recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Junkers Ju 290** oli Luftwaffen toisen maailmansodan loppupuolella käyttämä nelimoottorinen pitkänmatkan kuljetus-, meritiedustelu- ja pommilentokone. Se perustui Junkersin sotaa edeltäneisiin Ju 89- ja Ju 90 -konemalleihin ja suunnitelmiin.

Koneen lastausramppi.
Junkers 290 oli Junkers Ju 90 -matkustajakoneen suora kehitelmä. Ju 90:nen versioitten sopivuutta sotilaskäyttöön oli jo aiemmin kokeiltu, mutta vuonna 1941 rakennettujen kahden uuden prototyypin katsottiin eroavan niin paljon Ju 90:stä että niille annettiin uusi mallitunnus. Koneet tekivät ensilentonsa vuoden 1942 puolivälissä ja ne hyväksyttiin nopeasti palveluskäyttöön ja otettiin sarjatuotantoon. Kyseiset Ju 290A-0 -prototyypit ja ensimmäiset viisi tuotantosarjan Ju 290A-1 -konetta varustettiin raskaiksi kuljetuskoneiksi asentamalla niiden pyrstöön lastausrampit ja varustamalla ne konekivääritorneilla. Jotkut näistä koneista osallistuivat saman vuoden joulukuussa Stalingradin taistelun lentohuoltoon.

Koneen tuotantolinja perustettiin Letovin lentokonetehtaaseen Prahaan ja se alkoi tuottaa koneen taisteluversioita, alkaen Ju 290A-2 -mallista, joka oli varustettu meripartiointia varten etsintätutkalla. A-3- ja A-4-mallit erosivat vähäisessä määrin toisistaan aseistukseltaan ja lopullinen tuotantomalli oli A-5-versio. Vuoden 1943 lopulta ne alkoivat korvata Focke-Wulf Fw 200 Condoreita Atlantin valtamerellä Saksan sukellusvenelaivaston maalinetsijöinä. Ju 290 oli hyvin varustettu tehtäväänsä, mutta raaka-ainepula esti niiden laajamittaisen tuotannon. Saksan menetettyä pääsynsä Atlantille Normandian maihinnousun jälkeen niiden käyttötarve loppui. Koneitten valmistus loppui lokakuussa 1944.

Letov rakensi sodan jälkeen Letov L.290 Orel matkustajakoneen Ju 290B:n prototyypin osista.

Tekniset tiedot (Ju 290A-5)
---------------------------

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 9
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&028.064000028,64 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&042.&&&&0042,0 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&06.08300006,83 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&0203.&&&&00203 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&033005.&&&&0033 005 kg
* **Suurin lentoonlähtöpaino:** &&&&&&&&&&044970.&&&&0044 970 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × BMW 801G/H -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01287.&&&&001 287 kW (&&&&&&&&&&&01750.&&&&001 750 hv) per moottori

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&&0440.&&&&00440 km/h
* **Lentomatka:** &&&&&&&&&&&06150.&&&&006 150 km
* **Lakikorkeus:** &&&&&&&&&&&06000.&&&&006 000 m

**Aseistus**  

* 2 × 20 mm MG 151/20 runkotorneissa
* 1 × 20 mm MG 151/20 pyrstössä
* 2 × MG 151/20 rungon kyljissä
* 1 × MG 151/20 asekondoleissa
* 2 × 13 mm MG 131 asekondoleissa

**Avioniikka**  

* FuG 200 Hohentwiel -tutka

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Kirjallisuutta
--------------

* Mondey, David: The Hamlyn Concise Guide to Axis Aircraft of World War II. London: Bounty Books, 2006. ISBN 0-7537-1460-4. (s. 130-131)

Aiheesta muualla
----------------

* LuftArchiv.de: Junkers Ju 290
* Lexikon der Wehrmacht: Junkers Ju 290
* Luftwaffe Resource Center: Junkers Ju 290
* uboat.net: Junkers Ju 290
**Pohjois-Ollikkalan työväentalo** oli Lapinlahden kunnan Pohjois-Ollikkalan kylässä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Pohjois-Ollikkalan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1914. Sen jäsenet olivat enimmäkseen torppareita. Yhdistys osti vanhan meijerirakennuksen ja kunnosti siitä työväentalon vuonna 1916, jolloin yhdistyksellä oli 31 jäsentä. Sisällissodan aikana talo takavarikoitiin, ja takavarikko jatkui vuoteen 1923 saakka, jolloin se vielä uusittiin; yhdistys todennäköisesti oli liittynyt vuonna 1920 perustettuun Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Takavarikon aikana talolla järjestettiin muun muassa iltamat Lapinlahden suojeluskunnan hyväksi toukokuussa 1918. Vuonna 1929 *Suomen Sosialidemokraatti* -lehdessä kirjoitettiin, että yhdistys olisi ollut taas sosialidemokraattien hallussa. Yhdistys joka tapauksessa lakkautettiin lopulta 1930-luvun alussa kommunistilakien nojalla, ja talo, joka oli suljettu syksyllä 1930, myytiin valtion huutokaupassa.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Vuonna 1921 Keski-Ollikkalan työväenyhdistys järjesti talolla iltamat, joissa oli myös tanssia. Vuonna 1922 piirisihteeri (ilmeisesti SSTP:n) vieraili Pohjois-Ollikkalan työväentalolla, joka oli täynnä yleisöä. Piirisihteerin mukaan yhdistyksen toiminnassa ei ollut "erikoista moittimista", mutta naisia olisi kaivattu mukaan enemmän.

Lähteet
-------

1. ↑  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
2. ↑  Matti Turkkila (toim.): SDP:n puoluetilasto 1916  1917. Sos.dem puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 30.9.2022.
3. ↑  Salmetar *digi.kansalliskirjasto.fi*.  28.5.1918, no 57. Viitattu 30.9.2022.
4. ↑  Vapaus *digi.kansalliskirjasto.fi*.  9.9.1930, no 104. Viitattu 30.9.2022.
5. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  21.1.1921, no 14. Viitattu 30.9.2022.
6. ↑  Savon Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  28.11.1922, no 94. Viitattu 30.9.2022.
Junkers Ju 86.
**Junkers Ju 86** oli saksalainen keskiraskas, kaksimoottorinen pommikone. Miehistön lukumäärä oli 4 henkeä. Konetyyppi suunniteltiin ja sitä valmistettiin Natsi-Saksassa, pääasiassa ennen toista maailmansotaa. Puolustusaseistuksen kolmesta kk-asetornista kaksi (ylä- ja alatorni) olivat avonaisia. Tämän johdosta näitä ampuma-asemia ei voitu paineistaa korkealla lennettäessä.

Tiedusteluversio 86R kykeni lentämään 14 400 metrin korkeudessa, sekä Chantin että Mondeyn mukaan. Sen ohjaamo oli paineistettu, kuten myös P-mallissa, joka sekin kykeni operoimaan 12 500 m:ssä (41 000 jalkaa). Normaalin vaakapommituskäytön versioiden lakikorkeus oli vain 5 900 m. Maksimi pommikuorma voitiin kuljettaa joko sisäisesti taikka ulkoisesti, pommilastin ollessa D-tyypillä 800 — 1 000 kg. Tieto tämän pommituskonetyypin korkealla lentävien versioiden käyttöönotosta pakotti britit kehittämään omasta Supermarine Spitfire -hävittäjästään korkeatorjuntaan pystyvän version.

Halkileikkauskuva Junkers Ju-86 pommittajasta.
P- ja R-versioiden siipien kärkiväli oli muita suurempi, P-versiossa 25,60 m ja R-versiossa 32,00 m, kun se muissa malleissa oli 22,50 m. Konetyyppiä valmistettiin sekä BMW 132-tähtimoottorilla että aluksi vain D-version 600:n, mutta myöhempänä 1 000 hevosvoiman tehoisella dieselmoottorilla varustettuna. Dieselmoottoreiden versiot olivat Junkers Jumo 205C-4 — Junkers Jumo 207B-3. Huippunopeus vaihteli alatyypistä riippuen välillä 325–420 km/h.

Junkers Ju 86:tta käyttivät Luftwaffe sekä Unkari, Chile, Portugali, Espanja, Mantšukuo, Etelä-Afrikka ja Ruotsin ilmavoimat. Ainoa kokonaisena säilynyt museoyksilö kaikkiaan arviolta 900 valmistetusta koneesta on Ruotsin Ilmailumuseossa.

Lähteet
-------

* Chant, Chris: *II Maailmansodan lentokoneet - 300 konetyyppiä kaikkialta maailmasta*, Karisto, 2008, Hämeenlinna (suom. Petri Kortesuo) Alkuteos: Amber Books, 1999 ISBN 978-951-23-5025-4
* Mondey, David: *The Hamlyn Concise Guide to Axis Aircraft of World War II*. Bounty Books, 2006, London England. ISBN 0-7537-1460-4. (s. 109-111)

### Viitteet

1. 1 2 3  Mondey, 2002: s. 111
2. 1 2  Mondey, 2002: s. 110
3. 1 2  Chant, 2008: s. 191

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Junkers Ju 86** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Pohjois-Pohja** oli Kemissä vuosina 1932–1954 ilmestynyt sanomalehti. Sen edeltäjät olivat Torniossa ilmestyneet Perä-Pohja, joka lakkasi ilmestymästä syksyllä 1931, ja sen seuraaja Peräpohjola, joka ilmestyi vain vuoden 1931 loppuun asti. Näiden seuraajaksi perustettiin Kemissä yhtiö, joka aloitti Pohjois-Pohjan julkaisun vuoden 1932 lopulla.

Kokoomuslaisen Pohjois-Pohjan suurimmat omistajat olivat paperitehdas Kemi Oy ja kokoomuspuolue. Julkaisuyhtiö laski paperitehtaan kirjapainotöiden tuovan riittävästi tuloja, mutta suhteet paperitehtaaseen viilenivät. Pohjois-Pohja ilmestyi vuoden 1937 lopusta kuudesti viikossa, mutta kilpailija Maalaisliiton Pohjolan Sanomat oli silti suositumpi erityisesti maaseudulla. Kemin kaupungissa Pohjois-Pohja pärjäsi tehdastilausten ansiosta paremmin. Sodan jälkeen Pohjois-Pohja oli ulkopuolisen tuen varassa, ja vuoden 1954 lopussa se lakkasi ilmestymästä.

Päätoimittajat
--------------

Pohjois-Pohjan päätoimittajat:

* Lauri Lohi 1932–1934
* Viljo Mäkipuro 1934
* Lauri Temmes 1934–1942
* Reino Oikelmus 1942–1952
* Erkki Junkkonen 1952–1953
* Ale Rivinoja 1953–1954

Lähteet
-------

1. 1 2  *Suomen lehdistön historia 6*, s. 252. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-240-5.
2. ↑  Sauri, Eero: *Suomen Klondykeen vai Pohjolan punaiseen nyrkkiin*, s. 126. Helsinki: Suomen Sanomalehtimiesliitto ry, 2005. ISBN 952-91-9160-X.
Valkovuokko (*Anemone nemorosa*) on yksi kevätaspektin hyödyntäjistä.
**Kevätaspekti** on erityisesti lehtimetsävyöhykkeen metsissä näkyvä ilmiö, jossa tietyt kasvilajit hyödyntävät keväällä maanpinnalle tulevaa runsasta auringon valon määrää kasvamalla ja kukkimalla nopeasti lumien sulettua ja säiden lämmettyä.

Kevätaspektin lajit kukkivat ennen lehtipuiden lehtien puhkeamista tai yhtäaikaisesti sen kanssa, ennen kuin puiden lehdet varjostavat liialti maanpintaa. Mitä pidemmälle kevät etenee, sitä enemmän puiden lehdet tyypillisesti varjostavat maan pintaa, ja useat kevätaspektin lajit lakastuvat joko kokonaan tai osittain.

Kevätaspektin aikaan metsänpohja voikin lähestulkoon täyttyä kukkivista kasveista. Suomessa kevätaspekti näkyy selvimmin Ahvenanmaalla sekä jonkin verran myös muualla Etelä-Suomessa. Tyypillisiä kevätaspektilajeja ovat esimerkiksi useat vuokot (*Anemone*), käenrieskat (*Gagea*) ja kiurunkannukset (*Corydalis*) sekä monet sipulikasvit.

Kevätaspektilajeja
------------------

|  |  |
| --- | --- |
| * hentokiurunkannus (*Corydalis intermedia*)
* idänsinililja (*Scilla siberica*)
* isokäenrieska (*Gagea lutea*)
* jalokiurunkannus (*Corydalis nobilis*)
* keltavuokko (*Anemone ranunculoides*)
* kevätesikko (*Primula veris*)
* miehenkämmekkä (*Orchis mascula*)
* mukulaleinikki (*Ranunculus ficaria*)
 | * pikkukäenrieska (*Gagea minima*)
* puistokäenrieska (*Gagea pratensis*)
* puistolumikello (*Galanthus nivalis*)
* pystykiurunkannus (*Corydalis solida*)
* seljakämmekkä (*Dactylorhiza sambucina*)
* sinivuokko (*Hepatica nobilis*)
* valkovuokko (*Anemone nemorosa*)
 |

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Saarinen, Timo: Vikkelät ja viileään sopeutuneet kevätaspektin kasvit *Helsingin yliopisto – Kasvien neljä vuodenaikaa*.  23.5.2017. Viitattu 16.8.2019.
2. ↑  Mehtola, Johanna: Mikä kasvi kertoo sinulle keväästä? *Suomen luonto -lehden verkkosivu*.  28.4.2016. Viitattu 16.8.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Pihlström, Kåre: Kevätaspektia *Koti Fiskasista*.  4.5.2016. Viitattu 16.8.2019.
* Kevätesikko *Varsinais-Suomen perinnemaisemayhdistys*.  Arkistoitu 16.8.2019. Viitattu 16.8.2019.
**ITV3** on brittiläinen mainosrahoitteinen televisiokanava, joka aloitti lähetykset 1. marraskuuta 2004 korvaamalla Granada Plus -kanavan.

Ohjelmisto
----------

Kanava on suunnattu yli 35-vuotiaille ja suuri osa sen ohjelmistosta onkin vanhempien draamasarjojen ja tilannekomedioiden uusintoja. ITV:n yritykset saada katsojat pysymään kanavalla on saanut sen hankkimaan uudempia amerikkalaisia sarjoja antenniverkkoon yksinoikeudella, kuten Num3rot ja Kova laki: Oikeuden ratkaisu. 

ITV aloitti 30. lokakuuta 2006 kanavasta uuden, tunnin viiveellä ITV3:n ohjelmat lähettävän **ITV3+1**-kanavan yhtä aikaa ITV2+1-kanavan kanssa. Se ei kuitenkaan lähetä joitakin ohjelmia lakiin vetoavista syistä, vaikka kyseessä oleva ohjelma olisikin listattu EPG:ssä. 

Vuonna 2007 rugbyn maailmancupin aikana kanava lähetti rugbyotteluita, kun ITV1 ja ITV4 lähettivät samaan aikaan jalkapallo-otteluita.

### Esimerkkejä ohjelmistosta

* Hercule Poirot
* Elämää Ballykissangelissa
* Operation Flashpoint
* Sydämen asialla
* Kyllä Jeeves hoitaa
* Life
* Laakson kuningas
* Mennään bussilla
* The Bill
* Wycliffe

### Rikostrilleripalkinnot

Vuodesta 2008 ITV3 on järjestänyt palkintogaalan nimeltä **Crime Thriller Awards**. Gaalassa palkitaan vuoden parhaat rikostrillerisarjat ja sitä on molempina vuosina edeltänyt 6-7 viikon rikosohjelmien kausi ITV3-kanavalla. Vuonna 2009 palkintogaala yhdistettiin Crime Writers' Associationin Daggers-gaalan kanssa.

Aiheesta muualla
----------------

* ITV3:n kotisivut
Hepomerivuokko *Actinia equina*, jonka lonkerot vedetään sisään laskuveden aikaan
**Hepomerivuokko** (*Actinia equina*) on Koillis-Atlantin ja Välimeren rantavedessä ja erityisesti vuorovesivyöhykkeessä yleinen merivuokkolaji.

Ruumiinrakenne
--------------

Hepomerivuokko koostuu muiden merivuokkojen tavoin kahdesta solukerroksesta: ulommasta ektodermistä ja sisemmästä endodermistä, joiden välissä on solutonta hyytelömäistä massaa.
Hepomerivuokon pohjaan kiinnittyvän tyven halkaisija voi olla 5 cm ja korkeus 7 cm. Vuokon suulevyä ympäröivät lonkerot ovat kuudessa kehässä, ja niitä voi olla 192. Jokaisessa lonkerossa on pieniä polttiaissoluja. Lonkerot toimivat myös kiduksina ottaen vedestä eläimen tarvitseman hapen. Lonkerokehän tyvellä on 24 läpinäkyvää, känsämäistä myrkkyrauhasta. Suuaukko sijaitsee suulevyn keskellä ja aukeaa sisäänpäin. Se toimittaa myös peräaukon virkaa. Eläimen keskellä suun jatkeena on ontelovatsa, joka erittää ruoansulatusnesteitä. Hepomerivuokko voi olla väriltään punainen, ruskea, vihreä tai oranssi. Syytä värivaihteluun ei tunneta, mutta vihreä näyttäisi olevan vallitseva syvällä, kun taas punainen on vesirajassa enemmistönä.

Ravinto
-------

Hepomerivuokon ravinnonotto tapahtuu yksinkertaisesti: kalliopohjaan kiinnittyneenä se odottaa, että ravinto kulkeutuu sen pyyntilokeroiden ulottuville. Kun kala tai muu pikkueläin koskettaa lonkeroa, se tulee samalla koskettaneeksi pientä rihmaa, joka laukaisee polttiaissolun. Sitten terävä kärki läpäisee ihon ja ruiskuttaa voimakasta myrkkyä. Saalis halvaantuu nopeasti ja ennen kuin lonkerot vetävät sen suuhun, hepomerivuokko varmistaa makuaistisoluilla saaliin syöntikelpoisuuden. Hepomerivuokon sisäänpäin aukeava suu sulkeutuu, kun saalis on nielty, jolloin ruoansulatusnesteet aloittavat välittömästi toimintansa. Kun kaikki ruoaksi kelpaava on liuennut, hepomerivuokko sylkäisee sulamattomat osat pois ja alkaa vartioida seuraavaa uhria.

Lisääntyminen
-------------

Hepomerivuokko on yksineuvoinen. Sen vallitsevana lisääntymiskeinona on suvullinen lisääntyminen. Sen yksityiskohtia ei lajilla tunneta, mutta luultavasti koiraan veteen vapauttamat siittiöt kulkeutuvat naaraan ruumiinonteloon, jossa ne hedelmöittävät munasolut. Ne kehittyvät naaraan sisällä vapaana uiviksi pikkutoukiksi. Ollessaan emonsa mahassa toukat ovat jollakin tavalla immuuneja sen vahvoille ruoansulatusnesteille. Lopulta emo vapauttaa toukat veteen, jossa ne ajelehtivat virtausten mukana kunnes kiinnittyvät aikanaan pohjaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Beadlet anemone - *Actinia equina* Marine Life Information Network.  Arkistoitu 2.9.2010. Viitattu 18.3.2013. (englanniksi)
2. 1 2 3  "Ryhmä 6: muut selkärangattomat", *Kiehtova maailmamme: Hepomerivuokko*, s. 57. Mestarikustannus Oy, 1995.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q580826
* Wikispecies: Actinia equina
* ADW: Actinia\_equina
* ARKive: actinia-equina
* BOLD: 381298
* CoL: 9T7Z
* EUNIS: 20803
* GBIF: 2256559
* iNaturalist: 130085
* IRMNG: 10451917
* ITIS: 52596
* NBN: NBNSYS0000173601
* NCBI: 6106
* Open Tree of Life: 1084476
* SeaLifeBase: 42237
* WoRMS: 100803

 |

 |
**Hassan Gouled Aptidon** (15. lokakuuta 1916 – 21. marraskuuta 2006) oli Djiboutin ensimmäinen presidentti. Hän toimi virassa vuosina 1977–1999.

Elämäkerta
----------

Gouled syntyi issaheimoon Garissan kylässä Pohjois-Somaliassa. Hän oli ennen Djiboutin itsenäistymistä Ranskan Somalimaan senaattori Ranskan kansalliskokouksessa 1952–1958. Issojen ja afarien keskinäiset kiistat johtivat maan itsenäistymisen viivästymiseen, ja ensimmäisenä presidenttinä Gouled joutui tasapainottelemaan issaenemmistön ja afarvähemmistön välillä.

Gouled teki Djiboutista vuonna 1981 yksipuoluejärjestelmän julistamalla oman RPP-puolueensa maan ainoaksi lailliseksi. Sisällissodan puhjettua vuonna 1991 hän suostui perustuslakimuutokseen, joka salli neljä puoluetta. Joulukuun 1992 parlamenttivaaleihin osallistui kuitenkin niistä vain kaksi, ja RPP voitti kaikki 65 paikkaa.

Gouledista tuli arvostettu vanhempi valtiomies, ja häntä kutsuttiin usein sovittelemaan naapurimaiden kiistoja.

Gouled valittiin neljännelle kaudelleen toukokuussa 1993. Hän sai 60,7 prosenttia äänistä. Hän vetäytyi presidentin virasta vuonna 1999 ja sai seuraajakseen veljenpoikansa Ismail Omar Guellehin. Hän kuoli 90-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Whiteman, Kaye: Hassan Gouled Aptidon (muistokirjoitus)  5.12.2006. The Guardian. Viitattu 26.10.2014.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Djibouti Djiboutin presidentit |
| --- |
|  |
| 
* Hassan Gouled Aptidon (1977–1999)
* Ismail Omar Guelleh (1999–)

 | Djiboutin vaakuna |

 |


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Sycomore

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Esiinhuuto** oli aiemmin suomalaisen oikeudenkäynnin osa, jossa paikalle saapuneille asianosaisille ilmoitettiin jutun esille ottamisesta. Esiinhuudosta säädettiin vuoden 1734 lain oikeudenkäymiskaaren 14 luvun 2 pykälässä. Esiinhuudosta luovuttiin vuoden 1961 alussa, kun pykälää muutettiin lailla oikeudenkäymiskaaren muuttamisesta (362/1960). Hovioikeuden ensimmäisenä tuomioistuimena tutkimissa asioissa esiinhuuto tapahtui haasteessa määrättynä päivänä. Asiasta säädettiin oikeudenkäymiskaaren 27 luvun 4 pykälässä. Hovioikeuden osalta esiinhuudosta luovuttiin toukokuun alussa 1998, kun laki oikeudenkäymiskaaren muuttamisesta (165/1998) tuli voimaan.

Konkurssioikeudenkäynnissä esiinhuuto oli konkurssimenettelyn osa, jossa velallisella ja velkojilla oli mahdollisuus tehdä muistutus valvottuja saatavia vastaan. Esiinhuuto oli tuomioistuimen erillinen istunto valvontapäivän jälkeen, mutta ennen konkurssituomion antamista. Raastuvanoikeudessa oli kaksi esiinhuutoa ja kihlakunnanoikeudessa yksi. Konkurssioikeudenkäynnissä suoritettavasta esiinhuudosta säädettiin vuoden 1868 konkurssisäännössä pykälässä 35. Esiinhuuto siirtyi historiaan, kun pykälää muutettiin lailla konkurssisäännön muuttamisesta (1027/1993), joka tuli voimaan joulukuun alussa 1993.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966, hakusana esiinhuuto.
2. 1 2  Vuoden 1734 lain oikeudenkäymiskaari.
3. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965, hakusana esiinhuuto.
Kevätilta jäänlähdön aikaan

|  |  |
| --- | --- |
| Taiteilija | 
Hugo SimbergView and modify data on Wikidata  |
| Päivämäärä | 
1897View and modify data on Wikidata  |
| Lajityyppi | 
MaisemamaalausView and modify data on Wikidata  |
| Materiaali | 
öljyväri ja kangas (d)View and modify data on Wikidata  |
| Mitat (K × L) | 
27  × 37  cmView and modify data on Wikidata  |
| Kokoelma | 
KansallisgalleriaView and modify data on Wikidata  |
| Sijainti | 
AteneumView and modify data on Wikidata  |
| Inventaarionumero | 
A IV 2761View and modify data on Wikidata  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Kevätilta jäänlähdön aikaan** on suomalaisen taiteilijan Hugo Simbergin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1897. Kooltaan maalaus on 27×37 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.

Hugo Simberg maalasi teoksen Ruovedellä keväällä 1897. Teoksessa keväinen järven jää on muuttunut tummaksi ja vetiseksi ollen maalauksen keskeisiä elementtejä. Maalauksen etualalle luo puutiheikköinen saari linnamaisen silhuetin, samoin yksittäinen puu korostaa rannan autiutta. Simberg maalasi koko maalauksen kirkkaan keltaisella sekä mustalla; ne luovat näkymään lämpöä ja pimeyttä rinnakkain. Auringon lasku peilautuu jään pinnan lammikoista ja taempana olevan metsävaaran takaa vieden katsojan ajatukset kaukaisuuteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Ojanperä Riitta. Ateneumin taidemuseon Luonnon lumo- näyttelyteoksessa, 2006, s. 267.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat: Kevätilta jäänlähdön aikaan.
Iridoideille tyypillinen rengasrakenne
**Iridoidit** ovat monoterpenoideihin kuuluvia usein heterosyklisiä orgaanisia yhdisteitä. Iridoideja tavataan useista kasveista ja eräistä hyönteisistä ja rakenteeltaan erilaisia ryhmään kuuluviä yhdisteitä tunnetaan yli 3 000. Iridoidit ovat kasveissa ja hyönteisissä tärkeitä puolustuskemikaaleja kasvinsyöjiä ja saalistajia vastaan.

Rakenne, biosynteesi ja ominaisuudet
------------------------------------

Iridoidien perusrakenne koostuu kahdesta toisiinsa fuusioituneesta renkaasta, jotka ovat syklopentaanirengas ja kuudesta atomista koostuvasta asetaali- tai laktonirenkaasta. Eräissä iridoideissa toinen näistä ketjuista on rengasrakenteisen sijaan avoketjuinen. Nimitys iridoidit tulee *Iridomyrmex*-suvun muurahaisista, joista eristettiin ryhmään kuuluvat iridodiaali ja iridomyrmesiini. Yleisimpiä iridoideja kasveissa ovat aukubiini ja katalpoli ja tunnetuimpiin kuuluu kissanminttujen nepetalaktoni. Iridoidit esiintyvät tyypillisimmin glykosideina.

Iridoidien bisynteesi on monimutkainen. Se lähtee mevalonaattireitin tuotteista kuten geraniolista ja nerolista. Näistä muodostuu hapetus- ja syklisointireaktioiden seurauksena iridodiaalia, joka toimii muiden iridoidien ja eräiden alkaloidien synteesin esiasteena. Monilla iridoideilla on biologista aktiivisuutta. Kasveissa ne toimivat puolustusmekanismina kasveja syöviä hyönteisiä ja nisäkkäitä vastaan ja niillä on tyypillisesti kitkerä maku. Iridoideilla on myös antiviraalisia, verenpainetta alentavia, kolesterolia alentavia, kipua ja tulehdusta lieventäviä sekä syöpäkasvainten kasvua hillitseviä ominaisuuksia. Tämän vuoksi iridoidien ominaisuuksia lääkinnällisiin tarkoituksiin tutkitaan. Eräät iridoidit hapettuvat happamissa olosuhteissa muodostaen väriltään voimakkaan sinisiä yhdisteitä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 550. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Thomas Scott, Eric Ian Mercer: *Concise encyclopedia biochemistry and molecular biology*, s. 332–333. Walter de Gruyter, 1997. ISBN 978-3110145359. (englanniksi)
3. 1 2 3  David S. Seigler: *Plant secondary metabolism*, s. 353–364. Springer, 1998. ISBN 978-0-412-01981-4. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 20.1.2019). (englanniksi)
4. 1 2 3  Burkhard Fugmann, Susanne Lang-Fugmann, Wolfgang Steglich: *RÖMPP Encyclopedia Natural Products*. Georg Thieme Verlag, 2014. ISBN 9783131795519. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 20.1.2019). (englanniksi)
5. 1 2 3  Biswanath Dinda, Sudhan Debnath & Yoshihiro Harigaya: Naturally Occurring Iridoids. A Review, Part 1.  *Chemical and Pharmaceutical Bulletin*, 2007, 55. vsk, nro 2, s. 159–222.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Iridoidit** Wikimedia Commonsissa
**Irianinlurikki** (*Charmosyna josefinae*) on Papua-Uudella-Guinealla elävä kaijalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Irianinlurikin pituus on noin 24 cm ja paino noin 68 g. Se on selvästi kookkaampi kuin useimmat muut melanesianlurikit. Sen höyhenpuvun päävärit ovat punainen ja vihreä. Pää, yläselkä, yläperä, mahapuoli sekä pääosa pyrstöstä ovat punaiset, siivet, selkä ja niska vihreät. Pitkähkön pyrstön kärki ja alapuoli ovat keltaiset. Nokka on oranssinpunainen, iiris keltainen ja koivet ruskeat. Naaras muistuttaa koirasta mutta sen alaselkä on vihreä. Nuori yksilö on himmeämmän värinen.

Esiintyminen
------------

Irianinlurikki elää Papua-Uuden-Guinean länsiosan vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta yli 300 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia, nimialalaji *josefinae* sekä alalajit *sepikiana* ja *cyclopum*. Irianinlurikki on lemmikkinä harvinainen.

Elinympäristö
-------------

Irianinlurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä 750–2 000 metrin korkeudella, paikoin myös alempana. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai hiljaisina pikku parvina. Ne lyöttäytyvät usein keijulurikkien seuraan.

Lisääntyminen
-------------

Pesintä tunnetaan vankeudessa eläneistä linnuista. Pesä on kolossa. Munia on tavallisesti kaksi. Haudonta-aika on noin 25 päivää ja pesäpoikasaika noin kaksi kuukautta.

Ravinto
-------

Irianinlurikit syövät siitepölyä, kukkien nuppuja ja mettä sekä mahdollisesti pehmeitä hedelmiä.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. – T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Charmosyna josefinae* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 30.4.2014. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Charmosyna josefinae | 
* Wikidata: Q614284
* Wikispecies: Charmosyna josefinae
* BirdLife: 22684704
* CoL: 5XPQ9
* BOW: joslor1
* eBird: joslor1
* GBIF: 2479784
* iNaturalist: 18895
* IRMNG: 10892062
* ITIS: 554830
* IUCN: 22684704
* NCBI: 1548965
* Species+: 4155
* Xeno-canto: Charmosyna-josefinae

 |
|  |
| Trichoglossus josefinae | 
* Wikidata: Q109563549
* CoL: 58CK6
* GBIF: 2479786
* ITIS: 714086

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee mytologista henkilöä. 15 Eunomia on asteroidi.*
**Eunomia** (m.kreik. Εὐνομία, *Eunomía*, "järjestys") oli kreikkalaisessa mytologiassa yksi kolmesta horasta. Hän oli Zeuksen ja Themiksen tytär, ja Diken ja Eirenen sisar. Tämä kuvasti uskomusta rauhan (Eirene), lain (Dike) ja järjestyksen (Eunomia) vallitsemiseen, kun esivalta (Zeus) yhdistyy oikeudenmukaisiin lakeihin (Themis).

Eunomia oli hyvän ja laillisen järjestyksen henkilöitymä, jonka vastakohta oli Dysnomia, laittomuuden henki. Hänen mainitaan myös synnyttäneen khariitit Zeukselle, joskin muut lähteet kertovat khariittien olleen Eurynomeen tyttäriä. Tämän yhteyden perusteella Eunomia esiintyy kuitenkin antiikin taiteessa Afroditen seuralaisena edustaen naisen kuuliaisuutta miehelle avioliitossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos, *Jumalten synty 901–906* (engl. käännös)
2. ↑  *Orfiset hymnit lix* (engl. käännös)
3. ↑  Apollodoros, *Kirjasto 1.3.1* (engl. käännös)
4. ↑  Hesiodos, *Jumalten synty 907–911* (engl. käännös)
**Eunice Jepkorir** (s. 17. helmikuuta 1982) on kenialainen kestävyys-, este- ja maastojuoksija.

Jepkorir sijoittui Brysselin maastojuoksun MM-kisoissa 2004 pitkällä matkalla seitsemänneksi. Kaksi vuotta myöhemmin hän juoksi Debrecenin maantiejuoksun MM-kisoissa neljänneksitoista ajalla 1.06.47. Jepkorir teki 15. kesäkuuta 2007 uuden Kenian ennätyksen 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 9.19,44. 2. heinäkuuta samana vuonna hän juoksi uuden Afrikan ennätyksen 9.14,52, jota hän paransi kesäkuussa 2008 juoksemalla 9.11,18 Osakan MM-kisoissa 2007 hän voitti MM-pronssia ja vuotta myöhemmin Pekingin olympialaisissa hopeaa.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

Lähde: IAAF
* 5 000 metrin juoksu: 15.09,05 (2004)
* 10 000 metrin juoksu: 32.58,0 (2003)
* 10 kilometrin maantiejuoksu: 31.37 (2008)
* 15 kilometrin maantiejuoksu: 49.11 (2006)
* 20 kilometrin maantiejuoksu: 1.06.47 (2006)
* 2 000 metrin estejuoksu: 6.25,2 (2003)
* 3 000 metrin estejuoksu: 9.07,41 (2008)

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eunice Jepkorir**.
1. 1 2 3 4 5  Eunice Jepkorir Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑
3. ↑  Jepkorir lowers African record to 9:11.18 in the Steeplechase in Huelva  14.6.2008. IAAF. Viitattu 18.6.2008. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Eumeneen stoa** (kreik. Στοά Ευμένους, *Stoá Euménous*) oli stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan Akropoliin eteläpuolella. Sen arkeologisen kohteen länsipuolella sijaitsee Herodes Atticuksen odeion ja itäpuolella Dionysoksen teatteri.

Stoan lahjoitti Ateenalle Pergamonin kuningas Eumenes II, ja se rakennettiin hänen aikanaan vuosien 197 eaa. ja 159 eaa. välillä. Rakennusta ei ollut tarkoitettu monen muun stoan tavoin liiketilaksi vaan lähinnä kävelytilaksi niille, jotka vierailivat esimerkiksi alueen temppeleissä ja teatterissa.

Stoa rakennettiin Akropoliin etelärinnettä vasten. Sen pituus oli 163 metriä ja leveys 17,65 metriä. Siinä oli kaksi kerrosta. Alakerroksen julkisivun puolella oli 64 doorilaista pylvästä ja sisäpuolella 32 joonialaista pylvästä. Yläkerroksessa oli vastaavasti samat määrät joonialaisia ja pergamonlaisia pylväitä.

Bysanttilaisena aikana vuonna 1060 stoan jäännökset muutettiin osaksi kaupunginmuuria, joka koostui myös muun muassa Herodes Atticuksen odeionin julkisivusta. Merkittävin säilynyt osa stoasta on tämän seurauksena sen pohjoisseinä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The Stoa of Eumenes *Greek Thesaurus: The Acropolis of Athens*. Viitattu 10.3.2015.
2. 1 2  Stoa of Eumenes, Athens *Planetware*. Viitattu 10.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eumeneen stoa** Wikimedia Commonsissa
**Jollaksen kartano** on Helsingin Laajasalon Jollaksessa sijaitseva kartano.

Kartanon historia juontaa juurensa vuoteen 1798, jolloin sen maat erotettiin Holmgårdin kartanosta. Kartanon nykyinen päärakennus on vuodelta 1919. Sen rakennutti varatuomari, pankkiiri Viktor Alexander Tavaststjerna, ja sen suunnittelivat arkkitehdit Malmström ja Tikkanen. Muotopuutarhasommitelma on peräisin vuodelta 1920 ja puutarha-arkkitehti Paul Olssonin suunnittelema.

Aikojen saatossa kartanon on omistanut muun muassa kirkkoherra Pettersson 1800-luvun lopulla ja tämän jälkeen asemapäällikkö Robert Rosvall, varatuomari A. Laurell ja edelleen Tavaststjernan perhe.

Vuonna 1920 kartanon maat jaettiin Tavaststjernan ja hänen sisaruksiensa kesken, jolloin alueen keskiosa ja kartanorakennus tulivat Viktor Tavaststjernalle, alueen itäosa (Jollas-Östergård) hänen veljelle Alarikille ja länsiosa (Jollas-Vestergård) hänen sisarelleen Selma Alftanille. Viktor kuoli jo samana vuonna, ja kartano jäi hänen leskelleen Gurli von Pfalerille.

Vuonna 1940 kartano myytiin SOK:lle, joka käytti sitä koulutustiloinaan. Vuonna 1981 SOK halusi luopua kartanosta, jolloin Helsingin kaupunki käytti etuosto-oikeuttaan ja hankki kartanon itselleen.

2010-luvulla kaupunki yritti myydä kartanoa, mutta päätyi vuokraamaan sen ravintola-alan yrittäjä Antti Tuomolalle. Pian tämä kuitenkin ilmoitti kuitenkin luopuvansa kartanosta ja muuttavansa pois Helsingistä, koska ei ole tyytyväinen vuokrasopimuksensa irtisanomisehtoihin. Tuomolan jälkeen kartanossa toimi perheyritys Kuuma Helsinki Oy, joka on pitänyt kahvilaa muun muassa Punavuoressa ja Kämp Galleriassa. Sekin luopui Jollaksesta vuoden kuluttua muun muassa energiakustannusten takia.

Kartanon päärakennus on suojeltu.

* PajaPaja
* KivimakasiiniKivimakasiini
* Puutarhurin taloPuutarhurin talo

Lähteet
-------

1. 1 2  Marjaana Varmavuori: Kartanon uusi isäntä hoitaa kurjatkin askareet itse.  *HS Helsinki*, 3.12.–9.12.2020, s. 8–9. Helsinki:  Sanoma Oyj.
2. 1 2  Laajasalon ennen vuotta 1940 käyttöön otetut rakennukset Helsingin kaupunginmuseo. Viitattu 4.12.2020.
3. ↑  Ikola, Vilma: Jollaksen kartanon näyttävästi haltuun ottanut isäntä sulkee paikan äkillisesti – muuttaa pois Helsingistä ja vie kiukaankin mukanaan.  *HS Helsinki*, 8.4.2021. Digilehti (maksullinen). Viitattu 8.4.2021.
4. ↑  Färding, Aada: Helsinki ihmettelee yrittäjän äkkilähtöä Jollaksen kartanosta – Tilapäällikkö: "Miksi hän tällaiseen ratkaisuun päätyi?".  *HS Helsinki*, 9.4.2021. Digilehti (maksullinen). Viitattu 8.4.2021.
5. ↑  Oksanen, Kimmo: Kivaa oli mutta rahaa vain meni – Kovaonnisen kartanon yrittäjä vaihtuu taas.  *Helsingin Sanomat*, 19.10.2022. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 3.5.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jollaksen kartano** Wikimedia Commonsissa
**Jollas Instituutti** on S-ryhmän oppimis- ja valmennuskeskus, jonka toiminnan tarkoituksena on osaamista kehittämällä edistää S-ryhmän toiminta-ajatuksen toteutumista ja kilpailukykyä. Instituutti sijaitsee Helsingin Vallilassa, SOK:n pääkonttorissa Ässäkeskuksessa, mutta koulutusta järjestetään myös asiakkaiden omissa toimipaikoissa sekä verkkokoulutuksina.

Historia
--------

Kaupparyhmä koulutti omaa henkilöstöä jo vuosisadan alusta lähtien, ensimmäiseksi Suomen Osuustoimintaopistossa, sen jälkeen Suomen Osuuskauppakoulussa ja sittemmin Suomen Osuuskauppaopistossa.

Nykyisen Jollas Instituutin juuret ulottuvat vuoteen 1949, jolloin SOK osti Jollaksen kartanon Tavaststjärnan sukuun kuuluvalta Saksan kansalaiselta everstinna Radowitchiltä, ja myöhemmin kartanon alueisiin kuuluvia lisämaita Waldemar Tefkeltä. Kartano kunnostettiin koulutuskäyttöön. Vuonna 1961 kartanon käydessä liian ahtaaksi koulutustoiminnalle Jollas Instituutti muutti uusiin tiloihin Porvariskuninkaan puiston vierelle. Puiston alueella oli aiemmin sijainnut Suomen osuustoiminnan kehittäjän Hannes Gebhardin perheen kesäpaikka, Auralan huvila.

Jollaksen tehtäväksi on määritelty kilpailuedun tuottaminen S-ryhmän liiketoiminnoille kehittämällä osaamista ja tukemalla muutosten läpivientiä. Instituutin tavoitteena olla Suomen arvostetuin palvelualojen muutoksen asiantuntija. Osana tätä tavoitetta instituutti muutti kesäkuussa 2016 S-ryhmän toimipaikkoihin ja Ässäkeskukseen. Tavoitteena on entistä tiiviimpi yhteys liiketoiminnan kanssa ja toiminnan kohdistaminen kilpailuetua tuottavaan osaamisen kehittämiseen.

Toiminta
--------

Instituutti valmentaa S-ryhmän kaikkia henkilöstöryhmiä myyjistä johtajiin ja tarjoaa palveluja S-ryhmän liiketoiminnoille. Asiakkaita ovat S-ryhmän osuuskaupat ja SOK-yhtymä. Vuosittain instituutin valmennuksiin osallistuu kymmeniätuhansia opiskelijoita.

Instituutin järjestetään muun muassa avausvalmennuksia, esimiesvalmennuksia, pitkiä erikoisammattitutkintoon tähtääviä valmennuksia sekä myyntivalmennuksia. Valmentajat ovat useimmiten tehneet pitkän uran S-ryhmässä.

Lähteet
-------

1. ↑  jollas.fi, S-ryhmän koulutuksilla on pitkät perinteet[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Jollas Instituutin kotisivut
* kaupankoulutuksenkehittamiskeskus.fi, Jollas (Arkistoitu – Internet Archive)
* Hanna Pulli, Kandidaatintutkielma Kaupallisen kenttäkoulutuksen jälkeiset urapolut S-ryhmässä (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jolanta Polikevičiūtė** (s. 25. syyskuuta 1970 Panevėžys) on liettualainen maantiepyöräilyn MM-mitalisti. Hän on pituudeltaan 165 cm.

Polikevičiūtė saavutti joukkueaika-ajon MM-hopeaa Liuda Triabaiten, Diana Žiliūtėn ja kaksoissisarensa Rasa Polikevičiūtėn kanssa Agrigentossa 1994. Maantieajossa hän sijoittui MM-kilpailuissa kerran neljänneksi ja kaksi kertaa viidenneksi sekä olympialaisissa kerran viidenneksi.

Sekä Polikevičiūtėn puoliso Viktor Manakov että heidän samanniminen poikansa ovat ratapyöräilijöitä.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Cycling Archives, Pro Cycling Archives

1991
MM-kilpailut, maantieajossa yhdeksäs
1994
MM-kilpailut, joukkueaika-ajossa hopeaa
1995
Tour du Finistère, etappivoitto
MM-kilpailut, maantieajossa viides
1996
Olympialaiset, maantieajossa viides, aika-ajossa seitsemäs
MM-kilpailut, maantieajossa viides
1997
MM-kilpailut, maantieajossa neljäs
1998
Trophée d'Or Féminin, kokonaiskilpailun voitto
1999
Trophée d'Or Féminin, 3. etapin voitto
Women's Challenge, 5. etapin voitto
2000
Grande Boucle féminine, 11. etapin voitto
Olympialaiset, maantieajossa kolmastoista
2002
Giro Donne, 1. etapin voitto
2004
Giro della Toscana, 4. etapin voitto
Emakumeen Bira, 4. etapin voitto
2005
MM-kilpailut, maantieajossa yhdeksäs
2008
Olympialaiset, maantieajossa yhdestoista

Lähteet
-------

1. 1 2  Jolanta Polikevičiūtė *sports-reference.com*.  Arkistoitu 3.11.2012. Viitattu 30.11.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Jolanta Polikeviciute *cyclingarchives.com*. Viitattu 30.11.2015. (englanniksi)
3. 1 2  World Championship, Road, TTT, Elite (F) 1994 *cyclingarchives.com*. Viitattu 30.11.2015. (englanniksi)
4. ↑  Jolanta Polikeviciute *procyclingstats.com*. Viitattu 30.11.2015. (englanniksi)
5. ↑  Giro della Toscana Internazionale Femminile *cyclingnews.com*. Viitattu 30.11.2015. (englanniksi)
**George Arnott Walker Arnott** (6. helmikuuta 1799 Edinburgh, Skotlanti – 17. huhtikuuta 1868 Glasgow, Skotlanti) oli skotlantilainen kasvitieteilijä.

Elämä ja ura
------------

Arnott vietti varhaisvuodet Edensheadissa ja Arlaryssa Fifen ja Kinrossin rajalla. Vuonna 1807 hän lähti Edinburghiin, kirjautui yliopistoon vuonna 1813 ja suoritti maisterin tutkinnon vuonna 1818. Hän opiskeli sitten oikeustiedettä ja hyväksyttiin asianajajaksi vuonna 1821. Ammatti ei kuitenkaan kiinnostanut häntä, ja hän luopui siitä pian. Hänen huomionsa oli noin kolme tai neljä vuotta aiemmin kiinnittynyt kasvitieteeseen, ja tälle tutkimukselle hän omistautui nyt tutustuen Robert Wightiin ja Robert Kaye Grevilleen sekä hieman myöhemmin William Jackson Hookeriin. Vuonna 1821 hän lähti Ranskaan, jossa hän työskenteli Pariisin herbaariossa ja julkaisi kaksi sammalia käsittelevää artikkelia. Sen jälkeen hän vieraili Espanjassa ja Venäjällä. Vuosina 1830–1840 hän työskenteli William Jackson Hookerin kanssa laatimassa selvitystä kapteeni Frederick William Beecheyn Tyynenmeren ja Beringinsalmen matkoilla kerätyistä kasveista, ja tämä selvitys julkaistiin vuonna 1841 neljässä niteessä. Näiden kymmenen vuoden aikana hän julkaisi aktiivisesti Etelä-Amerikasta, Intiasta ja Senegambiasta peräisin olevien uusien kasvien kuvauksia eri aikakauslehdissä. Arnott teki yhteistyötä Wightin kanssa teoksissaan *Illustrations of Indian Botany* ja *Prodromus Floræ peninsulæ Indiæ Orientalis*. Vuonna 1839 hän otti tilapäisesti Hookerin paikan Glasgow'n yliopiston kasvitieteen lehtorina, ja vuonna 1845 hänet nimitettiin yliopiston kasvitieteen professoriksi, ja hän jätti Arlaryn vuonna 1846 ja asettui asumaan Glasgow'hun. Vuonna 1850 hän osallistui Hookerin kanssa *British Flora* -teoksen kuudenteen painokseen. Samoihin aikoihin hän ryhtyi tutkimaan diatomeja, joista hän muodosti laajan ja arvokkaan kokoelman ja julkaisi useita selvityksiä aiheesta. Hänen suuret kokoelmansa siirtyivät myöhemmin Glasgow'n yliopiston omistukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arnott, George Arnott Walker *Dictionary of National Biography, 1885-1900*.  1900. Viitattu 30.12.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Arnott Walker Arnott** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Auriolin suunnittelemia monogrammeja.
**George Auriol**, syntymänimeltään **Jean-Georges Huyot** (1863–1938), oli ranskalainen taiteilija, graafikko ja kirjainsuunnittelija, joka toimi muun muassa Pariisin Montmartren Le Chat Noir -yökerhon julkaiseman lehden kansitaiteilijana ja nuottivihkojen kuvittajana. Auriol jätti Le Chat Noirin vuonna 1892 ja keskittyi sen jälkeen värilitografioiden tekoon. Hänestä tuli pian yksi aikansa kysytyimpiä kuvittajia. Auriol teki etupäässä kirjojen ja lehtien kansia, julisteita sekä nuottivihkojen kuvituksia. Hänet tunnettiin etenkin taitavasta ja osuvasta typografiastaan, ja hän piirsi kirjaintyypit Auriol ja Robur. Auriolin kuvitustyyli hyödynsi luonnonmuotoja ja se oli saanut selviä vaikutteita japanilaisesta taiteesta. Vaikka hänen ilmaisunsa liitettiin nousussa olleeseen art nouveau -tyylisuuntaukseen, suhtautui Auriol itse siihen penseästi.

Lähteet
-------

1. ↑  Auriol, George *vangoghmuseum.nl*. Van Gogh Museum Amsterdam. Viitattu 2.9.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Auriol** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
José Maceda vuoden 2017 filippiiniläisessä postimerkissä.
**José Maceda** (31. tammikuuta 1917 Manila – 5. toukokuuta 2004 Quezon City) oli filippiiniläinen säveltäjä ja musiikkitieteilijä. Hän opiskeli pianonsoittoa musiikkiakatemiassa Manilassa ja valmistui sieltä vuonna 1935. Hän jatkoi opintojaan Pariisissa Alfred Cortot'n johdolla vuosina 1937–41. Hän sai yksityistä pianonsoiton opetusta E. Robert Schmitziltä San Franciscossa 1940-luvun loppupuolella, ja lisäksi hän opiskeli musikologiaa Columbian yliopistossa ja New Yorkin kaupunginyliopiston Queens Collegessa 1950-luvun alussa. Hän suoritti myös antropologian opintoja Chicagon yliopistossa sekä etnomusikologian opintoja Indianan yliopistossa, Bloomingtonissa ja Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa, josta hän sai filosofian tohtorin arvonsa.

Maceda sai lukuisia palkintoja ja kunnianosoituksia uransa aikana. Hän sai stipendin Solomon R. Guggenheimin säätiöltä Yhdysvalloissa suoritettavia opintoja varten ja Rockefeller-säätiöltä Afrikassa ja Brasiliassa tehtävää tutkimusta varten. Lisäksi hän sai muun muassa Filippiinien kansallistaiteilijan arvonimen (1997), Ordre National du Mériten upseerin arvon (1997) ja Kunnialegioonan ritarin arvon (2001).

Musiikkitieteilijänä Maceda keskittyi pitkälti Filippiinien ja Kaakkois-Aasian etnomusikologiseen tutkimukseen. Hän kuitenkin teki kenttätutkimusta eri puolilla maailmaa. Hän julkaisi kirjan *Gongs and Bamboos: A Panorama of Philippine Music Instruments* (1998, University of the Philippines Press). Maceda toimi pianonsoiton ja etnomusikologian professorina Filippiinien yliopistossa, Dilimanissa vuoteen 1990 saakka.

Maceda käytti monissa teoksissaan filippiiniläisiä ja muita aasialaisia soittimia, mutta hän sävelsi myös kamari- ja orkesterimusiikkia perinteisille länsimaisen taidemusiikin instrumenteille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The Living Composers Project: José Maceda


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Keltaisenmeren (*Yellow Sea*) sijainti
Kellertäviä sedimenttejä virtaa Keltaiseenmereen Kiinan joista
**Keltainenmeri** (kiin. 黄海, *Huáng hǎi*, kor. 황해, *Hwanghae*) on Itä-Kiinan meren pohjoinen osa ja siten osa Tyyntämerta. Keltainenmeri sijaitsee Manner-Kiinan ja Korean niemimaan välissä. Nimensä se on saanut Keltaisestajoesta lähtöisin olevista hiekan murusista, jotka värjäävät veden.

Itä-Kiinan merestä Keltaisenmeren erottaa viiva, joka kulkee Kiinan Jangtsejoelta Jejun saarelle Korean niemimaan eteläpuolella. Keltaisenmeren pohjoisosassa Koreanlahden länsipuolella sijaitsee suuri merestä jokseenkin erillinen lahti, Bohainmeri, jonka rajaavat pohjoisessa Liaodongin niemimaa ja etelässä Shandongin niemimaa. Ilman Bohainmerta Keltaisenmeren pinta-ala on noin 380 000 neliökilometriä. Meren keskisyvyys on 44 metriä ja syvin kohta vain 152 metrin syvyydessä.

Keltaisenmeren matalan pohjan muodostaa edellisen jääkauden jälkeen (alle 10 000 vuotta sitten) mereen uponnut mannerjalustan osa. Kiinan rannikko on matalaa, Korean puolella rannikko on jyrkempi. Mereen virtaa vuosittain valtava määrä sedimenttejä Keltaisesta- ja Jangtsejoesta. Keltaisenmeren ilmastolle luonteenomaisia ovat kylmät ja kuivat talvet sekä kosteat ja lämpimät kesät, joiden aikana esiintyy taifuuneja. Sumu on yleistä rannikkoalueilla. Mereen virtaa etelästä lämpimän Tsushimanvirran osa, joka eroaa päävirrasta Japanin Kyūshūn saaren länsipuolen tienoilla. Vuorovesi on voimakas etenkin Korean rannikolla ja voi nousta keväällä 8,2 metriin. Bohainmeren sisin rannikko jäätyy talvella.

Keltainenmeri on tärkeää kalastusaluetta etenkin Kiinalle ja Korealle, ja alueella esiintyy tyynenmerensilliä, sinimakrillia ja turskaa. Kaikki lajit ovat ylikalastettuja. Alueelta löytyy myös vesilintuja sekä, kilpikonnia ja pyöriäisiä. Meren pohjoisosasta on löydetty myös öljyä, ja sen ylittävä kauppa on lisääntynyt. Tärkeimmät satamat ovat Kiinan rannikolla Dalian, Tianjin, Qingdao ja Qinghuandao, Pohjois-Koreassa Namp’o ja Etelä-Koreassa Incheon.

Lähteet
-------

1. ↑  Yellow Sea Map And Map Of The Yellow Sea Size Depth History Information Page *World Map*. World Atlas. Viitattu 11.12.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Why is the Yellow Sea "Yellow" and the Dead Sea "Dead"? *Environment*.  6.9.2013. Marine Insight. Viitattu 11.12.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Yellow Sea *Knowledge Hub*. WWF. Viitattu 11.12.2018. (englanniksi)
4. 1 2 3 4  Yellow Sea Encyclopædia Britannica. Viitattu 27.11.2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Keltainenmeri** Wikimedia Commonsissa