recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Convair F-102 Delta Dagger** oli maailman ensimmäinen jokasään yliäänisuihkuhävittäjä ja Yhdysvaltain ilmavoimien ensimmäinen käyttöön otettu deltasiipinen lentokone. F-102 teki ensilentonsa 24. lokakuuta 1953 ja otettiin Air Defense Commandin käyttöön 1956. 1950-luvun lopulla kone oli käytössä 25:ssä ADC:n laivueessa. Convair rakensi 1 000 F-102:sta, joista 875 oli F-102A-torjuntahävittäjää ja 111 kaksipaikkaista TF-102-harjoittelukonetta. Lentäjien keskuudessa konetta ei tunnettu virallisella nimellään, vaan nimellä *Deuce* ja harjoituskone nimellä *Tub*.

Aseistuksena oli 24 2,75" FFAR-rakettia ja kuusi GAR-1 Falcon-ohjusta. Sotatilanteessa ohjukset ampui automaattisesti koneen elektroninen tulenjohtojärjestelmä F-102:n päästyä tutkansa avulla sopivaan asemaan. Myöhemmin koneet päivitettiin kantamaan kahta GAR-9 Nuclear Falcon -ohjusta.

1960-luvun alkupuolella koneen korvasivat F-101 Voodoo ja F-4 Phantom II. F-102:t siirrettiin kansalliskaartin ilmavoimiin, jossa ne olivat käytössä 1976 asti. Mm. presidentti George W. Bush lensi F-102-koneilla kansalliskaartissa.

F-102:een ei oltu täysin tyytyväisiä ja parannetusta mallista, joka tunnettiin aluksi nimellä F-102B, tuli F-106 Delta Dart, joka jäi Yhdysvaltain viimeiseksi erikoistuneeksi torjuntahävittäjäksi.

Vuodesta 1972 vuoteen 1982 mennessä yli 200 vanhentunutta F-102-konetta muunnettiin miehittämättömiksi harjoitusmaaleiksi General Dynamics/Sperry PQM-102 Delta Dagger *Pave Deuce* -ohjelmassa.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 1
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&020.083000020,83 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&011.061000011,61 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&06.04500006,45 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&&061.046000061,46 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&08639.&&&&008 639 kg
* **Suurin lentoonlähtöpaino:** &&&&&&&&&&014314.&&&&0014 314 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney J57 -suihkumoottori; &&&&&&&&&&&&&071.&&&&0071 kN

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** 0**Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki "&".**.0**Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki "&".**1 304 km/h
* **Lentomatka:** &&&&&&&&&&&01609.&&&&001 609 km
* **Siirtolentomatka:** &&&&&&&&&&&02175.&&&&002 175 km
* **Lakikorkeus:** &&&&&&&&&&016764.&&&&0016 764 m
* **Nousukyky:** &&&&&&&&&&&&&066.&&&&0066 m/s
* **Siipikuormitus:** &&&&&&&&&&&&0233.&&&&00233 kg/m²

**Aseistus**  

* + 24 × FFAR (Fin-Folding Aerial Rocket) 70 mm rakettia
	+ 6 × AIM-4 Falcon -ilmasta-ilmaanohjusta

Kuvia
-----

* PiirroskuvatPiirroskuvat
* F-102AF-102A
* F-102F-102
* Convair YF-102Convair YF-102
* F-102AF-102A

Lähteet
-------

* Mark Hewish: *Tietosarja – Lentokoneet*, Intercontinental Book Productions/Artko, 1977 (suom. Tuomo Huuhka)
* 

### Viitteet

1. ↑   (Viitattu 1.4.2014)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Convair F-102 Delta Dagger**.
* Hallen Hävittäjäsivut, Convair F-102 Delta Daggerista suomeksi:
*Tämä artikkeli käsittelee elokuvaa. Muita merkityksiä täsmennyssivulla.*

**Control** on vuonna 2007 valmistunut brittielokuva post-punk-yhtye Joy Divisionin itsemurhaan päätyneestä laulajasta, Ian Curtisista. Se on rock-valokuvaajan ja musiikkivideo-ohjaajan Anton Corbijn ensimmäinen pitkä elokuva, joka perustuu Curtisin lesken, Deborah Curtisin muistelmateokseen *Touching From a Distance*. Deborah Curtis toimi myös yhtenä elokuvan tuottajista. Pääosaa esittää Sam Riley.

Elokuvan nimi on otettu Joy Divisionin kappaleesta "She's Lost Control", joka johdattelee elokuvan tärkeätä teemaa, hallintaa, jota Curtis ei koskaan elämässään saavuttanut. Kappale perustuu tosielämän epileptiseen tyttöön, jonka Curtis tunsi olevan oma kohtalotoverinsa. Tyttö myös nähdään elokuvassa.

Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla, ja Suomessa se nähtiin ensin Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla.

Elokuvan arviointeja
--------------------

*Control* on saanut osakseen lähes yksimielisen positiivista palautetta. Suurin osa suomalaisista nettilähteistä on antanut elokuvalle arvosanan neljä tähteä viidestä. Corbijnin ohjausta on kiitelty sen autenttisuudesta ja realistisuudesta, ja ohjaajaa on muutenkin kehuttu tavasta, jolla hän luo päähenkilöstään mielenkiintoisen henkilökuvan ilman turhaa tyylittelyä. Elokuvan visuaalinen kauneus liittyy vahvasti elokuvan kuvaukseen, jota on kuvailtu valokuvamaiseksi ja kiinnostavaksi. Elokuva kuvaa myös tarkasti Curtisin ongelmia ja epilepsiaa. Näyttelijöistä eniten arvostusta on kerännyt Sam Riley, jonka roolisuoritusta on kuvattu ilmiömäiseksi ja tarkaksi esikuvalleen.*lähde?* Elokuvakriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle arvosanan 3,5/4 tähteä. Joy Divisionin entiset jäsenet Peter Hook ja Stephen Morris kritisoivat sitä, että useimmat faktat Curtisista on muunneltu elokuvasovitukselle sopivampaan muotoon.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|   Sam Riley   | … |   Ian Curtis
  |
|   Samantha Morton   | … |   Deborah Curtis
  |
|   Alexandra Maria Lara   | … |   Annik Honoré
  |
|   Craig Parkinson   | … |   Tony Wilson
  |
|   Joe Anderson   | … |   Peter Hook
  |
|   Toby Kebbell   | … |   Rob Gretton
  |
|   James Anthony Pearson   | … |   Bernard Sumner
  |
|   Harry Treadaway   | … |   Stephen Morris
  |
|   Andrew Sheridan   | … |   Terry Mason
  |
|   Ben Naylor   | … |   Martin Hannett
  |
|   Phil Hasted   | … |   The "Ace Face"
  |
|   John Cooper Clarke   | … |   oma itsensä
  |

Lähteet
-------

1. ↑  Husband, Stuart: Sam Riley: the reluctant frontman *Culture: Film*.  8.2.2008. The Telegraph. Viitattu 10.7.2019. (englanniksi)
2. ↑  Ebert, Roger: Love will tear us apart *Reviews*.  25.10.2007. RogerEbert.com. Viitattu 10.7.2019. (englanniksi)
3. ↑  Joy Division biopic ‘not true’ say band *Music News*.  29.6.2007. NME. Viitattu 10.7.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

### Arvostelut

* Elitisti: *Control (2007)*
**Lacombe Lucien** on Louis Mallen ohjaama draamaelokuva vuodelta 1974. Ranskalais­nuorukaisesta natsi­miehityksen aikana kertovan elokuvan käsi­kirjoituksen on tehnyt kirjailija Patrick Modiano yhdessä ohjaajan kanssa. Pääosia näyttelevät Pierre Blaise ja Aurore Clément.

Elokuvassa turhautunut maalais­poika Lucien Lacombe ajautuu Gestapon upseerien apu­pojaksi Ranskan natsi­miehityksen viimeisinä aikoina.

Tuotanto
--------

Vuonna 2014 Nobel-palkittu Patrick Modiano oli *Lacombe Lucienin* käsi­kirjoitusta tehdessään julkaissut jo useita palkittuja teoksia, kuten vuonna 1972 julkaistun *Kehäbulevardit*, jonka suomennos ilmestyi 1976. Sekin käsittelee Ranskan natsi­miehitys­aikaa, jota vuonna 1945 syntynyt Modiano ei ollut itse kokenut. *Lacombe Lucienin* tarina perustuukin osin ohjaaja Mallen (1932–1995) omiin nuoruus­muistoihin, ja hän toimi elokuvan toisena käsi­kirjoittajana.

Elokuvan musiikin teki jazz­viulisti Stéphane Grappelli, ja elokuvassa kuullaan paljon jazz­kitaristi Django Reinhardtin levytyksiä.

Vastaanotto ja myöhempi arvostus
--------------------------------

*Lacombe Lucien* oli ehdolla vuoden parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi sekä Oscar- että Golden Globe -gaalassa. Se sai Bafta-palkinnon vuoden parhaana elokuvana.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Lacombe Lucienin* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Lacombe Lucien* Elonetissä.
2. ↑  "Generous Criterion Set Challenges Myths of Malle.(Culture)." The New York Observer (New York, NY). The New York Observer. 2006. Haettu 22.7.2016 palvelusta HighBeam Research (vaatii tilauksen):  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Nobelistien elokuvia: kirjoittajina Alice Munro ja Patrick Modiano – Teemalauantai 10.10. Yle Teema 10.10.2015. Viitattu 23.7.2016.
4. ↑  Awards, Lacombe Lucien], Allmovie.com. Viitattu 23.7.2016.
5. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. Viitattu 13.7.2016.
**Otto-Ville Mikkelä** (s. 24. huhtikuuta 1968 Helsinki) on itähelsinkiläinen opettaja ja tapahtumajärjestäjä. Hän on ollut keskeinen järjestäjä Roihuvuoren kyläjuhlilla ja Roihuvuoren Hanami-juhlilla.

Mikkelä osallistui Helsingin yliopiston hallintorakennuksen valtaukseen 1990 toimien valtaajien johtoryhmässä.*lähde?* Tämän jälkeen hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnassa yliopistosihteerinä vastuualueena yliopiston hallinnonuudistus.*lähde?* Helsingin yliopiston konsistorin jäsenenä hän toimi vuosina 1992-1994 hallinnonuudistuksen mahdollistettua opiskelijajäsenet.

Mikkelälle myönnettiin yhtenä viidestä ensimmäinen Oikeusministeriön demokratiapalkinto 2011 ansioista Roihuvuoren kyläyhteisössä.

Helsingin kaupunginosayhdistykset ry (Helka ry) myönsi Mikkelälle hopeisen Pro Helsinki -ansiomerkin 2010.

Mikkelä asuu Roihuvuoressa puolisonsa ja heidän kahden lapsensa kanssa. Hänen äitinsä on toimittaja Anna-Liisa Mikkelä.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Hiidenkivilehden verkkosivu[vanhentunut linkki] viitattu 20.2.2012
2. ↑  P. Johansson: "Konsistorista kajahtaa". Ylioppilaslehti 16/1991. sivu 12
3. ↑  Ensimmäinen demokratiapalkinto viidelle vapaaehtoistoimijalle (Arkistoitu – Internet Archive) Oikeusministeriö
4. ↑  Otto-Ville Mikkelä palkitaan Roihuvuoren asukastoiminnasta  2011. Helsinginuutiset.fi.  Arkistoitu 6.8.2017. Viitattu 6.8.2017.
5. ↑
**Otto Romillo Fredrik Albrecht** (7. helmikuuta 1844 Impilahti – 5. lokakuuta 1911 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi pitkään Helsingin kaupunginviskaalina.

Elämä
-----

Albrecht suoritti ylioppilastutkinnon Kuopion kimnaasissa ja opiskeli sen jälkeen oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, josta valmistui 1871. Hän työskenteli Viipurin hovioikeudessa kahdeksan vuoden ajan ja nimitettiin Helsingin kaupunginviskaaliksi 1879. Albrecht hoiti virkaa yli 32 vuoden ajan, kunnes teki itsemurhan lokakuussa 1911. Hän ampui itseään revolverilla päähän Helsingin raastuvanoikeuden portaikossa varhain aamulla 5. lokakuuta 1911. Ruumiin löysi samana aamuna rakennuksessa työskennellyt siivooja. Itsemurhan syy ei tiettävästi selvinnyt, mutta sanomalehtien mukaan hänellä oli sekä terveydellisiä että taloudellisia ongelmia.

Uransa aikana Albrecht hoiti lukuisia aikakauden merkittäviä oikeustapauksia. Hän oli syyttäjänä muun muassa syksyllä 1906 Viaporin kapinaan osallistuneiden Helsingin punakaartilaisten oikeudenkäynnissä. Erikoinen yhteensattuma oli, että tuomitut punakaartilaiset vapautuivat viiden vuoden kuritushuonerangaistuksistaan vajaat kaksi vuorokautta ennen Albrechtin kuolemaa ja heidän puolustusasianajajanaan toiminut Valde Hirvikanta murhattiin vapautumista edeltäneenä päivänä. Tapauksilla ei tiettävästi kuitenkaan ollut yhteyttä toisiinsa.

Albrecht oli aikaisemmin ollut viranomaisia vastustaneiden aktivistien kohteena. 26. syyskuuta 1906 Albrechtin Siltasaarenkadulla sijinneeseen virka-asuntoon tehtiin pommi-isku, joka ei kuitenkaan aiheuttanut henkilövahinkoja. Edellisenä yönä Helsingissä oli tapahtunut Kasarmikadun pommi-isku.

Perhe
-----

Otto Albrechtin isä oli saksalaissyntyinen vuorikomissaari Gustav Ernst Friedrich Albrecht (s. 1808) ja äiti impilahtelainen Alexandra Sofia Löfström (1817–1893). Hänen puolisonsa oli Vaasassa syntynyt Aina Louise Alexandra Strömborg (1847–1913), jonka kanssa Albrecht sai kolme lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Albrecht, Otto Romillo Fredrik. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 13.5.2017.
2. ↑  Kaupunginwiskaali O. R. F. Albrecht tehnyt itsemurhan.  *Helsingin Sanomat*, 6.10.1911, nro 230, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.5.2017.
3. ↑  Wiskaali Albrechtin itsemurha.  *Työmies*, 6.10.1911, nro 230, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.5.2017.
4. ↑  Luokkakoston haudasta wapauteen.  *Sosialisti*, 26.10.1911, nro 247, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.5.2017.
5. ↑  Uusi pommiräjähdys. Kaupunginviskaali Albrechtin asunnolla.  *Uusi Suometar*, 26.9.1906, nro 222, s. 3–4. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.5.2017.
6. ↑  Olin, Rafael: Otto Romillo Fredrik Albrecht Geneanet. Viitattu 13.5.2017.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Suomijärvi** on rehevä ja osin umpeenkasvanut järvi ja luonnonsuojelualue Karviassa Satakunnan koillisosassa. Sen pinta-ala on 2,7 neliökilometriä. Etäisyys Porista on 82 kilometriä pohjoiskoilliseen ja Tampereelta 87 kilometriä luoteeseen.

Maantiede
---------

Vedenlaskut ovat madaltaneet Suomijärveä. Kevätaikaan se on kuitenkin varsin lähellä entisiä mittojaan ja sitä on kunnostettu, sillä sen merkitys lintujärvenä on huomattava. Suomijärven linnusto on runsas ja erämainen (muun muassa jouhisorsa, mustakurkku-uikku, luhtahuitti, kapustarinta ja liro).

Suomijärveltä lähtee Suomijoki länteen, joki yhtyy Karvianjokeen Kantin kylän kohdalla.

Suomijärvi (36.082.1.001) kuuluu Suomijärven alueeseen (36.082), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karvianjoen vesistössä (36). Toinen jakovaihe on Suomijoen valuma-alue (36.08). Suomijärvi on Suomijärven alueen ainoa järvi.

Suomessa on toinenkin Suomijärvi. Se sijaitsee Mikkelin Suomenniemellä noin 265 kilometriä Karvian Suomijärveltä itäkaakkoon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Suomijärvi, vakavesi, Karvia
2. 1 2 3  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 1.9.2021.
3. ↑  Suomijärvi Järviwikissä. Viitattu 1.9.2021.
4. ↑  Suomijärven alue (36.082) Järviwikissä. Viitattu 1.9.2021.
5. ↑  Suomijärvi (04.141.1.045) Järviwikissä. Viitattu 1.9.2021.
**Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1996** käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tukholmassa 1996.

Suomen seitsemästä urheilijasta koostunut joukkue ei saavuttanut mitaleita, mutta kuitenkin neljä sijoitusta kahdeksan parhaan joukkoon. Myöhemmin samana vuonna dopingista kärähtänyt Markus Koistinen oli kuulantyönnössä viides.

Joukkue
-------

### Miehet

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| **60 metriä** | Harri Kivelä | välierässään viides (6,78) |
| **korkeushyppy** | Mika Polku | kahdeksas (224) |
| **kuulantyöntö** | Markus Koistinen | viides (19,72) |

### Naiset

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| **seiväshyppy** | Tiina Vilenius | 18. (345) |
| Teija Saari | ilman tulosta |
| **pituushyppy** | Heli Koivula | kuudes (655) |
| **viisiottelu** | Tiia Hautala | viides (4450) |

Lähteet
-------

* Martiskainen, Seppo (toim.): *Suomi voittoon – kansa liikkumaan. Suomen yleisurheilun 100 vuotta*, s. 433. Yleisurheilun tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.

Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa
1967 • 
1969 • 
1970 • 
1971 • 
1972 • 
1973 • 
1974 • 
1975 • 
1976 • 
1977 • 
1978 • 
1979 • 
1980 • 
1981 • 
1982 • 
1983 • 
1984 • 
1985 • 
1986 • 
1987 • 
1988 • 
1989 • 
1990 • 
1992 • 
1994 • 
1996 • 
1998 • 
2000 • 
2002 • 
2005 • 
2007 • 
2009 • 
2011 • 
2013 • 
2015 • 
2017 •
2019
| Rullalautailuolympialaisissa 2020 |
| --- |
| Katu |
| Miehet  Naiset |
| Puisto |
| Miehet  Naiset |
| 

---

|  |  |
| --- | --- |
|  | 2024 > |

 |

**Rullalautailussa** kilpailtiin **Tokion 2020 kesäolympialaisissa** ensimmäistä kertaa. Eri kilpailutapahtumia oli neljä siten, että naiset ja miehet kilpailivat katu- ja puistorullalautailussa. Katukilpailut käytiin 25. ja 26. heinäkuuta ja puistokilpailut 4. ja 5. elokuuta. Yhteensä rullalautailuun osallistui 80 urheilijaa eli jokaiseen kilpailutapahtumaan 20 urheilijaa.

Menestynein maa oli Japani, jonka urheilijat voittivat kolme kilpailua neljästä.

Aikataulu
---------

25. heinäkuuta kilpailtiin miesten katukilpailu. Naisten katukilpailu käytiin 26. heinäkuuta. 4. elokuuta käytiin naisten puistokilpailu ja 5. elokuuta miesten vastaava kilpailu.

Mitaliyhteenveto
----------------

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet, katu  *tiedot* |  Yūto HorigomeJapani (JPN) |  Kelvin HoeflerBrasilia (BRA) |  Jagger EatonYhdysvallat (USA) |
| Naiset, katu  *tiedot* |  Momiji NishiyaJapani (JPN) |  Rayssa LealBrasilia (BRA) |  Funa NakayamaJapani (JPN) |
| Miehet, puisto  *tiedot* |  Keegan PalmerAustralia (AUS) |  Pedro BarrosBrasilia (BRA) |  Cory JuneauYhdysvallat (USA) |
| Naiset, puisto  *tiedot* |  Sakura YosozumiJapani (JPN) |  Kokona HirakiJapani (JPN) |  Sky BrownIso-Britannia (GBR) |

Mitalitaulukko
--------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Japani | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 2. |  Australia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 3. |  Brasilia | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 4. |  Yhdysvallat | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 5. |  Iso-Britannia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | 4 | 4 | 4 | 12 |

Lähteet
-------

1. ↑  Qualification System - Games of the XXXII Olympiad - Skateboarding World Skate. Viitattu 24.6.2019. (englanniksi)
2. ↑  Olympic Competition Schedule Tokyo 2020. Viitattu 31.8.2019. (englanniksi)

Kesäolympialaisten 2020 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Baseball | Golf | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Karate | Kiipeily | Koripallo | Käsipallo | Lainelautailu | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Pöytätennis | Ratsastus | Rugby | Rullalautailu | Softball | Soutu | Sulkapallo | Taekwondo | Taitouinti | Tennis | Triathlon | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
**Rullakiekon maailmanmestaruuskilpailut 2012** järjestettiin Saksassa. Maailmanmestaruuden voitti Kanada, joka päihitti isäntämaan finaalissa lukemin 9-5. Pronssia sai Suomi, joka voitti Slovenian pronssiottelussa maalein 9-4.

I divisioonan mestaruuden voitti Slovakia, hopealle pääsi Unkari ja pronssille Itävalta.

Joukkueet ja lohkot
-------------------

Mestaruuskisat oli jaettu kahteen divisioonaan ja edelleen neljään lohkoon. Lohkot A ja B pelasivat maailmanmestaruudesta ylemmässä divisioonassa ja lohkot C ja D pelasivat 1-divisioonan mestaruudesta ja noususta ylempään lohkoon. Vastaavasti ylemmän lohkon viimeinen pudotettiin 1-divisioonaan. 1-divisioonan kaksi viimeistä joukkuetta putosivat pois mestaruuskisoista.

|  |  |
| --- | --- |
| **Ylempi divisioona**
Lohko A
* Tšekki
* Suomi
* Ruotsi
* Iso-Britannia

Lohko B
* Saksa
* Slovenia
* Kanada
* Yhdysvallat

 | **1-divisioona**
Lohko C
* Australia
* Slovakia
* Kroatia
* Bulgaria

Lohko D
* Unkari
* Itävalta
* Japani
* Uusi-Seelanti

 |

Lopputulokset
-------------

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
| 1 |  Kanada |
| 2 |  Saksa |
| 3 |  Suomi |
| 4. |  Slovenia |
| 5. |  Yhdysvallat |
| 6. |  Tšekki |
| 7. |  Ruotsi |
| 8. |  Iso-Britannia |

1-divisioona

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
| 1 |  Slovakia |
| 2 |  Unkari |
| 3 |  Itävalta |
| 4. |  Kroatia |
| 5. |  Australia |
| 6. |  Japani |
| 7. |  Uusi-Seelanti |
| 8. |  Bulgaria |

Lähteet
-------

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:2012 IIHF Men's InLine Hockey World Championship 

Rullakiekon maailmanmestaruuskilpailut
1996 | 1997 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014
*Tämä artikkeli käsittelee Pietarin kaupungin alueella sijainnutta kylää.* Tönttölä *oli myös kylä Hevaanjoen varrella.*
**Tönttölä** (ven. Тентелево, *Tentelevo*) on entinen inkerinsuomalainen kylä nykyisen Pietarin kaupungin alueella. Se sijaitsi kaupungin lounaispuolella entisen Narvan maantien varrella. Kylä koostui kahdesta osasta. Nykyisen Narvskaja-metroaseman kaakkoispuolella oli Suuri-Tönttölä ja nykyisen Kirovin aukion eteläpuolella Pieni-Tönttölä. Kylä kuului Pietarin Pyhän Marian seurakuntaan.

Kylän lähellä virtasi aikaisemmin Tönttölänjoki (ven. Тентелевка, *Tentelevka*, myöhemmin myös Олховка, *Olhovka*), joka täytettiin 1920-luvulla. Vuonna 1831 nykyisten Baltian ja Varsovan ratojen välille perustettiin Mitrofanin hautausmaa, johon haudattiin aluksi koleraepidemian uhreja. Vuonna 1845 ortodoksisen hautausmaan viereen avattiin Pietarin suomalaisen seurakunnan hautausmaa.

1800-luvun loppupuolella kylään alkoi muuttaa läheisten tehtaiden työntekijöitä. Vuonna 1875 Tönttölään perustettiin kemian tehdas (neuvostoaikana "Krasnyi himik"). 1930-luvulle saakka entisestä kylästä muistuttivat "Oikea" ja "Vasen Tönttölänkatu" (*Pravaja i Levaja Tenteleva ulitsy*), joiden nykyiset nimet ovat *Himitšeski pereulok* ja *ulitsa Maršala Govorova*.

Hevaanjoen varrella nykyisessä Leningradin alueen Lomonosovin piirissä on sijainnut toinen Tönttölän kylä, jonka asukkaina oli ortodoksisia inkerikkoja. Kylä tuhoutui toisen maailmansodan aikana.

Lähteet
-------

1. 1 2  G. Zujev: Narvskaja zastava *vif2ne.ru*. Viitattu 2.9.2008. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Pietari-tietosanakirja *encspb.ru*. Viitattu 2.9.2008. (venäjäksi)
3. ↑  Aleksandr Šarymov: Predystorija Sankt-Peterburga *gorchev.lib.ru*. Viitattu 2.9.2008. (venäjäksi)
*Tämä artikkeli kertoo sotalaista. Videopelistä kertoo Rules of Engagement (videopeli).*

**Voimankäyttösäännöt** (*VOKS; Rules of Engagement, ROE-säännöt*) määrittävät sotilas- tai poliisioperaatioiden voimankäytön rajat. Osa säännöistä on yleispiirteisiä ja tarkkoja. Asiasta annetut määräykset ovatkin vaihdelleet eri kulttuureissa eri aikakausina. Säännöt voivat olla julkisia – poikkeustilalakiin kirjoitettuja – mutta yleensä ne ovat vain toimeenpanevan osapuolen tiedossa. Sääntöjen tulisi sopia yhteen julkisesti hyväksyttyjen poikkeustilalakien kanssa.

Voimankäyttösäännöt määrittelevät, miten ja missä järjestyksessä yksittäisen taistelijan tai poliisin tulee käyttää voimankäyttövälineitä. Voimankäyttösäännöt ottavat kantaa seuraaviin kysymyksiin:

* milloin voimankäyttö on sallittua
* minkälainen voimankäyttö on sallittua
* ketä vastaan voimankäyttö on sallittua
* missä järjestyksessä voimankäyttövälineitä on käytettävä.

Hyvin omaksutut voimankäyttösäännöt ovat jokaisen poliisi- ja sotilasoperaation kannalta välttämättömiä.

Suomen ensimmäinen oikeustieteellinen lisensiaatintyö voimankäyttösäännöistä hyväksyttiin Turun yliopistossa 2.10.2009 (OTL Jouni Lehtimäki).

Voimankäyttövirheet
-------------------

Jokaisessa operaatiossa voimankäytön täytyy tasapainotella kahden päämäärän välillä: operaation onnistumiseksi tulee voida käyttää riittäviä voimakeinoja, mutta välttää liiallista tai tarpeetonta voimankäyttöä tulee välttää. Tämä tasapainottelu luo mahdollisuuden kahdenlaisille virheille:

Liian tiukat voimankäyttösäännöt
--------------------------------

* Liian tiukat voimankäyttösäännöt voivat estää johtamasta operaatiota tehokkaasti, tätä kutsutaan luokan I virheeksi. Se liittyy usein tilanteisiin, joissa poliittiset johtajat määräävät sotilaskomentajien toimintatavoista, ja aiheuttaa usein jännitteitä poliittista tai diplomaattista toteuttavien siviilijohtajien ja tehokkaasti joukkojaan komentamaan pyrkivien sotilasjohtajien välillä. Ruandan kansanmurhaa pidetään*kenen mukaan?* esimerkkinä luokan 1 voimankäyttövirheestä, joka ei antanut YK:n rauhanturvaajille tarpeellisia oikeuksia kansanmurhan estämiseksi.

Liian löyhät voimankäyttösäännöt
--------------------------------

* Voimankäyttösääntöjen häviäminen voi saada kriisin eskaloitumaan. Vaikka voimankäyttösääntöjen unohtaminen on taktisesti tehokasta, se voi mitätöidä operaation alkuperäisen poliittiset tavoitteet. Tätä kutsutaan luokan II eskaloitumisvirheeksi.
Rullahiihtäjiä etenemässä luistelutyylillä.
**Rullahiihto** on hiihdon kesäinen muoto. Varusteet ovat suksia lukuun ottamatta samankaltaiset kuin tavallisessa hiihdossa. Rullasukset ovat noin metrin mittaiset ja niissä on yleensä kumiset renkaat, joskin myös muita materiaaleja käytetään.

Rullasuksilla voi hiihtää molempia tyylejä ja rullahiihto on tärkeä osa hiihtäjien, ampumahiihtäjien ja yhdistetyn urheilijoiden harjoittelua. Hiihtäjille rullahiihto on tärkein lajinomainen harjoitustapa. Huippuhiihtäjillä rullahiihdon osuus muusta harjoittelusta on 30–50 prosenttia.

Rullahiihto kehittää erityisesti käsien ja ylävartalon lihaksia. Käsien ja potkun liikesuunnat poikkeavat hieman hiihdon liikeradoista. 

Rullahiihto ei ole saavuttanut kuntoilijoiden suosiota, mutta sauvarullaluistelu on kuntoilijoille helpompi (ja usein myös halvempi) vaihtoehto kuin rullahiihto.*lähde?*

Kesäisin kilpaillaan monissa rullahiihtokisoissa, kuten Vuokatin Aateli-Race ja Saku Suverull Virossa. Rullahiihto kuuluu myös Kansainvälisen hiihtoliiton FIS:n lajiohjelmaan.

Lähteet
-------

* Kantola, Heikki & Rusko, Heikki: *Hiihto sydämen asiaksi – suomalainen hiihtovalmennus*. Valmennuskirjat, 1984. ISBN 951-9147-11-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rullahiihto** Wikimedia Commonsissa
Tölkinviilennin
**Tölkinviilennin** on muki, jonka päätarkoituksena on pitää juoma kylmänä tai kuumana, sillä se eristää lämpöä. Samalla kädet pysyvät lämpöisinä. Viilentimet on yleensä valmistettu neopreenistä. Viilentimestä käytetään muualla maailmassa muun muassa nimiä can cooler, cooler, neoprene cooler ja Koozies (Koozies on tuotemerkki Yhdysvalloissa) ja Australiassa nimeä stubby holder.

Stubby holder
-------------

Australiassa hieman suomalaista pulloa lyhyempiä ja leveämpiä 373 millilitran vetoisia pulloja nimitetään stubbyksi. Tästä viilennin on saanut nimekseen stubby holder. Australiassa käytettiin 1980-luvun alussa polyesteristä valmistettuja stubby holdereita, mutta 80-luvun puolivälissä tulivat neopreenistä valmistetut stubby holderit markkinoille Yhdysvalloista ja valtasivat markkinat. Nämä neopreenistä valmistetut stubby holderit ovat edelleenkin suosituin tuote Australiassa. Stubby holdereita alettiin käyttää markkinointiin, sillä se on edullinen markkinointitapa, jolla saadaan yrityksen oma logo näkyviin kuluttajien koteihin. Myös monet urheiluseurat, järjestöt ja yhteisöt teettävät stubby holdereita omilla logoillaan niin omaan käyttöön kuin myös rahankeruuseen.

Lähteet
-------

*
**Reino Ilmari Liimatainen** (7. toukokuuta 1938 – 1. toukokuuta 2003) oli suomalainen yritysjohtaja, joka teki työuransa hotelli- ja ravintola-alalla. Hän toimi muun muassa Yhtyneiden Ravintoloiden Tampereen aluejohtajana ja Elannon hotelli- ja ravintolaryhmän johtajana.

Tampereella varttunut Liimatainen kävi keskikoulun, toimi ravintolatiskaajana Ruotsissa ja valmistui Helsingin hotelli- ja ravintolakoulusta 1956. Vuonna 1959 hän aloitti Yhtyneissä Ravintoloissa ensin ravintolapäällikkönä, sitten Imatran Valtionhotellin johtajana 1961–1964 ja Tampereen aluejohtajana 1964–1971. Hänet erotettiin sen jälkeen, kun hän oli antanut erikoisen kirjallisen porttikiellon noin viidelle sadalle asiakkaalle yhtiön viiteen tamperelaisravintolaan (Hämeensiltaan, Näsinneulaan, Teatteriravintolaan, Tillikkaan ja Pispalan Pulteriin). Kielto juonsi siitä, kun kustannusyhtiö Lehtimiehet Oy osti kilpailevan Tampereen Seurahuoneen yhdessä parin muun yrityksen kanssa. Porttikielto koski Lehtimiesten ja kahden kirjapainon omistajia, johtajistoa ja henkilökuntaa, Tampereen Säästöpankin erästä johtajaa, koko Schreckin sukua ja ravintola Seurahuoneen henkilökuntaa.

Potkujen jälkeen Liimatainen siirtyi Helsingissä toimineeseen Elantoon ensin anniskeluravintoloiden ja sitten koko ravintolaryhmän osastopäälliköksi ja Hyvä Maku Oy:n eli HM-kahviloiden ja -baarien toimitusjohtajaksi. Vuonna 1974 hänet nimitettiin Elannon hotelli- ja ravintolaryhmän johtajaksi, ja se nousi Elannon kannattavimmaksi toimialaksi. Elannon hallituksen jäsenenä Liimatainen oli 1984–1987.

Vuonna 1993 Liimatainen julkaisi lähes 400-sivuisen muistelmateoksen *Mukava mies*.

Lähteet
-------

1. ↑  Valokuva hautakivestä sivulla Reino Ilmari Liimatainen *findagrave.com*. Viitattu 16.6.2023.
2. 1 2  Heiskanen, Riitta: Tiskaajasta Elannon hotellibisneksen pomoksi. (50-vuotishaastattelu) *Helsingin Sanomat*, 7.5.1988. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Yhtyneet Ravintolat erotti aluejohtajansa.  *Helsingin Sanomat*, 9.6.1971, s. 15. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  Pietiläinen, Jari: Yhä harvempi asiakas poistetaan ravintolasta *Helsingin Uutiset*.  8.2.2023. Viitattu 16.6.2023.
5. ↑  Reino Liimatainen : Mukava mies (erinomainen) *Finlandia-kirja*. Viitattu 17.6.2023.
Puutaloja Lonttistentien varrella.
**Lonttinen** (ruots. *Lontis*) on alue Turussa. Se sijaitsee Aurajoen läheisyydessä kilometrin päässä Turun ydinkeskustasta. Aluetta halkoo Lonttistentie. Sen joenpuoleinen alue on uudempaa kerrostaloaluetta ja junaradan puoleinen alue vanhempaa suojeltua puutaloaluetta. 

Puutaloalue on kuulunut Maarian kuntaan ja liitetty Turkuun 1940-luvulla. Pääosa alueen taloista on 1900-luvun alusta. Arkkitehtuuriltaan rakennukset ovat yksinkertaisia, osassa on vaikutteita funktionalismista ja jugendista. Allinkatu 5:ssä sijaitseva 12-asuntoinen Rauhalan talo on aikanaan siirretty Helsingistä. Uudempi kerrostaloalue vuosilta 1989–2011 on pääosin Casagrande & Haroma -arkkitehtitoimiston suunnittelemaa.

Asuinaluetta halkovan Lonttistentien päästä jatkuu ulkoilureitti Aurajoki-vartta pitkin Barkerin tehtaan ja Koroisten ohi Halistenkoskelle. Vaihtoehtoisesti Lonttistentien päästä voi myös lähteä junaradan viereistä kevyenliikenteenväylää pitkin Aurajoen yli Nummenrannan asuinalueelle Turun Ylioppilaskylän viereen. Reittiä pitkin pääsee myös keskustasta kylpylähotelli Caribiaan varsinkin silloin, kun saapuu linja-autoasemalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Turun kaupunki: Turun karttapalvelu / Nimistörekisteri (Nimistö -> Muu nimi) *opaskartta.turku.fi*. Viitattu 22.8.2021.
2. ↑  Juri Nummelin ja Mikko Laaksonen: *Turun seudun arkkitehtuuriopas*, s. 144. Kustantaja Laaksonen, 2013. ISBN 978-952-5805-35-2.
*Tämä artikkeli käsittelee jääkiekkoilijaa. Raimo Hirvonen käsittelee painijaa.*
**Raimo Hirvonen** (s. 20. heinäkuuta 1957 Sääminki) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän sai kiekko-oppinsa SaPKossa, mutta pelasi siellä vain yhden kauden miesten pelejä, Suomen sarjassa 1974-75. Sen jälkeen hän pelasi koko loppu-uransa Helsingissä ja edusti HIFK:ta 16 kautena. Ennen HIFK:ta hän pelasi kauden 1975-76 Pitäjänmäen Tarmossa. 

Hirvonen pelasi viimeiset SM-liigaottelunsa kaudella 1991-92. Tälle kaudelle hänet kutsuttiin mukaan HIFK:n kokoonpanoon neljäksi otteluksi, jotta hän saisi 500 liigaottelua täyteen. Tämä tapahtui marraskuussa 1991 KalPaa vastaan. Hirvonen pelasi ottelussa kolme vaihtoa laitahyökkääjänä.

Yhteensä hän pelasi 500 SM-liigaottelua ja teki niissä tehot 79+115=194 ja keräsi 171 jäähyminuuttia.

Hirvonen voitti Suomen mestaruuden keväällä 1983 ja SM-hopeaa 1986. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa 1982 ja Kanada Cupissa 1981.

Pelaajauransa jälkeen Hirvonen on valmentanut Karhu-Kissoja sekä HIFK:n A-junioreita.

Lähteet
-------

* European Hockey.net

### Viitteet

1. ↑  Ässien Korpisalo karkaili IFK-pakki Hirvonen palasi penkille *Helsingin Sanomat*.  18.11.1991. Viitattu 17.5.2017.
2. ↑  Hatunnosto kolmelle täysosumalle Keskushyökkääjäksi palannut Valeri Krykov pani pisteen HIFK:n tappioille *Helsingin Sanomat*.  25.11.1991. Viitattu 17.5.2017.
3. ↑  Tilastot | #13 Hirvonen, Raimo | Liiga *liiga.fi*. Viitattu 17.5.2017.
4. ↑  Raimo Hirvonen K-Kissojen valmentajaksi *Helsingin Sanomat*.  6.12.1991. Viitattu 17.5.2017.
5. ↑  HIFK U20 *Elite Prospects*. Viitattu 17.5.2017.
**Reino Laitasalo** (1929 Pohjois-Pirkkala – 3. maaliskuuta 2016 Riihimäki) oli suomalainen taidemaalari ja –graafikko. Laitasalo syntyi vuonna 1929 Pispalassa, joka silloin kuului Pohjois-Pirkkalan kuntaan, yksinhuoltajaäidin perheeseen. Lapsuuden muistot työläiselämästä elivät hänen maalauksissaan. Hän aloitti työelämän hitsaajana ja opiskeli vapaa-aikanaan taidetta Tampereen työväenopistossa. Opinnot jatkuivat Leningradissa Repin-instituutissa vuosina 1959–1961. Häntä kutsuttiin viimeiseksi työläistaiteilijaksi.

Reino Laitasalon puoliso Ella-Maija Anttila-Laitasalo (1938–2003) oli myös taidemaalari sekä nukketaiteilija. He asuivat Riihimäellä Hyttikorttelin vanhassa puutalossa. Laitasalo osallistui näyttelyihin vuodesta 1956 lähtien sekä kotimaassa että ulkomailla. Reino Laitasalon teoksia on Ateneumin ja useiden muiden taidemuseoiden kokoelmissa. Valtion taiteilijaeläkkeen hän sai vuonna 1990. Laitasalo on vastaanottanut ainoana ulkomaalaisena Ruotsissa Johan Alhbäck –palkinnon vuonna 2012, minkä kunniaksi hänellä oli laaja näyttely syksyllä 2013 Taalainmaalla Smedjebackenin kunnan kulttuurikeskus Mekenissä.

Laitasaloa kiinnosti myös kirjoittaminen. Vuonna 2011 Samuli Parosen seura julkaisuna ilmestyi runoteos *Potemkinin portaat*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Raisa Laurila-Hakulinen: Muistokirjoitus.  *Aamulehti*, 2.3.2016, s. B13.
2. ↑  Tampereen kaupungin julkaisu 16.12.2013


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Reino Rafael Kostioja**, vuoteen 1932 **Costiander** (11. helmikuuta 1907 Nurmijärvi – 6. maaliskuuta 2000 Tampere) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Kostiojan vanhemmat olivat kauppias Paul Jakob (Paavo) Costiander ja Ida Maria Tilander ja puoliso 1936–1982 Aune Alm. Professori Auli Viikari on heidän tyttärensä. Kostiojan veli oli oopperalaulaja, näyttelijä Paavo Kostioja (1891–1943). Heidän isoisänsä Malakias Costiander (1815–1870) muistetaan Aleksis Kiven opettajana.

Kostioja kävi ensin teollisuuskoulun Helsingissä ja sitten Tampereen teknillisen opiston, josta hän valmistui sähöinsinööriksi 1929. Valmistuttuaan Kostioja työskenteli Kaakkois-Karjalan Puhelin -yhtiössä, josta hän siirtyi lentosotakouluun Kauhavalle sähkö- ja radioinsinööriksi 1931. Vuonna 1936 Kostiojasta tuli Jyllinkosken Sähkö -yhtiön toimitusjohtaja, mitä tehtävää hän hoiti lähes neljäkymmentä vuotta.

Tänä aikana yhtiö kasvoi merkittävästi, uudistaen tuotantoaan ja liiketoimintaansa ja kehittäen yhteistyötään. Se osalistui myös voimaloiden rakentamiseen, kuten Pitkämön voimalaitos ja Vaskiluoto 2. Eläkkeelle teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1967 saanut Kostioja jäi vuonna 1972, mutta oli sitten vielä yhtiön hallituksen puheenjohtaja kymmenen vuotta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Reino R. Kostioja *Biografiasampo*. Viitattu 26.1.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
*Tässä artikkelissa käytetään algebrallista merkintätapaa kuvailemaan shakkisiirtoja.*

**Lontoon systeemi** on shakissa avaussysteemi, jossa valkea pelaa jo varhain siirrot d4, Rf3 ja Lf4. Lontoon systeemin pelaaminen ei vaadi paljoakaan avaustuntemusta ja johtaa hyvin suljettuihin peleihin. Valkealla on tapana jatkaa linnoittamalla lyhyesti ja pelaamalla siirrot c3, Ld3, Rbd2 ja e3. Musta voi joko pelata lähes symmetrisesti tai sivustoida kuningaslähettinsä. Avaus on saanut nimensä vuoden 1922 Lontoon turnauksesta, jossa sitä (oikeastaan sen esimuotoja) pelattiin paljon, kun yritettiin löytää valkealle uutta pelitapaa mustan hypermoderneja puolustuksia vastaan.
Vuoden 1922 shakkikongressin yhteydessä järjestettyyn turnaukseen osallistui aikansa parhaimmisto, ja voittajaksi selviytyi Jose Raul Capablanca. Avausta on kuitenkin pelattu huipputasolla ennen tätäkin.

Musta voi tarvittaessa yrittää vaihtaa valkean ratsulla (Rf6-h5) lähetin f4:stä pois. Tämän vuoksi valkea pelaa usein h3, minkä jälkeen lähetti voi siirtyä ruutuun h2. Vaihtoehtoisesti valkea voi siirtää lähettinsä ruutuun g3, minkä jälkeen upseerin vaihto avaa torninlinjan valkean hyökkäystä tehostamaan.

Mustan pelatessa ...e6 ja Rf6 Lontoon systeemi luokitellaan ECO-koodistolla koodille A48.

Katso myös
----------

* Luettelo shakkiavauksista
* Luettelo gambiiteista

Lähteet
-------

* Beauty and the Beast (englanniksi)
* The T-Factor (englanniksi)
* London System (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) Linkki vanhentunut.
* London System (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) Linkki vanhentunut.
* Ideas Behind the Modern Chess Openings (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) Linkki vanhentunut.

### Viitteet

1. ↑  ECO codes
**Raimo Olavi Jokinen** (12. syyskuuta 1936 Turku – 15. tammikuuta 2004) oli suomalainen kenraalimajuri.
Raimo Jokinen kirjoitti ylioppilaaksi Elisenvaaran yhteiskoulusta 1955 ja suoritti varusmiespalveluksensa 3.prikaatissa vuosina 1955–1956. Varusmiespalveluksen jälkeen hän suoritti ilmatorjuntaupseerikoulun ja palveli vänrikkinä 3. prikaatissa. Jokinen suoritti 1957–1959 Kadettikoulun 43. kurssin ja toimi tämän jälkeen nuorempana upseerina Porin prikaatissa. Jokinen suoritti 1960 jalkaväen yliupseerikurssin ja toimi tämän jälkeen komppanian päällikkönä Porin prikaatissa. Hän suoritti 1963 jalkaväen kapteenikurssin ja toimi opetusupseerina Kadettikoulussa.
Jokinen opiskeli 1967–1969 Sotakorkeakoulun maasotalinjalla. Tämän jälkeen hän toimi toimistoupseerina Pääesikunnan tiedusteluosastolla vuosina 1969–1970. Puolustusvoimien komentajan adjutanttina hän palveli 1970-1975. Sotilasasiamiehenä Oslossa ja Kööpenhaminassa hän toimi 1975-1978. Uudenmaan prikaatin jääkäripataljoonan komentajana hän oli 1978–1979. Jokinen toimi 1979–1980 Puolustusministeriön kansliatoimiston päällikkönä ja Puolustusministerin adjutanttina. Pääesikunnan ulkomaanosaston päällikkönä hän oli 1981-1984. Porin prikaatin komentajana Jokinen oli 1984-1988. Saatuaan ylennyksen kenraalimajuriksi, Jokinen toimi Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1989-1993, josta hän vielä siirtyi Helsingin sotilasläänin komentajaksi 1993-1996.

Lähteet
-------

* *Kadettiupseerit 1920-1985*, s. 237. Kadettikunta r.y. 1985. ISBN 951-99690-4-7.
* Raimo Jokisen muistokirjoitus HS:ssa
**Look** oli yhdysvaltalainen kuvajournalismiin panostanut aikakauslehti, joka ilmestyi joka toinen viikko vuodesta 1937 vuoteen 1971. Se kilpaili Time Inc. -yhtiön *Life*-viikkolehden kanssa ja muistutti sitä ulkoasultaan ja aihevalikoimaltaan, muttei yltänyt sen ajankohtaisuuteen puolta harvemman ilmestymistahtinsa takia. *Life* oli aloittanut joitakin kuukausia *Lookia* aiemmin ja lopetti noin vuotta myöhemmin, vuoden 1972 lopulla. Myös kolmas kilpaileva yleisaikakauslehti *The Saturday Evening Post* lopetettiin samoihin aikoihin, vuonna 1969, syynä etenkin yleisön kiinnostuksen siirtyminen yleisaikakauslehdistä televisioon.

Gardner Cowlesin (1903–1985) perustamaa *Look*-lehteä kustannettiin Iowan osavaltion Des Moinesissa monen eri yhtiön nimellä: Look, Inc. (1937–1945), Cowles Magazines (1946–1965) ja Cowles Communications, Inc. (1966–1971). Lehden toimitus sijaitsi New Yorkissa osoitteessa 488 Madison Avenue, jonka omaleimainen talo tunnettiin nimellä "Look Building". Lehden linja oli aluksi viihteellisempi, mutta vuosikymmenien mittaan sen toimituksellinen ote vakavoitui ja laajentui sekä kotimaiseen että kansainväliseen politiikkaan.

1970-luvun lopulla sekä *Look* että *Life* yrittivät palata markkinoille vuosien tauon jälkeen, mutta heikoin tuloksin. Kun huippuvuonna 1966 näiden kahden lehden yhteislevikki oli 13 miljoonaa, se oli comebackin aikoihin vuonna 1979 vain kolmisen miljoonaa. Aluksi kahdesti, sitten kerran kuussa ilmestyneen "uuden *Lookin*" taustalla oli ranskalaisen Hachette Filipacchi Médias -lehtiyhtiön Daniel Filipacchi, joka palkkasi lehden päätoimittajaksi *Rolling Stone* -lehden perustajan ja omistajan Jan Wennerin. Tarinan mukaan Wenner ensi töikseen erotti puolet toimittajista ja hyllytti valmiin kansijutun *Charlien enkelit* -televisiosarjasta.  Lehti ilmestyi vain vuoden verran.

*Look* tunnetaan valokuvaajana uransa aloittaneen elokuvaohjaaja Stanley Kubrickin nuoruuden työpaikkana. Parhaimmillaan *Lookissa* työskenteli 18 valokuvaajaa, kun *Lifen* palkkalistoilla heitä oli viitisenkymmentä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mykkänen, Marjaana: Lifen ja Lookin ensiaskeleet. Kuvajournalismin ontuva paluu.  *Helsingin Sanomat*, 25.5.1979, s. 61–62. Näköislehden aukeama (tilaajille).
Reino Raitasaari 1960-luvun lopulla.
**Reino Kalevi Raitasaari** (27. kesäkuuta 1927 Joroinen – 23. tammikuuta 2014 Hämeenlinna) oli suomalainen upseeri, joka toimi muun muassa useissa YK-tehtävissä ja Panssarikoulun johtajana.

Raitasaaren vanhemmat olivat vääpeli Niilo Raitasaari ja Helmi Immonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1952 oli Kaija Sirkiä.

Raitasaari tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan yhteiskoulusta 1947, Kadettikoulusta hän valmistui 1949 ja suoritti Sotakorkeakoulun 1961. Maanpuolustuskurssin Raitasaari kävi 1966. Hän toimi 1941–1942 vapaaehtoisena 2. Rajaprikaatissa.

Nuorempana upseerina Jääkäripataljoona 4:ssä Raitasaari toimi 1950–1951 ja Panssaripataljoonassa–Panssarivaunupataljoonassa–Panssarirykmentissä 1951–1954. Komppanianpäällikkö Panssarirykmentissä ja Panssarikoulussa Raitasaari oli 1954–1962 ja sotilastarkkailija Kashmirissa 1962–1964. Kyproksella hän palveli 1964. Raitasaari toimi Panssarirykmentin teknisen toimiston päällikkönä 1964–1965, rykmentin Panssarivaunupataljoonan komentajana 1965–1966, Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnan toimistopäällikkönä 1966–1966, puolustusministeriön YK-toimiston päällikkönä 1967–1969, YK:n suomalaisen pataljoonan komentajana Kyproksella 1969–1970, Panssarikoulun johtajana 1970–1971, uudelleen Panssarivaunupataljoonan komentajana 1971–1973 sekä YK:n suomalaisen valmiusjoukon komentajana Siinailla 1973–1976, ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta viimeksi mainittuna vuonna.

Raitasaari ylennettiin vänrikiksi 1948, luutnantiksi 1950, yliluutnantiksi 1953, kapteeniksi 1956, majuriksi 1963, everstiluutnantiksi 1969 ja everstiksi 1975.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 602. Raitasaari, Reino Kalevi. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
2. ↑  Reino Raitasaaren kuolinilmoitus (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 23.2.2014, s. C 26. Viitattu 2.8.2018.
**Chainsaw Man** (jap. チェンソーマン, *Chensō Man*) on Tatsuki Fujimoton sarjakuva. Sarja julkaistiin *Weekly Shōnen Jump* -lehdessä joulukuusta 2018 joulukuuhun 2020. Sarjakuvat on koottu 13 albumiksi, jotka julkaistiin tammikuussa 2023. Sarjasta tehty MAPPA:n tuottama anime esitettiin lokakuusta joulukuuhun 2022.

Asetelma
--------

Sarja sijoittuu kuvitteelliselle 1990-luvulle. Maailmaa vaivaavat paholaiset (jap. 悪魔, *Akuma*, engl. *Devil*), jotka ovat ihmisille vaaraksi. Voimakkaimmat paholaiset ovat syntyneet ihmisten kollektiivisista peloista.
Päähenkilö Denji on veloissa yakuzalle perittyään velan kuolleelta isältään. Hänellä on lemmikkinään söpöä pikkukoiraa muistuttava moottorisahapaholainen nimeltä Pochita, jonka kanssa Denji tekee mm. metsätöitä.

Denji tienaa rahaa velkojensa vastineeksi myös tappamalla paholaisia yakuzan laskuun. Yakuza haluaa hänen tappavan velkojensa vastineeksi zombipaholaisen, mutta kyseessä on ansa, ja zombipaholaisen kanssa sopimuksen tehnyt yakuza haluaa syödä Denjin ja lyö samuraimiekan läpi hänen selästään.

Denjin kuollessa Pochita tekee sopimuksen hänen kanssaan, määrää hänet tavoittelemaan unelmiaan ja yhdistyy hänen ruumiiseensa ja hänestä tulee moottorisahamies. Denjin voittaessa zombipaholaisen ja zombit paikalle saapuvat Yleisen Turvallisuuden (公安) osaston paholaistenmetsästäjät. Denjille annetaan vaihtoehdoksi liittyä Yleisen Turvallisuuden paholaisenmetsästäjiin tai tulla tapetuksi, sillä paholais-ihmishybridien kulkemista vapaana ei katsota hyvällä.
Lontoon sinfoniaorkesteri esiintymässä Barbican Centressä vuonna 2011.
**Lontoon sinfoniaorkesteri** (engl. *London Symphony Orchestra*, **LSO**) on merkittävimpiä Britanniassa toimivia sinfoniaorkestereita. 
Orkesteri perustettiin vuonna 1904, ja vuodesta 1982 lähtien se on toiminut Lontoon Barbican Centressä.

Hans Richter johti orkesterin ensikonsertin 9. kesäkuuta 1904 ja oli ylikapellimestarina vuoteen 1911, jolloin hänen seuraajakseen tuli Edward Elgar. Orkesteri oli ensimmäinen brittiläinen sinfoniaorkesteri, joka teki ulkomaanvierailun. Tämä vierailu tehtiin Pariisiin vuonna 1906. Lontoon sinfoniaorkesteri on myös ensimmäinen Yhdysvalloissa (1912) ja Salzburgin musiikkifestivaaleilla (1973) vieraillut brittiläinen sinfoniaorkesteri. Orkesteri konsertoi nykyään ympäri maailmaa.

Lontoon sinfoniaorkesterissa on ollut soittajina kansainvälisesti tunnettuja puhallinmuusikoita, kuten James Galway (huilu), Gervase de Peyer (klarinetti) ja Barry Tuckwell (käyrätorvi). Orkesteri on vuosikymmenten aikana toiminut myös useiden elokuvien musiikin soittajina ja esiintynyt useilla poplevyillä.

Vuonna 2008 Gramophone-lehti nimesi lontoolaissoittajiston neljänneksi parhaaksi sinfoniaorkesteriksi maailmassa, ja Lontoon viidestä sinfoniaorkesterista sitä pidetään ykkösenä.

Ylikapellimestarit
------------------

* Itävalta-Unkari Hans Richter (1904–1911)
* Yhdistynyt kuningaskunta Edward Elgar (1911–1912)
* Itävalta-Unkari Arthur Nikisch (1912–1914)
* Yhdistynyt kuningaskunta Thomas Beecham (1915–1917)
* Yhdistynyt kuningaskunta Albert Coates (1919–1922)
* Alankomaat Willem Mengelberg (1930–1931)
* Irlanti Hamilton Harty (1932–1935)
* Itävalta Josef Krips (1951–1954)
* Yhdysvallat Pierre Monteux (1960–1964)
* Unkari István Kertész (1965–1968)
* Yhdysvallat André Previn (1968–1979)
* Italia Claudio Abbado (1979–1987)
* Yhdysvallat Michael Tilson Thomas (1987–1995)
* Yhdistynyt kuningaskunta Colin Davis (1995–2006)
* Venäjä Valeri Gergijev (2007–2015)
* Yhdistynyt kuningaskunta Simon Rattle (2017–)

Lähteet
-------

1. ↑  London Symphony Orchestra
2. ↑  The world's greatest orchestras *Gramophone*. Viitattu 3.11.2010. (englanniksi)
3. ↑  Vesa Sirén, BBC ja Wien saivat Oramon, Helsingin Sanomat s. C 1, 24.2.2012

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lontoon sinfoniaorkesteri** Wikimedia Commonsissa

* Lontoon sinfoniaorkesterin kotisivut (englanniksi)
**Reino Partanen** (1889 Pietari – 1972) oli suomalainen taidemaalari.

Partanen opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1905, 1906 ja 1907, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1908–1911 sekä ulkomailla Pariisissa. Hänen taiteilijan debyyttinsä oli Helsingissä 1911 ja hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1911, 1912, 1913, 1914 ja 1921. Keväällä 1923 hän piti pienehkön näyttelyn Rotterdamissa Hollannissa ja sai kiittäviä arvosteluja maalauksistaan paikallisissa lehdissä. Partanen piti ulkomailla näyttelyitä myös Kööpenhaminassa 1919 sekä Saksassa Berliinissä, Düsseldorfissa ja Hampuriss 1935.

Maalauksia
----------

* *Jokapäiväinen leipämme*
* *Katukuva Viipurista*
* *Lappalainen*
* *Helena*
* *Kuhilaat*. 1919
* *Viipuri*. 1920
* *Asetelma*. 1924
* *Näkymä Porista*. 1933

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomalainen taide ulkomailla, Pohjolan Sanomat, 31.07.1923, nro 167, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Bukowskis : Reino Partanen (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Kuvataiteilijamatrikkeli
4. 1 2  Reino Partanen Rotterdamissa, Suomen Kuvalehti, 07.07.1923, nro 27, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Nettigalleria
6. ↑  Hagelstam


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* RKD Artists

 |

 |