recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Säveltäjän omia luonnoksia jousikvartettoon op. 131.
**Jousikvartetto nro 14 cis-molli** opus 131 on Ludwig van Beethovenin (1770–1827) jousikvartetto, joka valmistui heinäkuussa 1826. Kvarteton numero perustuu julkaisujärjestykseen, todellisuudessa teos on säveltämisjärjestyksessä Beethovenin viidestoista kvartetto. Teos on omistettu paroni Joseph von Stutterheimille. Muutkin jousikvartetot oli omistettu korkea-arvoisille henkilöille, millä epäilemättä oli tekemistä säveltäjän taloudellisen ahdingon kanssa.

Kvartetossa katsotaan yleisesti olevan seitsemän osaa, sillä näin Beethoven itse ne numeroi. Osat kolme ja kuusi ovat kuitenkin niin lyhyitä, että ne ovat oikeastaan vain johdantoja niitä seuraaviin osiin. Tuloksena oli teoksen pirstaloituminen, mutta Beethoven paikkasi asiaa osien temaattisten suhteiden yhdenmukaisuudella, osien liittymisellä toisiinsa ja koko teoksen yleisellä rakenteella.

Osat on tarkoitettu soitettavaksi ilman taukoa. Ne ovat useissa toisistaan suuresti poikkeavissa sävellajeissa. Teos alkaa hitaalla ja vakavalla fuugalla, jota vastakohtana seuraa teemaltaan kansantanssinomainen *Allegro molto vivace*. Lyhyt kolmas osa, joka tarjoaa muistuman yhdeksännestä sinfoniasta ("O Brüder, nicht diese Töne --")  toimii siirtymänä laajaan neljänteen osaan, joka käsittää teeman ja sen kuusi muunnelmaa. Viidentenä osana on nopea *Presto*, jonka jälkeen on hidas *Adagio quasi un poco andante.* Se toimii johdantona myrskyisälle sonaattimuotoiselle finaalille, joka ennen tuskaisaa ja uhmakkaan hämärää päätöstään sisältää kaikuja ensimmäisen osan teemasta.

Osat
----

1. *Adagio ma non troppo e molto espressivo 8'53"*
2. *Allegro molto vivace 3'06"*
3. *Allegro moderato 0'57"*
4. *Andante ma non troppo e molto cantabile – Più mosso – Andante moderato e lusinghiero – Adagio – Allegretto – Adagio, ma non troppo e semplice – Allegretto 14'36"*
5. *Presto 5'35"*
6. *Adagio quasi un poco andante 2'26"*
7. *Allegro 6'48"*

Lähteet
-------

* Ballola, Giovanni, Carli: *Quintessenza del Genio Beethoveniano. Beethoven, Complete Stirng Quartets. Quartetto Italiano*, s. 42–52. Philips Classics Productions, 1996. (italiaksi)
* Cooper, Barry: *Wonderful, redefined invention. Beethoven, Complete Stirng Quartets. Quartetto Italiano*, s. 8–19. Philips Classics Productions, 1996. (englanniksi)
* Kelkel, Manfred: *Les Jalons d'une Vie Creatrice. Beethoven, Complete Stirng Quartets. Quartetto Italiano*, s. 32–40. Philips Classics Productions, 1996. (ranskaksi)
* Schmidt, Christian Martin: *Diskurse von Höchster Individualität. Beethoven, Complete Stirng Quartets. Quartetto Italiano*, s. 21–30. Philips Classics Productions, 1996. (saksaksi)

### Viitteet

1. ↑  Ballola, 1996, s. 51
2. ↑  Schmidt, 1996, s. 28
3. 1 2  Cooper, 1996, s. 18
4. ↑  Kelker, 1996, s. 38
**Jousikvartetto nro 15 a-molli** opus 132 on Ludwig van Beethovenin jousikvartetto, joka valmistui vuonna 1825. Sen kantaesitti Schuppanzigh-kvartetti 6. marraskuuta samana vuonna. Kvartetto on toinen venäläisen mesenaatin Nikolai Golitsynin Beethovenilta tilaamista kvartetoista. Kvarteton numero perustuu julkaisujärjestykseen, todellisuudessa teos on säveltämisjärjestyksessä Beethovenin kolmastoista kvartetto.

Kolmas osa on kvarteton pisin. Beethoven sävelsi osan toipuessaan vakavasta sairaudesta ja nimesi sen tämän vuoksi "Heiliger Dankgesang eines Genesenen an die Gottheit, in der lydischen Tonart" ("toipuneen pyhä kiitoslaulu jumaluudelle lyydisessä sävellajissa"). Osassa vuorottelevat hitaat jaksot nopeampien jaksojen ("Neue Kraft fühlend", "uutta voimaa tuntien") kanssa. Neljäs osa on lyhyt marssi, joka johtaa resitatiivia muistuttavan jakson kautta rondomuotoiseen finaaliin.

Osat
----

Kvarteton toisen osan alku.
Kvarteton viimeisen osan alku.
1. *Assai sostenuto – Allegro*
2. *Allegro ma non tanto*
3. *Heiliger Dankgesang eines Genesenen an die Gottheit, in der lydischen Tonart. Molto adagio – neue Kraft fühlend. Andante – Molto adagio – Andante – Molto adagio. Mit innigster Empfindung.*
4. *Alla Marcia, assai vivace – Più allegro*
5. *Allegro appassionato – Presto*

Lähteet
-------

1. ↑  A meeting of minds *The Guardian*. Viitattu 17.11.2010.
Sarjakuvataiteilija Gilbert Shelton Comicfestival-tapahtumassa Münchenissä vuonna 2013.**Gilbert Shelton** (s. 31. toukokuuta 1940 Houston) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Hänen tunnetuin sarjakuvansa on *Friikkilän pojat*.

Shelton valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Teksasin Austinin yliopistosta vuonna 1961. Hänen sarjakuviaan oli julkaistu yliopiston huumorilehdessä, *The Texas Rangerissä*. Ensimmäisessä työpaikassaan New Yorkissa hän toimitti autolehtiä. Vuonna 1962 hän palasi Teksasiin jatkamaan opiskeluaan saadakseen lykkäystä asepalveluksesta. Tällöin julkaistiin hänen ensimmäinen merkittävä sarjakuvansa, *Terässika* (*Wonder Wart-Hog*), joka oli parodia *Teräsmiehestä*. Hän ryhtyi *The Texas Rangerin* toimittajaksi ja siirtyi taidekouluun.

*Terässika* sai oman lehtensä 1968, mutta sitä julkaistiin vain kaksi numeroa. Hän loi *Friikkilän pojat* (*Fabulous Furry Freak Brothers*) 1968 ja siihen perustuvan *Läski-Freddyn kissan* (*Fat Freddy's Cat*) 1969. Aluksi Shelton teki *Friikkilän poikia* yksin, mutta 1970-luvulla hän alkoi käyttää apulaisia. Dave Sheridan oli tekemässä *Friikkilän poikia* vuosina 1974–1982 ja Paul Mavrides vuodesta 1978 lähtien. Vuonna 1988 Shelton loi uuden sarjakuvan nimeltä *Not Quite Dead*. Ranskalaisen *Picin* kanssa käsikirjoitettu strippisarjakuva kertoo rock-yhtyeestä, joka jatkaa soittamista vuodesta toiseen, vaikka ei ole koskaan levyttänyt. *Not Quite Dead* -sarjakuvaa ei ole suomennettu.

Lähteet
-------

1. ↑  Typpö, Juho: Pilveä polttelevat Friikkilän veljekset ovat seikkailleet sarjakuvissa jo 50 vuotta, eikä loppua näy – Amerikkalaispiirtäjä Gilbert Shelton ylistää Viiviä ja Wagneria: "Yhdysvalloissa ei ole mitään vastaavaa" *Helsingin Sanomat*.  31.8.2017. Viitattu 8.9.2017.
2. ↑  Hänninen, Ville (toim.): *Ulkomaisia sarjakuvantekijöitä 1*, s. 256-257. BTJ Kirjastopalvelu, 2006. ISBN 951-692-594-4.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Yle

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Asenath Barazani** oli 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa elänyt Kurdistanin juutalainen uskonoppinut. Hän johti isänsä perustamaa yešivaa Mosulissa.

Elämäkerta
----------

Asenath Barazani syntyi ehkä vuoden 1560 paikkeilla. Hänen isänsä oli vaikutusvaltainen Kurdistanin juutalainen kabbalarabbi ja mystikko Samuel ben Nethanel ha-Levi Barazani. Juutalaisen yhteisön tuolloinen ongelma oli oppineiden johtajien pieni määrä. Asenath Barazanin isä halusikin korjata tilanteen perustamalla yešivan Mosuliin. Hänellä ei itsellään ollut Asenathin ohella muita lapsia, joten hän alkoi kouluttaa tytärtään. Asenath meni naimisiin rabbi Jacob Mizrahin kanssa, joka oli myös hänen isänsä oppilas. Jacob lupasi Asenathin isälle, että hänen vaimonsa voisi viettää aikansa opiskellen Tooraa, eikä hänen tarvitsisi tehdä kotitöitä.

Asenathin isän kuoltua Jacobista tuli yešivan johtaja, mutta hän oli niin keskittynyt omiin opintoihinsa, että varsinainen opetustoiminta jäi käytännössä hänen vaimonsa tehtäväksi. Aviomiehensä edelleen kuoltua Asenathista tuli yešivan myös virallinen johtaja. Yešiva oli koko toimintansa ajan jatkuvassa taloudellisessa ahdingossa. Sen toiminta söi rahaa, mutta samalla lahjoitusten kerääminen oli osoittautunut hankalaksi. Asenathin tiedetään kirjoittaneen useita eri tahoille osoitettuja kirjeitä, joissa selitetään yešivan toiminnan tukalasta asemasta. Hänen kotinsa, vaatteidensa ja kirjojensa sanotaan tulleen tästä syystä takavarikoiduksi. Hän jatkoi edelleen Tooran opettamista, mutta ei voinut naisena lähteä kiertelemään kauaksi lahjoituksia varten. Rabbit niin läheltä kuin kaukaakin vastailivat kirjeisiin kunnioittavaan sävyyn.

Asenath Barazanin kirjoituksia ei tunneta kovin montaa. Niiden perusteella voidaan kuitenkin tulkita hänen hallinneen erinomaisesti Tooraa, Talmudia, midrašaa, kabbalaa ja hepreaa. Taloudellisista ongelmista huolimatta myös yešivan toiminta jatkui. Monista sen oppilaista tuli samaan tapaan tunnettuja uskonnon tietäjiä. Yksi heistä oli Asenath Barazanin poika, jonka hän lähetti Bagdadiin. Hänestä polveutui sittemmin rabbiinisten oppineiden dynastia. Asenath Barazani kuoli suurin piirtein vuosien 1625 ja 1635 välillä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 3 Ba-Blo*, s. 138. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel

 |

 |
**Kantatie 53** on Hämeenlinnan Tuuloksesta Padasjoelle kulkeva kantatie. Tien pituus on 47 kilometriä. Tie on valtatien 10 jatke valtatielle 24.

Kantatie 53 Hämeenlinnan (entisen Lammin) Sankolassa Padasjoelle päin kuvattuna.

Reitti ja yhteydet
------------------

* Hämeenlinna
	+ Tuulos (vt10, vt 12)
* Padasjoki
	+ Auttoinen
	+ Padasjoki (vt 24)

Historiaa
---------

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 53 oli Lohjanharjun ja Tammisaaren välinen maantie. Myöhemmin tietä jatkettiin niin, että pisimmillään se ulottui Mäntsälästä Hankoon. Vuoden 1996 tienumerouudistuksesta tie muutettiin valtatieksi 25.

Nykyinen kantatie 53 on osittain valtatien 4 ensimmäistä linjausta. Kun valtatie 4 siirrettiin kulkemaan Lahden kautta, jäi vanha tie maantieksi. Tuuloksen ja Padasjoen välisestä tiestä tehtiin kantatie 53 vuonna 1996. Muutos tehtiin jo muutamaa kuukautta ennen Mäntsälän ja Hangon välisen tien muuttamista valtatieksi, joten Suomessa oli hetken aikaa kaksi kantatietä 53.

Tuuloksen kohdalle rakennettiin kiertoliittymä kesällä 2009 osana Pohjoisten huoltoasema-alueen liikennejärjestelyjä.

Tiehankkeita
------------

Kantatien 53 ja valtatien 24 liittymä Padasjoella tullaan rakentamaan tulevaisuudessa eritasoliittymäksi.*lähde?*

Lähteet
-------

* Grönroos, Matti: Kantatie 53 Tuulos–Padasjoki, 47 km *mattigronroos.fi*.
* Fonecta Kartat *fonecta.fi*. Fonecta. Viitattu 28.12.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Matti Grönroosin sivu kantatiestä 53

Kantatiet 40–98
  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
**Asemahotelli** on suomalainen televisiosarja vuodelta 1965. Sen tuotti Mainos-TV. Sarjan käsikirjoitti Raija Artimo. Alkupään jaksot ohjasi Pauli Virtanen, loppupään puolestaan Ritva Nuutinen.

Synopsis
--------

Asemahotelli sijaitsee jossain rautateiden risteyksessä. Se on vanha, huonokuntoinen ja purku-uhan alla. Hotellia johtaa Alma Sundqvist. Almaa avustaa hänen poikansa Varma Onni, joka toimii portieerina. Alman toinen poika, Oiva Toivo, pitää pihapiirissä verstasta, jossa hän korjailee naapureiden viallisia laitteita. Oiva Toivon tähtäimessä on oma autokorjaamo. Kolmikko pitää tiiviisti yhtä. Sarjassa on kolmen päähenkilön lisäksi vain yksi henkilö, joka on mukana useammassa kuin yhdessä jaksossa: lihakauppias Lehtonen. Hän on ihastunut Almaan.

Vastaanotto
-----------

*Asemahotellia* pidettiin liiankin "kotikutoisena".

Tausta ja tuotanto
------------------

*Asemahotellia* esitettiin kuukausittain alkaen tammikuusta 1965. Se edusti televisioyhtiöiden uutta tapaa tuottaa sarjoja: jaksojen määrää ei ollut päätetty ennalta ja niitä esitettiin harvakseltaan. Päähenkilöiden lukumäärä oli rajattu ja tapahtumapaikkoja oli yksi. Televisiosarjat olivat nousseet yleisön suosioon 1960-luvun alussa, ja jaksot esitettiin usein tiheään tahtiin perättäisinä päivinä. *Asemahotellissa* vierailivat muun muassa Pia Hattara, Heidi Krohn, Esko Salminen ja Elsa Turakainen. *Asemahotellia* ei tallennettu kuvanauhalle.

*Asemahotellin* kuviota, jossa tapahtumat on sijoitettu pääosin yhteen paikkaan ja päähenkilöinä on kolmen hengen yrittäjäperhe, muistuttaa muun muassa 1970-luvun lopun suosikkisarja *Tankki täyteen*.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Emmi Jurkka  | … |  Alma Sundqvist
  |
|  Sakari Jurkka  | … |  Varma Onni
  |
|  Jussi Jurkka  | … |  Oiva Toivo
  |
|  Hannes Häyrinen  | … |  lihakauppias Lehtonen
  |

Lähteet
-------

* Meri, Lauri: *Tuntematon tähti : Jussi Jurkka*. Kustannusosakeyhtiö Otava, 2015. ISBN 978-951-1-26596-2.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Meri, s. 355
2. ↑  Meri, s. 354 ja 355
3. ↑  Asemahotelli (html) *Vintti.yle.fi*.  11.6.2008. Yleisradio Oy. Viitattu 19.3.2019.
**Gilbert Kalish** (s. 2. heinäkuuta 1935 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen pianisti.

Kalish sai taiteiden kandidaatin arvon Columbian yliopistosta vuonna 1956 ja täydensi opintojaan Berkshire Music Centerissä (nyk. Tanglewood Music Center) sekä Marlboro Music School and Festivalilla. Hänen opettajiensa joukossa oli Isabelle Vengerova. Kalish oli Contemporary Chamber Ensemblen perustajajäsen 1960-luvun alussa. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Dawn Upshaw'n, Joel Krosnickin ja Jan DeGaetanin kanssa sekä soittanut johtavien jousikvartettien kanssa. Kalish on pitänyt myös resitaaleja eri kaupungeissa ja esiintynyt usein esimerkiksi New Yorkin Mostly Mozart Festivalilla. Hän liittyi vuonna 1969 Bostonin sinfoniaorkesterin kamarisoittajiin (Boston Symphony Chamber Players).

Kalish on omistautunut aikansa musiikille. Hän on tulkinnut muiden muassa Elliott Carterin, Aaron Coplandin, George Crumbin sekä David Diamondin teoksia ja tullut tunnetuksi myös Charles Ivesin sekä Joseph Haydnin musiikin esittäjänä. Kalish sai vuonna 1970 nimityksen Stony Brook Universityn professoriksi. Hän toimi myös Tanglewood Music Centerin henkilökunnan jäsenenä vuosina 1968–1997. Hän on pitänyt usein mestarikursseja Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Vuonna 1987 Kalish sai kunniatohtorin arvon Swarthmore Collegesta. Hän on tehnyt levytyksiä esimerkiksi Nonesuch Recordsille. Levytettyjen teosten joukossa on perinteisiä klassikoita, moderneja teoksia ja ensilevytyksiä. Nonesuchille tehdyistä levytyksistä yksi koostuu Stephen Fosterin lauluista, jotka Kalish on esittänyt Jan DeGaetanin kanssa.

Kalish on ollut neljästi Grammy-ehdokkaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Harvard Concise Dictionary of Music and Musicians Don Michael Randel
2. 1 2 3  Gilbert Kalish AllMusic
3. ↑  Gilbert Kalish Grammy Awards


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jon Bos-Son Lindström** (s. 29. syyskuuta 1948 Hanko) on suomenruotsalainen Ruotsissa asuva elokuva- ja tv-ohjaaja sekä käsikirjoittaja. Hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli Jörn Donnerin tuottama *Yön sylissä* (Hemåt i natten, 1977), ja muita ohjauksia ovat *Viimeinen kesä* (Sista leken, 1984), *Syvän joen salaisuus* (Järngänget, 2000), *Lastenystävä* (Barnavännen, 2003) ja *Pieniä ihmeitä* (Små mirakel och stora, 2006). Hän on ohjannut myös ruotsalaisia tv-sarjoja.

Lindström varttui Hangossa ja muutti 19-vuotiaana Ruotsiin vuonna 1967. Hän opiskeli Christer Strömholmin valokuvaus- ja dokumenttielokuvakoulussa.

Jon Lindström on naimisissa kirjailija Rita Holstin kanssa. He työstävät usein yhdessä Lindströmin ohjausten käsikirjoituksia. Heidän tyttärensä on näyttelijä, tuottaja ja ohjaaja Yaba Holst.

Lähteet
-------

1. ↑  Jon Lindström Elonetissä.
2. 1 2 3  Jon Lindström Svensk Filmdatabasissa (englanniksi, ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jon Lindström Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Ritva
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Mandarin Oriental München
**Mandarin Oriental München** on Münchenissä sijaitseva hotelli. Se sijaitsee Münchenin vanhassa kaupungissa Maximilianstrasse-kadun varrella, kuuluisan panimon Hofbräuhausin lähellä. Rakennus, jossa hotelli toimii, valmistui vuonna 1880 kaupungin oopperataloksi. Vuonna 1990 rakennus muutettiin hotelliksi, ja Mandarin Oriental Hotel Group osti sen lopulta vuonna 2000. Hotellissa on useita ravintoloita ja baareja, kuten Mark's, joka on Simon Laresen johtama Michelin-tähdellä palkittu, välimerellistä ruokaa ranskalaisilla vaikutteilla tarjoava ravintola.

Sijainti
--------

Mandarin Oriental München sijaitsee sivukadulla Münchenin vanhassa kaupungissa kävelyetäisyydellä useista museoista ja ravintoloista. Marienplatz, Frauenkirche, Maximilianstrasse ja Hofbräuhaus sijaitsevat hotellin lähistöllä.

Hotelli
-------

Rakennus, jossa Mandarin Oriental München toimii, valmistui vuonna 1880 alun perin kaupungin oopperataloksi. Vasta vuonna 1990 rakennus muutettiin hotelliksi, ja siinä toimi Hotel Rafael Munich. Mandarin Oriental Hotel Group osti rakennuksen vuonna 2000. Remontoinnin yhteydessä rakennuksen perustusten huomattiin kuuluvan keskiaikaiseen kaupunginmuuriin, ja osa kyseisestä muurista on nykyäänkin nähtävillä hotellin kellarissa. 

Hotellia remontoitiin laajasti vuonna 2007. Hotellissa on kuusi ravintolaa ja baaria. Tunnetuin näistä on Mark's, joka tarjoilee modernia eurooppalaista ruokaa ja joka on palkittu Michelin-tähdellä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Mandarin Oriental, Munich
**Agnes Lydia (Lyyli) Heinonen** (21. tammikuuta 1889 Viipurin maalaiskunta – 6. marraskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kommunisti, vasemmistolaisen naisliikkeen vaikuttaja ja toimittaja.

Lyyli Heinosen isä oli muurari ja äiti karjakko. Hän kävi Tiiliruukin kansakoulun, jossa opettaja Hilja Pärssinen sai hänet kiinnostumaan työväen- ja naisasiasta. Koulun jälkeen Heinonen työskenteli ompelijana, kutojana ja leikkaajana. Hän osallistui vuoden 1905 suurlakkoon ja oli mukana ammattiyhdistystoiminnassa sekä työväenliikkeen nais- ja nuorisojärjestöissä.

Heinonen ei osallistunut vuoden 1918 sisällissotaan, mutta avusti sen jälkeen piiloutuneita punaisia ja hankki ruokaa vankileireillä olleille. Hän joutui tuolloin ensimmäisen kerran kuulusteltavaksi ja poliittisesti epäiltyjen joukkoon. Heinonen liittyi vuonna 1919 Suomen Kommunistiseen Puolueeseen ja oli 1920-luvun alussa mukana Viipurin julkisissa vasemmistolaisissa työväenjärjestöissä. Heinonen pidätettiin vuonna 1923 ja kahta vuotta myöhemmin hän sai puolentoista vuoden vankeustuomion valtiopetoksesta syytettynä. Heinonen työskenteli *Työ*-lehden toimituksessa ja *Työläis- ja talonpoikaisnaisten lehden* toimittajana vuodesta 1929.

Heinonen pidätettiin uudelleen vuonna 1930 ja hän sai viiden vuoden vankilatuomion. Vapauduttuaan hän jatkoi toimintaansa kommunistisessa liikkeessä vastaten nais- ja ammattiyhdistysasioista SKP:n keskuskomitean epävirallisena jäsenenä. Jatkosodan aikana Heinonen oli pidätettynä niin sanotussa turvasäilössä.

Vapauduttuaan syksyllä 1944 Heinonen toimi SKP:n keskeisissä päättävissä elimissä, oli perustamassa Suomen Naisten Demokraattista Liittoa ja toimitti sen lehteä *Uutta Naista* kuolemaansa saakka. Hän työskenteli Lomaliiton naissihteerinä, toimi Parasta Lapsille -yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana, kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon ja hoiti muita luottamustehtäviä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Elina Katainen: Heinonen, Lyyli (1889–1950) *Kansallisbiografia*. Viitattu 19.2.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
McCormick vuonna 1957
**Patricia Joan "Pat" McCormick** (12. toukokuuta 1930 Seal Beach – 7. maaliskuuta 2023) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä ja nelinkertainen olympiavoittaja.

McCormick oli ensimmäinen urheilija, joka kykeni voittamaan kultaa sekä 3 metrin ponnahduslaudalla että 10 metrin kerroshypyissä kaksissa olympialaisissa peräkkäin. Myöhemmin samaan on pystynyt vain Greg Louganis. McCormick otti voittonsa Helsingin kisoissa 1952 ja Melbournessa 1956.

Melbournen kullat tulivat vain viisi kuukautta McCormickin poikalapsen syntymän jälkeen. Hän jatkoi harjoittelua raskautensa ajan ja ui 800 metriä päivässä vielä kaksi päivää ennen synnytystä. Vuoden 1956 olympiakisojen ponnahduslautakilpailussa hän sai yhteensä 142,36 pistettä, hopeamitalisti Jeanne Stunyonin tuloksen oltua 125,89. Tämä on edelleen kaikkien aikojen suurin ero olympialaisten uimahypyissä.*lähde?*

Pat McCormickin aviomies Glenn McCormick oli Yhdysvaltojen mestari kerroshypyissä 1950–1951. Heidän tyttärensä Kelly McCormick voitti ponnahduslaudalla hopeaa vuoden 1984 olympialaisissa ja pronssia 1988 kisoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Patricia McCormick *Olympedia*. Viitattu 9.3.2023. (englanniksi)
2. ↑  Olympedia – Olympic Divers - Individual Double Champions, Same Year *www.olympedia.org*. Viitattu 9.3.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Patricia McCormick Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)

  

Naisten 10 metrin kerroshyppyjen olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1912: Greta Johansson |
1920: Stefanie Clausen |
1924: Caroline Smith |
1928: Elizabeth Becker-Pinkston |
1932: Dorothy Poynton-Hill |
1936: Dorothy Poynton-Hill |
1948: Vicki Draves |
1952: Patricia McCormick |
1956: Patricia McCormick |
1960: Ingrid Krämer |
1964: Lesley Bush |
1968: Milena Duchková |
1972: Ulrika Knape |
1976: Jelena Vaitsehovskaja |
1980: Martina Jäschke |
1984: Zhou Jihong |
1988: Xu Yanmei |
1992: Fu Mingxia |
1996: Fu Mingxia |
2000: Laura Wilkinson |
2004: Chantelle Newbery |
2008: Chen Ruolin |
2012: Chen Ruolin |
2016: Ren Qian |
2020: Quan Hongchan |
Patricia R. Harris
**Patricia Roberts Harris** (31. toukokuuta 1924 Mattoon, Illinois – 23. maaliskuuta 1985 Washington D. C.) oli yhdysvaltalainen poliitikko, oikeus­tieteen professori ja kansalais­oikeus­aktivisti, joka toimi Yhdys­valtojen hallituksessa kahdessa ministerin tehtävässä Jimmy Carterin presidentti­kaudella. Harris oli ensimmäinen afro­amerik­kalainen nainen, joka on edennyt Yhdys­valloissa ministeriksi, suurlähettilääksi tai lakikorkeakoulun johtajaksi.

Rautateiden makuuvaunu­palvelijan tytär Patricia Roberts Harris meni jo teini-ikäisenä mukaan mustan väestönosan kansalais­oikeus­taisteluun ja kiinnostui sitä kautta oikeus­tieteestä. Hän valmistui George Washingtonin yliopistosta ja eteni akateemisella urallaan Howard Universityn oikeus­tieteellisen tiede­kunnan dekaaniksi.

Presidentti Lyndon B. Johnson nimitti Harrisin 1960-luvulla Yhdys­valtojen suur­lähettilääksi Luxemburgiin. Presidentti Carterin hallituksissa Harris toimi ensin asunto- ja kaupunki­suunnittelu­ministerinä 1977–1979 ja sitten terveys­ministerinä 1979–1981.

Vuonna 1982 Harris pyrki liittovaltion pääkaupungin Washingtonin pormestariksi, mutta hävisi Marion Barrylle. Harris kuoli Washingtonissa 1985.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  "Harris, Patricia Roberts (1924–1985)."  (Arkistoitu – Internet Archive) *Young Students Learning Library*. 1996. Haettu 16.10.2016 palvelusta HighBeam Research (vaatii tilauksen)
2. ↑  Patricia Roberts Harris (Arkistoitu – Internet Archive), Biography.com. Viitattu 16.10.2016.

Yhdysvaltain terveysministerit

* Culp
* Williams (vt.)
* Folsom
* Flemming
* Ribicoff
* Williams (vt.)
* Celebrezze
* Gardner
* Cohen
* Finch
* Richardson
* Keen
* Weinberger
* Mathews
* Califano
* Harris
* Mckiee (vt.)
* Schweiker
* Long (vt.)
* Heckler
* Bowen
* Sullivan
* Shalala
* Thompson
* Leavitt
* Johnson (vt.)
* Sebelius
* Burwell
* Cochran (vt.)
* Price
* Wright (vt.)
* Hargan (vt.)
* Azar
* Cochran (vt.)
* Becerra


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
	+ 2

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Patricia Roberts Harris
**Brianna Decker** (s. 13. toukokuuta 1991 Dousman, Wisconsin) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on voittanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa kuusi kultaa ja kaksi hopeaa. Seuratasolla hän edustaa NWHL-seura Boston Pridea.

Decker on Yhdysvaltain maajoukkueessa voittanut olympiakultaa Pyeongchangissa 2018 sekä olympiahopeaa Sotšissa 2014. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2011, 2013, 2015, 2016, 2017 ja 2019 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuonna 2012. MM-kilpailuissa 2017 hänet valittiin kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja parhaaksi hyökkääjäksi. MM-kilpailuissa 2013 ja 2015 hänet nimettiin kisojen tähdistökentälliseen. Hän oli joukkueen varakapteeni MM-kilpailuissa 2015 ja olympialaisissa 2018.

Decker on edustanut Wisconsinin yliopistoa vuosina 2009–2013, Boston Bladesiä 2014–2015 sekä Boston Pridea vuodesta 2015. Hänet valittiin NWHL:n arvokkaimmaksi pelaajaksi 2016 ja 2017.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Brianna Decker *Team USA*. United States Olympic Committee. Viitattu 14.2.2022. (englanniksi)
2. 1 2  United States IIHF. Viitattu 15.4.2019. (englanniksi)
3. 1 2  Teiskonlahti, Kirsi: Jo kertaalleen mestaruutta juhlinut Naisleijonat taipui MM-hopealle värikkäiden vaiheiden jälkeen – Yhdysvallat vei voiton voittomaalikisassa  15.4.2019. Yle. Viitattu 15.4.2019.
4. 1 2  Brianna Decker *USA Hockey*. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
**Patrick James Bamford** (s. 5. syyskuuta 1993 Grantham) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Leeds Unitedia. Vasenjalkainen Bamford on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Bamford on Nottingham Forestin kasvatti. Hän edusti seuran Mestaruussarjassa pelaavaa ykkösjoukkuetta vuodet 2011–2012 pelaten kaksi ottelua. Tammikuussa 2012 Bamford siirtyi Valioliigan Chelsea FC:n riveihin. Marraskuussa 2012 Bamford siirtyi lainalle Ykkösliigan Milton Keynes Donsiin, jossa hän pelasi tammikuuhun 2014 mennessä 37 ottelua tehden 18 maalia. Kevätkauden 2014 Bamford oli lainassa Mestaruussarjan Derby Countyssä. Kauden 2014–2015 Bamford oli lainassa jälleen Mestaruussarjassa, nyt Middlesbrough FC:ssä, jossa hän pelasi 39 ottelua tehden 17 maalia ja kauden jälkeen hänet valittiin Mestaruussarjan parhaaksi pelaajaksi.

Heinäkuussa 2015 Bamford siirtyi lainalle Valioliigan Crystal Palace FC:hen. Lainan piti kestää koko kauden ajan, mutta joulukuussa Bamford pyysi itse lainasopimuksen purkamista vähäiseksi jääneen peliajan vuoksi. Hän pelasi Crystal Palacen paidassa ainoastaan kuusi valioliigaottelua ilman maaleja.

Tammikuussa 2016 Bamford siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Norwich Cityn riveihin. Elokuusta 2016 tammikuuhun 2017 hän pelasi lainalla Burnleyssä. Hän siirtyi tammikuussa 2017 Middlesbroughiin ja kesällä 2018 Leeds Unitediin. Leeds nousi vuonna 2020 Valioliigaan, jossa Bamford pelasi kaudella 2020–2021 joukkueensa kaikki 38 ottelua ja yhtä lukuun ottamatta avauskokoonpanossa ja teki niissä 17 maalia, millä hän oli koko liigan maalintekijätilastossa neljännellä sijalla. Seuraavalla kaudella hän kärsi loukkaantumisista, ja pelasi vain yhdeksän liigaottelua, ja teki kaksi maalia. Kaudella 2022–2023 hän viimeisteli neljä maalia pelaamissaan 28 valioliigaottelussa.

### Maajoukkueura

Bamford edusti Irlannin alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta vuonna 2010. Hän sai tähän mahdollisuuden isovanhempansa, joka on syntynyt Irlannissa, kautta. Bamford on kuitenkin edustanut Englantia alle 18-, alle 19- ja alle 21-vuotiaissa. Hän pelasi Englannin A-maajoukkueessa toistaiseksi ainoan ottelunsa syyskuussa 2021 MM-karsinnassa Andorraa vastaan.

Muuta
-----

Bamford oli erittäin lahjakas. Koulussa hänelle tarjottiin jopa stipendiä arvostettuun yhdysvaltalaiseen Harvardin yliopistoon, mutta hän kieltäytyi, sillä hän halusi panostaa jalkapallouraansa. Bamford osaa soittaa myös pianoa, viulua ja saksofonia.

Saavutukset
-----------

**Henkilökohtainen**

* Englannin Mestaruussarjan paras pelaaja kaudella 2014–2015

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4
2. 1 2

  

Leeds United – Englannin Valioliiga
1 Meslier |
2 Ayling |
3 Firpo |
4 Forshaw |
5 Koch |
6 Cooper |
7 Aaronson |
8 Roca |
9 Bamford |
10 Summerville |
11 Harrison |
12 Adams |
13 Klaesson |
14 Llorente |
15 Dallas |
18 Gyabi |
19 Rodrigo |
21 Struijk |
22 Robles |
23 Sinisterra |
24 Rutter |
25 Kristensen |
29 Gnonto |
30 Gelhardt |
37 Drameh |
39 Wöber |
42 Greenwood |
63 Gray |
Manageri Marsch
**Ismael Edvard Kallio** (oik. **Nyberg**, 7. lokakuuta 1830 Hartola – 16. lokakuuta 1886 Heinävesi) oli suomalainen näyttelijä ja laulunopettaja.

Kallio oli sepän poika, joka tuli ylioppilaaksi Borgå gymnasiumista vuonna 1855 ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Helsingin yliopistossa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa ja toimi vuosina 1857–1872 laulunopettajana ala-alkeiskoulussa. Vuonna 1872 hän liittyi nykyisin Suomen Kansallisteatterina tunnettuun Suomalaiseen Teatteriin ja oli mukana myös sen ensimmäisissä esityksissä, joita järjestettiin saman vuoden lokakuussa Porissa.

Näyttelijänä Kallio oli erikoistunut alempien kansankerrosten hahmoihin. Hänen tunnettuihin rooleihinsa kuuluivat muun muassa Eenokki Aleksis Kiven näytelmässä *Kihlaus* sekä Sepeteus Kiven *Nummisuutareissa*. Vuonna 1875 Kallio esitti Nummisuutarien kantaesityksessä Oulussa sen päähenkilöä Eskoa mutta ei saanut suorituksestaan kehuja. Häntä pidettiin liian vanhana rooliin, eikä ohjaaja Kaarlo Bergbomin mukaankaan sopinut siihen.

Kallio esiintyi Suomalaisessa Teatterissa kevääseen 1886 saakka ja vetaytyi sen jälkeen hankkimalleen maatilalle Heinävedelle. Lokakuussa hänet löydettiin vuoteestaan ampumahaavaan menehtyneenä. Todennäköinen kuolinsyy oli itsemurha, mutta tutkimuksissa ei suljettu pois vanhingonlaukauksen mahdollisuuttakaan. Syytä mahdolliselle itsemurhalle ei tiedetä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Nyberg (Kallio) Ismael Edvard. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 13.7.2015.
2. ↑  Petri Liukkonen: Kaarlo Bergbom (1843-1906) Books and Writers. Viitattu 13.7.2015 (englanniksi)
3. 1 2  Koski, Pirkko: "Traditio ja murros", teoksessa *Esitys katsoo meitä*, s. 153. Teatterintutkimuksen seura ry, 2005. ISBN 978-952-99580-0-9. Teoksen verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Heinävedellä marrask. 1886  24.11.1886. Tapio. Viitattu 13.7.2015.
5. ↑  Surullinen tapahtuma.  20.11.1886. Savo. Viitattu 13.7.2015.
6. ↑  Förre skådespelaren I. Kallios dödsfall  27.4.1887. Finland. Viitattu 13.7.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Ismael Kallio Päijät-Häme-wiki.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Ismail Bey** oli 1500-luvulla elänyt nogai-kansaan kuulunut ylimys, joka toimi Volgan alueen Nogain ordan kaanina 1555–64. 

Ismail oli Venäjän tsaari Iivana IV Julman liittolainen ja esti muun muassa toisen liittolaisensa Jusuf-kaanin sotaretken Moskovaan 1553. Ismail osallistui yhdessä Venäjän armeijan kanssa Astrahanin kaanikunnan valtaamiseksi tehtyyn sotaretkeen 1554. Sotaretki päättyi voittoisasti, ja Venäjä nosti Astrahanin vasallihallitsijaksi Derviş Alin. Valloituksen jälkeen Ismail sai tehtäväkseen vartioida Astrahanin teitä ja kulkureittejä maalla, kun Iivana lupasi itse pitää huolta joki- ja merireiteistä. Iivana suunnitteli myös Krimin kaanikunnan valtaamista, johon hän pyysi Ismailin tukea ja neuvoa.

Ismail ja hänen liittolaisensa riitautuivat 1550-luvun puoliväliin mennessä, jolloin nogait kävivät keskenään suuren sisällissodan. Sodan hävisi sen toista osapuolta johtanut Jusuf-kaani, vaikka hänen armeijansa oli hyvin suuri. Voittoisa Ismail otti suuren osan Jusufin omaisuudesta haltuunsa ja lähetti Moskovaan kauppiaita, joilla oli mukanaan 20 000 hevosta ja 4000 lammasta. Voitto ja menestys huumasivat Ismailin, joka lähetti Iivana Julmalle kirjeen, jossa kutsui tätä "pojakseen, valkoiseksi tsaariksi". Lisäksi hän vaati Iivanaa maksamaan veroja itselleen. Hänen onnensa oli kuitenkin kääntymässä, sillä Jusuf-kaanin pojat aloittivat oman menestyksekkään sotansa Ismailia vastaan, ja seuraavissa kirjeissään Iivanalle Ismail pyysi tämän tukea käyttäen jälleen kunnioittavaa sävyä.

1558 nogai-kansaa koetteli suuri nälänhätä, johon Ismail pyysi tukea Iivanalta sitä koskaan saamatta, vaikka hän oli alistunut jo kutsumaan Iivanaa hallitsijakseen. Ismail kuoli 1564 ja hänen seuraajakseen tuli Tin Ahmad.

Lähteet
-------

* Khodarkovsky, Michael: Taming the "Wild Steppe": Muscovy's Southern Frontier, 1480–1600.  *Russian History*, Syksy 1999, nro Vol. 26, No. 3, s. 241-297.  Brill. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.7.2016.  (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Khodarkovsky 1999 s. 278-286
**Ismail Qemali** (16. tammikuuta 1844 Vlorë, Albania – 24. tammikuuta 1919 Perugia, Italia) oli Albanian kansallisen liikkeen johtaja, Albanian valtion perustaja ja sen ensimmäisen hallituksen johtaja vuosina 1912–1914.

Qemali kuului albanialaiseen aatelissukuun. Hän pyrki aluksi luomaan virkauran Ottomaanien valtakunnan palveluksessa ja toimi useiden kaupunkien pormestarina eri puolilla Balkania. Edistyksellisen suurvisiiri Midhat paššan syrjäyttämisen jälkeen Qemali joutui olemaan jonkin aikaa karkotettuna Anatoliaan, mutta myöhemmin sulttaani nimitti hänet Beirutin kuvernööriksi. Jouduttuaan uudelleen epäsuosioon hän pakeni vuonna 1900 maasta ja asui sen jälkeen kahdeksan vuotta ulkomailla. Vuoden 1908 nuorturkkilaisten vallankumouksen myötä hän palasi ja hänet valittiin Turkin uuteen parlamenttiin. Sittemmin hän kuitenkin omistautui albaaninationalismille.

Qemali johti Vlorëssa kokoontunutta Albanian kansalliskokousta, joka laati 28. marraskuuta 1912 annetun Albanian itsenäisyysjulistuksen. Vlorën kokous myös valitsi hänet Albanian ensimmäisen hallituksen johtajaksi. Qemalin johtama väliaikainen hallitus istui tammikuuhun 1914 asti, mutta sinä aikana Albania ajautui sisäiseen sekasortoon. Ensimmäisen maailmansodan aikana Qemali asui maanpaossa Pariisissa. Sodan jälkeen hän yritti palata Italian kautta Albaniaan, mutta Italian hallitus esti häntä poistumasta maasta. Hän kuoli asuessaan perugialaisessa hotellissa.

Qemalin kuva on nykyään 500 Albanian lekin setelissä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Kreikka
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Ismail Qemali
Herakles sieppaa Kreetan härän. Yksityiskohta roomalaisesta mosaiikista.
**Kreetan härkä** oli kreikkalaisessa mytologiassa härkä ja Minotauroksen isä.

Kuningas Minoksen luvattua uhrata Poseidonille seuraavan merestä nousevan eläimen, koska hänellä ei laumoissaan ollut yhtään tarpeeksi kallisarvoista jumalalle uhrattavaksi, Poseidon antoi meren vaahdosta tulla valkoisen, erityisen komean härän. Minos, lumoutuneena eläimen kauneudesta, kätki sen kuitenkin laumaansa ja salasi sen jumalalta uhraten yhden omista eläimistään. Poseidon, raivoissaan tämän petoksesta, langetti Minoksen vaimon Pasifaen päälle sammumattoman rakkauden härkää kohtaan. Rakkauden riivaama Pasifae valmistutti Daidaloksella itselleen puisen lehmän, jonka sisälle piiloutuneena hän antoi härän astua itsensä ja synnytti myöhemmin tälle Minotauroksen. Lisäksi Poseidon iski härkää raivonpuuskalla, jonka jälkeen se aiheutti hävitystä ympäri Kreetaa.

Vaihtoehtoisen version mukaan Kreetan härkä olisi ollut sama kuin Europen Zeukselle kantanut härkä.

Herakleen seitsemäs urotyö
--------------------------

Herakleen seitsemäs urotyö, jonka Eurystheus hänelle antoi tehtäväksi, oli siepata Kreetan villi härkä ja tuoda se Eurystheukselle. Herakles lähti matkaan taistellakseen härkää vastaan. Kreetalla Minos vastasi kieltävästi hänen avunpyyntöönsä, ja käski Herakleen taistella ja siepata härkänsä itse; näin hän tekikin. Tuotuaan sen näytettäväksi Eurystheukselle hän kuitenkin laski eläimen vapaaksi.

Härkä kulki läpi Spartan ja Arkadian päätyen Marathoniin Attikassa, jossa se aiheutti vahinkoa ja tappoi sen asukkaita. Siksi härkä tunnettiin myös nimellä **Marathonin härkä**. Theseus, jonka Aigeus lähetti myöhemmin härkää vastaan, lopulta vangitsi härän uudelleen ja vei sen mukanaan Ateenaan, jossa Aigeus uhrasi sen Apollonille.

Lähteet
-------

1. ↑  Diodoros Sisilialainen: *Historian kirjasto* 4.13.4 (engl. käännös).
2. 1 2 3  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 2.5.7 (engl. käännös).
3. ↑  Diodoros Sisilialainen: *Historian kirjasto* 4.59.6 (engl. käännös).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kreetan härkä** Wikimedia Commonsissa

Herakleen urotyöt
Nemean leijona ·  Lernan hydra ·  Keryneian kauris ·  Erymanthoksen metsäkarju ·  Augeiaan tallit ·  Stymfaloksen linnut ·  Kreetan härkä ·  Diomedeen tammat ·  Hippolyteen vyö ·  Geryonin karja ·  Hesperidien omena ·  Kerberos
OrslandetBarösundin kylä Orslandetin pohjoispuolella

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
InkooUusimaaSuomi |
| Merialue | 
Suomenlahti |
| Pinta-ala | 
11,6 km² |

Väestö| Asukasluku | 
57 |
| Asutuskeskukset | 
Barösund |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Orslandet** on Inkooseen kuuluva 11,6 neliökilometrin suuruinen saari Suomenlahdella. Saaren vakituinen asutus on keskittynyt **Barösundin** kylään. Kylässä toimi ruotsinkielinen peruskoulu vuoteen 2009 saakka. Orslandetilla asuu vakituisesti 57 ihmistä.

Saarelta on lossiyhteys Barölandetin saarelle, jonka Korssundetin ylittävä silta yhdistää mantereeseen. Barölandetin ja Orslandetin välinen Barönsalmi on suosittu venereitti, sillä se on suojaisa ja matkaltaan lyhyempi kuin Orslandetin kiertäminen ulkokautta.

Lähteet
-------

1. ↑  Seija Henriksson: Barösund jää mökkiläisten paratiisiksi.  *Länsi-Uusimaa*, 20.02.2009. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 28.6.2010. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Elina Auri: Ilman kiinteää tieyhteyttä olevat pysyvästi asutut saaret (pdf) (s. 81) Työ- ja elinkeinoministeriö. Viitattu 22.11.2014.
3. ↑  Barösund, Barölandet *Vene-lehti*. Viitattu 11.10.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Tervetuloa Barösundiin! - barosund.fi
Eirene kannattaa Plutosta. Roomalainen kopio Kefisodotoksen patsaasta Ateenassa vuodelta 370 eaa.
**Eirene** (m.kreik. Εἰρήνη, *Eirēnē*, "rauha") oli kreikkalaisessa mytologiassa yksi kolmesta horasta. Hän oli Zeuksen ja Themiksen tytär, ja Diken ja Eunomian sisar. Näillä sukulaissuhteilla ilmaistiin, että rauha on seurausta vallasta (Zeus) yhdistettynä oikeudenmukaisiin lakeihin (Themis), joka pysyy, kun yhteiskunnassa vallitsee laki (kreik. *Dike*) ja järjestys (kreik. *Eunomia*).

Eirene oli rauhan henkilöitymä, jonka vastine roomalaisessa mytologiassa oli **Pax**. Eirene kuvattiin nuorena neitona, jonka käsissä oli lapsenomainen Plutos, vaurauden jumaluus, ja runsaudensarvi, jotka symbolisoivat rauhan siunauksellista vaikutusta ja mukanaantuomaa hyötyä. Eirene saatettiin kuvata kantamassa myös oliivipuun oksaa tai Hermeksen sauvaa.

Nimi Irene juontaa juurensa tästä mytologian hahmosta.

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos, *Jumalten synty 901–906* (engl. käännös)
2. ↑  Pausanias, *Kreikan kuvaus 9.16.2* (engl. käännös)
Infobox OK

**HEAT1X Tycho Brahe** on Tanskalaisen Copenhagen Suborbitals-rakettiharrastajaryhmän rakentama ja laukaisema sub-orbitaalinen raketti. Laukaisuhetkellä se oli maailman suurin harrasteraketti. Raketti laukaistiin 3. kesäkuuta 2011 Bornholmin saarelta Ruotsin eteläpuolelta. Teoreettisesti raketilla pääsee yli 100 kilometrin korkeuteen, mutta neitsytlennolla tavoitteena oli vain 15 kilometriä.

Raketin ensilento ei kuitenkaan sujunut suunnitellusti, kun raketti lähti kallistumaan voimakkaasti sivusuuntaan. Raketin moottori jouduttiin sammuttamaan vain 15 sekunnin kiihdytyksen jälkeen 1,4 kilometrin korkeudessa. Lennon korkeudeksi jäi vain 2,8 kilometriä, ja raketti laskeutui mereen 8,5 kilometrin päähän laukaisupaikasta.
Raketin koko on mitoitettu niin, että sen kyytiin mahtuu yksi ihminen puoli-istuvaan asentoon. Raketti myös kiihdyttää suhteellisen hitaasti. Jos raketti toimii odotetusti tulevaisuudessa, ryhmä voi hakea lupaa miehitettyyn lentoon avaruuden rajalle.

Lähteet
-------

1. ↑  HEAT 1X *Copenhagen Suborbitals*. Viitattu 18.1.2018. (englanniksi)
2. ↑  MS: Jättikokoinen harrastajaraketti lensi Itämeren yllä.  *Tähdet ja Avaruus*, 2011, nro 5/2011, s. 21.  Tähtitieteellinen yhdistys URSA ry.
**Anaia** (m.kreik. Ἀναία, lat. *Anaea*) eli **Annaia** (m.kreik. Ἄνναια, lat. *Annaea*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Aydınin maakunnan Soğucakin paikalla.

Maantiede
---------

Anaia sijaitsi Joonian rannikolla tai vanhalla Lyydian alueella vastapäätä Samoksen saarta, etelään Efesoksesta ja nykyisestä Kuşadasısta. Se oli suurimman osan historiaansa Samoksen poliksen *peraia*-aluetta mantereen puolella.

Anaian kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.

Historia
--------

Kreikkalaisessa mytologiassa Anaia sai nimensä samannimisestä amatsonista, joka oli haudattu kaupungin paikalle. Anaia kuului arkaaisen kauden alussa Kolofonin alaisuuteen. Samos sai sen Kolofonilta Melian sodan aikaan noin vuonna 700 eaa. Klassisella ja hellenistisellä kaudella Anaia oli Samoksen alainen polis.

400-luvun eaa. lopun peloponnesolaissodan aikaan Anaia toimi oligarkiamielisten samoslaisten tukikohtana, josta nämä tukivat peloponnesolaisliittoa. Samoihin aikoihin Anaiassa ilmeisesti lyötiin samoslaista hopearahaa. Antalkidaan rauhassa vuonna 386 eaa. Anaia tuli muun Samoksen *peraia*-alueen mukana Persian vallan alle. Vuonna 365 eaa. samoslaiset, jotka ateenalaiset karkottivat Samokselta, siirtyivät Anaiaan.

Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä *Anaiïtēs* (Ἀναιΐτης), *Anaitēs* (Ἀναίτης) ja *Anaīos* (Ἀναῖος).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "838 Anaia", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4  Smith, William: "Annaea", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. 1 2  Anaia *Pleiades*. Viitattu 4.11.2019.
4. ↑  Anaia (Ionia) 12 Sogucak - Άναια *ToposText*. Viitattu 4.11.2019.
5. ↑  Hansen, Mogens Herman: Index of characteristics that indicate polis status of 541 communities not explicitly called polis in Archaic and/or Classical sources Copenhagen Polis Centre.  Arkistoitu 24.7.2011. Viitattu 1.2.2018.
6. ↑  Thukydides: *Peloponnesolaissota* 3.19, 3.32, 4.75, 8.61.
Nevski prospekt 2000-luvulla.
**Nevski prospekt** (ven. Невский проспект) eli **Nevan valtakatu** on Pietarin pääkatu. Pietari Suuren palveluksessa toiminut ranskalainen arkkitehti Alexandre Jean Baptiste LeBlond suunnitteli kadun Moskovaan johtavan maantien alkuosaksi.

Katu kulkee Amiraliteetista Moskovan asemalle, jonka jälkeen se pienen mutkan tehtyään jatkuu Aleksanteri Nevskin luostarille asti. Sen varrella on kuusi metroasemaa: vihreän linjan Ploštšad Aleksandra Nevskogo, Majakovskaja, Gostinyi Dvor, punaisen linjan Ploštšad Vosstanija, sinisen linjan Nevski prospekt sekä violetin linjan Admiralteskaya.

Kadun varrella sijaitsevat monet Pietarin keskeisistä rakennuksista ja nähtävyyksistä, kuten Kazanin katedraali, Beloselski-Belozerskin palatsi, Stroganovin palatsi, Gostinyi Dvor -tavaratalo ja Venäjän kansalliskirjasto. Vuosina 1918–1944 kadun nimi oli *Lokakuun 25. päivän valtakatu*.

Nevski prospekt 1800-luvulla.Nevski prospekt 14, Leningradin piirityksen aikainen kyltti: "Pommitusten aikana tämä puoli katua on erityisen vaarallinen."

Lähteet
-------

1. ↑  Konttinen, Jussi: Opposition marssi sulki Pietarin keskustan *Hs.fi*.  3.3.2007. Sanoma Media Finland. Viitattu 27.7.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nevski prospekt** Wikimedia Commonsissa
Nevskaja zastava -museo Pietarissa.
**Nevskaja zastava** (ven. музе́й «Не́вская заста́ва») on museo Pietarin Nevan piirin samannimisessä kaupunginosassa Venäjällä.

Museo sijaitsee entisen Aleksandrovskojen kylän tyypillisessä 1800-luvun lopun kaksikerroksisessa puutalossa. Alun perin siinä asui neljä työläisperhettä. Vuosina 1894–1895 talossa asuneen Vasili Šelgunovin luona kokoontui V.I. Leninin johtama paikallisten työläisten marksilainen kerho. Vuonna 1967 rakennukseen avattiin vallankumoushistoriallinen kansanmuseo. 1970-luvun alussa sen yhteyteen pystytettiin Pietarin ensimmäisille marksilaisille omistettu muistomerkki, joka käsittää Leniniä esittävän kohokuvan sekä Ivan Babuškinin, Gleb Kržižanovskin, Nadežda Krupskajan, Šelgunovin ja Aleksanteri Schottmannin rintakuvat. Vuodesta 1995 lähtien talossa toimii Nevan piirin historiasta kertova kotiseutumuseo.

Nevskaja zastava -museo esittelee Nevan rantojen ja niiden asuttamisen historiaa, seudulla toiminutta teollisuutta, Leningradin piirityksen aikaisia tapahtumia sekä paikallisten merkkihenkilöiden toimintaa. Museoon kuuluu 1800-luvun lopun tyyliin sisustettu Vasili Šelgunovin muistohuone, jossa on hänelle kuuluneita esineitä.

Museon osoite on Novo-Aleksandrovskajakatu 23. Lähin metroasema on Proletarskaja.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Muzei "Nevskaja zastava" (putevoditel)*. Sankt-Peterburg: Serebrjanyi vek, 2004.
2. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 423. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.
3. 1 2  Muzei Rossii: Muzei "Nevskaja zastava" *museum.ru*. Viitattu 25.7.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Nevskaja zastava -museon kotisivu (venäjäksi)