recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sokrates-ohjelma** oli Euroopan unionin koulutusohjelma, jonka tavoitteena oli tarjota mahdollisuuksia koko Euroopan laajuiseen yhteistyöhön koulutuksen alueella.

Alkuperäinen Sokrates-ohjelma oli käynnissä vuodesta 1994 aina 31. joulukuuta 1999 saakka. Sen korvasi 24. tammikuuta 2000 alkaen Sokrates II -ohjelma, joka oli käynnissä vuoteen 2006. Sokrates-ohjelman seuraaja on puolestaan Elinikäisen oppimisen ohjelma vuosille 2007-2013 (Lifelong Learning Programme 2007-2013).

Ohjelmaan osallistui 31 maata, Euroopan unioniin kuuluvien maiden lisäksi tuolloin kandidaatteina olleet Bulgaria ja Romania, sekä Islanti, Liechtenstein, Norja ja Turkki.

Ohjelma oli nimetty länsimaisen filosofian isänä pidetyn Sokrateen mukaan.

Alaohjelmat
-----------

Sokrates-ohjelmassa oli kahdeksan alaohjelmaa, joista tärkeimmät olivat:

* Comenius-ohjelma - kouluopetus
* Erasmus-ohjelma - korkeakouluopetus
* Grundtvig-ohjelma - aikuisopetus
* Lingua-ohjelma - eurooppalaisten kielten opetus
* Minerva-ohjelma - informaatioteknologia ja viestintäteknologia opetuksessa, mm. etäopiskelu

Osa ohjelmista jatkaa osana Elinikäisen oppimisen ohjelmaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Sokrates-ohjelma (2000-2006) *Cimo.fi*.  Arkistoitu 14.3.2007. Viitattu 16.1.2009.
**Etelästoa** (kreik. Νότια Στοά, *Nótia Stoá*) oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran etelälaidalla. Rakennuksia oli kaksi, varhaisempi niin kutsuttu *Etelästoa I* ja sen paikalle myöhemmin rakennettu *Etelästoa II*. Rakennuksista käytetty nimi on nykyaikainen ja viittaa niiden sijaintiin.

Etelästoa I
-----------

Ensimmäinen etelästoa rakennettiin noin vuosina 430-420 eaa. Stoan pituus oli noin 80,5 metriä ja leveys noin 14,9 metriä ja se oli rakennettu savitiilestä. Se oli kaksilaivainen ja siinä oli 16 huonetta. Stoa edusti doorilaista tyyliä. Se oli rakennettu itä-länsisuunnassa ja sen julkisivu avautui pohjoiseen. Rakennuksessa on saattanut olla kaksi kerrosta.

Etelästoan raunioita Agoran arkeologisella alueella.
Stoa on ollut kaupallisessa käytössä. Sen huoneet ovat olleet ilmeisesti ruokasaleina. On mahdollista, että rakennuksessa aterioivat viranomaiset julkisella kustannuksella. Vaikuttaa siltä, että ainakin yhtä huonetta ovat käyttäneet *metronomoi* eli mitoista ja painoista vastanneet toriviranomaiset. Rakennus purettiin noin vuonna 150 eaa. uuden rakennuksen tieltä. Etelästoa I:stä on jäljellä jonkin verran sen perustuksia.

Etelästoa II
------------

Toinen etelästoa rakennettiin suurin piirtein ensimmäisen paikalle noin vuonna 150 eaa. Stoan pituus oli 93,6 metriä ja leveys 8,5 metriä ja se oli rakennettu kalkkikivestä. Stoa rakennettiin itä-länsisuunnassa vähän ennen sitä pystytetyn Keskistoan eteläpuolelle. Rakennus oli yksilaivainen. Se edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli 30 pylvästä julkisivun eli pohjoisen puolella. Rakennus yhdistyi sen itäpäädyssä olleen niin kutsutun Itäisen rakennuksen välityksellä Keskistoaan. Etelästoa II:sta on jäljellä sen perustuksia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Agora Monument: South Stoa I *Agora Excavations*. American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 9.3.2015.
2. 1 2 3 4  South Stoa I *Perseus*. Viitattu 9.3.2015.
3. ↑  Agora Monument: South Stoa II *Agora Excavations*. American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 9.3.2015.
4. ↑  South Stoa II *Perseus*. Viitattu 9.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Etelästoa** Wikimedia Commonsissa
**Eero Rudolf Harkke**, vuoteen 1934 **Holmberg** (6. helmikuuta 1907 Turku – 23. joulukuuta 1978 Turku) oli toinen Tunturi-yrityksen perustajista ja sen pitkäaikainen johtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Harkken vanhemmat olivat kauppias August Wilhelm Holmberg ja kauppias Hilda Sofia Johansson ja puoliso vuodesta 1936 Toini Tellervo Dahlberg (s. 1910). Harkken veljekset Eero ja Aarne perustivat Pyöräkellari Oy -nimisen yrityksen 1922 potkukelkkojen valmistamiseksi ja polkupyörien korjaamiseksi ja rakentamiseksi maahan tuoduista osista. Alkujaan *High Land* -niminen ulkomailta ostettu tuotemerkki suomennettiin *Tunturi* -merkiksi 1926. Polkupyörien ohella yritys valmisti alkuvuosina muun muassa ruumisvaunuja sekä tavarankuljetus- ja kilpa-ajorattaita ja sota-aikana myös invalidipyöriä, maitorattaita, luistinten teriä ja piikkilankapihtejä. 1950-luvulta alkaen polkupyörien valmistus ja myynti erotetettiin eri yhtiöihin ja myyntiä kehitettiin voimakkaasti niin, että Suomessa oli 1992 yli 350 Tunturi-kauppiasta. Samalla vuosikymmenellä ryhdyttiin valmistamaan mopedeja ja vuonna 1969 kuntopyöriä, joista tuli maailman eniten myyty malli yrityksen satsattua vientiin ja perustettua useita tytäryhtiöitä ulkomaille. Harkken kuoltua 1978 hänen poikansa Esko-Matti Harkke jatkoi isänsä työtä yrityksen toimitusjohtajana. teollisuusneuvoksen arvonimen harkke sai vuonna 1976.

Nykyisin Tunturi-Hellberg Oy Ltd. eli entinen Tunturipyörä Oy on sekä polkupyörien että kuntolaitteiden valmistaja, vuodesta 2003 osa alankomaalaista Accell Group -konsernia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Bauters, Vesa: "Eero Harkke", *Suomen kansallisbiografia, osa 3*, s. 571-572. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-444-4. / Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Tunturipyörä Oy:n pörssihistoriaa (porssitieto.fi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Sokraattinen ironia** on ironiaa, joka ilmenee jonkun henkilön (yleensä opettajan) teeskennellessä tietämätöntä paljastaakseen toisen (oppilaan) tietämättömyyden. Yleensä ironian havaitsee yleisö, mutta ei itse ironian kohde. Kreikan kielen sanaa εἰρωνεία (*eirōneia*; 'ironia, 'iva'; sanasta εἴρων, *eirōn*; 'teeskentelijä') sovellettiin ennen kaikkea vähättelevään teeskentelyyn.

Sokraattinen ironia on saanut nimensä siitä, että Sokrates esiintyy Platonin varhaisissa dialogeissa käyttämässä sitä osana dialektista kuulustelumenetelmäänsä, sokraattista menetelmää. Sokraattinen ironikko naamioituu tietämättömyyteen, joka peittää skeptisyyden jotain oppia tai yleistä mielipidettä kohtaan, jonka ironikko katsoo olevan vailla järjen tai logiikan pohjaa. Ironikon viattomat kysymykset paljastavat mielipiteen järjettömyyden tai tyhjyyden askel askeleelta. Tällainen ironia viihdyttää niitä sivustaseuraajia, jotka tietävät, että tilanteen ns. Sokrates on viisaampi kuin mitä antaa ymmärtää, ja jotka voivat aavistaa hieman ennakolta, mihin suuntaan mahdollisesti naiiviltakin vaikuttava keskustelu on menossa.

Jotkut ovat katsoneet Sokrateen hyödyntäneen tällaista menetelmää, jotta välttyisi itse joutumasta samanlaisen käsittelyn kohteeksi. Monet ovat kuitenkin tulkinneet Sokrateen esittämän tietämättömyyden enemmän skeptisyytenä kuin ironiana. Sokraattinen ironia ei ole ainoastaan sitä, että kun sanotaan jotain, tarkoitetaan päinvastaista, vaan monimutkaisempaa: sitä, että samaan aikaan sekä tarkoitetaan että ei tarkoiteta sitä, mitä sanotaan. Sokraattinen ironia on näin avointa ja jättää tulkinnan taakan kuulijalleen.

Tanskalainen filosofi Søren Kierkegaard ihaili sokraattista ironiaa ja hyödynsi sen muunnelmia monissa teoksissaan. Kierkegaard käsitteli sokraattista ironiaa erityisesti maisterinväitöksessään *Om Begrebet Ironi med stadigt Hensyn til Socrates* (1841). Siinä hän ylistää Platonin ja Aristofaneen tapaa käyttää ironiaa, ja katsoo, että Aristofaneen Sokrates-kuva näytelmässä *Pilvet* kuvaa sokraattisen ironian henkeä parhaiten.

Katso myös
----------

* Sokraattinen dialogi
* Sokraattinen menetelmä

Lähteet
-------

1. ↑  Vlastos, Gregory: "Socratic irony", *Socrates - Ironist and moral philosopher*, s. 21-44. Cambridge: Cambridge University Press, 1997. ISBN 0-521-31450-X.
2. 1 2  Dent, Nicholas: "Irony, Socratic", teoksessa Honderich, Ted (toim.): *The Oxford Companion to Philosophy. New edition*. New York: Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-926479-1. (englanniksi)
3. ↑  Kuuskoski, Martti-Tapio: Sokrateen viimeinen vitsi *Niin & näin 2/1997*.  Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 14. marraskuuta 2007.
**Kattopallo** on perinneleikki jossa on tarkoituksena "pudottaa" toinen pelaaja pois pelistä sanomalla ko. henkilön nimen ja heittämällä pallo katolle niin että toinen henkilö ei ehdi saada sitä kiinni ennen kuin pallo osuu maahan. Mikäli pallo osuu maahan, niin pelaaja, jonka nimi sanottiin, saa yhden virhepisteen. Kolmesta tippuu pois pelistä, ja voittaja on se, joka jää viimeisenä kentälle. Mikäli pallo lentää katon harjan yli katon toiselle puolelle tai menee toisesta päädystä yli, pallon heittäjä saa yhden virhepisteen. Jos pallon kiinniottaja saa pallon vielä kiinni äsken mainitusta heitosta niin silloin pallon heittäjä saa kerralla 2 virhepistettä. Myös siinä tapauksessa heittäjä saa virhepisteen, mikäli hän sanoo henkilön nimen joka on jo pudonnut pelistä tai hän heittää kolme kertaa peräkkäin samaa henkilöä.

Kattopallosta löytyy mainintoja 1800-luvun lopulta.

Lähteet
-------

1. ↑  Alanen, Liisa o.s. Lempola; Juhantytär s. 6.9.1887 Nurmossa (CD Y 01543 /1969 Kasetti 3, kappale 10) *porstuakirjastot.fi*. Viitattu 12.7.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Vesaisten Keskusliitto , Perinneleikit (Arkistoitu – Internet Archive)
**Henry Schradieck** (1846–1918) oli saksalainen viulisti, soitonopettaja ja säveltäjä.

Elämä
-----

Schradieck syntyi Hampurissa, Saksassa. Opiskeltuaan viulunsoittoa isänsä johdolla alle kaksi vuotta hän esiintyi ensi kerran viulistina viiden vanhana. 1854 hän pääsi Brysselin konservatorioon. Sieltä hän lähti opiskelemaan Leipzigiin kuuluisan Ferdinand Davidin kanssa, jonka jälkeen hän sai hänen ensimmäisen soolokiinnityksen Bremenissä 1864. Sinä vuonna hänet määrättiin viulunsoiton opettajaksi Moskovan konservatorioon, mutta hän palasi kolme vuotta myöhemmin Saksaan Hampurin filharmonisen hienosto-orkesterin konserttimestariksi. Vuonna 1874 hän palasi Leipzigiin Gewandhausin orkesterin konserttimestariksi ja opettamaan konservatorioon. Vuonna 1883 hän meni Yhdysvaltoihin ruvetakseen Cincinnatin musiikkikorkeakoulun professoriksi. Hän jäi sinne vuoteen 1889 asti, jolloin hän palasi Hampuriin aiempaan asemaansa. Vuonna 1898 hän palsi Yhdysvaltoihin pysyvästi ja kiinnittyi erilaisiin opetusasemiin New Yorkissa ja Philadelphiassa kuolemaansa asti.

Tuotokset
---------

Hänen pedagogimaisia sävellyksiään käyttävät viulistit ympäri maailmaa. Hänen järjestelmälliset sormiharjoituksensa takaavat hänen kehittämänsä nykyaikaisen viulutekniikan merkityksen. Hänet tunnettiin paremmin viulistina ja soitonopettajana, mutta hän oli myös säveltäjä. Pieni romanssi viululle ja pianolle Gorno Memorial Music Libraryssä todistaa, että hän uhrasi aikaa säveltämiseenkin. Säveltämisajankohtaa ei tiedetä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Liisa Koivulehto** (s. 28. lokakuuta 1957) on suomalainen toimittaja
ja Tromssassa ilmestyvän *Ruijan Kaiku* -lehden perustaja ja entinen päätoimittaja.

Koivulehto on koulutukseltaan opettaja, mutta opintojensa jälkeen hän on asunut Norjassa ja työskennellyt ensin vapaana toimittajana, ennen kaikkea Lapin Kansalle. Vuodesta 1995 lähtien Koivulehto on ollut *Ruijan Kaiun* päätoimittaja ja vetovoima. Päätoimittajana Koivulehto on ajanut kveenin kielen ja kveenien asioita Norjassa. Koivulehto on myös ollut keskeinen hahmo Tromssan ruijansuomalaisessa yhdistyksessä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Korhonen, Jorma: Kaikuja Ruijasta. (Liisa Koivulehdon haastattelu.) *Helsingin Sanomat*, 29.10.1995, s. 52. Näköislehden aukeama (tilaajille).
2. ↑  Ota kontaktii – ota yhteyttä – kontakt oss *Ruijan Kaiku*. Viitattu 2.7.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |

 |
Santissimo Nome di Maria al Foro Traiano. 
**Santissimo Nome di Maria al Foro Traiano** (lat.: *Ss. Nominis Mariae ad forum Traiani*) on Roomassa Piazza Venezian läheisyydessä Trajanuksen forumin laidalla sijaitseva kirkko. Sen kupoli muodostaa parin vieressä olevalle kirkolle Santa Maria di Loreto. 

Kirkon taustalla on paavi Innocentius IX, joka turkkilaisista Wienin edustalla vuonna 1683 saadun voiton johdosta perusti 12. syyskuuta vietettävän Kaikkein pyhimmän Marian nimen juhlan. Kirkko rakennettiin juhlaa varten perustetun veljeskunnan tyyssijaksi. Kirkon suunnittelu annettiin vuonna 1736 ranskalaiselle arkkitehdille Antoine Dérizetille, joka piirsi sen muistuttamaan viereistä Santa Maria di Loreton kirkkoa.

Pääalttarilla on puusta tehty veistos, joka esittää Pyhää neitsyttä ja lasta. Legendan mukaan se on siirretty San Lorenzo al Lateranon kirkosta ja on tehnyt useita ihmeitä. Ikoni tuotiin kirkkoon 9. syyskuuta 1741 juhlallisessa kulkueessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Chiesa del Santissimo Nome di Maria al Foro Traiano *Roma. Sito turistico ufficiale*. Viitattu 5.5.2023.
**Kulkuaikamenetelmä** on radioaktiiviseen merkkiaineeseen perustuva kalibrointimenetelmä prosessiteollisuuden virtausmittauksille. 

Putkivirtauksiin sovelletaan ns. kulkuaikamenetelmää, jossa mitattavaan virtaukseen syötetään radioaktiivista merkkiainetta lyhyt pulssi. Pulssin kulkuaika määritetään putken ulkopuolelle sijoitettujen säteilyilmaisimien avulla. Tilavuusvirtaus saadaan mitatun keskimääräisen virtausnopeuden ja putken sisäpoikkipinnan tulona. Virtaukselle saadaan referenssiarvo jota verrataan virtausmittarin samanaikaiseen näyttämään. Merkkiainesyöttöjä tehdään samalla virtaustasolla useita ja kalibrointitulos saadaan koetoistojen keskiarvona. 

Menetelmä on standardoitu (ISO 2975/VII nesteille ja BS 5857-2.4 kaasuille). Kulkuaikamenetelmä on prosessia häiritsemätön. Akkreditointipäätöksen mukainen paras kalibroinnin mittausepävarmuus on sekä nesteille että kaasuille 0,5 prosenttia ja paperimassalle 1,0 prosenttia.

Aiheesta muualla
----------------

* Animaatio[vanhentunut linkki]
Kulkkilan kylänraittia.
**Kulkkila** on kylä Kokemäellä Satakunnassa entisen Kauvatsan kunnan alueella. Se sijaitsee Sääksjärven etelärannalla Kauvatsanjoen alkukohdan länsipuolella. Kulkkila on läheisessä yhteydessä sen itäpuolella sijaitsevien Sääkskosken ja Plättilänmaan kylien kanssa.

Kulkkilassa toimi oma koulu vuosina 1913–1982. Koulutalo sekä 1800-luvulta peräisin oleva, hyvin säilynyt Vähtärin taloryhmä ovat Kulkkilan kylän näkyvimmät maamerkit.

Alueella tuotetaan nykyisin paljon mansikkaa, jonka viljelyyn kyläläisiä alkoi innostaa Kulkkilan koulun ensimmäinen opettaja K. V. Koskilahti. Sääksjärven rannoilla on monia kesämökkejä.

Historiaa
---------

Kulkkilasta on tehty yksittäisiä kivikautisia esinelöytöjä, mutta ne eivät välttämättä todista alueen olleen silloin asuttu. 1500-luvulta lähtien kylä tunnetaan maanviljelyn, karjanpidon, kalastuksen ja metsästyksen harjoittamispaikkana. Lisää viljelyalaa raivattiin kaskeamalla. 1800-luvulla kylä tunnettiin vuohistaan ja kutunjuustostaan.

1700-luvun alkupuolelle asti Kulkkilan kylä kuului Suur-Huittisten pitäjään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kulkkilan kyläsuunnitelma (Arkistoitu – Internet Archive), Kulkkilan vapaa-aikakerho ry, 27.11.2005. Viitattu 15.8.2016.
2. ↑  Kokemäen koulut (Arkistoitu – Internet Archive), 1996, Kokemäen kunta. Viitattu 15.8.2016.
3. ↑  Satakunnan kulttuuriympäristöt eilen, tänään, huomenna, toim. Niina Uusi-Seppä, s. 256. Satakunnan museo 2012. ISBN 978-952-67837-0-3 (PDF).

Kirjallisuutta
--------------

* Suontausta, Jaakko: *Kulkkilan koulutiellä*. Kulkkilan vapaa-aikakerho, kirjatoimikunta 2008. ISBN 978-0952-92-3427-1.
**Kaksintaistelu** (ven. Дуэль, *Duel*) on venäläisen Anton Tšehovin kirjoittama pienoisromaani, joka ilmestyi vuonna 1891 alun perin 11-osaisena jatkokertomuksena *Novoje vremja* -lehdessä. Suomeksi teos on ilmestynyt Emil Mannsténin (1921), Juhani Konkan (1960) ja Ulla-Liisa Heinon (1961) kääntämänä, ja se on julkaistu useina painoksina monissa eri kokoelmissa sekä erillisenä laitoksena.

*Kaksintaistelu* on kertomus ikuisesta ylioppilaasta, Lajevskista, joka rakastuu vanhan insinöörin nuoreen vaimoon ja pakenee tämän kanssa Kaukasiaan luodakseen siellä työllä ja tarmolla onnensa. Mutta työstä ei tule mitään, rakkaus muuttuu vastenmieliseksi ja Lajevski kerää rahaa paetakseen takaisin Pietariin. Rahanlainausmatkallaan Lajevski joutuu ilmiriitaan ja seurauksena on kaksintaistelu, joka täysin muuttaa pienen kylpyläkaupungin sivistyneistöön kuuluvien elämän. Anton Tšehov on erilaisten ihmisten, heidän tekojensa ja mielialojensa erittelijänä tunnettu ja tunnustettu. Tässä teoksessa hän kuvaa taitavalla kädellä tsaarinaikaisen väsyneen ja velton virkamiesluokan elämää Mustanmeren rannalla Kaukasiassa.

Päähenkilö Lajevski edustaa venäläisessä kirjallisuudessa tunnettua tarpeettoman ihmisen tyyppiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Anton Tšehovin teoksia. Kaksintaistelu Anton Tšehov -sivut. Viitattu 14.3.2018. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Tšehov, Anton: *Kaksintaistelu*, s. takakansi. Karisto Oy, 1989.
3. ↑  Tšehov, Anton: *Kaksintaistelu*, s. 9, 39, 46. Karisto Oy, 1989.
Kaksintaistelupistoolit kuljetuslaatikossa
**Kaksintaistelupistoolit** ovat erityisesti kaksintaistelua varten tehtyjä pistooleita.

Kaksintaistelukäytäntö kehittyi Etelä-Euroopassa renessanssiaikana ja oli suosionsa huipulla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa 1700-luvulla. Vaikka kaksintaistelut julistettiin laittomiksi monissa maissa, niitä järjestettiin Euroopassa ja Amerikassa vielä 1800-luvun alkuun saakka.

Aluksi kaksintaistelijat käyttivät tavallisia pistooleita, mutta noin 1770-luvulta lähtien englantilaiset ja ranskalaiset asesepät alkoivat valmistaa erityisesti kaksintaisteluihin tarkoitettuja pistooleita. Ne toimitettiin yleensä pareittain puisissa kankaalla vuoratuissa kuljetuslaatikoissa, jotka sisälsivät kaksi täysin samanlaista pistoolia. Kaksintaistelut kuuluivat lähinnä yläluokan tapakulttuuriin, ja kalliit kaksintaistelupistoolit olivat samalla myös statussymboleita.

Useimpien kaksintaistelupistoolien kokonaispituus oli noin 38 cm ja piipun pituus noin 25 cm. Yleiset säännöt edellyttivät, että nämä aseet olivat sileäpiippuisia ja vain perustähtäimellä varustettuja. Ne olivat tarkkoja vain 18 metriin saakka, mikä oli yleinen ampumaetäisyys kaksintaisteluissa.

Kaksintaistelupistooleissa oli vain vähän koristeita, jotta ne eivät aiheuttaisi tähtäämistä vaikeuttavia heijastuksia. Kaksintaistelupistooleita käytettiin usein myös ylellisinä lahjaesineinä, joilla ei ollut tarkoitustakaan ampua.

Lähteet
-------

* Chuck Willis: *Maailman aseet*. Karisto, 2007. ISBN 978-951-23-4879-4. *lähde tarkemmin?*
**Frans Edvard Molander** (9. toukokuuta 1826 Turku – 24. lokakuuta 1896 Pori) oli suomalainen varatuomari ja pormestari.

Turussa syntynyt Molander opiskeli Porvoon lukiossa ja Turun kymnaasissa sekä myöhemmin Helsingin yliopistossa vuodesta 1846 lähtien. Suoritettuaan oikeustieteellisen tutkinnon hän toimi Turun hovioikeuden auskultanttina 1850 ja Naantalin virkaatekevänä pormestarina 1851. Vuonna 1850 Molander kutsuttiin myös Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäseneksi. Vuodesta 1860 lähtien hän työskenteli Porissa oikeusraatimiehenä, maistraatinsihteerinä ja julkisena notaarina, kunnes Molander valittiin kaupungin pormestariksi vuonna 1870.

Molander toimi Porin pormestarina yli neljännesvuosisadan ajan. Hänet tunnettiin sovinnollisena ja edistyksellisenä johtajana. Kieliriitojen aikana Molander liittyi fennomaanien ja svekomaanien väliin asettuneeseen liberaaliseen puolueeseen. Hän pyrki pormestarikautensa aikana parantamaan erityisesti Porin liikenneyhteyksiä, joista merkittävin hanke oli 1895 liikenteelle avattu Tampere–Pori-rata. Vuonna 1873 Molander oli uudelleenkäynnistämässä 1846 perustetun Porin Säästöpankin toimintaa. Hän edusti porvarissäädyssä Poria kaikkiaan viisillä valtiopäivillä, 1872, 1877–1878, 1882, 1885 ja 1888.

Molander on haudattu sukuhautaan Porin Käppärän hautausmaalle. Hänen poikansa Torsten Edward (1863–1918) oli yksi sisällissodan aikana tapahtuneen Koliahteen joukkomurhan uhreista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kotivuori, Yrjö: Frans Edvard Molander. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Viitattu 16.3.2015.
2. ↑  Molander, Frans Edvard Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsentietokanta. Viitattu 16.3.2015.
3. ↑  (Frans) Edvard Molander (1826 - 1896) (Arkistoitu – Internet Archive) Porin kaupunki. Viitattu 16.3.2015.
4. ↑  PORIN SÄÄSTÖPANKKI 1846-1969 (Arkistoitu – Internet Archive) Elinkeinoleämän keskusarkisto ELKA. Viitattu 16.3.2015.
5. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 240–241. Helsinki: Otava, 1921.
6. ↑  Frans Edvard\* Molander s. 9.5.1826 Turku (Arkistoitu – Internet Archive) SukuJutut. Viitattu 16.3.2015.
7. ↑  Molander, Torsten Edward (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen sotasurmat 1914–1922. Viitattu 16.3.2015.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Porin vaakuna | Edeltäjä:**August Herman Alm** | **Porin pormestari**1870–1896 | Seuraaja:**Johan Arvid Hjorth** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Frans Engelbert Lindström** (alkujaan **Lujala**, 29. marraskuuta 1874 Mynämäki – 21. helmikuuta 1918 Laitila) oli tehtailija ja ensimmäisen Suomessa valmistetun auton "Korvensuu 1913" kehittäjä.

Lujalan yksinäistalon poika, Frans Lujala, sai vuonna 1893 oikeuden ostaa Mynämäen Korvensuun kylään Laajoen varrelle rakennetun kruununmyllyn ja hän ryhtyi sinne yrittäjäksi 20-vuotiaana. Frans muutti nimensä paremmin "tehtailijalle" sopivaksi ja hänestä tuli Frans Lindström. Toimittuaan seitsemän vuotta myllärinä hän oli suunnitellut toimintansa laajentamista ja kehittämistä Korvensuussa. Niinpä vuonna 1901 hän rakensi alueelle höyrysahan ja höyläämön ja myöhemmin viilaverstaan ja valimon sekä puuverstaan.

Konepajassa ja valimossa valmistettiin maatalouskoneita kuten esimerkiksi Sato-, Warma- ja Pienviljelijä-merkkisiä puimakoneita sekä viskuri- ja oljenpuhdistuskoneita, lapioäkeitä, erilaisia sirkkeleitä ja klapikoneita sekä potkukelkkoja. Tuotteet olivat oman tuotekehittelyn tuloksia. Tehtaalla koottiin myös Reipas-merkkisiä polkupyöriä.

Frans Lindström rakennutti alueelle myös oman voimalaitoksen, jossa tuotettiin sähköä kahdella vesiturbiinilla, 160 hv:n imukaasumoottorilla ja 300 hv:n höyrykoneella. Voimalaitos tuotti sähköä yli oman tarpeensa ja vuonna 1912 perustettiin Vakka-Suomen Sähkö Osakeyhtiö, joka osti ja jakeli Lindstömiltä voimalaitoksen tuottamaa ylimääräistä sähköenergiaa.

Lindström oli myös keksijä. Hän keksi putkimankelin, jolla voitiin valmistaa putkia ja myöhemmin hän sai muun muassa patentin kaasumoottorin pyörivän venttiilin sovitukselle. Hänen valmistamansa koneet ja laitteet tunnettiin omaperäisinä, mutta toimivina. Kuitenkin hänen ehkä merkittävin tuotekehitystyön tulos oli ensimmäinen Suomessa valmistettu auto Korvensuu 1913. "Nyt me pojat rakennetaan auto", oli Frans Lindström tokaissut miehilleen tehtaalla vuonna 1910 ja auton kehitystyö aloitettiin. Prototyyppi valmistui 1913 eikä sen sarjavalmistusta koskaan aloitettu – sarjavalmistusta ei ollut ilmeisesti alun perinkään tarkoitus aloittaa. Kyse oli taidonnäytteestä.

Punakaarti otti tehtaan haltuunsa 1918 ja Frans Lindström pakeni punakaartilaisia Vehmaan Pehtsaloon. Punakaartilaiset surmasivat hänet 21. helmikuuta 1918 torppari Juho Varjon torpan pihalla, Appuljärven rannalla. Punaiset veivät Lindströmin ruumiin mukanaan ja kätkivät sen Lampolan talon metsään, Vehmaan Vihtjärven kylässä, josta hänet myöhemmin siirrettiin ja haudattiin Mynämäen hautausmaalle 2. maaliskuuta 1918.

Lähteet
-------

* Korvensuun tehdasalueen historia, toim. Ere Viitasalo, Huolin seudun kylät ry. Mynäprint Oy 1999, s. 7–12, 14–18, 27, 28 ja 37.
* Lujalan suku, Marketta Kännö, Gummerus, Saarijärvi 1999, s. 93
* Arkistolaitos: Suomen sotasurmat 1914–1922, Lindström Frans Engelbert (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Jyrki Alkio: "Nyt me pojat rakennamme auton" – Täällä rakennettiin Suomen ensimmäinen automobiili *Tivi*. Viitattu 24.10.2020.
**Frans Alfred Frieberg** (13. joulukuuta 1822 Appuna – 20. syyskuuta 1913 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, urkuri ja sotilasmuusikko. Hän oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuodesta 1866 ja osallistui akatemian toimintoihin aktiivisesti muutettuaan vuonna 1873 Tukholmaan. Frieberg sävelsi pääasiassa musiikkia miesten laulukvarteteille ja sotilassoittokunnille sekä soololauluja.

Frieberg sai Tukholman kuninkaallisesta musiikkikorkeakoulusta pätevyyden urkurina vuonna 1840 ja musiikinopettajana vuonna 1843. Hän aloitti uransa Norrköpingissä. Säveltämillään laulukvarteteilla hän tuli tunnetuksi myös kaupungin ulkopuolella. Kustantaja Abr. Hirsch julkaisi 23 Friebergin laulua pianosäestyksellä kuuden kirjan muodossa, ja kirjakauppias M. W. Wallberg painoi kokoelman *Från Östergötlands skärgård*, jossa on kuusi Friebergin säveltämää laulua Carl Anton Wetterberghin sanoihin. Säveltäjän töihin kuuluu myös kaksinäytöksinen operetti *Skogsfrun*, johon kuuluvat kaksi laulua otettiin erityisen hyvin vastaan.

Frieberg johti vuosina 1857–65 tekstiilitehdasta Norrköpingissä. Hän oli vuodesta 1859 naimisissa Gabriella Carhlotta Arnbergin (1833–1903) kanssa.

Frieberg sai vuonna 1866 kutsun johtamaan sotilassoittokuntaa Linköpingiin. Hänen toimenkuvaansa kuuluivat kokoonpanon ohjelmiston laajentaminen sekä omien ja muiden töiden orkestroiminen. Hän pysyi tehtävässään vuoteen 1883. Hänen sävellyksiinsä tältä ajalta kuuluu aikanaan erittäin suosituksi tullut "Svensk soldatmarsch" (*För konung och för fosterland till striden glad jag tågar*). Myöhemmällä urallaan Frieberg työskenteli kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa.

Laajempiin laulu- tai soitinmusiikin kuuluvia teoksia Friebergiltä ei ole säilynyt. Hänen tuotantoonsa kuitenkin saattoi kuulua konserttialkusoitto, joka on ilmeisimmin kadonnut.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Swedish Musical Heritage: Frans Frieberg


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Kate Liu** (s. 23. toukokuuta 1994 Singapore) on singaporelaissyntyinen pianisti.

Liu aloitti pianonsoiton 4-vuotiaana ja muutti 8-vuotiaana Yhdysvaltoihin. Hän suoritti yksityisesti opintoja Chicagon musiikki-instituutissa Alan Chow'n, Micah Yuin ja Emilio del Rosarion johdolla. Saatuaan kandidaatin arvon Curtis-musiikki-instituutista hän jatkoi opintojaan Juilliard Schoolissa Robert McDonaldin ja Yoheved Kaplinskyn johdolla.

Kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa hän sai vuonna 2015 kolmannen palkinnon sekä parhaan masurkkaesityksen palkinnon. Lisäksi hänet äänestettiin yleisösuosikiksi. Liu sai myös ensipalkinnot kolmannessa Aasian ja Tyynenmeren alueen kansainvälisessä Chopin-kilpailussa ja vuoden 2010 New Yorkin kansainvälisessä pianokilpailussa. Vuonna 2010 hän saavutti kolmannen sijan Kansainvälisessä Thomas & Evon Cooper -kilpailussa.

Chopin-kilpailussa saavuttamansa menestyksen jälkeen Liu on esiintynyt ahkerasti Euroopassa, Aasiassa ja Yhdysvalloissa. Debyyttialbuminaan hän julkaisi Frédéric Chopinin teosten albumin vuonna 2016. Hänen kanssaan soittaneita orkestereita ovat olleet muiden muassa Clevelandin orkesteri, Varsovan filharmoninen orkesteri, Montrealin sinfoniaorkesteri, Puolan radion sinfonia-orkesteri, Poznańin filharmonikot, Yomiuri Nippon -sinfoniaorkesteri ja Rochesterin filharmoninen orkesteri.

Lähteet
-------

1. ↑  Kate Liu Medici.tv
2. 1 2 3 4  Bio (Arkistoitu – Internet Archive) Kate Liu
3. ↑  A Virtuoso Evening with Prize-Winning Pianist Kate Liu Patch
4. ↑  Pianist Kate Liu to perform March 29 for UAB Piano Series UAB News
5. ↑  Kate Liu The Vancouver Chopin Society


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Väinö Mikko Pekkala** (9. maaliskuuta 1908 Rovaniemi – 15. elokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen insinööri, yritysjohtaja ja vuorineuvos.

Pekkalan vanhemmat olivat rakennusurakoitsija Matti Pekkala ja Maria Eveliina Lukkariniemi ja puolisot vuodesta 1936 Irja Kaarina Maria Sirén ja vuodesta 1985 Maria Sofia Suutari-Jääskö. Työväenliikkeen vaikuttaja, sisällissodassa teloitettu Leo Pekkala oli hänen veljensä. Väinö Pekkala valmistui ylioppilaaksi tulonsa jälkeen rakennusalan diplomi-insinööriksi 1931 ja toimi aluksi virkamiehenä valtion ja kuntien palveluksessa muun muassa Oulussa, Kouvolassa ja Kemissä, jossa hän rakennutti apulaiskaupunginjohtajana Ajoksen sataman. Sodassa hän oli pioneerikomppanian päällikkö ja -pataljoonan komentaja, Lapin sodan aikana Kemin evakuointipäällikkö ja kaupungin kunnostustöiden johtaja. Sotilasarvoltaan Pekkala oli insinöörimajuri. Pekkala perusti Kemissä 1945 Rakennustuote-nimisen yhtiön, josta tuli merkittävä keskisuuri, valtakunnallinen rakennusliike. Hänellä oli myös useita alansa luottamustoimia ja hän oli Kemin kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen. Yrityksensä johtamisesta Pekkala luopui 1982, mutta toimi sen hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1995 asti. Pekkala sai vuorineuvoksen arvon 1978.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Väinö Pekkala Viitattu 26.8.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Rakennusyrittäjä teki 60-vuotisen uran. *Helsingin Sanomat*, 29.8.2000. (Tilaajille) Viitattu 26.8.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Biografiasampo

 |

 |
**Vesi- ja sedimenttinäytteenotto**a tehdään pää-asiassa pitkäaikaisseurantoja varten. Ne liittyvät joko jätevesien, vesistörakentamisen ja vesistöjen muun käytön vaikutusten velvoitetarkkailuihin tai kansainvälisiin sopimuksiin ja Suomen lainsäädäntöön perustuvaan ympäristön tilan seurantaan. Sedimenttinäytteitä otetaan pääasiassa sedimenttiin kertyneiden aineiden pitoisuusmittauksia sekä kertymähistorian ja muiden aikasarjojen selvittämistä varten. 

Vesi- ja sedimenttinäytteistä analysoidaan eri aineita usein hyvin pieninä pitoisuuksina, siksi näytteenottajan tulee kiinnittää erityistä huomiota kontaminaation estämiseen. Se vaatii näytteenotto-organisaatiolta ja näytteenottajalta yksityiskohtaisten menettelyohjeiden laatimista ja riittävää huolellisuutta puhtauden ylläpidossa. Näytteenotto-organisaation velvollisuuksiin kuuluu myös estää kala- tai raputautien leviäminen sekä muut mahdolliset, vesistöjen väliset, biologiset kontaminaatiot näytteenoton seurauksena. Laadunvarmistukseksi voidaan käyttää nolla- ja rinnakkaisnäytteitä.

Lähteet
-------

* opas ympäristönäytteenoton akkreditointivaatimusten soveltamiseksi[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Työsuojelu vesi- ja ympäristönäytteenotossa ja hydrologisissa mittauksissa,OH6/2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
* OH8/2006 Työsuojelu sähkökalastuksessa (Arkistoitu – Internet Archive)
* Työsuojelu veneiden käytössä, OH9/2006
* Laboratorioiden välinen pätevyyskoe 5/2013. Kenttämittaukset -vesien happi, lämpötila, pH ja sähkönjohtavuus, Suomen ympäristökeskus, 2013
* Vesistötietoa näytteenottajille,Ympäristöopas 2008, sivut 1-34
* Vesistötietoa näytteenottajille, - näytteenottajille, Ympäristöopas 2008 sivut 35-78
* Vesiympäristölle vaarallisista ja haitallisista aineista annettujen säädösten soveltaminen. Ympäristöministeriön raportteja 15/2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
* SFS-käsikirja 147:2010 Veden laatu. Osa 1: Näytteenottomenetelmät (sisältää näytteenoton suunnitteluun, suorittamiseen, työsuojeluun jne liittyviä ohjeita, myy SFS; ks. Näytteenottostandardeja sivun alussa)
**Vesiallergia** on erittäin harvinainen nokkosihottumaa aiheuttava sairaus. Nimestään huolimatta se ei ole allergia, koska se ei perustu histamiinin vapautumiseen allergisessa reaktiossa, vaan se on enemmänkin yliherkkyyttä tislaamattomasta vedestä löytyville ioneille. Vesiallergia aiheuttaa kivuliaan reaktion vartaloon sen jouduttua kosketukseen veden kanssa.

Oireet
------

Vesiallergia aiheuttaa yleensä ihon kutiamista ja polttelemista kaikenlaisen vedelle altistumisen jälkeen. Suihkussa käynti saattaa aiheuttaa erittäin kuivat silmät. Lämpimämpi vesi yleensä pahentaa reaktiota. Vettä juodessa vesiallergikolla saattaa esiintyä hengitysvaikeuksia tai kurkun turpoamista. Kipu yleensä hellittää 10–120 minuutin kuluttua.

Aiheuttajat
-----------

Minkä vain veden olomuodon koskettaminen voi aiheuttaa oireiden esiintymisen. Myös oma tai toisen hiki voi aiheuttaa reaktion, joten kesällä on hyvä pysytellä viileässä hikoamisen välttämiseksi. Myös kyyneleet voivat aiheuttaa kipua. Useimmat vesiallergiasta kärsivät pyrkivät välttämään sadetta ja pitämään mukanaan sateenvarjoa kastumisen välttämiseksi. Kehon puhdistus on vaikeaa, koska vesiallergikot saattavat joutua ottamaan hyvin lyhyitä suihkuja vähentääkseen suihkun aiheuttamaa kipua.

Hoito
-----

Vesiallergialle ei ole tunnettua hoitoa. Dermatologit suosittelevat veden välttämistä mahdollisuuksien mukaan: Lyhyitä suihkuja, viileässä pysyttelemistä ja sateen välttelemistä oireiden helpottamiseksi. Lääkäri voi määrätä vesiallergiselle antihistamiinia tai muita lääkkeitä.

Aiheesta muualla
----------------

* About.com-sivuston artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
**Vesametsä** on kanto- ja juurivesoista alkunsa saanut metsä. Sitä kasvatetaan ja uudistetaan joko tarkoituksella tai se syntyy luontaisesti. Kasvatettaessa käytetään yleensä lyhyttä, 1–30 vuoden kiertoaikaa eli aikaa metsikön perustamisesta päätehakkuuseen. Suomessa ei vesoista kasvattamista juuri käytetä, mutta Keski-Euroopassa menetelmällä on aiemmin ollut huomattava taloudellinen merkitys. Kasvattamisen sijaan Suomessa on vesoista luontaisesti alkunsa saaneita lehtipuumetsiä melkoisesti.

Nopeakasvuinen lehtipuuviljelmä on tavallisin lyhytkiertoviljelmä*selvennä*. Sellaisesta saatavia tuotteita ovat esimerkiksi polttopuu, punontaan käytettävät vesat ja parkituksessa käytettävä kuori. Kasvatuksessa käytettävistä puulajeista tärkeimpiä ovat kastanja, pajut, poppeli, tammet, tervaleppä, valeakaasia ja valkopyökki. Vesametsät on yleisesti muutettu siementen avulla uudistetuiksi ja kauemmin kasvatetuiksi metsiksi, joista saatava puu on taloudellisesti arvokkaampaa*selvennä*.

Lähteet
-------

1. ↑  *Uusi tietosanakirja*. Osa 23, palsta 91, hakusana vesametsä. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1966.
2. 1 2  *Iso tietosanakirja*. Osa 15, palsta 341, hakusana vesametsä. Helsinki: Otava, 1939.
3. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 9, palstat 1275–1276, hakusana vesametsä. Helsinki: Otava, 1965.
Kate Morton
**Kate Morton** (s. 1976 Australia) on australialainen kirjailija.

Morton kasvoi kolmesta siskoksesta vanhimpana. Hän muutti perheineen useita kertoja ennen perheen asettumista Queenslandin Tamborine Mountainiin. Morton opiskeli näyttämötaidetta sekä englantilaista kirjallisuutta erikoistuen 1800-luvun tragediaan ja goottilaisiin nykyromaaneihin. Hän valmistui Lontoon Trinity Collegesta ja suoritti kesäkurssin Royal Academy of Dramatic Artissa. Sittemmin hän valmistui kunniamaininnoin Queenslandin yliopistosta.

Mortonin ensimmäinen julkaistu teos oli *Paluu Rivertoniin* (*The House at Riverton*, 2006). Siitä tuli *The Sunday Timesin* ja *The New York Timesin* bestseller. Morton on voittanut teoksillaan monia palkintoja. Niitä on myyty yli 16 miljoonaa kappaletta ja käännetty 38:lle eri kielille (2023). Morton on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu vuoroin Lontoossa ja Australiassa.

Suomennetut teokset
-------------------

* *Paluu Rivertoniin* (*The House at Riverton*, 2006; käännös 2012)
* *Hylätty puutarha* (*The Forgotten Garden*, 2008; käännös 2014)
* *Kaukaiset hetket* (*The Distant Hours*, 2010; käännös 2015)
* *Salaisuuden kantaja* (*The Secret Keeper*, 2012; käännös 2016)
* *Talo järven rannalla* (*The Lake House*, 2015; käännös 2017)
* *Kellontekijän tytär* (*The Clockmaker's Daughter*, 2018; käännös 2019)
* *Takaisin kotiin* (*Homecoming*, 2023; käännös 2023)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Kirjailijat: Kate Morton Otava, viitattu 24.4.2023
2. 1 2 3 4 5  Encarni Arcaya, Kate Morton Actualidad literatura, viitattu 24.4.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vertti Kiukas** on SOSTE Suomen sosiaali- ja terveys ry:n pääsihteeri. Kiukas on toiminut SOSTEn pääsihteerinä vuodesta 2011 lähtien. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa SDP:n puoluetoimistolla ja Elämäntapaliiton toiminnanjohtajana 2003-2010. 

Vertti Kiukas on SDP:n puoluehallituksen jäsen  ja puolueen Demokraattinen osallistuminen, kolmannen sektorin toimintaedellytykset ja tasa-arvo -työryhmän puheenjohtajana kaudella 2020–2023.

Joulukuussa 2019 Kiukas nimitettiin Kelan hallitukseen toimikaudelle 1.1.2020–31.12.2022. Hänet valittiin myös Kelan hallituksen puheenjohtajaksi. Valtioneuvosto nimesi kesäkuussa 2020 Kiukkaan yhdeksi yhdeksästä Suomen Euroopan talous- ja sosiaalikomitean jäsenestä toimikaudelle 21.9.2020–20.9.2025. Talous ja sosiaalikomiteassa Kiukas työskentelee komitean sosiaali-, talous- ja ulkoasioiden valiokunnissa sekä jäsenmaiden taloutta seuraavassa ja koordinoivassa European Semester -seurantaryhmässä.

Kiukas kuuluu veikkauksen hallintoneuvostoon ja toimii EuroHealthNet -verkoston varapuheenjohtajana. EuroHealthNet kokoaa yhteen eurooppalaisia julkisyhteisöjä, järjestöjä ja tutkimuslaitoksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Vertti Kiukas *SOSTE*. Viitattu 2.11.2020.
2. ↑  JÄRJESTÖT | Elämäntapaliiton uudeksi toiminnanjohtajaksi... *Helsingin Sanomat*.  4.5.2003. Viitattu 2.11.2020.
3. ↑  Puoluehallitus *Sosialidemokraatit*. Viitattu 2.11.2020.
4. ↑  SDP:n työryhmät 2020-2023 *Sosialidemokraatit*. Viitattu 2.11.2020.
5. ↑  Kelan uusi hallitus aloittaa vuodenvaihteessa, puheenjohtajaksi Vertti Kiukas - Ajankohtaista *kela.fi*.  Arkistoitu 13.4.2021. Viitattu 2.11.2020.
6. ↑  Suomen ehdokkaat Euroopan talous- ja sosiaalikomiteaan *Valtioneuvosto*. Viitattu 2.11.2020.
7. ↑  SOSTEn Kiukkaalle merkittäviä valiokuntapaikkoja Euroopan talous- ja sosiaalikomitessa *SOSTE*. Viitattu 2.11.2020.
8. ↑  Veikkaus: Ajankohtaista *Veikkaus.fi*. Viitattu 2.11.2020.
9. ↑  Vertti Kiukas (Vice President) | EuroHealthNet *eurohealthnet.eu*. Viitattu 2.11.2020.
**Ryhmävalitus** on Suomessa kuluttajariita-asioihin liittyvä valitustapa, jossa samankaltaisia riita-asioita voidaan käsitellä kuluttajariitalautakunnassa yhtenä tapauksena.

Kuluttajariitalautakunnasta annetun lain mukaan lautakunta voi käsitellä asian ryhmävalituksena, jos useilla kuluttajilla taikka vastaavilla on tai voidaan olettaa olevan samaa elinkeinonharjoittajaa kohtaan sellaisia vaatimuksia, jotka voidaan ratkaista yhdellä lautakunnan päätöksellä. Ryhmävalituksen saattaa vireille kuluttaja-asiamies.

Käyttö
------

Suomen ensimmäinen ryhmävalitus tehtiin maaliskuussa 2011. Kuluttaja-asiamiehen vireille panema ryhmävalitus oli tehty rakennusyhtiö Peab Oy:tä vastaan, ja sen syynä olivat uuden asunnon kaupassa annetut harhaanjohtava tiedot, koska yhtiö oli ilmoittanut Raisioon rakennuttamansa rivitaloyhtiön hoitovastikkeen selvästi toteutunutta alhaisemmaksi. Ryhmävalitus koski 11 osakasta. Kuluttaja-asiamies vaati, että rakennusyhtiö maksaa osakkaille hinnanalennusta asuntokauppalain perusteella. Peab Oy kiisti väitteet harhaanjohtavista tiedoista. Yhtiön mukaan hoitovastikkeen nousu johtui ennakoimattomista menoista ja siitä, että yhtiön asioita oli hoidettu huonosti.

Ryhmävalitus hylättiin kuluttajariitalautakunnassa huhtikuussa 2012. Lautakunta totesi ratkaisussaan, että taloussuunnitelmassa esitetyt luvut ovat arvioita eikä niitä voi siksi pitää täysin sitovina. Asuntokaupoissa ei ollut lautakunnan mukaan tapahtunut asuntokauppalain mukaista virhettä eikä asunnon ostajille siksi suositeltu hyvitystä.

Lähteet
-------

1. ↑  Avustustoiminta/Ryhmävalitus  13.12.2021. Kilpailu- ja kuluttajavirasto. Viitattu 8.4.2022.
2. ↑  Laki kuluttajariitalautakunnasta (4 §) *Finlex*. Helsinki:  Edita. Viitattu 19.4.2012.
3. ↑  Laki kuluttajavirastosta (9 a §) *Finlex*. Helsinki:  Edita. Viitattu 19.4.2012.
4. ↑  Jukka Savolainen: Kuluttaja-asiamies laittoi vireille ensimmäisen ryhmävalituksen (vaatii kirjautumisen) *Edilex. Uutiset*.  31.3.2011. Helsinki:  Edita. Viitattu 19.4.2012.
5. 1 2  Ensimmäinen ryhmävalitus kaatui Kuluttajariitalautakunnassa  19.4.2012. Yle.fi Uutiset.
6. ↑  Jukka Savolainen: Ryhmävalitus Peab Oy:ta vastaan kaatui Kuluttajariitalautakunnassa (maksullinen) (vaatii kirjautumisen) *Edilex, Uutiset*.  19.4.2012. Helsinki:  Edita. Viitattu 19.4.2012.
Xishuangbannan prefektuurin sijainti eteläisen Kiinan Yunnanissa.
**Xishuangbanna** eli **Xishuangbannan dai-kansan autonominen prefektuuri**, lyhennettynä **Xidai** (kiin. 西傣, pinyin: Xīdǎi) on prefektuuri Lounais-Kiinan Yunnanin maakunnan eteläosassa. Prefektuurin pinta-ala on 19 700 neliökilometriä ja väkiluku 1,1 miljoonaa (2010). Xishuangbannan prefektuurin pääkaupunki on Mekong-joen varrella sijaitseva 520 000 asukkaan Jinghong (2010). Huomattava osa väestöstä on dai-kansaa.

Prefektuuri rajoittuu lännessä ja lounaassa Myanmariin, etelässä Laosiin ja pohjoisessa Pu’erin prefektuuriin. Yunnanin maakunnan pääkaupunki Kunming sijaitsee linnuntietä noin 400 kilometriä prefektuurikeskus Jinghongista koilliseen; maanteitse matka on tuntuvasti pidempi. 

Xishuangbannan prefektuuri ja etenkin sen kuuluisat teevuoret tunnetaan vanhoista teepuistaan, joista valmistetaan korkealuokkaista pu’er-teetä. Prefektuurin tunnettuja vuoristoisia teealueita ovat muun muassa Nannuo, Youle (Jinuo), Yibang (Mola), Manzhuan, Lao Mansa, Gedeng, Mangzhi ja Lao Banzhang. 

* Prefektuurin pääkaupunki Jinghong.Prefektuurin pääkaupunki Jinghong.
* Jinghongia Mekongin äärellä.Jinghongia Mekongin äärellä.
* Dai-kansan kulttuurin buddhalainen temppeli. Dai-kansan kulttuurin buddhalainen temppeli.
* Kypsytettyä puer-teetä Xishuangbannan prefektuurin Menghain teetehtaalta.Kypsytettyä puer-teetä Xishuangbannan prefektuurin Menghain teetehtaalta.

Lähteet
-------

1. ↑  Yunnan Province (pohjautuu Kiinan tilastokeskuksen tietoihin) geohive.com. Viitattu 8.4.2015. (englanniksi)
2. ↑  People’s Government of Pu ’er city, Yunnan province: Proposal of Candidate System For The Globally Important Agricultural Heritage Systems (GIAHS) Programme (pdf)  19.4.2012. fao.org. Viitattu 8.4.2015. (englanniksi)
3. ↑  The 26 Mountains of Yunnan (Kohdat 1.-14. (26:sta) kuvaavat neljätoista Xishuangbannan teetuotannosta tunnettua vuorta.)  2007. the-leaf.org. Viitattu 8.4.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Xishuangbanna** Wikimedia Commonsissa

* Säätila Jinghongissa, prefektuurin hallintokeskuksessa (englanniksi) ja (kiinaksi) (weather.com.cn)
**Väinö Ilmari Mäkelä** (20. joulukuuta 1921 Mouhijärvi – 19. joulukuuta 1982 Tampere) oli suomalainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän edusti Tampereen Pyrintöä ja oli pituudeltaan 178 cm.

Mäkelä sijoittui Lontoon olympialaisissa 1948 kahdeksanneksi 5 000 metrin juoksussa ajalla 14.43,0. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän oli samalla matkalla neljäs ajalla 14.30,8.. Pronssimitalisti Gaston Reiffille hän hävisi 4,6 sekuntia.

Mäkelä voitti 5 000 metrin maaottelujuoksun Pariisissa ja Oslossa 1948 sekä Helsingissä 1949. Kalevan kisoissa hän saavutti 5 000 metrillä kultaa 1950 ja hopeaa 1949 sekä 1 500 metrillä pronssia 1945, 1949 ja 1950.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

| *Laji* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 500 m | 3.52,0h | Jyväskylä | 12. elokuuta 1950 |
| 3 000 m | 8.11,0h | Turku | 20. heinäkuuta 1950 |
| 5 000 m | 14.20,0h | Göteborg | 29. elokuuta 1949 |

Muusta toiminnasta
------------------

Väinö Mäkelä toimi Tampereella Finlaysonin kutomotehtaan laitosmiehenä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Väinö Mäkelä *Olympedia*. Viitattu 28.6.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Väinö Mäkelä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
3. ↑  Track and Field Statistics *trackfield.brinkster.net*. Viitattu 30.6.2017. (englanniksi)
4. ↑  Yleisurheilumestarit 1950.  *Helsingin Sanomat*, 13.8.1950, s. 10. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 23.9.2021.
**Törnqvist–Tarjanne** on suomalainen sivistyssuku, yksi useista *Törnqvist*-nimisistä suomalaisista suvuista. 1900-luvun alussa suvun tunnetuin haara omaksui suomenkielisen nimen *Tarjanne*. Eräs toinen haara aateloitiin vuonna 1856, joskin se sammui pian.

Suvun vanhin tunnettu jäsen on 1600-luvun lopulla Sahalahdella veronkantokirjurina ja asiamiehenä toiminut talollinen Johan Törnqvist (n. 1659–1730). Suvun Turkuun asettuneeseen haaraan kuului jalokivisepän poika Pehr Törnqvist, joka kohosi 1800-luvun puolessavälissä oikeusosaston senaattoriksi ja salaneuvokseksi. Hänet aateloitiin vuonna 1856 ja hänen sukunsa esiteltiin seuraavana vuonna ritarihuoneelle numerolla 222. Törnqvist-aatelissuku kuitenkin sammui mieslinjalta jo 1872 hänen poikansa kuollessa ja kokonaan vuonna 1883. Törnqvist-suvun toiseen haaraan kuuluneen Virtain vt. kappalaisen Carl Gustaf Törnqvistin (1822–1910) pojat Onni ja Artturi Johannes Törnqvist ottivat vuonna 1906 suomenkielisen sukunimen *Tarjanne* syntymäpitäjänsä alueelle ulottuvan samannimisen järven mukaan.

Suvun mahdollinen yhteys eräisiin muihin Törnqvist-sukuihin on epäselvä.

Jäseniä
-------

* Pehr Törnqvist (1788–1870), oikeusosaston senaattori, aatelisen Törnqvist-suvun kantaisä
* August Törnqvist (1822–1872), pankinjohtaja, Pehr Törnqvistin poika
* Onni Tarjanne, vuoteen 1906 *Törnqvist* (1864–1946), arkkitehti, professori, pääjohtaja
* Artturi Johannes Tarjanne, vuoteen 1906 *Törnqvist* (1866–1946), kouluhallituksen osastopäällikkö, kansakoulun kehittäjä
* Toivo Tarjanne, vuoteen 1906 *Törnqvist* (1893–1988), oikeuskansleri, korkeimman oikeuden presidentti, Onni Tarjanteen poika
* Tapio Tarjanne, vuoteen 1906 *Törnqvist* (1901–1941), hallinto-oikeuden professori, A. J. Tarjanteen poika
* Päivö Tarjanne, vuoteen 1906 *Törnqvist* (1903–1989), diplomaatti, A. J. Tarjanteen poika
* Pekka Tarjanne (1937–2010), fysiikan professori, poliitikko, pääjohtaja, Päivö Tarjanteen poika

Lisäksi korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Antti Suviranta (1923–2008) kuului sukuun äitinsä puolelta, sillä hän oli A. J. Tarjanteen tyttärenpoika.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Veli-Matti Autio: / Törnqvist (1600 - ) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  Törnqvist. Suvut ja vaakunat, Suomen Ritarihuone.  Viitattu 27.2.2012.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia

 |

 |