recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Paul Ramsier** (s. 1937 Louisville, Kentucky) on yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänellä on ollut suuri rooli kontrabasson kehityksessä hänen sille säveltämänsä virtuoosimateriaalin kautta. Hänen teoksensa, joihin kuuluvat *Divertimento Concertante on a Theme of Couperin* (1965), *Road to Hamelin* (1978) ja *Eusebius Revisited* (1980), kuuluvat esitetyimpiin sävellyksiin kontrabassolle ja orkesterille vuoden 1965 jälkeisenä aikana. Muihin teoksiin kuuluvat *Low-Note Blues* (1983) kontrabassolle ja pianolle, *Silent Movie* kontrabassolle, jousille ja harpulle sekä yksinäytöksinen ooppera *The Man on the Bearskin Rug*.

Ramsierin teoksia ovat esittäneet muiden muassa sellaiset orkesterit kuin Chicagon sinfoniaorkesteri, Toronton sinfoniaorkesteri, Lontoon sinfoniaorkesteri, Hongkongin filharmoninen orkesteri, Minnesotan orkesteri ja Atlantan sinfoniaorkesteri.

Elämä
-----

Ramsier osoitti lahjakkuutta pianistina 5-vuotiaana ja aloitti säveltämisen 9-vuotiaana. Hän pääsi 16-vuotiaana Louisvillen yliopiston musiikkikouluun ja suoritti opintoja myös pianonsoitossa Beveridge Websterin johdolla Juilliard Schoolissa sekä sävellyksessä Ernst von Dohnányin johdolla Floridan osavaltionyliopistossa. Hän työskenteli varhaisella urallaan pianistina New York City Balletissa, jossa häneen vaikuttivat George Balanchine ja Igor Stravinski. Tänä aikana hän täydensi sävellysopintojaan Alexei Haieffin johdolla.

Vuonna 1965 Seiji Ozawan johtama Chicagon sinfoniaorkesteri kantaesitti *Divertimento Concertante on a Theme of Couperin* -teoksen; solistina toimi Gary Karr.

Saatuaan filosofian tohtorin arvon Ramsier keskitti huomionsa psykoanalyysin opiskeluun, ja hän onkin luonut sävellystyönsä ohella myös uraa psykoanalyysin parissa. Hän muutti Floridan Sarasotaan, ja Florida West Coast Symphony on esittänyt hänen teoksiaan, joista yksi valmistui tilaustyönä sille. Ramsier on opettanut sävellystä New Yorkin yliopistossa ja Ohion osavaltionyliopistossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Boosey & Hawkes: Paul Ramsier


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Paul Amadeus Pisk** (16. toukokuuta 1893 Wien – 12. tammikuuta 1990 Los Angeles) oli itävaltalais-yhdysvaltalainen säveltäjä ja musiikkitieteilijä.

Pisk sai tohtorinarvon musikologiassa Wienin yliopistosta vuonna 1916. Häntä oli opettanut Guido Adler. Tämän jälkeen hän opiskeli orkesterinjohtoa Wienin keisarillisessa musiikin ja esittävien taiteiden akatemiassa, josta valmistui vuonna 1919. Hänen opettajiinsa akatemiassa kuului Franz Schreker. Pisk sai myös yksityisopetusta Arnold Schönbergiltä vuosina 1917–1919. Hän itse työskenteli musiikkipedagogina ja -toimittajana Itävallassa 1920–1930-luvuilla. Hän oli mukana perustamassa International Society for Contemporary Musicia (ISCM). Hän toimi myös pianistina, johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä Schönbergin Yksityisten musiikkiesitysten seurassa.

Vuonna 1936 Pisk muutti Yhdysvaltoihin. Hän opetti uudessa asuinmaassaan Redlandsin yliopistossa ja vuosina 1951–1963 Texasin yliopistossa, Austinissa. Tämän jälkeen hän toimi vielä vierailevana professorina Washington University in St. Louisissa vuoteen 1972 saakka. Pisk työskenteli myös musiikkikriitikkona ja oli mukana laatimassa musiikin teorian kirjaa *A History of Music and Musical Style*. Vuonna 1966 Piskin kollegat julkaisivat Piskin kunniaksi kokoelman *Paul A. Pisk: Essays in his Honor*. Pisk sai vuonna 1967 Wienin yliopistosta kultaisen tohtorindiplomin. American Musicological Society jakaa hänen mukaansa nimettyä palkintoa.

Piskin teoksiin kuuluu esimerkiksi vuoden 1925 jousikvartetto (op. 8), joka toi säveltäjälle Wienin kaupungin sävellyspalkinnon. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa näyttämö-, orkesteri-, piano- ja kuoroteoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Paul Pisk Interview with Bruce Duffie Bruce Duffie


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Daşoguz** (ven. Дашогуз, *Dašoguz*) on Daşoguzin maakunnan pääkaupunki Turkmenistanin pohjoisosassa Keski-Aasiassa lähellä Uzbekistanin rajaa. Sen asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 210 000.

Maantiede
---------

Daşoguz sijaitsee Turkmenistanin pohjoisosass. Alue on Khorasmian länsiosan keidasaluetta. Kaupungin läpi kulkee Amudarjalta vetensä saava kastelukanava. Matkaa Uzbekistanin vastaiselle rajalle on vain muutama kilometri. Pääkaupunki Ašgabat sijaitsee noin 530 kilometrin päässä etelässä.

Historia
--------

Leivän valmistusta paikallisella basaarilla.
Nykyisen kaupungin paikalla on ilmeisesti ollut jo vuosisatojen ajan kauppapaikka ja sitä suojaava linnoitus. Hivan kaanikunnan aikana linnoitus suojeli kaanikunnasta pohjoiseen kulkevia kauppareittejä. Venäjä valtasi kaanikunnan 1800-luvun aikana.

Paikan venäläisvalloituksen jälkeen siitä kehittyi tärkeä liikenteen, hallinnon ja armeijan tukikohta. Venäläiset rakennuttivat kaupunkiin rautatien. Oman kaupunkinsa aseman Daşoguz sai vuonna 1924. Neuvostoliiton aikana neuvostoviranomaiset pyrkivät kehittämään etenkin kaupungin teollisuutta. 1920- ja 1930-luvuilta lähtien paikalla valmistettiin esimerkiksi elektroniikkaa ja maataloustuotteita. Paikan strateginen tärkeys kasvoi, kun alueen halki vedettiin öljy- ja maakaasuputkia. Kaupunkiin rakennettiin myös uusi kaupunginosa kastelukanavan eteläpuolelle vanhemman kaupungin jäädessä kanavasta pohjoiseen.

Väestö
------

Daşoguzin asukasluku oli vuonna 2004 arviolta 210 000. Vuonna 1985 vastaava arvio oli noin 105 000. Paikalliset ovat pääasiassa turkmeeneja. Vähemmistöihin lukeutuvat uzbekit, karakalpakit, kazakit ja venäläiset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Daşoguz Encyclopaedia Britannica. Viitattu 23.6.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Rafis Abazov: *Historical Dictionary of Turkmenistan*, s. 45-46. Scarecrow Press, 2005. ISBN 0-8108-5362-0. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Daşoguz** Wikimedia Commonsissa
Charles Joughin (1912)
**Charles John Joughin** (3. elokuuta 1878 Birkenhead, Wirral – 9. joulukuuta 1956 Paterson, New Jersey, Yhdysvallat) oli englantilainen leipuri, joka toimi RMS Titanicilla johtavana leipurina kun laiva törmäsi jäävuoreen ja upposi. Joughin ei päässyt pelastusveneisiin ja kellui kylmässä vedessä tuntikausia kunnes pelastuslautta B onnistui pelastamaan hänet. Myöhemmin haastattelussa Joughin kertoi seisseensä laivan tyyrpuurin puolella kun hän joutui veteen. Hän näki myöhemmin ympärikääntyneen veneen ja lähti uimaan sitä kohti. Aluksi häntä ei veneen kaatumisen pelossa päästetty kyytiin mutta myöhemmin laivan pääkokki Maynard tunnisti hänet ja auttoi hänet veneen päälle.

Myöhemmin Joughin oli mukana SS Oregonilla kun se upposi Bostonin satamassa. Joughin palveli myöhemmin American Exports Linesin valmistamilla aluksilla ja toisessa maailmansodassa joukkojenkuljetusaluksilla. Joughin kuoli vuonna 1956 78-vuotiaana. Hänet haudattiin Cedar Lawn Cemeterylle, Patersoniin.

Lähteet
-------

1. ↑  
Charles John Joughin *Encyclopedia Titanica*. Viitattu 31.7.2013. (englanniksi)
**Opel Kadett E** on Opel Kadettin kuudennen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1984–1993. Korvaava Opel Astra esiteltiin vuonna 1991, mutta Kadettin avomallin valmistus jatkui vielä vuoteen 1993 saakka.

Isossa-Britanniassa mallia myytiin **Vauxhall Astra** -nimisenä, mutta sedanin nimenä oli muusta mallistosta poiketen **Vauxhall Belmont**. Etelä-Afrikassa sedania ja cabrioletia myytiin nimellä **Opel Monza**. Brasiliassa Kadettia myytiin Chevrolet-merkkisenä, ja farmarimalli oli nimetty **Chevrolet Ipanemaksi**. Lisäksi valmistettiin Kadettiin perustuvaa Daewoo LeMans -mallia, jota vietiin myös Pohjois-Amerikkaan muun muassa Pontiac-merkkisenä, mutta mallilla oli myös useita muita nimiä eri vuosina ja eri markkina-alueilla. LeMansista jatkokehitettyjen mallien valmistus jatkui aina 2010-luvulle saakka kehittyvillä markkina-alueilla.

Opel Kadett E (1984–1993)
-------------------------

Elokuussa 1984 esitelty Kadett E oli vastaus edellisenä vuonna markkinoille tulleelle Golf II -mallille, joka otti keskikokoluokassa merkittävän kehitysaskeleen. Edeltävään Kadett D -malliin verrattuna tekniset muutokset eivät olleet merkittäviä, sillä perusrakenne oli pysynyt samana. Sen sijaan ulkomuoto oli selvästi pyöristynyt, ja korin ilmanvastuskerroin 0,32 olikin luokan paras. Kadett valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 1985.

Viisiovinen Opel Kadett E Caravan.
Kolmi- ja viisiovisten hatchbackien sekä Caravan-farmarimallin rinnalle esiteltiin vuonna 1985 myös neliovinen sedan. Kolmiovisesta farmarimallista oli joissain maassa saatavana tavarankuljetusversio ilman takaistuimia ja -ikkunoita. Britanniassa se tunnettiin nimellä Bedford Astravan. Tämän lisäksi oli myös korotetulla erillisellä tavaratilalla varustettu malli Kadett Combo, jota myytiin Britanniassa Bedford Astramax -nimisenä. Se korvattiin vuonna 1993 Opel Corsaan perustuvalla Opel Combolla.

Sedan-korinen Opel Kadett E.
Malliston huipulla oli urheilullinen GSi, joka erosi ulkonäöltään selvästi perusmalleista. Moottorina oli aluksi 1,8-litrainen (115 hv), mutta syksyllä 1986 moottoriksi vaihtui 2,0-litrainen (115/129 hv). Vuoden 1988 alussa tuli saataville myös GSi 16V, jonka moottorina oli Cosworthin virittämä 16-venttiilinen 2,0-litrainen (156 hv).

Opel Kadett E GSi
Keväällä 1987 esiteltiin Bertonen suunnittelema kangaskattoinen cabriolet. Se oli myös saatavana urheilullisena GSi-mallina.

Opel Kadett E Cabriolet
Vuoden 1989 alussa Kadett koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudelleenmuotoillun etupuskurin ja aiempaa matalamman etusäleikön.

Facelift-mallin Opel Kadett E.

Lähteet
-------

1. ↑  Ford Orion, Opel Kadett & VW Jetta – Diese 3 billigen Opa-Autos will keiner haben! *Auto, Motor und Sport*.  9.12.2015. Viitattu 31.5.2020. (saksaksi)
2. ↑  1985 – Opel Kadett Car of the Year. Viitattu 29.5.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Opel Kadett E** Wikimedia Commonsissa
Suur-Itävallan yhdysvallat
**Suur-Itävallan yhdysvallat** oli vuonna 1906 esitetty toteutumaton ehdotus Itävalta-Unkarin muuttamisesta liittovaltioksi, jossa kaikki kansallisuudet saisivat alueellisen itsehallinnon. Idean suurin kannattaja oli arkkiherttua Frans Ferdinand, joka kruununperijänä suunnitteli muuttavansa maan federaatioksi. Hänestä ei kuitenkaan ikinä tullut Itävallan keisaria, sillä bosnianserbi Gavrilo Princip murhasi hänet vuonna 1914, mikä johti lopulta keisarikunnan hajoamiseen. Keisari Frans Joosef ei kannattanut federaatiota.

Tausta
------

Itävalta-Unkarissa kyti suuret määrät nationalismia eri kansojen kesken. Maassa syntyi monta eri kansojen autonomiaa ja itsenäisyyttä vaatinutta ryhmää, joista kuuluisimmaksi on tullut Musta käsi. Idea federalisoinnista ei ollut uusi, vaan esimerkiksi 1840-luvulla Lajos Kossuth kannatti maan muuttamista federaatioksi nimellä **Tonavan maa**. Vuonna 1867 toimeenpantiin kompromissi, jolla Unkari sai autonomian. Muille kansoille, kuten slaaveille ei annettu vastaavia etuoikeuksia. Tämä nosti pinnalle suurempia haluja autonomiasta eri kansojen kesken, mutta Unkarin valta teki sen saavuttamisesta hankalampaa.

Frans Ferdinand oli pitkään suunnitellut maan federalisointia yhdessä monen poliitikon, varsinkin etnisen romanialaisen Aurel Popovicin kanssa. Hänen ideanaan oli perustaa useita puoliautonomisia osavaltioita, jotka kaikki olisivat osa suurempaa liittovaltiota, joka nimettäisiin uudelleen Suur-Itävallan yhdysvalloiksi. Ajatus sai voimakasta vastustusta kaksoismonarkian Unkarin puolelta, koska uudistuksen suora seuraus olisi ollut Unkarille merkittävä alueiden menetys.

Osavaltiot
----------

Ideana oli perustaa 15 osavaltiota:

* *Deutsch-Österreich*: Saksalainen Itävalta (Etelä-Tiroli, osa Sudeettialueista ja Itävalta).
* *Deutsch-Böhmen*: Saksalainen Böömi (Luoteis-Böömi nykyisessä Tšekissä).
* *Deutsch-Mähren*: Saksalainen Määri (Koillis-Määri nykyisessä Tšekissä).
* *Böhmen*: Böömi (Böömin ja Määrin etelä- ja keskiosa nykyisessä Tšekissä).
* *Slowakenland*: Slovakkimaa (suunnilleen nykyinen Slovakia).
* *West-Galizien*: Länsi-Galitsia (Galitsian länsiosa nykyisessä Puolassa).
* *Ost-Galizien*: Itä-Galitsia (Galitsian kuningaskunnan itäosa nykyisessä Ukrainassa ja Puolassa).
* *Ungarn*: Unkari (nykyinen Unkari sekä osia nykyisestä Slovakiasta ja Serbiasta).
* *Seklerland*: Székelymaa (osa nykyistä Romaniaa).
* *Siebenbürgen*: Transilvania, (osa nykyistä Romaniaa, Serbiaa ja Ukrainaa).
* *Trento*: Trento (osa nykyistä Italiaa).
* *Triest*: Trieste (osat nykyistä Italiaa).
* *Carniola* Kranjska (suunnilleen nykyinen Slovenia).
* *Kroatien*: Kroatia (nykyinen Kroatia, osa Serbiaa ja osa Montenegroa).
* *Woiwodina*: Vojvodina (osa nykyistä Serbiaa ja Kroatiaa)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:United States of Greater Austria
**Keltinki-Räväjärvi-Kurtinjärvi** on useasta altaasta koostuva järvi Kuusamon pohjoisosassa Pohjois-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on 7,7 neliökilometriä. Etäisyys Kuusamon kuntakeskuksesta on 34 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Keltinki ja Kurtinjärvi muodostavat järvikokonaisuuden eteläosan, joka on kaakkois–luoteissuuntainen. Keltingin koillisosasta kuljetaan Virtasalmen kautta pohjoisosaan, joka on länsi–itäsuuntainen. Lännessä on Räväjärvi ja idässä Hietalahti. Hietalahden pohjoispuolella sijaitsee järvikokonaisuuden koillisin osa, jonka itärannalta vedet laskevat Käylänkoskea itään Kitkajokeen, joka virtaa Juumajärveen ja jatkaa idän suuntaan. Lisäksi Kurtinjärven itärannalta virtaa laskuoja Perälampeen (239,8 metriä mpy).

Keltinkiin laskee Kiveskoski lounaasta Ala-Kitkasta (240,4 metriä mpy), Räväjärveen laskee Koprajoki lännestä. Järvikokonaisuutta ympäröiviltä soilta virtaa useita laskuojia.

Räväjärven syvin kohta on kartan mukaan 14 metriä. Kurtinjärvessä on 12 metrin syvänteitä ja Keltinki on kokonaisuudessaan matala. Räväjärvessä sijaitsee järvikokonaisuuden ainoa yli 10 hehtaaria laaja vähintään 10 metriä syvä alue.

Kurtinjärven Pukkisaari on pinta-alaltaan yli 10 hehtaaria. Räväjärven ja Hietalahden välissä sijaitsevan Rävänsaaren pinta-ala on useita hehtaareja. Räväjärven etelärannan tuntumassa sijaitsee usean hehtaarin laajuinen Torvisensaari.

Hietalahden itärannalla sijaitsee Käylän asutuskeskus. Kurtinjärven pohjoisrannalla ja Räväjärven länsirannalla on maatalousalueita.

Keltinki-Räväjärvi-Kurtinjärvi (73.023.1.001) kuuluu Keltingin alueeseen (73.023), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Kitkajärven alue (73.02). Keltinki-Räväjärvi-Kurtinjärvi on Keltingin alueen laajin järvi. Sitä seuraa Säkkilänjärvi, Pikku-Rävä ja Pöytisjärvi. Alueeseen kuuluu 22 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Keltinki-Räväjärvi-Kurtinjärvi, vakavesi, Kuusamo
2. 1 2 3 4 5  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 23.10.2021.
3. ↑  Keltinki-Räväjärvi-Kurtinjärvi. Järviwiki. Viitattu 23.10.2021.
4. ↑  Keltingin alue (73.023). Järviwiki. Viitattu 23.10.2021.
**Protais Zigiranyirazo** (s. 1938*lähde?*), joka tunnetaan myös nimellä **Monsieur Zed** ("Mr. Z"), on ruandalainen liikemies ja poliitikko. Häntä on syytetty osallisuudesta Ruandan kansanmurhaan vuonna 1994 ja Dian Fosseyn murhaan vuonna 1985. 

Vuosina 1974–1989 Zigiranyirazo toimi Ruhengerin alueen kuvernöörinä. Zigiranyirazo on hutu, ja hänellä oli hyviä suhteita hutupoliitikkoihin, liikemiehiin ja Ruandaa tuolloin hallinneisiin sotilasjohtajiin. Zigiranyirazon sisar Agathe Habyarimana oli Ruandan presidentin Juvénal Habyarimanan vaimo. Habyarimanan murha vuonna 1994 käynnisti Ruandan kansanmurhan.
Vuonna 1989 Zigiranyirazo luopui tehtävistään ja muutti Kanadaan opiskelemaan Université du Québec à Montréalissa, Montrealissa. Zigiranyirazo erotettiin yliopistosta ja karkotettiin Kanadasta vuonna 1993 hänen sekaannuttuaan kahden tutsipakolaisen murhauhkauksiin Montrealissa. 

Vuosina 1994–2001 Zigiranyirazo asui Nairobissa, Keniassa. 21. heinäkuuta 2001 Zigiranyirazo pidätettiin Brysselin lentoasemalla kun hän matkusti väärennetyllä Ranskan passilla ja yritti saada turvapaikkaa Belgiasta. 4. lokakuuta 2001 Belgian hallitus luovutti Zigiranyirazon YK:n Kansainväliselle rikostuomioistuimelle.
**Nikkelifosfaatti** (Ni3(PO4)2) on nikkeli- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa pigmenttinä ja pinnoitettaessa metalleja nikkelissä elektrolyyttisesti.

Ominaisuudet
------------

Nikkelifosfaatti esiintyy tyypillisesti kidevedellisinä hepta- tai oktahydraatteina (Ni3(PO4)2)·7H2O ja Ni3(PO4)2)·8H2O). Nämä ovat väriltään vaaleanvihreitä kiteisiä aineita. Nikkelifosfaatti ei liukene veteen, mutta liukenee happoliuoksiin ja komplekseja muodostaen ammoniakkiin. Kuumennettaessa yhdisteen väri muuttuu kellertäväksi ja tällöin mahdollisesti muodostuu kidevedetöntä nikkelifosfaattia. Voimakkaasti kuumennettaessa yhdiste hajoaa.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Nikkelifosfaattia valmistetaan liuottamalla nikkelikarbonaattia kuumaan fosforihappoliuokseen.

3 NiCO3 + 2 H3PO4 → Ni3(PO4)2 + 3 CO2 + 3 H2O
Yhdistettä voidaan käyttää värjäämään lasia ja pigmenttinä taideväreissä nikkelikeltaisen nimellä. Tämän lisäksi yhdistettä käytetään pinnoitettaessa metalleja elektrolyyttisesti nikkelillä ja apuaineena kasvatettaessa sinkkifosfaattikiteitä, joita käytetään metallien pinnoitteissa. Nikkelifosfaatin ammiinikomplekseja voidaan käyttää valokuvauskemikaaleina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 9.7.2017.
2. 1 2 3  Dale L. Perry: *Handbook of Inorganic Compounds*, s. 292. CRC Press, 2016. ISBN 9781439814628. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.7.2017). (englanniksi)
3. 1 2  Päivi Hintsanen: Nikkelikeltainen *Coloria.net*. Viitattu 9.7.2017.
4. 1 2  Nicholas Eastaugh, Valentine Walsh, Tracey Chaplin, Ruth Siddall: *Pigment Compendium*, s. 282. Routledge, 2008. ISBN 9781136373923. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.7.2017). (englanniksi)
**François-Joël Thiollier** (s. 12. marraskuuta 1943 Pariisi) on ranskalais-yhdysvaltalainen pianisti.

Thiollier piti ensimmäisen konserttinsa New Yorkissa 5-vuotiaana. Hänen opettajiinsa kuului Ranskassa Robert Casadesus. Hän jatkoi opintojaan Sascha Gorodnitzkin johdolla Juilliard School of Musicissa, josta sai ennätyksellisesti kandidaatin arvon 18-vuotiaana ja maisterin arvon 19-vuotiaana. Vuonna 1965 Thiollier voitti ensipalkinnon kansainvälisessä Ettore Pozzoli -pianokilpailussa.

Thiollier on konsertoinut kymmenissä maissa. Hänen konsertto-ohjelmistoonsa kuuluu esimerkiksi Ferruccio Busonin pianokonsertto. Thiollierin kanssa työskennelleisiin kapellimestareihin ovat kuuluneet Armin Jordan, Louis de Froment, Jean Fournet, Rudolf Baršai, Marcello Viotti, Emil Tšakarov, Charles Dutoit, Georges Prêtre, Michel Tabachnik, Neeme Järvi, Pierre Bartholomée, Gabriele Ferro, Gianluigi Gelmetti, Dennis Russell Davies, Lan Shui, Marek Janowski, Kent Nagano, Pinchas Steinberg, Pascal Rophé ja Yutaka Sado.

Thiollierin levytysten joukossa ovat hänen tulkintansa Sergei Rahmaninovin, Maurice Ravelin, Claude Debussyn ja George Gershwinin kokonaispianotuotannoista. Vuonna 2003 hänestä tehtiin Ordre des Arts et des Lettres'n upseeri.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Biography (Arkistoitu – Internet Archive) FJ Thiollier
2. ↑  Francois-Joel Thiollier Schott Music
3. ↑  Albo d'oro Pozzoli Concorso Pozzoli


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**François-Marie Trégaro** (17. kesäkuuta 1824 Peillac – 6. tammikuuta 1897) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 23. syyskuuta 1848 ja nimitettiin Séesin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 25. lokakuuta 1881. Hänet vahvistettiin koadjuuttoripiispaksi 18. marraskuuta 1881, ja samana päivänä hän sai myös nimityksen Dolichen titulaaripiispaksi.

Trégarosta tuli 1. joulukuuta 1881 Séesin piispa, ja hänet konsekroi 25. tammikuuta 1882 Jean-Marie Bécel, jota avustivat Flavien-Abel-Antoinin Hugonin ja Jules François Lecoq. Virkaan asettaminen seurasi 31. tammikuuta 1882. Trégaro kuoli 72-vuotiaana virassa, ja hänen seuraajakseen hiippakunnan johtoon tuli Claude Bardel.

Lähteet
-------

1. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop François-Marie Trégaro
2. ↑  Catholic-Hierarchy.org: Diocese of Sées


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Oristanon pohjoispuolella sijaitseva Nuraghe Losa.
**Nuraghet** ovat tornimaisia, muinaisia muuraamattomia kivirakennelmia Sardiniassa. Niitä rakennettiin Sardiniassa pronssikaudella ja varhaisella rautakaudella. Nuragheja saatettiin rakentaa jo kuparikaudella tai jopa aiemminkin. Nuragheja muistuttavia rakennelmia on löydetty muualta Välimeren seuduilta, muun muassa Korsikalta, Pantellerialta ja Baleaareilta. Kreikkalaiset tholos-haudat muistuttavat rakenteeltaan nuragheja.

Historia
--------

Ei tiedetä varmasti, milloin nuragheja alettiin rakentaa, ei kuitenkaan ennen vuotta 6000 eaa.; jonkin verran niitä luultavasti rakennettiin jo 3500-luvulla eaa. Nuraghien rakentaminen oli runsaimmillaan pronssikaudella noin 1800-luvulta eaa. alkaen; jotkin olivat käytössä vielä roomalaisten saapuessa saarelle noin vuonna 200 eaa. Noin 1800–1500-luvuilla eaa. tehtiin "protonuragheja", jotka liittyivät Sardinian pronssikautisen Bonnanaro-kulttuurin B-vaiheeseen. Protonuraghet olivat ylhäältä katsottuina pyöreitä, soikeita, D-kirjaimen muotoisia, puolisuunnikkaita tai suorakaiteita.

Nuraghien käyttötarkoitusta ei täysin tunneta. Niiden turviin on voitu paeta vihollista, mutta niitä on käytetty myös asuntoina. Näistä kartiomaisista rakennelmista on saanut nimensä tuolloin Sardiniassa vallinnut kulttuuri, josta käytetään nimitystä nuraghe-kulttuuri (tai vaihtoehtoisesti nuraghe-sivilisaatio). 

Nuraghe Sardiniassa. Niiden rakentamisessa ei käytetty laastia, vaan rakenteen lujuus perustui tarkasti sommiteltuihin kivenlohkareisiin. Suurimmat tornit ovat halkaisijaltaan kymmenmetrisiä; korkeutta tornilla saattaa olla yli 15 metriä. Joissakin tapauksissa useita torneja on yhdistetty toisiinsa muurein, jolloin on muodostunut pieni linnoitus. Joidenkin tornien ympärille on myös aikoinaan kehittynyt asutusta. Niitä on rakennettu paikoin yksittäin, paikoin "nuraghekyliksi".

Nuraghien tapaisia hautoja on käytetty myös muilla Välimeren saarilla. Mallorcalla ja Menorcalla on rakennettu kivistä pyramidimaisia *naveta*- ja *talaiot*-tyyppisiä hautoja. Korsikalta on löydetty *torre*-hautoja ja Pantellerialta *sesi*-hautoja. Myös kreikkalaiset tholos-haudat muistuttavat rakenteeltaan nuragheja.

Sardiniasta on löydetty todisteita noin 7 000 nuraghen olemassaolosta. Monet niistä ovat säilyneet hyvin näihin päiviin asti. Suurimpia nykyaikaan asti säilyneistä nuragheista ovat Su Nuraxi di Barumini ja Nuraghe di Sant’Antine.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sardinia *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 18.8.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nuraghe** Wikimedia Commonsissa

* Ilmakuva Su Nurraxista
* Kuvitettu artikkeli (englanniksi)
* ArcheologiaSarda.com (italiaksi)
* NeroArgento.com (italiaksi)
**Nikkelisulfidi** (NiS) on nikkeli- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään metallisen nikkelin valmistuksessa ja katalyyttinä kemianteollisuuden prosesseissa. Luonnossa nikkelisulfidia esiintyy milleriittimineraalina.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa nikkelisulfidi on mustaa kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta eikä se liukene myöskään laimeisiin happoihin. Väkeviin happoliuoksiin nikkelisulfidi kuitenkin liukenee. Yhdisteellä on metallinkaltainen kiilto eikä se välttämättä ole koostumukseltaan täysin stoikiometrinen, minkä vuoksi sitä voidaan pitää myös nikkelin ja rikin seoksena. Nikkelisulfidilla on kolme eri kidemuotoa eli se on polymorfinen yhdiste. Sen kidemuodot ovat amorfinen α-muoto, alkeiskopiltaan heksagonaalinen β-muoto ja romboedrinen γ-nikkelisulfidi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Nikkelisulfidia voidaan valmistaa nikkelijauheen ja sulan rikin välisellä reaktiolla tai saostamalla nikkeliliuoksista rikkivedyn tai ammoniumsulfidin avulla. Lievästi happamissa olosuhteissa saostettaessa muodostuu nikkelisulfidin γ-muotoa, neutraaleista olosuhteista saostettaessa muodostuu pääasiassa α-nikkelisulfidia ja emäksisissä olosuhteissa saostuu β-kidemuotoa.

Ni2+(aq) + H2S(g) → NiS(s) + 2 H+
Nikkelisulfidia käytetään metallisen nikkelin valmistuksessa ja sen saostumista käytetään analyyttisessä kemiassa nikkelin tunnistamiseen. Katalyyttinä nikkelisulfidia käytetään orgaanisten rikkiyhdisteiden vedyttämiseen ja rikkivedyn hapetuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 292. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3 4 5  D. H. Antonsen & Dayal T. Meshri: *Nickel Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 10.1.2015
3. 1 2 3 4  Keith Lascelles, Lindsay G. Morgan, David Nicholls & Detmar Beyersmann: *Nickel Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2005. Viitattu 10.1.2015
*Tämä artikkeli käsittelee sarjakuvanpiirtäjää. Peder Bagge käsittelee ruotsalaista sotapäällikkö.*
Peter Bagge
**Peter Bagge** (s. 11. joulukuuta 1957 Peekskill, New York) on yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä. Bagge käyttää tarinoissaan usein mustaa huumoria, ja hänen piirrostyylinsä on liioittelevan animaatiomainen. Tarinat ammentavat aiheensa usein nuorten aikuisten vaikeuksista ja haluttomuudesta aikuistua ja keskiluokkaistua. 

Baggen tunnetuin sarjakuva on vuodesta 1990 alkaen ilmestynyt Hate, joka kuvaa Buddy Bradleyn ja tämän ystävien elämää ja sijoittui aluksi grunge-boomin aikaiseen Seattleen ja myöhemmin New Jerseyn lähiöihin. Baggen tuotanto edustaa underground-sarjakuvaa, ja hän toimitti 1983–1986 suuntauksen tunnetuimman tekijän Robert Crumbin *Weirdo*-lehteä.

Suomennettuja albumeja
----------------------

* *Bradleyt*. (The Bradleys, sarjakuvat vuosilta 1984–89.) Suom. Petri Griinari. Like, 1994. ISBN 951-578-178-7.

* *Viha 1: Hei, Buddy (Hey Buddy!, sisältää Hate-lehden numerot 1-4.)* Like, 1996.
* *Buddy - haaveilija* (Buddy The Dreamer, sisältää *Hate*-lehden numerot 6-10.) Like, 2005
* *Buddy Bradley managerina* (Follow That Dream, sisältää *Hate*-lehden numerot 8-9.) Kurpitsa-Kukunor, 1993.

Aiheesta muualla
----------------

* Peter Bagge's Hate (and other Neat Stuff). (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Peter Andrew Beardsley** (s. 18. tammikuuta 1961 Newcastle upon Tyne, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.

Ura
---

Juniorina Newcastlea ja Wallsendia edustanut Beardsley edusti uransa alkuaikoina Carlisle Unitedia, Vancouver Whitecapsia ja Manchester Unitedia ennen kuin siirtyi Newcastleen. Neljä kautta kotikaupungissaan pelannut hyökkääjä siirtyi Liverpooliin vuonna 1987 1,9 miljoonan punnan siirtokorvauksella. Poolissa John Barnesin kanssa hyvän hyökkäyslinjan muodostanut Beardsley oli auttamassa seuraa kahteen liigamestaruuteen, FA Cupin voittoon kaudella 1988/89 ja kolmeen FA Community Shieldin voittoon. Vuosien 1987 ja 1991 välillä "Beardo" pelasi 175 Pool-ottelua, tehden 59 maalia. Vuonna 2006 Liverpoolin nettisivuilla olleessa äänestyksessä Beardsley äänestettiin 19. kautta aikojen parhaaksi Liverpool-pelaajaksi. Äänestykseen osallistui 110 000 fania.

Liverpoolin paikallisvastustaja Everton hankki Beardsleyn 5. elokuuta 1991 miljoonalla punnalla. Debyyttinsä hän teki 17. elokuuta ottelussa Nottinghamia vastaan, ollessaan 30-vuotias. Pari kautta Evertonissa pelannut Beardsley oli loppuaikoinaan joukkueen paras maalintekijä. 

Vuonna 1993 Beardsley palasi Newcastleen. Uransa aikana Beardsley edusti vielä Boltonia, Manchester Citya, Fulhamia, Hartlepool Unitedia, Melbourne Knightsia ja Doncaster Roversia.

Englannin maajoukkuetta Beardsley edusti vuosien 1986 ja 1996 välillä 59 ottelussa, joissa hän teki yhteensä yhdeksän maalia. Kapteeninakin toiminut newcastlelainen edusti maataan vuoden 1986 ja 1990 MM-kisoissa ja 1988 EM-kisoissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Arnhold, Matthias & Mamrud, Roberto: England - Record International Players  17.7.2018. RSSSF. Viitattu 5.11.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Beardsleyn profiili soccerbase.comissa[vanhentunut linkki]

  

Englannin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Shilton |
2 Stevens |
3 Sansom |
4 Hoddle |
5 Martin |
6 Butcher |
7 Robson |
8 Wilkins |
9 Hateley |
10 Lineker |
11 Waddle |
12 Anderson |
13 Woods |
14 Fenwick |
15 Stevens |
16 Reid |
17 Steven |
18 Hodge |
19 Barnes |
20 Beardsley |
21 Dixon |
22 Bailey |
Valmentaja Bobby Robson

Englannin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1988
1 Shilton |
2 Stevens |
3 Sansom |
4 Webb |
5 Watson |
6 Adams |
7 Robson |
8 Steven |
9 Beardsley |
10 Lineker |
11 Barnes |
12 Waddle |
13 Woods |
14 Anderson |
15 McMahon |
16 Reid |
17 Hoddle |
18 Hateley |
19 Wright |
20 Dorigo |
Valmentaja Robson

Englannin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Shilton |
2 Stevens |
3 Pearce |
4 Webb |
5 Walker |
6 Butcher |
7 Bryan Robson |
8 Waddle |
9 Beardsley |
10 Lineker |
11 Barnes |
12 Parker |
13 Woods |
14 Wright |
15 Dorigo |
16 McMahon |
17 Platt |
18 Hodge |
19 Gascoigne |
20 Steven |
21 Bull |
22 Beasant |
Valmentaja Bobby Robson



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Jinpingmei** (kiin. 金瓶梅, pinyin: *Jīnpíngméi*; "Luumunkukka kultamaljassa") on kiinalainen romaani Ming-dynastian ajalta. Sen alkuperäistä tekijää ei tunneta: kirjailija käytti salanimeä Lanling Xiaoxiaosheng (蘭陵笑笑生, pinyin: Lánlíng Xiàoxiàoshēng), joka tarkoittaa Shandongissa sijaitsevan Lanlingin nauravaa oppinutta. Kirjan syntyyn liitetään muun muassa nimi Xu Wei (1520–1593). Ensimmäiset kirjan kappaleet ovat käsikirjoituksia, ja kirjoitettu baihualla, joka on puhekielinen versio mandariinista. Ensimmäinen painettu versio on vuodelta 1610.

Kirja luokiteltiin Ming-dynastian aikana yhdeksi *neljästä loistavasta romaanista* (四大奇書 *sì dà qíshū*). Myöhemmin *Punaisen huoneen uni* syrjäytti sen yhtenä *neljästä huomattavasta romaanista* (四大名著 *sì dà míngzhū*). Se oli pitkään monissa maissa kielletty sen seksuaalisuutta kuvailevien kohtien vuoksi. Teos käännettiin englanniksi ensimmäisen kerran 1939. Sen jälkeen se on käännetty useille kielille. Kirjan tunnetuimpia englanninkielisiä käännöksiä on *The Golden Lotus* (Kultainen lootus), joka on yhden naispäähenkilön, Pan Jinlianin etunimen suora käännös. Kirjan nimi *Jinpingmei* tulee naispäähenkilöistä Pan **Jin**lian (潘金蓮 "Kultainen lootus"), Li **Ping**er (李瓶兒 "Pikku maljakko") ja Pang Chun**mei** (龐春梅 "Kevätluumunkukka").

Kirjan tapahtumat kertovat eteläisen Song-dynastian ajasta 1100-luvulta. Poliittinen pyrkyri ja kauppias Ximen Qing pyrkii keräämään omaisuutta ja vaikutusvaltaa vaimoikseen ja jalkavaimoikseen ottamiensa naisten avulla. Naiset puolestaan kilpailevat keskenään saadakseen juoniteltua itselleen suuremman vaikutusvallan taloudessa. 

Kirjan seksuaalinen lataus on runsas. Siinä on pornografiaksi luonnehdittuja osia sekä fetissien ja kaksimielisyyksien viljelyä.

Kirja on julkaistu suomeksi nimellä *Chin ping mei. Hsi Menin ja hänen kuuden vaimonsa elämäntarina* (suom. Jorma Partanen, Gummerus 1955).

Katso myös
----------

* *Xiyouji*
* *Shui hu zhuan*
* *Sanguo yanyi*

Suomennos
---------

* *Chin ping mei. Hsi Menin ja hänen kuuden vaimonsa elämäntarina*. (Jinpingmei, 1610.) Tämän vanhan kiinalaisen romaanin on englantilaisen, ruotsalaisen ja saksalaisen käännöksen pohjalla suomentanut Jorma Partanen. Jyväskylä: Gummerus, 1955 (6. painos 1966).
**Jingo Viitala** (oik. *Jenny Viitala Vachon*, 29. toukokuuta 1918 Toivola, Michigan – 10. kesäkuuta 2009) oli amerikansuomalainen muusikko, artisti, kirjailija ja paikallishistorioitsija. Viitalalle myönnettiin vuonna 1988 Michigan Heritage -palkinto. Viitala esitti lauluja suomeksi, englanniksi ja amerikansuomeksi sekä käänsi amerikkalaisia kansanlauluja suomeksi. Näitä lauluja on levyttänyt muun muassa J. Karjalainen *Polkabilly Rebels* -levyllään.

Viitala syntyi 15-lapsiseen perheeseen Michiganin suomalaisalueella. Hänen vanhempansa olivat Erik ja Elina Wiitala (o.s. Mäkinen). Vuonna 1939 hän avioitui Stanley Vachonin (k. 1993) kanssa ja asui tämän kanssa muun muassa New Mexicossa. Heillä oli 8 lasta. Viitala on mukana Michael Loukisen vuonna 1983 ohjaamalla dokumentilla *Tradition bearers*

Teoksia
-------

* *Tall Timber Tales*. L'Anse, Michigan: L'Anse Sentinel, 1973.
* *Sagas from Sisula*. L'Anse, Michigan: L'Anse Sentinel, 1975.
* *Finnish Fibbles*. L'Anse, Michigan: L'Anse Sentinel, 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jenny ‘Jingo’ (Viitala) Vachon *The Mining Journal*.  22.6.2009. Viitattu 23.5.2013.
2. ↑  Michigan Heritage Awards Michigan State University.  Arkistoitu 12.3.2013. Viitattu 23.5.2013.
3. ↑  Tradition bearers *worldcat.org*. OCLC WorldCat. Viitattu 23.5.2013.
4. ↑  Jingo Viitala Vachon *finnala.com*. Finnish North American Literature Association.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 23.5.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto: Amerikan Jenny
**Jo(Hannes) Gregorius Gummerus** (5. lokakuuta 1870 Oulu – 28. huhtikuuta 1944 Porvoo) oli suomalainen aktivistien toiminnassa 1900-luvun alussa mukana ollut asianajaja ja lehtimies. Suomen itsenäistymisen jälkeen hän oli ulkoministeriön palveluksessa.

Gummeruksen vanhemmat olivat oikeuspormestari Johan Fredrik Gummerus ja Johanna Christina Snellman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1889 Helsingin yksityislyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon 1895. Gummerus sai varatuomarin arvon 1898 ja toimi sitten Tampereella asianajajana ja Framtid-lehden toimittajana.

Gummerus kuului 1900-luvun alussa jäsenenä kagaaliin ja Voimaliittoon. Hän toimi marraskuussa 1904 perustetun Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen puheenjohtajana. Helmikuussa 1906 Johannes Gummeruksen johtama aktivistiryhmä osti Sveitsistä 2 500 Wetterli-kivääriä ja niihin 1,125 miljoonaa panosta. Aseet tuotiin Lyypekistä Närpiöön Suomeen heinäkuussa 1906 aktivistien Tanskasta ostamalla *Peter*-moottorilaivalla. Näitä aseita toimitettiin sitten eteenpäin Pohjanmaalle ja Etelä-Suomeen. Osa aseista joutui kuitenkin viranomaisten käsiin ja seuranneen oikeudenkäynnin jälkeen Suomen senaatti lakkautti Voimaliiton 9. marraskuuta 1906.

Gummerus oli aktivistitoimintansa vuoksi maanpaossa 1911–1920. Suomeen palattuaan hän oli vuodesta 1920 ulkoministeriön palveluksessa toimien viimeksi siirtolaisjaoston jaostopäällikkönä 1934–1938. Gummerus sai lähetystöneuvoksen arvon 1931.

Teoksia
-------

* *Till Kejserlige Åbo Hovrätt : Svaromål å väckta åtal för majestätsbrott*. Helsingfors 1910
* *La Finlandia*. Officina poligrafica italiana, Roma 1918

Lähteet
-------

1. ↑  Vaihe Suomen itsenäisyystaistelusta : Voimaliiton 25-vuotismuisto, Suomen Kuvalehti 20/1931
2. ↑  GUMMERUS Jo(Hannes) Gregorius. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Štšadritskoje** (ven. Щадрицкое ) tai **Šadritskoje** (Шадрицкое ) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Palkinon piirissä.

Maantietoa
----------

Järvi on 1,1 kilometriä pitkä, 0,78 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on noin 70 hehtaaria. Se muodostaa pienen järviryhmän sitä isomman Belaja Strugan ja muiden järvien kanssa. Järvi on saareton ja sen kaakkoiskulmassa sijaitsee Steržnin (Стержни) kylä, joka viljelee järven ympärillä olevia peltomaita. Järveen laskee kuivatusojia ympäröiviltä pelloilta.

Luontoarvoja
------------

Järviryhmän järvet jakavat samanlaisen metsämaiden lähiympäristön, mutta tällä järvellä peltomaat ulottuvat kaikille rannoille asti. Ilmakuvissa näkyy rannoilla hyllyviä hetteikköjä.

Vesistösuhteita
---------------

Štšadritskoje sijaitsee Belaja Strugan laskuojan Struglitsan valuma-alueella. Struglitsa on Velikajan sivujoki ja kuuluu siten Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Štšadritskojeen laskuoja laskee suoraan Belaja Strugan eteläpään lahteen.

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus sekä asutus on tarkistettu Google Earth-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Štšadritskoje (*textual.ru*) *Venäjän valtion vesistötietokanta*. Viitattu 28.11.2019. (venäjäksi)
2. 1 2  Neuvostoajan kartta: O-35-Д, Псков (Pihkova), 1:200 000
Henkilö pitelee taiteltuja kummitusrahoja takan edessä.Haamuseteleitä valmiina poltettaviksi.
**Jinzhi** (perint.: 金紙; yksink.: 金纸; pinyin: *jīnzhǐ*), **haamuraha** tai **haamusetelit** on tekorahaa, jota itäaasialaiset buddhalaiset saattavat polttaa vainajaa muistellessaan. Rahan on tarkoitus olla vainajalle tuonpuoleisessa käytettäväksi. Tavallisesti se poltetaan tulisijassa joko kotona tai temppelissä. Vainajan muistelun lisäksi rahalla voi ajaa pois pahanilkisiä henkiä. Haamusetelit saattavat olla koristellut esimerkiksi leimoilla, paperinpaloilla tai kuvioilla.

Tavallisesti tekoraha symboloi muutosta, lisääntymistä ja henkisten velkojen maksua. Omainen voi sillä maksaa vainajan henkiset velat, joita hänellä on ollut jo eläessään. Velkaa voi maksaa pois eläessäänkin, mutta buddhalaiset uskovat, ettei sitä voi maksaa elämän aikana kokonaan: kuoleman jälkeen omaiset maksavat sitä tekorahalla, jotta vainaja voisi jatkaa uudelleensyntymisen kierteessä. Rahaa saatetaan polttaa kerralla paljonkin. Raha saatetaan taitella tiettyyn muotoon siinä uskossa, että se tuottaa hyvää onnea, ja myös siksi, jotta tekoraha erottuisi oikeasta rahasta. Kaikki buddhalaiset eivät kuitenkaan pidä tapaa sopivana eivätkä siksi polta rahaa.

Haudoista löytyneistä kivistä, luista ja kotilonkuorista päätellen rahaa on luultavasti uhrattu vainajille jo 1000-luvulla eaa. Tekorahaa saatettiin tehdä myös savesta tai metallista, ja sitä löytyi myös varakkaiden vainajien haudoista. 2020-luvulla rahaa saatetaan myydä aasialaisissa kaupoissa ja temppelien ulkopuolella.

Perinteisesti haamusetelit on tapana polttaa, mutta ihmiset saattavat myös heittää setelit ilmaan polttamatta niitä. He saattavat uskoa, että rahan heittäminen kuuluu perinteeseen tai on sopivaa silloin, jos uhrattavaa rahaa ei osoita omalle omaiselleen. Rahan heittelyä on kritisoitu sen aiheuttaman sotkun takia. Myös rahan polttaminen on saanut osakseen kritiikkiä, koska sen epäillään lisäävän ilmansaasteita.

Lähteet
-------

1. ↑  Hongkongissa ripotellaan haamurahaa – "vaarallinen päivä" *Verkkouutiset*.  1.10.2019. Viitattu 30.10.2022.
2. 1 2 3 4  Adair, Alex ym.: Ghost Money *anthropology.uci.edu*. Viitattu 21.8.2022.
3. 1 2 3 4  What is Joss Paper? (with picture) *Cultural World*. Viitattu 21.8.2022. (englanniksi)
4. 1 2  Making of Chinese Paper Offerings *www.roots.gov.sg*. Viitattu 21.8.2022.
5. ↑  Netizens explain why joss paper is tossed in the air, but religious leaders have urged against it *AsiaOne*.  21.8.2020. Viitattu 21.8.2022. (englanniksi)
6. ↑  Vietnam Buddhist Association Slams Burning of Joss Papers as Ostentatious 'Superstition' *Saigoneer*.  23.2.2018. Viitattu 21.8.2022.
**Peter George Aston** (5. lokakuuta 1938 Edgbaston – 13. syyskuuta 2013) oli brittiläinen säveltäjä, kapellimestari ja kuoronjohtaja.

Elämä
-----

### Opiskelu ja ura

Aston opiskeli Tettenhall Collegessa ja sitten Birminghamin musiikkikoulussa. Vuonna 1964 hän liittyi yhteistyöhön Wilfrid Mellersin kanssa hiljattain perustetussa Yorkin yliopiston musiikkijaoksessa. Kymmenen vuotta myöhemmin Aston sai nimityksen East Anglian yliopiston musiikin professoriksi; hänen oppilaidensa joukossa oli Simon Johnson.

Aston sai säveltäjänä mainetta *Five Songs of Crazy Jane* -teoksellaan, jonka hän sävelsi W. B. Yeatsin runoihin soolosopraanolle ja jonka esitti vuonna 1964 Wigmore-salissa runoilijan miniä Gráinne Yeats. Vuonna 1965 Janet Baker piti Lontoon-ensiesityksen Astonin teoksesta *Northumbrian Sequence* (Kathleen Rainen runoihin) tribuuttikonsertissa Kathleen Ferrierille. Aston sävelsi lastenoopperan *Sacrapant the Sorcerer* (1969) George Peelen näytelmän *The Old Wives' Talen* pohjalta.

Vuonna 1975 Benjamin Britten valitsi Astonin johtamaan Aldeburghin festivaalia. Hän jatkoi työtään festivaalilla Brittenin kuoltua johtamalla muun muassa Peter Pearsin esityksiä Johann Sebastian Bachin ja Georg Friedrich Händelin teoksista (1978) sekä Brittenin varhaisimman musiikin konsertin (1983).

Aston perusti Tudor Consortin ja English Baroque Ensemblen sekä toimi kuoromestarina Norfolkin ja Norwichin festivaalilla. Hän oli Bury St Edmundsin Bach-seuran puheenjohtaja sekä 1990-luvulla Sacramenton Bach-festivaalikuoron ja -orkesterin pääkapellimestari Kaliforniassa.

Aston oli tunnettu kirkkomusiikin säveltäjä. Englannin kirkko otti vuonna 1980 käyttöön Alternative Service Book -rukouskirjan, johon monet kirkkomusiikin säveltäjät eivät halunneet kajota. Aston kuitenkin sävelsi versionsa ehtoollismusiikista (*Aston in F*), joka pysyi käytössä yhä hänen kuolemansa jälkeen. Aston sävelsi samasta kirjasta myös *Magnificatin* ja *Nunc dimittiksen*.

Aston antoi panoksensa myös musiikkikirjallisuuteen kirjoittamalla muun muassa pitkästi 1600-luvun englantilaisesta musiikista.

### Yksityiselämä

Aston oli vuodesta 1960 naimisissa opiskeluvuosinaan tapaamansa Elaine Nealen kanssa. Pariskunta sai yhteisen pojan.

Aston oli innokas bridgenpelaaja ja Norwich City FC:n kannattaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  The Telegraph: Obituaries: Peter Aston


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Johannes Hidman** (ven. Йоханнес Эрландович Хидман, 23. marraskuuta 1946 Kontupohja – 2015) oli venäjänsuomalainen kirjailija ja kääntäjä.

Hidman syntyi Suomesta muuttaneeseen työläisperheeseen. Keskikoulun jälkeen hän opiskeli näyttelijäksi Petroskoin suomalaisessa teatterissa ja valmistui Petroskoin yliopiston suomen kielen laitokselta vuonna 1977. Hidman työskenteli *Carelia*-lehden toimittajana vuodesta 1981.

Hidman julkaisi ensimmäisen kertomuksensa *Punalipussa* vuonna 1972. Vuonna 1989 samassa lehdessä ilmestyi pienoisromaani *Sen kun vaan*, jonka aiheena ovat Neuvosto-Karjalan suomalaissiirtolaisten kohtalot. Hidman on myös suomentanut useita romaaneja. Hänet hyväksyttiin Venäjän kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 2001.

Teoksia
-------

* *Sen kun vaan*. Petroskoi: Periodika, 2008.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Djužev, Ju.I.: *Pisateli Karelii: Biobibliografitšeski slovar*, s. 76. Petrozavodsk: Ostrova, 2006. ISBN 5-98686-006-3. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Kalendar znamenatelnyh dat 2016 *Natsionalnaja biblioteka Respubliki Karelija*. Viitattu 11.2.2022.
**Lassakuume** on arenaviruksen aiheuttama verenvuotokuume. Sen isäntänä on rotta, jonka virusta sisältävä virtsa leviää pölyn ja elintarvikkeiden välityksellä ihmiseen.

Lassakuume tarttuu myös sekundäärisesti ihmisestä ihmiseen.

Tautia esiintyy endeemisenä Länsi-Afrikassa. Tautiin ei ole rokotetta (tilanne 2018).

Lassakuumeen kuolleisuus on nykyään noin 2 prosenttia.

Etymologia
----------

Nimensä lassakuume on saanut nigerialaisesta Lassan kaupungista, jonka ympäristössä diagnosoitiin taudin ensimmäiset tieteellisesti todennetut tapaukset vuonna 1969.

Esiintyvyys
-----------

Lassakuumetta esiintyy Länsi-Afrikassa arviolta 100 000–300 000 tartuntaa vuodessa. Arvioiden tekeminen tosin on hankalaa muun muassa tilastoinnin ja terveydenhuollon puutteellisuuksien takia. Esimerkiksi Nigerian tautikeskus pyrkii osaltaan seuraamaan tautia.

Oireet
------

Taudin oireet ilmenevät 1–3 viikon kuluessa tartunnasta

* korkea kuume (yli 38,5 °C)
* kurkkukipu
* yskä
* selkäkipu
* vatsakipu
* veristä oksentelua
* veriripuli

Hoito
-----

Lassakuumeen diagnosointi on hankalaa, koska sen oireet ovat moninaiset ja epämääräiset. Ne muistuttavat ebola- ja Marburg-virusinfektioita sekä malariaa.

Lääkityksenä on ribaviriini (Copegus, Rebetol) -antiviruslääke.

Lähteet
-------

1. ↑  Charlie Weller: Lassa fever: The killer disease with no vaccine  5.3.2018. BBC, bbc.com. Viitattu 20.4.2020. (englanniksi)
2. 1 2  Yhdysvaltojen tartuntatautien valvonta-. ja ehkäisykeskukset (englanniksi)
3. ↑  Lassa fever *Health Topics A to Z*. World Health Organization. Viitattu 2. elokuuta 2011.  (englanniksi)
4. ↑  Lassa fever outbreak update, 24 January 2018  24.1.2018. Reliefweb, reliefweb.int. Viitattu 20.4.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Lassa fever (englanniksi)
* World Health Organization (WHO): Lassa fever (englanniksi)
* Centers for Disease Control and Prevention (CDC): Lassa fever (englanniksi)
* Imported Lassa Fever