan sodassa.

Elämä ja ura
------------

Suchet oli silkkikauppiaan poika ja aikoi alun perin jatkaa isänsä liiketoimintaa, mutta ilmoittautui vuonna 1791 vapaaehtoiseksi kansalliskaartiin. Hän yleni nopeasti, osallistui majurina Toulonin piiritykseen vuonna 1793 ja haavoittui kahdesti Italian sotaretkellä (1796–1797). Vuonna 1798 hänestä tuli prikaatikenraali ja vuonna 1799 divisioonakenraali. Hän ei osallistunut Egyptin sotaretkeen, mutta elokuussa hänestä tuli Guillaume Brunen esikuntapäällikkö. Puolustamalla asemaa hän auttoi André Massénaa pitämään Genovan ja edisti osaltaan Napoleonin onnistunutta Alppien ylitystä, joka huipentui Marengon taisteluun 14. kesäkuuta. Hän osallistui näkyvästi Italian kampanjaan aina Trevison aselepoon asti. Tämän jälkeen hän osallistui ansiokkaasti sotatoimiin Itävaltaa vastaan Austerlitzissa vuonna 1805 ja Preussia vastaan Saalfeldissa ja Jenassa vuonna 1806. Vuonna 1808 hänestä tehtiin kreivi ja hän meni naimisiin Honorine Anthoine de Saint-Josephin kanssa, joka oli Joseph Bonaparten vaimon veljentytär, ja pian sen jälkeen hänet määrättiin Espanjaan. Siellä hän osallistui Zaragozan piiritykseen ja hänet nimitettiin Aragonian armeijan komentajaksi ja maakunnan kuvernööriksi

Suchet tuhosi Joaquín Blaken armeijan Mariassa 14. kesäkuuta 1809 ja kukisti Enrique O'Donnellin Leridassa 22. huhtikuuta 1810. Hänestä tuli Ranskan marsalkka 8. heinäkuuta 1811, ja vuonna 1812 hän valloitti Valencian, mistä hänet palkittiin Valencian herttuan arvonimellä. Ranskan kärsittyä tappion Vitoriassa hänen oli luovuttava ensin Valenciasta ja sitten Barcelonasta, minkä jälkeen hän osallistui Jean-de-Dieu Soultin puolustuskampanjaan. Ensimmäisen restauraation aikana 1814–1815 Ludvig XVIII teki hänestä Ranskan päärin, mutta koska hän oli sadan päivän aikana johtanut yhtä Napoleonin armeijoista, häneltä riistettiin toisen restauraation jälkeen päärin arvo 24. heinäkuuta 1815.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suchet, Jean Baptiste Donatien de Vimeur *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 9.4.2023.
2. 1 2 3  Suchet, Louis Gabriel *Nordisk familjebok*.  1918. Viitattu 9.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Louis-Gabriel Suchet** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |