recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kate Greenaway -mitali** (engl. *Kate Greenaway Medal*) on lasten- ja nuortenkirjojen kuvittajille suunnattu brittiläinen kirjallisuuspalkinto. Palkinnon myöntää vuosittain CILIP, *Chartered Institute of Library and Information Professionals*, ansioituneesta yksittäisen englanninkielisen kirjan kuvituksesta. Kate Greenaway -palkinto perustettiin vuonna 1955 ja ensimmäinen mitali jaettiin vuonna 1957. Palkinto on nimetty 1800-luvulla eläneen kuvittaja Kate Greenawayn mukaan.

Kate Greenaway -mitali on kirjailijoille suunnatun Carnegie-mitalin sisarpalkinto. Molempien ensisijaisena palkintona on kultainen mitali ja 500 punnan arvosta kirjoja lahjoitettavaksi voittajan valitsemaan kirjastoon. Vuodesta 2000 lähtien Kate Greenaway -mitaliin on kuitenkin liittynyt myös itse kuvittajalle suunnattu **Colin Mears Award**, viiden tuhannen punnan rahapalkinto.

Mitalin ovat saaneet vuosien saatossa muun muassa Raymond Briggs (1966, 1973), Pauline Baynes (1968), Quentin Blake (1980), Alan Lee (1993), Lauren Child (2000) ja Chris Riddell (2001, 2004 ja 2016).

Valintaprosessi
---------------

CILIP on Ison-Britannian suurin kirjasto- ja informaatioalan järjestö, jolla on noin 24 000 jäsentä. Jokaisella jäsenellä on oikeus nimetä ehdolle Kate Greenaway -mitalin saajaksi vuosittain kaksi erityislaatuisen hyväksi kokemaansa lastenkirjakuvitusta. Kuvakirjan on oltava englanninkielinen, suunnattu lapsi tai nuorille ja julkaistu kuluneena vuonna. Mikäli kirja on julkaistu ensin jossakin muualla, on se täytynyt julkaista Isossa-Britanniassa kolmen kuukauden sisällä ensijulkaisusta. Alkuperäisistä poiketen nykyiset säännöt sallivat palkinnon jo aiemmin voittaneiden kirjailijoiden uudet teokset ehdokkaiksi. Kirjoja voivat asettaa ehdolle myös järjestön paikallisryhmät ja alajaostot. Tavallisesti kirjoja asetetaan ehdolle 40–50.

Valintaraadin muodostaa kaksitoista CILIP:n lastenkirjallisuuteen keskittyneen jaoksen YLG:n (*Youth Libraries Group*) jäsentä, jotka siis ovat ammatiltaan lastenkirjastonhoitajia. He lukevat ja arvioivat kaikki kirjaehdokkaat, ja valitsevat sitten niistä noin kuusi finalistia. Lista finaaliin selvinneistä teoksista julkistetaan vuosittain huhtikuussa ja Kate Greenaway -mitalin voittaja paljastetaan heinäkuisessa palkintoseremoniassa. Samassa juhlassa jaetaan myös lastenkirjailijoiden Carnegie-mitali, jonka valitsee sama raati.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Kate Greenaway Medal CILIP.  Arkistoitu 17.2.2014. Viitattu 1.10.2007. (englanniksi)
2. ↑  Drabble, Emily: Chris Riddell wins the Kate Greenaway medal with The Sleeper and the Spindle *The Guardian*.  20.6.2016. Viitattu 7.9.2016. (englanniksi)
3. ↑  Full List of Winners CILIP.  Arkistoitu 6.8.2010. Viitattu 1.10.2007. (englanniksi)
4. 1 2  Awards Process CILIP.  Arkistoitu 4.2.2014. Viitattu 25.9.2007. (englanniksi)
5. ↑  Award Criteria CILIP.  Arkistoitu 13.9.2007. Viitattu 27.9.2007. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kate Greenaway -mitalin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jukka Hirsimäki** (s. 25. tammikuuta 1957) on suomalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. 

Hirsimäki pelasi pääsarjatasolla kasvattajaseurassaan Ilveksessä, Forssan Palloseurassa, Tapparassa ja Ruotsin Elitserienissä Södertälje SK:n joukkueessa. Hän voitti peliurallaan kolme Suomen mestaruutta, kaksi hopeaa ja yhden pronssin. 
Hän pelasi urallaan 14 A-maaottelua. Arvokisaedustuksia Hirsimäelle kertyi 11 ottelun verran. Hän oli mukana alle 19-vuotiaiden EM-turnauksessa 1976 sekä seuraavana vuonna alle 20-vuotiaiden MM-turnauksessa.

Peliuransa jälkeen Hirsimäki toimi Liiga Ilves ry:n toimitusjohtana vuosina 1989–1993. Tämän jälkeen hän toimi SM-liiga ry:n markkinointipäällikkönä ja yhteysjohtajana. SM-liigan palveluksesta Hirsimäki siirtyi vuonna 2001 Ilves Hockey Oy:n markkinointijohtajaksi, ja vuonna 2004 hänestä tuli Ässien toimitusjohtaja josta tehtävästä hän erosi vuoden 2016 lopussa. Helmikuussa 2017 Hirsimäki palasi Ilvekseen myynti- ja markkinointijohtajaksi jossa tehtävässä toimi huhtikuuhun 2020 asti. Jatkossa Hirsimäki on mukana toteuttamassa Ilveksen kotiotteluiden asiakastilaisuuksia.

Jukka Hirsimäen veli Timo Hirsimäki pelasi myös jääkiekkoa pääsarjatasolla Ilveksen ja FoPSin joukkueissa vuosina 1965–1977. Jukan poika Antti Hirsimäki on pelannut jääkiekkoa Suomi-sarjassa ja II divisioonassa.

Lähteet
-------

* Porin Ässät / Toimisto Porin Ässät. Viitattu 19.3.2013.

### Viitteet

1. ↑  Ruissalo, Pekka: Yksi aikakausi Ilves-jääkiekossa päättyy – Jukka Hirsimäki, 61, lopettaa työnsä toimistolla *Tamperelainen*.  7.4.2020. Viitattu 1.5.2020.
2. ↑  Jukka Hirsimäki pelaajakortti *Ilveshockey.com*. Ilves Hockey Oy. Viitattu 1.5.2020.
3. ↑  Antti Hirsimäki *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
Sokevan pääkonttori ja varasto Vantaan Tikkurilantiellä.
**Sokeva Oy** on suomalainen osakeyhtiö, jonka omistaa Näkövammaisten Keskusliitto. Sokeva valmistaa maalaustyövälineitä ja kiinteistönhuoltoaineita. Sokevan tuotantolaitos sijaitsi Vantaan Korsossa vuoteen 2015 saakka. 

Yhtiö harjoittaa valmistusta, maahantuontia sekä jakelua. 

Sokevan siveltimet valmistetaan Suomessa kotimaisista, korkealaatuisista raaka-aineista, osa edelleen käsityönä. Yhtiö hyödyntää voimakkaasti kotimaisia alihankkijoita. Rakennusten huoltoon ja elinkaareen vaikuttavat kiinteistöhuoltoaineet ovat biohajoavia ja myrkyttömiä. 

Vuonna 2012 Suomalaisen Työn Liitto myönsi Sokevalle Yhteiskunnallinen yritys -tunnusmerkin. Merkin perusteina on muun muassa, että yritys käyttää suurimman osan voitostaan yhteiskunnallisen hyvän tuottamiseen joko kehittämällä omaa toimintaansa tai lahjoittaen sen toiminta-ajatuksensa mukaisesti.

Historia
--------

Sokeva perustettiin vuonna 1956 harjoittamaan teollista toimintaa sekä palvelemaan näkö­vammaisia käsityöntekijöitä toimittamalla heille raaka-aineita ja markkinoimalla heidän valmistamiaan tuotteita. Vuonna 1997 käsityötoiminta ja teollinen toiminta eritytettiin. Teollinen toiminta yhtiöitettiin osakeyhtiöksi, Sokeva Oy:ksi. Käsityötoiminta toimii nykyisin Annansilmät-Aitan nimen alla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6   Vainu.io *search.vainu.io*.

Aiheesta muualla
----------------

* Sokeva Oy:n kotisivu
* Näkövammaisten liitto ry
* Sokeva-Käsityö (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomalaisen Työn Liitto/ Yhteiskunnallinen yritys
**Sysipatterin luontopolku** on 2,6 km mittainen luontopolku Päijälässä, Kuhmoisissa. Polku on rengasreitti, joka kulkee 1,6 km metsässä ja palaa 1 km verran hiekkatietä alkupisteelle. Monipuolinen reitti alkaa Päijälän Pirtin pihasta (Päijäläntie 12), jossa on reilusti parkkitilaa ja puucee. Polku on merkitty sinisin täplin maastoon.

Polku lähtee kulkemaan pohjoiseen, kuusi- ja mäntymetsää pitkin kohti Sysipatterin mäkeä. Mäellä on mukava paikka pitää taukoa ja katsella maisemia. Mäki koostuu 2 pitkittäisharjusta, joiden välistä polku kulkee ja laskee siitä edelleen kohti suota. Suolla on pieni saareke, jossa voi myös pitää tauon ja ihastella suon ympäristöä. Suon jälkeen polku kiertää mäntykangasta pitkin itään. Polku ohittaa sähkölinjan ja yhtyy hiekkatielle Kohiseva talon kohdalla. Tietä pitkin palataan takaisin alkupisteeseen Päijälän Pirtille. Polulla on 15 tietotaulua, joissa kerrotaan ympäröivästä luonnosta ja alueen historiasta.

Reitti on rakennettu kesällä 2020 Luonnossa Liikkuen Päijälässä -hankkeiden tiimoilta ja toteutusta sekä markkinointia on avustettu Maaseuturahaston Vesuriryhmän tuella.

Nimen historia
--------------

Maastokartoissa kohteella on 2 rinnakkaisnimeä (Susipatteri eli Sysipatteri). Maanmittauslaitoksen kokoelmatiedon mukaan alue on vanha hiilenpolttopaikka. Kokoelmatiedon mukaan kummatkin nimet, Susipatteri ja Sysipatteri ovat olleet vuoden 1968 keruun aikaan käytössä; Sysipatterin mainitaan olevan vanhempi nimi. Vuoden 1965 peruskarttaan on valikoitunut nimistä Susipatteri. Vuonna 2020 karttaan on palautettu alkuperäinen nimi Sysipatteri rinnakkaisnimeksi. Luontopolun nimeksi valikoitui Sysipatterin luontopolku, sillä se viestii kiinnostavasta historiasta, hiilen poltosta (Sysi=hiili ja patteri= miilu).

Katso myös Pitkäveden melontareitti, Päijälässä sijaitseva 20 km mittainen melontareitti, joka kulkee hetken matkaa vieretysten Sysipatterin luontopolun kanssa Kohisevan kosken alajuoksulta Päijälän keskustaan. Reittejä ylläpitää Päijälän kylän yhdistykset yhteistyössä.
**Halunan työväentalo** oli Nilsiän kunnan (vuodesta 2013 lähtien osa Kuopiota) Halunan kylässä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Halunan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906, ja se liittyi samana vuonna SDP:en. Perustamisvuoden lopulla yhdistyksessä oli 22 jäsentä. Jo vuonna 1907 *Savon Työmies* -lehdessä kirjoitettiin, että yhdistyksen toiminta oli alkuinnostuksen jälkeen lopahtanut. Seuraavana vuonna toimintaa käynnisteltiinkin uudelleen. Vuonna 1920 yhdistyksen jäsenmäärä oli 40.

Jo syksyllä 1906 yhdistys järjesti iltamat rakennusrahastonsa kartuttamiseksi. Talo valmistui yhden lähteen mukaan vasta vuonna 1923, mutta jo vuonna 1919 Halunan työväenyhdistyksen talolle haettiin vahtimestaria. Vuonna 1924 paikallinen nuorisoseura järjesti iltamat talolla. Vuonna 1927 yhdistys sai luvan järjestää arpajaiset rakennusrahastoaan varten, joten talon korjaus, laajentaminen tai uuden talon hankinta lienee ollut suunnitteilla.

Yhdistys lakkautettiin kommunistilakien nojalla vuonna 1930. 1940-luvulla talo oli jonkin aikaa sosialidemokraattisen piirin hoidossa. Talon tai yhdistyksen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.

Lähteet
-------

1. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1906  1907. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 11.10.2022.
2. ↑  Savon Työmies *digi.kansalliskirjasto.fi*.  10.10.1907, no 115. Viitattu 11.10.2022.
3. ↑  Savon Työmies *digi.kansalliskirjasto.fi*.  9.4.1908, no 40. Viitattu 11.10.2022.
4. ↑  Suomen Sosialidemokraatti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  21.2.1920, no 43. Viitattu 11.10.2022.
5. ↑  Savon Työmies *digi.kansalliskirjasto.fi*.  30.10.1906, no 52. Viitattu 11.10.2022.
6. 1 2  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
7. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  19.8.1919, no 71. Viitattu 11.10.2022.
8. ↑  Savon Sanomat *digi.kansalliskirjasto.fi*.  31.1.1924, no 13. Viitattu 11.10.2022.
9. ↑  Savon Sanomat *digi.kansalliskirjasto.fi*.  6.9.1927, no 99. Viitattu 11.10.2022.
*Tämä artikkeli käsittelee rovasti Matti Koposta. Talonpoikaissäädyn valtiopäivämies Matti Koposesta on eri artikkeli.*
**Matti Koponen** (26. huhtikuuta 1917 Kuopio – 17. maaliskuuta 1994 Tampere) oli suomalainen rovasti ja sosiaalineuvos. Hän oli mukana diakoniatyössä ja Tampereen kunnallispoliitikassa.

Koponen vihittiin papiksi 1943. Hän toimi jatkosodan aikana valitusupseerina ja sotilaspappina Itä-Karjalassa. Hän oli aluksi Maaselän piirin valistustoimistossa Paateneessa ja toimi sitten vuoden 1942 alusta lähtien 700 asukkaan Sellin kylän "kyläpäällikkönä". Koponen perusti kylään muun muassa kansanopiston ja organisoi iltarippikoulun. Hän oli marraskuusta 1943 alkaen Paatenen Viesti-lehden päätoimittajana. Koponen oli elokuussa 1991 Sellin kylän Spuassun praasniekassa kunniavieraana.

Sotien jälkeen Koponen toimi Suomen Liikemiesten Lähetysliiton toiminnanjohtajana ja oli Tampereen seurakuntien diakoniajohtajana 1970–1987. Hän kehitti johtajakaudellaan muun muassa vanhusten päivähoitotoimintaa ja mielenterveyspotilaiden avohuoltoa. Koponen oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1964 alkaen ja hän oli myös valtuuston puheenjohtajana.

Koponen kuoli maaliskuussa 1994 avantouinnin yhteydessä saamaansa sairauskohtaukseen.

Teoksia
-------

* *Suomen liikemiesten lähetysliitto ry. 1920-1970*. Turku 1969
* *Suomen liikemiesten lähetysliitto 1920-1990* ; kirj. Matti Koponen, Heikki Nuutinen. Suomen liikemiesten lähetysliitto, Turku 1990

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita : Rovasti, sosiaalineuvos Matti Koponen, Helsingin Sanomat 19.3.1994
2. 1 2 3 4  Seilin pappi Matti Koponen kuollut, Karjalan Heimo No 3-4/1994

Aiheesta muualla
----------------

* Matti Koponen puhuu Tampereen kaupunginvaltuustolle, Veikko Seppäsen ottama valokuva Tampereen kaupunginvaltuuston kokouksesta 21.11.1984 (Työväenmuseo Werstas)
* Tampereen kaupunginvaltuutettu Matti Koponen vastaanottaa maljakon valtuuston kokouksessa 18.9.1985 (Työväenmuseo Werstas)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo tv-ohjelmasta. Lauantaisauna oli myös Niilo Tarvajärven radio-ohjelma 1950-luvulla ja Radio Rockin ohjelma 2010-luvulla.*
**Lauantaisauna** oli Yle TV2 -kanavan ajankohtainen keskusteluohjelma vuosina 1985–1991. Sitä lähetettiin kerran kuukaudessa vaihtelevina aikoina lauanta-iltaisin, ja ohjelman alaotsikkona oli alkuvaiheessa "Ajankohtaisen kakkosen suora yhteys kokijoihin ja näkijöihin". Ensimmäinen lähetys oli 14. syyskuuta 1985 ja viimeinen 25. toukokuuta 1991, ja jaksoja tehtiin yhteensä 111.

*Lauantaisaunan* tavoitteena oli päästä irti ajankohtaisohjelmien tavanomaisesta "politiikka ja talous -vatkauksesta" ja ottaa vakavien keskustelujen aiheiksi päivänkohtaisten teemojen sijaan suurta yleisöä kiinnostavia laajempia "ilmiöitä", kuten armokuolema, alkoholismi ja porno. Illan aiheesta keskusteltiin kussakin jaksossa noin 50 minuutin ajan.

Ohjelmasarjan alkuvaiheen tuottaja oli Juhani Wiio ja muita eri aikojen tekijöitä Risto Arkimies, Anne Flinkkilä, Risto Heikkilä, Pirjo Isomäki, Tauno Jarva, Mari Kiukas, Markku Laukkanen, Matti Mannila, Erkki Sarkkinen, Eero Silvasti, Maarit Tastula, Seija Wallius ja Hannu Vilpponen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Radio- ja tv-tietokanta Ritva, Kansallinen audiovisuaalinen instituutti. Viitattu 2.2.2022.
2. ↑  Hujanen, Taisto: "IV Kamerakierroksista uutisvirtaan", *Television viisi vuosikymmentä*, s. 144–147. SKS, 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Lauantaisaunan keskustelu aidsista 12.10.1985, video 53 min, Yle Areena
* Lauantaisaunan keskustelu hyvästä kuolemasta 2.11.1986 (Arkistoitu – Internet Archive), video 52 min, Yle Areena
Hyvinkääsali
**Hyvinkääsali** on Hyvinkään keskustassa kauppatorin laidalla sijaitseva konsertti- ja kokoussali. Se on osa vuonna 1987 valmistunutta Sampotaloa, jossa on myös kauppakeskus. Talon on suunnitellut arkkitehti Ilpo Raunio ja Hyvinkääsalin akustiikkakonsulttina on toiminut Alpo Halme.

Valkoseinäisessä Hyvinkääsalissa on 435 istumapaikkaa ja nouseva katsomo. Näyttämöaukon leveys on 20 metriä.

Sali vihittiin käyttöön 20. marraskuuta 1987. Avajaiskonsertissa Pentti Sistosen johtama Hyvinkään orkesteri soitti Sibeliuksen 1. sinfonian, Schumannin sellokonserton solistina Markku Luolajan-Mikkola sekä musiikkiopiston rehtorin Pentti Raition säveltämän teoksen *Yoldia arctica*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hyvinkääsali viimeistelyä vailla. Monikäyttöinen konserttisali valmistuu kaupungin 60-vuotislahjaksi.  *Helsingin Sanomat*, 18.11.1987.
2. ↑  Heikinheimo, Seppo: Hyvinkää sai konserttisalin. Radanvarteen kaivataan musiikkiyhteistyötä.  *Helsingin Sanomat*, 24.11.1987, s. 18.

Aiheesta muualla
----------------

* Hyvinkääsalin verkkosivusto
* Kuvia Sampotalosta ja Hyvinkääsalista
**Simtex** oli yhdysvaltalaisen Steve Barcian vuonna 1988 perustama pelikehittäjäryhmä, joka tuli erityisesti tunnetuksi kehittämästään *Master of Orion* -pelisarjasta ja *Master of Magic* -pelistä. Simtex tunnettiin etenkin laadukkaiden vuoropohjaisten strategiapelien laatimisesta ja useita näistä pidetäänkin lajityyppinsä parhaimmistona. Yhtiön nimi muodostui sanayhdistelmästä SimulationTexas.

Simtex nousi kansan tietoisuuteen vuonna 1993 ilmestyneellä strategiapelillään *Master of Orion*. Se popularisoi usein pelin yhteydessä mainittavan 4X-strategiapelitermin (juontuu englannin kielen sanoista *eXplore, eXpand, eXploit, eXterminate* - tutki, laajene, hyödynnä, tuhoa). Pelin edeltäjänä oli Barcian MicroProselle esittelemä *Star Lords*, joka oli monin tavoin rajoittunut versio lopullisesta tuloksesta. Star Lords julkaistiin sittemmin vuonna 2001 vapaaseen levitykseen.

Yhtiön kehittelemä *Mech Lords* jäi taas BattleTech-universumin luojan FASA:n jalkoihin, kun FASA esti pelin julkaisun, koska pelissä oli heidän mielestään liikaa vaikutteita luomastaan BattleTech-universumistaan.

*Master of Magicin* ilmestymisen jälkeen MicroProse osti yhtiön vuonna 1996, joka oli jo aikaisemmin julkaissut useita Simtexin pelejä. Lopulta rahoitusvaikeuksissa pyörinyt MicroProse lakkautti Simtexin 30. elokuuta 1998 (jonka virallinen nimi oli tuolloin *MPS Texas*), kun sen tuleva peli Guardians: Agents of Justice oli kaukana julkaisukelvosta versiosta.

Pelit
-----

* *Master of Orion* (1993)
* *1830: Railroads & Robber Barons* (1995)
* *Master of Magic* (1995)
* *Master of Orion II: Battle at Antares* (1996)

### Julkaisemattomat pelit

* *Mech Lords* (1995 – julkaisematon)
* *Guardians: Agents of Justice* (pelin kehitys keskeytettiin)

Aiheesta muualla
----------------

* Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
**Katsuragi** (jap. 葛城) oli keisarillisen Japanin laivaston Unryū-luokan lentotukialus toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Unryū-luokka*
Alus tilattiin 25. kesäkuuta 1942 Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 8. joulukuuta 1942. Se laskettiin vesille 19. tammikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 15. lokakuuta päällikkönään Kawahata Masaji.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Saseboon sijoitettuun 1. lentotukialusdivisioonaan ja oli vuoden loppuun Sisämerellä miehistön koulutuksessa. Alus siirrettiin 4. helmikuuta 1945 huollettavaksi Kuren laivastontelakalle, mistä se vapautui 18. maaliskuuta. Seuraavana päivänä se vaurioitui Kuressa liittoutuneiden TF58:n ilmahyökkäyksessä. Miyazaki Toshio vastaanotti 20. huhtikuuta aluksen päällikkyyden, jolloin aluksen sijoituspaikaksi vaihtui Kure luokiteltuna 4. luokan reservialukseksi. Alus ankkuroitiin naamioituna Mitsukojimaan noin 450 metriä pohjoiseen *Amagista*.

Alus vaurioitui 24. heinäkuuta TF38:n ilmahyökkäyksessä ja uudelleen 28. heinäkuuta ilmahyökkäyksessä, jolloin lentokansi tuhoutui ja ylempi hangaari vaurioitui. Rungon alemmat osat ja konehuoneet eivät vaurioituneet. Alus poistettiin alusluettelosta 20. marraskuuta. Pommituksissa menehtyi 26 aluksen miehistön jäsentä.

Sodan jälkeen alus kuljetti sotilaita ja siviilejä takaisin Japaniin muun muassa Uuden-Britannian saarelta. Se poistettiin 15. marraskuuta 1946 tehtävästä ja siirrettiin 20. marraskuuta sisäministeriölle. Alus romutettiin 22. joulukuuta 1946 – 30. marraskuuta 1947 Hitachi-Sakurajimalla Osakassa.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1922–1946*. London: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Lengerer, Hans: *Katsuragi* and the Failure of Mass Production of Medium Sized Aircraft Carriers.  *Warship 2010*, 2010, XXXII. vsk, s. 103-121.  Conway. ISBN 978-1-84486-110-1.   (englanniksi)
* IJN Katsuragi: Tabular Record of Movement *CombinedFleet.com*. Viitattu 18.9.2016. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Lengerer 2010 s. 121
2. ↑  Gardiner 1987, s. 184
3. ↑  Christenson, Scot: The Strange Navy That Shipped Millions of Japanese Home *U.S. Naval Institute*.  25.4.2019. Viitattu 5.2.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katsuragi (1944)** Wikimedia Commonsissa
**Hyvinkään työväentalo** oli Hyvinkäällä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Hyvinkään työväenyhdistys perustettiin vuonna 1905. Yhdistys oli perustettu ensimmäisen kerran jo vuonna 1900. Senaatti vahvisti jo yhdistyksen säännötkin, mutta kuvernööri ei perustamisesta hyväksynyt. Toisellakin kerralla vuonna 1902 yhdistyksen perustaminen raukesi. Perustamiskokouksessa vuonna 1905 oli läsnä 50 henkilöä, joista 43 liittyi jäseniksi. Vuoden lopulla jäsenmäärä oli jo 205..

Sisällissodan jälkeen työväenyhdistys siirtyi kommunistien haltuun 1920-luvulla. Yhdistys erosi Sosialidemokraattisesta puolueesta kuitenkin vasta vuonna 1928. Kihlakunnanoikeuden päätöksellä työväenyhdistys lakkautettiin huhtikuussa 1928. Yhdistyksen omaisuus oli kuitenkin ehditty lahjoittaa Hyvinkään Rakennustyöväen ammattiosastolle. Työväentalo suljettiin kesällä 1930 ja ikkunat naulattiin kiinni. Toukokuussa 1932 työväentalo oli pakkohuutokaupassa, jossa se huudettiin sosialidemokraattien perustamalle Kansantalo Oy:lle. Talon nimi muutettiin Kansantaloksi. 1960-luvulla talo jouduttiin vuokraamaan osittain ulkopuoliselle käyttäjälle. Vanhan talon ylläpitäminen kävi kuitenkin työväenyhdistykselle liian raskaaksi, ja 1970-luvun lopulla talo päätettiin purkaa. Talon tilalle rakennettiin kaksi kerrostaloa, joihin Hyvinkään Sos.dem. työväenyhdistys sai 190 m²:n kerhotilan. Hyvinkään Sos.dem. työväenyhdistys yhdistyi Hyvinkäänkylän työväenyhdistykseen vuonna 1996.

Rakennus
--------

Työväentaloa varten saatiin työväenyhdistyksen perustamisen jälkeen vuonna 1905 vuokralle 3 525 m²:n tontti. Myös hirret rakennusta varten ostettiin. Työväentalon tupaantuliaisia vietettiin vuonna 1908, ja vihkiäiset olivat vuonna 1911 talon valmistuttua. Työväentalo oli suuri. Lattiapinta-ala oli 660 m², josta juhlasalin osuus oli 210 m² ja näyttämön 110 m². Ravintolatilaa oli 55 m² ja keittiötiloja 20 m². Talo tuli maksamaan 30 000 markkaa, josta velaksi jäi yhdistykselle 9 000 markkaa. Rahoitusta hankittiin iltamilla ja arpajaisilla. Myös Sosialidemokraattiselta puolueelta saatiin laina.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Työväentalolla toimi jo vuonna 1908 näytelmäseura. Ammattiohjaajaan ei yhdistyksellä ollut varaa. Vahtimestarin toimen haltijalta edellytettiin, että hän pystyy ohjaamaan myös näytelmäesityksiä. Vuonna 1915 näyttämöllä oli ollut sekä keväällä että syksyllä yli 40 esitystä. Näytelmäseuran lisäksi yhdistyksellä oli vuonna 1910 perustettu torvisoittokunta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
*Tämä artikkeli Käsittelee järveä Pohjois-Savossa. Samannimistä kylää Kuopion Nilsiän pitäjässä käsitellään artikkelissa Onkivesi.*

**Onkivesi** on Vuoksen vesistön Iisalmen reittiin kuuluva järvi Lapinlahden ja Kuopion kaupunkiin liittyneen entisen Maaningan kunnan alueella Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 113 km², ja pinnankorkeus 84,7 m merenpinnan yläpuolella. Onkivesi saa vetensä pohjoisesta Nerkoonjärvestä Nerohvirran ja Nerkoon kanavan kautta. Muut järveen laskevat vesistöt ovat pieniä, kuten järven eteläosaan virtaava Naarvanjoki. Onkivedestä vedet laskevat etelässä Viannankosken ja Ahkiolahden kanavan kautta Kallaveden tasossa olevaan Maaninkajärveen.

Onkivesi on pohjois–eteläsuunnassa 28 km pitkä ja 2–8 km leveä, rantaviivaltaan hyvin rikkonainen järvi. Onkivettä pirstovat yli 200 saarta ja lukemattomat niemet ja lahdet, kuten Lapinlahti, Jynkänlahti, Leppälahti ja Onkilahdet. Saarista suurimpia ovat Myhkyrinsaari, Harkonsaari, Ulmansaari, Martikkalansaari ja Viitasaari. Järven osa-alueita ovat eteläiset Niskanselkä ja Karvaselkä, keskiosan varsinainen Onkivedenselkä sekä pohjoiset Paasiselkä ja Nerkoonselkä. Järven itärannalla sijaitsee Lapinlahden kirkonkylä. Järvi on hyvin matala, keskisyvyys on vain 3,17 m ja suurin mitattu syvyys 36,49 m. Kuten todettua, rantaviiva on hyvin mutkikas, ja sillä on pituutta 440 km.

Onkiveden vedenlaatu on yleisen käyttökelpoisuusluokituksen mukaan välttävä, eteläisten Karvaselän ja Niskaselän osalta tyydyttävä. Onkiveden vesi on hyvin ruskeaa ja ravinnepitoisuudeltaan rehevää. Vesistön merkittävin kuormittaja on maatalous.

Lähteet
-------

1. ↑  Kansalaisen Karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 10.7.2011.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Onkivesi Järviwiki. Viitattu 26.4.2013.
3. ↑  Suomen ympäristökeskus: Pintavesien laatu 2000–2003 -esite  18.1.2005. Web Archive 2013:  Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.9.2016.
4. ↑  Pohjois-Savon ympäristökeskus: Perustietoja Onki- ja Porovedestä – miljo.fi  20.6.2011. Pohjois-Savon ympäristökeskus. Viitattu 26.4.2013. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Pajunen, Hannu: Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona, GTK, 2004
* Tanskanen, Heikki: Pohjois-Savon lasketut järvet ja järvenlaskun vaikutusmekanismit, 2002
**Simsalabim Jim** on  Juice Leskisen 21. albumi. Se on ainoa Leskisen levy, jonka yhtyeeksi on ilmoitettu Juice Leskinen ETC. Lyhyen, lähes EP-mittaisen levyn julkaisi vuonna 1992 Johanna, Juice Leskiselle omistetulla GS-alamerkillä.

Kappalelista
------------

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Juice Leskinen, sovittanut Kampman & Perelló, paitsi "Että mitenkä" (säv. ja san. Juice Leskinen, sov. Kampman & Huhtajärvi).

**A-puoli**

1. Virsi – 4.03
2. Eurooppaan – 2.52
3. Pää asiallisesti – 2.39
4. Kuolemankurvaan – 3.50

**B-puoli**

1. 
2. Että mitenkä – 3.26
3. Simsalabim Jim – 3.53
4. Se toimii – 5.19

Kokoonpano
----------

Juice Leskinen Grand Slam -yhtyeen siirryttyä "telakalle" Leskinen kokosi ympärilleen ETC-kokoonpanon. Se jäi lyhytikäiseksi; yhtye perustettiin alkuvuodesta 1992 ja se hajosi vuoden loppuun mennessä. Oikeammin ETC oli projekti, jonka olikin tarkoitus kestää vain vuoden 1992 loppuun. Yhtyeen nimi sisältää Leskiselle tyypillisen sanaleikin; ETC voidaan lausua englantilaisittain "etsii". ETC äänitti myös singlen "Sietämätön mies" / "Herbaa", jonka A-puolen kappaleella yhtye oli mukana myös Syksyn sävel -karsinnoissa. Lisäksi Juankosken kulttuurihistoriallisen seuran julkaisemalle LP:llä *Unelmia Ponomareffin pajalta* (1992) kuullaan ETC:n uudet sovitukset Juice Leskisen kappaleista "Juankoski, here I come" ja "Se oli jautaa". 

* Juice Leskinen – laulu, kitara
* Taru Huhtajärvi – rummut
* Jukka Kampman – basso
* Henrik Perelló – viulu, koskettimet
* Kati Pyykkö – kitara

Lähteet
-------

1. ↑  Pennanen, Timo: *Sisältää hitin – levyt ja esittäjät Suomen musiikkilistoilla vuodesta 1972*, s. 193. Otava, 2006. ISBN 978-951-1-21053-5.
**Nikolai Nikolajevitš Tsveljov** (ven. Николай Николаевич Цвелёв, 1925–2015) oli venäläinen (neuvostoliittolainen) kasvitieteilijä. Hän oli yksi Venäjän tiedeakatemian kasvitieteellisen instituutin (Komarov-instituutin) johtavista tutkijoista. Hänen tutkimusalueitaan olivat kasvien systematiikka, taksonomia ja evoluutio sekä putkilokasvien floristinen kasvimaantiede ja luonnonsuojelu. Kansainvälisesti Tsveljov tunnetaan erityisesti heinäkasvien (Poaceae) tuntijana, mutta hän tutki muitakin kasveja. Urallaan Tsveljov kuvasi tieteelle yli kymmenen uutta tribusta ja alatribusta, yli 50 uutta sukua sekä noin tuhat uutta putkilokasvilajia.

Tsveljov syntyi tammikuussa 1925 Tambovin kaupungissa opettajaperheeseen. Jo kouluikäisenä Tsveljov kiinnostui luonnontieteistä, etenkin kasvitieteestä, entomologiasta ja mineralogiasta. Hän valmistui koulusta vuonna 1943 ja tammikuusta 1945 alkaen hän osallistui Neuvostoliiton rintamalle Puolassa ja Saksassa. Taisteluansioistaan toisessa maailmansodassa hänet palkittiin kahdella mitalilla.

Vuosina 1946–1951 Tsveljov opiskeli Harkovan yliopiston biologisessa tiedekunnassa. Hänen diplomityönsä käsitteli Krimin heinien ekologiaa ja kasvimaantiedettä. Vuonna 1951 Tsveljov pääsi tohtoriopiskelijaksi Neuvostoliiton tiedeakatemian Komarov-instituuttiin ja vuonna 1954 hän jätti väitöskirjansa, joka oli monografia suolasorsimoiden suvusta. Vuodesta 1954 lähtien Tsveljov toimi tiedeakatemiassa nuorempana tutkijana ja vuodesta 1965 lähtien vanhempana tutkijana. Vuosina 1987–1992 Tsveljov toimi akatemian herbaarion hoitajana ja vuodesta 1992 alkaen herbaarion johtajana. Tsveljov kuoli heinäkuussa 2015 ja hänet on haudattu Pietarin eteläiselle hautausmaalle.

Tsveljovin tunnetuimpia töitä on hänen vuonna 1975 kirjoittamansa ja seuraavana vuonna painettu teos *Злаки СССР* (Neuvostoliiton heinät). Vuonna 1983 teoksesta julkaistiin englanninkielinen käännös. Oman katsauksensa heinäkasvien taksonomiaan Tsveljov antoi vuonna 1987 julkaistussa teoksessaan *Система злаков (Poaceae) и их эволюция* (Heinien (Poaceae) luokittelu ja evoluutio), joka julkaistiin myös englanniksi. Lisäksi Tsveljov työsti useita eri alueiden kasvistoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Tatanov, I. V.: Николай Николаевич Цвелёв.  *Злаки России*, tammikuu 2019.  Ботанический институт им. В. Л. Комарова РАН. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 7.2.2023.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Tatanov, I. V.: Николай Николаевич Цвелёв.  *Злаки России*, 2019, s. 635–638.  Ботанический институт им. В. Л. Комарова РАН. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 7.2.2023.  (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nikolai Tsveljov** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Miss Baker Jupiter IRBM:n pienoismallin päällä vuonna 1959
Miss Baker odottamassa laukaisuaan avaruuteen
**Miss Baker**istä (1957 Iquito, Peru – 29. marraskuuta 1984 Huntsville, Alabama, Yhdysvallat) tuli 28. toukokuuta 1959 - yhdessä Miss Ablen kanssa - ensimmäiset nisäkkäät jotka palasivat elossa NASAn tekemältä avaruuslennolta.[1][2] Kyseinen Floridan Cape Canaveralistä[3] lähtenyt, Jupiter IRBM:n tekemä lento saavutti lähes 500 kilometrin korkeuden, alkukiihdytyksen ollessa 38 geetä ja vauhdin yltäessä suurimmillaan noin 4,5 kilometriin sekunnissa. Lento kesti noin kuusitoista minuttia, josta yhdeksän minuuttia oli painottomuudessa. Lennon tarkoitus oli selvittää elävien olentojen elinmahdollisuuksia avaruudessa ja näin tasoittaa tietä ihmisten tuleville avaruuslennoille. Life Magazine huomioi Miss Bakerin tieteen eteen antamansa panoksen kansikuvalla 15. kesäkuuta 1959.[1][4][5]

Lennon jälkeen Miss Baker sijoitettiin Naval Aerospace Medical Centeriin Pensacolaan, Floridassa. Vuodesta 1971 alkaen asuinpaikaksi muuttui U.S. Space & Rocket Center -museo, jossa se oli suuri suosikki erityisesti lapsivierailijoiden keskuudessa.[1] Vain hieman yli 300-grammainen Miss Baker oli suvultaan kierteishäntäapinoihin kuuluva oravasaimiri.[2][3]

Miss Baker kuoli lopulta 29. marraskuuta 1984 munuaisten vajaatoiminnan seurauksena.[1][2] Se oli tuolloin 27-vuoden ikäisenä tiettävästi vanhin tunnettu saimiriapina. Miss Baker on haudattu U.S. Space & Rocket Center -museon sisäänkäynnin läheisyyteen, jossa sen hautakiven päältä löytyy usein vierailijoiden sinne jättämä banaani.[1]

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Find Grave
2. 1 2 3  Tieteen kuvalehti Historia, 9/2013, s.13
3. 1 2  NASA marks 50th anniversary of monkeys Able and Miss Baker in space
4. ↑  After 50 Years, Space Monkeys Not Forgotten Neil Greenfieldboyce, toukokuu 28 2009. Viitattu 29.2.2016.
5. ↑  1959: Monkeys survive space mission BBC News. Viitattu 29.2.2016.
**Eero Oskari Havas** (sukunimi vuoteen 1906 *Örling*; 18. lokakuuta 1899 Lempäälä – 26. helmikuuta 1968 Tampere) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja runoilija.

Havaksen vanhemmat olivat Lempäälän Lempoisten kansakoulun opettajat Oskari Havas ja Augusta Böhling. Eero oli kolmas perheen kahdeksasta lapsesta. Hän kävi kahdeksan luokkaa oppikoulua Tampereella. Havas oli mukana valkoisten puolella Suomen sisällissodassa ja osallistui myös Pohjan Poikain Viron-retkeen ja Aunuksen sotaretkeen. Havas opiskeli sitten Jyväskylän seminaarissa ja valmistui kansakoulunopettajaksi 1928.

Havas toimi Ruoveden Pekkalan kylän kansakoulun opettajana 1927–1954. Vuonna 1929 hän meni naimisiin opettaja Ilma Salon kanssa. Havas kuului Ruoveden kunnanvaltuustoon 1937–1951. Hän oli myös kirkkovaltuuston jäsen ja Pekkalan meijerin isännöitsijä. 

Havas muutti vaimonsa kuoltua 1954 Alastarolle, jossa hän oli yhteiskoulun opettajana 1956–1965. Hän meni myös uusiin naimisiin Laina Maria Soinin kanssa.

Jatkosodassa kaatunut kirkkoherra ja kansanedustaja Väinö Havas oli Eero Havaksen vanhempi veli. Hänen sisarensa oli lähetystyöntekijä Aili Havas.

Teoksia
-------

* *Ikuinen satu*, runokokoelma. WSOY 1923
* *Ratsumies*, runokokoelma. Gummerus 1928
* *Viittatie*, aforismi- ja vuoropuhelukokoelma. Otava 1935
* *Kierros kierrokselta*, ajatelmia. Otava 1945
* *Temppelijuhla*, runokokoelma. Kuva ja sana, Helsinki 1958

Lähteet
-------

* Eero Havas SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Kirjailijoita Ruovedellä: Eero Havas (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Nikolai von Brandenburg.
**Nikolai von Brandenburg** (8. elokuuta 1839 Pietari – 31. elokuuta 1903 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti ja museonjohtaja.

Nikolai von Brandenburgin vanhemmat olivat Säämingissä 1795 syntynyt hovineuvos Reinhold Joakim von Brandenburg ja Sofia Trofimova ja puoliso Maria Petrovna Bassina. Myös hänen veljensä Alexander von Brandenburg yleni kenraaliksi Venäjän keisarillisessa armeijassa. Nikolai von Brandenburg kävi kymnaasin ja kadettikoulun, minkä jälkeen hänet ylennettiin luutnantiksi jalkaväkirykmentissä Käkisalmella 1858. Vuonna 1860 hän siirtyi 21. tykistöprikaatiin ja vuonna 1863 Henkivartioväen 2. tykistöprikaatiin. Alikapteeniksi von Brandenburg tuli 1867 ja kapteeniksi 1870. Hänet määrättiin 1872 palvelukseen tykistön keskushallintoon ja 1872 Pietarin tykistömuseoon, jonka johtajana hän toimi vuoteen 1896 saakka. Von Brandenburg ylennettiin everstiksi 1873 ja hän oli mukana Turkin sodassa 1877–1878. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1886 ja kenraaliluutnantiksi 1896.

Von Brandenburg julkaisi sotahistoriallisia, historiallis-arkeologisia ja sotilasarkeologisia tutkimuksia, kuten *Kurgany južnogo Priladožja* (1895) ja *Staraja Ladoga* (1896), samoin kuin sukututkimuksen *Rod knjazei Masalskih* (1892).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nikolai von Brandenburg *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 11.1.2020)

Aiheesta muualla
----------------

* Pietarin sotahistoriallinen museo: museon historia (engl.) (Viitattu 11.1.2020).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Nikolai von Rechenberg** (4. marraskuuta 1846 Pietari – 22. marraskuuta 1908 Pietari) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti ja salaneuvos, joka toimi myös Viipurin läänin kuvernöörinä.

Nikolai von Rechenbergin vanhemmat olivat Vaasan läänin kuvernööri, kapteeni Carl Alexander von Rechenberg ja kreivitär Natalie Alexandrine Stewen-Steinheil ja puoliso vuodesta 1871 Helena Gavrilovna Zubinskaja. Nikolai von Rechenberg tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1859, mutta siirrettiin sieltä 1865 H.M. Keisarin paašikouluun Pietariin. Hänet ylennettiin kamaripaašiksi 1866 ja määrättiin samana vuonna koulusta valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen Henkivartioväen Moskovan rykmenttiin. Aliluutnantiksi von Rechenberg ylennettiin 1867, luutnantiksi 1869, alikapteeniksi 1872 ja kapteeniksi 1877. Rykmentissään hän otti osaa Turkin sotaan 1877–1878, haavoittuen Gornyi Dubnjakin taistelussa.

Von Rechenberg määrättiin nuoremmaksi yleisesikuntaupseeriksi Henkivartioväen Paavalin rykmenttiin 1882 ja ylennettiin samana vuonna everstiksi. Hän toimi rykmentin vt. komentajana 1888–1889. Kesällä 1889 hänet määrättiin Henkivartioväen 2. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin vt. komentajaksi, mutta siirrettiin jo marraskuussa 132. Benderyn jalkaväkirykmentin komentajaksi. Kenraalimajuriksi ylennettynä von Rechenbergista tuli 42. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentaja tammikuussa 1898 ja Viipurin läänin kuvernööri joulukuun lopussa 1899. Hän joutui kuitenkin eroamaan kuvernöörin virasta ja hänelle myönnettiin samalla ero sotapalveluksesta kenraaliluutnanttina elokuussa 1902, mutta hänet nimitettiin uudelleen Viipurin läänin kuvernööriksi helmikuussa 1906. Salaneuvoksen arvonimen hän sai saman vuoden huhtikuussa ja eron kuvernöörin virasta maaliskuussa 1907.

Von Rechenberg oli hankkinut vuonna 1882 Stewen-Steinheil-suvulta jo 1600-luvulla perustetun Ihantalan kartanon Viipurin maalaiskunnasta, mutta siirryttyään palvelukseen Etelä-Venäjälle hän myi vuonna 1890 sekä kartanon että omistamansa Jyrkilän tilan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Nikolai von Rechenberg *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 13.4.2020)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Viipurin läänin maaherrat ja kuvernöörit |
| --- |
|  |
| Venäjän keisarikunta (1812–1917) | 
* Stjernvall
* Walleen
* Klinckowström
* Ramsay
* C. G. Mannerheim
* Stewen
* von Kothen
* Thesleff
* Indrenius
* Oker-Blom
* von Daehn
* Tudeer
* Gripenberg
* von Rechenberg
* Mjasojedov
* Kazanski
* von Medem
* von Rechenberg
* von Troil
* von Pfaler
* Sarkanen
* Suhonen

 |
|  |
| Suomi (1917–1945) | 
* Hackzell
* Relander
* Manner

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
**SC Hawks** on helsinkiläinen vuonna 2015 perustettu salibandyseura. Seura tarjoaa mahdollisuuden matalan kynnyksen harrastamiseen sekä kilpaurheiluun. Seuran salibandyjaoston kotihallina on Arena Center Myllypuro, jossa seuralla on oma yli viidensadan hengen katsomolla varustettu kenttä. Seuralla on toimintaa myös Helsingin itäisessä kantakaupungissa ja Itä-Vantaalla.

Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Divaria. Naisten edustusjoukkue pelaa 2. divisioonassa. Lisäksi seuralla on A- ja B-pojissa joukkueet valtakunnallisissa sarjoissa. Helmikuussa 2020 SC Hawks ilmoitti yhdistyvänsä vantaalaisen AC HaKin kanssa. Yhdistymisessä AC HaKin joukkueet siirtyvät Hawksin organisaation alaisuuteen. Kaudella 2020–2021 Hawksissa pelasi 8 aikuisten joukkuetta ja useita juniorijoukkuetta.

Miehet
------

Miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2019–2020 2. divisioonassa ja nousi kaudeksi 2020–2021 Divariin. Hawks sai kaudelle 2017–2018 paikan 2. divisioonaan, kun Myllypuron Pauhun sarjapaikka siirrettiin SC Hawksin nimiin – näiltä ajoilta joukkueessa pelaa vielä kaudella 2021–2022 varakapteeninakin toimiva Eerik Lajunen.

Naiset
------

Naisten edustusjoukkue pelasi kaudella 2020–2021 2. divisioonassa. Joukkue pelasi aikaisemmin SSV:n edustusjoukkueena, kunnes sarjapaikka siirrettiin SC Hawksille kaudeksi 2017–2018.

Muut joukkueet
--------------

**Miehet**

* **Hawks II** (3. div)
* **Hawks III** (4. div)
* **Hawks IV** (4. div)
* **Hawks V** (6. div)

**Naiset**

* **Hawks II** (3. div)
* **Hawks III** (4. div)

Lähteet
-------

* 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Miesten Divari kaudella 2022–2023 |
| --- |
|  |
| 
* Happee Steamers
* Hawks
* Josba
* Karhut
* Koovee
* LNM
* M-Team
* O2-Jyväskylä
* Rangers
* SaiPa
* SalBa
* Steelers
* Tiikerit
* ÅIF

 |

 |
Arkkienkeli Mikaelin luostari ja kirkko.
Tapani Permiläisen kirkko.
**Ust-Vym** (ven. Усть-Вымь), komiksi Емдін (Jemdin) on kylä ja kunta Komin tasavallan Ust-Vymin piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Vymjoen oikealla rannalla lähellä sen yhtymispaikkaa Vytšegdaan 25 kilometrin päässä piirikeskus Aikinosta. 

Ust-Vymissa sijaitsi muinaisten komien pakanallinen palvontapaikka, jonne Tapani Permiläinen saapui vuonna 1380 levittämään kristinuskoa. Tapani hävitti palvontapaikan, kaatoi pyhän koivun ja rakensi lähelle rukoushuoneen. Vuonna 1383 Tapanista tuli vasta perustetun Permin hiippakunnan piispa ja Ust-Vymistä muodostui komien uskonnollinen, poliittinen ja taloudellinen keskus. Vuonna 1384 paikalle rakennettiin kaksi kirkkoa ja luostari, jonka yhteydessä toimi paikallisesta väestöstä pappeja valmistanut koulu. Pakanoiden ja vierasheimolaisten hyökkäyksiltä suojaamaan rakennettiin linnoitus. 

1300-luvun lopulla ja 1400-luvulla Ust-Vym oli yksi Moskovan Venäjän koillisista tukikohdista. 1500-luvulla sen merkitys väheni, ja vuonna 1564 hiippakunnan keskus siirrettiin Vologdaan. 1630- ja 1640-lukujen nälkävuosina monet kylän asukkaista siirtyivät Siperiaan. Vuonna 1712 kylään rakennettiin ensimmäinen kivikirkko. Vuonna 1764 hiippakunnan talonpojat siirrettiin valtion alaisuuteen ja luostari lakkautettiin. Vuonna 1861 perustettiin koulu.

1900-luvun alussa Ust-Vymin asukkaat harjoittivat maanviljelyn, karjanhoidon ja metsästyksen lisäksi hevoskuljetuksia ja tukinuittoa. Vuosina 1918-1919 kylässä toimi opettajaseminaari ja vuosina 1921-1923 ja 1931-1954 pedagoginen teknikumi. Ensimmäinen kolhoosi perustettiin vuonna 1929, ja samana vuonna muodostettiin Ust-Vymin metsäteollisuuskeskus. 1920-luvulta vuoteen 1943 saakka Ust-Vym oli samannimisen hallintopiirin keskus. Vuonna 1995 kylässä oli vajaat tuhat asukasta, näistä kaksi kolmasosaa komeja ja kolmannes venäläisiä. Kylässä on kaksi toimivaa kirkkoa, kulttuuritalo ja kotiseutumuseo.

Lähteet
-------

* *Gde ty živjoš: Gipermedia entsiklopedija.* Syktyvkar: Institut jazyka, literatury i istorii Komi nautšnogo tsentra, 2006. (CD-rom)
**Kauhujen tunneli** (engl. *The Killer Mine*) on Hammond Innesin vuonna 1947 julkaistu romaani.

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Tarinan kertoja Jim Pryce on sotilaskarkuri joka astuu maihin Cornwallin rannikolla pienestä salakuljetusaluksesta. Hän on rahaton ja yrittää selvittää kadonneen äitinsä kohtaloa; hän saa yhteyden paikalliseen salakuljetuspäällikkö Manackiin joka tarjoaa hänelle majapaikan ja työtä; hänellä on suunnitelma kaivaa merestä tunneli suljettuun Wheal Garth -tinakaivokseen salakuljetusta varten. Pryce suostuu ja miehet laskeutuvat kaivokseen; työ alkaa vauhdilla.

Pahaksi pulmaksi tulee Manackin iäkäs isä joka väittää että kaivoksessa on valtavat määrät tinaa jota ei saisi hukuttaa; oma pulmansa on se että paljastuu kauhea totuus: Prycen äiti oli karannut juuri vanhuksen kanssa miehensä ja poikansa luota kun kuvitteli rakastuneensa tähän. Vanha cornwallilainen vain käytti naista hyväkseen ja piti vankinaan; naisen kuolema oli omituinen ja meni lopulta onnettomuutena. Hänen jäähyväiskirjeensä jonka uskollinen palvelustyttö Kitty oli kätkenyt vanhukselta on Prycelle järkytys; nyt hän vannoo vanhukselle päin naamaa että äitinsä vuoksi hän tuhoaa kaivoksen! 

Manack lupaa Prycelle vakituisen paikan Italiassa ja maksaa tälle lupaamansa. Tästä alkaa raju ja pitkä kamppailu maan alla ja päällä; Manack itse saa surmansa sortumassa, miehet hukkuvat hissikuiluun veden täyttäessä kaivoksen ja vanhus jää yksin kuolemaan lukon takana talossaan. Pryce ja Kitty lähtevät salakuljetusaluksella Italiaan jossa heitä odottaa jo sovittu uusi tehtävä ja uusi elämä.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**
**Liisa Postareff** (s. 1978) on suomalainen korkeakoulupedagogiikan tutkija. Hän työskentelee tutkijayliopettajana Hämeen ammattikorkeakoulussa.

Postareff on väitellyt vuonna 2007 Helsingin yliopistossa. Hänen väitöskirjansa *Teaching in higher education : from content-focused to learning-focused approaches to teaching* käsittelee yliopisto-opetusta opettajien näkökulmasta. Väitöksensä jälkeen Postareff on työskennellyt useissa tehtävissä Helsingin yliopistossa sekä korkeakoulupedagogiikan apulaisprofessorina Turun yliopistossa. Hänelle myönnettiin maaliskuussa 2015 yliopistopedagogiikan dosentuuri Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisessä tiedekunnassa.

Postareff on kirjoittanut lähes viisikymmentä julkaisua ja saanut kaksi artikkelipalkintoa*tarvitaan parempi lähde*.

Lähteet
-------

1. ↑  Postareff, Liisa, 1978- *finto.fi*. Viitattu 25.6.2021.
2. ↑  Liisa Postareff *Hämeen ammattikorkeakoulu*. Viitattu 14.4.2020.
3. ↑  Postareff, Liisa: Teaching in higher education : from content-focused to learning-focused approaches to teaching *Helsingin yliopisto, Helda*. Viitattu 15.4.2020.
4. ↑  Keynote-puhujat *Peda-forum-päivät 2018*.  Arkistoitu 31.10.2020. Viitattu 14.4.2020.
5. ↑  Kanslerin päätökset *Helsingin yliopisto*. Viitattu 14.4.2020.
6. ↑  Liisa Postareff *Helsingin yliopisto*. Viitattu 14.4.2020.
7. ↑  Vuoden artikkeli -palkinto *Ammattikasvatuksen aikakauskirja*.  Arkistoitu 3.8.2020. Viitattu 14.4.2020.
8. ↑  Helsinki Unipeda *Facebook*. Viitattu 14.4.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID

 |

 |
**Prytaneion** (m.kreik. Πρυτανεῖον) oli antiikin aikainen prytaneion eli virkamiesten kokoontumispaikka Olympiassa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Olympian arkeologisella alueella Archaía Olympían kunnassa.

Prytaneion rakennettiin klassisella kaudella noin vuonna 475 eaa. Aiemmin paikalla oli ollut varhaisempia arkaaisen kauden rakennuksia, viimeinen 500-luvulta eaa. joilla oli todennäköisesti sama käyttötarkoitus. Prytaneion oli Olympian kisoja järjestäneiden viranomaisten toinen toimipaikka Buleuterionin ohella. Nämä viranomaiset valvoivat muun muassa pyhäkköalueella säännöllisesti toimitettujen uhrien suorittamista. Prytaneionissa järjestettiin myös Olympian kisojen ohjelmaan kuuluneen hekatombiuhrin jälkeiset pidot. Kisojen viimeisenä päivänä sitä käytettiin voittajien juhlistamiseen, todennäköisesti jälleen pidoilla.

Prytaneion sijaitsi Olympian temenos-alueen eli *Altiksen* luoteiskulmassa. Rakennusta muutettiin sen historian aikana usein. Laajimmassa vaiheessa se oli suorakulmainen ja sen koko oli noin 32,7 x 27,3 metriä. Sen sisäänkäyntinä toimi etelän puolella ollut neljän pylvään portiikki ja vestibyyli. Näiden takana oli rakennuksen neliömäinen keskushuone, jonka sivut olivat noin 6,8 metriä. Huoneessa oli Hestian alttari ja ikuinen tuli. Pausaniaan mukaan alttarin tuhkat siirrettiin määräajoin Zeuksen alttarille. Sisäänkäynnin oikealla puolella oli Panin alttari. Keskushuoneen itä- ja länsipuolella oli erillisiä huoneita ja tiloja, ja sen pohjoispuolella oli suurempi suorakulmainen pylväin ympäröity tila, jonka länsipäässä oli lisää huoneita.

Prytaneionin eteläpuolella sijaitsi Filippeion ja kaakkoispuolella Heran temppeli.

Lähteet
-------

1. 1 2  Olympia, Prytaneion *Perseus*. Viitattu 15.2.2016.
2. 1 2  Prytaneion of Olympia Ministry of Culture and Sports. Viitattu 15.2.2016.
3. ↑  Lee, Hugh M.: *The program and schedule of the Ancient Olympic games*, s. 24. Weidmann, 2001. ISBN 3615002350.