recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee jumalaa. Muita merkityksiä täsmennyssivulla.*
**Triton** (m.kreik. Τρίτων) on kreikkalainen jumala, syvyyksien viestinviejä. Hän on meren jumalan Poseidonin ja Amfitriten poika. Hänet kuvataan usein ihmisenä, jolla on kalan alavartalo.

Triton Otricoli Pio-Clementino
Tritonin suihkulähde Roomassa Via del Tritonen alkupäässä.
Isänsä tavoin Triton kuvataan yleensä atrain kädessä. Tritonin oma erityispiirre on kuitenkin simpukankuori, jota hän käyttää torven lailla nostattamaan tai rauhoittamaan aallot. Hyginuksen mukaan sen ääni oli niin kauhistuttava, että se sai jättiläisetkin pakenemaan. 

Hesiodoksen *Jumalten synnyn* mukaan Triton eli vanhempiensa kanssa kultaisessa palatsissa meren pohjassa. Argonauttien tarina sijoittaa hänen kotinsa Libyan rannikolle. Apollonios Rodoslaisen kertomuksessa Argo-laivan rantauduttua Vähä-Syrtin rannalle miehistö kantaa laivan Tritonis-järvelle, josta paikallinen jumala Triton ohjaa sen Välimeren poikki. 

Triton esiintyy myös roomalaisissa taruissa ja eepoksissa. Aeneis-eepoksessa Aeneaan torvensoittaja Misenus haastaa Tritonin kilpasoittoon. Tällöin Triton lennättää ylimielisen Minesuksen mereen.

Aikojen kuluessa Tritonin nimestä ja mielikuvasta on muotoutunut taru merenneitomaisesta kansasta nimeltä tritonit. Tritonit voivat olla sekä mies- että naispuolisia, ja ne kuvataan usein meren jumalten saattajina. Tavallisia tritoneja on kuvaillut maantieteilijä Pausanias. Tritonin muunnokselle kentauri-tritonille eli iktyokentaurille kuviteltiin ihmisen ylävartalon ja kalan pyrstön lisäksi vielä hevosen eturaajat. Triton on saanut ulkomuotonsa mahdollisesti foinikialaisilta kalajumalilta.

Tritonin mukaan on nimetty useita asioita, kuten Neptunuksen kuu Triton. Nimeämisellä on symbolista arvoa, sillä Tritonin isän Poseidonin vastine roomalaisessa mytologiassa on nimeltään Neptunus.

Populaarikulttuurissa
---------------------

* Stephen Hillenburgin televisiosarjassa Paavo Pesusieni Triton on Neptunuksen poika.
* Pieni merenneito -elokuvassa Triton on prinsessa Arielin isä.

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*. Helsingissä: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. ↑  Castren & Pietilä-Castren 2000, s. 599
Lappeenrannan järjestötalo
**Lappeenrannan järjestötalo** sijaitsee Lappeenrannan kaupungin keskustassa.

Historia
--------

Talon on piirtänyt arkkitehti Reino Ahjopalo vuonna 1963. Talo on rakennettu talkoilla ja "omana työnä" ja rahoitettu pankkilainalla.

Rakennus
--------

Talo on kivirunkoinen, rapattu tiilipinta, joka on keltainen. Katteena on pelti. Sisäkatto on rapattu ja laudoitettu. Sisäseinillä on kovalevyt ja rappausta. Talossa on keskuslämmitys, joka on toiminut vuodesta 1974 lähtien kaukolämmöllä. Talossa on vesijohto, viemäri ja wc:t vuodelta 1963. Lisärakennuksessa on autotalli.

Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen, alasali, kahden huoneen ja keittiön asunto ja viisi toimistoa.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talossa on järjestetty kokouksia, nuorisotoimintaa, tansseja, bingoa, urheiluharjoituksia ja juhlia. Sitä myös vuokrataan.(1982)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.

Aiheesta muualla
----------------
*Tämä artikkeli kertoo vuosina 1885–1898 ilmestyneestä sanomalehdestä.* Lappeenrannan Uutiset *on myös nykyisin ilmestyvä kaupunkilehti.*
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Lappeenrannan Uutiset** oli Lappeenrannassa vuosina 1885–1898 ilmestynyt sanomalehti.

Carl Gustaf Swanin perustama *Lappeenrannan Uutiset* oli kaupungin ensimmäinen sanomalehti. Se painettiin aluksi Viipurissa, kunnes vuonna 1888 Swan hankki Lappeenrantaan ensimmäisen kirjapainon. Lehti oli linjaltaan suomenmielinen ja kiinnitti erityistä huomiota kansanvalistukseen. Vuonna 1897 Swan myi *Lappeenrannan Uutiset* *Itä-Suomen Sanomien* omistajille, mutta jatkoi vielä vuoden ajan lehden päätoimittajana. Myöhemmin uudet omistajat yhdistivät sen paremmin menestyneisiin *Itä-Suomen Sanomiin*.

Lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuosina 1890–1891 kolmesti ja vuodesta 1892 jälleen kahdesti viikossa. Sen levikki oli 600 kappaletta vuonna 1898. Päätoimittajana työskenteli Carl Gustaf Swan ja vuoden 1898 lopulla Kaarlo Forsgren (Korpilahti).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 73–74. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-240-5.

Aiheesta muualla
----------------

* *Lappeenrannan Uutiset* digitoituna kansalliskirjastossa
Mark Reizen (vasemmalla) noin vuonna 1915.**Mark Osipovitš Reizen** (ven. Марк Осипович Рейзен, 3. heinäkuuta 1895 – 25. marraskuuta 1992) oli venäläinen oopperalaulaja, lyyrinen basso. 

Reizen syntyi juutalaiseen sukuun, ja hänellä oli neljä veljeä ja yksi sisko. Kaikki harrastivat musiikkia. Reizen oli ensimmäisen maailmansodan veteraani ja opiskeli insinööriksi, mutta myös laulua Harkovassa Federico Bugamellin johdolla vuosina 1919–1920.

Reizen debytoi Harkovan oopperassa vuonna 1921, jolloin hän esitti Pimenin roolin Modest Mussorgskin teoksessa *Boris Godunov*. Hän siirtyi Leningradin Mariinski-teatteriin vuonna 1925 ja kierteli vuosina 1929–1930 Pariisissa, Berliinissä, Monte Carlossa ja Lontoossa.

Reizen työskenteli Bolšoi-teatterin johtavana bassona vuodesta 1930 vetäytymiseensä 1954 ja sai sinä aikana mainetta muiden muassa Nikolai Rimski-Korsakovin, Aleksandr Borodinin, Charles Gounod'n, Mihail Glinkan ja Richard Wagnerin töiden tulkitsijana. 

Reizen jatkoi opettamista vuodesta 1967. Hän piti resitaalin 80-vuotispäivänsä kunniaksi ja esitti prinssi Greminin roolin Pjotr Tšaikovskin *Jevgeni Oneginissa* Bolšoissa 90-vuotisjuhlassaan heinäkuussa 1985. Hänelle myönnettiin Stalin-palkinnot vuosina 1941, 1949 ja 1951. Hän kuoli äkillisesti 97 vuoden iässä Moskovassa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Mauro Caviezel (oikealla) vuonna 2016.

**Mauro Caviezel** (s. 18. elokuuta 1988) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa SV Beverin -seuraa.

Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2005 Caviezel saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Beaver Creekin / Vailin MM-kilpailuissa 2015 hän oli superalppiyhdistetyssä kolmastoista. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän sai alppiyhdistetyssä pronssia kuusi sadasosasekuntia kilpailun voittaneelle Luca Aernille hävinneenä. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 häm sijoittui alppiyhdistetyssä 12:nneksi ja syöksylaskussa 13:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän oli alppiyhdistetyssä seitsemäs ja syöksylaskussa yhdeksäs.

Maailmancupissa Caviezel kilpaili ensimmäisen kerran Kranjska Goran pujottelussa maaliskuussa 2008. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti tammikuussa 2014 oltuaan 12:s Wengenin superalppiyhdistetyssä. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2014 oltuaan Kitzbühelin superalppiyhdistetyssä viides. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Aspenin supersuurpujottelussa maaliskuussa 2017. Hän sijoittui alppiyhdistetyn cupissa viidenneksi kaudella 2017–2018. 

Kaudella 2018–2019 hän oli kolmas Lake Louisen supersuurpujottelussa sekä toinen Beaver Creekin syöksylaskussa ja supersuurpujottelussa. Soldeun supersuurpujottelussa hän oli toinen. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemänneksi, supersuurpujottelun ja alppiyhdistetyn cupeissa kolmanneksi ja syöksylaskucupissa viidenneksi.

Kaudella 2019–2020 Caviezel sijoittui Lake Louisen supersuurpujottelussa kolmanneksi. Saalbach-Hinterglemmissä hän oli syöksylaskussa kolmas ja supersuurpujottelussa toinen. Hinterstoderissa hn sijoittui toiseksi supersuurpujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Hän voitti supersuurpujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemänneksi.

Caviezel voitti kaudella 2020–2021 Val d’Isèren supersuurpujottelun. Val Gardenan supersuurpujottelussa hän sijoittui toiseksi. Supersuurpujottelucupissa hän oli neljäs.

Myös hänen veljensä, Gino Caviezel, on alppihiihtäjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Mauro Caviezel Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Jättimäinen yllätys MM-kisoissa – Hirscher sysättiin valtaistuimelta sadasosalla! *mtv.fi*.  13.2.2017.  Arkistoitu 14.2.2017. Viitattu 14.2.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Gino ja Mauro Caviezelin kotisivut[vanhentunut linkki]
*Tämä artikkeli kertoo Englannin kuninkaallisen laivaston toisen luokan linjalaivasta. Muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**Triumph** oli Englannin kuninkaallisen laivaston vuonna 1623 vesillelaskettu 42-tykkinen toisen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

Alus tilattiin 3. helmikuuta 1623 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi William Burrell. Se laskettiin vesille vielä samana vuonna. Aluksen valmistuskustannukset olivat 10 142 puntaa.

Palvelus
--------

Alus otettiin palvelukseen 1625 Cadizin sotaretkea varten päällikkönään lordi Willoughby. La Rochellen edustalla vuonna 1627 aluksen päällikkyys oli Buckinghamin herttualla ja John Wattsilla. Vuosina 1636-1637 aluksen päällikkyys oli Northumberlandin jaarlilla ja William Rainborow'lla.

Vuonna 1660 aluksen tykkien lukumäärä oli 64, mutta sitä lisättiin vielä vuonna 1666 72:een.

Alus myytiin vuonna 1688.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1603-1714 - Design, Construction, Careers and Fates*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2009. ISBN 978-1-84832-040-6. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Winfield 2009 s. 23
**Saitaferneen tiara** on kuuluisa väärennetty arkeologinen löytö Ukrainasta. Se on alkuperältään skyyttiläiseksi väitetty kultainen tiara, jonka Louvren taidemuseo Pariisissa osti vuonna 1896.

Täyttä kultaa oleva Tiara on noin 18 sentin korkuinen ja painaa noin 460 grammaa. Sitä kiertää kaksi korkokuvasarjaa, joista kapeampi alempi esittää skyyttien elämää ja leveämpi ylempi kreikkalaisen taruston mukaisia Troijan sodan tapahtumia. Sen väitettiin olevan skyyttien kuninkaalle kuulunut kruunu tai kypärä. Tiaraan kaiverretun tekstin mukaan Hypanis- ja Borysthenesjokien yhtymäkohdassa Mustanmeren rannalla sijainneen Olbian kreikkalaisen siirtokunnan asukkaat olivat lahjoittaneet sen 200-luvulla eaa. Saitafernes-nimiselle skyyttien kuninkaalle.[1][2] Ensimmäiset maininnat tiarasta ovat vuodelta 1895, jolloin eräässä Wienin sanomalehdessä kerrottiin krimiläisten talonpoikien tehneen huomattavan muinaislöydön ja salakuljettaneen sen ulkomaille, jottei Venäjän valtio takavarikoisi sitä. Helmikuussa 1896 Hochmann-niminen venäläinen taidekauppias asetti Tiaran myyntiin Wienissä ja kertoi sen löytyneen hiljattain Olbiasta läheltä Odessaa.[1]

Louvren taidemuseo osti tiaran Wienissä 1. huhtikuuta 1896 ja maksoi siitä 200 000 kultafrangia. Kauppa herätti huomiota ja nostatti yleisen keskustelun tiaran alkuperästä. Pietarin yliopiston professori Vesselovski kiirehti julistamaan sen väärennökseksi ja elokuussa 1896 saksalainen arkeologi Adolf Furtwängler julkaisi tutkielman, jonka mukaan se oli valmistettu nykyaikana tunnistettavien vanhojen esikuvien mukaisesti. Louvren edustajat kieltäytyivät kuitenkin uskomasta näihin väitteisiin, eikä heitä häirinnyt sekään, että yli kahdentuhannen vuoden ikäiseksi tiara oli hämmästyttävän hyvässä kunnossa. Keväällä 1903 sanomalehti *Le Matin* julkaisi paljastuksen, jonka mukaan tiaran oli valmistanut odessalainen kultaseppä Israel Ruhomovski.[2][1] Tilaajina oli ollut kaksi romanialaista taidekauppiasta, jotka olivat maksaneet Ruhomovskille työstä 2000 ruplaa.[2] Ruhomovskille ei ollut kerrottu työn tarkoitusta, vaan hän luuli valmistavansa tiaran "lahjaksi eräälle arkeologian ystävälle". Ruhomovski tuotiin Pariisiin, jossa hän näytti kirjankuvat, joita oli käyttänyt malleinaan.[1] Vakuuttaakseen epäilijät hän myös todisti käytännössä kykynsä valmistaa vakuuttavia muinaisesineitten jäljitelmiä tekemällä "etruskilaisen" taide-esineen.[2]

Edes väärennöksen paljastumisen jälkeen Ranskan valtio ei halunnut luopua kalliista ostoksestaan, mutta se siirrettiin Louvresta Pariisin taidekäsityömuseoon.[2] Nykyään Saitaferneen tiara on edelleen Louvren omistuksessa, mutta se ei ole yleisön nähtävillä. Vuonna 1997 se lainattiin Israeliin Ruhomovskin muita töitä esitelleeseen näyttelyyn.[1]

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Saitaphernes' Golden Tiara (englanniksi) Archaeology 2009. Viitattu 11.3.2015.
2. 1 2 3 4 5  Juhani Sarsila: *Historian väärennöksiä ja väärentämisen historiaa*, s. 129–131. Otava 1988.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saitaferneen tiara** Wikimedia Commonsissa
**Saissac** (oksitaaniksi: *Saissac*) on kunta Ranskan eteläosassa Auden departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee noin 24 kilometriä Carcassonnen kaupungista luoteeseen.

Château de Saissac
Kunnan linna *Château de Saissac* on rakennettu ensimmäisellä vuosituhannella. Vuonna 960 sen omistus siirtyy Carcassonnen kreiville. 1000-luvulla syntyy Saissacin suku. He asuttavat linnaa, ja samalla he suojelevat kataareja. Albigenssiristiretken (1209-1229) alussa Saissacin herrat antautuivat Simon IV de Montfortille. Tämän jälkeen he vannoivat uskollisuutta Ranskan kuninkaalle, eivätkä enää suvainneet katarismia. 1500-luvulla linnan omistajaksi tuli varakas kauppiasperhe, joka oli vaurastunut pastellivärikaupalla. He muuttivat linnan asunnoksi. 1700-luvun lopulla tapahtuneen Ranskan suuren vallankumouksen aikana linna takavarikoitiin ja myytiin kansallisomaisuudeksi. Tämän jälkeen linna vaihtoi usein omistajaa. Lopulta kunta osti sen vuonna 1994. Vuosina 2004-2006 linnan kaksi huonetta kunnostettiin 1500-luvun hengessä.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 4.8.2022. (ranskaksi)
2. ↑  Son histoire Commune de Saissac. Viitattu 4.8.2022. (ranskaksi)
3. ↑  Rodez > Carcassonne Tour de France 2022. Viitattu 4.8.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saissac** Wikimedia Commonsissa
**Tiibetiläinen kirjaimisto** on abugida-tyyppinen kirjaimisto. Sitä käytetään tiibetin kielen ja lisäksi dzongkhan kielen, denzongkhan kielen, ladakhin kielen ja joskus baltin kielen kirjoittamiseen. Sitä kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Tavut, joissa on 1–4 kirjainta, erotetaan toisistaan *tsheg*-merkein ilman sanavälejä (tä'hän'ta'paan). Koska monet sanat ovat tiibetissä yksitavuisia tsheg-merkit toimivat käytännössä sanavälin merkkeinä.

Historia
--------

Legendan mukaan tiibetiläisen kirjaimiston kehittäjä oli Tonmi Sambhota, joka toimi Tiibetin keisarikunnan ministerinä. Sambhota matkusti keisarin käskystä Intiaan keräämään tietoa buddhalaisuudesta, minkä johdosta tiibetille tarvittiin kirjoitusjärjestelmä, ja tiibetiläisen kirjaimiston esikuvana toimikin Intiassa käytössä oleva devanagari.. 

Tiibetissä tehtiin oikeinkirjoitusreformi viimeksi 800-luvulla, minkä vuoksi kirjaimisto ei tiibetissä vastaa juurikaan sanojen todellista ääntämystä. 

Tonmi Sambhota jota pidetään tiibettiläisen kirjaimiston luojana.

Kirjaimet ja suomalaiset ääntämisohjeet
---------------------------------------

Nykyisin tiibetin kielen sanojen ääntäminen eroaa paljon niiden kirjoitusmuodosta, sillä kirjoitusjärjestelmä ei ole muuttunut paljon 700-luvulta, jolloin se kehitettiin.

"Om Mani Padme Hum" mantra tiibetiläisellä kirjaimistolla.
### Konsonantit

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| ཀ ka | ཁ kha | ག ga | ང nga |
| ཅ tša | ཆ tšha | ཇ dža | ཉ nja |
| ཏ ta | ཐ tha | ད da | ན na |
| པ pa | ཕ pha | བ ba | མ ma |
| ཙ tsa | ཚ tsha | ཛ za | ཝ wa |
| ཞ ža  | ཟ za | འ 'a  |
| ཡ ja | ར ra | ལ la |
| ཤ ša  | ས sa | ཧ ha  |
| ཨ a |

Lähde:

### Vokaalit

Vokaaleja (muita kuin a:ta) merkitään erillisillä merkeillä, jotka kirjoitetaan kirjainten ylle tai alle. Esimerkiksi k:n kanssa:

ཀ ka, ཀི ki, ཀུ ku, ཀེ ke, ཀོ ko

Lähde:

Lähteet
-------

* Nakanishi, Akira: *Writing systems of the world : alphabets, syllabaries, pictograms*, s. 88–89. Tuttle, 1991. ISBN 0-8048-1654-9.

### Viitteet

1. ↑  ScriptSource - Tibetan *scriptsource.org*. Viitattu 24.11.2020.
2. 1 2 3  Tibetan alphabet, pronunciation and language *omniglot.com*. Viitattu 24.11.2020.
3. ↑  The Hardest Language To Spell  17.6.2016. NativLang. Viitattu 24.11.2020. (englanniksi)
4. ↑  Chhosphel, Samten: Tonmi Sambhota *The Treasury of Lives*.  Syyskuu 2010. Viitattu 22.8.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tiibetiläinen kirjaimisto** Wikimedia Commonsissa
**Villit juhlat** (*The Wild Party*) on James Ivoryn ohjaama ja Ismail Merchantin tuottama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1975. Sen pääosissa ovat James Coco ja Raquel Welch.

Ikääntynyt 1920-luvun elokuvatähti Jolly Grimm päättää yrittää comebackia järjestämällä juhlat uuden elokuvansa näyttämistä varten. Juhlat kuitenkin muuttuvat joksikin aivan muuksi kuin Jolly on ajatellut. Elokuva loppuu siihen, että Jolly tappaa rakastajattarensa Queenien ja näyttelijän, joka oli kiinnostunut naisesta.

Elokuva perustuu väljästi Joseph Moncure Marchin kirjoittamaan runoon, ja se kuvattiin Riversidessa Kaliforniassa. Runosta tehtiin myös kaksi musikaalia. Tanssikohtauksen koreografian suunnitteli Patricia Birch.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  James Coco  | … |  Jolly Grimm
  |
|  Raquel Welch  | … |  Queenie
  |
|  Perry King  | … |  Dale Sword
  |
|  David Dukes  | … |  James Morrison
  |
|  Tiffany Bolling  | … |  Kate
  |
|  Royal Dano  | … |  Tex
  |

Arvioita
--------

*Video-oppaassa* vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu *Villejä juhlia* 1920-luvun mykkäelokuvan tähtiä satirisoivaksi hullutteluksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "keskinkertainen". *VideoHound’s Golden Movie Retriever* sanoo elokuvaa hyvistä roolisuorituksista huolimatta jotenkin ontoksi ja antaa sille kaksi ja puoli tähteä neljästä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Wild Party[vanhentunut linkki], *VideoHound’s Golden Movie Retriever*. Gale, 2008. Haettu 15.11.2016 palvelusta HighBeam Research (vaatii tilauksen).
2. 1 2  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.
**Tiia Emilia Mäki** (s. 21. tammikuuta 1992 Turku) on suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja häntä valmentaa Mirva Savolainen.
Mäki edusti Suomea Bressanonen 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2009. Hän eteni 100 metrin juoksussa toisiin alkueriin tehtyään alkuerissä ennätyksensä 12,32 s. Pituushypyssä hän putosi karsintakilpailussa. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän sai pituudessa pronssia ennätyksellään 604 cm. Mäki voitti 17-vuotiaiden tyttöjen pituushypyn Suomen-mestaruuden vuonna 2009 ennätyksellään 612 cm. Turun Kalevan kisoissa 2011 hän voitti pituushypyn Suomen-mestaruuden ennätyksellään 623 cm.

Ennätykset
----------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ulkoradat

| *Laji* | *Tulos* | *Paikka* | *Vuosi* |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 11,99 (+1,9) | Valkeakoski | 2011 |
| 200 m | 26,27 (-0,5) | Turku | 2010 |
| Pituus | 623 (+0,8) | Turku | 2011 |
| Kolmiloikka | 12,25 (-0,4) | Valkeakoski | 2008 |

 | Sisäradat

| *Laji* | *Tulos* | *Paikka* | *Vuosi* |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 m | 7,60 | Turku | 2011 |
| Pituus | 5,70 | Tampere | 2010 |
| Kolmiloikka | 12,36 | Turku | 2011 |

 |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tiia Mäki Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).   Viitattu 6.8.2011
**Itella Pankki** oli kevääseen 2013 saakka Itella-konsernin (nyk. Posti Group) omistama talletuspankki, jonka pyrkimyksenä oli laajentaa Itellan palvelutarjoamaa taloushallinnon palveluissa, verkkokaupassa ja pakettipalveluissa. Itella myi pankkiliiketoimintansa Säästöpankkiryhmälle keväällä 2013. Yrityskaupan myötä pankki toimii nykyisin Säästöpankkiryhmän keskusluottolaitoksena nimellä Säästöpankkien Keskuspankki.

Historia
--------

Itella Pankki toimi ensin nimellä Itella IPS Oy (Itella Payment Services). Itella IPS Oy:llä oli maksulaitostoimilupa ja se tarjosi Finvoice-verkkolaskujen välityspalveluja yritysasiakkaille ja kuluttajille sekä maksujen välityspalvelua yrityksille. Nämä palvelut olivat osa Itella Pankin toimintaa. 

18. maaliskuuta 2013 Itella Oyj tiedotti myyvänsä Itella Pankki Oy:n koko osakekannan Säästöpankeille.

18. huhtikuuta 2013 Itella Pankin myynti Säästöpankeille saatettiin päätökseen.[1] Kaupan myötä pankin nimi muuttui Säästöpankkien Keskuspankki Suomi Oy:ksi.

Lähteet
-------

* Itella Payment Services muuttuu Itella Pankiksi uuden toimiluvan myötä
* Itella Pankin toiminta on alkanut
* Itellan pörssitiedote/mediatiedote 18.4.2013: Itella Pankin myynti Säästöpankeille saatettiin päätökseen

### Viitteet

1. ↑  Itella Pankin myynti Säästöpankeille saatettiin päätökseen

Aiheesta muualla
----------------

* Säästöpankkien Keskuspankki Suomi
**Ruskelanruusu** (*Rosa* ’Ruskela’) on *Rosa* Spinosissima-ryhmään eli tarhapimpinellaruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista kerrannaiset, kauniin vaaleanpunaiset kukat. Ruusu kuuluu Suomen historiallisiin ruusuihin. Sen menestymisalue yltää Suomessa Lapin porteille saakka (vyöhyke VI).

Alkuperä
--------

Ruskelanruusu on löydetty 1990-luvun alussa Vihdin Ruskelasta. Nimensä ruusu on saanut löytöpaikkansa perusteella. Sitä on löytynyt myöhemmin myös Vaalimaalta ja Viipurin läheltä Karjalasta. Ruusun alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta sen on arveltu tulleen Kaakkois-Suomeen Pietarista.

Kuvaus
------

Ruskelanruusu kasvaa Suomessa 1,5 – 2 metriä korkeaksi pystyksi, tiheäkasvuiseksi pensaaksi. Lehdet ovat ruohonvihreät, sahalaitaiset, pyöreänsoikeat, suuremmat kuin juhannusruusulla. Kesäkuun loppupuolella alkava kukinta kestää pari viikkoa. Kukat ovat halkaisijaltaan 6 – 7 cm, kerrannaiset, puhtaan vaaleanpunaiset ja tuoksuvat. Isoja terälehtiä on noin 25 ja lisäksi pienempiä. Kukat eivät juurikaan haalistu vanhetessaan. Heteet ovat ruskeankeltaiset ja näkyvissä osittain. Niiden väri haalistuu kukan vanhetessa. Kukan tuoksu on voimakas, miellyttävä, raikas ja pimpinellaruusumainen, vivahteena sitruuna. Muodostaa tummanpunaisia, pyöreän pitkulaisia kiulukoita. Juurivesoja muodostuu melkoisesti.

Viihtyy aurinkoisella ja puolivarjoisella paikalla, vettä läpäisevässä, keskiravinteisessa, tuoreessa maassa. Ruusu sietää auringon paahdetta ja myös kuivuutta. Ruskelanruusu menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I – VI.

Lähteet
-------

1. ↑  Ruskelanruusu (*Rosa* 'Ruskela') *Finto.fi - Suomalainen asiasanasto ja ontologiapalvelu*. Viitattu 31.12.2020.
2. ↑  Marja Aaltonen, Kristiina Antonius, Sirkka Juhanoja, Vesa Järvelin, Jaana Laamanen, Anna Nukari, Riitta Peräinen, Mia Sahramaa, Marjatta Uosukainen, Marja Uusitalo: Suomen kansallisten kasvigeenivarojen pitkäaikaissäilytysohjeet - Sivu 152  2006. Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus. Viitattu 31.12.2020.
3. 1 2 3 4  Historialliset ruusut Suomessa Simolan Rosario. Viitattu 31.12.2020.
4. 1 2  ’Ruskela’, ruskelanruusu - Vuoden 2012 ruusu Suomen Ruususeura. Viitattu 31.12.2020.
5. ↑  Taija Savilaakso: Pensasruusujen tuoksut - Ruskelanruusu - Sivu 36 *Opinnäytetyö - Maisemasuunnittelun koulutusohjelma*.  Kevät 2011. Oulun seudun ammattikorkeakoulu. Viitattu 3.2.2021.
6. ↑  'Ruskela', ruskelanruusu Simolan Rosario. Viitattu 31.12.2020.
7. 1 2  Tarhapimpinellaruusu 'Ruskela, *SuomalainenTaimi.fi*. Viitattu 31.12.2020.
8. ↑  Ruskelanruusu - Ruskelaros Särkän Perennataimisto. Viitattu 31.12.2020.
**Oulunsalon kotiseutumuseo** on museo Oulunsalon kaupunginosassa Oulussa. Se sijaitsee Lentokentäntien varressa, aivan kirkon vieressä. Museo on yksi Museo-ja tiedekeskus Luupin ulkomuseokohteista.

Museossa voi tutustua elämään ja työn tekoon 1900-luvun maaseudulla. Esineistöstä löytyvät melkein kaikki tuolloin maalaistalossa tarvittavat työkalut, tekstiilit ja astiat. Esineitä on kokoelmissa yli 1 200.

Rakennukset ja pihapiiri
------------------------

Rakennukset ovat lähes kaikki alkuperäisillä paikoillaan. Päärakennuksessa on kilpukkarekenteinen pirtti, pieni välikamari sekä kaunis salin puoli. Pihapiirissä on aittoja, talli ja riihi. 

Piha on suojainen paikka kesätapahtumille ja Entisaikain Joulumarkkinoille, jotka järjestetään joka vuosi museon ympäristössä.

Aukioloajat ja sisäänpääsy
--------------------------

Museo on auki kesäisin ja tapahtumien yhteydessä. Kohteeseen on vapaa sisäänpääsy. Museolle on helppo myös tulla linja-autolla, koska pysäkki sijaitsee aivan museon lähellä.

*

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Oulunsalon kotiseutumuseo – Museo- ja tiedekeskus Luuppi – Oulun kaupunki *www.ouka.fi*. Viitattu 25.1.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Oulunsalon kotiseutumuseo (Q58685098)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | museo, kulttuurihistoriallinen museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Oulu |
|  |
| sijainti | Oulunsalo |
|  |
| katuosoite | Jääsköntie 5, 90460 Oulunsalo, Jääsköntie 5, 90460 Oulunsalo |
|  |
| koordinaatit | 64°56′09″N 25°24′58″E﻿ / ﻿64.935729°N 25.416134°E﻿ / 64.935729; 25.416134 |
|  |
|  |

 |
10 tuhatta kiloa painava ruskohiili museossa.
**Ruskohiili** on energiasisällöltään vähäistä kivihiiltä. Ruskohiili on vanhoja turvekerrostumia, jotka päälle kerääntyneiden kerrostumien paineen vaikutuksesta ovat muuttuneet mustanruskeiksi, 50–75 prosenttia hiiltä sisältäväksi kivilajiksi. *Ligniitti* on ruskohiiltä, jossa voi erottaa selvästi puun rakenteen.

Suurin ligniitin louhija on Saksa, jossa myös suurin osuus sähköntuotannosta (24,9 %) tuotettiin ligniitillä vuonna 2009. Brandenburgin osavaltion ruskohiilialueella arvioidaan olevan ruskohiiltä ainakin seuraavaksi sadaksi vuodeksi.

Kappale ruskohiiltä, joka on tarkoitettu kodin lämmitykseen.
Ligniitin avolouhintaa Grevenbroichin lähellä Saksassa.

Merkittävimmät esiintymisalueet
-------------------------------

| Ruskohiili | Ligniitti |
| --- | --- |
| * Slovakia
* Tšekki
 | * Espanja
* Itävalta
* Kreikka
* Moldova
* Saksa
* Slovakia
* Slovenia
 |

Lähteet
-------

1. ↑  Nuclear power? Um, maybe  2.9.2010. The Economist. Viitattu 25.10.2010. (englanniksi)
2. ↑  Törmänen, Eeva: Saksa käy hiilellä *Tekniikka&Talous*.  2.6.2005.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 26.10.2010. (suomeksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ruskohiili** Wikimedia Commonsissa
**Villilintujen parissa** on suomalainen vuonna 1927 valmistunut pitkä luontodokumenttielokuva. Elokuvan tuotti Aho, Soldan & Co jonka omistivat kirjailija Juhani Ahon pojat Heikki Aho ja Björn Soldan, he vastasivat myös elokuvan käsikirjoituksesta, kuvauksesta ja leikkauksesta. Dokumenttielokuvan rahoittajina olivat muun muassa kauppaneuvos Karl Fazer sekä Suomen Teollisuusliitto. Elokuvassa käytettiin ennsimmäisen kerran Suomessa teleobjektiivia lintujen kuvauksessa. Elokuvan julisteet maalasi taiteilija Lennart Segerstråle ja osan valokuvista otti Gösta Saurén. Elokuva sai runsaasti kiitosta arvostelijoilta mutta sen yleisömenestys jäi vaatimattomaksi. Elokuvasta on säilynyt vain vajaita kopioita ja siitä puuttuvat Hangossa, Sandskärissä ja Suursaaressa kuvatut jaksot. 

Elokuvan koostui kolmesta osasta. Ensimmäisessä osassa ollaan syksyllä 1926 kauppaneuvos Karl Fazerin omistamalla riistanhoitoalueella Jokioisissa. Erämaassa sijaitsevalle kaurapellolle on jätetty kuhilaita jotka houkuttelevat teeriparven ruokailemaan. Keväällä kuvatussa osassa nähdään teerien soidinmenoja. Elokuvan toisessa osassa tutustutaan huhtikuussa 1927 Karjalan kannaksella Muolaan kuuluisaan Äyräpään lintujärveen ja nähdään joutsenten lisäksi villihanhia, sinisorsia, telkkiä, nokikanoja, harmaalokkeja, töyhtöhyyppiä, kuoveja, ruskea suohaukka ja merikotka. Elokuvassa nähdään myös lintujärven alueen hoitaja Topi Tourunen ja lintuja maalaamassa oleva taiteilija Lennart Segerstråle. Elokuvan kolmannessa osassa matkataan touko-kesäkuussa 1927 Helsingistä purjeveneellä Ahvenanmaan saaristoon kauppaneuvos Karl Fazerin omistamalle Klåvskärin riistanhoitoalueelle jossa esitellään merilintuja kuten haahkoja, punajalkakiisloja eli riskilöitä, ruokkeja, selkälokkeja, kalatiiroja, raukutiiroja ja harmaalokkeja. Elokuvassa oli myös kuvia kalastajaveneiden kilpapurjehduksesta Hangossa, laulaja Helge Lindbergin omistamasta Sandskärin saaresta sekä välähdyksiä Suursaaren uimarantaelämästä.

Aiheesta muualla
----------------

* Villilintujen parissa, Elokuva, 01.01.1928, No 1, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.

Lähteet
-------

1. 1 2  Villilintujen parissa Elonet

Aiheesta muualla
----------------

* Villilintujen parissa-elokuva Elävä muisti-sivustolla
Torahammaskypärä, n. 1450–1400 eaa. Iraklionin arkeologinen museo.
**Villisian torahammaskypärät** olivat tyypillisiä kypäriä mykeneläisessä kulttuurissa. Niissä nahkainen tms. päähine oli päällystetty villisian torahampailla.

Sotilaita torahammaskypärissä. Mykeneläinen seinämaalaus Orkhomenoksesta.
Homeros kuvaa tällaisen kypärän *Iliaassa*:

> »Jousen, viinen, miekankin aseheksi Odysseun  
> 
> 
> 
> antoi Meriones sekä päähän myös kypäränsä  
> 
> juhdannahkaisen, sisäkertana hihnoja taajaan  
> 
> silmustoon sidotuita, mut päällyspuolt' oli taiten  
> 
> kaunistettuna taas salokarjun hohtavin hampain  
> 
> 
> 
> sen kuve kumpikin, vaan oli keskuskertana huopaa.» 
> 
> 

Useissa mykeneläisissä seinämaalauksissa sotilailla on juuri torahammaskypärät. Kypäriä on löydetty myös arkeologisissa kaivauksissa, useimmiten haudoista. Torahammaskypärä kuuluu osana muun muassa Dendrán haarniskaan, joka on esillä Náfplion arkeologisessa museossa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Early Helmets *The Greek Age of Bronze*. Viitattu 22.8.2016.
2. 1 2  Homeros: *Ilias* X.260–265. Suomennos Otto Manninen.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Villisian torahammaskypärät** Wikimedia Commonsissa
**Viulun valmistus** on ollut ja on edelleen pääasiassa käsityötä. Viulun rakentamisen taito on lähtöisin Italiasta 1500-luvulta. Maineikkaimpia viulunrakentajia on Antonio Stradivari, jonka aikalainen Suomessa oli Johan Petter Roos (k. 1735). Viulunrakennustaito tuli Suomeen 1700-luvulla Tukholmasta. Vanhin säilynyt Suomessa tehty viulu on Johan Lindströmin vuonna 1796 rakentama; sitä säilytetään Sibelius-museossa Turussa.

Viulunrakentaja työssään.
Viulun laukkaus meneillään.
Viulun kannen materiaalina käytetään kuusta, joka on tähän akustisesti parasta. Muuhun runkoon käytetään alppivaahteraa. Kolmas puumateriaali on eebenpuu. Se on hyvin kova puulaji, ja sitä käytetään otelaudassa, viritintapeissa, kieltenpitimessä, leukatuessa sekä ylä- ja alasatuloissa. Puuta kuivataan useita vuosia ensin ulkotiloissa, sitten viileissä sisätiloissa ja lopulta kuivissa, lämpimissä sisätiloissa. 

Kannen muotoiluun käytetään talttoja ja pieniä höyliä. Valmiin kannen paksuus on 4–5 mm. Ennen rakentajan korva kertoi, milloin viritys on kohdallaan. Nykyisin käytetään apuna viritysmittaria. Valmis viulu lakataan lakalla, jonka viulunrakentaja tekee itse. Lakka on joko öljylakkaa, spriilakkaa tai näiden sekoitusta. Vanhoissa viuluissa on käytetty öljylakkaa. Muita käytettäviä materiaaleja ovat muun muassa riisi ja lohikäärmeen veri. Tehdasviuluissa käytetään selluloidilakkaa, polyuretaanilakkaa tai nitrolakkaa. Vanhaa viulua ei lakata uudestaan, sillä se muuttaisi soinnin.

Kielet valmistettiin aiemmin suolista. Suolikieliä ei kuitenkaan voi virittää yhtä korkealle kuin nykyisiä kieliä. Nykykielet valmistetaan halpoihin soittimiin teräksestä, kalliimpiin punotusta materiaalista, jossa voi olla suolta tai nailonia ja päällä alumiinia tai hopea-sekoitusta.

Viulun rakentaminen kestää 350–400 tuntia.

Lähteet
-------

* Laiho, Arja: Tapio Vainisto tietää: Äänipinna on viulun sielu. *Rannikkoseudunsanomat.fi*.  6.8.2004.  Arkistoitu 22.8.2013. Viitattu 9.9.2020.
* Hätönen, Paula: Voihan viulu! Ja miten se tehdään *Turun Sanomat*.  9.8.2008.  Arkistoitu 10.9.2020. Viitattu 9.9.2020.
* Viulusivu *Viulunrakentajat.net*. Viitattu 9.9.2020.
Lavastusehdotus oopperaan Norma, säilytyspaikka Museo Belliniano.
**Norma** on Vincenzo Bellinin kaksinäytöksinen ooppera, jonka libreton kirjoitti Felice Romani Alexandre Soumet’n romaanin *Norma, ossia L’infanticidio* perusteella. Teos sai ensi-iltansa Milanon Teatro alla Scala -oopperatalossa 26. joulukuuta 1831. Norma on yksi merkittävimmistä italialaisen bel canto -tyylin oopperoista.

Teoksesta
---------

Norman roolia pidetään yhtenä vaikeimmista sopraanolle kirjoitetuista oopperakirjallisuuden rooleista. Bellini kirjoitti roolin laulajatar Giuditta Pastaa varten, jolle hän myös kirjoitti Aminan roolin oopperassa *Unissakävelijä*. Melko harvat 1900-luvun sopraanot kykenivät selviytymään vaikeasta Norman roolista. Tunnetuimpina sopraanoista Rosa Ponselle, Maria Callas, Joan Sutherland ja Montserrat Caballé ovat antaneet tulkintansa roolille, joka vaatii samalla kertaa suurta lyyrisen laulun tekniikkaa, traagista lauluääntä ja näyttämöllisiä avuja. Nykyisin armenialainen sopraano Hasmik Papian on yksi Norman roolin parhaista tulkitsijoista. Tähän joukkoon on luettava myös amerikkalainen sopraano June Anderson. Tunnettuja Norman roolin esittäjiä 2000-luvulla ovat sopraanot Mariella Devia, Sonja Jončeva, Sondra Radvanovski, Maria Jose Siri ja Pia Maria Piscitelli.

Oopperan tunnetuin osa ja kohtaus lienee Norman aaria *Casta Diva*, jota voidaan pitää myös yhtenä lyyrisen oopperan tunnetuimmista aarioista. Norman roolia pidetään sopraanokirjallisuuden vaativimpana*lähde?*, koska se vaatii dramaattista tulkintaa, korkeaa äänialaa ja vaikeita koloratuureja.

Lyhyt synopsis
--------------

Oopperan tapahtuma-aika ja -paikka on Rooman valloittama Gallia. Tapahtumat kertovat roomalaisen prokonsulin rakkaussuhteesta Normaan, hänen aiempaan rakastettuunsa sekä nuoreen Adalgisaan. Tähän suhdesekamelskaan liittyy myös kelttien kapina miehittäjää vastaan, ja kapinan johtaja on Norman isä Oroveso.

Norma, joka on druidien temppelin ylipapitar, on rikkonut siveyslupauksensa ja saanut kaksi lasta prokonsuli Pollionen kanssa. Norma huomaa, että Pollione on rakastunut nuoreen papittareen, Norman ystävättäreen Adalgisaan. Norma yrittää saada Pollionen jättämään neidon ja palamaan luokseen, mutta turhaan. Norma tunnustaa nyt julkisesti tekonsa ja hänet tuomitaan kuolemaan. Myös Pollione saa rangaistuksen, koska on seurannut Adalgisaa temppeliin, ja yhdessä Norman kanssa he nousevat polttoroviolle.

Roolit
------

* *Pollione*, Rooman prokonsuli (tenori)
* *Oroveso*, druidien päällikkö ja Norman isä (basso)
* *Norma*, druidien temppelin ylipapitar (sopraano)
* *Adalgisa*, nuori neitsyt (sopraano)
* *Clotilda*, Norman uskottu (sopraano)
* *Flavius*, roomalainen sadanpäämies, Pollionen ystävä (tenori)

Lähteet
-------

* Norma Detroitin oopperassa (Arkistoitu – Internet Archive).
* Normafa, kuuluisan Budapestin Norma-oopperan kunniaksi nimetty puu (Arkistoitu – Internet Archive).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Norma (ooppera)** Wikimedia Commonsissa
**Normaali-ilmakehä** eli **normaali ilmanpaine** (**atm**) on kansainvälisesti vahvistettu ilmanpaineen normaaliarvo, 101 325 pascalia, jota ennen on käytetty myös paineen mittayksikkönä. Se on suuruudeltaan lähellä yhtä baaria, jolla se käytännössä voidaan usein korvata.

Yksi normaali-ilmakehä on 760 torria eli elohopeamillimetriä.

Historia
--------

Vuonna 1954 pidetty kymmenes yleinen paino- ja mittakonferenssi (CGPM) vahvisti normaali-ilmakehän yleiseen käyttöön ja hyväksyi sille arvon 1013,25 dyneä neliösenttimetriä kohti, mikä on sama kuin 101 325 Pa. Tämän arvon oli tarkoitus olla yhtä suuri kuin keskimääräinen ilmanpaine merenpinnan tasolla Pariisin leveysasteella, ja käytännön kannalta se todella vastaa keskimääräistä ilmanpainetta merenpinnan tasolla monissa teollistuneissa maissa, jotka ovat suunnilleen samoilla leveyspiireillä.

Kemiassa lämpötilan ja paineen standardiarvona on vanhastaan käytetty NTP:tä (Normaali lämpötila ja paine), joka vastaa 0 °C:n lämpötilaa ja 101,325 kPa:n painetta. Vuonna 1982 IUPAC kuitenkin suositteli, että ilmoitettaessa aineiden fysikaalisia ominaisuuksia *normaalipaineena* käytettäisiin tarkalleen yhden baarin eli 100 kilopascalin painetta.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan iso Fokus, 3. osa (Em-Io)*, s. 1227, art. Ilmakehä. Otava, 1973. ISBN 951-1-00272-4.
2. 1 2  British Standard BS 350:2004 *Conversion Factors for Units*
3. ↑  BIPM Definition of the standard atmosphere
4. ↑  IUPAC.org, Gold Book, *Standard Pressure*
**Netpbm** on lähinnä komentorivillä toimiva avoimen lähdekoodin vapaa ohjelmapaketti kuvatiedostojen muokkaukseen. Se julkaistiin alun perin 1988 nimellä Pbmplus.

Pakettiin kuuluu noin 300 ohjelmaa, jotka pääasiassa muuntavat kuvatiedostoja paketin omiin formaatteihin tai niistä muihin tiedostomuotoihin, sekä ohjelmia, jotka luovat tai käsittelevät ohjelman tiedostoja. Tiedostoja voi skaalata, leikata, kääntää, yhdistää, värisävyjä muuttaa, niihin lisätä tekstiä tai erilaisia efektejä. Ohjelmat toimivat Unix-putkien kanssa, joten niitä voi yhdistää peräkkäin. Se sisältää pamx ja ppmsvgalib -ohjelmat kuvien näyttämiseen X:ssä ja Linuxin SVGAlibin avulla.

Netbpm sisältää ohjelmakirjaston libnetpbm, jolla vastaavia operaatioita voi tehdä omassa ohjelmassa.

Netpbmin omat kuvatiedostomuodot ovat PBM (mustavalkoinen), PGM (harmaasävy), PPM (värillinen) ja PAM (kaksiulotteinen taulukko dataa). PNM on yhteisnimitys kolmelle kuvaformaatille ja niiden ohjelmien nimessä jotka käsittelevät kaikkia niitä.

Pbmplusin kehitti alun perin Jef Poskanzer. 1990-luvulla ohjelmapaketti jäi moneksi vuodeksi ilman ylläpitoa, kunnes Anthony Thyssen kokosi Netpbm-1mar1994.p1 -paketin. Tämän jälkeen ylläpitoa jatkoi vasta Bryan Henderson vuonna 1999. 2010-luvulla ohjelmaa on lähinnä korjaillut Akira Urushibata.

Esimerkki
---------

 Netpbm:llä luotu kuvatiedosto
Komennot tekevät kolme tiedostoa, joissa on ympyrä harmaasävyillä. pnmpad piirtää niille reunukset siirtäen ympyrät eri kohtiin. Harmaasävyiset kuvat muutetaan eri RGB-päävärien kuviksi. Näistä 1 ja 2 summataan ja niihin lisätään kolmas kuva ja muunnetaan tulos png-tiedostoksi.

`pgmramp -ellipse -maxval 65535 512 512 | pnmgamma -srgbramp | pnmpad -width 896 -height 896 -halign 0.25 -valign 0.75 | pgmtoppm rgb:ff/00/00 > step1.ppm`

`pgmramp -ellipse -maxval 65535 512 512 | pnmgamma -srgbramp | pnmpad -width 896 -height 896 -halign 0.75 -valign 0.75 | pgmtoppm rgb:00/ff/00 > step2.ppm

pgmramp -ellipse -maxval 65535 512 512 | pnmgamma -srgbramp | pnmpad -width 896 -height 896 -halign 0.5 -valign 0.25 | pgmtoppm rgb:00/00/ff > step3.ppm

pamarith -add step1.ppm step2.ppm > int.ppm`
`pamarith -add int.ppm step3.ppm | pnmtopng -gamma 0.45455 > rgbcircles.png`

Lähteet
-------

1. ↑  User manual for Netpbm *netpbm.sourceforge.net*. Viitattu 17.4.2023.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Netpbm History *netpbm.sourceforge.net*. Viitattu 17.4.2023.

Katso myös
----------

* ImageMagick
**Pyörteinen suihkusytytys** (engl. turbulent jet ignition) on vaihtoehtoinen polttomoottorin kipinäsytytyksen menetelmä, jossa tavanomaisen sytytystulpan pistemäisen kipinän sijasta sytytetään erilaisen sytytystulpan apukammiossa pieni polttoaineseos, joka syttymisensä jälkeen purkautuu tulpan päässä sijaitsevista suuttimista palotilaan ja sytyttää siellä olevan polttoaineseoksen. Menetelmän tehokkuus perustuu suuttimista purkautuvien suihkujen nopeuteen ja mahdollisuuteen saavuttaa palotilan reunat nopeammin kuin tavanomaisessa kipinäsytytyksessä. Näin palotilan polttoaineseos kokonaisuudessaan saadaan syttymään nopeammin. Koska apukammion tilavuus on suhteellisen pieni, sen sisällä voidaan hyödyntää kipinäsytytystä koko apukammion sisältämän seoksen nopeaan sytytykseen. Suihkusytytyksestä on apua erityisesti moottoreissa, joita pyritään käyttämään suurella nopeudella sekä moottoreissa, joissa palotilan epäedullinen muoto aiheuttaa erityisiä haasteita.

Katso myös
----------

* Kipinällä hallittu puristussytytys
* Lasersytytys
* Mikroaaltosytytys
* Plasmasytytys

Lähteet
-------

* Blaxill, Hugh & Bunce, Michael: Next-generation Ultra-Lean Burn Powertrain (PDF) *www.energy.gov*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
* Turbulent Jet Ignition: In the antechamber of F1 power *F1i.com*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
* Twin-Turbo Maserati V6 Engine Packs Mahle "Turbulent Jet Ignition" and V8 Power *Autoevolution*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
* Turbulent jet ignition assisted combustion in a rapid compression machine *Science Direct*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
* A study of a turbulent jet ignition system fueled with iso-octane: Pressure trace analysis and combustion visualization *Science Direct*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
* MAHLE Jet Ignition *MAHLE Powertrain*. Viitattu 26.3.2022. (englanniksi)
**Stuorab Kolmmesjavri** (*Golmmešjávri*, *Stuárráb Kolmišjävri*, norj. *Fiskevatn*) on järvi Inarin pohjoiskolkassa Lapin maakunnan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 6,3 neliökilometriä. Etäisyys Ivalosta on 130 kilometriä pohjoiskoilliseen ja Rovaniemeltä 382 kilometriä pohjoiskoilliseen. Järvi sijaitsee Suomen ja Norjan rajalla noin 1 080 kilometriä Helsingistä pohjoiseen ja 1 370 kilometriä Oslosta pohjoiskoilliseen. Norjan puoleinen osa kuuluu Etelä-Varangin kuntaan.

Maantiede
---------

Stuorab Kolmmesjavri koostuu pääaltaasta ja siitä etelään työntyvästä noin neljä kilometriä pitkästä, kapeasta lahdesta. Etäisyys järven eteläisimmästä osasta pohjoisimpaan on 6,3 kilometriä. Järven eteläisimmässä osassa sijaitsee kolme saarta, joilla ei ole nimiä. Järven ympäristössä on suomaata ja varvikkoa. Stuorab Kolmmesjavrin länsipuolella sijaitsee Uhtsib Kolmmesjavri (269,8 metriä mpy), järvien välisen kannaksen leveys on noin sata metriä.

Stuorab Kolmmesjavri laskee Silisjokea etelään.

Stuorab Kolmmesjavri (69.083.1.003) kuuluu Silisjoen yläosan valuma-alueeseen (69.083), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Näätämöjoen vesistössä (69). Toinen jakovaihe on Silisjoen valuma-alue (69.08). Stuorab Kolmmesjavri on laajin Silisjoen yläosan valuma-alueen 17:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Uhtsib Kolmmesjavri. Alueen muilla järvillä ei ole virallisia nimiä, niistä laajin on järvi numero 69.083.1.014, joka sijaitsee aivan Stuorab Kolmmesjavrin eteläisen lahden itäpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Stuorab Kolmmesjavri, vakavesi, Inari
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 10.2.2022.
3. ↑  Stuorab Kolmmesjavri. Järviwiki. Viitattu 10.2.2022.
4. ↑  Silisjoen yläosan valuma-alue (69.083). Järviwiki. Viitattu 10.2.2022.
PyöräilyPyöräily
**Vuoden 1924 kesäolympialaisten pyöräily** järjestettiin 23. – 27. heinäkuuta 1924 Stade Olympique Yves-du-Manoirilla ja Vélodrome de Vincennesissä, Pariisissa, Ranskassa. Tämä oli seitsemäs kerta, kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Mukana oli 139 osanottajaa 24 eri maasta. Tapahtumia oli kuusi.

Mitalistit
----------

### Ratapyöräily

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | **Kultaa** | **Hopeaa** | **Pronssia** |
| 50 kilometrin ajo | Alankomaat Ko Willems | Yhdistynyt kuningaskunta Cyril Alden | Yhdistynyt kuningaskunta Harry Wyld |
| Sprintti | Ranska Lucien Michard | Alankomaat Jaap Meijer | Ranska Jean Cugnot |
| Tandem | Ranska Lucien Chouryja Jean Cugnot | Tanska Edmund Hansenja Willy Hansen | Alankomaat Gerard Bosch van Drakesteinja Maurice Peeters |
| Joukkuetakaa-ajo |  Italia

---

Francesco ZucchettiAngelo de MartiniAlfredo DinaleAleardo Menegazzi |  Puola

---

Tomasz StankiewiczFranciszek SzymczykJózef LangeJan Lazarski |  Belgia

---

Jean van den BoschLéonard DaghelinckxHenri HoevenaersFernand Saive |

### Maantiepyöräily

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | **Kultaa** | **Hopeaa** | **Pronssia** |
| Aika-ajo | Ranska Armand Blanchonnet | Belgia Henri Hoevenaers | Ranska René Hamel |
| Joukkueaika-ajo |  Ranska

---

Armand BlanchonnetRené HamelGeorges Wambst |  Belgia

---

Henri HoevenaersAlphonse ParfondryJean van den Bosch |  Ruotsi

---

Gunnar SköldErik BohlinRagnar Malm |

Mitalitaulukko
--------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Ranska | 4 | 0 | 2 | 6 |
| 2. |  Alankomaat | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3. |  Italia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4. |  Belgia | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 5. |  Yhdistynyt kuningaskunta | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6. |  Tanska | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  Puola | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 8. |  Ruotsi | 0 | 0 | 1 | 1 |

Lähteet
-------

* Cycling at the 1924 Paris Summer Games (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

  

PyöräilyPyöräily olympialaisissa
1896 |
1900 |
1904 |
1908 |
1912 |
1920 |
1924 |
1928 |
1932 |
1936 |
1948 |
1952 |
1956 |
1960 |
1964 |
1968 |
1972 |
1976 |
1980 |
1984 |
1988 |
1992 |
1996 |
2000 |
2004 |
2008 |
2012 |
2016 |
2020

Kesäolympialaisten 1924 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Jalkapallo | Jeu de paume (*Näytöslaji*) | Melonta (*Näytöslaji*) | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Pallopelit (*Näytöslaji*) | Pelota (*Näytöslaji*) | Poolo | Purjehdus | Pyöräily | Ranskalaiset taistelulajit (*Näytöslaji*) | Ratsastus | Rugby | Soutu | *Taidelajit* | Tennis | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Iso-Ahvenisen rantaa Kylmäluoman retkeilyalueella.
Kylmäluoman retkeilyalueen tunnus.
**Kylmäluoman retkeilyalue** on Metsähallituksen retkeilyalue Taivalkosken koillisosassa Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Sen pinta-ala on 74 km². Alue on helppokulkuista kangasmaastoa, ja siellä on harjuja sekä runsaasti erikokoisia vesistöjä. Myös vanhoja aarnimetsiä aihkimäntyineen on vielä alueella nähtävänä. Osa alueesta on suota. Poroja laidunnetaan alueella, joten niitä voi retkeillessään nähdä. Retkeilyalueella on noin 50 kilometriä merkittyjä polkuja. Lisäksi siellä on 30 kilometrin yhdyspolku Hossan kansallispuistoon ja 21 kilometriä pitkä Päätalo-polku Taivalkosken keskustaan. Talvisin alueella on hoidettuja latuja hiihtäjille. Kylmäluomassa on myös ympäri vuoden avoinna oleva leirintäalue. Kalastajille on tarjolla useita virkistyskalastusalueita ympäristössä. Vuokrakämppiä on alueella yli 20.
Kylmäluoman retkeilyalueen käyntimäärä oli 28 300 vuonna 2019.

Kylmäluoman retkeilyalueella on runsaasti järviä ja lampia. Alueen lounaisosassa sijaitsee Kylmäluoman järvi, luoteessa on Kalajärvi ja idässä Valkeinen. Alueen keskellä sijaitsee Iso-Ahveninen ja koillisessa Iso Pajuluoma ja Pikku Pajuluoma. Niiden itäpuolisista Sarvi-järvestä ja Polojärvestä osa kuuluu retkeilyalueeseen.

Lähteet
-------

* Metsähallitus: *Retkeilyopas*. 1996, s. 101-103. ISBN 951-53-0792-9.

### Viitteet

1. ↑  Hossa-Kylmäluoman retkeilyalue. Viitattu 26.3.2014
2. ↑  Käyntimäärät maastossa. Viitattu 11.1.2021
3. ↑  Kylmäluoma, vakavesi, Taivalkoski

Aiheesta muualla
----------------

* Metsähallitus: Luontoon.fi: Kylmäluoman retkeilyalue

Iso-SyöteValtion retkeilyalueet

* Evo
* Inari
* Iso-Syöte
* Kylmäluoma
* Napapiiri
* Oulujärvi
* Ruunaa


Taivalkoski

|  |  |
| --- | --- |
| Kyliä | Inkee – Jokijärvi – Jurmu – Koitila – Kurtti – Loukusa – Metsäkylä – Parviainen – Pisto – Taivalkosken kirkonkylä – Tyrävaara – Vaarakylä |
| Järviä, jokia ja muita vesistöjä | Iijoki – Kostonjoki – Kostonjärvi – Korvuanjärvi – Kurtinjärvi |
| Nähtävyyksiä | Kallioniemi – Kylmäluoman retkeilyalue – Päätalopäivät – Taivalkosken kirkko – Syötteen kansallispuisto |
| Muuta | Mustavaaran kaivos – Korvuan rautatieasema – Kurtin rautatieasema – Taivalkosken rautatieasema – Taivalniskan seisake – Taivalvaaran rautatieasema |