recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ziniaré** on kaupunkikunta sekä Plateau-Centralin alueen ja Oubritengan provinssin hallinnollinen keskus Burkina Fasossa. Se sijaitsee 35 kilometriä Ouagadougousta koilliseen. Kunnassa on 88 300 ja kaupunkialueella 33 300 asukasta (vuonna 2019, väestönlaskenta).

Maantiede ja väestö
-------------------

Ziniarén kunnan pinta-ala on 526 ja kaupunkialueen 77 neliökilometriä. Kaupunkikunta rajoittuu pohjoisessa Zitengan ja Korsimoron, idässä Absouyan, etelässä Nagréongon ja Saaban sekä lännessä Dapélogon ja Loumbilan maalaiskuntiin. Maisemaa leimaa kumpuileva tasanko. Tärkein vesistö on Nakambé eli Valkoinen-Volta. Kaupungin kaakkoispuolella sijaitsee Tamissin tekojärvi. Luonnonvarainen kasvillisuus on metsä-, pensas- ja heinäsavannia.

Seudun ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Vuotuinen sademäärä on 600–700 millimetriä. Sadekausi kestää kesäkuusta syyskuuhun.

Kuntaan kuuluu viisi kaupunginosaa ja 53 kylää. Asukkaista 81,2 % on moseja, 4,2 % bwaboja ja 3,4 % samoja. Puhutuin kieli on moore. Katolisia on 48,5 %, muslimeja 43,4 % ja protestantteja 7,8 %.

Historia
--------

Ouagadougoun mosivaltioon kuulunut Ziniaré oli siirtomaa-aikana kantonin ja myöhemmin hallintopiirin keskus. Oubritengan provinssi on perustettu vuonna 1984 ja Ziniarén kunta vuonna 1995.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Ziniarén kautta kulkee Ouagadougousta Kayaan johtava maantie RN3. Asukkaiden pääelinkeinot ovat maatalous, hallinto, palvelut ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, riisi, maissi ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat, aasit ja siipikarja. Kaupungissa on liikenneasema ja keskustori. Teollisuutta ei ole juuri lainkaan.

Kaupungissa toimii julkisia ja yksityisiä lyseoita ja ammattikouluja. Terveyspalveluihin kuuluvat poliklinikka, terveyskeskukset ja apteekit. Kulttuurilaitoksia ovat nuorisotalo, naisten talo, elokuvateatteri ja multimediakeskus.

Matkailu ja nähtävyydet
-----------------------

Ziniarén tärkein nähtävyys on eläinpuisto. Muita kohteita ovat Laongon graniittiveistokset, Manégan museo, Guiloungoun Pyhän Paavalin kirkko, *naba* Oubrin mausoleumi ja Laongon "oopperakylä". Kaupungissa on joitakin majoituspalveluja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Schéma directeur d’aménagement et d’urbanisme de la ville de Ziniaré *Ministère de l’urbanisme et de l’habitat*.  2012. Viitattu 22.8.2021.
2. ↑  Cinquième recensement général de la population et de l’habitation du Burkina Faso: Résultats préliminaires *INSD*.  Arkistoitu 14.8.2021. Viitattu 22.8.2021.
3. ↑  *Petit Futé Burkina Faso*, s. 188. Paris: Nouvelles Editions de l’Université, 2018. ISBN 979-1033177739.
Gedeon Barcza, 1961
Gedeon Barczan hauta.
**Gedeon Barcza** (21. elokuuta 1911 – 27. helmikuuta 1986) oli unkarilainen shakinpelaaja ja matematiikan professori. Barcza voitti shakin unkarinmestaruuden yhteensä kahdeksan kertaa ja edusti maataan shakkiolympialaisissa seitsemästi voittaen kerran ensimmäisen palkinnon kolmannelta pöydältä. Turnauksista Barcza menestyi parhaiten Havannassa 1963 ja Pietarissa 1967.

Barczan pelityylille oli tyypillistä suljetut avaukset ja asemallinen peli.

Barcza saavutti suurmestarin arvonimen vuonna 1954 ja kansainvälisen kirjeshakin mestarin arvonimen vuonna 1966.

Shakkiolympialaiset
-------------------

Barcza osallistui shakkiolympialaisiin vuosina 1952, 1954, 1956, 1958, 1960, 1962 ja 1968. Vuonna 1954 hän voitti henkilökohtaista kultaa kolmannelta pöydältä.

Lähteet
-------

### Kirjallisuuslähteet

* Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)

### Internetlähteet

* Men's Chess Olympiads: Barcza, Gedeon OlimpBase.  (englanniksi)
* The chess games of Gedeon Barcza ChessGames.com.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  The chess games of Gedeon Barcza ChessGames.com. Viitattu 30.9.2008. (englanniksi)
2. 1 2 3  Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*, s. 22. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)
3. ↑  Men's Chess Olympiads: Barcza, Gedeon OlimpBase. Viitattu 30.9.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Gedeon Barcza ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Zippo-sytytin.
Zippo sytytinnestettä.
**Zippo** on vuodesta 1932 asti toimineen yhdysvaltalaisen Zippo Manufacturing Companyn valmistama tupakansytytin. Zippon kehitti George G. Blaisdell, ja sen nimi pohjautuu englanninkieliseen, vetoketjua tarkoittavaan *zipper*-sanaan.

Zippo-sytyttimet eroavat nykyajan muovisista kertakäyttösytyttimistä muun muassa seuraavilla tavoilla:

* Zippon polttoaineena toimii sytytinneste, ei butaani. Neste on imeytyneenä Zippon sisällä olevaan pumpuliin.
* Zippon kaikki osat ovat kokonaan metallia, ja se muodostuu alaosasta ja jousitoimisesta kannesta.
* Kaikki Zippon osat saa vaihdettua uusiin. Oikein hoidettuna Zippo voi kestää hyvinkin pitkään.
* Zippossa on kaikkiaan 22 osaa ja sen valmistus vaatii 108 eri työvaihetta.
* Zippo sammutetaan sulkemalla sen kansi. Tämän vuoksi esimerkiksi Zippon pudotessa se jää palamaan. Tämä voi aiheuttaa tulipaloriskin.
* Kaikille Zipoille myönnetään ostettaessa elinikäinen takuu.

Yhdysvalloissa Zippo-sytyttimet tulivat tunnetuksi toisen maailmansodan aikana, kun niitä jaettiin liittoutuneiden sotilaille. Zippot ovat tunnettuja muun muassa siksi, että ne palavat metallisen liekin tuulisuojan ja paloaineena olevan bensiinin ansiosta hyvin myös tuulessa ja pakkasessa.

Zippoa valmistetaan useilla eri tunnuksilla ja väreillä, mutta sytyttimen perusrakenne on pysynyt lähes muuttumattomana kahdeksan vuosikymmenen ajan. Zippoja on tehtaan mukaan valmistettu vuosien 1933-2003 välillä 400 miljoonaa kappaletta.

Zippo populaarikulttuurissa
---------------------------

Zippo esiintyy usein elokuvien ja televisiosarjojen rekvisiittana. Tunnettuja elokuvia ja TV-sarjoja joissa Zippo-sytytintä käytetään näkyvästi ovat Pyhimys (TV-sarja), *Sin City*, *Deep Blue Sea*, *Die Hard*, *Die Hard 2*, *Indiana Jones ja viimeinen ristiretki*, *Harley Davidson ja Marlboro-mies*, *The Crow*, *Black Sheep*, *Lost*, *The Simpsons*, *Salaiset kansiot*, *Constantine*, *Family Guy*, *Supernatural*, *Elämää Philadelphiassa*, Kyllä Jeeves hoitaa, Mad Men, sekä Quentin Tarantinon elokuvat. Myös Stingin kappaleessa It's probably me tausta soitetaan zipolla.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Zippo**.
* Valmistajan virallinen kotisivu (englanniksi)
* Zippo-galleria (englanniksi)
**Sulo Kolkka** oli ilmeisesti kuvitteellinen suomalainen sotilas ja tarkka-ampuja talvisodassa. Kolkasta kerrotaan tarinoita poikkeuksellisen menestyneenä tarkka-ampujana. Hänen tietojaan ei kuitenkaan löydy Puolustusvoimien arkistoista tai aikakauden lehdistä. Kysymyksessä on ilmeisesti urbaani legenda, jonka hahmo on saanut piirteitä tarkka-ampuja Simo Häyhältä ja nimensä TK-mies Sulo Kolkalta.

Kolkan saavutukset legendan mukaan
----------------------------------

Kolkan kerrotaan ampuneen talvisodan 105 päivän aikana yli 400 vihollisen sotilasta. Hän käytti Mosin-Nagant-kivääriä avotähtäimellä. Hän vei sodan usein venäläisten takalinjoihin jossa aiheutti paljon pelkoa ja turhautumista. Kolkan kerrotaan olleen kiinnostunut myös konepistooleista, ja ampuneen kaikkiaan noin 200 venäläistä konepistoolilla. Useat venäläiset tarkka-ampujat yrittivät tappaa Kolkkaa, mutta kaikki epäonnistuivat. Hänen kerrotaan surmanneen vihollisen tarkka-ampujan avotähtäimellä varustetulla kiväärillä 500 metrin päästä, yhdellä yksittäisellä laukauksella päivien takaa-ajon jälkeen.

Arveluja legendan synnystä
--------------------------

Suomen Puolustusvoimat eivät tunne Sulo Kolkka -nimistä, maineikasta tarkka-ampujaa lainkaan. Hahmosta ei myöskään löydy esimerkiksi propagandatarkoituksessa otettuja valokuvia tai artikkeleita talvi- tai jatkosodan ajalta, joka on sinänsä outoa mikäli kyseessä oli yli 400 osumaa saavuttanut tarkka-ampuja. Viittaukset Kolkkaan ovat hyvin vähäisiä verrattuna tarkka-ampuja Simo Häyhään; Kolkasta ei juuri löydy mainintoja suomalaisessa sotakirjallisuudessa. Tarkka-ampuja Kolkan tarinassa on kuitenkin hämmästyttävän paljon yhtäläisyyksiä Simo Häyhän sotakokemuksiin. 

Eräs selitys Sulo Kolkan tarinan syntymiseen voinee olla sekaannus nimissä. Maineikas toimittaja Sulo "Simeoni" Kolkka toimi sotien aikana TK-miehenä, uutisoiden muun muassa tarkka-ampuja Simo Häyhän toiminnasta niin kotimaahan kuin ulkomaalaisille toimittajillekin. Saattaa olla, että joku ulkomaalainen toimittaja sekoitti, kenties kielivaikeuksien takia, tarinan kertojan toimittaja Kolkan ja tarinan päähenkilö tarkka-ampuja Häyhän nimet. Tämän seurauksena *tarkka-ampuja Sulo Kolkka* on ajan mittaan alkanut elää omaa elämäänsä urbaanilegendana.

Lähteet
-------

* Bowser, Doug: *Rifles of the White Death - A Collector's Guide to Finnish Military Rifles 1918–1944*. McComb (Miss): Camelia City Military Publications, 1998. (englanniksi)
* Gunwriters
* Yee, Gary: *Sharpshooters*, s. 134. Warfare through the Ages. New York (NY): Rosen Publishing Group, 2019. ISBN 978-1-5081-8649-6. (englanniksi)
**Sulo Johannes (Sulo J.) Teittinen** (3. heinäkuuta 1882 Juva – 11. elokuuta 1964 Mikkeli) oli suomalainen maanmittausinsinööri, yli-insinööri ja kansallisen edistyspuolueen kansanedustaja.

Teittisen vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Johan Teittinen ja Maria Serafia Ilvonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903 ja valmistui maanmittausinsinööriksi 1906.

Teittinen oli varamaanmittarina Lahden piirissä 1911–1919, nuorempana maanmittausinsinöörinä 1919–1927 ja vakinaisena maanmittausinsinöörinä 1927–1949. Hän oli Lahden kaupungin vakaajana 1914–1950 ja toimi maatalousministeriön siirtoväen asutustoiminnan johtajana ja pika-asutusneuvottelukunnan puheenjohtajana 1940–1943 sekä maatalousministeriön asutusasiainosaston vt. ylijohtajana 1943. Teittinen omisti maatilan Padasjoella 1923–1936 ja Juvalla vuoteen 1964 saakka. Teittinen sai ylipormestarin arvon 1946.

Teittinen oli kansallisen edistyspuolueen kansanedustajana 1939–1948 edustaen Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa ja hän oli Lahden kaupunginvaltuuston puheenjohtajana sekä Lahden rahatoimikamarin ja kaupunginhallituksen jäsenenä. Teittinen oli muun muassa edistyspuolueen Lahden piirijärjestön ja Keskusmetsäseura Tapion hallintoneuvoston puheenjohtajana.

Sulo Teittinen oli naimisissa vuodesta 1905 Hilja Amanda Schadewitzin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  .aspx Sulo Teittinen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(6) | 
* Cajander (1939–1943†)
* Hannula
* Heiniö
* Kauppi (1943–1945)
* Ketonen
* Kivimäki (1939–1940)
* Nikula (1940–1945)
* Syrjälä-Eskola (1940–1945)
* Teittinen

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1945–1948 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(9) | 
* Berner
* Heiniö
* Hiekkala
* Kannisto
* Kauppi
* Kytömaa
* Sarlin
* Suontausta (1945–1947)
* Teittinen
* Tyrni (1947–1948)

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Metsätalon aula
**Metsätalo** (ruots. *Forsthuset*) on Helsingin yliopiston rakennus, joka sijaitsee Kettu-korttelin pohjoisosassa Unioninkadun ja Fabianinkadun välissä Helsingissä. Arkkitehti Jussi Paatelan suunnittelema monumentaalinen rakennus valmistui 1939, ja se edustaa arkkitehtuuriltaan klassismin ja funktionalismin välimuotoa. Rakennus on osa Helsingin yliopiston keskustakampusta.

Talon suunnitteli arkkitehti ja professori Jussi Paatela, joka valittiin tehtävään ilman kilpailua. Luonnospiirustukset hyväksyttiin vuonna 1937, ja rakennustyö aloitettiin toukokuussa 1938. Rakennus valmistui kesäkuussa 1939, ja viralliset avajaiset pidettiin 7. syyskuuta 1940. Paikalla avajaisissa olivat muun muassa marsalkka Mannerheim ja pääministeri Risto Ryti. Metsätalo oli Helsingin yliopiston ensimmäinen funktionalistinen rakennus.

Suomen Arkkitehtiliitto vastusti aikanaan suuren rakennuksen rakentamista. Se pelkäsi "Helsingin vanhimman ja rakennustaiteellisesti arvokkaimman" kaupunginosan menettävän erikoisluonteensa vanhojen rakennusten purkamisen ja liian suuren rakennustiheyden vuoksi. Rakennus valittiin Docomomo-kokoelmaan vuonna 1993.

Talon alkuperäiset käyttäjät olivat Metsäntutkimuslaitos (Unioninkatu 40 A) sekä Helsingin yliopiston metsätieteelliset laitokset (Unioninkatu 40 B ja C), joiden mukaan se on saanut nimensä. Vuonna 2001 yliopiston metsätieteilijät muuttivat Viikin kampukselle, jossa tiedekunnan muu laitokset olivat jo aiemmin sijainneet.*lähde?* Metsätalon yliopistonpuoleisen osan saivat käyttöönsä humanistisen tiedekunnan kielitieteelliset laitokset. 

Metsäntutkimuslaitoksen pääkaupunkiseudun toiminnot keskitettiin vuonna 2008 kokonaan Jokiniemen toimipaikkaan Vantaalle, minkä jälkeen rakennuksen eteläinenkin eli A-siipi jäi yliopiston käyttöön korjausten jälkeen kesällä 2009.

Rakennuksessa sijaitsi kevääseen 2012 asti myös Helsingin yliopiston kirjaston toimipiste. Metsätalon kirjasto suljettiin toukokuussa, ja talon kokoelmat siirrettiin kesän aikana keskustakampuksen uuteen pääkirjastorakennukseen, joka avasi ovensa yleisölle syyskuussa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Metsätalo, Unioninkatu 40 | Opetustilat *Helsingin yliopisto*. Viitattu 6.3.2020.
2. 1 2  Mäkinen, Anne: *Metsätalo*. Teoksessa *Yliopiston Helsinki*, s. 121–122. Helsingin yliopisto, Sanomaprint, 1989.  ISBN 951-875-148-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Metsätalo** Wikimedia Commonsissa

* Metsätalo Docomomo-verkkosivustolla
* Metsätalon kuva Lari Mattilan korttelit.fi palvelussa (Arkistoitu – Internet Archive)
Gabriele D'Annunzion valittujen runojen kansilehti.
**Navigare necesse est, vivere non est necesse** (lat.), tarkoittaa "purjehtiminen on välttämätöntä, eläminen ei".

Alkuperä
--------

Plutarkhoksen mukaan prokonsuli Gnaeus Pompeius (75–45 eaa), Pompeius Suuren vanhin poika, huusi myrskyssä nämä sanat, kun merimiehet olivat haluttomia nostamaan Roomaan menossa olevan viljalaivan ankkuria.

Käyttö
------

Lause oli 1200–1400-luvuilla Itämerellä toimineen Hansaliiton tunnuslause ja on yhä luettavissa Bremenin merimiestalon päätykolmiossa. Stefan Zweig aloittaa sillä romaaninsa *Maghellanes, historian rohkein purjehdus.*  Italiassa sanonta oli suosittu fasistipiireissä. Gabriele D'Annunzio (1863–1938) käytti sitä sankarillisen elämän mottona ja viljeli ilmaisua teoksissaan. Se oli myös Benito Mussolinin (1883–1945) kuuluisan artikkelin otsakkeena sanomalehti *Popolo d'Italiassa* 1. tammikuuta 1920.

Merkitys
--------

Pompeius tarkoitti sanoillaan, että vehnän vienti provinsseista Roomaan oli tärkeämpi asia kuin merimiesten henki. D'Annunzio ja hänen jäljissään Italian fasistit käyttivät lausetta sotilaallisen ja kansallismielisen rohkeuden tai huimapäisyyden (*arditismo)* tunnuksena.

Lähteet
-------

* Jackson, Tatjana: "Navigare necesse est, vivere non necesse" ("To sail the seas is a necessity, to live is not").  *Arkiv för Nordisk Filologi, vol. 121, s. 79–100*, 2006. Artikkelin verkkoversio.

### Viitteet

1. 1 2  Jackson, 2006
2. 1 2 3  Navigare necesse est *Treccani. Vocabulario on line*. Viitattu 8.5.2022. (italiaksi)
3. ↑  Benito Mussolini: "Navigare necesse" (1.1.1920) *Le opere i discorsi e gli scritti*.
Muistolaatta kirjaston seinässä Barcelonan La Rambla -kadun varrella.
**Andrés Nin** (oik. **Andreu Nin i Pérez**, 4. helmikuuta 1892 El Vendrell – 20. kesäkuuta 1937 Alcalá de Henares) oli katalonialainen poliitikko, joka tunnetaan trotskilaisen POUM-puolueen perustajana ja johtajana.

Varhaiset vuodet
----------------

Köyhään suutarin ja maatyöläisen perheeseen syntynyt Nin muutti Barcelonaan vuonna 1914. Hän on aluksi kiinnostunut anarkismista, mutta liittyi vuonna 1917 sosialistiseen työväenpuolueeseen. Marraskuussa 1921 Nin oli mukana perustamassa Espanjan kommunistista puoluetta (PCE). Myöhemmin 1920-luvulla hän muutti maanpakoon Neuvostoliittoon ja toimi Stalinia vastustaneissa trotskilaisissa. Nin työskenteli lyhyen aikaa myös Lev Trotskin henkilökohtaisena avustajana.

Paluu Espanjaan ja sisällissodan aika
-------------------------------------

Vuonna 1935 Andrés Nin palasi Espanjaan ja perusti POUM:n yhdessä Joaquin Maurinin kanssa vastavoimaksi stalinistiselle PCE:lle. Uudesta puolueesta tuli nopeasti suosittu erityisesti Kataloniassa, jossa se kasvoi kilpailevaa PCE:tä suuremmaksi. POUM oli myös mukana tammikuussa 1936 perustetussa kansanrintamassa, joka voitti helmikuussa järjestetyt parlamenttivaalit. Syyskuussa hänet nimitettiin Katalonian hallituksen oikeusministeriksi. Nin erotettiin kuitenkin tehtävästä jo joulukuussa tasavaltalaisia sisällissodassa tukeneen Neuvostoliiton vaatimuksesta. Pääkonsuli Vladimir Antonov-Ovsejenko ilmoitti Neuvostoliiton aseavun ehdoksi trotskilaisten erottamisen sekä Espanjan toisen tasavallan että Katalonian hallituksista.

Toukokuussa 1937 käytiin Barcelonan toukokuuksi kutsuttu tasavaltalaisten keskinäinen valtataistelu, jossa vastakkain olivat hallitus ja PCE:n kommunistit vastapuolellaan anarkistit ja POUM:n trotskilaiset. Aselepoon päättyneen lyhyen selkkauksen jälkeen kansanrintaman neuvonantajina toimineet Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n agentit saivat Stalinilta määräyksen tasavaltalaisten riveissä toimivien trotskilaisten eliminoimiseksi. Turvallisuuspalvelun kenraali Aleksander Orlov määräsi lukuisia POUM:n johtajia pidätettäviksi touko-kesäkuussa 1937. Andrés Nin vietiin vankileirille Madridin lähistölle, jossa häntä kidutettiin useiden päivien ajan ja lopulta teloitettiin.

Lähteet
-------

* Andres Nin Spartacus Educational

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
	+ 2
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Białystokin piirikunta** (puol. *powiat białostocki*) on yksi Podlasian voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 149 611. Siihen kuuluvat 15 kuntaa ovat Choroszcz, Czarna Białostocka, Dobrzyniewo Duże, Gródek, Juchnowiec Kościelny, Łapy, Michałowo, Poświętne, Supraśl, Suraż, Turośń Kościelna, Tykocin, Wasilków, Zabłudów ja Zawady.

Białystokin piirikunnan pinta-alasta yli puolet on viljelykäytössä ja noin 39 prosenttia on metsän tai metsämaan peitossa.

Białystokin väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 50,7 prosenttia oli naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 18,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61,7 prosenttia ja eläkeikäiset 20 prosenttia väestön keski-iän ollessa 41,4 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 1 411 lasta. Białystokin piirikunnan väkiluvun ennustetaan kasvavan 157 183 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Powiat białostocki w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 29.8.2020. (puolaksi)
2. ↑  Powiat Białostocki *Wrota Podlasia*. Viitattu 29.8.2020. (puolaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Podlasian piirikunnat |
| --- |
|  |
| Kaupunkipiirikunnat | 
* Białystok (hallintokeskus)
* Łomża
* Suwałki

 |
|  |
| Piirikunnat | 
* Augustów
* Białystok
* Bielsk
* Grajewo
* Hajnówka
* Kolno
* Łomża
* Mońki
* Sejny
* Siemiatycze
* Sokółka
* Suwałki
* Wysokie Mazowieckie
* Zambrów

 |

 |
**Metsästys, Kalastus, Luonto, Perinne** (ransk. *Chasse, Pêche, Nature, Traditions (CPNT)*) on ranskalainen euroskeptinen maaseudun puolue. Puolue ei sijoita itseään perinteiselle vasemmisto-oikeisto-akselille, vaan pyrkii ajamaan kaikkien maaseudun ihmisten asioita. Puolueen perustaja ja johtaja on Jean Saint-Josse.

Puolueen perusti Jean Saint-Josse vuonna 1989. Puolue pyrki Euroopan parlamenttiin vuosina 1989 ja 1994 ilman menestystä. Vuoden 1999 äänestyksessä se onnistui saamaan kuusi paikkaa Jean Saint-Jossen johdolla. Seuraavissa vuoden 2004 Euroopan parlamentin vaaleissa puolue menetti kaikki paikkansa, kun se ei saanut kerättyä vaadittavaa 3 % minimikannatusta. Puolue ajautui talousvaikeuksiin ja se menetti samana vuonna myös maan paikallisten valtuustojen edustajanpaikat. Vaikeuksien vuoksi suuri osa puolueen jäsenistä siirtyi UMP- tai MPF-puolueisiin.

Metsästys, Kalastus, Luonto, Perinne -puolue ei kuitenkaan hajonnut lopullisesti vastoinkäymisistä huolimatta ja se asetti vuoden 2007 presidentinvaaleihin ehdokkaakseen pohjoisranskalaisen Frédéric Nihousin. Frédéric Nihous sai presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella runsaan prosentin äänistä eikä näin päässyt toiselle kierroksella.

Aiheesta muualla
----------------

* Puolueen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Hunting, Fishing, Nature, Tradition
**Bianca Melina Elisabeth Wahlgren Ingrosso** (s. 30. joulukuuta 1994) on ruotsalainen bloggaaja. Hän on taiteilija Pernilla Wahlgrenin ja tanssija Emilio Ingrosson tytär. 

Ingrosso osallistui yhdessä ystävänsä Malin Erikssonin kanssa Junior Eurovision Song Contest 2006 -karsintakilpailuun. Heidän laulunsa oli nimeltään "Kan det bli vi två" ja se sijoittui toiseksi. 

Bianca Ingrosso näytteli Lovisa von Trappin roolia musikaalissa *Sound of Music* syksyllä 2007. Kesällä 2008 hän näytteli musikaalissa *Hujeda mig så många sånger* yhdessä veljensä Benjamin Ingrosson kanssa. Musikaalin ohjasi heidän enonsa Linus Wahlgren. 

Ingrosso tuli toiseksi tanssiohjelmassa *Let's Dance 2016 (*Ruotsin *Tanssii tähtien kanssa)*, joka esitettiin Ruotsin TV4:ssä.

Syksystä 2016 alkaen Ingrosso oli mukana ohjelmassa *Wahlgrens värld*, joka esitettiin kanavallaKanal 5.

Talvella 2017 hän aloitti yhdessä Alice Stenlöfin kanssa podcastin *Alice & Bianca*.

Keväällä 2018 Bianca Ingrosso toimi tuomarina ohjelmassa *Talang.*

Lähteet
-------

1. 1 2  *Sveriges befolkning 2000*, Sveriges släktforskarförbund, 2020View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Pernillas dotter ska tävla i tv *Aftonbladet*.  22.7.2006.  (ruotsiksi)
3. ↑  Bianca Ingrosso till "Talang"-juryn *sydsvenskan.se*.  (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Biancan blogi (ruotsiksi)
* Bianca Wahlgren Ingrosso Instagramissa
* Bianca Wahlgren Ingrosso Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bianca Wahlgren Ingrosso**.
**Sarpedon** (m.kreik. Σαρπήδων) viittaa kreikkalaisessa mytologiassa useampaan eri henkilöön.

Sarpedon, Zeuksen ja Europen poika
----------------------------------

Uni ja Kuolema kantavat pois Sarpedonin ruumiin, Henry Fuseli, 1803
Sarpedon oli Zeuksen ja Europan poika, Minoksen ja Rhadamanthyksen veli. Hänet kasvatti kuningas Asterion ja myöhemmin, kun Minos karkotti hänet, hän etsi turvapaikkaa setänsä kuningas Kiliksin luota. Sarpedon valloitti ja hallitsi milyanilaisia, ja hänen valtakuntaansa kutsuttiin Lyykiaksi hänen seuraajansa Lykoksen, Pandion II:n pojan, mukaan.

Toisen version mukaan Minos, Sarpedon ja Rhadamanthys kiistelivät Miletoksesta, pojasta, johon he kaikki olivat ihastuneet. Tämän suosiessa eniten Sarpedonia, Minos kostoksi aloitti sodan ja valtasi koko saaren. Sarpedon ja Miletos pakenivat Lyykiaan, missä Miletos perusti nimeään kantavan kaupungin.

Sarpedon, Zeuksen ja Laodameian poika
-------------------------------------

Sarpedon oli Zeuksen ja Laodameian, Bellerofonin tyttären, poika ja Lyykian kuningas. Sarpedonista tuli kuningas hänen setiensä luovuttua vaateistaan Lyykiaa kohtaan. Troijan sodassa hän taisteli Troijan puolella serkkunsa Glaukoksen kanssa ollen yksi Troijan suurimmista sankareista ja liittolaisista.

Sarpedon moitti sodan aikana Hektoria siitä, että tämä jätti kaiken sotimisen Troijan liittolaisille eikä troijalaisille itselleen, ja huomautti, ettei Lyykialla ollut syytä taistella kreikkalaisia vastaan tai edes vihata heitä, mutta koska he olivat Troijan uskollisia liittolaisia, he tekivät taisteluissa parhaansa.

Kun Patroklos osallistui taisteluun Akhilleuksen sota-asuun pukeutuneena, Sarpedon kohtasi hänet taistelussa. Zeus väitteli, pitäisikö hänen säästää poikansa henki vaikka tämän oli kohtalo määrännyt kuolemaan Patrokloksen kädestä. Hänen ollessa tekemässä niin Hera muistutti häntä, että myös muiden jumalien pojat taistelivat ja oli määrätty kuolemaan siellä, ja jos Zeus säästäisi oman poikansa, myös muut jumalat alkaisivat tehdä samoin. Niin Zeus antoi Patrokloksen surmata Sarpedonin.

Sarpedonin kaatuessa kuolettavasti haavoittuneena hän huusi Glaukosta pelastamaan ruumiinsa ja aseensa. Glaukos veti Patrokloksen keihään ulos tämän rinnasta ja samalla Sarpedon menetti henkensä. Seuranneessa kamppailussa kreikkalaiset onnistuivat viemään kaatuneen kuninkaan haarniskan, mutta Zeus antoi Apollonin pelastaa ruumiin, jonka hän antoi Hypnokselle ja Thanatokselle vietäväksi Lyykiaan hautajaisia varten.

Sekä Apollodoros että Hyginus vihjaavat, että molemmat Sarpedonit, Zeuksen pojat, olisivat olleet yksi ja sama henkilö.

Lähteet
-------

1. ↑  Apollodoros, *Kirjasto 3.1.2* (engl. käännös)
2. ↑  Homeros, *Ilias 6.191–211* (engl. käännös)
3. ↑  Apollodoros, *Kirjasto 3.1.1* (engl. käännös)
4. ↑  Hyginus, *Fabulae cvi* (engl. käännös)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sarpedon**.
**Kanttiini** on erilaisten laitosten kuten varuskunnan ja sairaalan, joissakin yhteyksissä koulun kahvio, jossa kahvin ja virvokkeiden ohella myydään esimerkiksi makeisia ja erilaisia tarvikkeita. 

Kanttiini-sanan merkitys on ajan kuluessa muuttunut. Nimityksen taustalla on italian sana *cantina*. Aiemmin *cantina* on tarkoittanut viinikellaria.

Suomalaisten vapaaehtoisten ollessa jääkärikoulutuksessa Saksassa 1914-1918, kanttiinilla tarkoitettiin ruokalaa, jossa aluksi saivat ruokailla pfadfinderit ja myöhemmin vain ylennetyt, ryhmän- ja joukkueenjohtajat.

Sotien aikana ja jälkeen Suomessa kanttiini on ollut yksi lottien ja myöhemmin sotilaskotisisarten ylläpitämistä palveluista, osa sotilaskotitoimintaa. Väinö Linna kuvaa romaanissa Tuntematon sotilas kanttiinin eli "sotapesän" sodanaikaisia valikoimia: "Siellä myytiin korvikkeella sekoitettua kahvia, kivikovia vesirinkilöitä, tupakkaa, partakoneen teriä, kirjekuoria ja kirjoituslehtiöitä." 

Sotilaskanttiini seuraa mahdollisuuksien mukaan joukkojen mukana sotilaskotiautolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Uusi sivistyssanakirja 1990, Helsinki: Otava, sana-artikkeli: kanttiini
2. ↑  Lauerma, Matti: *Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27 : vaiheet ja vaikutus*, s. 144, 297. Porvoo, Helsinki: WSOY, 1966. ISBN puuttuu teoksesta.
3. ↑  Linna, Väinö 1986. Tuntematon sotilas, TK-kuvalaitos, s. 21 Porvoo: WSOY
4. ↑  Kerkelä, Arimo 2011: Sotilaskoti kaukana kotoa Puolustusvoimat
**Jussi Sakari Sipilä** (21. huhtikuuta 1935 Sortavala – 5. huhtikuuta 2009 Espoo) oli suomalainen valtiotieteen maisteri, pakinoitsija ja toimittaja.

Sipilä pääsi ylioppilaaksi 1953 Porvoon yhteislyseosta ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1957 Helsingin yliopistosta.

Sipilä oli 1950-luvun lopulla United Press Internationalin palveluksessa ja 1960-luvun alussa Yhdysvaltain suurlähetystön palveluksessa ja sitten vuosina 1963–1966 BBC:n palveluksessa Lontoossa. Tämän jälkeen Sipilä työskenteli Finnfacts-instituutissa, useissa kustannusalan yrityksissä sekä 1980-luvun lopulla Suomen ulkomaankauppaliitossa.

Sipilä laati satoja lehtiartikkeleita ja radioesitelmiä, pakinoita radiolle sekä ulkomaankauppaan liittyviä kirjoituksia ja tv-ohjelmia.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Porvoon poikia vuosisadan puolivälissä : kouluvuosien nostalgiaa*. Atena, Jyväskylä 1998
* *Purkka takamuksissa ja muita tarinoita lapsenmielisille*. Atena, Jyväskylä 1999
* *Eevan puvussa ja ilmankin : pakinoita*. Sanasato, Tampere 2001
* *Patti otsassa : lastenkirja aikuisille*. Sanasato, Tampere 2002
* *Puffs and gasps : peepholes into Finnish humour*. Sanasato, Tampere 2002
* *Oma sauna, autuas aina : pakinaa saunasta ja sen nurkalta*. Fenix-kustannus, Espoo 2003

Lähteet
-------

* Jussi S. Sipilä SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Jussi S. Sipilän muistokirjoitus (Helsingn Sanomat Muistot)
**Säästöpankintalo** (eli **Tampereen Säästöpankin talo**) on Tampereen keskustassa Kauppakadun ja Näsilinnankadun kulmassa sijaitseva liike- ja asuinrakennus. Tampereen Säästöpankki rakennutti sen tontille, jossa kohosi aiemmin niin sanottu Junovuori. Korkeiden kustannusten takia talo valmistui vaiheittain. Ensimmäinen osa nousi tontin länsilaidalle Kauppakadun varrelle vuosina 1901–1902, toinen osa nykyisen Näsilinnankadun varrelle vuonna 1903. Nämä osat suunnitteli arkkitehtiryhmä Gesellius, Lindgren, Saarinen. Rakennuksen kulmaosa tehtiin vasta huomattavasti myöhemmin, vuonna 1926. Sen suunnitteli Birger Federley. Hän sai edellisiltä arkkitehdeilta luvan korottaa rakennuksen vanhoja osia, joten niihin tehtiin samalla lisäkerros.

Säästöpankintalo on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein. Kauppakadun puolella oleva vanhin osa edustaa aitoa kansallisromantiikkaa, kun taas Federleyn suunnittelema kulmaosa henkii 1920-luvun tyyliä. Rakennuksen vanhoihin osiin Federley toteutti muutokset alkuperäistä tyyliä mukaillen. 1990-luvulla tehdyn peruskorjauksen yhteydessä pihan alle rakennettiin vielä autohalli.

Sotien jälkeen Tampereen Säästöpankki oli kasvanut niin suureksi, että se tarvitsi käyttöönsä Kauppakatu 14:ää laajemmat tilat. Pankki rakennutti uuden pääkonttorin osoitteeseen Hämeenkatu 12. Talon suunnitteli Harry W. Schreck vuonna 1950, ja se valmistui pari vuotta myöhemmin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Helen, Olli & Seppänen, Jouko: *Tampere kartalla*, s. 23. Tampere: Tampere-Seura, 2015. ISBN 978-952-5558-23-4.
2. ↑  Valokuvakeskus Nykyaika ry *finder.fi*. Fonecta. Viitattu 23.1.2019.
3. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 59. Tampere: Tampereen kaupungin kaavoitusyksikkö, 1998. ISBN 951-609-076-1.
4. 1 2  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 58–59.
5. ↑  Rihlama, Seppo: *Rakennustaidetta Tampereella*, s. 47, kuvat 102–103. Tampere: Tampereen kaupungin tiederahasto, 1968.
6. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 153.
7. ↑  Wacklin, Matti: Hämeenkatu-raitti (PDF) Tampere:  Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut. Viitattu 24.1.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Uusi komea pankki- ja liiketalo Tampereen keskuksessa. Tampereen Säästöpankin nelikerroksinen kivitalo Kauppa- ja Läntisenkadun kulmassa lopullisesti valmistumassa, *Aamulehti* 31.1.1926, nro 29, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J.S. Bachin kolmiäänisen fuugan (BWV 847) alku.
**Fuuga** (< lat. *fuga, fugere*, 'pako', 'paeta') on perinteisesti kontrapunktia käyttäen sävelletty polyfoninen musiikkikappale tai kappaleen osa, joka koostuu useasta itsenäisestä äänestä. Fuugan aloittaa yhdellä äänellä esitetty teema, jonka jälkeen toinen ääni toistaa teeman ja alkuperäinen ääni säestää kontrapunktisesti. Tämän jälkeen mahdolliset muut äänet tulevat mukaan yksitellen samaan tapaan, enimmillään jopa kymmenen. Myöhemmin teema esiintyy fuugassa eri äänissä eri transpositioissa, jolloin sen ilmenemismuoto voi olla alkuperäisestä poikkeava. 

Musiikinhistorian tunnetuimmat fuugat sävelsi Johann Sebastian Bach. Muun muassa hänen säveltämänsä Das wohltemperierte Klavierin molemmat osat koostuvat 24 preludista ja fuugasta. Bachin Die Kunst der Fuge (suom. *Fuugan taito, Fuugataide*) on puolestaan hänen polyfonisen työskentelynsä huipentuma, ja se koostuu neljästätoista fuugasta ja neljästä kaanonista, joista kaikki ovat erittäin hienovaraisesti ja monimutkaisesti sävellettyjä ja esittelevät mitä moninaisimpia fuugatyyppejä. Fuugia käytettiin niin soitinmusiikissa kuin myös kuoroteoksissa. On tyypillistä, että kuoroteosten osat päättyvät fuugaan.

Klassismin aikaan fuugamuotoa käytettiin vielä jonkin verran. W. A. Mozartin requiemin Kyrie-osassa voi kuulla esimerkin *kaksoisfuugasta*, fuugasta, jossa on kaksi teemaa (kyseisessä kappaleessa nämä teemat aloittavat peräkkäin). Myös esimerkiksi Joseph Haydnin jousikvartettojen ja Ludwig van Beethovenin pianosonaattien osissa on fuugia.

Romantiikanaikaisissa sävellyksissä fuugia on melko vähän; urkumusiikin säveltäjät ovat kuitenkin yleensä jossain määrin pitäneet yllä fuugasäveltämisen perinnettä, esimerkiksi myöhäisromantiikan aikana erityisesti Max Reger. Sen sijaan eräät 1900-luvun musiikin säveltäjät käyttivät fuugamuotoa runsaasti: Béla Bartók, Paul Hindemith ja Dmitri Šostakovitš (esimerkiksi 24 preludia ja fuugaa op. 87 sekä 15. jousikvarteton alku) sävelsivät useisiin kappaleisiinsa fuugia.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fuuga** Wikimedia Commonsissa

* Ludwig Czaczkes, Dmitri Šostakovitš — kaksi näkemystä Bachin fuugasta
* (Adobe Flash (Arkistoitu – Internet Archive)) J. S. Bach, 48 preludi ja fuuga (Arkistoitu – Internet Archive) (BWV 846-893)
**Heinrich Hollreiser** (1913 München – 24. heinäkuuta 2006) oli saksalainen kapellimestari. Hän toimi Wienin valtionoopperan pääkapellimestarina vuosina 1952–1961 ja sai yhtiön kunniajäsenyyden vuonna 1991.

Hollreiser opiskeli Münchenin valtiollisessa musiikkiakatemiassa. Hän pääsi myöhemmin kapellimestariksi oopperataloihin Wiesbadeniin, Darmstadtiin, Mannheimiin ja Duisburgiin. Vuosina 1942–1945 hän toimi Baijerin valtionoopperan pääkapellimestarina ollessaan samanaikaisesti Düsseldorfin oopperatalon musiikillinen johtaja. Vuosina 1945–1951 Hollreiser johti Berliinin filharmonikkojen, Bambergin sinfoniaorkesterin, Hampurin radion sinfoniaorkesterin, Kölnin radion sinfoniaorkesterin ja Frankfurtin radion sinfoniaorkesterin konsertteja.

Hollreiser teki debyyttinsä Wienin valtionoopperassa johtamalla Ludwig van Beethovenin *Fidelion* esityksen vuonna 1951. Yli neljän vuosikymmenen aikana hän johti siellä kymmeniä oopperoita Wolfgang Amadeus Mozartin teoksista 1900-luvun musiikkiin. Hän piti Igor Stravinskyn teoksen *Hulttion tie* Itävallan-ensiesityksen.

Hollreiser johti uransa aikana myös Covent Gardenissa, Bayreuthin musiikkijuhlilla, Teatro Colónissa ja Metropolitan-oopperassa. Hän toimi vierailevana kapellimestarina Wienin sinfoniaorkesterissa ja Clevelandin orkesterissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Vienna Staatsoper Conductor Heinrich Hollreiser Dies at 93 Playbill


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Heinrich Lammasch.
**Heinrich Lammasch** (21. toukokuuta 1853 Seitenstetten – 6. tammikuuta 1920 Salzburg) oli itävaltalainen oikeustieteilijä, joka toimi Itävallan viimeisenä keisarinvallan aikaisena pääministerinä loka–marraskuussa 1918.

Lammasch toimi kansainvälisen oikeuden ja rikosoikeuden professorina Wienin yliopistossa ja saavutti kansainvälisen arvostuksen luovutuksia ja turvapaikkaoikeuksia koskeneilla tutkimuksillaan. Hän toimi Itävalta-Unkarin delegaation kansainvälisen oikeuden asiantuntijana Haagin konferensseissa 1899 ja 1907. Hän oli myös Haagissa toimivan pysyvän välitystuomioistuimen jäsenenä ja johti vuonna 1910 kahdesti sen istuntoja.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Lammasch kannatti vihamielisyyksien selvittämistä neuvotteluilla ja hänen esiintymisensä valtakunnanneuvoston ylähuoneessa herättivät voimakasta vastustusta. Hänet nimitettiin Itävallan pääministeriksi aivan sodan loppumetreillä 27. lokakuuta 1918. Lammasch olisi halunnut yrittää pelastaa Habsburgien valtakunnan muuttamalla sen liittovaltioksi, mutta tämä ei ollut enää mahdollista ja keisari Kaarle I määräsikin hänet valvomaan valtakunnan rauhanomaista hajottamista. Hallitus ei käytännössä enää kyennyt ulottamaan valtaansa Wienin ulkopuolelle. Sota päättyi aselepoon 3. marraskuuta. Vallankumouksellisen liikehdinnän käynnistyttyä keisari luopui Lammaschin suosituksesta vallastaan 11. marraskuuta, mikä merkitsi Habsburgien valtakunnan loppua. Lammasch oli vielä Itävallan delegaation jäsenenä Pariisin rauhankonferenssissa 1919 ja kannatti huonolla menestyksellä ehdotusta Itävallan pysyvästä puolueettomuudesta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Heinrich Lammasch (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 13.7.2013.
2. ↑  Austria (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 13.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jussi Pulkkinen** on suomalainen pesäpalloilija. Pulkkinen pelasi Superpesistä kaudet 1992-1993, kaudet 1995-2005 ja kauden 2008. Pulkkinen edusti urallaan Superpesiksessä Siilinjärven Pesistä, Juvan Palloa, Kouvolan Pallonlyöjiä, Imatran Pallo-Veikkoja, Kiteen Palloa ja Puijon Pesistä. Kiteen Pallossa pelatessaan Pulkkinen saavutti SM-hopean kaudella 2004. Pulkkinen pelasi urallaan yhden Itä-Länsi-ottelun vuonna 1995. Hän pelasi ulkokentällä kolmosvahtina. Pulkkinen pelasi urallaan 352 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi 24 kunnaria ja 240 kunnaria, toi 142 juoksua ja keräsi 1086 kärkilyöntiä. Pulkkinen pelasi urallaan 36 Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän löi 19 tavallista juoksua, toi neljä juoksua ja keräsi 82 kärkilyöntiä. Pulkkinen pelasi urallaan yhden Superpesiksen alemman pudotuspeliottelun. Tässä hän toi yhden juoksun ja keräsi neljä kärkilyöntiä. Pulkkinen pelasi urallaan 15 Superpesiksen karsintasarjan ottelua. Näissä hän löi yhdeksän tavallista juoksua, toi neljä juoksua ja keräsi 46 kärkilyöntiä.

Pulkkinen on toiminut myös Puijon Pesiksen toiminnanjohtajana sekä vuodesta 2018 alkaen seuran naisten joukkueen, Puijottarien, pelinjohtajana.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Verottaja perää PuPen taustayhtiöltä 40 000 euron saatavaa
6. ↑  Puijottaret tähtää lohkossaan neljän parhaan joukkoon
Preussin herttuakunta (raidoitus) vuoden 1575 paikkeilla.
**Preussin herttuakunta** (saks. *Herzogtum Preußen*, puol. *Prusy Książęce*) oli uskonpuhdistuksen seurauksena perustettu herttuakunta itäisen Preussin alueella vuosina 1525–1701. Se sai alkunsa, kun Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Albrekt Brandenburgilainen vuonna 1525 kääntyi luterilaisuuteen, minkä jälkeen hän teki lopun ritarikunnan valtiosta ja julistautui Preussin herttuaksi.

Herttuakunta kuului alkujaan Puolan kuninkaan läänitykseen. Hohenzollern-suvun brandenburgilaisten vaaliruhtinaiden haara peri sen vuonna 1618, jolloin muodostui Brandenburgin-Preussin personaaliunioni. Fredrik Vilhelm, Brandenburgin *Suuri vaaliruhtinas*, irrotti Preussin Puolan kuninkaan alaisuudesta Wehlaun sopimuksella vuonna 1657 – herttuakunnan itsenäisyys vahvistettiin Olivan rauhassa vuonna 1660, joka päätti Pohjan sodan Brandenburgin osalta. Herttuakunta muuttui Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701, jolloin vaaliruhtinas Fredrik III kruunasi itsensä kuningas Fredrik I:ksi Königsbergissä.

Itä-Preussi
-----------

Puolan ensimmäisen jaon jälkeen herttuakunnan aluetta alettiin kutsua Fredrik Suuren käskystä Itä-Preussiksi erotukseksi Länsi-Preussin provinssista, joka muodostettiin Puolalta otetuista alueista (Ermland liitettiin Itä-Preussiin). Provinssit yhdistettiin ensin personaaliunionina vuonna 1824 ja lopulta kokonaan vuonna 1829 Preussin provinssiksi, mutta erotettiin uudelleen vuonna 1878. Itä-Preussi oli Saksan yhdistymisen jälkeen maan itäisin maa-alue vuosina 1871–1945.

Preussin herttuat
-----------------

*Katso myös: Luettelo Preussin hallitsijoista*
Preussia hallitsivat herttuoina:

* Albrekt (1490–1568), hallitsi 1525–1568
* Albrekt Fredrik (1553–1618), hallitsi muodollisesti 1568–1618, mutta hänen hallitsijakautensa loppupuolella sijaishallitsijoina toimivat:
	+ Georg Fredrik I (1539–1603), sijaishallitsijana 1577–1603
	+ Joakim Fredrik (1546–1608), sijaishallitsijana 1603–1608
	+ Juhana Sigismund (1572–1619), sijaishallitsijana 1608–1618
* Juhana Sigismund (1572–1619), hallitsi muodollisestikin Preussin herttuana 1618–1619
* Yrjö Vilhelm (1595–1640), hallitsi 1619–1640
* Fredrik Vilhelm (1620–1688), hallitsi 1640–1688
* Fredrik III (1657–1713), hallitsi herttuana 1688–1701, myöhemmin Preussin kuninkaana nimellä *Fredrik I*.

Juhana Sigismund ja hänen seuraajansa Fredrik III:een saakka olivat samalla myös Brandenburgin vaaliruhtinaita.

Lähteet
-------

1. ↑  Kari, Risto: "Saksalainen ritarikunta", *Historian ABC: Kaikkien aikojen valtiot, 5. osa (Rooma–Tylos)*, s. 149. Tammi, 2002. ISBN 951-31-1097-4.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Preussin herttuakunta** Wikimedia Commonsissa
**Heinrich Parler** tai **Heinrich I Parler** (syntynyt noin 1300) oli saksalainen muurarimestari ja Parlerin muurarimestarien suvun kantaisä. Suku vaikutti Svaabiassa ja Böömissä 1300-1400-luvuilla.

Heinrich Parler toimi Kölnin tuomiokirkon muurarien työnjohtajana katedraalin kuorin valmistuessa noin vuonna 1322. Kirkon muut työt edistyivät kuitenkin hitaasti, ja Parler siirtyi Schwäbisch-Gmündiin noin vuonna 1330, jossa hän johti Stadtkirche zum Heiligen Kreuz -kirkon päälaivan ja kuorin rakennustöitä. Heinrich Parler saattoi myös osallistua Augsburgin katedraalin kuorin rakentamiseen sekä työskennellä Nürembergin Frauenkirchenin ja Ulmin tuomiokirkon rakennustyömailla.

Heinrich Parlerin sukunimi on peräisin nimikkeestä *Parlier*, joka merkitsee muurarikillan työnjohtajaa. Parlerin poikia ovat Johann Parler ja Peter Parler.

Lähteet
-------

* Curl, James Stevens: Dictionary of architecture. Oxford University Press 1999. ISBN 0-19-210006-8

### Viitteet

1. 1 2 3  Curl 1999, s. 483
Heinrich Kuhl
**Heinrich Kuhl** (17. syyskuuta 1797 Hanau − 14. syyskuuta 1821 Buizentorg (Bogor) oli saksalainen eläintieteilijä.

Vuonna 1817 Kuhl pääsi Coenraad Jacob Temminckin assistentiksi Leidenin museoon. 1817 Kuhl julkaisi tutkielman lepakoista ja 1819 hän julkaisi papukaijoista teoksen *Conspectus psittacorum*. Hän julkaisi myös ensimmäisen tutkielman keijuista ja luettelon kaikista lintumaalauksista Louis-Jean-Marie Daubentonin teoksessa *Planches Enluminees*.

1820 hän matkusti Jaavalle ystävänsä Johan Coenraad von Hasseltin (1797–1823) kanssa tutkimaan saaren eläimistöä. He lähettivät Leidenin museolle 200 luurankoa, 200 nisäkkään nahkaa 65:stä lajista, 2000 linnun nahkaa, 1400 kalaa, 300 matelijaa ja sammakkoeläintä, sekä suuren joukon hyönteisiä ja nilviäisiä.

Kuhl kuoli maksatulehdukseen Buizentorgissa oltuaan Jaavalla vajaan vuoden. Von Hasselt jatkoi hänen työtään, mutta hänkin kuoli jo parin vuoden kuluttua.

Kuhl nimesi linnuista ainakin etelänkeijun.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Michael Grebanier** (s. 26. huhtikuuta 1937 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sellisti. Hän vietti neljä kautta Clevelandin orkesterissa, lähti sitten neljäksitoista vuodeksi Pittsburghin sinfoniaorkesterin ensimmäiseksi sellistiksi ja pääsi lopulta San Franciscon sinfoniaorkesterin ensimmäiseksi sellistiksi vuonna 1977.

Grebanier aloitti opintonsa kotikaupungissaan New Yorkissa ja opiskeli sittemmin Curtis Institute of Musicissa. Hän opettajiinsa kuuluivat Carl Ziegler, Orlando Cole ja Leonard Rose. Opiskellessaan Curtisissa Grebanier voitti 1957 Walter Naumburg -palkinnon. Hän piti ensimmäisen resitaalinsa New Yorkissa 19-vuotiaana.

Grebanier on esiintynyt muun muassa solistina lukuisissa sellokonsertoissa. Viulisti Jorja Fleezanisin ja pianisti Garrick Ohlssonin kanssa hän muodostaa FOG-trion. Grebanierin instrumentti on Francesco Ruggerin sello vuodelta 1698.

Lähteet
-------

1. ↑  Principal Musicians San Francisco Symphony. Stokowski.org
2. 1 2 3  Naxos: Michael Grebanier
3. ↑  Previous winner. Walter Naumburg Award.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Ibrahim Tanko Braimah** (s. 12. toukokuuta 1979) on ghanalainen pikajuoksija, joka kilpaili pääasiassa 200 metrillä. Hän edusti maataan kaksissa olympialaisissa, vuosina 2000 Sydneyssä 200 metrillä ja 2004 Ateenassa 4 × 100 metrin viestissä karsiutuen molemmissa kisoissa ensimmäisellä kierroksella. Braimah ylsi Afrikan-mestaruuskilpailuissa parhaimmillaan seitsemänneksi Dakarissa 1998.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

Lähde: 

### Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 10,31 | Ypsilanti | 12. heinäkuuta 2003 |
| 200 m | 20,62 | Clemson | 15. toukokuuta 1999 |
|

### Sisäradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 55 m | 6,34 | Murfreesboro | 4. joulukuuta 1999 |
| 60 m | 6,72 | Ann Arbor | 21. tammikuuta 2006 |
| 200 m | 21,12 | Jonesboro | 26. helmikuuta 2001 |
|

Lähteet
-------

1. 1 2  Tanko Braimah *Olympedia*. Viitattu 30.1.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3  Tanko Braimah Kansainvälinen yleisurheiluliitto. Viitattu 30.1.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |