recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Olst-Wijhe** on kunta Alankomaissa Overijsselin provinssissa, IJssel-joen varrella. Asukkaita kunnassa on 17 389 (30.6.2008) ja väestötiheys on 152/km². Kunnan pinta-ala on 118,38 neliökilometriä, josta vettä on 4,22 km². Olst-Wijhen pormestarina toimii Ton Strien. Kunnan keskuspaikat ovat Wijhe ja Olst.

Historia
--------

Kunnan molemmat keskuspaikkakunnat, Olst ja Wijhe ovat vanhoja kaupunkeja. Olst mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 947. Tuolloin paikkakunta tunnettiin nimellä "Holsto". Wijhestä ensimmäinen maininta on vuodelta 960.

Nykyinen Olst-Wijhen kunta syntyi vuonna 2001, kun Olst ja Wijhe yhdistyivät.

Maantiede
---------

Olst-Wijhen alueella virtaa IJssel-joki, joka on osittain myös Overijsselin ja itäpuolella jokea sijaitsevan Gelderlandin provinssin raja. Joen itäpuolella, Olstin ja Wijhen kaupunkeja vastapäätä, sijaitsee kuitenkin kaksi Olst-Wijhen eksklaavia: Welsum ja Welsumerveld Olstia vastapäätä ja Marle Wijheä vastapäätä. Olstin ja Welsumin sekä Wijhen ja naapurikunta Heerdeen kuuluvan Vorchtenin välillä on kaapelilautta. Marle ei puolestaan ole mitenkään yhteydessä Olst-Wijheen eikä siten koko Overijsselin provinssiin.

Kunnan naapurikunnat ovat Zwolle pohjoisessa, Raalte pohjoisessa ja idässä, Deventer etelässä sekä Gelderlandin provinssiin kuuluvat Voorst, Epe ja Heerde lännessä.

Kartta Olst-Wijhen kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (*Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen*).

Asutuskeskukset
---------------

Olst-Wijhen kunta muodostuu seuraavista osista (holl. *kernen*):

**Väkiluvut,  
1. tammikuuta 2006**| Nimi | Väkiluku |
| --- | --- |
| Wijhe | 5 640 |
| Olst | 4 780 |
| Boskamp | 1 150 |
| Wesepe | 560 |
| Den Nul | 540 |
| Boerhaar | 200 |
| *Lähde: CBS* |

Muut viralliset osat:

Onze Lieve Vrouw Onbevlekt Ontvangen Kerk -kirkko Wijhessä.
* Welsum
* Elshof
* Hengforden
* Overwetering
* Herxen
* Middel
* Duur
* Fortmond
* Marle

Lähteet
-------

1. ↑  Samenstelling college Gemeente Olst-Wijhe. Viitattu 1.10.2008. (hollanniksi)
2. 1 2  Overzicht van de archiefbestanden van de gemeente Olst-Wijhe Provincie Overijssel.  Arkistoitu 4.4.2008. Viitattu 1.10.2008. (hollanniksi)
3. ↑  Olst (Overijssel), Netherlands Google Maps. Viitattu 1.10.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Olst-Wijhe** Wikimedia Commonsissa

* Virallinen kotisivu (hollanniksi)

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Overijsselin provinssin kunnat |
| --- |
|  |
| 
* Almelo
* Borne
* Dalfsen
* Deventer
* Dinkelland
* Enschede
* Haaksbergen
* Hardenberg
* Hellendoorn
* Hengelo
* Hof van Twente
* Kampen
* Losser
* Oldenzaal
* Olst-Wijhe
* Ommen
* Raalte
* Rijssen-Holten
* Staphorst
* Steenwijkerland
* Tubbergen
* Twenterand
* Wierden
* Zwartewaterland
* Zwolle

 |  |

 |
Maakunnan sijainti
**Keski-Kongo** (aiemmin **Bas-Zaire**, sitten **Bas-Congo**) on Kongon demokraattisen tasavallan läntisin maakunta. Se on myös maakunnista ainoa, joka sijaitsee merenrannalla. Sen naapurimaakuntia ovat Kinshasa ja Kwango. Maakunnan nimi tulee siitä, että se sijaitsee suunnilleen entisen Kongon kuningaskunnan keskellä.

Keski-Kongon pääkaupunki on Matadi. Toinen kaupunki, jolla on myös virallisesti kaupungin asema, on Boma. Muita kaupunkimaisia paikkakuntia ovat Banana, Kasangulu, Kimpese, Kisantu, Lukula, Muanda, Mbanza-Ngungu ja Tshela.

Maakunnan pinta-ala on 53 920 neliökilometriä. Vuonna 2015 arvioitu väkiluku oli noin viisi ja puoli miljoonaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Thimas Brinkhoff: Provinces *citypopulation.de*. Viitattu 21.11.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Keski-Kongo** Wikimedia Commonsissa

  


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kongon demokraattisen tasavallan maakunnat |
| --- |
|  |
| Maakunnat | 
* Ala-Uele
* Équateur
* Etelä-Kivu
* Etelä-Ubangi
* Ituri
* Itä-Kasai
* Kasai
* Keski-Kongo
* Kinshasa
* Kwango
* Kwilu
* Lomami
* Lualaba
* Lulua
* Mai-Ndombe
* Maniema
* Mongala
* Pohjois-Kivu
* Pohjois-Ubangi
* Sankuru
* Tanganyika
* Tshopo
* Tshuapa
* Ylä-Lomami
* Ylä-Katanga
* Ylä-Uele

 |  |

 |
1800-luvulla valmistettu oltermanninsauva esillä Mediamuseo Rupriikissa. Sauva on peräisin Alavudelta. Sauvan päässä on kotelo, johon pantiin paperilapulle kirjoitettuja viestejä. Koteloon on kaiverrettu talojen merkkejä.
**Oltermanninsauva** oli keskeinen osa pohjalaista oltermannihallintoa ja sen tärkeimpiä tunnusmerkkejä. Oltermanni piti sauvaa hallussaan ja pani sen kiertämään kylää kutsuessaan kyläkokouksia koolle tai tiedottaessaan muista asioista, kuten aita-, oja-, tie- tai palotarkastuksista. Lisäksi oltermanninsauva oli arvonmerkki, joka korosti kylänvanhimman asemaa kyläyhteisön johdossa. Joskus kyläkokous kutsuttiin koolle kahdella sauvalla, jotka lähetettiin kylän eri päistä. Oltermanninsauva kulki kylässä tietyssä järjestyksessä, ja kun sauva oli tuotu taloon, talonväen velvollisuus oli viedä sauva ja tiedonanto seuraavaan taloon. Kirjoitustaidon yleistyttyä oltermannit kiinnittivät sauvaan paperilapun, josta ilmeni kulloinenkin asia.

Monissa oltermanninsauvoissa on kylän talojen puumerkit sekä usein vuosiluku. Joskus sauvoissa on mainittu talojen nimet, ja toisinaan niissä on muutakin kirjoitusta. Sauvojen pituus on tavallisesti 75 senttimetristä runsaaseen metriin, ja niissä on yleensä kädensija. Jotkut oltermanninsauvat ovat seitsemän korttelin mittaisia, mikä oli laillisen aidan korkeus. Varsinkin 1800-luvun puolivälin jälkeen sauvoihin lisättiin erityinen kiinnike tai kannellinen lokero, joihin tiedotukset voitiin panna. Oltermanninsauvoja on tavattu ainoastaan entisen Vaasan läänin pohjalaispitäjistä, ja vuonna 1982 tehdyn luettelon mukaan niitä oli tallella enää noin 90. Vanhimmat oltermanninsauvat ovat 1700-luvun jälkipuoliskolta. Keppimäisten oltermanninsauvojen rinnalla on paikoin ollut käytössä niin sanottuja ryhmysauvoja. Nuorimmat sauvat on voitu tehdä sorvaamalla.

Oltermanninsauvojen vastineina olivat osassa Pohjanmaata käytössä kylänkapulat. Keski-Pohjanmaalla voitiin käyttää vain yhtä käyttöä varten tehtyjä tiedotuskapuloita. Toisinaan oltermannin tiedotukset kuulutettiin ainoastaan kirkossa.

Katso myös
----------

* Arpakapula
* Kylänkapula
* Riimusauva

Lähteet
-------

* Kallio, Reino: *Pohjanmaan suomenkielisten kylien oltermannihallinto*, s. 188–194. Jyväskylä, 1982.

Aiheesta muualla
----------------

* Oltermannin sauva, Suomen Kuvalehti, 20.08.1932, nro 34, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Július Šupler** (s. 27. lokakuuta 1950 Poprad, Tšekkoslovakia) on slovakialainen entinen jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja. Šupler pelasi vuosina 1969–1971 kaksi kautta Tšekkoslovakian 2.liigassa kotikaupunkinsa Popradin joukkueessa. Vuodesta 1979 eteenpäin hän on toiminut valmentajana.

Valmennusura
------------

Šupler toimi HC SKP Popradin apuvalmentajana vuosina 1979–1985 ja nousi seuran päävalmentajaksi seuraavaksi kahdeksi kaudeksi. Kauden 1988–1989 hän valmensi kakkosliigan Liptovsky Mikulasia ja palasi sen jälkeen takaisin Extraligaan HK Dukla Trencinin päävalmentajaksi. Tämän ohella hän valmensi myös Tšekkoslovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta vuosien 1991 ja 1992 kisoissa. Kaudella 1992–1993 Supler valmensi Extraligassa HC Kosicen joukkuetta ja valittiin tämän jälkeen Slovakian maajoukkueen päävalmentajaksi. Hänen johdollaan Slovakia pelasi 1994 olympialaisissa ja 1994 C-ryhmän MM-kisoissa. Seuraavaksi vuodeksi Slovakia nousi B-ryhmään ja edelleen 1996 A-ryhmään.

Kaudella 1996–1997 Šupler kävi Kanadassa WHL-joukkue Portland Winter Hawksien apuvalmentajana, josta palasi seuraavaksi kaudeksi Extraligan HC Sparta Prahan päävalmentajaksi. Seuraavat kaksi ja puoli kautta hän toimi Dukla Trencinin päävalmentajana ja sen ohessa Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueen valmentajana vuoden 2002 MM-kisoissa.

Kauden 2002–2003 Šupler valmensi HC Slovan Bratislavan joukkuetta ja aloitti seuraavan kauden Venäjän superliigassa Lokomotiv Jaroslavlin päävalmentajana. Sopimus kuitenkin purettiin kesken kauden ja Šupler siirtyi Valko-Venäjän sarjaan Dinamo Minskin päävalmentajaksi. Kaudet 2004–2006 Šupler valmensi Valko-Venäjän sarjassa pelannutta latvialais-joukkue HK Riga 2000:a.

2006–2008 Šupler toimi jälleen Slovakian maajoukkueen päävalmentajana. Maajoukkuepestin jälkeen hän siirtyi KHL-joukkue Dinamo Rigan päävalmentajaksi. Kolmivuotisen Dinamo-jakson aikana Dinamo ylsi joka vuosi pudotuspeleihin, parhaimmillaan läntisen konferenssin välieriin. Dinamon jälkeen Šupler valmensi Moskovan TsSKA:ta mutta sai potkut kesken kauden ja hänet korvasi Vjatšeslav Butsajev. Seuraavalle kaudelle Šupler sai valmennettavakseen KHL:n ukrainalaisjoukkue Donbass Donetskin. Ukrainasta Šupler palasi seuraan kauden puolivälissä Slovakiaan valmentamaan Extraliigan HKM Zvolenia. 2015–2016 kauden Šupler aloitti Popradin alle 18-vuotiaiden joukkueen valmentajana, mutta sai potkut jo syyskuussa. Tämän jälkeen hän ei ole toiminut aktiivisesti seuravalmentajana. 2017 MM-kisoissa hän oli osa Slovakian joukkueen valmennusryhmää.

Lähteet
-------

* Július Šupler *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
Putlausuuni
**Putlaus** (engl. *puddling*) on Henry Cortin 1784 kehittämä mellotusmenetelmä, jolla takkiraudasta valmistetaan keittoterästä. Putlausta pidetään Siemens-Martin -prosessin edeltäjänä, ja se oli ensimmäinen tapa tuottaa teollisesti terästä.

Prosessi
--------

Putlaus tapahtuu oheisen kuvan kaltaisessa hematiitilla vuoratussa putlausuunissa. Sen pohjalle lasketaan masuunista takkirautaa, jota hämmennetään rautakangen avulla. Seokseen sekoitetaan rautamalmia, kuten hematiittia, sekä kalkkia. Samanaikaisesti vasemmassa laidassa olevassa palokammiossa poltetaan liekkiä (usein kivihiiltä tai koksia), ja palokaasut johdetaan seoksen yli; panos ja polttoaine eivät joudu kosketuksiin toistensa kanssa. Tällöin seoksen lämpötila nousee noin 1 500 °C tienoille, ja seos pysyy sulana. Putlauspanokseen voidaan lisätä myös romua lämpökuorman tasapainottamiseksi. Ympäristö on voimakkaasti hapettava, ja rautamalmin ja kalkkikiven oksidit polttavat takkiraudassa olevan ylijäämähiilen pois. Kalkkikivi muodostaa rikin ja fosforin kanssa kuonaa, joka voidaan erottaa panoksesta. Putlauksella saadaan aikaan keittoterästä, ja tyypillinen panoskoko on noin 300 kg. Putlattaessa seoksen sulamispiste kohoaa hiilen palaessa jatkuvasti, ja seoksen saavuttaessa puuromaisen viskositeetin teräs on valmista. Teräs laskettiin noin 40 kg kokoisiksi kuuliksi, jotka edelleen taottiin ja valssattiin lopputuotteiksi.

Ongelmat
--------

Putlaus oli ennen Bessemer-prosessia ainoa teollinen tapa tuottaa terästä. Sen pullonkaulana oli skaalattavuus: putlausuunin kokoa ei voitu kasvattaa, vaan ainoa tapa kapasiteetin lisäämiseen oli rakentaa uusia putlausuuneja. Putlausuuni ei myöskään kyennyt tuottamaan riittävän korkeaa lämpötilaa teräksen pitämiseksi sulassa faasissa. Vasta Siemens-Martin -prosessin keksiminen ratkaisi skaalaus- ja sulatusongelman.
**Ilkka Ilmari Tapio Kortesniemi** (2. marraskuuta 1936 Kontiolahti – 2. lokakuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen radiotoimittaja ja laulunsanoittaja. Hän teki pitkän uran Yleisradiossa muun muassa pakinoiden, juontaen erilaisia ohjelmia (esimerkiksi *Valoa ikkunassa*, *Maun mukaan* ja *Yöradio*), toimien tuottajana *Puhelinlangat laulaa* -toivekonsertissa ja kooten äänilevykonsertteja. Hänellä on kolme lasta, tytär ja kaksi poikaa.

Kortesniemi on mainittu "Saarenmaan valssin" suomentajaksi. Mahdollisesti kyseessä on eri versio tai sekaannus, sillä Georg Otsin kesäkuussa 1954 äänittämän version suomensi Viron radion suomenkielinen toimitus. Tämä alkuperäisversio siirrettiin Suomessa levylle vuonna 1957.

Lähteet
-------

1. ↑  Nimet hautakivessä Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalla, kortteli R1
2. ↑  Kuolinilmoitus, *Helsingin Sanomat* 26.10.1996, s. A 6
3. ↑  Raul Vinni: Ajalugu: Soomlased pidasid "Saaremaa valssi" oma lauluks.  *Saarte Hääl*, 14.1.2022, nro 8, s. 12. Kuressaare:  Raadio Kadi OÜ. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 9.7.2022.  (viroksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ilkka Kortesniemen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Ilkka Kortesniemen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Valentyn Hryhorovytš Mankin** (ukr. Валенти́н Григо́рович Ма́нкін, ven. Валентин Григорьевич Манкин, *Valentin Grigorjevitš Mankin*; 19. elokuuta 1938 Kiova, Ukrainan SNT – 1. kesäkuuta 2014 Viareggio, Italia) oli ukrainalainen Neuvostoliittoa edustanut kilpapurjehtija ja olympiavoittaja.

Vuonna 1968 Méxicon olympialaisissa Mankin hallitsi Finn-luokkaa. 35 kilpailijan kisassa hän oli ykkönen tai kakkonen viidessä osapurjehduksessa seitsemästä ja voitti kultaa.

Münchenin kisoissa 1972 Mankin osallistui Tempest-luokkaan ja voitti kultaa yhdessä Vitali Dyrdyran kanssa. Seuraavissa kisoissa 1976 hän voitti Tempest-luokassa hopeaa uuden parin, Vladyslav Akimenkon kanssa.

Moskovan kisoissa 1980 Mankin 41-vuotiaana voitti jälleen olympiakultaa, nyt Star-luokassa parinaan Aleksandr Muzytšenko. 

MM-kultaa Mankin voitti vuonna 1973.

Mankin on ainoa purjehtija, joka on voittanut olympiakultaa kolmessa eri purjehdusluokassa (Finn, Tempest ja Star).

Lähteet
-------

* Valentyn Mankin Bio, Stats and Results (Arkistoitu – Internet Archive) Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Lutto nel mondo della vela: se ne è andato Valentin Mankin *Giornale della Vela*.  1.6.2014. Viitattu 2.6.2014. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Valentyn Mankin Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine

 |

 |
SISO-, SIMO-, MISO- ja MIMO-tekniikoiden erot.  
Tx = lähetin, Rx = vastaanotin.
**MIMO-tekniikalla** (**Multiple-Input and Multiple-Output**) tarkoitetaan tietoliikennetekniikkaa, jossa sekä lähetykseen että vastaanottoon käytetään samanaikaisesti useampaa kuin yhtä antennia.

 Esimerkki antenni LTE MIMO 2 porttia

Käyttötavat ja edut
-------------------

MIMO-tekniikkaa voidaan hyödyntää pääasiassa kahdella eri tavalla: maksimoimaan tiedonsiirtonopeus tai parantamaan tiedonsiirron luotettavuutta.

Tiedonsiirtonopeuden maksimointiin käytetään tilallista limitystä (engl. *spatial multiplexing*, joskus myös MIMO-SM). Kun vastaanottajalla on käytettävissään vähintään yhtä monta antennia kuin lähettäjällä, voidaan kutakin lähettäjä-vastaanottaja-antenniparia käyttää yksilöllisesti. Tällöin lähettäjä pilkkoo sarjamuotoisen sähkeen useammalle antennille, jotka lähettävät yksilöllisen osan signaalista rinnan samanaikaisesti samalla lähetyskanavalla. Vastaanottopäässä eri aikoihin saapuvat signaalit kootaan jälleen yhdeksi tietovirraksi. Usean lähetys- ja vastaanottoantennin käytöllä voidaan saavuttaa huomattavasti suurempi tiedonsiirtokapasiteetti kuin yhdellä antennilla. Teoriassa lähetettävän datan määrä voidaan kertoa antenniparien määrällä, mutta käytännössä toteutus aiheuttaa myös häviöitä esimerkiksi signaalien häiritessä toisiaan. Etu on verrattavissa kaistanleveyden tai lähetystehon kasvattamisesta saatavaan hyötyyn.

Tiedonsiirron luotettavuuteen pyritään käyttämällä aika-tila-koodausta (engl. *space time coding, diversity coding*), jolla minimoidaan häipymisestä aiheutuvia haittoja kuten viivettä. Siinä sama signaali lähetetään useammasta antennista samanaikaisesti. Näin saavutetaan parempi virheensieto, eli pystytään luomaan yksiantennijärjestelmää luotettavampi verkko. Usein samalla paranee myös kantama.

Haasteet
--------

MIMO-järjestelmien suunnittelijoiden keskeisenä haasteena on eri aikaan vastaanotettujen signaalien yhdistämisen suorittavien ohjelmistopohjaisten algoritmien kehittäminen.
**MIREU** (Mining and Mineral Resources of European Union) on Euroopan unionin projekti, joka pyrkii mahdollisimman taitavasti kohottamaan kaivannais- ja mineraaliteollisuuden sosiaalista hyväksyttävyyttä. Se on käytännöllisesti katsoen sijoittaja- ja teollisuuspiirien sanelemaa, eikä siinä oteta huomioon kansallisia tarpeita. Se on ymmärrettävää, koska erityisesti kaivannanisteollisuuden haitat ovat pitkäkestoisia ja korvaamattomia, ja niiden kustannukset ovat suuret hyötyihin verrattuna. Juuri 2010-luvun loppu ja 2020-luku ovat erityisen sopivaa ajankohtaa tällaisen esilletuomiseen, koska sitä voidaan puolustella ilmastonmuutoksella eri jäsenvaltioille esimerkiksi teollisuuden murroksen kannalta. Kyseessä ei ole direktiivi, jota Euroopan valtioiden pitäisi lähestyä, mutta siitä toivotaan sellaista, jotta sitä tulisi noudattaa..

Lähteet
-------

1. ↑  EU:  *MIREU*. Viitattu 29.12.2020 (englanniksi).
2. ↑  Pamela Lesser et. al.: European mining and the social license to operate *ScienceDirect*.  29.7.2020. Viitattu 29.12.2020 (englanniksi).
Otto Simosas vuonna 2019.
**Otto Simosas** (s. 2. toukokuuta 1992) on suomalainen suunnistaja. Suunnistuksen MM-kilpailuissa 2017 Simosas oli sprintin 20. Suunnistuksen EM-kilpailuissa 2018 hän oli sprintin karsinnan 22. Suunnistuksen maailmancupissa Simosas on parhaimmillaan ollut sijalla 19. pitkän matkan Suomen-osakilpailussa vuonna 2017. Hän edustaa Tampereen Pyrintöä, jonka joukkueessa sijoittui kolmanneksi Jukolan Viestissä vuonna 2019.

Vuonna 2019 Simosas oli sprinttiviestin SM-kultaa voittaneessa joukkueessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Simosas Otto | *www.suunnistusliitto.fi*. Viitattu 24.10.2019.
2. ↑  IOF Eventor - Otto Simosas *eventor.orienteering.org*. Viitattu 24.10.2019. (englanniksi)
3. ↑  Otto Simosas *WorldofO.com*. Viitattu 24.10.2019.
4. ↑  Kangasala-Jukola 2019, Jukolan Viesti - | Tulokset | *online.jukola.com*. Viitattu 24.10.2019.
5. ↑  Hytönen, Outi: Tampereen Pyrintö suunnisti SM-sprinttiviestin voittoon *Kestävyysurheilu.fi*.  Arkistoitu 21.5.2019. Viitattu 24.10.2019.
**Vasile Marchiș** (s. 22. helmikuuta 1972 Bistra, Romania) on romanialainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Pallo-Iiroja. Marchiș on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän myös valmentaa seuran B-juniorijoukkuetta.

Marchiș aloitti jalkapallon pelaamisen vasta 18-vuotiaana harrastettuaan sitä ennen kreikkalais-roomalaista painia. Jalkapallourallaan hän on edustanut Suomessa Nokian Pyryä, Pallo-Iiroja, FC Jazzia, Tampere Unitedia ja MyPaa. MyPa hankki hänet tammikuussa 2007 korvaamaan Queens Park Rangersiin siirtynyttä Sampsa Timoskaa. Marchiș on pelannut Veikkausliigassa 101 ottelua ja tehnyt niissä viisi maalia, joista ensimmäisen 2. kesäkuuta 2002 Jazzin paidassa MyPaa vastaan. Hän on voittanut Unitedissa kerran SM-kultaa ja kahdesti SM-pronssia. Kaudeksi 2008 Marchiș palasi takaisin Pallo-Iiroihin.

Marchiș on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta, joista adoptiopoika Andrei Ion "Lulu" Marchiș (s. 1986), pelasi samaan aikaan isänsä kanssa Pallo-Iiroissa kaudella 2009. Tytär Jennifer Marchiș pelaa Pallo-Iirojen junioreissa.

Lähteet
-------

* Vuorinen, Juha & Kasila, Markku: *Pelimiehet – Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006*. Jyväskylä: Suomen urheilumuseosäätiö, 2007. ISBN 978-952-99075-9-5.

### Viitteet

1. ↑  Vasile Marchiș soccerway.com-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  B-juniorit Pallo-Iirot.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 24.3.2015.
3. ↑  Hall of Fame Veikkausliiga. Viitattu 15.1.2008.
**Tuhkaan piirretty maa** on Petra Rautiaisen esikoisteos joka oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2020, myöhemmin samana vuonna hän voitti teoksellaan Savonia-kirjallisuuspalkinnon. Kirjan oikeudet myytiin, jo ennen sen ilmestymistä 12. elokuuta 2020, Hollantiin, Italiaan, Saksaan, Britanniaan ja Australiaan.

Kirjan tapahtumat alkavat kun Olavi Heiskanen, toinen päähenkilöistä, saapuu saksalaisten Inarissa pitämälle vankileirille töihin vuonna 1944. Leirillä vankeja jaetaan rodun mukaan. Rauhan tultua toimittaja Inkeri Lindqvist saapuu vuonna 1947 tekemään juttusarjaa sodan jälkeisen Lapin jälleenrakennuksesta ja yrittää samalla saada selville mitä on tapahtunut hänen sodan aikana kadonneelle miehellensä mistä kirjan juoni alkaa etenemään.

*Tuhkaan piirretty maa* -kirjan tapahtumat sijoittuvat Suomen Lappiin sodan ajalle ja käsittelevät Suomen historiaa, muun muassa saksalaisten vankileirejä, suomalaisten natsisympatioita ja Lapin jälleenrakentamista sodan jälkeen. Kirja perustuu löyhästi Rautiaisen isoisän elämään. Hän ei kuitenkaan tiennyt isoisänsä sodanaikaisesta ja sen jälkeisestä elämästä paljonkaan, vain sen että hän oli paennut sodan jälkeen poliiseja ja muuttanut Ruotsiin, eli suurin osa kirjasta on fiktiota. Rautiainen oli kirjoittanut isoisälleen kirjeen ja puhunut puhelimessa, mutta hän kuoli ennen kun he ehtivät tavata.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Petra Rautiainen sai Savonia-palkinnon esikoiskirjastaan Tuhkaan piirretty maa *Helsingin Sanomat*.  9.12.2020. Viitattu 12.12.2020.
2. 1 2  Siistonen, Miia: Kirjailija Petra Rautiainen sai aina kuulla, ettei osaa kirjoittaa – toteutti silti unelmansa: "Enää en häpeä lukihäiriötäni" *Anna -lehti*.  22.8.2020. Viitattu 12.12.2020.
3. ↑  Tuhkaan piirretty maa *Otava*. Viitattu 12.12.2020.
4. ↑  Hasala, Irina: Suomen Lapissa saattoi olla jopa 200 natsien vankileiriä, sanoo Petra Rautiainen – Romaani kuvaa monille tuntemattomia julmuuksia ja saamelaisten karua kohtelua *Helsingin Sanomat*.  13.8.2020. Viitattu 12.12.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Hietasaari, Marita: Petra Rautiainen: Tuhkaan piirretty maa *Kirjallisuutta ja tutkimusta -blogi*.  1.11.2020. Viitattu 12.12.2020.
* Petra Rautiainen: Tuhkaan piirretty maa *Kirjaluotsi.fi*. Viitattu 12.12.2020.
**Kaarlo (Kalle) Ilmari Mantere** (11. heinäkuuta 1896 Turku – 20. maaliskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen ajanvietekirjallisuuden ja lehtien kustantaja.

Mantere kävi Turun klassillista lyseota ja meni sitten sotilasuralle yleten kapteeniksi. Hän oli armeijan palveluksessa vuoteen 1926 saakka jolloin hän ryhtyi liikemieheksi. Mantere oli Viikkosanomien ilmoituspäällikkönä 1932–1941 ja *Lehtiyhtymä Oy*:n myyntipäällikkönä ja toimitusjohtajana 1941–1945. Kustannus Oy Mantereen toimitusjohtajana hän oli 1945–1949. 

Mantere aloitti kustannustoiminnan jatkosodan jälkeen 1945 nimellä *Kustannus Oy Mantere* julkaisten sekä lehtiä että ajanvieteromaaneita. Mantereen kustannusyhtiöön liitettiin vuonna 1947 Kaleva Salmisen vuonna 1942 perustama *Lehtiyhtymä Oy*. Mantereen kustannusyhtiö ja Ilmarinen olivat 1940-luvulla merkittävimmät viihde- ja jännityskirjallisuuden kustantajat Suomessa. Mantereen kustantamiin kirjailijoihin kuuluivat muun muassa Marton Taiga, Turo Ahva, Outsider ja Antero Virkki. Kustantamo toimi Helsingissä Mikonkatu 15 A:ssa. Mantere oli mukana kustantamon toiminnassa vuoteen 1949 saakka jolloin kustantamon omistajaksi tuli Armas Lassila. Kustantamo lakkautettiin 1959.

Vuonna 1949 Kaarlo Mantere perusti *Mantereen Kirja Oy:n*, joka kustansi muun muassa *Me Naiset*- ja *Kalle*-lehtiä sekä viihderomaaneja. *Me Naiset* perustettiin vuonna 1952 ja *Kalle* vuonna 1950. Mantere myi *Me Naiset* -lehden myöhemmin Sanoma Oy:lle. Mantereen Kirja Oy julkaisi muun muassa Jussi Talven romaaneja.

Lähteet
-------

* Pörssitieto G. Kock : Kustannus Oy Mantere
* Juri Nummelinin Julkaisemattomia-blogi 27.6.2007 : Suomalaisten lukemistolehtien historiaa
* Kaarlo Ilmari Mantereen kuolinilmoitus (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 28.3.1961, HS Aikakone.

### Viitteet

1. ↑  Kaarlo Mantere 60 vuotta, Turun Sanomat 11.7.1956, lehtileike, Pörssitieto G. Kock (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvan ranskalainen *Pluton*-tyyppinen *taktinen ydintaisteluohjus* laukaistiin *AMX 30* panssarivaunualustalta.
**Pluton** on ranskalainen taktinen ydinase. Se oli käytössä vuosina 1974–1993, ja taistelulataus oli yksikärkinen. Saman tyyppistä MR-50 CTC -ydinkärkeä käytti myös AN-52 taktinen ydinpommi, josta Pluton-ohjuksen ydinkärkeä on muunnettu. Konventionaalinen 500 kg:n vahvuinen, ydinaseeton HE-räjähdelataus (engl. *High Explosive*) oli vaihtoehtona ydinräjähteen käytölle taistelutoimissa. MR-50 CTC/AN 51 -ydinlatauksen voimakkuudet olivat 15 ja 25 kilotonnia, joista voimakkuuden saattoi valita käyttötarkoituksen perusteella. Ohjuksen enimmäiskantama oli 120 kilometriä.

650 mm (65 cm) paksuinen Pluton-ohjus oli 7,64 m pitkä ja kaksivaiheinen, sen laukaisupaino oli 2 423 kg. Ohjuksen suuntaus toimi inertiaohjauksen avulla. Pluton käytti kiinteätä ajoainetta lennon aikaisena polttoaineenaan. Laukaisualusta perustuu AMX 30-tyypin panssarivaunun alustaan, joita valmistettiin 42 kpl tätä nimenomaista käyttötarkoitusta varten. AN-51 tyypin ydinkärkiä valmistettiin 70 kappaletta.

Plutonia seurasi vain hyvin lyhyen ajan, palvelusuraltaan vain 5 vuotta palvellut pidemmän kantaman (480 km) taktinen Hadés-ohjus (1991–1996). Sen ydinlataus oli voimakkuudeltaan suurempi ja yksivalintainen, tuo voimakkuus oli 80 kT.

Pluton-ohjuksen alustaa kutsutaan nimellä TEL.

Lähteet
-------

* Hogg, Ian: *Tykistö- ja ohjusaseet*. Karisto, Hämeenlinna, 2011. Suom. Petri Kortesuo. Alkuteos englanniksi, 2000: Amber Books Ltd. ISBN 978-951-23-5456-6.

### Viitteet

1. 1 2  Hogg, I. 2011: s. 186
2. ↑  France's Nuclear Weapons - Development of the French Arsenal *The Nuclear Weapon Archive*.  1.5.2001. Viitattu 29.12.2018 (englanniksi).

Aiheesta muualla
----------------

* Pluton - Short-range ballistic missile *Military-Today.com*. Viitattu 29.12.2018 (englanniksi).
* Missile Proliferation - France *Federation Of American Scientists (FAS)*.  12.9.1996. Viitattu 29.12.2018 (englanniksi).
* Pluton - Missile Threat *Center for Strategic and International Studies*.  15.6.2018. Viitattu 29.12.2018 (englanniksi).
* Kanwal, Gurmeet: Does India Need Tactical Nuclear Weapons? *Institute for Defence Studies and Analyses (IDSA)*. Viitattu 29.12.2018 (englanniksi).

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Pluto** on japanilaisen Naoki Urasawan manga, joka on syntynyt Osamu Tezukan tarinan pohjalta. Alun perin mangasarja on julkaistu Big Comic Original-lehdessä vuosina 2003-2009.

Juoni
-----

Vallitsee aikakausi, jossa ihmiset ja robotit elävät rinnakkain. Maailmaa järkyttää tieto tunnetun ja voimakkaan robotin Mont Blancin murhasta, myöhemmin salaperäisissä olosuhteissa kuolee myös robottioikeusaktivisti. Murhien keskinäisiä yhteyksiä lähtee selvittämään Interpolin etsivä Gesicht, robotti hänkin. Murhatutkimuksen yhteydessä etsivä tapaa muita maailman erityisimmiksi nimitettyjä robotteja ja ymmärtää pian olevansa myös itse murhaajan mahdollisena kohteena.

Hahmoja
-------

**Gesicht** mangan päähenkilö, robotti. Työskentelee Interpolissa etsivänä ja saa ratkottavakseen robottien murhatapauksen.

**Atom**  toinen päähenkilö, robotti. Hahmo pohjautuu Osamu Tezukan sarjan Astro Boy päähenkilöön. Atom on kehittyneimpiä robotteja ja hyvin ihmismäinen. Atom auttaa Gesichtia ratkaisemaan murhatapausta.

Julkaisu
--------

Sarjan on julkaissut englanniksi Viz Media vuonna 2009. Suomenkielistä julkaisua ei ole.

Lähteet
**Kaarlo Mainio Levander** (1. marraskuuta 1867 Loviisa – 7. joulukuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen vesieläimiin perehtynyt biologi ja Suomen limnologian isä.

Elämäkerta
----------

Levander kävi koulua Hämeenlinnassa ja Kuopiossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1889 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1894 (väitöskirja oli nimeltään *Beiträge zur Kenntnis einiger Ciliaten*). Hän toimi Helsingin yliopiston eläinmuseon amanuenssina 1889–1902 ja eläintieteen professorina 1910–1935.

Kesästä 1889 alkaen maisteri Levander toimi professori Johan Axel Palménin assistenttina tutkien ensin Espoon Lövön merialueen mikrofaunaa ja Palménin perustettua Tvärminnen eläintieteellisen aseman Hankoon vuonna 1902 siirtyi Levander tutkimaan aseman merialuetta. 1891 Levander kävi opintomatkalla Saksassa ja ryhtyi sen jälkeen tutkimaan myös Lövön alueen kalliolammikoiden mikroeliöstöä. Myös Tvärminnessä hän aloitti laajan kalliolammikkotutkimuksen.

Levander teki vuonna 1894 tutkimusmatkan Punaisellemerelle ja tutki siellä erityisesti vesieläimistöä.

Palmén valitsi Levanderin Tvärminnen aseman kuusijäseniseen toimikuntaan ja hän toimi siinä kuolemaansa saakka. 1897 Levander perusti *Luonnon Ystävä* lehden (nykyisin *Luonnon Tutkija*) ja toimi lehden päätoimittajana. Suomen Biologian Seura Vanamo ry. ryhtyi julkaisemaan lehteä vuonna 1900. Levander toimi Vanamo-seuran puheenjohtajana Aukusti Juhana Melan kuoleman jälkeen 1904–1919. Hän toimi Suomen Riistanhoito-Säätiön ensimmäisenä puheenjohtajana 1925 alkaen.

Levander oli kaksikielinen. Hän oli ensimmäinen eläintieteen dosentti, joka oli käynyt suomenkielistä koulua ja opetti myös suomeksi. Hän nimesi muutamia uusia eliölajeja.

Lähteet
-------

* Pokki, Jouko (toim.) 2008: *Haaveilua ja vedenpesua: Tvärminnen eläintieteellinen asema 1902–2002.* Tvärminnen eläintieteellinen asema. Vammalan Kirjapaino Oy. ISBN 978-952-10-5166-1
* Bo-Jungar Wikgren.[vanhentunut linkki]
* Vanamo-seuran historia. (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 892. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
2. ↑  [  Suomalaisten luonnontieteilijäin poluilta], Iltalehti, 07.01.1928, nro 5, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Suomen Riistanhoito-Säätiö. (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  ITIS.

Aiheesta muualla
----------------

* Leikola, Anto: / Levander, Kaarlo Mainio (1867–1943). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Levander, Kaarlo hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hilma Toivola 1920-luvulla.
**Hilma Toivola** (os. **Viljakainen**, 14. marraskuuta 1893 Kangaslampi − 2. lokakuuta 1926 Hämeenlinna) oli suomalainen ammattiyhdistysaktiivi. Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen kuulunut Toivola pidätettiin poliittisen toimintansa johdosta vuonna 1923 ja hän kuoli myöhemmin vankeudessa.

Elämä
-----

Toivola työskenteli jo lapsesta lähtien palvelijana Savonlinnassa ja muutti 1912 Helsinkiin. Vuonna 1915 Toivola littyi Suomen Vaatetustyöntekijäin Liittoon, jonka ohella hän vaikutti muun muassa Helsingin työväenyhdistyksen johtokunnassa sekä sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa. Sisällissodan jälkeen Toivola oli Suomenlinnan vankileirillä, jossa hänen terveytensä heikkeni.

Vapauduttuaan Toivola lähti kommunistisen SSTP:n toimintaan. Kommunistien vallattua sosialidemokraattisen naisliiton hänet valittiin sen tilalle tammikuussa 1922 perustettuun SSTP:n naissihteeristöön yhdessä Rosa Sillanpään, Elin Fagerholmin, Eva Korhosen ja Matilda Kaihosalon kanssa. 1920-luvulla Toivola oli myös Osuusliike Elannon edustajiston sekä Helsingin kaupungin tutkijalautakunnan jäsen.

Syksyllä 1923 Toivola vangittiin niin sanotun suuren kommunistijutun yhteydessä ja hän sai puolentoista vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Vankeusaikana Toivolan terveys heikkeni entisestään ja hän kuoli lokakuussa 1926 Hämeenlinnan naisvankilan sairaalassa keuhkotautiin. Toivola on haudattu Malmin hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vapaustaistelumme uhri.  *Työläis- ja talonpoikaisnaisten lehti*, 1926, nro 11-12, s. 6–7. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.4.2022.
2. ↑  Katainen, Elina: *Vapaus, tasa-arvo, toverillinen rakkaus : perheen, kotitalouden ja avioliiton politisointi suomalaisessa kommunistisessa liikkeessä ennen vuotta 1930*, s. 142. Väitöskirja. Helsinki: Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura, 2013. ISBN 978-952-59761-0-6. Teoksen verkkoversio (PDF).
3. ↑  Kaupungin johto- ja lautakuntien vaalit.  *Iltalehti*, 15.12.1921, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.4.2022.
4. ↑  Vankilat vaativat yhä uusia uhreja.  *Työväenjärjestöjen Tiedonantaja*, 2.10.1926, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.4.2022.
5. ↑  Tov. Hilma Toivolan tuhka siirrettiin eilen Malmin hautausmaalle.  *Työväenjärjestöjen Tiedonantaja*, 11.10.1926, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.4.2022.
Arabian kāf-kirjain.Persian kāf-kirjain.
**Kāf** (arab. كاف‎, *kāf*, pers. ‏کاف‎, *kâf*) on arabialaisen kirjaimiston 22. kirjain. Sen vastine heprealaisessa kirjaimistossa on kaf (כ). Kirjaimen ääntämys on [k].

Kāf-kirjaimesta käytetään eri kielissä erilaisia kirjoitusasuja. Arabiassa kāf näyttää sanan lopussa ja itsenäisessä muodossa lām-kirjaimelta, johon on lisätty pieni S:n muotoinen tarke. Persiassa kāfin kirjoitusasu sanan alussa ja keskellä muistuttaa arabiaa, mutta sanan lopussa ja itsenäisessä muodossa se kirjoitetaan eri tavalla. Sindhin kāf-kirjain näyttää vaakasuunnassa venytetyltä persialaiselta kirjaimelta. Sindhissä käytetään lisäksi persian kāfin näköistä kirjainta (ک, sindhiksi کي *khē*) ilmaisemaan aspiroitua konsonanttia [kʰ].

| Kieli | Itsenäinen | Alussa | Keskellä | Lopussa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| arabia | ك | كـ | ـكـ | ـك |
| persia | ک | کـ | ـکـ | ـک |
| sindhi | ڪ | ڪـ | ـڪـ | ـڪ |

Kāfin pohjalta on muodostettu persian kirjain gaf (گ) ja uiguurissa käytetty ng (ڭ).

Lähteet
-------

* Daniels, Peter T.: *The World’s Writing Systems*. Oxford University Press, 1996. ISBN 978-0-19-507993-7. (englanniksi)
* Mahootian, Shahrzad: *Persian*. Routledge, 2002. ISBN 978-1-134-97555-6. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Bauer, Thomas: "Arabic Writing". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 7.11.2014)
2. ↑  Mahootian 2002, s. 4. Teoksen verkkoversio (viitattu 7.11.2014)
3. ↑  Ager, Simon: Sindhi *Omniglot*. Viitattu 7.11.2014. (englanniksi)
4. ↑  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Persian". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 7.11.2014)
5. ↑  Ager, Simon: Uyghur *Omniglot*. Viitattu 7.11.2014. (englanniksi)
**Kaarlo Kalevi Leppänen** (15. helmikuuta 1929 Kuopio – 1. lokakuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.

Henkilöhistoria
---------------

Leppäsen vanhemmat olivat liikennöitsijä Kaarlo Oskari Leppänen ja Fanny Emilia Jääskeläinen ja puoliso vuodesta 1955 sairaanhoitaja Kristina Wikström (k. 1988). Leppänen tuli ylioppilaaksi 1948 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1954.

Leppäsen poika Kari Leppänen on myös arkkitehti.

Toiminta arkkitehtina
---------------------

Leppänen työskenteli Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa suunnittelijana ja sittemmin toimiston päällikkönä 1956–1975, omassa toimistossaan vuodesta 1975 ja arkkitehtitoimistossa FOR-ARK vuodesta 1980. Leppänen toteutti Aallon ns. toisen valkoisen kauden suunnitelmia, ensimmäisenä Vuoksenniskan kirkko ja viimeisenä Finlandia-talo. Hänen osuutensa Saksaan suunnitelluissa Wolfsburgin kulttuurikeskuksessa ja Essenin oopperatalossa oli myös merkittävä. Leppäsen käsialaansa oli myös Aalto-näyttely, joka kiersi useissa eri maissa.

### Suunnittelutöitä

Leppäsen suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa seuraavat:

* Sodankylän linja-autoasema, 1962
* Valkeakosken kulttuurikeskus, 1970–1973
* Helsingin pääkirjasto, 1985–1986
* Vantaan oikeus- ja poliisitalo, 1988
* Kokkolan kaupunginkirjasto, 1988
* Pieksämäen oikeus- ja poliisitalo, 1989

Leppänen suunnitteli myös useita asuin-, koulu- ja liikerakennuksia. Niitä ovat muun muassa Forumin kauppakeskus, korttelitalo Merirasti Vuosaaressa sekä vanhustentalot Puotilassa ja Kulosaaressa. Yhteensä Leppänen teki tai teetti omassa toimistossaan noin 60 kohdetta, arkkitehtina hän työskenteli aina 71-vuotiaaksi asti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Irja Hämäläinen, Risto Rantala, Hannakatri Hollmén (toim.): *Kuka kukin on. Who's who in Finland. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1994*, s. 512. Leppänen, Kaarlo. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
2. 1 2 3  Arto Raveala: Muistot: Kaarlo Leppänen *HS.fi*. Viitattu 15.10.2016.
3. ↑  Jonna Hovi-Horkan: Valtiolle jäi käsiin "valtavan iso" rakennus­kompleksi Vantaalla – Pulmallisesti niveltyvät tilat eivät tunnu kelpaavan kenellekään Helsingin Sanomat 21.2.2022. Viitattu 21.2.2022.
4. ↑  Lapin keskuspaikkojen linja-autoasemat *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristot RKY*.  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 13.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Tallqvist, T. 2005. Arkkitehti Kaarlo Leppänen 15.2.1929-1.10.2005, Arkkitehtiuutiset, 2005, ss. 14-15.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Ivalojoki** (inarinsaameksi *Avveeljuuhâ*, pohjoissaameksi *Avviljohka*) on Ylä-Lapissa virtaava, Inarijärveen laskeva 180 kilometrin pituinen "kultajoki".

Ivalojoki saa alkunsa Korsatunturilta Inarin ja Enontekiön kuntien rajalta. Sen ensimmäiset latvauomat hipovat Peltotunturin (katso myös Tenojoki) jängillä Suomen ja Norjan rajaa "Suomi-neidon" kaulan ja käsivarren yhtymäkohdassa Lemmenjoen kansallispuiston länsilaidalla. Joki laskee Inarijärveen noin viiden kilometrin pituisena suistoalueena runsaan kymmenen kilometrin päässä nimikkokylästään Ivalosta, jonka se halkaisee verkkaisesti virtaavana matalana vesiväylänä. Ivalojoen sivujokia ovat mm. Repojoki, Tolosjoki sekä kultalöydöistään tunnetut Sotajoki ja Kyläjoki.

Ivalon kirkko ja Ivalojoki
Ivalojoki on lähes koko pituudeltaan erämaajoki. Aluksi se virtaa rauhallisena ja kapeahkona Lemmenjoen kansallispuiston eteläisimpien soiden ja korpien läpi. Puolimatkasta kansallispuisto muuttuu Hammastunturin erämaa-alueeksi, missä joki kulkee lähes Ivaloon asti.

Kultainen joki
--------------

Ivalojoki on tullut tunnetuksi "kultaisena jokena". Suuren kultaryntäyksen aikana joen rantamille nousi mm. Ivalojoen Kultala (1870), jonka kiihkeimmistä vaiheista on tehty myös elokuva *Lapin kullan kimallus* (Åke Lindman). Jokivarsilla ja sivupuroilla harjoitetaan edelleen kullan etsintää sadoilla vaihtelevan kokoisilla kultavaltauksilla.

Matkailijan joki
----------------

Jäätynyt Ivalojoki Ivalon kohdalla
Ivalojoki on vuodesta toiseen lisännyt suosiotaan matkailukohteena. Vuonna 2005 se valittiin Vuoden Retkikohteeksi. Joen 60 kilometrin pituisella koskipitoisella varsinaisella retkeilyosuudella Kutturasta Toloseen harrastetaan sekä kanootti- että viime vuosina suosiotaan lisännyttä kumilauttaretkeilyä. Entisiin ja nykyisiin kulta-alueisiin pääsee tutustumaan myös patikoiden merkittyjä reittejä pitkin. Ivalojoen Kultalan kohdalla on joen ylittävä riippusilta.

Kalastettavina lajeina joessa ovat taimen ja harjus. Myös hauki ja siika voivat tarttua pyydykseen. Sivupuroissa esiintyy runsaasti vaaksanmittaista taimenta, joka ei ole tammukkaa, vaan alamittaista taimenta.

Lähteet
-------

1. ↑  ivalojoki.fi *ivalojoki.fi*. Viitattu 1.7.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ivalojoki** Wikimedia Commonsissa
**Ivan Aleksandrovitš Baženov** (ven. Иван Александрович Баженов, 12. lokakuuta 1846 Kirsanov, Tambovin kuvernementti – 27. lokakuuta 1915) oli venäläinen toimittaja

Ivan Baženov opiskeli Moskovan yliopistossa ja suoritti oikeustieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1878. Hän työskenteli asianajajana ja toimittajana Moskovassa ja Kiovassa ja muutti vuonna 1894 Pietariin, jossa hänet nimitettiin valtionvarainministeriön komitean sihteeriksi. Vuosina 1897–1898 hän työskenteli toimittajana pietarilaisissa lehdissä.

Nikolai Bobrikov kutsui Baženovin Mihail Borodkinin neuvosta Suomeen vuonna 1898. Hän työskenteli *Finljandskaja gazetan* päätoimittajana vuosina 1900–1908. Suomessa Baženovista kehittyi Bobrikovin yhtenäistämispolitiikkaa kannattanut venäläinen nationalisti. Vuodesta 1908 Baženov työskenteli oikeistolehti *Svetin* toimitussihteerinä ja vuodesta 1913 päätoimittajana. Hän osallistui aktiivisesti nationalististen ja monarkististen järjestöjen toimintaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ivan Aleksandrovitš Baženov *Žurnalistika*. Viitattu 29.1.2021.
2. 1 2  Ivan Aleksandrovitš Baženov.  *Finljandskaja gazeta*, 28.2.1913, s. 1. Artikkelin verkkoversio.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF
* WorldCat

 |

 |
**Iso-Peranka** on järvi Suomussalmen kunnassa Kainuun koillisosassa. Järven pinta-ala on neljä neliökilometriä ja tilavuus noin 41,6 kuutiohehtometriä. Etäisyys Kajaanista on 139 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Iso-Perangan pituus lounaasta koilliseen on seitsemän kilometriä. Järvi on kapeahko, suurin leveys on noin kilometrin. Keskiosan kapein kohta on noin 300 metriä. Koillisessa järvi haarautuu useisiin lahtiin. Iso-Perangan pohja kumpuilee, vähintään 30 metriä syviä kohtia on useita, kuten myös matalikkoja. Syvin kohta, 37 metriä, sijaitsee järven länsiosassa. Järven itäisin osa on matalaa, mutta sielläkin on 10-metrisiä syvänteitä. Kaikkiaan noin kahdeksasosa järvestä on vähintään 20 metriä syvä. Niin ikään noin kahdeksasosa on korkeintaan kaksi metriä syvä. Luusua sijaitsee järven koillisrannalla.

Iso-Perangassa sijaitsee 20 saarta. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 8,6 hehtaaria. Kaikki saaret ovat yli aarin laajuisia, yksi on yli hehtaarin laajuinen. Saaritiheys lisääntyy järven matalaa koillisosaa kohden kuljettaessa. Järven koilliskolkassa on noin kolmen hehtaarin laajuinen Isosaari.

Perangan kylä sijaitsee Iso-Perangan itäpuolella. Järven lounaisella rannalla levittäytyy Peranganniemen kulttuurimaisema. Järven etelärantaa kulkee maantie. Iso-Perangan lounaispuolella sijaitsee Pieni-Peranka, jonka korkeustaso on myös 241,7 metriä merenpinnan yläpuolella. Järviä yhdistävä salmi on yli sata metriä leveä. Pieni-Perangan lounaispuolinen Siikajärvi on myös samantasoinen, sinne johtava Siikasalmi on noin 60 metriä leveä.

Iso-Perangan vesitilavuus on 41 625 000 kuutiometriä.

Iso-Peranka (59.584.1.001) kuuluu Iso-Perangan alueeseen (59.584), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Lounajoen valuma-alue (59.58) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Iso-Peranka, vakavesi, Suomussalmi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.9.2021.
3. ↑  Iso-Peranka. Järviwiki. Viitattu 24.9.2021.
4. ↑  Iso-Perangan alue (59.584). Järviwiki. Viitattu 24.9.2021.
**Hillsin pilvi** eli *sisempi Oortin pilvi* on astronomi J. G. Hillsin olettama komeettavyöhyke Aurinkokunnan ulko-osissa kaukana Auringosta. Erään käsityksen mukaan Hillsin pilven sisäraja sijaitsisi etäisyydellä 100–3000 AU:ssa ja ulkoraja 30 000 – 20 000 AU:sa. Hillsin pilven arvioidaan sisältävän noin 5–10 kertaa enemmän komeettoja kuin varsinainen Oortin pilvi. Silloin siellä olisi noin 20 biljoonaa komeettaa.

Monet tutkijat uskovat Hillsin pilven syntyneen tähden ohitettua Auringon melko läheltä. Noin 800 AU:n päässä Auringosta kulkeneen tähden vetovoima olisi häiriöillään synnyttänyt pilven. Myöhempien läheisten tähtiohitusten uskotaan suistaneen kappaleita Hillsin pilvestä Aurinkokunnan sisäosiin.

Joitain transneptunisia kohteita, kuten Sednaa ja kohdetta 2006 SQ372 pidetään ehkä Hillsin pilveen kuuluvina, mutta kun kohteita ei ole löydetty muutamaa enempää, ei vieläkään osata varmasti sanoa onko väitettyä Hillsin pilveä olemassa.

Hillsin pilveä ei pidä sekoittaa Hillin palloon, joka on eräänlainen taivaankappaleen painovoimaraja.

Katso myös
----------

* Kuiperin vyöhyke

Lähteet
-------

* Types of Trans-Neptunian Objects
* Bibcode: 1987AJ.....94.1330D

Aurinkokunta

|  |
| --- |
| Aurinko ·  Merkurius ·  Venus ·  Maa ·  Mars ·  *Ceres* ·  Jupiter ·  Saturnus ·  Uranus ·  Neptunus ·  *Pluto* ·  *Haumea* ·  *Makemake* ·  *Eris* |

|  |  |
| --- | --- |
| Kuut | Maan ·  Marsin ·  Jupiterin ·  Saturnuksen ·  Uranuksen ·  Neptunuksen ·  Pluton ·  Haumean ·  Makemaken ·  Eriksen ·  Pikkuplaneettojen |
| Renkaat | Jupiterin ·  Saturnuksen (Rhean)  ·  Chariklon ·  Uranuksen ·  Neptunuksen |
| Pienkappaleet | Meteoroidit ·  Pikkuplaneetat ·  Asteroidit ·  NEA:t ·  Asteroidivyöhyke ·  Troijalaiset ·  Kentaurit ·  Damocloidit ·  Transneptuniset kohteet ·  Kuiperin vyöhyke ·  Hajanainen kiekko ·  Hillsin pilvi ·  Oortin pilvi ·  Komeetat |
**Kārlis Goppers** (2. huhtikuuta 1876 Plāņu – kesäkuu 1941 Riika) oli latvialainen kenraali. Ennen uraansa Latvian armeijassa hän toimi Venäjän keisarikunnan armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja sittemmin valkoisten puolella Venäjän sisällissodassa. NKVD pidätti Goppersin Neuvostoliiton miehitettyä Latvian ja hänet teloitettiin vankeudessa vuonna 1941.

Elämäkerta
----------

Goppers syntyi Plāņussa lähellä Valkaa vuonna 1876. Hän opiskeli upseerikoulussa Vilnassa ja valmistui vuonna 1896, jonka jälkeen hän palveli Venäjän armeijassa. Hän yleni kapteeniksi vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän komensi pataljoonaa ja yleni vuoteen 1915 mennessä everstiksi komentaen rykmenttiä. Vuonna 1917 hänestä tuli latvialaisten kiväärimiesten ensimmäisen prikaatin johtaja. Goppers otti osaa Venäjän sisällissotaan sen jälkeen, kun hänet oli siirretty Venäjän sisäosiin joulukuussa 1917. Hän komensi ensin valkoisten sotilasosastoja Samaran alueella ja myöhemmin hän nousi 21. jalkaväkidivisioonan komentajaksi Siperiassa.

Goppers palasi Latviaan kesäkuussa 1920, ja yleni siellä kenraaliksi 13. elokuuta samana vuonna. Vuodesta 1924 lähtien hän toimi jalkaväkidivisioonan johdossa. Sotilasuransa ohella hän julkaisi useita teoksia sotilastieteiden historiasta ja teoriasta, sekä toimi partioliikkeen perustamisessa Latviassa. Neuvostoliitto miehitti sittemmin Latvian ja NKVD pidätti Goppersin syyskuussa 1940. Häntä pidettiin vankilassa Riiassa, jossa hänet teloitettiin kesäkuussa 1941. Hänen ruumiinsa tunnistettiin vasta vuonna 1944 muiden NKVD:n surmaamien uhrien joukosta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Wojciech Roszkowski ja Jan Kofman: *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century*, s. 305-306. M. E. Sharpe, 2008. ISBN 978-0-7656-1027-0. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |

 |
**Ivan Stepanovitš Beljajev** (ven. Ива́н Степа́нович Беля́ев, 21. marraskuuta 1907 nykyisen Tolmatšin kunnan Vorobjovon kylä – 22. maaliskuuta 1967 Sortavala) oli karjalaissyntyinen neuvostoliittolainen opettaja ja poliitikko.

Ivan Beljajev syntyi tverinkarjalaiseen talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Tverin pedagogisesta instituutista vuonna 1930, minkä jälkeen hänet lähetettiin työhön Neuvosto-Karjalaan. Beljajev suoritti kasvatustieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1949.

Beljajev työskenteli vuoteen 1944 saakka venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajana, Karjalan autonomisen tasavallan valistusasiain kansankomissariaatin tarkastajana, Petroskoin opettajaopiston rehtorina sekä Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan kouluhallinnon päällikkönä ja valistusasiain varakansankomissaarina. Vuosina 1944–1951 hän toimi tasavallan opetusministerinä ja vuodesta 1951 ministerineuvoston varapuheenjohtajana ja ulkoministerinä. Vuosina 1956–1967 Beljajev oli Karjalan ASNT:n ministerineuvoston puheenjohtaja. Hän oli NKP:n Karjalan aluekomitean jäsen ja Neuvostoliiton korkeimman neuvoston kansanedustaja.

Beljajevin erityisalana oli venäjän kielen opetus vieraana kielenä. Hänen johdollaan on laadittu useita suomalaisille ja karjalaisille tarkoitettuja venäjän oppikirjoja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Karelija: entsiklopedija. Tom 1*, s. 161. Petrozavodsk: Petropress, 2007. ISBN 978-5-8430-0123-0.
2. 1 2 3  Beljajev Ivan Stepanovitš *Imena v istorii karelii*. Viitattu 2.4.2020.