recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Somalian politiikka ja hallinto**

**Toimeenpano** 

* Presidentti
	+ Sharif Sheikh Ahmed
* Pääministeri
	+ Mohamed Abdullahi Mohamed
* Puolustusministeriö
	+ Armeija
* Hallitus


**Lainsäädäntö** 

* Monikansallinen liittoparlamentti


**Alueita** 

* + Puntmaa
* Galmudug
* Maakhir
* Katso myös: Somalimaan politiikka ja hallinto


**Muuta** 

* Vaalit
* Luettelo puolueista
* Ulkopolitiikka
* Ihmisoikeudet


malline: näytä • keskustele • muokkaa

**Somalian politiikkaa** määrittää sisällissota, joka vuodesta 1991 on jakanut maan useisiin sotiviin osapuoliin ja itsehallinnollisiin separatistisiin alueisiin. Somalimaan luoteisosassa on alue, joka muodostaa vakaan joskin vailla diplomaattista tunnustusta olevan suvereenin valtion.

Vuoden 2007 alussa Somalia vahvisti siirtymäkauden hallituksen (TFG), joka on äskettäin saanut päätökseen taistelun Islamilaisten oikeusistuinten liittoa (ICU) vastaan. YK tukee TFG:tä. Viime aikoihin asti se on hallinnut hallinnollisesta pääkaupungista Baidoasta käsin. Loppuvuodesta 2006 siirtymähallinnon joukot naapurimaa Etiopian joukkojen tukemana karkottivat ICU:n Mogadishusta. Afrikan unionin rauhanturvajoukot tukevat siirtymähallintoa sen pyrkiessä pitämään maata valvonnassaan.

ICUa vastaan käydyn sodan aikana itsehallinnolliset osavaltiot Puntmaa ja Galmudug ovat liittoutuneet läheisesti TFG:n ja sitä tukevien Etiopian joukkojen kanssa. Muut entiset itsehallinnolliset alueet, kuten Lounais-Somalia, Hiiraan ja Jubbalaakson liitto yhdistyivät TFG:hen.

Somaliasta tuli yhdistynyt itsenäinen valtio 1. heinäkuuta 1960, kun Brittiläinen Somalimaa ja Italian Somalimaa yhdistyivät muodostaakseen Somalian tasavallan. Brittiläisen Somalimaan aikoinaan muodostanut alue julistautui yksipuolisesti itsenäiseksi alueeksi vuonna 1991, ja se tunnetaan nykyään nimellä Somalimaa.

Katso myös
----------

* Somalian historia
**Yūki Itō** (jap. 伊藤 有希, *Itō Yūki*, s. 10. toukokuuta 1994 Shimokawa, Japani) on japanilainen mäkihyppääjä.

Itō on ollut MM-kilpailuissa seitsemän kertaa. Liberecissä 2009 hän oli 17:s, Oslossa 2011 15:s sekä Val di Fiemmessä 2013 20:s. Val di Fiemmen MM-kilpailuiden sekajoukkuemäestä Itō voitti kultaa yhdessä Japanin joukkueen kanssa. Falunissa 2015 hän saavutti normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisasta pronssia. Lahdessa 2017 hän saavutti samoin normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisassa pronssia. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän oli normaalimäessä 15:s ja naisten joukkuemäessä kuudes. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli normaalimäessä yhdestoista ja suurmäessä kolmastoista. Planican MM-kilpailuissa 2023 Itō sijoittui normaalimäessä kuudenneksi ja suurmäessä 11:nneksi. Olympialaisissa hän on ollut seitsemäs Sotšissa 2014, yhdeksäs Pyeongchangissa 2018 ja kolmastoista Pekingissä 2022.

Itōn ensimmäinen kilpailu Continental Cupissa oli 5. maaliskuuta 2007 Japanin Zaōssa, jossa hän oli 17:s. Itō on voittanut yhden Continental Cupin osakilpailun, myös Zaōssa 9. maaliskuuta 2011. Hänen ensimmäinen Maailmancup-kilpailunsa oli Hinzenbachissa 4. helmikuuta 2012, jossa hän sijoittui 19:nneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Zaōssa 18. tammikuuta 2014. Hän sijoittui samalla kaudella lisäksi kaksi kertaa sekä toiseksi että kolmanneksi ja maailmancupin kokonaispisteissä kolmanneksi. Seuraavalla kaudella hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa viides. Kaudella 2015–2016 hän oli kerran toinen ja kolmas sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2016–2017 hän saavutti Sapporossa 14. tammikuuta ensimmäisen osakilpailuvoittonsa. Lisäksi hän voitti kahdesti Zaōssa, kerran Pyeongchangissa ja Oslon päätösosakilpailun sekä sijoittui neljästi toiseksi ja kahdesti kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen. Kaudella 2017–2018 hän oli toinen Zaōssa sekä kolmas Lillehammerissa ja Oslossa. Maailmancupin kokonaispisteissä hän sijoittui neljänneksi. Kaudella 2021–2022 hän oli Oslossa kolmas ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2022–2023 hän voitti Willingenissä ja Lahdessa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui jälleen kahdeksanneksi. Kaudella 2023–2024 hän voitti Lillehammerin ensimmäisen ja Sapporon toisen kilpailun. Zaōssa hän sijoittui toiseksi ja Willingenissä kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli neljäs.

Lähteet
-------

1. ↑  FIS (englanniksi)
2. ↑  Yūki Itō Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yūki Itō** Wikimedia Commonsissa
**Apollo–Sojuz**-yhteislento (engl. *Apollo-Soyuz Test Project*, **ASTP**, ven. Экспериментальный полёт «Союз» — «Аполлон», **ЭПCA**) oli Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton avaruusohjelmien ensimmäinen yhteislento. Se suoritettiin heinäkuussa 1975, vaikkakin lennon suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1970. Yhdysvalloille se oli viimeinen Apollo-ohjelman lento ja viimeinen miehitetty lento ennen ensimmäistä avaruussukkulalentoa huhtikuussa 1981.

Vaikka yhteislennolla oli useita tieteellisiä tehtäviä, oli lennon pääasiallinen tehtävä vertauskuvallinen. Lento nähtiin liennytyksen symboliksi ja avaruuskilvan lopuksi. Apollo-lentoa ei virallisesti numeroitu, mutta joissakin lähteissä siihen viitataan Apollo 18:na.

Apollo ja Sojuz 19 laukaistiin matkaan 15. heinäkuuta 1975, joista Sojuz laukaistiin ensin ja Apollo 7 tuntia myöhemmin. Sojuz 19 laskeutui maahan 21. heinäkuuta ja Apollo 24. heinäkuuta. Alukset telakoituivat ensimmäistä kertaa toisiinsa 17. heinäkuuta. Alukset olivat telakoituneina toisiinsa 44 tuntia. Miehistöt vaihtoivat keskenään lippuja ja lahjoja ja suorittivat yhdessä tieteellisiä kokeita.

Sojuz-kapselin miehistöosa on ulkoisesti kunnostettuna näytteillä Moskovassa VDNH-näyttelyn Avaruuspaviljongissa.

Nikolai Tšernyhin löytämä päävyöhykkeen asteroidi 2228 Apollo-Sojuz on saanut nimensä Apollo-Sojuz-projektista.

Lennon jälkeen seuraavan kerran yhdysvaltalainen ja venäläinen alus tekivät yhteislennon vuonna 1994 ja telakoitumisen vuonna 1995.

Apollon miehistö
----------------

* Thomas P. Stafford (4), komentaja
* Vance D. Brand (1), komentomoduulin ohjaaja
* Donald K. "Deke" Slayton (1), telakointimoduulin ohjaaja

Sojuz 19:n miehistö
-------------------

* Aleksei Leonov (2), komentaja
* Valeri Kubasov (2), lentoinsinööri

Lähteet
-------

1. ↑  Nasa: Apollo-Soljuz Test Project - Home page *history.nasa.gov*. Viitattu 4.3.2016.
2. 1 2  ASTP - overview Nasa. Viitattu 4.3.2016.
3. ↑  2228 Soyuz-Apollo (1977 OH) *ssd.jpl.nasa.gov*.  21.3.2006. Jet Propulsion Laboratory. Viitattu 29.7.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Apollo–Sojuz**.
* Spacefacts.de: ASTP (englanniksi)
* NASA: Apollo–Sojuz (englanniksi)
* Zarya.info: lennon kronologia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* NASA feature: Apollo-Soyuz: An Orbital Partnership Begins (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* NASAn video lennosta (29 min) ja muita videoita lennosta Internet Archivessa
* The Partnership: A History of the Apollo–Soyuz Test Project (Arkistoitu – Internet Archive) – virallinen NASAn historiajulkaisu lennosta (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Sojuz 18** | **Sojuz** | Seuraaja:**Sojuz 20** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Apollo 17** | **Apollo** | Seuraaja:**Ei seuraajaa** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Turussa sijaitsevaa puistoa. Oulussa ja Seinäjoella on Mannerheimin puisto.*
Mannerheiminpuisto kesäkuussa 2014.
Mannerheiminpuiston kahluuallas
Mannerheiminpuisto kuuluu Turun kansalliseen kaupunkipuistoon. 
**Mannerheiminpuisto** (ruots. *Mannerheimsparken*) on Turun keskustan ruutukaava-alueella, VII kaupunginosassa sijaitseva puisto. Koko korttelin suuruista puistoa rajaavat Koulukatu, Puutarhakatu, Puistokatu ja Rauhankatu. Puisto on nimetty C. G. E. Mannerheimin mukaan marsalkan 75-vuotispäivän kunniaksi 1942, ja siellä sijaitsee Mannerheimia esittävä patsas. Puiston vieressä sijaitsee Mikaelinkirkko. Mannerheiminpuisto kuuluu Mikaelinkirkon ja Portsan puutalokortteleiden muodostamaan Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.

Rauhankadulla lapsuuttaan viettänyt Ensio Harni muisteli vuonna 1965, että vuoden 1915 paikkeilla silloin Pumppumäeksi kutsuttu kortteli oli puuton ja pensaaton ja täysin luonnontilassa. Puiston istutukset aloitettiin samoihin aikoihin, ja useiden muiden sen ajan puistojen mukaisesti Mannerheiminpuisto oli jaettu kahdenlaisiin alueisiin: leikille ja liikunnalle varattuihin aukioihin sekä istutuksiin ja nurmikenttiin.

Mannerheiminpuiston kunnostussuunnitelma valmistui vuonna 2012. Suunnitelman toteuttamiseen arveltiin tuolloin päästävän aikaisintaan vuonna 2013.

Kesäyönä 2009 Mannerheiminpuistossa puukotettiin kuoliaaksi 53-vuotias mies. Tapaus selvisi vasta seitsemän vuotta myöhemmin.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikko Laaksonen & Juri Nummelin: *Turun seudun arkkitehtuuriopas*, s. 185. Helsinki: Kustantaja Laaksonen, 2013. ISBN 9789525805352.
2. ↑  Veikko Leppänen (1918–1969) ja Aarne Ehojoki (1913–1998): Marsalkka C. G. E. Mannerheimin muistomerkki  6.10.2008. Turun kaupunki. Viitattu 23.7.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Port Arthurin puutalokorttelit ja Mikaelinkirkko *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
4. ↑  Harni, Ensio: Muistoja Rauhankadulta, Suomen Turku 3/1965 s. 22.
5. ↑  Salomaa, Allan:Käsiteharhoja Portsan pojan koulutiellä, Suomen Turku 4/1972, s. 19.
6. ↑  Viheralueohjelma 2006-2015  11.5.2010. Turun kaupunki. Viitattu 23.7.2013.
7. ↑  Mannerheiminpuiston kunnostus viipyy vielä ensi vuoteen.  *Turun Sanomat*, 2.4.2012.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.7.2013.
8. ↑  Härkönen, Rebekka: Mannerheiminpuiston murhaaja vetosi mielenterveysongelmiin *Turun Sanomat*.  15.9.2017. Viitattu 15.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mannerheiminpuisto** Wikimedia Commonsissa

* Kuvia mm. puistossa sijaitsevasta Mannerheimin patsaasta
* Mannerheiminpuiston puistosuunnitelma 3.6.2013[vanhentunut linkki]
**Stormbergin taistelu** oli toisen buurisodan aikana käyty taistelu buurien ja brittien välillä 10. joulukuuta 1899. Taistelu oli ensimmäinen kolmesta niin sanotun mustan viikon kolmesta suuresta brittien tappioista.

Tausta
------

Brittejä Stormbergissa komentanut kenraaliluutnantti William Forbes Gatacre oli saapunut Etelä-Afrikkaan marraskuussa 1899 ja hänen johtamansa 3. divisioonan joukkojen tehtävänä oli vartioida Kapmaan koillisrajaa. Buurit valtasivat 26. marraskuuta rautateiden tärkeän solmukohdan Stormbergissa hieman Kapmaan koillisosassa. Gatacre päätti vastata valtaukseen hyökkäyksellä, vaikka hänen olisi saamiensa ohjeiden mukaan pitänyt toimia varovasti ennen, kuin hänen joukkonsa saisivat vahvistuksia. Gatacre oli kuitenkin tullut tunnetuksi varsin aggressiivisena komentajana.

Taistelu
--------

Gatacren johtamat alle 3 000 miestä olivat Sterkstroomissa noin 50 kilometriä Stormbergista etelään. 9. joulukuuta Gatacre kuljetti joukkonsa rautatietä pitkin Moltenoon noin 15 kilometrin päähän Stormbergista. Tarkoitus oli edelleen marssia yön yli ja iskeä buurien asemiin Kissiebergin kukkulalla hieman Stormbergista etelään seuraavana aamuna.

Marssin aikana joukkojen olisi pitänyt kulkea solan läpi, mutta Gatacre sai illalla kello 21.00 tietää buurien puolustavan kyseistä reittiä. Gatacre joutui muuttamaan marssireittiä hankalakulkuisempaan maastoon, jota ei oltu tiedusteltu etukäteen. Joukot olivat väsyneitä ja muodostelmat olivat pakkautuneet yhteen. Yöllä etenevät joukot olivat lopulta tietämättään kiertäneet buurien asemien taakse. Buurit avasivat tulen auringon sarastaessa aamulla 10. joulukuuta. Brittit yrittivät hyökätä buurien asemia vastaan Kissiebergistä, jossa jyrkät kalliot tekivät kuitenkin etenemisestä hyvin vaikeaa. Kaiken lisäksi brittien oma tykistö tähtäsi huonosti ja osui omiin sotilaisiinsa. Lopulta britit joutuivat vetäytymään kaoottisesti.

Seuraukset
----------

Britit olivat menettäneet taistelussa 28 sotilasta kaatuneina, 51 haavoittuneina ja 634 vangittuina. Vetäytyvät britit olivat "unohtaneet" noin 600 sotilastaan taakse, jossa he joutuivat antautumaan buureille. Buurien tappiot olivat 5 kaatunutta ja 26 haavoittunutta. Stormbergin taistelu oli ensimmäinen kolmesta suuresta brittitappiosta niin sanotun mustan viikon aikana. Stormbergia seuraneet taistelut olivat Magersfontein 11. joulukuuta ja Colenso 15. joulukuuta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Harold E. Raugh, Jr: *The Victorians at war, 1815–1914: an encyclopedia of British military history*, s. 314–315. ABC-CLIO, 2004. ISBN 1-57607-926-0. (englanniksi)
2. ↑  Hillary Anne Shearing: The Cape Rebel of the South African War 1899-1902 (pdf) (s. 64–65) *core.ac.uk*. Viitattu 23.8.2020. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
Roslivajärven kartta 1800-luvulta
**Roslivajärvi** eli **Siestarjoenjärvi** (ven. Сестроре́цкий Разли́в, *Sestroretski Razliv*) on keinotekoinen järvi Pietariin kuuluvan Siestarjoen kaupungin itäpuolella Venäjällä. Se on syntynyt vuonna 1723 Siestarjoen asetehtaan rakentamisen yhteydessä, kun Siestarjokeen rakennettu pato nosti veden korkeutta lähes 9 metriä. Vuonna 1803 järvi murtautui Suomenlahteen uuden uoman kautta, jolloin jouduttiin rakentamaan vielä toinenkin pato.

Roslivajärven pinta-ala on noin 12 neliökilometriä ja keskimääräinen syvyys 1,5–2 metriä. Siihen virtaavat Rajajoki ja Mustajoki (ven. Чёрная, *Tšornaja*). Järven ja Suomenlahden välisellä kannaksella sijaitsee Siestarjoen kaupunki, itä- ja pohjoisrannalla on laajoja suoalueita. Rantavyöhykkeeltä on löydetty neoliittikauden ja varhaisen rautakauden asuinpaikkoja.

Roslivajärven länsiranta kuului Suomen suuriruhtinaskuntaan 1812–1864. Siestarjoen ja Seppälän kylän välille syntyi 1900-luvun alussa Roslivan (ven. Разлив, *Razliv*) huvila-asutus, jossa venäläinen bolševikkijohtaja Vladimir Lenin piilotteli heinäkuussa 1917. Leninin isäntänä toiminut Siestarjoen asetehtaan työläinen Nikolai Jemeljanov teki sinä kesänä remonttia ja asui tilapäisesti vajassa, joka oli kunnostettu tähän tarkoitukseen. Lenin vietti vajan ullakolla muutamia päiviä ja siirtyi sitten Roslivajärven syrjäiselle niitylle rakennettuun heinämajaan, josta hän elokuun alussa lähti rajan yli Suomeen. Leninin kanssa majassa piileskeli myös Grigori Zinovjev. Neuvostoaikana Leninin asuma vaja museoitiin ja järven rannalle vuosittain pystytettyä heinämajaa pidettiin "pyhiinvaelluskohteena" turisteille.

Lähteet
-------

1. ↑  *Inkeri: tiekartta*. Ingriainfo oy, 1992. ISBN 951-96326-0-3.
2. ↑  *Topografinen kartta 1:20 000*, s. 403202 (Tipuna). Maanmittaushallitus, 1942.
3. ↑  Roslivajärvi Pietari-tietosanakirjassa *encspb.ru*. Viitattu 13.9.2008. (venäjäksi)
4. ↑  Сестрорецкий Разлив: История формирования ландшафтов - Река Сестра как устойчивый пограничный рубеж Окрестности Петербурга (venäjäksi)
5. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 534. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.
6. ↑  Muštukov, V. & Tihonov, L.: *Leningradin museot*, s. 35–38. Moskova: Raduga, 1986. ISBN 5-05-000945-6.
7. ↑  Eino Ketola: "Lokakuun vallankumoukseen 1917 – Suomen kautta ja Suomen avulla", s. 40–42 teoksessa *Lenin ja Suomi – osa II*. Opetusministeriö ja Valtion painatuskeskus, Helsinki 1989.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Roslivajärvi** Wikimedia Commonsissa
**Aleksanteri Balas** (m.kreik. Ἀλέξανδρoς Bάλας, *Aleksandros Balas*) oli Seleukidien valtakunnan kuningas vuosina 150–146 eaa. Aleksanteri oli kotoisin Smyrnasta vaatimattomista oloista. Herakleides, edellistä kuningasta Demetrios I Soteria vastaan kapinoineen Timorkhoksen veli ja Antiokhos IV Epifaneen ministeri, väitti Aleksanterin olevan Antiokhoksen poika.

Aleksanteri Balas (ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΛΕΧΑΝΔΡΟΥ ΓΞΡ), 150-145 eaa.
Rooman senaatti asettui Aleksanterin kannalle, kuten myös Egyptin Ptolemaios IV ja eräät muut. Aleksanteri meni myös naimisiin Kleopatra Thean kanssa, joka oli Ptolemaioksia. Aleksanterin sotatoimet takeltelivat aluksi, mutta lopulta hän löi Demetrioksen 150 eaa. Sanotaan, että tultuaan valtaan Aleksanteri omistautui rietastelulle. Niin tai näin, Aleksanteri oli uudessa asemassaan riippuvainen Ptolemaiosten tuesta ja tämän vuoksi heikoilla.

Demetrios I:n poika Demetrios II käytti tilaisuutta hyväkseen tavoitellessaan kruunua. Ptolemaios Filometor, Aleksanterin appi, vaihtoi puolta ja Aleksanteri lyötiin Antiokian taistelussa. Aleksanteri pakeni Nabateaan, jossa paikallinen hallitsija murhautti hänet ja lähetti tämän pään Ptolemaios Filometorille, joka tosin oli haavoittunut taistelussa kuolettavasti.

Lähteet
-------

* 

*Encyclopaedia Britannica 11th ed.* (1911). Encyclopaedia Britannica Company, Cambridge, Englanti.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Demetrios I Soter** | **Seleukidit**  | Seuraaja:**Demetrios II Nikator tai Antiokhos VI Dionysos** |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Tom’s Brookin taistelu** (engl. *Battle of Tom’s Brook*; joissain lähteissä myös **Woodstock Racesin taistelu**) oli Virginiassa 9. lokakuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin prikaatikenraali Alfred Torbert ja Konfederaation kenraalimajuri Thomas Rosser. Taistelu päättyi Unionin joukkojen voittoon.

Unionin miesvahvuus taistelussa oli noin 6 300, Konfederaation taas 3 500. Unioni menetti taistelussa 57 miestä, Konfederaatio taas 350.

Tapahtumien kulku
-----------------

Unionin kenraalimajuri Philip Sheridanin joukot voittivat Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Earlyn joukot Fisher’s Hillin taistelussa 22. syyskuuta 1864. Taistelun jälkeen Sheridanin joukot ajoivat Earlyn perääntyviä joukkoja takaa Shenandoahin laaksoa pitkin. Earlyn joukkojen päästyä Stauntoniin 6. lokakuuta Sheridan lopetti takaa-ajon ja aloitti perääntymisen. Perääntymisen yhteydessä Sheridanin joukot polttivat paljon laaksossa olleita latoja ja myllyjä, jotta Konfederaation joukot eivät pystyisi hyödyntämään niitä myöhemmin.

Sheridanin lopettaessa takaa-ajoaan Earlyn joukot saivat vahvistuksia, kun Joseph B. Kershawin johtama divisioona tuli heidän avukseen. Early päätti nyt puolestaan ajaa Sheridanin joukkoja takaa. Takaa-ajon yhteydessä Petersburgista saapunut kenraalimajuri Thomas Rosser otti Fitz Leen johtaman ratsuväkidivisioonan komentoonsa ja pyrki sen avulla häiritsemään Unionin perääntyviä sotilaita.

9. lokakuuta Unionin prikaatikenraali Alfred Torbert lopetti perääntymisen ja hyökkäsi takaa-ajajiaan vastaan Tom's Brookissa. Taistelussa Torbertin joukot löivät Konfederaation joukot, mikä johti Rosserin ja Lunsford L. Lomaxin komentamien divisioonien järjestäytymättömään perääntymiseen. Konfederaation joukot menettivät taistelussa yhteensä 350 miestä, Unionin joukot taas 57.

Seuraukset
----------

Tom’s Brookin taistelun jälkeen Unionilla oli selvästi enemmän ratsuväkijoukkoja Shenandoahin laaksossa kuin Konfederaatiolla. Lopullisesti Unionin joukot saivat Shenandoahin laakson haltuunsa puolitoista viikkoa myöhemmin, kun Sheridan löi Earlyn lopullisesti Cedar Creekin taistelussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Battle Summary: Tom’s Brook, VA *The American Battlefield Protection Program*. Viitattu 19.12.2018. (englanniksi)
2. ↑  Fisher’s Hill *The American Battlefield Protection Program (NPS)*. Viitattu 18.12.2018. (englanniksi)
3. ↑  Phases of the Battle of Cedar Creek (arkistoitu versio 9.8.2016.) *National Park Service*.  Arkistoitu 9.8.2016. Viitattu 19.12.2018. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**The Strand Magazine** oli brittiläinen kuukausijulkaisu, joka ilmestyi vuosina 1891–1950. Siinä julkaistiin kaunokirjallisia tekstejä ja asia-artikkeleita. *The Strand Magazine* tunnetaan parhaiten siitä, että Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes -tarinat ilmestyivät ensimmäisen kerran sen sivuilla Sidney Pagetin kuvittamina.

Historia
--------

George Newnes perusti *The Strand Magazinen* vuonna 1890. Se oli tarkoitettu suuren yleisön perhelehdeksi. Lehti julkaisi asia-artikkeleita, novelleja ja jatkoromaaneja. Newnes halusi myös julkaista kuvia joka sivulla, mikä oli lehden perustamisajankohtana suuri myyntivaltti. Lisäksi lehden hinta oli puolet kilpailijoiden hinnoista.

Kun Doylen *Kuningas pulassa* -novelli julkaistiin *Strandissa* heinäkuussa 1891, lehden levikki nousi välittömästi. Doyle julkaisi kaikki 56 Sherlock Holmes -novellia *Strandissa* 1891–1927. Suurimman osa niistä kuvitti Sidney Paget, jonka Holmes-kuvitukset ovat tulleet yhtä kuuluisiksi. Kun *Baskervillen koira* julkaistiin jatkokertomuksena 1901–1902, lehden levikki kasvoi 30 000 kappaleella. *Strand* julkaisi myös muita Doylen artikkeleita ja kaunokirjallisuutta, ja vuosina 1891–1930 lähes joka numerossa oli jotain Doylelta.

Doylen myötä lehdestä oli tullut hyvin suosittu ja siinä ilmestyi myös muiden merkittävien kirjailijoiden, muun muassa P. G. Wodehousen, H. G. Wellsin ja Somerset Maughamin, teoksia. Doylen jalanjäljissä *Strand* julkaisi myös monien muiden rikoskirjailijoiden novelleja – heitä olivat muun muassa Agatha Christie, Dorothy L. Sayers, Georges Simenon ja Edgar Wallace.

Sota-aika vaikeutti pahasti lehden toimitusta. Paperisäännöstelyn takia lehden koko jouduttiin pienentämään. Kustannukset nousivat ja levikki laski. Rahapulan takia lehti lopetti vuonna 1950.

Uusi Strand Magazine (1998–)
----------------------------

*The Strand Magazine* perustettiin uudelleen 1998. Se on erikoistunut jännitys- ja rikoskirjallisuuteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Willis, Chris: The Story of The Strand.  *Strand Magazine*, joulukuu 1998, nro 1. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 5.1.2010.  (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **The Strand Magazine**.
* Uuden Strand Magazinen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**WebAssembly** tai **WASM** on verkkoselainten tukema binäärinen käskykanta pinokone-tyyppiselle virtuaalikoneelle.
WebAssemblyn tavoitteena on mahdollistaa raskaiden ohjelmistojen käytön verkkosivuilla. Vaikka WebAssemblyn pääkäyttökohde onkin verkkosovellukset, niin sen käyttö ei ole pelkästään rajoitettu niihin. WebAssembly ei tee oletuksia alustansa suhteen eikä se tarjoa vain verkkokohtaisia ominaisuuksia. Useille eri ohjelmointikielillä kirjoitetut ohjelmat voidaan kääntää WebAssemblyksi, jolloin niitä voi liittää verkkosivuille..

WebAssembly pyrkii lähes natiivitason suorituskykyyn selaimessa käyttäen hyödyksi kaikkea saatavilla olevaa laitteistoa. WebAssemblyllä on binäärinen tiedostomuoto, joka on pieni ja johtuen siitä nopea siirtää verrattuna esimerkiksi JavaScriptin teksipohjaiseen esitysmuotoon.
Suorituskyvystä ja koosta huolimatta WebAssemblyn tarkoituksena ei ole kokonaan korvata JavaScriptiä vaan se toimii sen ohella mahdollistaen sovelluksia, jotka aikaisemmin eivät olisi olleet mahdollista suorituskyvyn puolesta .

WebAssemblyn käyttöä verkkosivuilla on hidastanut se, että se ei voi nykyisessä muodossaan muuttaa verkkosivun DOM-puuta, eikä siten voi muuttaa verkkosivua tai lisätä sille interaktiivisuutta. Se voi kuitenkin kutsua JavaScript-funktiota ja välittää sille parametreja. Toiminnallisuuden toteuttamiseksi on kehitetty JavaScript-kirjastoja. Esimerkiksi Emscripten mahdollistaa kirjastojen SDL, OpenGL, OpenAL ja osan POSIXista käytön, jossa tulostuksen kohteena on verkkosivu.

Mozillan kehittämä WASI (WebAssembly System Interface) on yksinkertainen rajapinta, joka sallii WebAssemblysta mm. tiedostojen käsittelyn. Tämän avulla WebAssemblya voi ajaa ilman selainta, eri käyttöjärjestelmille ja suorittimille siirrettävänä ohjelmana.

Historia
--------

WebAssembly julkaistiin vuonna 2017, jonka jälkeen vuonna 2019 siitä tuli World Wide Web Consortiumin suositus. Se voitti palkinnon *Programming Languages Software Award* vuonna 2021. WebAssemblyn standardia ylläpitää World Wide Web Consortium yhdessä lukuisten yritysten kanssa. Näitä yrityksiä ovat muun muassa Mozilla, Microsoft, Google ja Apple.

Lähteet
-------

1. ↑  WebAssembly *webassembly.org*. Viitattu 23.10.2022.
2. ↑  Introduction — WebAssembly 2.0 (Draft 2022-10-11) *webassembly.github.io*. Viitattu 23.10.2022.
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* webassembly.org
**Alexandria Loutitt** (s. 7. tammikuuta 2004) on kanadalainen mäkihyppääjä ja maailmanmestari.

Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 Loutitt sijoittui suurmäessä 37:nneksi, sekajoukkuemäessä kymmenenneksi ja joukkuemäessä 11:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 Loutitt saavutti pronssia sekajoukkuemäessä. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti suurmäen maailmanmestaruuden sekä sijoittui normaalimäessä 26:nneksi ja joukkuemäessä kuudenneksi.

Loutitt kilpaili Mäkihypyn maailmancupissa ensimmäisen kerran Ljubnossa helmikuussa 2020. Ensimmäisen kerran hän saavutti maailmancupin pisteitä Lillehammerissa joulukuussa 2021 oltuaan neljästoista. Ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkuun hän sijoittui Villachissa joulukuussa 2022 oltuaan neljäs. Ensimmäisen palkintokorokesijoituksensa ja samalla voittonsa hän saavutti Zaōssa tammikuussa 2023. Hän on ensimmäinen kanadalaisnainen, joka on voittanut maailmancupin osakilpailun. Hän sijoittui samalla kaudella toiseksi Lillehammerissa. Kaudella 2023–2024 hän sijoittui Lillehammerin normaalimäen kilpailussa kolmanneksi ja suurmäen kilpailussa toiseksi sekä Engelbergissä toiseksi. Hän oli kolmas Zaōssa ja Ljubnossa. Raw Air -kiertueen kokonaispisteissä hän sijoittui toiseksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi.

Nuorten MM-kilpailuista Loutittilla on normaalimäen kulta Whistleristä vuodelta 2023 ja normaalimäen pronssi Zakopanesta vuodelta 2022.

Lähteet
-------

* Alexandria Loutitt Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Her Gwich'in roots gave her grit, says gold medal ski jumper Alexandria Loutitt *CBC News*.  20.1.2023. Viitattu 28.2.2023. (englanniksi)
**Iso Hakojärvi ja Pieni Hakojärvi** sijaitsevat noin 20 kilometriä Hyrynsalmen keskustasta itään Kainuun maakunnassa. Niiden pinta-ala on 2,8 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 76 kilometriä koilliseen.

Maantiede
---------

Pieni Hakojärvi sijaitsee Ison Hakojärven pohjoispuolella. Altaita erottaa Pirttiniemi ja yhdistää Hakosalmi, jonka kapein kohta on noin 120 metriä. Järven pohjoisin alue on Matolahti. Hakojärvien syvin alue sijaitsee Pienen Hakojärven eteläosassa, jossa on myös järven syvin piste, noin 17 metriä.

Ison Hakojärven ja Pienen Hakojärven laajin saari on Ison Hakojärven keskellä sijaitseva noin hehtaarin kokoinen Hakosaari. Pienen Hakojärven keskivaiheilla sijaitsee Selkäsaari-niminen pienten saarien ja luotojen rykelmä.

Suot ja metsät reunustavat Hakojärviä. Järvien tulouoma on koillisesta Mutkansuon halki virtaava Kaihlasjoki, joka laskee Kaihlaseen (185,3 metriä mpy), josta alavirta jatkuu Pienen Hakojärven koillisrantaan Ala-Kaihlasjokea pitkin. Hakojärvien luusua sijaitsee Ison Hakojärven luoteiskolkassa, jossa vedet laskevat Hakokoskea Hakojokeen ja päätyvät Ylä-Tervajärveen (170,6 metriä mpy).

Ison Hakojärven ja Pienen Hakojärven vesitilavuus on 9 908 000 kuutiometriä.

Iso Hakojärvi ja Pieni Hakojärvi (59.753.1.001) kuuluu Hakojärvien valuma-alueeseen (59.753), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Tervajoen valuma-alue (59.75) ja ensimmäinen on Luvanjoen valuma-alue (59.7). Hakojärvien valuma-alueeseen kuuluu kolmetoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä. Iso Hakojärvi ja Pieni Hakojärvi on niistä selkeästi laajin. Seuraavaksi laajimmat ovat Matala-Kokko, Syvä-Kokko ja Kaihlanen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Iso Hakojärvi ja Pieni Hakojärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 17.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Iso-Hakojärvi - Pieni Hakojärvi (59.753.1.001) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 17.3.2024.
3. ↑  Hakojärvien valuma-alue (59.753) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 17.3.2024.
**Liisa Pentti** (s. 22. elokuuta 1958) on suomalainen tanssija, tanssinopettaja ja koreografi. Hän johtaa vuonna 2000 perustettua Liisa Pentti + Co -tanssiryhmää ja on ollut muun muassa Uuden tanssin keskuksen Zodiakin taiteellisessa toimikunnassa ja Sivuaskel-festivaalin johtoryhmässä.

Ura
---

Pentti suoritti vuonna 1981 valtiotieteen kandidaatin tutkinnon. Hänen pääaineen oli kansantaloustiede. Amsterdamin teatterikoulusta hän valmistui vuonna 1986. Hän opiskeli siellä modernin tanssin linjalla. Pentti valmistui vuonna 2010 tanssitieteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta.

Pentti on Uuden tanssin keskuksen Zodiakin merkittävimpiä kehittäjähahmoja. Hän toimi sen taiteellisen toimikunnan ja hallituksen jäsenenä 1987–2012. Pentti oli myös perustamassa Sivuaskel-festivaalia, jonka johtoryhmässä hän vaikutti vuodet 1996–2009.

Pentti perusti vuonna 2000 Liisa Pentti + Co -nimisen tanssiryhmä. Se tuottaa tanssiesityksien lisäksi erilaisia tanssitaiteen sisältöihin, sen pohdintaan ja artikulaatioon liittyviä seminaareja ja tapahtumia. Pentti on toiminut tanssiryhmänsä taiteellisena johtajana sen perustamisesta saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Tanssitaiteen valtionpalkinto tanssitaiteilija Liisa Pentille  29.11.2019. Tanssin Tiedotuskeskus.  Arkistoitu 6.4.2020. Viitattu 6.4.2020.
2. 1 2  Pentti, Liisa *Tanka*. Tanssin Tiedotuskeskus. Viitattu 6.4.2020.
3. 1 2 3  Hallikainen, Niko & Pentti, Liisa (toim.): *Postmoderni tanssi Suomessa?*, s. 299. Helsinki: Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu, 2018. ISBN 978-952-7218-28-0. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 6.4.2020).  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  About Liisa Pentti +Co Liisa Pentti +Co. Viitattu 6.4.2020. (englanniksi)
**Brandon McNulty** (s. 2. huhtikuuta 1998 Phoenix) on yhdysvaltalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Rally Cycling -joukkueessa 2017 ja on vuodesta 2020 edustanut UCI World Tour -tasolla kilpailevaa UAE Team Emiratesia. Hän on menestynyt etenkin aika-ajoissa ja etappikilpailuissa.

McNulty voitti junioreiden aika-ajon maailmanmestaruuden 2016. Hän voitti 15. etapin Italian ympäriajossa 2023.

Saavutuksia
-----------

2015
Nuorten Rauhanajo, kokonais- ja pistekilpailun sekä 2a-etapin (aika-ajo) voitto
Driedaagse Van Axel, nuorten kilpailun ja 2. etapin (aika-ajo) voitto
Aika-ajon junioreiden Yhdysvaltojen-mestaruus
Tour de l'Abitibi Desjardins, 1. etapin ja 3. etapin (aika-ajo) voitto
MM-kilpailut, junioreiden aika-ajossa pronssia
2016
Tour du Pays de Vaud, 2b-etapin (aika-ajo) voitto
Trofeo Karlsberg, kokonaiskilpailun ja 2b-etapin (aika-ajo) voitto
Aika-ajon junioreiden Yhdysvaltojen-mestaruus
Tour de l'Abitibi, kokonaiskilpailun ja etapin 3b (aika-ajo) voitto
MM-kilpailut, junioreiden aika-ajossa kultaa
2017
Aika-ajon alle 23-vuotiaiden Yhdysvaltojen-mestaruus
MM-kilpailut, alle 23-v. aika-ajossa hopeaa
2019
Giro di Sicilia, kokonaiskilpailun, nuorten kilpailun ja 3. etapin voitto
MM-kilpailut, alle 23-v. aika-ajossa pronssia
2020
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa 15:s, 10. etapilla toinen, 14. etapilla (aika-ajo) kolmas
2021
Olympialaiset, maantieajossa kuudes
2022
Trofeo Calvia, voitto
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailussa toinen
Faun-Ardèche Classic, voitto
Pariisi–Nizza, 5. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 19:s, nuorten kilpailussa ja 17. etapilla kolmas
2023
Baskimaan ympäriajo, nuorten kilpailun voitto
Italian ympäriajo, 15. etapin voitto
Aika-ajon Yhdysvaltojen-mestaruus
Puolan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes
MM-kilpailut, aika-ajossa neljäs
Luxemburgin ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
2024
Volta a la Comunitat Valenciana, kokonaiskilpailun ja 4. etapin voitto
UAE Tour, 2. etapin (aika-ajo) voitto
Pariisi–Nizza, kokonaiskilpailussa kolmas
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Brandon McNulty *procyclingstats.com*. Viitattu 6.4.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Brandon McNulty *cyclingarchives.com*. Viitattu 8.4.2021. (englanniksi)
Ruutu Ola Fogelbergin vuonna 1943 piirtämästä ja käsikirjoittamasta sarjasta, jossa Janne Ankkanen kohtaa Aku Ankan.
**Janne Ankkanen** oli Ola Fogelbergin piirtämä ja Jalmari Finnen kirjoittama sarjakuva, joka ilmestyi *Suomen Kuvalehdessä* lokakuusta 1917 tammikuuhun 1918. Kyseessä oli Suomen lehdistön ensimmäinen jatkosarjana ilmestynyt sarjakuva, joskaan ei ensimmäinen suomalainen sarjakuva.

Sarjassa kommentoitiin satiirin ja faabelin keinoin Suomen jännittyneitä yhteiskunnallisia oloja. Sarjan päähenkilö, Janne Ankkanen -niminen antropomorfinen ankka, oli kuvattu yleensä oman edun tavoittelijana, joka lietsoi epäjärjestystä ja joutui monesti lopulta itse kärsimään toimintansa seurauksista. Sarjassa voitiin nähdä paljon viittauksia Suomen työväestön ja punakaartien levottomuuteen sisällissodan alla. Finne tunnettiinkin porvarillisista mielipiteistään, mutta Fogelberg piirsi samanaikaisesti myös sosiaalidemokraattien *Työmieheen* ja *Kurikkaan*. Sarjassa kommentoitiin myös Suomen itsenäistymistä, sillä Janne Ankkanen nähtiin suunnittelemassa Suomelle lippua, vaakunaa ja kansallislaulua. Jannen suunnittelemassa Suomen lipussa oli hänen oma kuvansa.

Sisällissodan puhjetessa *Suomen Kuvalehti* lakkasi ilmestymästä ja Janne Ankkasen seikkailut päättyivät vain yhdentoista sarjan jälkeen. Sisällissodan päätyttyä sarja ei palannut lehteen, mutta sen sijaan pian ilmestyi 12-sivuinen sarjakuvakirja *Janne Ankkanen sotajalalla*, jossa Janne yllyttää huonoin seurauksin eri eläinryhmiä kapinaan vahvempiaan vastaan.

Fogelberg elvytti Janne Ankkasen hetkeksi *Kansan Kuvalehteen* jatkosodan aikana vuonna 1943. Hän kirjoitti uudet tarinat itse, sillä Finne oli jo kuollut. Uusissa seikkailuissaan Janne kommentoi lähinnä sota-ajan arkipäivään liittyviä erikoisuuksia, kuten säännöstelyä ja mustan pörssin kauppaa. Fogelbergin mielestä Disneyn vuonna 1934 esittelemä piirroshahmo Aku Ankka muistutti olemukseltaan ja äkkipikaiselta käytökseltään hämmästyttävästi Janne Ankkasta, mutta hän tajusi, että kyse täytyi olla sattumasta eikä plagioinnista. Vuonna 1943 hän piirsikin sarjan, jossa Janne Ankkanen kohtaa sopuisasti kilpailijansa Aku Ankan.

Janne Ankkasesta julkaistiin vuonna 2011 postimerkki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jukka Rislakki ja Rainer Sandell: *Varsinainen Puupää! Ola Fogelbergin ja hänen Pekkansa tarina*, s. 50–57. Tammi, Helsinki 2005.
2. ↑  Jukka Laine: Postimerkkeinä kuusi suomalaista sarjakuvahahmoa Kvaak.fi 24.8.2011. Viitattu 3.5.2014.
**Joséphine Pagnier** (s. 4. kesäkuuta 2002) on ranskalainen mäkihyppääjä.

Pagnier kilpaili arvokilpailuissa ensimmäisen kerran Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 ollen joukkuekilpailussa seitsemäs ja normaalimäessä 31:s. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui normaalimäessä 16:nneksi ja suurmäessä 22:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui normaalimäessä yhdenneksitoista. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui joukkuekilpailussa seitsemänneksi, normaalimäessä kolmanneksitoista ja suurmäessä neljänneksitoista.

Pagnier kilpaili Mäkihypyn maailmancupissa Prémanonissa joulukuussa 2018 sijoittuen heti maailmancupin pisteille ollen 30:s. Ensimmäistä kertaa kymmenen parhaan joukkoon Hinzenbachissa helmikuussa 2021 ollen seitsemäs. Hän sijoittui ensimmäisen kerran palkintokorokkeelle samalla paikkakunnalla seuraavan vuoden helmikuussa oltuaan kolmas. Kaudella 2023−2024 Pagnier sijoittui kauden ensimmäisessä kilpailussa Lillehammerissa toiseksi ja voitti toisen kilpailun. Hän voitti myös Engelbergin ensimmäisen kilpailun kaksi viikkoa myöhemmin. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli seitsemäs.

Lähteet
-------

* Joséphine Pagnier Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Benny Törnroos.
**Benny Törnroos** (s. 16. kesäkuuta 1950 Helsinki) on suomenruotsalainen laulaja ja näyttelijä. Benny Törnroos on syntynyt Helsingissä. Lapsuuden kesät hän vietti Espoossa ja vuodesta 1986 kaupunki on ollut hänen kotinsa.

Yksi tunnetuimmista Törnroosin esittämistä kappaleista on *Muumilaakson tarinoita* -animaatiosarjan tunnuskappale, jonka hän esittää sekä suomen- että ruotsinkielisessä versiossa. Alkutunnusmusiikkina on laulu *Käy Muumilaaksoon* ja lopputunnusmusiikkina kappale *Hei Muumit*. Molemmat kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut (hollanniksi) Pierre Kartner. Ne on käännetty 56 eri kielelle ja levytetty 12 eri maassa Törnroosin äänen toimiessa esikuvana ulkomaisille versioille. Törnroos on esittänyt useita Muumi-aiheisia lauluja *Benny Törnroos & Muumit* -yhtyeensä kanssa. Muumilaulajaksi häntä pyydettiin suomenruotsalaisuuden perusteella – hän laulaa sujuvasti sekä suomeksi että ruotsiksi. Muumilauluja on laulettu jo lähes kaksikymmentä vuotta, eikä suosiolle näy loppua. Törnroos sai vuonna 1992 valmistuneesta muumilaululevystä kultalevyn vuonna 1993.

Törnroos on työskennellyt vuodesta 1977 Yleisradiolle, jolle hän on tehnyt radio- ja televisio-ohjelmia ruotsiksi. Lastenlevyjen lisäksi hän on laulanut musiikkia aikuisille. Hän on laulusolistina Country Express -kantriyhtyeessä joka teki paluun konserttilavoille vuonna 2008. Country Express sai vuonna 1978 esiintyä legendaarisessa Grand Old Opry Nashvillessä. Bändiltä ilmestyi yhteensä viisi levyä. 1980-luvulta lähtien Törnroos on esiintynyt myös yhtyeissä Society Fox Orchestra ja Brushane Big Band. Viime vuosina konsertit yhdessä Lasse Mårtensonin ja yhteislaulut Calle Petterssonin kanssa ovat osa ohjelmistoa.

Diskografia
-----------

* Meistä ja muista (1984)
* Nu gäller det (1984)
* Fixu vekotin (1986) (alkup. ruotsalainen versio - Den Makalösa Manicken "evighetsmaskin")
* Hoppsan! (1991)
* Lasten ikioma Muumi (1992)
* Min egen Mumin (1992)
* Huller om buller (1993)
* Fixu vekotin / meistä ja muista (1997)
* Benny's 21 bästa (2004)
* Mysteriets port (2007)
* Från ö till ö (2013)

Aiheesta muualla
----------------

* Benny Törnroos Elonetissä.
* Benny Törnroos Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Benny Törnroosin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Eva-Maria Monthén: Benny Törnroos & Muumiorkesteri – Käy Muumilaaksoon: Tv-animaation musiikin historia ja medianäkyvyys 1991–2011 Opinnäytetyö, Metropolia Ammattikorkeakoulu 2011.
* www.bennytornroos.fi
* www.facebook.com/benny.muumiorkesteri

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Benny Törnroos** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet
* Yle
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Hyvinkää Ringette** on hyvinkääläinen ringetteseura, jonka edustusjoukkue pelaa ringeten SM-sarjassa. Hyvinkää Ringette on voittanut historiansa aikana kaksi suomen mestaruutta (-95 ja -97) sekä kolme hopeaa (-92, -93 sekä -96). Edellä mainitut tulokset saavutettiin *Jää-Ahmat Ringette* nimellä.

Historiaa
---------

### Jää-Ahmat Ringette syntyy

Ringette rantautui Hyvinkäälle keväällä 1984, jolloin tuolloin Hyvinkään Jää-Ahmojen C-69 juniorijoukkueen toimihenkilöt Lasse Ahokas, Asko Eloranta ja Jorma Peurala järjestivät ensimmäiset harjoitukset Puolimatkan kentällä. Kolmikko oli tutustunut lajiin, kun heidän valmentamansa jääkiekkojuniori-joukkue oli ollut turnausmatkalla Tuusulassa ja toisella kentällä pelattiin ringetteä.

Ringettetoiminta alkoi virallisesti nimellä Jää-Ahmat Ringette, kun 9. syyskuuta 1985 Hyvinkään Jää-Ahmat hyväksyi kokouksessaan ringeten jääkiekkoseuran alaiseksi.

Lajin nousu Hyvinkäällä oli nopeaa ja jo kaudella 1992-1993 seuralla oli viisi joukkuetta. Naisten edustusjoukkue, sekä B-,C-,D- ja E-juniorit. Jää-Ahmat Ringeten kukoistusaika osui 90-luvun puoliväliin, jolloin edustusjoukkue voitti Suomen Mestaruuden kahdesti ja sijoittui kolme kertaa hopealle.

Hyvinkää Ringeten logo vuosina 1999-2014
### Ringette erkanee jääkiekkoseurasta, Hyvinkää Ringette

Kauden 1998-1999 aikana Jää-Ahmat Ringeten toimihenkilöt alkoivat puuhaamaan erkanemista jääkiekkoseurasta omaksi yhdistyksekseen. Erkaneminen tapahtui lopulta tammikuussa 1999, jolloin perustettiin Hyvinkää Ringette ry. Toiminta jatkui kuitenkin Jää-Ahmoista tutulla linjalla ja Hyvinkää Ringette onkin noussut kauteen 2009 mennessä jäsenmäärältään Suomen toiseksi suurimmaksi ringetteseuraksi.

Hyvinkää Ringette järjestää joka vuosi ringettekoulua, joka on tarkoitettu lajin aloittaville harrastajille.

Lähteet
-------

* [vanhentunut linkki]
* Hyvinkää Ringeten kotisivut
* Hyvinkää Ringeten edustuksen kotisivu

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ringeten Suomen mestarit |
| --- |
|  |
| Voittajat | 
* 1988: VG-62
* 1989: VG-62
* 1990: VG-62
* 1991: VG-62
* 1992: VG-62
* 1993: Lahti Ringette
* 1994: Tuusula Ringette
* 1995: Hyvinkää Ringette
* 1996: Tuusula Ringette
* 1997: Hyvinkää Ringette
* 1998: Tuusula Ringette
* 1999: Tuusula Ringette
* 2000: Tuusula Ringette
* 2001: Tuusula Ringette
* 2002: LL-89
* 2003: LL-89
* 2004: LuKi-82
* 2005: LuKi-82
* 2006: VG-62
* 2007: LuKi-82
* 2008: Helsinki Ringette
* 2009: LL-89
* 2010: LL-89
* 2011: Raision Nuorisokiekko
* 2012: LL-89
* 2013: LL-89
* 2014: LL-89
* 2015: NoU Ringette
* 2016: NoU Ringette
* 2017: RNK Flyers
* 2018: LL-89
* 2019: NoU Ringette
* 2020: NoU Ringette
* 2021: LL-89
* 2022: NoU Ringette
* 2023: Raision Nuorisokiekko

 |

 |
**Päivi Marja Sinikka Tikkanen** (o.s. **Kunttu**, s. 19. tammikuuta 1960 Savitaipale) on suomalainen kestävyysjuoksija.

Tikkasella on yhteensä 22 ratamatkojen Suomen mestaruutta Kalevan kisoista joista 10 tuli peräkkäin 3 000 metrin juoksusta. Lisäksi hänellä on neljä Suomen mestaruutta maastojuoksussa ja yksi puolimaratonilla. Himmeämpiä mitaleita Suomen-mestaruuskilpailuista hänellä on 24 kappaletta ja henkilökohtaisia SM-mitaleita yhteensä 49 kappaletta. Vielä 41-vuotiaana vuonna 2001 hän juoksi pronssille Kalevan kisoissa 5 000 metrillä. Tikkanen on eniten mitaleita ja Kalevan malja -pisteitä kerännyt yleisurheilija. Suomi–Ruotsi-maaotteluun Tikkanen osallistui 16 kertaa joissa kertyi yhteensä 27 kilpailua.

Kansainvälisellä tasolla Tikkanen menestyi parhaiten 3 000 metrin juoksussa josta hänellä on neljäs sija Tokion MM-kisoista 1991 ja kuudes sija Splitin EM-kisoista 1990. Tokion MM-kisoissa Tikkanen juoksi vieläkin voimassa olevan Suomen ennätyksen 8.41,30. Puolimaratonin MM-kisoissa 1992 Tikkanen sijoittui sijalle 13. Vuonna 1989 hän voitti Berliinin maratonin silloisella Suomen ennätys -ajalla 2.28.45.

Tikkanen edusti Viipurin Urheilijoita ja häntä valmensi myös kestävyysjuoksijana tunnettu miehensä Esa Tikkanen.

SM-mitalit
----------

* 1 500 m
	+ Kultaa: 1987, 1990
	+ Hopeaa: 1985, 1991
	+ Pronssia: 1984, 1992, 1994, 1995
* 3 000 m
	+ Kultaa: 1985–1994 (10 kpl)
	+ Pronssia: 1983, 1984
* 5 000 m
	+ Kultaa: 1996, 1998
	+ Hopeaa: 1995
	+ Pronssia: 2001
* 10 000 m
	+ Kultaa: 1989–1992, 1995–1998 (8 kpl)
	+ Hopeaa: 1988, 1993
	+ Pronssia: 1986, 1999
* Puolimaraton
	+ Kultaa: 1998
* Maastojuoksu 5 km
	+ Kultaa 1986, 1990
	+ Hopeaa 1984, 1988, 1989, 1991, 1992
	+ Pronssia 1985, 1987
* Maastojuoksu 6 km
	+ Kultaa 1993, 1998
	+ Hopeaa 1999

Katso myös
----------

* Luettelo 3 000 metrin juoksun Suomen mestareista

Lähteet
-------

* Päivi Tikkanen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
* Matti Hannus: *Kultaiset kentät – Suomen yleisurheilun vuosisata*. WSOY, 1999. ISBN 951-0-23703-5.

### Viitteet

1. ↑  Päivi Tikkanen voitti pääkaupunkijuoksun *web.archive.org*.  28.9.2003. Suomen Urheiluliitto.  Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 15.4.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto: Päivi Tikkasen tuplapotti 1985

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Hijazin kuningaskunta (vihreällä, 1916–1924) ja Hijaz nykyisessä Saudi-Arabiassa (punaiset rajat)
**Hijaz** on (arab. الحجاز‎, *al-Ḥiǧāz*, myös Hejaz) on alue Arabian niemimaalla Punaisenmeren vuoristoisella rannikolla nykyisen Saudi-Arabian länsiosassa. Sen väkirikkain kaupunki on Jedda (3,34 milj. 2010), mutta tunnetumpia ovat islamin pyhät kaupungit Mekka ja Medina. Alueen pinta-ala on noin 390 000 neliökilometriä.

Vanha suomalainen kirjoitusasu oli Hidžas (1922, 1932, 1962.) Arabiankielinen nimellä on merkitys ’este, muuri, valli’, ja se on johdos verbistä *hajaza* ’erottaa, tarkoittaa’. Alkuaan sana on tarkoittanut myös rannikkoa myötäilevää vuoristoa, joka vaikeuttaa sisämaahan pääsyä. 

Babylonia miehitti osan Hijazia jo kuudennella vuosisadalla eaa. kun Babylonin kuninkaat pitivät Taymaa kesäpääkaupunkinaan. Myöhemmin Hizarista tuli Nabatean kuningaskunnan (100 eaa–200 jaa.) osa; kuningaskunnan keskus oli Madāʾin Ṣāliḥ. Vuodesta 106 jaa. Nabatean kuningaskunnasta tuli osa Rooman valtakuntaan kuuluvaa Arabian provinssia. Hijaz tuli jälleen Baghdadin alaisuuteen vuoteen 1258 saakka, jolloin Egypti otti vallan. Vuosina 1517–1916 alue kuului osmanien valtakuntaan. Muodollisesti hallinnosta vastasi kuitenkin Mekan šarif 1800-luvun uskonnollisiin kapinoihin asti. Vuoden 1845 jälkeen Hijaz tuli osmanien suoraan alaisuuteen. He rakennuttivat Damaskos–Medina -rautatien yhdistämään sen Syyriaan.

Ensimmäisen maailmansodan aikana 1916 arabikapinan aikana rautatietä tuhottiin. Brittien kanssa yhteistyössä toiminut emiiri Husain ibn Ali julistautui Hijazin kuninkaaksi ja hän hallitsi muutaman vuoden itsenäistä Hijazin kuningaskuntaa. Vuonna 1924 naapurimaa Najdin sulttaani ibn Saud valloitti kuitenkin Hijazin ja julistautui 1926 Hijazin kuninkaaksi. Vuoden 1927 Jeddan sopimuksessa britit tunnustivat saudien suvereniteetin Hijazin ja Najdin alueilla. Ibn Saud yhdisti maansa vuonna 1932 Saudi-Arabian kuningaskunnaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Thomas Brinkhoff: Hejaz. Region, Saudi Arabia (Aineistolähteeksi ilmoitetaan Saudi-Arabian tilastokeskus) citypopulation.de. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Hakulinen, Kerkko: *Paikannimet*. s. 202 Hijaz. Helsinki: WSOY, 2006. ISBN 951-0-27676-6.
3. ↑  Nabataean Kingdom and Petra *Heilbrunn Timeline of Art History*.  2000-. The Metropolitan Museum of Art, metmuseum.org. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
4. 1 2 3  Jeddah. Saudi Arabia *Encyclopædia Britannica*. britannica.com. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
**Tuulikki Marjatta Kannisto**, o.s. **Haro** (14. helmikuuta 1941 Jyväskylä – 16. maaliskuuta 2017 Jyväskylä) oli SAK:n pitkäaikainen toimihenkilö, varapuheenjohtaja ja Suomen ensimmäisiä naispuolisia ammattiliiton puheenjohtajia.

Kanniston äiti oli verovirkailija Mirjam Haro. Hänen puolisonsa vuodesta 1966 oli ammattiyhdistystoimitsija Jukka Sakari Kannisto. Tuulikki Kannisto tuli ylioppilaaksi Jyväskylän normaalilyseosta 1959 ja harjoitti kirjallisuuden, sosiologian ja aikuiskasvatuksen opintoja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Tampereella 1961–1965.

Kannisto oli Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton eli vuodesta 1969 Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK:n naistoimitsija vuodesta 1965 ja toimi sitten nuorisosihteerinä ja Pohjola-opiston opettajana Haukiputaalla. Metallityöväen liiton naistoimitsija ja koulutussihteeri hän oli 1970–1975, SAK:n hallituksen jäsen vuodesta 1976 ja Tekstiili- ja vaatetustyöväen liitto Tevan liittosihteeri vuodesta 1982 ja puheenjohtaja 1986–1991.

SAK:ssa Kannisto oli vielä edunvalvontaosaston johtaja ja vuodesta 1996 kansainvälisten asioiden johtaja ja toimi järjestön varapuheenjohtajana 1991–2001. Puoluekannaltaan sosiaalidemokraattisella Kannistolla oli myös kotimaisia ja kansainvälisisä luottamustehtäviä. Sosialidemokraattisen Naisliiton sihteerinä hän toimi 1978–1979.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lähteenmäki, Maria: / Tuulikki Kannisto *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  19.8.2020. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 6.4.2024.
2. ↑  Kuollut. Ensimmäinen nainen.  *Demokraatti: Suomen sosialidemokraattisen puolueen pää-äänenkannattaja*, 27.4.2017, nro 17, s. 58. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.4.2024.  (ei-vapaa)