recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kansanuskon yöpuoli** **– Hiidet, manalaiset ja muut demonit** on vuonna 2022 julkaistu tietokirja, jonka on kirjoittanut perinteentutkija Pasi Klemettinen ja joka käsittelee suomalaisen kansaperinteen ja kansanuskon vähän tunnettuja olentoja, joita pidettiin pahoina, inhottavina tai kammottavina. *Kansanuskon yöpuoli – Hiidet, manalaiset ja muut demonit* esittelee yli 70 suomalaisen kansanperinteen haltiaa ja hirviötä, kuten Iku-Turson. Tuohon joukkoon kuuluu demoneita ja hirviöitä sekä eläimiä ja vainajia. Tavallisesti niitä tuli karttaa, mutta joskus pahalaisten apuun myös turvauduttiin. Toisaalta teoksessa esitteltyjä olentoja voi pitää varsin harmittomia, mutta vanhan kansan uskomuksissa niillä on myös pimeä puoli. Esimerkiksi ihmisen parhaaksi ystäväksi ylistetty koira esiintyy useiden kansojen mytologioissa kuoleman valtakunnan portinvartijana tai paholaisen koirana.

Klemettinen selvittää kirjassa, miten ja mistä hiidet, manalaiset ja muut myyttiset olennot ovat tulleet suomalaisten perinteisiin. Teos sisältää runsaasti vanhoja taikoja, loitsuja ja myyttejä aina Suomenlahden ulkosaaristosta Pohjoiselle jäämerelle Ruijaan.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3  Kansanuskon yöpuoli *kirjat.finlit.fi*. Viitattu 29.11.2023.
3. 1 2  Marianne Hiirsalmi: Mikä yliluonnollinen paha meitä metsässä vaanii? Uutuuskirja Kansanuskon yöpuoli esittelee yli 70 muinaista kammotusta *SKS Kirjat*.  10.10.2022. Viitattu 29.11.2023.
**Anu Tuominen** (1961 Lemi) on suomalainen kuvanveistäjä ja käsitetaiteilija. Tuominen sai Ars Fennica -palkinnon vuonna 2003. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1992 ja Kuvataideakatemiasta vuonna 1995. Tuominen käyttää kierrätysmateriaalien ohella usein käsityö-, tekstiili- ja lankatekniikoita. Hän on Kuvanveistäjäliiton ja Taidemaalariliiton jäsen.

Teokset
-------

Anu Tuomisen teosten lähtökohtana on monesti visuaalinen idea, tai teoria kuten geometria tai värioppi. Pienet lisäykset, virkkaus tai lajitteleminen ja yhdisteleminen saavat aikaan metamorfoosin kirpputorien arkisissa esineissä. Osansa vaikutuksessa on teosnimien sanaleikeillä. 

Teoksissa saattaa olla mummolan emalimukeja, erivärisiä lankoja tai villatumppuja. Ne perustuvat usein mielleyhtymiin, jolloin lanka tuo mieleen marjat tai mustikkamaidon.

Tuomisen teoksista on julkaistu kirjoja, kuten *Kuvan sijamuotoja*, joka kuvailee teoksia tai ideoita sanallisesti, samaan tapaan kuin Yoko Onon *Grapefruit* -kirja, joka ilmestyi vuonna 1964.

  

### Julkinen teos

*Kutosen päättäri*, 2006, Helsinki.
Helsingissä on Tuomisen vuonna 2006 valmistunut ympäristöteos *Kutosen päättäri*. Teos sijaitsee Toukolassa Arabianaukiolla, Intiankadun ja Hämeentien kulmassa, paikassa, jossa aikaisemmin oli raitiolinja 6:n päätepysäkki. Alkuperäinen kiskokaari ja vaijerien kannatinpylväs on jätetty paikoilleen ja ne ovat osa teosta. Valaisimet ovat käytöstä poistettuja Helsingin Energian valaisimia. Kiskoilla on viisi raitiovaunun pyöräparia. Teoksen tilaaja on Helsingin kaupungin rakennusvirasto. Aukion maisemansuunnittelija on Molino Oy.

Kirjallisuutta
--------------

* Anu Tuominen: *Kuvan sijamuotoja*, Jack-in-the-Box 2001
* Anu Tuominen: *Thinkables*, Galerie Anhava, Art-U room, Anu Tuominen 2009 kolmas painos
* *Ars Fennica 2003 – Anu Tuominen*, toim. Kirsti Karvonen ja Sari Romppanen, Ars Fennica -säätiö ja Like, 2003, 2. painos Anu Tuominen 2006 (muun muassa Grafia ry:n Kultahuippu-palkinto ja Kirjavalio-palkinto)

Lähteet
-------

1. ↑  Ars Fennican esittely Viitattu 14.1.2018.
2. ↑  Taidelehden kritiikki Hämeenlinnan museon näyttelystä 2007[vanhentunut linkki] Viitattu 18.6.2009.
3. ↑  Isohanni, Tuula: Arabianrannan taide (Sivu 62)  2010. Helsingin kaupunki, talous- ja suunnittelukeskus. Viitattu 24.4.2020.
4. ↑  Kotikaupunkipolku Arabianranta-Toukola-reitti: Kääntöpaikka  2.6.2012. Artova. Viitattu 24.4.2020.
5. ↑  Vehkasalo, Jussi: HKL:lle satelee ehdotuksia ratikoiden uusiokäytöstä – "On ideoitu saunaa ja kahviloita" *Helsingin Uutiset*.  4.4.2020. Viitattu 24.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Anu Tuominen taiteilijamatrikkelissa
* Anu Tuomisen kotisivut
* Anu Tuominen Kansallisgallerian kokoelmissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Erkin Qaraqalpaqstan** ("Vapaa Karakalpakstan") on Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakian pääkaupungissa Nukusissa ilmestyvä karakalpakinkielinen sanomalehti.

Lehti perustettiin Turtkulissa vuonna 1924 nimellä *Birinshi adım* ("Ensimmäinen askel"). Sen nimenä oli *Erkin Qaraqalpaq* ("Vapaa karakalpakki") vuodesta 1925, *Miynetkesh qaraqalpaq* ("Työtätekevä karakalpakki") vuodesta 1928, *Qızıl Qaraqalpaqstan* ("Punainen Karakalpakia") vuodesta 1931 ja *Sovet Qaraqalpaqstanı* vuodesta 1957.

*Sovet Qaraqalpaqstanı* oli neuvostoaikana Uzbekistanin kommunistisen puolueen Karakalpakian aluekomitean sekä Karakalpakian autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 66 000 kappaletta vuonna 1975. Sen rinnalla julkaistiin venäjänkielistä *Sovetskaja Karakalpakijaa*.

Lehti sai nimen *Erkin Qaraqalpaqstan* vuonna 1992. Se on nykyään Karakalpakian korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston julkaisu. Kolmesti viikossa A2-kokoisena ilmestyvän lehden levikki oli 1 100 kappaletta marraskuussa 2021. Sillä on yhteinen toimitus ja Internet-sivusto venäjänkielisen *Vesti Karakalpakstana* -lehden kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Oʻzbekiston milliy enciklopediyasi, 3-zhild*, s. 451. Toshkent: Oʻzbekiston milliy enciklopediyasi, 2002. ISBN 5-89890-052-7.
2. ↑  *Gazety SSSR 1917–1960: Bibliografitšeski spravotšnik, tom 4*, s. 258. Moskva: Kniga, 1980.
3. ↑  Sovet Karakalpakstany *Rossijskaja gosudarstvennaja biblioteka*. Viitattu 12.12.2023.
4. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 24, kniga I*, s. 16. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1976.
5. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 11*, s. 382. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1973.
6. ↑  "Erkin Qaraqalpaqstan" nimalar haqida yozadi? *Yangi reporter*. Viitattu 12.12.2023.
7. ↑  Džumamuratova, Malika: Formirovanije i razvitije internet-SMI v Respublike Karakalpakstan *Elektronnaja biblioteka BGU*. Viitattu 12.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Lehden sivusto
**Sauli Pahkasalo** (s. 1980/1981 Merijärvi]]) on suomalainen toimittaja. Hän on vuoden 2024 alusta *Lapin Kansan* päätoimittaja.

Medianomi Pahkasalo on Lapin kaupunkilehtien päätoimittajien esihenkilö ja toiminut samalla paikallislehti *Rantalakeuden* päätoimittajana. Hän siirtyy vuoden 2024 alusta *Lapin Kansan* päätoimittajaksi.

Pahkasalo perusti alakoululaisena oman lehden *Pahkasalon Sanomat*, myöhemmin *Pahkasalo News*, jota hän teki armeijaan menoon saakka. Ensimmäinen lehtityöpaikka oli kesätyö 1999 *Pyhäjokiseutu*-lehdessä, *Kalajoen Seudun* päätoimittajana hän aloitti 2004 ja Punkaharjulla *Puruvesi*-lehdessä vuonna 2010. Hänet valittiin 2012 *Oulu-lehden* päätoimittajaksi, ja hän toimi samalla myös *Rantalakeudessa*, johon hän keskittyi vuodesta 2014 yksinomaan. Hän toimii Paikallislehtien päätoimittajayhdistyksen puheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lapin Kansan uudeksi päätoimittajaksi on valittu Sauli Pahkasalo Yle.fi, uutiset 25.9.2023, viitattu 8.10.2023
2. ↑  Matti Kuoppala, Sauli Pahkasalo tekee kaikkea muuta, mutta ei hiihdä Seutumajakka 7.10.2023, viitattu 8.10.2023
**Palmukakadu** *(Probosciger aterrimus)* on suurin kakadu ja Australian suurin papukaijalintu.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Täysikasvuinen palmukakadu on 50-63 cm pitkä ja painaa 910–1 200 grammaa. Se on väriltään mustanharmaa lukuun ottamatta poskella olevaa paljasta punaista laikkua. Palmukakadulla on komea ja suuri töyhtö. Punaisen kielen kärki on musta. Nokka on mustanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Naaran ylänokka on vaatimattomampi kuin koiraan. Äänet ovat sointuvia vihellyksiä, varoitusääni on terävä kirkaisu.

Esiintyminen
------------

Palmukakadua tavataan Uudessa-Guinessa ja muutamilla pienemmillä saarilla sekä Koillis-Australiassa. Sen elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on noin 30 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: *aterrimus*, *goliath* ja *stenolophus*.

Elinympäristö
-------------

Palmukakadut elävät alavien maiden savanneja reunustavilla sademetsien laitamilla 1 300 metrin korkeuteen asti.

Lisääntyminen
-------------

Lisääntymiskausi on elokuusta tammikuuhun. Palmukakadun pesä on syvässä puunkolossa normaalisti avoimessa sademetsämaastossa. Pari voi käyttää samaa pesää peräkkäisinä vuosina. Palmukakadun yhden munan hautomisesta huolehtii naaras. Haudonta-aika on 30–35 päivää ja pesäpoikasaika on noin 80 päivää. Palmukakadun soidin on näyttävä; suurempi koiras tarttuu jalallaan keppiin ja alkaa hakata sillä puunrunkoa saaden aikaan voimakkaan äänen.

Ravinto
-------

Palmukakadut syövät siemeniä, pähkinöitä, marjoja, hedelmiä ja silmuja.

Lähteet
-------

* *Otavan lintutieto*, Otava
* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Probosciger aterrimus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 28.4.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q31501
* Wikispecies: Probosciger aterrimus
* ADW: Probosciger\_aterrimus
* AFD: Probosciger\_aterrimus
* ARKive: probosciger-aterrimus
* Avibase: ADC0F2618675AC3B
* BirdLife: 22684723
* BOLD: 113968
* BOW: palcoc1
* eBird: palcoc1
* GBIF: 2479187
* iNaturalist: 117073
* IRMNG: 10682467
* ITIS: 554832
* IUCN: 22684723
* NCBI: 141839
* Species+: 8306
* TSA: 14553
* Xeno-canto: Probosciger-aterrimus

 |

 |
Putin h’uilo -graffitimaalaus Luhanskissa, Ukrainassa.
**Putin h’uilo!** (ukr. Путiн — хуйло, ven. Путин — хуйло, *Putin huilo*; suom. *Putin on mulkku*/molopää/kusipää) on ukrainalaisten jalkapallofanien tekemä kappale, joka nousi suosioon vuonna 2014 tapahtuneen Ukrainan vallankumousta seuranneen Venäjän sotilaallisen väliintulon aikana. Kappaleen sanoissa solvataan Venäjän presidenttiä Vladimir Putinia.

Useat ukrainalaisyhtyeet ovat tehneet kappaleesta oman versionsa. Myös Ukrainan ulkoministeri Andri Deštšytsja sanoi 14. kesäkuuta 2014 Putinin olevan *h’uilo* (*mulkku*).

Käyttöä muualla
---------------

Vuonna 2022 Venäjän hyökkäyksen aikana ukrainalaiset valmistivat maahan tunkeutuneiden venäläisten sotilasajoneuvojen tuhoamiseksi polttopulloja, joiden etiketeissä käytetään samaa solvausta. Viinipullon näköisten polttopullojen etiketit kuvaavat karikatyyrisesti valtaistuimellaan istuvaa alastonta Putinia, ja juoman nimi on otsikoitu "Putin Huylo".

Katso myös
----------

* We Don’t Wanna Put In

Lähteet
-------

1. ↑  Ukrainalle uusi ulkoministeri – Putinia nimitellyt ministeri saa väistyä hs.fi. Viitattu 18.6.2014.
2. ↑  хуй Russian-English slang dictionary. Viitattu 18.6.2014.
3. 1 2  Verna Leinonen: Ukrainalaisministerin Putin-solvauksen takana netissä levinnyt rallatus *Ylen uutiset*.  19.6.2014. Viitattu 19.6.2014.
4. ↑  ‘Khuilo’: The offensive term that has attached itself to Putin *washingtonpost.com*. Viitattu 18.6.2014. (englanniksi)
5. ↑  "Путин - х\*йло!" начали петь даже немецкие болельщики *ru.tsn.ua*.  Arkistoitu 15.6.2014. Viitattu 18.6.2014. (venäjäksi)
6. ↑  Группа Друга Ріка представила рок-версию знаменитого хита о Путине *ivona.bigmir.net*.  Arkistoitu 18.6.2014. Viitattu 18.6.2014. (venäjäksi)
7. ↑  Ukraine minister's abusive remarks about Putin spark diplomatic row *theguardian.com*. Viitattu 18.6.2014. (englanniksi)
8. ↑  Yle uutiset: Ukrainassa on enemmän sotaan lähtijöitä kuin aseita *yle.fi*. Viitattu 1.3.2022.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Putin h’uilo!**.
*Tämä artikkeli käsittelee taloustieteellistä tehokkuutta. Artikkeli fysiikan tehosta on Teho.*
Jeremy Bentham. Teos Henry William Pickersgill, yksityiskohta.
**Taloudellinen tehokkuus** eli **taloudellisuus** merkitsee, että tavoite pyritään saavuttamaan mahdollisimman pienin uhrauksin (panoksin). Koko kansantalouden tehokkuus merkitsee käytössä olevien niukkojen tuotantoresurssien hyödyntämistä mahdollisimman suuren tuotannon aikaansaamiseksi mahdollisimman vähin uhrauksin. Tällöin ei tuhlata resursseja. Tehokkuus jakautuu eri muotoihin, kuten Pareto-tehokkuus, Kaldor–Hicks-tehokkuus, X-tehokkuus ja allokointitehokkuus. Taloustieteessä käytetään usein rahassa mitattavia tehokkuuden käsitteitä, vaikka rahalla ei voikaan mitata kaikkia preferenssejä. Raha kuitenkin kuuluu taloustieteen piiriin ja on helpompi empiirisesti havaita kuin preferenssit. Henkilöiden välinen hyötyjen vertailu on monien taloustieteilijöiden mukaan epätieteellistä.

Utilitarismi on etiikka, jossa esitetään eettinen kriteeri eli hyvinvoinnin maksimointi, joka muistuttaa taloustieteellistä tehokkuutta. Jeremy Benthamin mukaan utilitarismi oli tieteellinen. Teleologinen etiikka on sukua taloudellisen tehokkuuden vaatimukselle ja sen yhtenä muotona on utilitarismi.

Katso myös
----------

* Optimointi

Lähteet
-------

1. ↑  Heikkinen, Juha & Lehtonen, Reino: *Taloustiedon taloussanasto*. s. 233, hakusana taloudellisuus. Helsinki: Taloustieto r.y. 1984. ISBN 951-628-137-0.
2. ↑  Yhteinen etu ja äänestäminen. Pro gradu 1996. Aki Lehtinen (Latautuva doc-muotoinen tiedosto). Web Archive 2006.*lähde tarkemmin?*
3. ↑  Bryan Caplan*tarvitaan parempi lähde*
4. ↑  Jeremy Bentram. IEP Internet Ensyklopedia of Philosophy
**Oy Valistus** oli suomalainen koulukirjojen ja muiden oppimateriaalien kustannusyhtiö. Se perustettiin vuonna 1901 ja sulautettiin 1979 Amer-yhtymään, joka omisti myös kustantaja Weilin+Göösin.

Historiaa
---------

Kansanopettajain Osakeyhtiö Valistus (vuodesta 1919 Oy Valistus) syntyi 1900-luvun vaihteen sortokauden ja kansansivistämisaatteen pyörteissä kustantamaan Opettaja-lehden edeltäjää Opettajain Lehteä. Lehti sai kuitenkin julkaisuluvan vasta joulukuussa 1905, jolloin ilmestyi näytenumero. Viikoittainen ilmestyminen tuosta ajankohdasta lähtien tekee Opettaja-lehdestä Suomen vanhimman viikkolehden. Oy Valistus lahjoitti lehden kustannusoikeudet opettajien liitolle 1937.

Osakeyhtiömuodosta huolimatta Valistuksen taustalla oli osuustoiminta-aate, jota opettajat ympäri Suomea tuolloin innokkaasti kannattivat. Valistus keskittyi lehden ohella lasten ja nuorten oppikirjoihin ja muihin opetusvälineisiin sekä koulutarvikkeiden välittämiseen.

Valistuksen liiketoiminta kasvoi 1930-luvun mittaan ja vielä nopeammin sotien jälkeen. 15 miljoonasta markasta vuonna 1941 liikevaihto kasvoi 240 miljoonaan vuonna 1950. Koulukirjojen julkaisijana Oy Valistus oli pitkään maan suurimpia. Vuonna 1906 ilmestyneestä *Valistuksen Lukukirjasta* tuli käytetyin suomalaiskoulujen lukukirja. Oppikirjojen lisäksi Oy Valistus julkaisi ohjekirjoja, nuoriso- ja lasten kirjallisuutta, sivistysalan muistojulkaisuja ja matrikkeleita.

Valistuksen tytäryhtiö oli pulpetteja ja muita luokkahuoneen kalusteita valmistanut Koulukalusto Oy Salossa. Se ajautui 1980-luvun lopulla Sponsor-yhtiön käsiin ja myytiin Iskulle 1990.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tuomas Möttönen: Kauppaneuvos Väinö F. Virtanen (1888–1969). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 27.9.2013
2. ↑  Amer Sports Oyj Yritys- ja yhteisötietojärjestelmä YTJ. Viitattu 27.9.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Lahti, huonekaluteollisuuden keskus Lahti:  Kuka, Mitä, Lahti.  Arkistoitu 20.5.2014. Viitattu 27.9.2013.
4. ↑  Koulukalusto Osakeyhtiö Osakekirja.fi. Viitattu 27.9.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Osmo Teimar Linnoila & Arja Koskivaara: *Osakeyhtiö Valistuksen kustannustuotanto 1900–1979. Bibliografinen luettelo.* Tampere 1980. ISBN 9789513523077.
**Kulosaaren ostoskeskus** on Helsingin Kulosaaressa sijaitseva ostoskeskus. Vuonna 1960 valmistuneen rakennuksen suunnitteli Erkki Karvinen.

Ostoskeskuksen ominaispiirteitä ovat sen keskuspiha sekä Svinhufvudintien puolella sijaitseva terassi, jota rytmittävät kolmet portaat. Helsingin kaupunginmuseon mukaan terassointi poikkeaa yleisestä ostoskeskusarkkitehtuurista. Ostoskeskuksen rakennusmassat on sijoitettu Svinhufvudintien puolelta porrastetusti. Kaupunginmuseo on luokitellut rakennuksen ostoskeskusten 1. luokkaan, joka "sisältää arkkitehtuuriltaan erittäin harkittuja ja viimeisteltyjä, hyvin säilyneitä tai ympäristöarvoltaan erittäin merkittäviä ostoskeskuksia."

Helsingin kaupunki kaavaili ostoskeskuksen purkamista uudisrakentamisen tieltä. Tontille oli suunniteltu rakennettavaksi kolme 5–7 kerroksista kerrostaloa katutason liiketiloilla. Kaupunginvaltuusto hyväksyi esityksen toukokuussa 2018. Vuonna 2019 Helsingin hallinto-oikeus kumosi Helsingin kaupunginvaltuuston hyväksymän asemakaavamuutoksen, mikä merkitsi ostoskeskuksen säilyttämistä. Kaavamuutoksesta oli valittanut kuusi asunto-osakeyhtiötä ja yksi kiinteistöosakeyhtiö. Korkein hallinto-oikeus vahvisti Helsingin hallinto-oikeuden päätöksen heinäkuussa 2020 ja hylkäsi siten Helsingin kaupungin valituksen. Helsingin kaupunginmuseon mukaan Kulosaaren ostoskeskus on vaikeaan maastoon onnistuneesti sovitettu rakennus, johon ei ole tehty merkittäviä muutoksia valmistumisen jälkeen.

Ostoskeskuksessa sijaitsee kiinalainen ravintola Chengdu, joka tarjoaa Sichuanin keittiön ruokaa. Muita palveluita ovat muun muassa ruokakauppa, anniskeluravintola, kampaamo ja kukkakauppa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Laitinen, Karitta: Helsingin ostoskeskukset.  *TIEDE + TEKNOLOGIA 12/2012*, 2012, s. 43. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Kulosaaren ostoskeskus; Kyösti Kalliontie 2; Helsinki *hkm.finna.fi*.  Arkistoitu 5.5.2018. Viitattu 4.5.2018.
3. ↑  Kulosaaren ostoskeskuksen asemakaavan muuttaminen *Kaupunginhallituksen esitys*. Helsingin kaupunki.  Arkistoitu 5.5.2018. Viitattu 4.5.2018.
4. ↑  Vehkasalo, Jussi: Asiaa puitiin oikeudessa: Vanhaa ostaria ei puretakaan Helsingissä – "Hienosti vaikeaan maastoon sovitettu rakennus"  30.7.2020. Helsingin Uutiset.
5. ↑  Ravintola-arvostelu: Chengdu, Helsinki *mtv.fi/sivumaku*. Viitattu 4.5.2018.
6. ↑  Luukka, Teemu: Suomen paras kiinalainen ravintola löytyy Kulosaaresta *Helsingin Sanomat*.  13.10.2015. Viitattu 4.5.2018.
Kylpylän jäänne linnoituksessa.
**Gonion linnoitus** (georg. გონიოს ციხე, *Gonios tsikhe*, aiemmin nimeltään Apsaros tai Apsaruntos) on roomalainen linnoitus Georgiassa, Adžariassa Mustanmeren rannalla kymmenisen kilometriä Batumin kaupungista etelään ja muutama kilometri Turkin rajalta pohjoiseen Tšorokhi-joen suulla. 

Varhaisin maininta linnoituksesta on Plinius vanhemman kirjoituksissa ensimmäiseltä vuosisadalta. Toisella vuosisadalla se oli jo vahvasti linnoitettu Kolhkiin valtakunnan roomalaiskaupunki. Myöhemmin sitä hallitsi Bysantin valtakunta. Nimen "Gonio" mainitsee ensimmäisenä Mikael Panaretos 1300-luvulla. Goniossa oli myös lyhytikäinen genovalainen kauppasiirtokunta, ja vuonna 1547 se siirtyi osmanien haltuun. Se pysyi osmanien valtakunnan osana vuoteen 1878 saakka, jolloin koko Adžaria siirtyi San Stefanon rauhansopimuksessa Venäjän keisarikunnalle. 

Linnoituksen muurit ovat yhteensä 900 metriä pitkät ja niissä on 18 tornia. Alun perin torneja oli yhteensä 22. Linnoituksen neljästä sisäänkäynnistä vain läntinen on nykyään käytössä. Linnoituksella oli tärkeä strateginen merkitys, sillä se suojeli Tšorokhin ja Atšaristsqalin laaksoja, jotka yhdistivät Georgian lounaisen sisämaa-alueen Mustanmeren rannikkoon. Linnoituksen historia liittyy tiiviisti Argonauttien myyttiin: legendan mukaan Kolkhiin kuningas Aietes hautasi poikansa Absyrtoksen juuri tänne. Iason leikkasi Absyrtoksen ruumiin kappaleiksi ja heitti palat mereen. Vanhimmat arkeologiset löydöt ovat 1700–1600-luvuilta ennen ajanlaskun alkua ja urbaania asutusta paikalla on ollut ainakin hellenistiseltä kaudelta alkaen. Goniossa toimi teatteri ja hippodromi ensimmäiseltä vuosisadalta 200-luvulle saakka. Linnoitusta on pidetty myös apostoli Mattiaan hautapaikkana.

Lähteet
-------

* Kakhidze, Emzar, Recent Archaeological Finds in Apsarus (Arkistoitu – Internet Archive). Third International Congress on Black Sea Antiquities, 2005.
* Gonio-Apsaros Fortress. Tourismadjara.ge
* Pictures of Gonio castle

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gonio** Wikimedia Commonsissa
***Kung Fu Panda Talvijuhla*** on vuonna 2010 DreamWorksin tuottama ja Tim Johnsonin ohjaama yhdysvaltalainen tietokoneanimoitu joulukomedia. Se on Kung Fu Panda sarjan spin off. Alkuperäisissä äänissä nähdään Jack Black, Angelina Jolie, Dustin Hoffman, Jackie Chan, Seth Rogen, David Cross, Lucy Liu, James Hong ja Jack McBrayer.

Juoni
-----

Mestari Shifu määrää Pon isännöimään vuotuista talvijuhlaa Jade-palatsissa, joka on erittäin rituaalinen tilaisuus, johon osallistuvat kaikki Kiinan Kung Fu -mestarit. Vaikka Po on innoissaan hän haluaa myös viettää juhlaa isänsä Herra Pingin kanssa. Herra Ping kuitenkin uskoo, että Po on enemmän huolissaan tehtävistään lohikäärmesoturina, ja pysyy tiukasti ravintolassaan ruokkimassa kaupunkilaisia, joilla ei ole muuta paikkaa syödä juhlana.

Syyllisyydentuntemana Po yrittää valmistaa juhlaa, mutta sitä vaikeuttaa entisestään Wo Hop jäniskokki, jonka hän oli aiemmin vahingossa häpäissyt. Wo Hopin kommentti, jonka mukaan "kung fu ei voi ratkaista kaikkea", inspiroi Poa palkkaamaan Hurjan viisikon viimeistelemään juhlavalmisteluja samalla, kun hänellä on edelleen Wo Hop auttamassa keittiössä.

Talvijuhlan yönä Po tajuaa, että hänen pitäisi olla isänsä luona juhlana. Hän pyytää anteeksi Herra Pingiltä ja he valmistavat ruokaa kaupunkilaisille.

Pon uskollisuus perheelle liikutti Hurjaa viisikkoa ja muita mestareita ja he osallistuivat juhlaan kaupunkilaisten kanssa. Aluksi Shifua harmittaa, että kaikki hylkäsivät juhlan, mutta nähtyään iloisen ajan, jota kaikki viettävät nuudelikaupassa, hän tajuaa, että Po teki oikein ja loi todella täydellisen juhlan isänsä kanssa. Vaikka Shifu kääntyi lähteäkseen, Po suostuttelee hänet liittymään juhliin ja vakuuttaa lujasti Shifun kuuluvan perheeseensä.

Äänirooleissa
-------------

| Alkuperäinen ääni | Suomenkielinen ääni | Rooli |
| --- | --- | --- |
| Jack Black | Tuomas Uusitalo | Po |
| Dustin Hoffman | Ismo Kallio | mestari Shifu |
| James Hong | Juha Muje | Herra Ping |
| Angelina Jolie | Matleena Kuusniemi | Tiikeritär |
| Seth Rogen | Arttu Wiskari | mestari Mantis |
| Jackie Chan | Tommi Evilä | mestari Apina |
| David Cross | Kari Ketonen | mestari Kurki |
| Lucy Liu | Iina Kuustonen | mestari Kyy |
| Jack McBrayer | ? | Wo Hop |

Lähteet
-------

* 
* 
* 
*
**Arvid A. Anderson** (28. elokuuta 1878 – 13. huhtikuuta 1928) oli suomalainen liikemies.

Anderson palveli aluksi Kone- ja Siltarakennus Oy:ssä ja myös rakennusalalla Helsingissä. Hän oli pitkään Ekön höyrysahan ja Tvärminnen kalkkihiekkatiilitehtaan johtajana. Vuosina 1924–1926 Anderson oli Hietalahden Sulkutelakka- ja Konepaja Oy:n toimitusjohtajana. Hän omisti Vihdissä Olkkalan kartanon ja siihen kuuluneet teollisuuslaitokset.

Arvid Andersonin, Maakuntain Keskus-Pankki Oy:n johtajan Gustaf Waldenin ja asianajaja John Grenmanin perustama *Oy Olkkala Ab* osti elokuussa 1918 Olkkalan kartanon maanviljelysneuvos Gustaf Emil af Hällströmiltä 8 miljoonalla markalla. Uudet omistajat palstoittivat kartanon maita myyden vuoteen 1922 mennessä 1 850 hehtaaria joista muodostettiin 50 uutta maatilaa. He purkivat Olkkalan koskessa olleen vanhan sahalaitoksen ja rakensivat 1920-luvun alussa uuden kaksiraamisen höyrysahan voimalaitoksineen Averia-järven rantaan. Samoihin aikoihin kartanon maille valmistui myös tiilitehdas. Laivauksia varten vuokrattiin maa-alue Lappohjan satama-alueelta ja rakennettiin sinne 115 m pitkä ja 17 m leveä lastauslaituri. Anderson hankki omistukseensa ajan kuluessa lähes koko Oy Olkkala Ab:n osakekannan. Hänen kuoltuaan hänen puolisonsa myi yhtiön 1929; kartanon ja teollisuuslaitosten ostajina olivat kunnallisneuvos Artturi Hiidenheimo, tilanomistajat Artturi E. Korckman ja Ragnar Forsten sekä senaattori Juhani Arajärvi. 

Anderson oli purjehduksen harrastaja ja hän omisti useita kilpaveneitä muun muassa *Olkkala*-nimisen veneen. 

Anderson kuoli 49-vuotiaana huhtikuussa 1928 leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.

Lähteet
-------

1. ↑   Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 15.04.1928, nro 103, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4   Johtaja Arvid A. Anderson, Helsingin Sanomat, 15.04.1928, nro 103, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4  Kuolleita, Uusi Suomi, 15.04.1928, nro 88, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Sandvikens skeppsdocka fyller 70 år, Hufvudstadsbladet, 12.04.1935, nro 99 (2. painos), s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Olkkalan kylän kotisivut : Aatelisherrojen aika
6. ↑  Olkkalan kylän kotisivut : Kartanoiden myöhemmät omistussuhteet
*Tämä artikkeli käsittelee Veikko Huovisen romaania. Samannimisestä elokuvasta katso Lampaansyöjät.*
*Lampaansyöjien* vuoden 1971 painoksen kansikuva (Suuri Suomalainen Kirjakerho).
**Lampaansyöjät** on Veikko Huovisen 1970 kirjoittama humoristinen romaani, alaotsikoltaan "suomalainen reippailutarina". Se kertoo kahdesta miehestä, Sepestä ja Valtterista, jotka lähtevät elokuussa varsin erikoiselle autoretkelle. Tarkoituksena on metsästää lampaita, tosin kirjan loppupuolella he saavat lampaanlihasta tarpeekseen ja retkeilevät muuten vain, myös naapurimaissa. Siinä sivussa pohditaan maailman menoa, ja tosiasiassa tapahtumat toimivat vain kehyksenä kirjan olennaiselle sisällölle eli "koirasihmisten" keskusteluille, joita leimaa Huoviselle tyypillinen, kansan- ja korkeakulttuurin rajoja sekoitteleva huumori.

Romaani teki tunnetuksi rosvopaistin,*lähde?* jota Sepe ja Valtteri saaliistaan valmistivat.

*Lampaansyöjät* käännettiin ruotsiksi vuonna 1977 nimellä *Fårätarna* ja viroksi vuonna 2021 nimellä *Lambasööjad*.

Sovitukset
----------

Kirjasta tehtiin myös samanniminen elokuva. Sen ohjasi Seppo Huunonen 1972. Pääosissa olivat Leo Lastumäki (Valtteri) ja Heikki Kinnunen (Sepe). Leo Lastumäen mukaan elokuvan jälkeen sattui tapauksia, joissa todellisuudessa oli otettu mallia Sepen ja Valtterin lampaanmetsästyksestä.*lähde?* Elokuva oli menestys, ja se sai katsojia enemmän kuin vuoden kaikki muut kotimaiset elokuvat yhteensä.

Teatterissa *Lampaansyöjät* on nähty vuonna 2006 Pyynikin kesäteatterissa, jossa päärooleissa nähtiin Kai Lehtinen ja Antti Raivio.

Lähteet
-------

1. ↑  Huovinen, Veikko: *Fårätarna*. Översättning av Jens Hildén. Stockholm: Rabén & Sjögren, 1977. ISBN 91-29-49827-9.
2. ↑  Huovinen, Veikko: *Lambasööjad: Soome kehakultuurilugu*. Bibliotheca Potatoris. Tõlkija Mihkel Mõisnik. Tallinn: EKSA, 2021. ISBN 978-9949-684-63-2.
3. ↑  Pajukallio, Arto: Konstailematon kansanmies. (Leo Lastumäen muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat* 31.1.2011, s. C 8.
Vardzian luolia.
Vardzian luolaluostari.
**Vardzia** (georg. ვარძია) on vuoren rinteeseen hakattu luolaluostari Aspindzan piirikunnassa Samtskhe-Džavakhetin hallintoalueella Georgiassa. Se sijaitsee 12 kilometrin päässä Turkin rajalta Mtkvari-joen yläjuoksulla ja liittyy läheiseen Khertvisin linnoitukseen. Vardzian luostari on hakattu kallioon 1100–1200-luvuilla, mutta laajemmalla alueella luolia on aina 700–800-luvuilta 1400–1500-luvuille.

Vardzian linnoituksen perusti Georgian kuningas Giorgi III. Hänen tyttärensä kuningatar Tamar muutti sen luostariksi. Tarinan mukaan luostari on saanut häneltä nimensä: Tamar oli lapsena metsästämässä yhdessä isänsä kanssa ja joutui eroon metsästysseurueesta. Hänen peräänsä huudettiin, jolloin hän vastasi "Ak var dzia" (suom. *Täällä olen, setä*). Luostari kasvoi yli 50 000 hengen kaupungiksi, jossa asuttiin jopa yli 13:ssa kiveen hakatussa kerroksessa. Siitä tuli Tamarin kaudella merkittävä hengellinen keskus, mutta maanjäristys tuhosi sitä vuonna 1283 ja sen merkitys hiipui, kun Georgian kuningaskunta pilkkoutui osiin myöhemmin keskiajalla. Vuonna 1551 persialaiset joukot voittivat georgialaiset linnoituksessa käydyssä taistelussa ja se ryöstettiin. Nykyisin se toimii jälleen luostarina.

Luostarin keskus on Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko, johon on maalattu Georgian kuningasperhettä esittäviä freskoja. Tamar on kuvattu niihin naimattomana, joten ne on laadittu vuosien 1184 ja 1186 välillä. Maalaukset edustavat keskiajan Georgian maalaustaiteen huippukautta, ja ne eroavat huomattavasti bysanttilaisista esikuvistaan. Kirkon fasadi on tuhoutunut. Sen länsipuolella on 40 kallioon hakattua taloa, joissa on yhteensä 165 huonetta, ja kuusi pienempää kirkkoa. Itäpuolella on myös kuusi kirkkoa; taloja on vuorostaan 79 kappaletta ja huoneita 244. Tarun mukaan Tamar oli aikoinaan varannut itselleen 366 huonetta, jotta hän onnistuisi välttelemään mahdollisia vihollisia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vardzia-Khertvisi Unesco. Viitattu 7. syyskuuta 2009.
2. 1 2  Richard Plunkett, Tom Masters: *Georgia, Armenia & Azerbaijan*, s. 96. Lonely Planet, 2004. ISBN 1-74059-138-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vardzia** Wikimedia Commonsissa
Likanin palatsi.
**Likani** (georg. ლიკანი) on kaupunkityyppinen taajama Georgiassa Samtskhe-Džavakhetin hallintoalueella Bordžomin piirikunnassa. Se sijaitsee Bordžomin kaupungin länsireunalla Bordžomin rotkossa noin 160 kilometrin päässä maan pääkaupungista Tbilisistä. Likani sijaitsee Bordžomi-Kharagaulin kansallispuiston vieressä, ja se on suosittu vuoristokylpyläpaikkakunta.

Talvet ovat Likanissa leutoja eivätkä kovin lumisia, ja keskilämpötila on -2,0 astetta celsiusta. Kesät ovat lämpimiä, ja keskilämpötila on 20–25 astetta. Likanin puistoa, suosittua virkistysaluetta, hallitsevat tammet ja havupuulehdot, ja puistossa on Bordžomin lähdettä muistuttavia mineraalivesilähteitä. 

Likanin merkittäviin maamerkkeihin kuuluvat kolmilaivainen basilikakirkko 700–800-luvuilta ja Romanovien palatsi vuosilta 1892–1895. Idean jälkimmäiseen sai Léon Benois ja palatsin suunnitteli Leopold Bilfeldt. Se rakennettiin Mtkvari-joen rannalle suurherttua Nikolai Mihailovitš Romanovin kesäkartanoksi. Neuvostokaudella Likanin residenssi siirtyi valtion omaisuudeksi, ja siellä kävi keskeisiä neuvostohallinnon henkilöitä, mukaan lukien Josif Stalin. Uudelleen itsenäistyneessä Georgiassa palatsi toimii Georgian presidentin kesäresidenssinä. Kazakstanin valtion omistama energiayhtiö KazMunayGas osti loput Likanin virkistysalueesta, mukaan lukien neuvostokauden parantolan, huhtikuussa 2006.

Lähteet
-------

1. ↑  Kazakh company buys large, well-known holiday complex in Georgia. UNOMIG Latest Headlines. 13. huhtikuuta 2006.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Likani** Wikimedia Commonsissa

* Bordžomi-Kharagaulin kansallispuisto
Tsinandalin palatsi.
**Tsinandali** (georg. წინანდალი) on kylä Kakhetin alueella Georgiassa. Se tunnetaan kartanostaan ja historiallisesta viinitilastaan, jotka kuuluivat 1800-luvun aatelisrunoilija Aleksandre Tšavtšavadzelle (1786–1846). Se sijaitsee Telavin piirikunnassa 179 kilometriä Tbilisistä itään. 

Aleksandre Tšavtšavadze peri Alazanin jokilaakson kylän isältään prinssi Garsevanilta. Hän kunnosti kartanoa, rakensi sinne uuden italialaistyylisen palatsin ja perusti koristepuutarhan vuonna 1835. Siitä tuli paikka, jossa Tšavtšavadze viihdytti ulkomaisia vieraitaan musiikilla, huumorilla ja erityisesti hienoilla vuosikertaviineillä, joita valmistettiin kartanon viinitilalla (*marani*). Eurooppalaiset tavat tuntenut Tšavtšavadze rakensi Georgian vanhimman ja suurimman viinitilan, jossa hän yhdisti eurooppalaisia ja vuosisatoja vanhoja georgialaisia viininvalmistusperinteitä toisiinsa. Korkeassa arvossa pidettyä kuivaa Tsinandali-valkoviiniä tuotetaan edelleen.

Kylä ja Tšavtšavadzen kartano saivat lisää kuuluisuutta imaami Šamilin joukkojen yllätyshyökkäyksestä 2. heinäkuuta 1854. Šamil oli karismaattinen muslimijohtaja, joka vastusti Venäjän laajentumista Pohjois-Kaukasuksen alueelle. Hyökkäystä komensi Šamilin poika Ghazi-Muhammad. Vuoristolaiset kostivat Tšavtšavadzen suvulle sen jäsenten osallistumisen Venäjän toimiin Kaukasian sodassa, ryöstivät kartanon ja sieppasivat Aleksandren pojan prinssi Davit Tšavtšavadzen vaimon, lapset ja sukulaiset. Tapahtuma järkytti paitsi Venäjää myös länsimaita. 22. maaliskuuta 1855, mutkikkaiden neuvottelujen jälkeen, panttivangit palautettiin vastineeksi Šamilin vangitusta pojasta Jamal al-Dinista ja 40 000 hopearuplasta osana laajempaa vanginvaihtosopimusta.

Davit Tšavtšavadzen kuoleman jälkeen tila siirtyi Venäjän hallitsijasuvun haltuun, koska suku ei kyennyt maksamaan velkaansa Venäjän kansallispankille. Tsinandalin puutarha kunnostettiin vuonna 1887 ja siirrettiin valtion omistukseen vuonna 1917. Vuonna 1947 siitä tehtiin museo.

Lähteet
-------

1. ↑  Goldstein, Darra: *The Georgian Feast: The Vibrant Culture and Savory Food of the Republic of Georgia*, s. 53. University of California Press, 1999. ISBN 0520219295.
2. ↑  Gammer, Moshe: *Muslim resistance to the tsar*, s. 272–274. Routledge, 1992. ISBN 071463431X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tsinandali** Wikimedia Commonsissa
**Teräs Oy** oli suomalainen vuonna 1910 perustettu rautakauppayritys, joka toimi vuoteen 1982 saakka. Teräs Oy oli listattuna pörssissä 1942–1943 ja 1963–1982. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Klemetinkatu 17:ssa Vaasassa. 

Teräs Oy:n pitkäaikainen toimitusjohtaja 1910–1951 oli Nestori Eskola (1878–1956). Vuonna 1959 Teräkseen fuusioitiiin 1920 perustettu Oy Kotkan Rauta Ab, jonka Teräs oli hankkinut omistukseensa 1953.

1960-luvun alussa Teräs Oy oli Suomen suurin rautakauppa-alan yritys päämyymälän sijaitessa Vaasassa. Yritys velkaantui 1970-luvulla nopeasti ja sen oli luovuttava myymälöistään vuonna 1982. Yhtiön päävelkojia olivat Kansallis-Osake-Pankki ja Rautakonttori Oy. Teräs Oy:n osake-enemmistö siirrettiin Rautakonttori Oy:lle ja se fuusioitiin 1984 Rautakonttoriin. Tukkukauppojen Oy osti 1987 Rautakonttori Oy:n osake-enemmistön ja Rautakonttorin nimeksi muuttui 1989 Tukoanttila Oy. Vuonna 1991 se muuttui Kesko Oyj:n omistamaksi Anttila Oy:ksi, joka toimi sitten vuoteen 2016 saakka.

Entiset Teräksen myymälät toimivat Rautia-tunnuksella, joka siirtyi sitten ensin Tukolle ja sitten edelleen Keskolle.

Teräs Oy valmisti myös polkupyöriä, tunnetuin tuotemerkki oli Terässiipi. Polkupyörien valmistusta jatkaa nykyisin Mustasaaressa toimiva Tähtipyörä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Osakekirja.fi : Teräs Oy
2. 1 2 3  Poistuneet pörssiyhtiöt : Teräs Oy, Pörssitieto G. Kock
**Kurun (Niklasforsin) harkkohytti**  toimi Kurussa Karjulan kylän pohjoispuolella Kuusijärvestä laskevan Karjulanjoen varrella nykyisen Sahankosken (entiseltä nimeltään Karjunkoski) rannalla vuosina 1825–1858.

Harkkohytin perusti vuonna 1825 laamanni Nils Johan Idman omistamansa Nygårdin tilan maille. Hänen privilegioanomuksensa hylättiin puutteellisena vuonna 1826 Suomen senaatissa mutta harkkohytti toimi silti yli 30 vuoden ajan. Harkkohytti käytti raaka-aineena lähiseuduilta saatua järvimalmia ja suomalmia. Rautaa toimitettiin aluksi lähiseudun sepille kunnes Kurun harkkohytistä tuli vuonna 1844 valmistuneen Tampellan masuunin apuhytti. Harkkohytin toiminta päättyi 1858 kun viranomaiset huomasivat sen toimivan ilman virallista lupaa. 

Harkkohytin sijaintipaikalla on näkyvissä suuri kuonakasa Sahankosken länsirannalla. Kuonakasan pohjoispuolella on kivikasa jonka kohdalla harkkohytti on saattanut sijaita. Kivikasan länsipuolella näkyy maastossa rakennusten pohjia. Sahankosken länsirannalla on säilynyt hirsi- ja kivirakenteinen uittojohdin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Museovirasto : Kultturiympäristön rekisteriportaali : Kuru, Kurun (Niklasforsin) harkkohytti (Arkistoitu – Internet Archive)
**Arian-Kartli** (georg. არიან-ქართლი) oli maa, jota keskiaikainen georgialainen kronikka *Georgian kääntymys* (georg. მოქცევაჲ ქართლისაჲ, *Moktsevaj Kartlisaj*) väittää Kartlin (Kaukasian Iberian, Keski- ja Itä-Georgian) georgialaisten aikaisemmaksi kotimaaksi. 

Kronikoihin sisältyy myyttejä Aleksanteri Suuren kampanjasta sisä-Georgiaan. Aleksanterin kerrotaan tuoneen nimeämättömän "Arian-Kartlin kuninkaan" pojan Azon yhdessä seuraajiensa kanssa Kartlin tärkeimpään kaupunkiin Mtskhetaan ja antaneen hänelle tehtäväksi hallinnoida Kartlia poissa ollessaan. 1000-luvun georgialainen munkki ja kirjailijakuningas Davit IV:n opettaja Arsen kommentoi asiaa seuraavasti:

> »Me georgialaiset olemme Arian-Kartlista saapuneiden tulokkaiden jälkeläisiä, me puhumme heidän kieltään ja kaikki Kartlin kuninkaat ovat heidän kuninkaidensa jälkeläisiä.» 
> 
> 

Keskiaikaisten georgialaisten kirjoittajien Arian-Kartliksi kutsuman valtion tunnistaminen on ongelmallista. Se näyttää olleen olemassa ennen Aleksanteri Suuren Lähi-idän valloitusta, mutta "kuningaskunnan" tarkkaa sijaintia, sen perustamisaikaa tai sen hallitsijoiden identiteettiä ei voida päätellä jäljelle jääneiden dokumenttien perusteella. Nimensä perusteella sillä vaikuttaa olevan yhteys muinaiseen Iraniin ("arjalainen Kartli" eli "iranilainen Kartli"), ja antiikin lähteet ovat päätelleet maan sijainneen Akemenidien valtakunnan valtapiirin sisällä. Herodotoksen luettelo Akemenidien valtakunnan provinsseista, joka asettaa esigeorgialaiset heimot 13. ja 19. satraappikuntien alueille, on tässä mielessä huomattava. Nämä alueet vastaavat osittain Georgian historiallisia lounaisalueita, jonne useat georgialaiset tutkijat, erityisesti Giorgi Melikišvili, ovat asettaneet Arian-Kartlin. Varhaisella georgialaisella Karlin/Iberian kuningaskunnalla, josta aletaan selvästi kertoa hellenistisen kauden lähteissä, näytti olleen samanlaiset siteet Iraniin kuin Arian-Kartlilla. Cyril Toumanoff liittää alueen Ptolemaioksen Aranēhen (kreik. ‘Αράνη) ja heettiläisten Harranaan.

Lähteet
-------

* Rapp, Stephen H.: *Studies In Medieval Georgian Historiography: Early Texts And Eurasian Contexts*. Peeters Bvba, 2003. ISBN 90-429-1318-5.
* Kavtaradze, Giorgi L.: Georgian Chronicles and the raison d'étre of the Iberian Kingdom (Caucasica II).  *Orbis Terrarum, Journal of Historical Geography of the Ancient World*, 2000, nro 6, s. 177-237. Stuttgart:  Franz Steiner Verlag, 2001.

### Viitteet

1. ↑  Giorgi L. Kavtaradze. *The Interrelationship between the Transcaucasian and Anatolian Populations by the Data of the Greek and Latin Literary Sources*. The Thracian World at the Crossroads of Civilisations. Reports and Summaries. The 7th International Congress of Thracology. P. Roman (ed.). Bucharest: the Romanian Institute of Thracology, 1996.
2. 1 2  Rapp (2003), s. 10.
3. ↑  Toumanoff, Cyril (1963), *Studies in Christian Caucasian History*, s. 89–90. Georgetown University Press, siteerattu: Rapp (2003), s. 269.
Kusikivi
**Kusikivi** on Kurikassa Miedon kylässä sijaitseva siirtolohkare, jonka luokse Ruotsin kuningas Aadolf Fredrik seurueineen perimätiedon mukaan pysähtyi 18. heinäkuuta 1752, jotta kuningas saattoi käyttää kiveä näkösuojana käydessään tarpeillaan. 

Hattujen sodan jälkeen kruunattiin Aadolf Fredrik Venäjän myötävaikutuksella Ruotsin kuninkaaksi. Hän istui majesteetilliselle valtaistuimelle 1751. Kruunajaisten jälkeen päätettiin, että kuningas tekee tutustumismatkan Suomeen ja palaa Pohjanlahden ympäri takaisin Ruotsiin. Tämä kuningas Adolf Fredrikin "eerikinretki" toteutui kesällä 1752. Kuninkaalla oli mukanaan suuri seurue, mutta kuningatar jäi kotiin Ruotsiin. Eri puolilla Suomea aloitettiin valmisteluja kuninkaan vastaanottamiseksi. Hänestä annettiin ylistäviä lausuntoja ja kirkoissa luettiin rukouksia hänen puolestaan.

Kuningas oli matkalla Turusta Hämeenlinnan, Kankaanpään ja Kurikan kautta Kyrönkankaan kesätietä pitkin Vaasaan eli silloiseen Korsholmaan, kun hän tunsi tarvetta pysähtyä.

Kusikivi sijaitsee muutamia kilometrejä lounaaseen Kurikan kirkosta ja sen kylkeen on kiinnitetty metallinen muistolaatta tapauksen muistoksi. Kivi on nykyisin matalampi kuin se oli 250 vuotta sitten, koska kiven ympärille on aikojen kuluessa tuotu lisää maata muun muassa tietöiden yhteydessä. 1700-luvulla kivi lienee ollut noin kaksi metriä maanpinnan yläpuolella, kun nykyisin sen korkeus on vain noin 60–70 senttimetriä.

Kiveä on nimitetty myös Sormuskiveksi, sillä kruununvouti oli aikoinaan käynyt sinettisormuksensa avulla merkitsemässä kiven rajapyykiksi Kylmäjyrän ja Kiskon talojen välille. Tämä nimi ei kuitenkaan jäänyt elämään.

Kusikivi sijaitsee osoitteessa Jyllintaival 120, Kurikka.

Katso myös
----------

* Pirunpesä, hiidenkirnu Kurikassa
* *Legenda*, Juha Miedon patsas Kurikassa

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Kansan Aikakirjat V. Toim. Einar W. Juvelius, Otava Helsinki 1731
2. 1 2 3  Matka | Onko tässä Suomen karuin nähtävyys? Ruotsin kuninkaalle tuli hätä kesken edustusmatkan, ja niin syntyi pohjalainen matkakohde *Helsingin Sanomat*.  22.6.2023. Viitattu 22.6.2023.
3. ↑  Kulttuuriympäristön rekisteriportaali: Kurikan kusikivi (Arkistoitu – Internet Archive), Museovirasto 2.11.2012. Viitattu 22.10.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Pois työpöydältä -blogi 18.7.2012: Kurikan kusikivi (valokuvia)
* Geocaching: Lähikuva kivessä olevasta muistolaatasta
**Georgian kuningaskunta** (georg. საქართველოს სამეფო, *sakartvelos samepooli*) oli kuningaskunta nykyisen Georgian alueella vuosina 1008–1490. Kuningaskunta syntyi, kun bagrationien hallitsijasuku onnistui yhdistämään paikalliset pikkuvaltiot.

Bysantin heikentyminen neljännen ristiretken seurauksena vuonna 1204 mahdollisti Georgian nousun paikalliseksi suurvallaksi. Tätä kutsutaan Georgian kulta-ajaksi, joka päättyi jo 1220-luvulla mongolien hyökätessä Georgiaan. Georgiasta tuli Il-kaanien vasalli 1300-luvulle saakka, ja pian Georgia vallattiin uudelleen Timur Lenkin hyökätessä. Georgia itsenäistyi jälleen 1400-luvulla, mutta kuningaskunta hajosi kolmeen osaan perimysriitojen vuoksi vuosisadan lopulla.

Lähteet
-------

1. 1 2  David Marshall Lang: Rise and Fall of Georgian Kings *conflicts.rem33.com*. Viitattu 18.4.2016. (englanniksi)
2. ↑  Andrew Andersen: Medieval Georgia: 1089–1221 ("The Golden Age") *conflicts.rem33.com*. Viitattu 18.4.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Georgian kuningaskunta** Wikimedia Commonsissa
**Aimo "Aikka" Hakala** (3. heinäkuuta 1946 Helsinki – 14. joulukuuta 2021) oli suomalainen rumpali, joka soitti urallaan lukuisissa kokoonpanoissa.

Hakalan ura alkoi komppikitaristina, mutta pian hän siirtyi soittamaan rumpuja The Avengersiin ja pääsi levyttämään yhtyeen mukana vuonna 1963. The Avengersin jälkeen Hakala keikkaili muun muassa yhtyeissä The Boys, The Rogues, The Esquires, Beat Stones ja Help. Hän soitti myös yhdessä Pave Maijasen kanssa Smokingissa ja Kirka Babitzinin yhtyeessä. Vuodesta 1971 aina 80-luvun taitteeseen asti Hakala oli The Boysin jäsen. Yhtye voitti vuonna 1971 *Syksyn sävelen* ja kaksi sen albumeista myi kultaa.

Hakala oli myös kysytty studio- ja keikkamuusikko. Hänen soitti muun muassa Vanhan Isännän kiertueilla ja levyillä sekä Freud Marx Engels & Jungissa. Hänet mainitaan yhtyeen kappaleessa "Danny Show", joka perustuu Hakalan omiin kokemuksiin Dannyn kiertueen mukana. Hakalan muihin yhteistyökumppaneihin kuuluivat esimerkiksi Hector, Irina Milan, Albert Järvinen, Esa Pakarinen, Reijo Taipale, Irwin Goodman, Cumulus, M. A. Numminen ja Pedro Hietanen. 1980-luvulla Hakala soitti pitkään Beritin yhtyessä. Iskelmälaulaja oli hänen silloinen asuinkumppaninsa.

1980-luvun lopulla Hakala lopetti päätoimisen muusikkouransa ja aloitti päivätyössä autojen varaosamyymälän varastomiehenä. Myöhemmin hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.

Hakala mainitsi vuonna 2009 *Viidakkorumpu*-lehden haastattelussa varhaiseksi esikuvakseen rumpalina The Shadowsin Brian Bennettin ja myöhemmiksi vaikuttajikseen Ginger Bakerin ja Matti Oilingin.

Kokoonpanoja
------------

* The Avengers
* The Boys
* Coupé de Ville
* Danny
* Freud Marx Engels & Jung (yksi kiertue)
* Hector
* Maria Hänninen
* Albert Järvinen
* M. A. Numminen
* Eero Raittinen
* Topi Sorsakoski
* Hillel Tokazier
* Vanha Isäntä

Lähteet
-------

* www.fono.fi

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  Sirén, Vesa: Rumpali Aikka Hakala on kuollut 75-vuotiaana – Tähtien luottomuusikko soitti lähes kaikkien suomalais­legendojen kanssa *Helsingin Sanomat*.  15.12.2021. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 15.12.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
Mielenosoituksia muistava muistolaatta Tbilisissä.
**Tbilisin mielenosoitukset 1956** olivat georgialaisten mielenosoituksia Neuvostoliiton johtajaa Nikita Hruštšovia vastaan. Suurin mielenosoitus 9. maaliskuuta 1956 päättyi neuvostoarmeijan väliintuloon ja useiden kymmenien mielenosoittajien kuolemaan. Tapahtumaa kutsutaan myös *Tbilisin joukkomurhaksi*.

Josif Stalinin jälkeen Neuvostoliiton johtajaksi noussut Hruštšov piti kommunistisen puolueen 20. puoluekokouksessa helmikuussa 1956 puheen, jossa hän syytti Stalinia lukuisista tämän tekemistä vääryyksistä, ennen kaikkea Stalinin puhdistuksista, henkilöpalvonnasta ja puolueväen teloituksista.

Monet georgialaiset olivat tyytymättömiä Hruštšovin puheeseen. Georgialainen Stalin oli arvostettu ja ihailtu johtaja Georgiassa. Tyytymättömyyteen liittyi siten myös georgialaista nationalismia ja kansallistunnetta.

Opiskelijoiden keskuudessa levisi spontaanisti ajatus, että Stalinin kuoleman kolmantena vuosipäivänä 9. maaliskuuta 1956 pidettäisiin mielenosoitus Stalinin kunniaksi Tbilisin hallintorakennusten tuntumassa olleen Stalinin patsaan luona. Viranomaiset antoivat luvan kokoontumiselle, mutta kun väkijoukko liikkui kohti hallintorakennuksia, antoi puolueen paikallispäällikkö armeijalle tehtäväksi mielenosoituksen lopettamisen. Armeija avasi tulen väkijoukkoon. Useiden kymmenien mielenosoittajien arvellaan kuolleen ja satojen haavoittuneen tulituksessa.

Tapahtumien katsotaan lopullisesti muuttaneen georgialaisten suhtautumisen Neuvostoliittoon epäluuloiseksi. Neuvostoliitto yritti kyllä parantaa suhteita tukemalla georgialaisten kulttuurityötä ja järjestämällä suurelliset Georgian 1500-vuotisjuhlat vuonna 1958. Nuorten kapinallisuus ilmeni hajanaisina maanalaisina neuvostovastaisina ryhminä. Mielenosoituksen osallistujina tai silminnäkijöinä oli Georgian tulevia itsenäisyysmiehiä kuten Merab Kostava ja Zviad Gamsakhurdia.

Katso myös
----------

* Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset

Lähteet
-------

1. 1 2 3  George Tarkhan-Mouravi: 70 years of Soviet Georgia *rolfgross.dreamhosters.com*.  19.1.1997. Rolf Gross Dreamhosters. Viitattu 1.12.2016.
2. ↑  Ole Kristian Grimnes: *Otavan suuri maailmanhistoria. Osa 18. Jakautunut maailma*, s. 199. Suomentanut Heikki Eskelinen. Helsinki: Otava, 1986. ISBN 951-1-09319-3.
3. ↑  Ronald Grigor Suny (1994), *The Making of the Georgian Nation*, s. 303–305. Indiana University Press. ISBN 0-253-20915-3.