recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Michael Welten rakentama orkestrioni esillä vuoden 1862 maailmannäyttelyssä Lontoossa (*The London Illustrated News* 27.9.1862)
M. Welte & Söhnen viimeistään vuonna 1914 rakentamat *Welte-Philharmonie*-urut dresdeniläisessä yksityiskodissa
**Orkestrioni** (engl. *orchestrion*; saks. *Orchestrion*; holl. *orchestrion*) on automaattisoitin, jonka äänentuotto perustuu pääasiassa urkupilleihin. Orkestrioni eroaa posetiivista suuremmalla koollaan, pyrkimyksenä imitoida kokonaista orkesteria, ja toisin kuin kooltaan vastaavat karuselli- ja katu-urut, orkestrioni on tehty sisäkäyttöön. Orkestrionin esitettäväksi kirjoitetut sävellykset tai sovitukset on perinteisesti tallennettu alkujaan sylinterille ja sittemmin reikänauhalle.

Tunnetuimpia orkestrioneja ovat Johann Nepomuk Maelzelin *panhamonicon* (1804), jolle Ludwig van Beethoven sävelsi *Wellingtonin voiton* vuonna 1813, Flight & Robsonin *apollonicon* (1812–1817), jota saattoi soittaa viisi urkuria yhtä aikaa, kukin omalta sormioltaan, tai jota vastaavasti voitiin käyttää automaattisesti, Diederich Nikolaus Winkelin komponiumi (1821), joka muuntelee esittämäänsä musiikkia aleatorisesti, sekä Michael Welten ja seuraajayhtiö M. Welte & Söhnen rakentamat soittimet, erityisesti lukuisat *Welte-Philharmonie*-urut (1904–1931?), joilla taltioituja aikansa johtavien urkurien esityksiä on nyttemmin julkaistu CD-äänilevyillä *The Britannic Organ* -sarjassa (Oehms Classics).

Lähteet
-------

* Helmut Kowar: "Musikautomaten". *Oesterreichisches Musiklexikon Online*. Haettu 21.2.2016.
* Arthur W.J.G. Ord-Hume: "Apollonicon". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016
* Arthur W.J.G. Ord-Hume: "Componium". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016.
* Arthur W.J.G. Ord-Hume: "Winkel, Diederich Nikolaus (Nicolaus)". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016.
* Barbara Owen ja Arthur W.J.G. Ord-Hume: "Orchestrion". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016.
* Barbara Owen ja Arthur W.J.G. Ord-Hume: "Panharmonicon". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016
* Howard Schott: "Welte". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016.
* Alexander Wheelock Thayer ja Dixie Harvey: "Maelzel, Johann Nepomuk". *Grove music online*. Haettu 21.2.2016.

Aiheesta muualla
----------------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Orkestrioni**.
* Oehms Classicsin julkaiseman *The Britannic Organ* -levysarjan diskografia
ABA:n mainos 1920-luvulta.
**AB Aerotransport** eli **ABA** oli ruotsalainen vuonna 1924 perustettu matkustajalentoyhtiö, joka sulautui vuonna 1948 SASiin. Yhtiö syntyi nimellä *Aktiebolaget Aerotransport*. Sen perustajat olivat Carl Florman, Adrian Florman, Ernst Linder, John Björk ja Johan Nilsson. Päärahoittaja – kuten suomalaisen Aero Oyn synnyssä – oli, Ruotsissa bulvaanin kautta, saksalainen Junkers, joka vuonna 1925 omisti 82 prosenttia yhtiöstä. Ruotsin valtiosta tuli vuonna 1935 yhtiön omistaja.

1920-luku
---------

ABA:n Junkers F 13.
Ensimmäinen kaupallinen lento tehtiin 2. kesäkuuta 1924 Lindarängenistä Tukholmassa ja Helsinkiin Junkers F 13 -vesikoneella. Matkustajia oli neljä. Linja Helsinkiin jatkui vuoteen 1928 asti. Tämän jälkeen yhtiö lennätti öisin postilinjalla Tukholma-Malmö-Amsterdam-Lontoo. Vuonna 1925 yhtiö avasi reitin Berliiniin yhteistyössä Deutsche LuftHansan kanssa.

ABA otti ensimmäisenä käyttöön kolmimoottorisen matkustajalentokoneen reitillä Amsterdamiin. Yhtiö osti toukokuussa 1925 kolme Ruotsissa valmistettua Junkers G 24 -konetta olennaisesti Junkersin Ruotsissa sijaitsevalta AB Flygindustri -tehtaalta.

ABAn ensimmäisiin ohjaajiin kuulu saksalainen hävittäjä-ässä Herman Göring, joka kuului Handelsbolaget Aero-Transportin omistajiin; yhtiö oli ABAn edeltäjiä.

1930-luku
---------

ABA:n Junkers Ju 52/3m.
ABA vuonna 1931, ts. laman aikana, useita Junkersin koneita (F 33, F 34, G 23 ja G 24).*selvennä* Pitemmille reiteille oli ostettu kolmimoottorisia Fokker F XII -koneita. Yhtiö muuntui valtioyhtiöksi vuonna 1935.

Vuonna 1938 yhtiö osti yhden Junkers Ju 86Z-7 koneen postikoneeksi, se siirtyi vuonna 1940 Ruotsin ilmavoimille.

Vuosi 1937 ABA hankki Douglas DC-3 -koneita. Näillä yhtiö lensi muun muassa Moskovaan. Vuonna 1939 koneisiin alettiin maalata tunnukseksi *SWEDISH AIR LINES*. Yhtiöllä oli myös viisi Junkers Ju 52/3m ja yksi Junkers F 13 ja kaksi Fokker F XII konetta.

1940-luku
---------

Sodan ajan ABA lensi useimpiin kohteisiinsa, muun muassa Lontooseen lennettiin vuodesta 1942 alkaen kuriirireitillä. Tässä koneena käytettiin mm. Boeing B-17 Flying Fortress. 

30. kesäkuuta 1948 valtio yhdisti ABA:n ja SILAn. Vuonna 1946 ABAn SILA-osuus tuli Ruotsin osuudeksi SAS-yhtiötä, joka oli tuolloin vasta löyhä yhteistyö ABAn, Tanskan DDL:n ja Norjan DNL:n välillä.

Jatko
-----

1. lokakuuta 1950 ABA sulautui SAS-yhtiöön. ABA omisti vuoteen 1996 asti kolme seitsemäsosaa SASista. ABA, jonka tuolloin omisti SILA, muuntui SAS Sverige AB:ksi.

Lähteet
-------

1. ↑   Lars Fälting, Högtflygande planer i debatten om Arlanda 1946, Working papers in transport and communication history, 1995, Research Group "Transports and Communications in Perspective", Depts. of Economic History, Umeå Univ. and Uppsala Univ.
2. ↑
3. ↑  Jan Allberg, Östermalmsboken, 1986, Swede Media, Stockholm

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **ABA (lentoyhtiö)**.
* På svenska vingar 1939, arkivfilm
Karjasillan keskikoulu vuonna 1961
**Karjasillan koulu** oli Oulun Höyhtyän kaupunginosassa toiminut perusasteen oppilaitos. Samassa rakennuksessa toimi myös Karjasillan lukio. Yläasteella oli tarjolla liikuntapainotteinen linja ja lukio puolestaan tunnettiin tietokonepainotteisuudestaan. Koulu yhdistettiin Kastellin kouluun ja siirrettiin uuteen Kastellin monitoimitaloon elokuussa 2014. Vanha koulurakennus purettiin 2020.

Historia
--------

Sotien jälkeen Oulun kaupunkiin perustettiin lukuisia yksityisiä oppikouluja. Karjasilta sai keskikoulun perustamisluvan keväällä 1955 ja koulun toiminta alkoi heti seuraavana syksynä. Lukioluokat koululle myönnettiin 1961, jolloin nimikin muuttui *Karjasillan keskikoulusta* *Karjasillan yhteiskouluksi*. Toiminta yksityisenä oppikouluna päättyi kesään 1974, jolloin Oulussa siirryttiin peruskoulujärjestelmään. Karjasillan yhteiskoulu siirtyi Oulun kaupungin omistukseen ja se jaettiin hallinnollisesti Karjasillan yläasteeksi ja lukioksi. Karjasillan keskikoulun ja yhteiskoulun rehtorina toimi koko yksityisomistuksen ajan 1955–1974 Laila Lakkala.

Koulun toiminta aloitettiin Aleksanterintorin kansakoulussa. Kaupungilta saatiin omaa koulutaloa varten tontti Lintulammentien varrelta Höyhtyän kaupunginosasta läheltä Karjasiltaa. Koulurakennuksen suunnitteli arkkitehti Osmo Sipari ja se valmistui vuonna 1958.

Tunnettuja oppilaita
--------------------

Koulun sisäpihaa keväällä 2011
* Miika Juntunen, jalkapalloilija
* Noora Laukkanen, uimari
* Sakari Palsola, jääkiekkoilija
* Kari Tykkyläinen, kuvanveistäjä

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalinen matrikkeli  2005. Jari Salminen ja Yksityiskoulujen Liitto. Viitattu 19. elokuuta 2007.
2. 1 2  Turo Manninen: *Oulun kaupungin historia VI*, s. 245-246. Oulu: Oulun kaupunki, 1995. ISBN 951-9234-48-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Yläasteen kotisivu syksyllä 2012. Internet Archive.
**Jukka Torvinen** (s. 1960 Kotka) on suomalainen sarjakuva- ja kustannusalan vaikuttaja ja lastenkirjojen suomentaja.

Torvinen suomensi pääasiassa 1980-luvulla Satukustannus Oy:n julkaisemia satukirjoja ja oli toteuttamassa saman kustantamon julkaisemia Miina ja Manu -lastenkirjoja. Hän oli 1980–1990-luvuilla toimineen tamperelaisen Semic-sarjakuvakustantamon kustannustoimittaja ja valvoi tässä ominaisuudessa muun muassa *Batman*- ja *Suomen MAD* -sarjakuvalehtiä. *Batman*-lehden toimittajana hän oli vuosina 1994–1996. Hän myös suomensi osan Semicin julkaisemista Niilo Pielinen -albumeista. Nykyään Torvinen on käännössarjakuvia julkaisevan Egmont Kustannus Oy:n julkaisujohtaja. Hän on samalla myös Egmontin julkaiseman *Jääkiekkolehden* päätoimittaja.

Yhdessä veljensä Kimmo Torvisen (s. 1964) kanssa Jukka Torvinen on nimimerkillä *ToTo* muun muassa käsikirjoittanut Matti "Niffe" Nisulan piirtämää Muumi-strippisarjakuvaa, joka käynnistettiin vuonna 1993 "muumibuumin" innoittamana. Jukka ja Kimmo Torvisen perustama ToTo-tuotanto myös toimitti Semicin julkaisemaa *Muumilaakson puuhalehteä* ja teki muita kuvitustöitä. Torvisen veljekset suunnittelivat Helsingin henki -nimisen maskotin Helsingissä järjestetyille vuoden 1994 yleisurheilun EM-kisoille sekä logon vuoden 1997 jääkiekon MM-kisoille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Heikki Jokinen & Kalervo Pulkkinen (toim.): *Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedia*, s. 122. Kemin sarjakuvakeskus, Kemi 1996.
2. 1 2  Tekijähaku nimellä "Jukka Torvinen"[vanhentunut linkki] Fennica-tietokanta. Viitattu 28.2.2018.
3. ↑  Batman Suomessa Petteri Oja, Perunamaa.net. Viitattu 28.2.2018.
4. ↑  Päivi Puukka: Taantuma ei leikannut sarjakuvien menekkiä Yle 21.10.2010. Viitattu 28.2.2018.
5. ↑  Jääkiekkolehti TilaaLehti. Viitattu 28.2.2018.
Mizintsev 2019
**Mihail Jevgenjevitš Mizintsev** (ven. Михаил Евгеньевич Мизинцев) on Venäjän asevoimien kenraalieversti ja varapuolustusministeri syyskuusta 2022 toukokuuhun 2023 vastuussa logistiikasta ja huollosta. 5. toukokuuta 2023 Mizintsev liittyi Ryhmä Wagnerin varakomentajaksi.

Mizintsev johti Kansallista puolustushallinnon johtokeskusta (ven. Национальный центр управления обороной РФ, НЦУО), joka perustettiin 2014 johtamaan Venäjän sotilasoperaatioita.

Läntinen media on väittänyt hänen johtaneen Venäjän joukkoja 2015–2016 ja olleen vastuussa ilmasodasta Syyriassa 2016– ja Aleppon pommituksista. Myöhemmin ukrainalaiset ovat väittäneet hänen johtaneen Mariupolin piiritystä ja antoivat hänelle nimen "Mariupolin teurastaja".

Mizintsev syntyi 1962 Vologdan alueella. Vuonna 1980 hän valmistui Kalinin Suvorovin sotilaskoulusta. Hän opiskeli neljä vuotta Kiovassa. Hän toimi 1984–1989 tiedustelu-upseerina ja komppanianpäällikkönä DDR:ssä. Ennen Neuvostoliiton hajoamista Mizintsev siirrettiin Kaukasiaan, jossa hän komensi moottorisoitua jalkaväkipataljoonaa. 1990-luvun puolivälistä hänen uransa jatkui Moskovassa. 2003–2007 hän johti ryhmää pääesikunnan operaatiopäämajassa. Vuodesta 2012 hän johti pääesikunnan keskuskomentopistettä, jonka pohjalta perustettiin Kansallinen puolustushallinnon johtokeskus.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
**Jukka Tuovinen** (s. 1965) on suomalainen lentopallovalmentaja. Hän on voittanut kolme Suomen mestaruutta (2003, 2004, 2005), kolme SM-hopeaa (2002, 2007, 2008) ja yhden SM-pronssin (2017) valmennusurallaan lentopallon Mestaruusliigassa. Lisäksi Tuovinen on voittanut kahdesti Suomen Cupin (2006, 2007).

Tuovisen alaisuudessa keväällä 2001 Rovaniemeltä noin 38 kilometriä sijanneen Perunkajärven urheiluseura Perungan Pojat nousi lentopalloliigaan ja voitti heti ensimmäisellä kaudellaan SM-hopeaa. Vuosikymmen aiemmin Tuovinen oli aloittanut valmennusuransa Pöljän Ponnistuksessa ykkössarjassa ja valmensi pian Pielaveden Sammon liigakentille. Hänen kolmevuotinen valmennusprojektinsa napapiirillä päättyi keväällä 2003 Suomen mestaruuteen. Tänä aikana PerPo nostettiin Suomen lisäksi myös Euroopan lentopallokartalle. Eurocupissa se kaatoi kotikentällään 2003 Lube Maceratan, joka oli siihen aikaan yksi maailman kovimmista seurajoukkueista. Lapin Kansan mukaan italialaisjoukkueen kaataminen on yksi suomalaisen seurajoukkuelentopallon tähtihetkiä.

Vuotta myöhemmin Tuovinen voitti valmentajana SM-kullan Pielaveden Sammossa. Myös seuraavana keväänä koittivat kultajuhlat. Tuovinen on valmentanut ylimmällä sarjatasolla myös LEKA Volleyta ja Savo Volleyta. Toukokuussa 2020 Lapin Kansa uutisoi Tuovisen palaavan PerPon peräsimeen. Edellisen kerran Tuovinen valmensi PerPoa yhden ottelun verran keväällä 2010, kun PerPo oli potkinut tšekkivalmentaja Pavel Tresnakin tehtävästä.

Peliurallaan Jukka Tuovinen pelasi yleispelaajan ja liberon rooleissa. Hänet tunnettiin pedanttina urheilijana. Lentopallojulkaisu *Kiilan* mukaan Tuovinen harjoitteli 12 kertaa viikossa, vaikka pelasi lähinnä kolmos- ja kakkossarjan tasolla. Aikuisiällä Tuovinen edusti Pielaveden Sammon lisäksi kasvattajaseuraansa Pöljän Ponnistusta ja kuopiolainen Puijo Wolleyta. Hänen valmennusuransa alkoi kaudella 1991–1992 Pöljän Ponnistuksessa miesten ykkössarjassa pelaajavalmentajana.

Saavutuksia
-----------

* Suomen mestaruus 2003, 2004, 2005
* SM-hopeaa 2002, 2007, 2008
* SM-pronssi 2017
* Suomen Cupin voitto 2006, 2007

Valmennusura
------------

* 1997-1999 Pielaveden Sampo
* 2001-2003 Perungan Pojat
* 2003-2008 Sampo
* 2009-2010 Puijo Wolley (2-sarja)
* 2010-2017 Sampo
* 2017-2018 LEKA Volley
* 2018-2020 SaVo Volley
* 2022-2023 Nurmon Jymy

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Markus Karjalainen: Jukka Tuovinen uuden haasteen edessä.  *Kiila*, 2/2017.  Suomen Lentopalloliitto.
2. 1 2  Sampo juhlii Suomen cupin voittoa *yle.fi*. Viitattu 17.5.2020.
3. 1 2  Pielaveden Sampo uusi cupmestaruutensa *mtvuutiset.fi*.  9.12.2007. Viitattu 17.5.2020.
4. 1 2  Kommentti: Operaatio uskottavuuden palauttaminen *Lapinkansa.fi*. Viitattu 18.5.2020.
5. ↑  PerPo palaa Jukka Tuovisen komentoon - "Onhan tämä minullekin pieni yllätys, että löydän itseni Rovaniemeltä" *Lapinkansa.fi*. Viitattu 17.5.2020.
6. ↑  PerPo erotti päävalmentajansa kesken puolivälierien *mtvuutiset.fi*.  24.3.2010. Viitattu 17.5.2020.
7. ↑  Kommentti: Operaatio uskottavuuden palauttaminen *Lapinkansa.fi*. Viitattu 18.5.2020.
**Oksylos** (m.kreik. Ὄξυλος) oli kreikkalaisessa mytologiassa aitolialainen mies ja Haimonin poika, jonka Temenos, Aristomakhoksen poika, tapasi tiellä. Oraakkeli oli käskenyt Temenosta etsimään kolmisilmäistä miestä, ja Oksylos, joka ratsasti joko yksisilmäisellä hevosella tai muulilla, sopi kuvaukseen. Oksylos liittyi oraakkelin ennustuksen mukaisesti Temenoksen ja tämän veljen Kresfonteen seuraan ja otti osaa näiden mukana doorilaisten maahantunkeutumiseen Peloponnesokseen. Kiitoksena avustaan Oksylos sai omakseen Eliin, joka tunnettiin viljavana maana.[1][2]

Oksylos nai Pierian, ja sai hänen kanssaan kaksi poikaa: Aitoloksen ja Laiaan. Aitolos kuoli ennen vanhempiaan, ja Laias seurasi isäänsä Eliin hallitsijana.[3]

Oksylos, Areen poika
--------------------

Oksylos oli myös Areen ja Protogeneian poika.[4]

Lähteet
-------

1. ↑  Apollodoros, *Bibliotheke* ('Kirjasto') 2.8.3 (engl. käännös)
2. ↑  Pausanias, *Periegesis tes Hellados* ('Kreikan kuvaus') 5.3.5–6 (engl. käännös)
3. ↑  Pausanias, *Periegesis tes Hellados* ('Kreikan kuvaus') 5.4.4–5 (engl. käännös)
4. ↑  Apollodoros, *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.7.7 (engl. käännös)
Varapääministeri Pervuhin, vara­ulko­ministeri Andrei Gromyko ja pää­ministeri Urho Kekkonen vuonna 1956.
**Mihail Georgijevitš Pervuhin** (ven. Михаил Георгиевич Первухин; 14. lokakuuta (J: 1. lokakuuta) 1904 Jurjuzan, Ufan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. heinäkuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja diplomaatti. Pervuhin toimi Neuvostoliiton varapääministerinä vuosina 1940–1944 ja 1950–1955, ensimmäisenä varapääministerinä vuosina 1955–1957 sekä Neuvostoliiton suurlähettiläänä Saksan demokraattisessa tasavallassa vuosina 1958–1962.

Mihail Pervuhin allekirjoitti yhdessä Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettilään Viktor Lebedevin sekä Suomen pääministerin Urho Kekkosen ja ulkoministeri Johannes Virolaisen kanssa Helsingissä 26. tammikuuta 1956 asiakirjan, jonka nojalla Neuvostoliitto palautti Porkkalan vuokra-alueen Suomelle.

Pervuhin syntyi työläisperheeseen Uralilla ja liittyi kommunistipuolueeseen 15-vuotiaana. Hän opiskeli Moskovassa sähköinsinööriksi ja toimi pitkään voimalan johtajana, kunnes vuonna 1938 nimitettiin raskaan teollisuuden varaministeriksi, mistä hänen poliittinen uransa alkoi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Klinge, Matti – Blomstedt, Yrjö (toim.): *Paasikiven päiväkirjat, osa 2*, s. 647. Helsinki: WSOY, 1986. ISBN 951-0-13349-3.
2. ↑  Huovinen, Pentti – Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 155. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
|  |
| --- |
| Oksipertiini |
| Oksipertiini |
| **Systemaattinen (IUPAC) nimi** |
| 5,6-dimetoksi-2-metyyli-3-[2-(4-fenyylipiperatsin-1-yyli)etyyli]-1H-indoli |
| **Tunnisteet** |
| CAS-numero | 153-87-7 |
| ATC-koodi | N05AE01 |
| PubChem | 4640 |
| **Kemialliset tiedot** |
| Kaava | C23H29N3O2 |
| Moolimassa | 379,49 |
| SMILES | Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem |
| **Farmakokineettiset tiedot** |
| Hyötyosuus |  ? |
| Metabolia |  ? |
| Puoliintumisaika |  ? |
| Ekskreetio |  ? |
| **Terapeuttiset näkökohdat** |
| Raskauskategoria | ? |
| Reseptiluokitus | 
 |
| Antotapa | Oraalinen |

**Oksipertiini** on neurolepti eli antipsykoottinen lääke. Oksipertiini on fenyylipiperatsiinin indolyylijohdos. Tämä lääkeaine oli myynnissä reseptilääkkeenä Suomessa ainakin 1970-luvulla. Sterling-Winthrop, sittemmin Sanofi-Winthrop valmisti ja myi oksipertiiniä nimellä *Opertil*.

Valmistetta oli tarjolla kahta eri lääkemuotoa ja vahvuutta. 40 mg vahvuinen tabletti oli skitsofrenian ja psykoosien vastainen lääke. 10 mg vahvuinen kapseli oli ahdistukseen ja neuroosien hoitoon tarkoitettu valmiste. Psykoosien ja skitsofrenian hoidossa, oli hoitoalueen annostelu 60-160 mg/vrk. Ahdistuneisuushäiriöissä ja angstneuroosien, joita myöskin tuskaneurooseina kutsuttiin tuolloin eli yleistyneen tuskaisuuden hoidossa: hoitoalueen annostelu liikkui välillä 10-60 mg/vrk.

Pharmaca Fennica 1976 mainitsee lääkkeen sivuvaikutukset vähäisinä, mutta klassillisille 1. polven neuroleptiaineille tyypillisinä. Siihen kuuluvat psykomotorinen hyperaktiivisuus eli pakkoliikkeet (kuten akatisia, tasikinesia) sekä ekstrapydimidaalisen hermojärjestelmän aiheuttamat, niin kutsutut EPS- oireet. Lääke ilmeisesti kehiteltiin tähdäten, tietyn ryhmän hermosolujen reseptorisalpauksen saamista varten, vailla vastaavia voimakkaita sivuvaikutuksia: kuten parkinsonismin tyylisiä sivuoireita.

Sittemmin tämä lääke on poistettu aktiivikäytöstä Suomessa. Sen ovat korvanneet niin kutsutut toisen polven neuroleptit. Oksipertiinillä ei ollut esimerkiksi perisiatsiiniin, pimotsidiin taikka pipotiatsiiniin verrattavaa erityisindikaatiota, eli tarkennettua käyttöaluetta johon soveltuisi erityisen hyvin.

Lähteet
-------

* Lääketeollisuusyhdistys ry. ja Lääketuojat ry.: *Lääkevalmisteet - Pharmaca Fennica 1976*. Oy Länsi-Suomi, Rauma, 1976. s. 1076

### Viitteet

1. ↑  Pharmaca Fennica 1976: s. 1076
**Kaarlo Oskari Hiisti** (13. maaliskuuta 1875 – 22. maaliskuuta 1938 Tampere) oli suomalainen Tampereella asunut puuvillatehtaan työmies ja harrastajanäyttelijä.

Oskari Hiisti työskenteli nuoresta lähtien Finlaysonin puuvillatehtaan värjäysosastolla. Harrastajanäytteljäuransa hän aloitti jo 17-vuotiaana Tampereen työväestön näytelmäseuroissa. Hän toimi näyttelijänä ja ohjaajana ja perusti useita harrastelijanäyttämöitä muun muassa vuonna 1902 Tampereen Amatööriteatterin, jonka johtajana hän myös oli. Hiisti antoi alkuopetusta useille tuleville ammattinäyttelijöille vaikkakaan hän itse ei koskaan harkinnut ammattinäyttelijäksi ryhtymistä. Tunnetuin näistä Hiistin oppilaista oli Kosti Elo. Hiisti harrasti myös tanssia, toimi tanssinopettajana ja piti tanssinäytöksiä. Viimeisinä vuosinaan Hiisti esiintyi vielä vierailijana tamperelaisilla seuranäyttämöillä.

Hiisti kuoli 63-vuotiaana sydänkohtaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Oskari Hiisti kuollut, Työväen näyttämötaide : Suomen työväen näyttämöiden liiton äänenkannattaja, 01.03.1938, nro 3, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  O. Anttila : Muistelmia Tampereen seuranäyttämöajoilta, Kansan Lehti, 11.06.1938, nro 132, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Ylisukupolvien 13.3.2023 : Visiittikorttien jäljillä – Oskari Hiisti
4. ↑  Oskari Hiisti 60-vuotias, Aamulehti, 13.03.1935, nro 70, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Teatterimies ja näyttelijä Oskari Hiisti, Museokeskus Vapriikki (Finna)
* Oskari Hiisti vuonna 1926 näytelmässä 'Tuukkalan tappelu'. Työväen Arkisto (Finna)
* Toivo Koivunen : Sallin vaarin sauna
Athene Lemnian mahdollisesta kopiosta (Staatliche Museum, Albertinum, Dresden) tehty kopio, Pushkin-museo, Moskova.
**Athene Lemnia** (m.kreik. Αθηνά Λημνία, *Athena Lemnia*) oli Feidiaan veistämä Athene-jumalatarta esittänyt veistos, joka sijaitsi antiikin aikana Ateenan Akropolis-kukkulalla.

Veistos sai nimensä siitä, että Feidias teki sen Lemnoksella eläneille ateenalaisille, jotta nämä voisivat omistaa sen Akropoliille ja Athenelle. Feidias veisti patsaan noin vuonna 450–440 eaa. Veistos oli tehty pronssista. Athene oli kuvattu paljaspäisenä ja pukeutuneena gorgonkuvaiseen aigikseen. Kypärä oli hänen oikeassa kädessään, kun taas vasemmassa kädessä hänellä oli keihäs. Pausaniaan ja Lukianoksen mukaan veistos oli erityisen kaunis ja Feidiaan parhaimpia.

Veistos oli sijoitettu Akropoliille jonnekin Propylaian ja Athene Promakhoksen patsaan, jonka Feidias myös veisti, lähelle. Erään teorian mukaan veistos olisi sijainnut Propylaian itäisessä pylväikössä. Alkuperäinen veistos on tuhoutunut. Adolf Furtwängler on rekonstruoinut säilyneistä antiikin aikaisista marmoriveistoksen osista kaksi marmorista veistosta, jotka ovat hänen mukaansa veistoksen roomalaisaikaisia kopioita. Tulkinta on kuitenkin kiistanalainen.

Athene Lemnian ja Athene Promakhoksen patsaiden lisäksi Feidias veisti Akropoliille myös kolmannen Athenea esittäneen veistoksen, Parthenonissa sijainneen jumalattaren kulttikuvan Athene Parthenoksen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Athena Lemnia *Goddess Athena*. Viitattu 11.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Athene Lemnia** Wikimedia Commonsissa
**Athene Pronaian temppeli** oli antiikin aikainen Athene Pronaialle omistettu kreikkalainen temppeli Delfoissa Kreikassa. Se oli toinen ja uudempi alueen kahdesta samalle jumalattarelle omistetusta temppelistä. Sen rauniot sijaitsevat Athene Pronaian pyhäkköalueella, joka on osa Delfoin arkeologista aluetta ja Unescon maailmanperintökohdetta.

Historia
--------

Temppeli oli Delfoin uudempi Athene Pronaialle omistettu temppeli ja rakennettiin myöhemmällä klassisella kaudella noin vuonna 370–360 eaa. Sen lähellä hieman idempänä sijaitsi vanha Athene Pronaian temppeli, jonka korvaajaksi temppeli rakennettiin. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että vanha temppeli säilyi käytössä uuden rakentamisen jälkeenkin.

Uudemman Athene Pronaian temppelin rauniot (etualalla oikealla) sekä Tholoksen rauniot (vasemmalla).
On ehdotettu myös, että tämä temppeli olisikin ollut omistettu Artemiille Athenen sijasta, sillä Pausaniaan mukaan Athene Pronaian pyhäkköalueella olisi ollut myös Artemiin temppeli. Perinteisesti temppeli tulkitaan kuitenkin Athenen temppeliksi.

Rakennus
--------

Uusi temppeli sijaitsi Athene Pronaian pyhäkköalueen länsilaidalla pyöreän Tholoksen länsipuolella. Paikka oli enemmän suojassa putoavilta kiviltä, jotka olivat tuhonneet vanhemman temppelin. Uusi temppeli oli rakennettu kalkkikivestä ja edusti doorilaista tyyliä. Se oli prostyyli antatemppeli, jossa oli sen lounaaseen päin olleessa julkisivussa kuusi pylvästä (heksatyyli), jotka muodostivat vestibyyli-pronaoksen. Temppelin perustusten koko oli noin 22 × 11 metriä. Krepidomassa oli kolme porrasta. Sisällä temppelissä oli cella. Sen ja pronaoksen välisessä oviaukossa oli kaksi joonialaista pylvästä.

Sisällä cellassa oli jalustoista päätellen useita patsaita. Temppelissä ei vaikuta olleen veistoskoristeluita lukuun ottamatta katon akroterion-koristeita. Temppelin länsipuolella oli huoneita, joita on arveltu pappien rakennukseksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Delphi, Newer Temple of Athena (Building) *Perseus*. Viitattu 18.1.2021.
2. 1 2 3 4 5 6  The temple of Athena Pronaia *The Archaeological Site of Delphi*. Ministry of Culture and Sports. Viitattu 18.1.2021.
3. ↑  Delphi, Temple of Athena Pronaia (Building) *Perseus*. Viitattu 18.1.2021.
4. ↑  The Sanctuary of Athena Pronaia - Delphi Tholos *Greek Thesaurus*. Viitattu 18.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **uudempi Athene Pronaian temppeli** Wikimedia Commonsissa
**Ranskalais-saksalainen prikaati** (ransk. *Brigade Franco-Allemande* ja saks. *Deutsch-Französische Brigade*) on Euroopan unionin Eurocorpsiin liitetty yhtymä, joka perustettiin 1989. Siihen kuuluu joukkoja sekä Ranskasta että Saksasta.

Historia
--------

Ranskan presidentti Mitterrand ja Saksan liittokansleri Kohl sopivat prikaatin perustamisesta keskinäisissä neuvotteluissa vuonna 1987. Prikaati saavutti operaatiovalmiuden 2. lokakuuta 1989, jolloin sen komentajana oli kenraali Jean-Pierre Sengeisen. Eurocorpsiin liitetyn prikaatin joukot on sijoitettu Müllheimiin, Metziin, Donaueschingeniin, Illkirch-Graffenstadeniin, Sarrebourgiin ja Immendingeniin.

Münchenin huippukokouksessa helmikuussa 2009 sopivat Ranskan presidentti Nicolas Sarkozy ja Saksan liittokansleri Angela Merkel saksalaisen pataljoonan sijoittamisesta Illkirch-GraffenStadeniin lähelle Strasbourgia. Sopimuksen seurauksena Saksan joukot ylittäisivät Ranskan rajan ensimmäisen kerran toisen maailmansodan päättymisen jälkeen. Saksan 291. jalkaväkipataljoona aloitti siirtymisen helmikuussa 2010 ja virallinen seremonia järjestettiin joulukuussa 2010. Vuoteen 2012 saakka tukikohdassa oli tarkoitus olla 600 saksalaissotilasta.

Ranska ilmoitti 31. lokakuuta 2013, että se lakkauttaa Donaueschingeniin sijoitetun 110. jalkaväkirykmentin vuonna 2014 ja siten vähentäisi Saksaan sijoitettuja joukkoja noin tuhannella miehellä. Tämä laskisi prikaatin kokonaisvahvuuden 4 000 mieheen. Tämän jälkeen kummallakin maalla olisi reilut 500 miestä toisen alueella.

Kokoonpano
----------

Ranskalais-saksalainen prikaati on kokoonpanoltaan lähinnä mekanisoitu jalkaväkiprikaati. Siihen kuuluu mekanisoitu tiedustelurykmentti, kolme jalkaväkipataljoonaa ja tykistörykmentti. Huolto-osat ja esikunta ovat yhteinen, joissa on sekä ranskalaisia että saksalaisia. Prikaatin kokoonpano pn seuraava:

* Esikunta, Müllheim
* 3. husaarirykmentti (ransk. *3e Régiment de Hussards* 3e RH), Metz
* 1. jalkaväkirykmentti (ransk. *1er Régiment d'Infanterie* 1er RI) , Sarrebourg
* 291. jääkäripataljoona (saks. *Jägerbataillon 291*), Illkirch-Graffenstaden
* 292. jääkäripataljoona (saks. *Jägerbataillon 292*), Doanueschingen
* 295. tykistöpatteristo (saks. *Artilleriebataillon 295*), Stetten am kalten Markt
* 550. panssaripioneerikomppania (saks. *Panzerpionierkompanie 550*), Immendingen
* Esikunta- ja huoltopataljoona, Müllheim

Lähteet
-------

1. 1 2  defense.gouv.fr
2. ↑  yle.fi
**Athene ja Marsyas** oli Myronin veistämä Athene-jumalatarta ja satyyri Marsyasta esittänyt antiikin kreikkalainen veistos. Alkuperäinen veistos tehtiin klassisella kaudella noin vuonna 460–450 eaa. Veistos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta se tunnetaan siitä tehtyjen roomalaisaikaisten kopioiden kautta.

Veistoksen aiheena on kreikkalaisen mytologian kertomus, jossa Athene on juuri keksinyt aulos-huilun, mutta heittänyt sen maahan kavahdettuaan omaa ilmettään sitä soitettaessa. Soiton paikalle houkuttama Marsyas haluaa huilun itselleen. Alkuperäinen veistos on saattanut sijaita Ateenan Akropoliilla.

|  |  |
| --- | --- |
| Athene ja Marsyas -veistoksen nykyaikainen kopio, Kööpenhamina. | Yksityiskohta Athenesta. Roomalainen kopio, Liebieghaus, Frankfurt. |

Lähteet
-------

1. 1 2  Athena and Marsyas Vatican Museum. Viitattu 29.8.2016.
2. 1 2  Athena and Marsyas by Myron *The Museum of the Goddess Athena*. Viitattu 29.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Athene ja Marsyas** Wikimedia Commonsissa
Leo von Klenzen idealisoitu maalaus Akropoliista vuodelta 1846. Athene Promakhoksen patsas seisoo keihäs kädessään heti Propylaian takana.
**Athene Promakhos** (m.kreik. Ἀθηνᾶ Πρόμαχος, "Athene Esitaistelija") oli suuri Athene-jumalattaren patsas, joka seisoi antiikin aikana Ateenan Akropoliin länsiosassa Propylaian ja Parthenonin temppelin välisellä alueella.

Patsas pystytettiin noin vuonna 475–450 eaa. Sen veisti Feidias, joka teki myös Parthenonin temppelissä olleen Athenen kulttikuvan Athene Parthenoksen, Athene Lemnian sekä Parthenonin marmoriveistokset. Athene Promakhos oli tehty pronssista. Patsaan korkeus jalustoineen oli noin 9 metriä ja jalustan koko noin 5 × 5 metriä. Patsas esitti Athenen seisomassa keihäs oikeassa kädessä ja kilpi lepäämässä vasenta jalkaa vasten. Joissakin patsaan kopioissa jumalattarella on kuitenkin ojennetussa kädessään Nike tai pöllö. Jumalatar oli pukeutunut peplokseen, ja hänen päässään oli kypärä.

Patsas oli ensimmäinen asia, jonka Akropoliille Propylaian kautta astuneet näkivät. Patsaan kerrotaan olleen niin suuri, että sen keihäs ja kypärä näkyivät merelle Sunionin niemen edustalle saakka. Patsas vietiin Konstantinopoliin vuonna 465 jaa. Siellä se tuhoutui vuonna 1203, kun taikauskoinen väkijoukko epäili sen auttavan kaupunkia piirittäviä ristiretkeilijöitä.

Lähteet
-------

1. 1 2  The statue of Athena Promachos in the Acropolis of Athens *City of Athens*. Viitattu 10.3.2015.
2. ↑  Jenkins, R. J. H.: The Bronze Athena at Byzantium.  *The Journal of Hellenic Studies*, 1947, 67. vsk, s. 31–33. Artikkelin verkkoversio.
3. ↑  Athena Promachos *Ancient-Greece.org*. Viitattu 10.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Athene Promakhos** Wikimedia Commonsissa
**Marja Tarna** (s. 1946 Kiukainen) on suomalainen kuvataiteilija. Hänen puolisonsa on taidemaalari Juhani Tarna. 

Marja Tarnan *Maiseman helma*, 1998, Kankaanpää.
Tarna opiskeli Kankaanpään taidekoulussa vuosina 1965–1968 ja kuului ensimmäiseen Kankaanpään taidekoulun suorittaneeseen taiteilijaryhmään.

Taide
-----

Tarnan varhaiset työt edustavat melko askeettista konkretismia, mutta hän päätyi vähitellen vapaamuotoiseen ja lyyriseen kuvakieleen. Myöhemmissä töissään Tarna esittää aiheen eri tasoisina abstraktioina, mutta välittää vaikutelman luonnosta tapahtumineen, yksityiskohtineen ja ihmisineen. Tarnan itsensä mukaan taiteilijan työ ei ole niinkään kiinni ideoiden loistavuudesta kuin omasta näkemyksestä ja sen kestävyydestä.

Maalausten lisäksi Tarna on tehnyt keramiikkaveistoksia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pertti Ala-Outinen: *Kuvataiteen modernismi Satakunnassa noin 1910-1990*, s. 112-113. Omakustanne, 2017.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Nasan julkaisema havainnekuva O’Neillin sylinteriparista.
**Keinotekoinen painovoima** tarkoittaa näennäisvoimaa, jonka avulla jäljitellään painovoimaa avaruusaluksessa. Sen käyttöä on pidetty tarpeellisena, koska pitkäaikainen oleskelu vähäisessä painovoimassa aiheuttaa ihmiselle terveyshaittoja, kuten luu- ja lihasmassan pienenemistä.

Albert Einstein kirjoitti jo vuonna 1905 julkaistussa erityistä suhteellisuusteoriaa käsittelevässä artikkelissaan, ettei painovoimaa voi mitenkään erottaa kiihtyvästä liikkeestä. Esimerkiksi jos astronautti matkustaa raketissa, jonka kiihtyvyys on 9,81 m/s2, kiihtyvyys tuntuu hänestä samalta kuin gravitaatio Maan pinnalla. Koska jatkuvan lineaarisen kiihtyvyyden hyödyntäminen avaruuslentämisessä on käytännössä mahdotonta, on esitetty, että keinotekoinen painovoima synnytettäisiin keskipakoisvoiman avulla.

Nasa kokeili keinotekoista painovoimaa jo vuoden 1966 Gemini 11 -avaruuslennolla. Miehistökapseli yhdistettiin kaapelilla Agena-telakointialukseen ja alusten muodostama pari kiihdytettiin ohjausmoottoreilla pyörimisliikkeeseen, joka synnytti 0,00015 g:n suuruisen keinotekoisen painovoiman.

Fyysikko Gerard K. O’Neillin keksimä avaruusasema muodostuu kahdesta vastakkaisiin suuntiin pyörivästä O’Neillin sylinteristä, joiden pituus on 32,2 kilometriä ja läpimitta 6,4 kilometriä. Pyörimisliike synnyttää sylinterien sisäpinnalle keinotekoisen painovoiman ja vastakkaisten pyörimisliikkeiden ansiosta ne pysyvät aina suuntautuneena kohti Aurinkoa. Valtavan kokonsa vuoksi O’Neillin sylinterit soveltuvat lähinnä avaruussiirtokunniksi, joihin voisi asuttaa jopa miljoonia ihmisiä.

Coloradon yliopiston tutkijoiden esittämässä mallissa pyörivä tila mahdutetaan avaruusaluksen yhteen huoneeseen, jossa avaruusmatkaajat voisivat viettää lyhyitä aikoja makuulavitsalla maaten. Haittapuolena tässä mallissa on nopean pyörimisliikkeen aiheuttama pahoinvoinnin tunne.

Voyager Station on Orbital Assembly -yhtion kehittämä pyörivä avaruusasema, joka sijoitetaan matalalle Maan kiertoradalle. Aseman keinotekoinen painovoima vastaa noin kuudesosaa Maan painovoimasta ja sinne mahtuu jopa 440 avaruusturistia. Yhtiö suunnittelee ottavansa käyttöön jo vuonna 2025 avaruusaseman prototyypin nimeltään Pioneer Station, jonne mahtuu enimmillään 28 henkilöä.

Katso myös
----------

* Antigravitaatio

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Lea, Robert: Artificial gravity: Definition, future tech and research *Space.com*.  20.5.2022. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
2. ↑  Lea, Robert: Sept. 14, 1966 - Gemini XI Artificial Gravity Experiment  14.9.2016. Nasa. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
3. ↑  Voyager Station Orbital Assembly. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
4. ↑  Orbital Assembly Orbital Assembly. Viitattu 18.7.2022. (englanniksi)
Sancus 
**Sancus** (tunnettiin myös nimillä **Sangus** ja **Semo Sancus**) oli roomalaisessa mytologiassa uskollisuuden ja rehellisyyden jumala (lat. *sancire* = vannoa). Sancuksen kultti oli alkuperältään joko etruskilainen, oskilainen tai sabiinilainen, mutta jo varhain roomalaiset yhdistivät jumaluuden roomalaiseen Dius Fidiukseen. Sancuksella oli Dius Fidiuksen kanssa yhteinen temppeli Roomassa Quirinaliksella. 

Erityisesti Sancus suojeli avioliittovaloja, kestiystävyyttä, lakia, kauppaa ja erilaisia sopimuksia. Hänen nimensä esiintyi erilaisissa kirouksissa kirjoitettaessa sopimuksia, ja joidenkin nykyäänkin käytössä olevien sanojen, esimerkiksi sanan sanktio, etymologia on johdettavissa Sancuksen nimeen. Jumalan nimi puolestaan liittyi alun perin verbiin *sancire* "pyhittää" tai "vannoa", josta on johdettu myös adjektiivi *sanctus* "pyhä".

Sancuksella kerrotaan olleen yksi poika, sabiinien heeros Sabus.

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*. Helsingissä: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. ↑  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 503
**Marja Suna** (14. maaliskuuta 1934 Helsinki – 4. lokakuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen vaatetussuunnittelija ja muotoilija. Suna suunnitteli urallansa muun muassa Marimekon vaatteita ja Kalevala Korun koruja.

Elämä
-----

Sunan vanhemmat olivat Taideakatemian koulun rehtori, professori Aarre Heinonen ja laulaja-kirjailija Tuomi Elmgren-Heinonen. Hän opiskeli Taideteollisen oppilaitoksen muotitaiteen osastolla vuosina 1951–1954 ja valmistui sieltä muotisuunnittelijaksi.

Sunan taiteilijanuran keskeisin osa-alue oli 1950-luvun lopulta lähtien teollinen vaatesuunnittelu. Hän suunnitteli vaatemallistoja muun muassa Herralalle, Kestilälle, Silolle, Turolle, Turkistukulle, Luhdalle ja Marimekolle. Pääsuunnittelijana hän toimi sekä Herrala Oy:ssä että Silo Oy:ssä. Hän suunnitteli myös kenkiä, lasiesineitä ja koruja. Vuodesta 1998 lähtien Suna suunnitteli Kalevala Korulle kulta-, hopea- ja pronssikoruja, jotka ovat olleet myös kaupallinen menestys. Halu löytää uusia ilmaisukeinoja sai hänet 2000-luvulla aloittamaan lisäksi lasitaiteen tekemisen.

Teollisen muotoilijan uransa ohessa Suna teki runsaasti vapaata taidetta, jota on ollut julkisesti esillä monissa yksityis- ja yhteisnäyttelyissä. Hänen teoksensa käsittävät muun muassa paperi-, vaate- ja metalliveistoksia, uniikkikoruja sekä taidelasiteoksia. Laaja Sunan erityyppisten teosten näyttely on ollut esillä muun muassa Suomen lasimuseossa vuonna 2010. Hän toimi myös opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa.

Suna sai vuonna 1979 valtion taideteollisuuspalkinnon ja vuonna 2010 Kaj Franck -muotoilupalkinnon. Vuonna 1998 hänet valittiin vuoden muotitaiteilijaksi. Hän oli myös Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Taiteilija Marja Sunan uniikkielämää. Eeva 31.8.2009
2. ↑  Muotitaiteilija Marja Suna on kuollut 88-vuotiaana *Karjalainen*.  5.10.2022. Sanomalehti Karjalainen Oy. Viitattu 5.10.2022.
3. 1 2  Marja Suna, CV
4. 1 2 3   Suomalaisen naismuodin tekijä. Turun Sanomat 6.12.2006
5. 1 2 3  Marja Suna – tämä päivä ja vuosikymmenet. Pohjois-Pohjanmaan museo
6. 1 2 3  Koru- ja vaatesuunnittelija Marja Sunalta käy myös lasin muotoilu. Yle Uutiset, Häme 25.3.2010
7. ↑  Kaj Franck -muotoilupalkinto (designforum.fi)
8. ↑  Vuoden vaatetussuunnittelija. Ornamo
9. ↑  Marja Suna. Kalevala Koru

Kirjallisuutta
--------------

* Pirkko Hartiala. Neuleentekijä Marja Suna. *Muoto* 5. vsk. nro 4 (1984), s. 26-27. ISSN 0358-3511
* Hannu Pöppönen. Jään keskeltä puskee esiin barokin runsaus: Marja Suna laajensi aluettaan lasitaiteeseen. *Helsingin Sanomat* 23.12.2004, s. C 9. ISSN 0355-2047
* Pirkko Vekkeli. *Marja Suna: suomalainen muotoilija*. Helsinki: Otava, 2006. ISBN 951-1-20609-5 (sid.). ISBN 978-951-1-20609-5 (sid.)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Yle

 |

 |
**Aristeaan kirje**, joskus myös *Kirje Filokrateelle* (lat. *Epistula ad Philocratem*), on pseudepigrafi, joka kuvaa *Septuagintan* eli Heprealaisen *Raamatun* kreikankielisen käännöksen syntyvaiheita Ptolemaios II Filadelfoksen (282–246 eaa.) hallituskaudella. Tekstiä arvellaan kirjoitetuksi 100-luvulla eaa. mutta sen tarkaksi ajoittamiseksi ei löydy vahvoja perusteita.

Historia
--------

Teksti kirjoitettiin luultavimmin Egyptin Aleksandriassa kaupungin juutalaisen yhteisön tarpeisiin. Kirjettä ei pidetä luotettavana historiallisena lähteenä 200-luvun eaa. tapahtumiin, mutta se antaa arvokasta tietoa Aleksandrian 100-luvun eaa. juutalaisen yhteisön itseymmärryksestä.

Kirje on kirjoitettu tilanteessa, jossa Aleksandrian juutalainen yhteisö on ollut hajanainen: osa juutalaisista on hellenisoitunut, kun taas osa välttelee kaikkea kreikkalaista vaikutusta. Kirje pyrkii esittämään juutalaiset hyvässä valossa pakanoille, ja toisaalta houkuttelemaan hellenistisoituneita juutalaisia noudattamaan juutalaista lakia tiukemmin.

Sisältö
-------

Aristeaan kirjeen alkua kreikankielisessä käsikirjoituksessa, jota säilytetään Vatikaanin kirjastossa (Vat. gr. 747, f. 1r).
Kirje on kirjoitettu kreikaksi. Sen kirjoittaja esittää olevansa Aristeas, juutalainen hovimies, ja se on osoitettu Filokrateelle. "Aristeas" kertoo kuningas Ptolemaios II Filadelfoksen alun perin tilanneen juutalaisen lain käännöksen talletettavaksi Aleksandrian kirjastoon. Jerusalemista lähetetään tehtävää varten kirjakääröjä sekä 72 oppinutta, jotka saavat käännöksen valmiiksi 72 päivässä. Kolmas osa tekstistä käsittelee kuninkaan kääntäjille järjestämää seitsemää peräkkäistä juhlapäivällistä, joilla hän kyselee heiltä kysymyksiä ja he vastaavat hänelle viisaasti. Kirje muun muassa vahvistaa sen yleisen oletuksen, että ensimmäisenä kreikaksi todennäköisesti käännettiin Pentateukki eli Toora.

Lähteet
-------

1. ↑  Kohler, Kaufmann & Wendland, Paul: Aristeas, Letter of *Jewish Encyclopedia*. Viitattu 22.3.2021.
2. 1 2  Vanderkam, James C.: *An Introduction to Early Judaism*, s. 81, 83. Wm. B. Eerdmans Publishing Co. 2001.
3. 1 2  Aejmelaeus, Anneli: "Kysymys Septuagintan Synnystä". Teoksessa Aejmelaeus, Anneli & Kujanpää, Katja & Tucker, Miika (toim.): *Sisälle Septuagintaan*. Suomen Eksegeettinen Seura, 2018.
4. ↑  Letter of Aristeas *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 22.3.2021.

Kirjallisuutta
--------------

* Wright, Benjamin G.: *The Letter of Aristeas. 'Aristeas to Philocrates' or 'On the Translation of the Law of the Jews'*. Commentaries on Early Jewish Literature. De Gruyter, 2015. ISBN 9783110439045.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aristeaan kirje** Wikimedia Commonsissa

* *The Letter Of Aristeas*. Christian Classics Ethereal Library. (englanniksi)
Sancho VII sarkofagi
**Sancho VII** oli Navarran kuningas vuosina 1194–1234 isänsä Sancho VI:n jälkeen.

Sancho ja Kastilian kuningas Alfonso VIII tekivät paavin ehdotuksen mukaisen rauhan vuonna 1196. Paavi tunnusti ensi kerran Navarran hallitsijan kuninkaan tittelin sitten vuoden 1134 tapahtuneen Aragonian ja Navarran välisen valtioliiton hajoamisen. Sopimus mahdollisti kuninkaiden voimien yhdistämisen muslimeja vastaan vuonna 1212 Las Navas de Tolosan taistelussa, missä Sancho VII komensi oikeaa siipeä.

Sancho VII oli lapseton ja kruunun peri sisarenpoika Champagnen Thibaut (1234–1253).

Lähteet
-------

* O´Callaghan, J.F.: *A history of Medieval Spain*. United Kingdom: Cornell University, 1975. ISBN 0-8014-0880-6. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  O´ Callaghan, s. 680
2. ↑  O´Callaghan, s. 245
3. ↑  O´Callaghan, s. 247
4. ↑  O´ Callaghan, s. 248
5. ↑  O´Callaghan, s. 346


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Oskar von Schoultz** (25. lokakuuta 1872 Helsinki – 18. maaliskuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen yliopiston lehtori ja kielenkääntäjä.

Henkilöhistoria
---------------

Von Schoultzin vanhemmat olivat kenraalimajuri Karl Lorenz Adalbert von Schoultz ja Rosalio Constance Sofie von Schoultz. Von Schoultz oli naimisissa vuodesta 1900 Marie Natalie Ljubov Eveline Tigerstedtin kanssa. Hän kävi Kiovan kadettikoulun 1883–1889, Pietarin 1. kadettikoulun 1889–1890, Pavlovskin sotaopiston  1890–1892, sotilassähköteknillisen koulun upseeriluokan 1893–1895 sekä opiskeli Kiovan yliopistossa 1896–1898. Von Schoultzista tuli aliluutnantti 1892, luutnantti 1898 ja alikapteeni 1906. Von Schoultz palveli 1. ja 7. sapööripataljoonassa 1892–1898 ja toimi sitten armeijasta erottuaan kielenkääntäjänä eri virastoissa ja venäjänkielen opettajana oppikouluissa. Hän oli Helsingin yliopiston venäjän kielen lehtorina 1903–1939 ja Suomen senaatin kielenkääntäjänä 1899–1914.

Von Schoultz oli vankilassa ensimmäisen maailmansodan aikana kieltäydyttyään osallistumasta sotaan tsaari-Venäjän armeijassa. Hän kirjoitti 1930-luvulla useita rauhanaatetta ja kuolemanrangaistusta käsitelleitä artikkeleita. Von Schoultz kirjoitti myös useita tutkielmia venäläisestä kirjailijasta Fjodor Dostojevskistä.

Von Schoultz osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1900 ja 1905–1906.

Teoksia
-------

* *I frågan om fångarnas bestraffning*. Söderström, Helsingfors 1918
* *Det blir nog bra : sagan om Hans, silversmeden från Ekenäs*. Söderström, Helsingfors 1922 (nimimerkillä *Farbror Oskar*)
* *Kriget och klasskampen : några uppsatser*. Fram, Vasa 1924
* *Ein Dostojewskij Fund*. Commentationes humanarum litterarum Tom. 1, 4. Finska vetenskaps–societeten, Helsingfors 1924
* *Lausumia kuolemanrangaistuksesta*, kirj. Oskar von Schoultz ym. Helsinki 1934 (Eripainos *Rauhaa kohti*–lehdestä)
* *Ett ungdomsminne*. Helsingfors 1941
* *Svetlyi, zhizneradostnyi Dostojevski (Valoisa, elämäniloinen Dostojevski)*. Petroskoin yliopiston kustantamo 2000 (teoksen pohjana von Schoultzin 1931–1932 pitämä venäjänkielinen luentosarja ja lisäksi mukana on von Schoultzin vuonna 1941 laatima tutkielma Dostojevskin Kristus-kuvasta)

Lähteet
-------

* Oskar von Schoultz SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961.
* Suomalainen Dostojevski-klassikko ilmestyi Petroskoissa. Asko Korpelan kotisivut.
* Teokset Fennica–tietokannasta.

### Viitteet

1. 1 2  *Helsingin yliopisto: opettajat ja virkamiehet vuodesta 1828. 2, L - Ö / Tor Carpelan ja L. O. Th. Tudeer.*, s. 363. Oskar von Schoultz. Tuntematon, 1925. Kansalliskirjasto (viitattu 14.04.2021).


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Kiasman johtaja Leevi Haapala, 2015.
**Leevi Haapala** (s. 1972 Keuruu) on Kiasman museonjohtaja. Hän on toiminut tehtävässä kesäkuusta 2015 alkaen. Aiemmin Haapala on työskennellyt Taideyliopiston Kuvataideakatemian professorina sekä Kiasman amanuenssina ja nykytaiteen tutkijana. Hän teki väitöskirjansa Helsingin yliopiston taidehistorian oppiaineeseen. Väitöskirjan otsikko oli *Tiedostumaton nykytaiteessa: Katse, ääni ja aika vuosituhannen taitteen suomalaisessa nykytaiteessa* (2012).

Haapala työskenteli Suomen nykytaiteen museossa jo 1994, johon hän tuli siviilipalvelusmieheksi Ars 95 -näyttelyn järjestelyiden avustajaksi. Vuodesta 1997 hän työskenteli Kuvataiteen keskusarkiston tutkijana ja Kiasman amanuenssina, kunnes 2014 nimitettiin Kuvataideakatemian Praxis-maisteriohjelman 2-vuotiseksi professoriksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aino Frilander: Kiasmalta odotetaan nyt paljon.  *Helsingin Sanomat*, 19.3.2015, s. B3. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 19.3.2015 Tietolaatikko.
2. ↑  Tällainen on Kiasman uusi johtaja  17.3.2015. Yle Uutiset. Viitattu 17.3.2015.
3. ↑  Tiedostumaton nykytaiteessa : Katse, ääni ja aika vuosituhannen taitteen suomalaisessa nykytaiteessa *Väitöstiivistelmä*. Helsingin yliopisto.
4. ↑  Leevi Haapala professoriksi Kuvataideakatemiaan *Kuvataideakatemian lehdistötiedotteet*. Kuvataideakatemia.  Arkistoitu 2.4.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Leevi Haapala 375 humanistia -sivusto 23.10.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
* Kiasman johtaja yritti maksattaa puolisonsa yöpymis­kuluja.. 14.12.2022, Ilta-Sanomat, Sanoma Media Finland Oy

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sand Springs Railway Company** (AAR-lyhenne: SS) on yhdysvaltalainen rautatieyhtiö, joka hoitaa tavaraliikennettä Oklahoman osavaltiossa Tulsan ja Sand Springsin välisellä 14 kilometrin pituisella rataosalla sekä siihen liittyvillä sivuraiteilla. Yhtiön rataverkon yhteispituus on noin 51 kilometriä. Rautatien omistaa teräsyhtiö Gerdau Ameristeel.

Yhtiöllä on yhdysliikennettä Union Pacificin, BNSF Railwayn sekä South Kansas and Oklahoma Railroadin kanssa Tulsassa. Liikenne muodostuu teräksen, sellun, romuraudan, kierratyspaperin, muovien, sahatavaran sekä öljytuotteiden kuljetuksista.

Historia
--------

Sand Springs Home perusti rautatieyhtiön 6. helmikuuta 1911. Yhtiö aloitti henkilö- ja tavaraliikenteen Tulsan ja Sand Springsin välisellä 14 kilometrin mittaisella rataosalla. Sähkövetoinen matkustajaliikenne lopetettiin 1955 ja rautatie siirtyi dieselvetoon.

Vuonna 1987 Sand Springs Home myi rautatien HMK, Inc.:lle, jolta se siirtyi myöhemmässä vaiheessa teräsyhtiö Sheffield Steelille. Sheffield Steelin tehtyä konkurssin sekä teräsyhtiö että rautatie siirtyivät Gerdau Amisteelin omistukseen.

Kalusto
-------

* SS 100 EMD SW900 Hankittu uutena helmikuussa 1956.
* SS 101 EMD SW900 Hankittu uutena helmikuussa 1956.
* SS 102 EMD SW900 Hankittu uutena heinäkuussa 1957.

Aiheesta muualla
----------------

* Union Pacific Railroad: Short Line Railroad Directory: Sand Springs Railway Company