recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**András Hargitay** (s. 7. maaliskuuta 1956 Budapest) on unkarilainen uinnin olympiamitalisti sekä kolminkertainen maailman- ja Euroopan-mestari. Hän edusti Központi Sportiskola- ja Budapesti Honvéd Sportegyesület -seuroja.

Hargitay sijoittui Barcelonan EM-kilpailuissa 1970 kuudenneksi 400 metrin sekauinnissa ja seitsemänneksi 1 500 metrin vapaauinnissa. Münchenin olympialaisissa 1972 hän saavutti pronssia 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.32,70 sekä sijoittui viidenneksi 200 metrin sekauinnissa ja kuudenneksi 200 metrin perhosuinnissa. Hän voitti 400 metrin sekauinnin maailmanmestaruuden Belgradissa 1973 ajalla 4.31,11 sekä sijoittui neljänneksi 200 metrin sekauinnissa ja kuudenneksi 200 metrin perhosuinnissa.

Hargitay ui 400 metrin sekauinnin Euroopan ennätyksen 4.31,11 Belgradissa 5. syyskuuta 1973. Hän voitti Wienin EM-kilpailuissa 1974 kultaa 400 metrin sekauinnissa maailmanennätysajalla 4.28,89 ja 200 metrin perhosuinnissa ajalla 2.03,80 sekä saavutti 200 metrin sekauinnissa pronssia ajalla 2.09,08.. Hän ui 800 metrin vapaauinnin Euroopan ennätyksen 8.31,30 Kecskermetissa joulukuussa 1974.

Hargitay voitti Calin MM-kilpailuissa 1975 kultaa 200 metrin sekauinnissa ajalla 2.07,72 ja 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.32,57. Montrealin olympialaisissa 1976 hän oli 400 metrin sekauinnissa neljäs. Hän voitti 200 metrin sekauinnin Euroopan-mestaruuden Jönköpingissä 1977 ajalla 2,06,82 ja sijoittui 400 metrin sekauinnissa neljänneksi. Saman vuoden Sofian universiadeissa hän voitti kultaa 400 metrin sekauinnissa.

Hargitay saavutti Länsi-Berliinin MM-kilpailuissa 1978 pronssia 400 metrin sekauinnissa ajalla 4.27,04. Moskovan olympialaisissa 1980 hän sijoittui samassa lajissa neljänneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  András Hargitay *olympedia.org*. Viitattu 28.10.2020. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7  Swimming - András Hargitay *the-sports.org*. Viitattu 28.10.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Lauri Elis Vähälä** (9. huhtikuuta 1914 Ullava – 5. huhtikuuta 1995 Oulu) oli yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvon.

Vähälän vanhemmat olivat maanviljelijä, seppä Ludvig Vähälä ja Alina Friis ja puoliso vuodesta 1942 Linnea Fredrika Viitasalo. Autoilijaksi Vähälä alkoi, kun hän hankki 1937 perävaunullisen kuorma-auton ja harjoitti sillä muun muassa sora- ja puutavarakuljetuksia Lappia myöten. Talvisotaan osallistunut Vähälä toimi välirauhan aikana palkattuna tavaroiden kuljettajana Rovaniemen ja Liinahamarin välillä. Jatkosodassa hän oli ambulanssinkuljettaja. Sotien jälkeen 1946 Vähälä ryhtyi taas tavarakuljetuksiin. Hän alkoi kuljettaa 1952 herkästi pilaantuvia elintarvikkeita kuten voita ja hedelmiä ja myöhemmin myös teuraslihaa pohjoisesta Etelä-Suomeen ja sieltä paluukyydeissä takaisin tavaroita. Vuonna 1958 hän sai merkittävän liikennöintiluvan Rovaniemen ja Helsingin välille. Seuraavalla vuosikymmenellä Vähälä-yhtiö kasvoi huomattavasti, osin yritysostojen myötä, ja tuli alansa suurimmaksi yritykseksi Pohjois-Suomessa. Se ryhtyi harjoittamaan myös ulkomaan kuljetuksia. Vähälä johti itse yritystään vuoteen 1977. Liikenneneuvoksen arvonimen hän sai 1975.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Lauri Vähälä Viitattu 19.9.2021.
2. ↑  Ihmiset. Kuolleita. Liikenneneuvos Lauri Vähälä. *Helsingin Sanomat*, 11.4.1995. (Tilaajille) Viitattu 19.9.2021.
Konstantin Hakulin
**Konstantin Hakulin**, sukunimi esiintyi myös muodossa *Hackulin* (2. joulukuuta 1833 Hamina – 10. toukokuuta 1900 Tampere) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut proviisori, tehtailija, liikemies, kauppaneuvos ja valokuvaaja.

Hakulin valmistui proviisoriksi 1857. Hän asui 1850-luvulla Pietarissa ja Helsingissä ja vuodesta 1859 lähtien hän asui Tampereella. Hän oli vuosina 1859–1868 proviisorina Tampereella G. A. Serlachiuksen apteekissa. Hakulin perusti Tampereelle 1868 väkiviinatehtaan. Vuonna 1887 Hakulin sai omistukseensa Tampereella sijainneen Onkiniemen oluttehtaan mentyään naimisiin tehtaan toisen perustajan apteekkari Alex Fredrik Tennbergin (k. 1885) lesken kanssa. Tennberg ja apteekkari G. A. Serlachius olivat perustaneet tehtaan vuonna 1864 ja tehdas oli tunnettu erityisesti Baijerin-oluen valmistajana. Vuonna 1891 Tampereella toimineet Mustalahden, Onkiniemen sekä Santalahden oluttehtaat yhdistyivät Tampereen Panimo-Osakeyhtiöksi. Onkiniemen oluttehdas toimi vuoteen 1909 saakka. Hakulin oli myös mukana perustamassa Tampereen Kutomo Oy:tä sekä Suomen Maanviljelys- ja Teollisuuspankkia. Hakulinilla oli vuosina 1862–1867 oma valokuvausateljee apteekkari Serlachiuksen talossa Kauppatori 3:ssa jossa Hakulin myös itse asui. 

Hakulin oli Tampereen kaupunginvaltuuson jäsenenä 1879–1881. Hän oli perustamassa Tampereen soitannollista seuraa ja toimi Tampereen vapaaehtoisen palokunnan päällikkönä vuodesta 1873. Hakulin sai kauppaneuvoksen arvon 1899. 

Konstantin Hakulin oli naimisissa vuodesta 1887 Amanda Karolina Tennbergin (ent. Lindberg, o.s. Lundman) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kuvasi? : Konstantin Hackulin (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Tyrvääläinen sukua harrastamassa-blogi 11.5.2013 : Tampereen Onkiniemen oluttehdas
3. ↑  Maisa Penttala ja Aija Välilä: Väkijuomateollisuus, Koskesta voimaa -sivusto
4. ↑  BeerFinland.com : Tampereen oluttehtaita
5. ↑  SKS Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat-verkkojulkaisu : Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut

Aiheesta muualla
----------------

* Konstantin Hakulinin elämäkerta SKS Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat-verkkojulkaisussa
**Salme Heinonen** (myöh. **Lehtinen**, s. 20. lokakuuta 1940) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvun lopulla SM-mitaleja pituushypyssä ja pikajuoksuissa. Hän edusti Suomea kahdessa maaottelussa vuonna 1958. Kotimaassa hän edusti Lahden Urheilijoita.

Heinonen saavutti pituushypyssä Kalevan kisoissa hopeaa vuonna 1958 ja pronssia vuonna 1959 sekä sijoittui kuudenneksi vuonna 1957. Vuoden 1958 Kalevan kisoissa hän saavutti 100 metrin juoksussa pronssia ja sijoittui seuraavana vuonna kuudenneksi. Vuonna 1959 hän saavutti Lahden Urheilijoiden joukkueessa SM-hopeaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa.

Heinonen edusti Suomea pituushypyssä maaottelussa Viroa vastaan kesäkuussa 1958 ja Ruotsia vastaan heinäkuussa 1958.

Heinosen ennätys pituushypyssä oli Kalevan kisoissa 1959 tehty 550 cm ja 100 metrillä 12,6 s aiemmin samalta vuodelta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Salme Heinonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 495. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
3. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 278. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
4. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 255. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
5. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 417. , 1987.
6. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 229–230. , 1987.
**Hamo Beknazarjan** (arm. Համո Բեկնազարյան, ven. Амо (Амбарцум) Иванович Бек-Наза́ров, *Amo (Ambartsum) Ivanovitš Bek-Nazarov*; 31. toukokuuta 1892 Jerevan – 27. huhtikuuta 1965 Moskova) oli armenialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Elämäkerta
----------

Beknazarjan opiskeli Moskovan kauppakoulussa ja näytteli vuodesta 1915 lähtien melodramaattisia ensirakastajan rooleja venäläisissä elokuvissa. Vuonna 1921 hän oli perustamassa Georgian valistusasiain kansankomissariaatin elokuvaosastoa. Hän työskenteli Georgian elokuvastudion johtajana ja ohjasi siellä muutamia elokuvia. Vuonna 1924 hän oli perustamassa Armenian elokuvastudiota Haifilmiä. Beknazarjanin ensimmäinen merkittävä elokuva oli georgialais-armenialainen *Namus* (1926), romanttinen tarina nuorista rakastavaisista ja perinteisestä pakkoavioliitosta. Hänen parhaita töitään oli vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumista kertova armenialais-azerbaidžanilainen *Dom na vulkane* (1929). Taka-Kaukasian elokuvastudioiden lisäksi Beknazarjan teki elokuvia myös Venäjän vähemmistökansojen elokuvayhtiölle Vostokkinolle.

Vuonna 1935 Beknazarjan ohjasi ensimmäisen armenialaisen äänielokuvan *Pepo*, josta tuli suuri menestys. Gabriel Sundukjanin teokseen perustuva elokuva kuvaa armenialaisen köyhälistön raskasta elämää ja yhteiskunnallista riistoa 1800-luvun loppupuolella. Venäjän sisällissodasta Armeniassa kertova *Zangezur* (1938) sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Historiallisen suurelokuvan *David-Bek* (1944) aiheena on armenialaisten vapaustaistelu 1700-luvulla. Beknazarjan laati käsikirjoitukset useimpiin ohjaustöihinsä ja käsikirjoitti myös muiden ohjaajien elokuvia.

Beknazarjan sai Armenian SNT:n kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1935. Haifilm-studio nimettiin hänen mukaansa vuonna 1965.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Kino: entsiklopeditšeski slovar*, s. 40. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1986.
2. 1 2 3 4  Rollberg, Peter: *Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema*, s. 95–97. Lanham, Maryland; Toronto; Plymouth, UK: The Scarecrow Press, 2009. ISBN 978-0-8108-6268-5.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Jalokiviksi hiottuja huippulaatuisia peridootteja.
Jalokiviluokkainen, puhdas peridoottikide Natural History Museumissa Lontoossa.
Jalokiviksi kelpaamatonta rakeista ja haurasta oliviinia raakakivenä. Oliviini esiintyy lähes poikkeuksetta tällaisessa muodossa.
**Peridootti** on silikaattimineraali oliviinin puhdas jalokivimuunnos. Oliviini esiintyy rakeisina, massamaisina muodostumina, mutta peridootti muodostaa suuria kauniinvärisiä ja läpinäkyviä kiteitä, jotka on helppo hioa jalokiviksi.

Peridootista käytettävä synonyymi *krysoliitti* on johdettu kreikan kielen sanasta "kultakivi", mutta kultakivi on aiemmin tarkoittanut monia väriltään samankaltaisia kiviä.

Peridootti on tuliperäinen mineraali, joten sitä ei esiinny juurikaan Euroopassa, paitsi jonkin verran Välimeren saaristossa. Peridootti tuli kuitenkin keskieurooppalaisille tutuksi ristiretkeläisten tuodessa sitä mukanaan pyhiinvaelluksillaan.

Ominaisuudet
------------

Kivi muistuttaa hyvin paljon lasia: se on hauras ja sillä on simpukkamainen ja hauras murros, ja se on öljykiiltoinen. Haurautensa vuoksi sitä on käsiteltävä varoen, ja hiotut kivet upotetaan yleensä tukevaan metalliseen korupohjaan murtumisen estämiseksi.

Tummia peridoottikiteitä voidaan myös vaalentaa paremmin jalokiviksi sopiviksi kuumentamalla niitä korkeassa lämpötilassa. Peridootin väri vaihtelee keltavihreästä kirkkaanvihreään, ja sen Mohsin kovuus on 6,5.

Peridoottia käytetään hyvin paljon koru- ja jalokivenä, ja siitä käytetään myös joskus nimeä krysoliitti.

Optiset ominaisuudet
--------------------

### Kissansilmäilmiö

Peridootista esiintyvät myös harvinaiset optiset ominaisuudet: ns. kissansilmä- ja tähti-ilmiö, jotka johtuu kiteen yhdensuuntaisista kuiduista, sulkeumista tai neulasista. Ilmiö tulee esille parhaiten hiottaessa kivet pyöröhionnalla, ja kuitujen ja neulasten ollessa samansuuntaisia pyöröhiontaisen kiven pohjaa kohden. Valmiiksi hiottua kiveä käännellessä pyöröhiottuun kiveen ilmestyy kapea vaalea raita, ns. "kissansilmä", joka kääntyy kiveä liikuteltaessa.

### Tähti-ilmiö

Jos peridoottikiteen yllä mainitussa kissansilmäilmiön muodostavassa kiteessä kuidut ja neulaset ovat yhdensuuntaisia, joidenkin kiteiden poikkileikatuilla pinnoilla voi esiintyä jopa kuusi- tai kaksitoistasakaraisia kissansilmäilmiöitä.

Esiintyminen
------------

Peridoottia löytyy Kiinasta, Brasiliasta, Norjasta, Egyptistä, Saksasta, Myanmarista, Yhdysvalloista, Pakistanista ja Italiasta. Punaisessa meressä olevalta St. Johnin tulivuorisaarelta on saatu peridoottia yli 3 500 vuotta.

Lähteet
-------

* Schumann, Walter, 1989: Jalokivet ja korukivet. Otava, Keuruu. (ISBN 951-1-10837-9)
* Hamilton, Woolley, Bishop; 1996: Minerals, Rocks and Fossils. Hamlyn, Lontoo. (ISBN 0-600-57512-8)
* Brocardo, G. 1994: Minerals & Gemstones. (ISBN 0-7153-0197-7)

### Viitteet

1. ↑  "Oliviini", *Mineraalit ja jalokivet*, s. 203. Suomeksi julkaissut Gummerus Kustannus Oy. Suomentanut Kalle Taipale. Gummerus, 2009. ISBN 978-951-20-8083-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Peridootti** Wikimedia Commonsissa
**Granada** on kaupunki Nicaraguassa Keski-Amerikassa. Se on yksi Amerikkojen vanhimmista kaupungeista ja Nicaraguan tärkeimmistä. Kaupungissa asuu noin 120 000 ihmistä. Granada sijaitsee Nicaraguajärven rannalla, ja on samannimisen maakunnan pääkaupunki. Sen perusti Francisco Hernández de Córdoba vuonna 1524. Kaupungista käytetään usein lempinimeä Gran Sultana del Gran Lago, ’suuren järven suuri sulttaani’.

Nicaraguan historiassa Granada kilpaili pitkään pääkaupungin asemasta Leónin kanssa, ennen kuin Managuasta tuli pysyvä pääkaupunki vuonna 1858. Granada oli vallasta taistelevien konservatiivien tukialue, kun taas León liberaalien.

Vaikka kaupunki sijaitsee lähellä Tyynenmeren rannikkoa, sieltä on vesireitti Atlantille San Juan -jokea pitkin.

Kaupungin tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat saaristo, Isletas de Granada Nicaraguajärvellä, keskuspuisto (Parque Central), katedraali, Mercedin kirkko ja Polvoran linnoitus. Kaupungin lähellä on myös Mombacho-tulivuoren luonnonpuisto.

Granadan merkittävin vuosittainen kulttuuritapahtuma on *Festival de Poesía*, kansainvälinen runofestivaali tammi–helmikuussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Población Total, estimada al 30 de Junio del año 2012 (PDF) Gobierno de Reconciliación y Unidad Nacional.  Arkistoitu 2.5.2013. Viitattu 24.8.2016. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Granada (Nicaragua)** Wikimedia Commonsissa
**Timo Korsumäki** (s. 20. heinäkuuta 1969 Tampere) on suomalainen entinen jalkapalloilija.

Keskikentällä ja hyökkääjänä pelannut Korsumäki debytoi Ilveksen edustusmiehistössä kaudella 1987 ollessaan A-juniori. Korsumäki pelasi Ilveksessä vuoteen 1991 asti voittaen seurassa Suomen Cupin 1991. Kaudella 1992 Korsumäki pelasi Vaasan Palloseurassa tehden kaksi maalia, mutta palasi Ilvekseen heti seuraavaksi kaudeksi. Hän toimi joukkueen kapteenina kausina 1997–1998 ja tuurasi Mark Josephia kaudella 1996 kantaen kapteenin nauhaa viidessä ottelussa. 

Korsumäki pelasi uransa aikana 157 pääsarjaottelua ja teki niissä 4 maalia. Pelaajauran jälkeen Korsumäki on toiminut Ilves Ry jalkapallojaoston puheenjohtajana, sekä Ilveksen naisten joukkueenjohtajana.

Keväästä 2016 lähtien Timo Korsumäki on toiminut Suomen Palloliiton Tampereen piirin piirijohtajana. Aiemmin hän työskenteli Hämeen Liikunnan ja Urheilun (HLU) seurakehittäjänä.

Saavutukset
-----------

* Suomen Cup 1990
* A-SM-pronssi 1986, 1987

Lähteet
-------

* *Kausikirja 1997*. Tampere: FC Ilves, 1997.
* Veikkausliiga Hall Of Fame

### Viitteet

1. ↑  Timo Korsumäki piirijohtajaksi  22.1.2016. Suomen Palloliitto.  Arkistoitu 16.11.2016. Viitattu 15.11.2016.
|  |
| --- |
| **Sekhemib hieroglyfein** |
| **Horus-nimi** |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |
|  |
|  |

 |  |

 |
| *Sekhemib*Sydämeltään vahva |
| **Nebty-nimi** |
| *Nebty sekhemib perenmaat*Sydämeltään vahvaJoka on tullut esiin Maatista |

|  |
| --- |
| **Peribsen hieroglyfein** |
| **Seth-nimi** |
| 

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |
|  |
|  |

 |  |

 |
| *Peribsen*Joka on tullut esiin heistä |
| **Nebty-nimi** |
| *Peribsen*Joka on tullut esiin heistä |

**Peribsen** (alun perin **Sekhemib**) oli muinaista Egyptiä 2. dynastian aikaan vuoden 2700 eaa. tienoilla hallinnut faarao tai mahdollisesti kaksi faaraota.

Peribsen ei ilmeisesti ollut Nynetjerin laillinen perillinen, vaan nousi valtaan muilla keinoin. Hän nousi mahdollisesti valtaan Egyptissä puhjenneen sisällissodan jälkeen. Peribsenin haudassa Abydoksessa kuvataan hänet voittoisana ottamassa vastaan Ylä- ja Ala-Egyptin kuninkaan paikkaa. Peribsen oli ensimmäinen faarao, joka kirjoitti nimensä kartussiin. Kartussilla ympyröity nimi löytyi Sakkarasta löytyneestä sinetistä.

Muista faaraoista poiketen Peribsen otti Horus-nimensä tilalle Seth-nimen, jossa serekhin eteen oli sijoitettu Horus-jumalaa kuvaavan haukan sijasta Seth-jumalaa kuvaava Seth-eläin. Egyptissa näiden jumalten välillä vallitsi ankara kilpailu ja Peribsenin nimenmuutos oli mitä todennäköisimmin poliittinen kannanotto. Jotkut egyptologit (mm. Nicolas Grimar ja Wolfgang Helck) kuitenkin uskovat, että Sekhemib ja Peribsen olivat eri henkilöitä, jotka hallitsivat peräkkäin.

Peribsenin hauta sijaitsee Abydoksessa ja on perinteinen neliskulmainen hauta, joka on ympäröity muurilla. Haudan yhteydestä on löytynyt kaksi steelaa, joissa mainitaan Peribsenin nimi. Oheishautoja lähistöltä ei ole löytynyt.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Nynetjer** | **Egyptin faarao**2. dynastia | Seuraaja:**Khasekhemwy** |
**Timo Koskinen** (s. 1965) on suomalainen pianisti.

Koskinen opiskeli pianonsoittoa Sibelius-Akatemian nuorisokoulutuksessa Liisa Pohjolan ja Matti Raekallion johdolla 1979–84, Chopin-akatemiassa Varsovassa Andrzej Stefañskin johdolla 1984–85 ja Sibelius-Akatemian solistisella osastolla 1987–90 Yrjö Carlsonin, Mervi Kiannon ja Erik T. Tawaststjernan johdolla. Hän suoritti pianonsoiton A-tutkinnon 1989.

Koskinen on toiminut Paimion seurakunnan kanttorina 1987–93 ja Sibelius-Akatemian kamaripianistilehtorina vuodesta 1993. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1990.

Koskinen sai ensimmäisen palkinnon Ilmari Hannikainen -pianokilpailussa vuonna 1978 alle 16-vuotiaiden sarjassa ja toisen palkinnon Maj Lind -pianokilpailussa vuonna 1988.

Lähteet
-------

1. ↑  Timo Koskinen *Savonlinnan musiikkileiri*.  Arkistoitu 8.10.2019. Viitattu 8.10.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Aurinkoa (A) kiertävän komeetan rata. Periheli on piste, jossa komeetta on lähimpänä Aurinkoa. Apheli on piste, jossa komeetta on kauimpana Auringosta (C).
**Periheli** on se piste Aurinkoa kiertävän kappaleen radalla, jossa kappale on lähimpänä Aurinkoa. Radan kaukaisimman pisteen nimi on vastaavasti **apheli**. Kappaleen kiertonopeus on alhaisin aphelissä ja korkein perihelissä.

Sanana periheli viittaa Auringon kiertämiseen. Sanan heli-pääte korvataan geum-päätteellä, jos kappale kiertää Maata ja "astroni", jos kappale kiertää jotakin muuta tähteä. Kun ei haluta tehdä eroa eri keskuskappaleiden välille puhutaankin yleisesti *periapsidiajasta*.

Muiden taivaankappaleiden kiertolaisten radan kaukaisimman ja läheisimmän pisteen nimi voidaan muodostaa vastaavasti:

| Taivaankappale, jota rata kiertää | Radan läheisin piste | Radan kaukaisin piste |
| --- | --- | --- |
| Maa | perigeum | apogeum |
| Jupiter | perijovi | apojovi |
| tähti (muu kuin Aurinko) | periastroni | apoastroni |

Yleistermi on apsidi. Lähimmäin ohituksen piste on **periapsis** (esimerkiksi englannissa myös käytössä samaa merkitsevä termi *pericentre*) ja etäisimmän **apoapsis** (apapsis on myös, harvemmin, käytössä). Jana, joka kulkee apoapsiksen ja periapsiksen kautta, on englanniksi "line of apsides", joka on elliptiselle kiertoradalle ellipsin pitempi puoliakseli.

*Periheliaika* (engl. *Time of Perihelion*) on se ajanhetki, jolla radallaan liikkuva planeetta, asteroidi, komeetta tai muu taivaankappale on perihelissä. Periheliaika on eräs taivaankappaleen rataa kuvaava rataelementti ja sitä tarvitaan, kun halutaan tietää missä ratansa pisteessä taivaankappale on jollakin ajanhetkellä menossa. Se mitataan usein juliaanisina päivinä jostakin ennaltasovitusta ajan nollahetkestä. 

Periheliajan sijasta kappaleen sijoittaminen radalle voidaan ja usein ilmaistaankin muilla tavoin. Matemaattiselta kannalta jonkin verran käytännöllisempi vastaava suure on keskianomalia.
**Afrikankalliopääsky** (*Ptyonoprogne fuligula*) on pienikokoinen eteläinen pääskylaji. Lajista on myös käytetty nimeä *Hirundo fuligula*. Lajista on erotettu omaksi lajikseen aavikkopääsky (*Ptyonoprogne obsoleta*).

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 12,5 cm, siipien kärkiväli 27,5–30 cm ja paino keskimäärin noin 15 g. Afrikankalliopääsky on törmäpääskyn kokoinen ja väritykseltään suuresti samannäköinen kuin kalliopääsky, josta sen erottaa hieman vaaleampi yleisväritys ja valkoinen, viiruton kurkku. Sukupuolet ovat samannäköisiä.

Esiintyminen
------------

Afrikankalliopääskyllä on kymmeniä erillispopulaatioita Afrikassa, jossa laajin yhtenäinen esiintymisalue on Luoteis-Afrikassa Saharassa. Afrikan lisäksi sitä tavataan Lähi-idässä ja Arabian niemimaalla sekä Irakin ja Intian välisellä alueella. Maantieteellinen muuntelu on hyvin laajaa. Se on enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö
-------------

Lämpimien alueiden vuoristoiset ja kallioiset alueet, joilla se korvaa pohjoisemman kalliopääskyn. Paikoin pesimäpopulaatioita on myös kaupungeissa, muun muassa Abu Simbelissä. Talvisin laji voi esiintyä suurina parvina soilla ja järvillä.

Lisääntyminen
-------------

Pesä on savesta muurattu kuppi, joka on liimattu saveen sekoitetulla syljellä pystysuoraan kallioon, siltaan, rakennukseen tai muuhun rakennelmaan. Sen rakentaminen kestää noin 40 päivää ja molemmat emot osallistuvat muuraustöihin. Munia on 2–3, ja molemmat puolisot hautovat niitä noin 17 päivää. Hyvin kuumilla alueilla emot peittävät munat päivän kuumimmaksi ajaksi. Pesäpoikasaika vaihtelee 15–30 päivään. Niillä on tavallisesti 2, paikoin 3 pesyettä.

Ravinto
-------

Kuten muutkin pääskyt, myös afrikankalliopääsky syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.

Lähteet
-------

1. ↑  BirdLife International: *Ptyonoprogne fuligula* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2022-2*.  2016. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 30.12.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hongkong.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Ptyonoprogne fuligula | 
* Wikidata: Q25252247
* Wikispecies: Ptyonoprogne fuligula
* Avibase: A116A583946051DE
* BirdLife: 104005679
* BOLD: 116644
* CoL: 4QBMK
* BOW: rocmar2
* eBird: rocmar2
* Euring: 9900
* GBIF: 7340285
* iNaturalist: 144789
* ITIS: 916669
* IUCN: 104005679
* NCBI: 72890
* Xeno-canto: Ptyonoprogne-fuligula

 |
|  |
| Hirundo fuligula | 
* Wikidata: Q1584095
* ADW: Ptyonoprogne\_fuligula
* BirdLife: 22734983
* CoL: 3M4RN
* Euring: 32410
* GBIF: 5230773
* IRMNG: 11033719
* ITIS: 560470
* uBio: 13250

 |

 |
**Marita Fossum** (s. 14. maaliskuuta 1965) on norjalainen kirjailija. Hänen debyyttiteoksensa oli romaani *Verden utenfor* (2002). Hänet palkittiin norjalaisella Brage-palkinnolla kaunokirjallisuuden sarjassa vuonna 2005 romaanista *Forestill deg*.

Fossum varttui Trondheimissa ja sai koulutuksen sairaanhoitajaksi. Hän muutti varhain Osloon ja työskenteli siellä terveydenhuollossa. Hän asui jonkin aikaa Aix-en-Provencessa Ranskassa ja aloitti siellä kirjoittamisen. Hän työskenteli kahdeksan vuotta ensimmäisen romaaninsa parissa, joka myöhemmin sai kolmannen sijan Cappelen-kilpailussa, mutta hän ei ole julkaissut tätä ensimmäistä kirjaansa.*lähde?*

Fossumin kirjojen teema on tumma. Hänen kirjansa eivät ole paksuja, mutta niiden tekstit ovat vaativia. Ne koskettavat olemassaolon mysteerien syviä kerroksia (Fredrik Wandrup, Dagbladet). Kjell Askildsen, Albert Camus ja Marguerite Duras ovat kirjoittajia, joita hän arvostaa suuresti. Silti hänen kirjoissaan on huumoria. Hänen ensimmäinen kirjansa *Verden utenfor* käsittelee aids-sairaita Chisiä ja Lizaa. Toisen kirjan *Å drepe en drage* päähenkilö Miss Hammer saa tietää poikansa kuolleen, jolloin hän itse sairastuu stressin takia ja joutuu psykiatriseen sairaalahoitoon.*lähde?*

Teokset
-------

* *Verden utenfor*, romaani Oslo: Oktober 2002 ISBN 82-495-0123-3
* *Å drepe en drage*, romaani Oslo: Oktober 2004 ISBN 82-495-0231-0
* *Forestill deg*, romaani Oslo: Oktober 2005 ISBN 82-495-0375-9
* *Kjære gjetergutt*; romaani Oslo: Oktober 2006
* *Lykksalighet*; romaani Oslo: Oktober 2011
* *Et siste kyss*; romaani Oslo: Oktober 2012 ISBN 978-82-495-1065-8
* *Singularitet*; romaani Oslo: Oktober 2018 ISBN 978 82 495 1978 1

Lähteet
-------

1. 1 2  Brageprisen. Prisvinnere 2005 Brage prisen.  Arkistoitu 30.4.2006. Viitattu 18.4.2020. (norjaksi) (Web Archive )
2. ↑  Anne Grete Nilsen: Marita Fossum *Store norske leksikon*. Viitattu 18.4.2020. (norjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Timo Kökkö** (14. toukokuuta 1927 – 23. heinäkuuta 2015) oli suomalainen luterilainen rovasti. Kökkö oli kotoisin Mouhijärveltä. Kökkö työskenteli Ylitorniolla kirkkoherrana 1966–1972 ja kristillisen kansanopiston johtajana. Vuonna 1973 Kökkö valittiin Tyrvään kirkkoherraksi. Kökkö kuului elämänsanalaiseen liikkeeseen ja toimi vuosina 1975–1981 Lestadiolaisten ylioppilaskodin hallituksen puheenjohtajana. Kökkö toimi yhteiskunnallisesti aktiivisesti ja toimi muun muassa kirkolliskokousedustajana (1974–1978 ja 1982–1988), Suomen kirkon pappisliiton puheenjohtajana sekä Suomen sotaveteraaniliiton hengellisen toimikunnan varapuheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Timo Kökön aika *Tyrvään pappila*. Viitattu 10.5.2022.
2. ↑  Omistaminen ja hallinto *Lestis*. Viitattu 10.5.2022.
3. ↑  Muistokirjoitus: Timo Kökkö *Helsingin Sanomat*.  2.8.2015. Viitattu 10.5.2022.
4. ↑  Antila, Jaakko Olavi: *Kansankirkko ristipaineessa*, s. 382. Suomen luterilainen kirkolliskokous 1974–2011. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. ISBN 978-952-222-986-1.
**Afrikanmeriharakka** (*Haematopus moquini*) on musta kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili Charles Lucien Bonaparte 1856, ranskalaisen luonnontieteilijän Alfred Moquin-Tandonin kunniaksi.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Meriharakan kokoinen, höyhenpuvultaan kokonaan musta kahlaaja, jonka koivet ja nokka ovat kirkkaanpunaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun puku on ruskehtavampi kuin aikuisen. Ääni muistuttaa meriharakan ääntä.

Esiintyminen
------------

Laji elää eteläisen Afrikan rannikolla Natalista Angolaan. Se pesii kuitenkin vain Namibian Lüderitzin ja Etelä-Afrikan Mazeppa Bayn välisellä alueella. *meadewaldoi*-alalaji on aiemmin esiintynyt Kanariansaarilla, mutta pesintää ei ole koskaan varmistettu.

Lajin kanta on vuonna 2015 tehtyjen arvioiden mukaan kasvussa, mihin on vaikuttanut erityisesti rannan läheisyydessä olevien saarien parempi hoito. Yksilömääräksi arvioitiin vuonna 2014 noin 6 670 yksilöä. Lajin parantuneen tilanteen ansiosta Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto nosti vuonna 2017 sen luokituksen elinvoimaiseksi. Afrikanmeriharakka kuitenkin pesii ihmisten suosimilla rannoilla, ja pesimäaikana tapahtuva rantalomailu ja maastoajoneuvoilla kruisailu tuhoavat sekä pesiä että kasvillisuuteen piiloutuneita poikasia. Myös mangustit ja etelänselkälokit (*Larus dominicanus*) ryöstävät pesiä, varsinkin silloin, kun emot eivät uskalla tulla pesälle lähellä oleskelevien ihmisten takia.

Elinympäristö
-------------

Kivikkoiset ja kallioiset rannat sekä rannikolla että saarilla.

Lisääntyminen
-------------

Pesä on kuoppa hiekassa. Munia on 2-4, molemmat emot hautovat.

Ravinto
-------

Nilviäiset, äyriäiset, lierot.

Lähteet
-------

* Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8
* Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2 3  BirdLife International: *Haematopus moquini* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2017.3*.  2017. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 31.12.2017. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q855552
* Wikispecies: Haematopus moquini
* ARKive: haematopus-moquini
* Avibase: C078081EB45D895F
* BirdLife: 22693627
* CoL: 3J8XP
* BOW: afroys1
* eBird: afroys1
* Euring: 4530
* Fauna Europaea: 402019
* Fossilworks: 372746
* GBIF: 2480263
* iNaturalist: 4839
* IRMNG: 10840591
* ITIS: 560353
* IUCN: 22693627
* NCBI: 2587770
* WoRMS: 212720
* Xeno-canto: Haematopus-moquini

 |

 |
**Benjamin Attahir** (s. 25. helmikuuta 1989 Toulouse) on ranskalainen säveltäjä, viulisti ja kapellimestari.

Attahir opiskeli Toulousen konservatoriossa, Édith Canat de Chizyn luokalla Pariisin aluekonservatoriossa sekä Marc-André Dalbavien ja Gérard Pessonin johdolla varsinaisessa Pariisin konservatoriossa. Viulistina hän on ollut Ami Flammerin opissa ja esiintynyt muun muassa Ensemble Intercontemporainin kanssa. Kapellimestarina hän on kantaesittänyt monia uusia teoksia, ja vuonna 2012 hän perusti Patrick Wibartin kanssa ÆNEA-kokoonpanon.

Attahir on sävellystyössään hakenut yhteyttä nykymaailman ja menneen väliltä, mikä näkyy teoksissa *La capricieuse* (cembalolle, 2014), *La pastorale d'Issy de 1659* (ooppera, 2015) ja *Nach(t)spiel* (kantaesitetty 2016). Samoin hän on yhdistänyt itäisiä ja läntisiä piirteitä monissa teoksissaan, joihin ovat kuuluneet *De l'obscurité II* (harpulle, 2012), *Takdima* (oboe d'amorelle, pasuunalle, pianolle, harpulle ja alttoviululle; 2014), *N'zah* (orkesterille, 2010), *Sawti'l Zaman* (2013), *Maâ* (kaksoiskonsertto viululle ja kontrabassolle, 2015) ja *Al Fajr* (konsertto pianolle ja yhtyeelle, kantaesittänyt Daniel Barenboim, 2017).

Attahirilla oli vuosina 2016–2017 Villa Medicin residenssi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Centre de documentation de la musique contemporaine: Benjamin Attahir


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Christiane F. – tyttö metroasemalta** (tai **Christiane F. – tyttö huumekadulta**, *Christiane F. – Wir Kinder vom Bahnhof Zoo*) on Uli Edelin ohjaama länsisaksalainen draamaelokuva vuodelta 1981. Ankaran inhorealistinen huumekuvaus perustuu Vera Christiane Felscherinowin kokemuksiin Länsi-Berliinin kaduilla 1970-luvun lopulla, joita on julkaistu kirjoina myös suomeksi. Elokuvan musiikista vastasi David Bowie. joka myös esiintyy elokuvassa. Musiikista julkaistiin soundtrack-albumi *Christiane F.*

Syntyhistoria
-------------

Vuonna 1962 syntynyt 16-vuotias Vera Christiane Felscherinow teki yhteistyötä *Stern*-aikakauslehden kahden toimittajan kanssa, ja hänen laajoista haastatteluistaan julkaistiin kirja vuonna 1979 (suom. *Huumeasema Zoo*, Kirjateos 1981). Elokuva perustuu näihin tositapahtumiin: tyttö ajautuu Berliinin yöelämässä heroiiniriippuvaiseksi prostituoiduksi.

Juoni
-----

13-vuotiaan Christianen (Natja Brunckhorst) vanhemmat ovat eronneet, äidillä on uusi miesystävä ja pikkusisko muuttaa isän luokse asumaan. Christiane etsiytyy alaikäisillekin avoimeen yökerhoon, jossa kaikki käyttävät huumeita. Hän rakastuu poikaan nimeltä Detlev (Thomas Haustein), joka toimii homoprostituoituna. Pian myös Christiane ansaitsee rahaa heroiiniin prostituoituna Bahnhof Zoon rautatieasemalla.

Vastaanotto ja jälkimaine
-------------------------

Kirja ja elokuva olivat suuria menestyksiä. Christiane loi maineensa pohjalta musiikki- ja elokuvauran ja nousi kulttihahmoksi. Yhdessä poikaystävänsä Alexander Hacken kanssa hän muodosti yhtyeen Sentimentale Jugend. He molemmat esiintyivät myös vuoden 1983 elokuvassa *Decoder*.

Bahnhof Zoon eli Zoologischer Gartenin rautatieaseman alueesta tuli Berliinissä elokuvan myötä nuorten suosima turistikohde. Elokuvan päähenkilön ulkomuodosta syntyi osaltaan muoti-ilmiö *heroin chic*. 
Christiane Felscherinowin huumeongelmat jatkuivat aikuisuuteen. Hän julkaisi myöhemmistä vaiheistaan omaelämäkerran *Mein zweites Leben*, suom. *Christiane F. – minun toinen elämäni* (Sammakko, 2015).

Film-O-Holic.com-elokuvasivuston arvostelussa vuodelta 2012 *Christiane F.:n* sanotaan kestäneen varsin hyvin aikaa. Esimerkiksi Lukas Moodyssonin *Lilja 4-everiin* (2002) verrattuna saksalaiselokuva muistuttaa kriitikko Lumi Tirrosen mielestä enemmän sosiaaliraporttia: "Ohjaaja keskittyy niin tiukasti huumeidenkäytön konkretiaan, että suuret linjat jäävät piirtymättä. Syitä ja seurauksia ei syväluodata sen enempää psykologisella kuin yhteiskunnallisellakaan tasolla."

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sedergren, Jari: Christiane F. – tyttö metroasemalta (1980)  5.5.2010. Kansallinen audiovisuaalinen instituutti Kavi. Viitattu 2.11.2018. [vanhentunut linkki]
2. 1 2 3  Tirronen, Lumi: Aseman lapset *Film-O-Holic.com*.  6.7.2012. Viitattu 2.11.2018.
**Timo Iisakki Kiviniemi** (s. 20. marraskuuta 1961 Kurikka) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija. Hänen seuranaan oli koko hänen uransa ajan Kurikan Ryhti. Kalevan kisoista Kiviniemi saavutti pronssia 400 metrin juoksussa vuonna 1987. Lisäksi hän oli viestijuoksun SM-kilpailuissa voittamassa kolmea mitalia 4 x 400 metrin viestijuoksusta; kultaa vuonna 1986 sekä kahta hopeaa vuosina 1987 ja 1988. Sisäratojen SM-kisoista Kiviniemi voitti kaikkiaan viisi mitalia; 400 metrin juoksussa kaksi hopeaa vuonna 1986 ja 1987 sekä kaksi pronssia vuosina 1988 ja 1991 ja pronssia 4 x 300 metrin viestijuoksussa vuonna 1991.

Arvokisoissa Kiviniemi on edustanut Suomea yhden kerran. Hän oli mukana sisäratojen EM-kilpailuissa Madridissa vuonna 1986, joissa hän osallistui 400 metrin juoksuun. Kiviniemi ei kuitenkaan selviytynyt alkukilpailuista jatkoon.

Virallisissa kilpailuissa Kiviniemi ei ole esiintynyt vuoden 1992 jälkeen.

Lähteet
-------

1. ↑  Timo Kiviniemi Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
*Tämä artikkeli kertoo Aarre Merikannon oopperasta. Leevi Madetojan oopperasta kertoo artikkeli Juha (Madetojan ooppera).*
**Juha** op. 25 on Aarre Merikannon (1893–1958) vuonna 1922 säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin näyttämöllä vasta vuonna 1963 Lahdessa. Vain teoksen kolmas näytös ennätettiin radioida joulukuussa 1957 säveltäjän vielä eläessä, ja koko teoksen musiikki kuultiin radiossa joulukuussa 1958, kolme kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen. Kansallisoopperan ohjelmistoon *Juha* otettiin syksyllä 1967. Oopperan esittämättä jäämistä säveltäjän elinaikana pidetään yhtenä suomalaisen musiikkielämän suurista tragedioista. Ensiesityksensä jälkeen *Juhasta* on tullut suomalaisen oopperan esikuva, ja se vaikutti merkittävästi Joonas Kokkosen ja Aulis Sallisen karvalakkioopperoihin.

Merikannon varsin nuorena säveltämä *Juha* on orkesterinkäytöltään erittäin värikäs teos. Säveltäjä Paavo Heiniselle "*Juha* oli niin totaalinen suurtapaus, että sen merkitys koskee kaikkea, mitä olen tehnyt. En voi edes kuvitella, mitä Suomen kulttuurielämä olisi ilman *Juhaa*. Merikanto-renessanssi sai samalla aikaan nykymusiikki-innostuksen".

Juhani Ahon vuonna 1911 julkaistu romaani *Juha* oli suuri myynti- ja arvostelumenestys ja myös Aino Ackté ihastui siihen ja havaitsi, että romaanin Marja soveltuisi hänelle oopperaroolina. Ackté muokkasikin romaanista libreton, jota hän tarjosi muun muassa Jean Sibeliukselle. Libretto päätyi lopulta Aarre Merikannon käsiin vuonna 1919, ja hän sai oopperan valmiiksi vuonna 1922. Vaikka Suomalaisen oopperan johtokunta päätti ottaa teoksen ohjelmistoon jo vuonna 1922, esittäminen kuitenkin lykkääntyi vuosi vuodelta, kunnes siitä lopulta luovuttiin kokonaan. Merikannolle oopperan esittämättä jääminen oli suuri isku erityisesti siksi että Leevi Madetojan samaan librettoon säveltämä ooppera pääsi ohjelmistoon vuonna 1935. Merikanto ei säveltänyt *Juhan* jälkeen enää yhtään oopperaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Teerisuo (1970), s. 49.
2. ↑  Heikinheimo (1985), s. 531, 538.
3. ↑  Aarre Merikanto's Juha: The cornerstone of Finnish modern opera.
4. ↑  Heikinheimo (1985), s. 218–243.

Kirjallisuutta
--------------

* Heikinheimo, Seppo: *Aarre Merikanto: Säveltäjänkohtalo itsenäisessä Suomessa.* WSOY, Helsinki. 1985. ISBN 951-0-13319-1
* Teerisuo, Timo: *Aarre Merikannon ooppera Juha.* (Väitöskirja.) Helsingin yliopisto. 1970.

Aiheesta muualla
----------------

* Aarre Merikanto's Juha: The cornerstone of Finnish modern opera. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Merikannon ja Madetojan Juha-oopperat. (Arkistoitu – Internet Archive)
* Juha hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz work

 |

 |
Lähde Dionissa Pieriassa, yksi mahdollinen Pierian lähteen paikka. Taustalla Olymposvuori.
**Pierian lähde** tai *Pierian virta* oli antiikin aikainen lähde Pieriassa Makedoniassa. Se oli omistettu muusille eli runottarille, ja sijaitsi Olymposvuoren juurella. Kreikkalaisessa mytologiassa paikka oli sama, jossa muusien uskottiin syntyneen Zeuksen ja Mnemosynen tyttärinä.

Antiikin aikana lähteen veden juomisen uskottiin antavan runollista innoitusta. Kenties varhaisin tunnettu viittaus on runoilijatar Sapfolta, joka mainitsee Pierian ja runollisen innoituksen ajatuksen, vaikkakaan ei vielä itse lähdettä; kirjoittaessaan naisesta, josta ei ollut runoilijaksi, hän sanoo:

> »[...] κωὐ μναμοσύνα σέθεν ἔσσετ' οὔτε τότ' οὔτ' ὔστερον  
> οὐ γὰρ πεδέχεις βρόδων τῶν ἐκ Πιερίας  
> *[...] kōy mnamosyna sethen esset' ūte tot' ūt' ysteron*  
> *ū gar pedekheis brodōn tōn ek Pierias*  
> [...] kukaan ei sinua muista,  
> sinulle ei annettu Pierian ruusuja.» 
> 
> 

Petronius Arbiterin *Satyriconissa* mainitaan jo lähdekin:

> »*His animum succinge bonis: sic flumine largo*  
> *plenus Pierio defundes pectore verba*  
> Vahvista mielesi aarteilla näillä: jo muusien [Pierian] virta  
> vuolaana täyttää rintasi, ammentaa sanat saatat.» 
> 
> 

Lähteen maine kasvoi länsimaisessa kirjallisuudessa erityisesti Alexander Popen (*An Essay on Criticism*, 1711) kuuluisien säkeiden myötä. Niissä lähde nähdään kaiken tiedon ja taiteiden metaforisena alkuperänä. Pope kirjoitti:

> »*A little learning is a dangerous thing,*  
> *Drink deep, or taste not the Pierian spring.*
>   
> Vähä tieto on vain vahingoksi,  
> juo syvälti, tai älä lainkaan maista Pierian lähteestä.» 
> 
> 

Pierian lähde sekoitetaan usein Kastalian lähteeseen Parnassosvuorella.

Lähteet
-------

1. ↑  Meltzer, Peter E.: *The Thinker's Thesaurus: Sophisticated Alternatives to Common Words (Expanded Third Edition)*, s. 595. 3. painos. W. W. Norton & Company, 2015. ISBN 0393338975. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  *The Poems of Sappho* 65 *sacred-texts.com*. Viitattu 31.10.2016.
3. ↑  Sapfo: *Iltatähti, häälaulu*, s. 48. Suomentanut Pentti Saarikoski. 3. painos (1. painos 1969). Helsingissä: Otava, 1994. ISBN 951-1-13210-5.
4. ↑  Petronius Arbiter: *Satyricon* 5.21–22.
5. ↑  Petronius Arbiter: *Satyricon*, s. 14. (Satyricon.) Kääntänyt ja selityksillä ja jälkisanalla varustanut Pekka Tuomisto. Olympos-sarja. Helsinki: Tammi, 2003. ISBN 951-31-2553-X.
6. ↑  Pope, Alexander: *An Essay on Criticism*. London: Printed for W. Lewis in Russel Street, Covent Garden; and Sold by W. Taylor at the Ship in Pater-Noster Row, T. Osborn near the Walks, and J. Graves in St. James Street, 1711. Teoksen verkkoversio.
7. ↑  Bacon, Francis: *Filosofiset mietelmät*. Englanninkielestä suomentanut Elof Kristianson. Helsinki: Yrjö Weilin & kumpp. Osakeyhtiö, 1910. Teoksen verkkoversio.  Kieliasua korjattu.
**Juha Blomberg** on Radio Suomen valtakunnallisen kanavatoimituksen toimittaja vuodesta 2004. Hän juontaa muun muassa Luonto-Suomi ja Metsäradio -ohjelmia. Toisinaan hän myös tuottaa legendaarista Puhelinlangat laulaa -ohjelmaa toimien samalla sen toisena juontajana. Aiemmin hän juonsi myös Kiekuu-aamuohjelmaa vuorotellen nykyisin Yle TV1:n Puoli Seitsemän -ohjelmassa juontajana olevan Mikko Kekäläisen kanssa. Blomberg on saanut meriittiä Luonto-Suomi -ohjelmassa, jossa hän otti lähetykseen mukaan myös tasavallan presidentti Sauli Niinistön pelkkänä Saulina Naantalista. Tapaus herätti jopa kansainvälistä huomiota.

Radio Suomen suosittuja Klassikkokäräjiä Blomberg on tehnyt vuodesta 2015 lähtien. Blomiksen luonto -sarjassaan Blomberg kertoo tarinoita luonnosta ja julkaisee tarinoihin liittyviä luontokuviaan.*lähde?*

Blomberg on myös luontokuvaaja ja satunnainen maailmanmatkaaja. Hän on kierrellyt useissa kehitysmaissa Aasiassa, Afrikassa ja Etelä-Amerikassa tehden juttusarjoja Nenäpäivän, WWF:n ja Plan Suomen kohteista.*lähde?*

Blomberg on työskennellyt aiemmin myös YleQ:ssa ja Etelä-Savon Radiossa. Radiouransa hän aloitti Mikkelin maakuntaradiossa (myöhemmin Radio Mikkeli ja Etelä-Savon Radio).*lähde?*

Blomberg avioitui vuonna 2021 Jenni Blombergin kanssa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Yle Radio Suomi toimitus Juha Blomberg *vintti.yle.fi*. Yle. Viitattu 12.3.2019.
2. ↑  Yle: Presidentti Niinistö soitti luonto-ohjelmaan – juontaja sinutteli tuttavallisesti *mtvuutiset.fi*.  23.7.2015. MTV Uutiset. Viitattu 12.3.2019.
3. ↑  Bizarre call that has a nation talking *news.com.au*.  24.7.2015. News Life Media Pty Ltd. Viitattu 6.1.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

Juha Blombergin kotisivut *juhablomberg.fi*. Viitattu 12.3.2019.
**Juha-Petri Sakari Ruohola** (s. 5. kesäkuuta 1964 Luvia) on suomalainen lääkintälippueamiraali. Hän on toiminut Puolustusvoimien ylilääkärinä 1.11.2022 lähtien. Tätä ennen hän toimi vuodesta 2016 lähtien Merivoimien ylilääkärinä. Hän on ensimmäinen lääkintälippueamiraali Suomessa.

Aikaisemmin Ruohola on toiminut ylilääkärinä, päällikkölääkärinä, tutkijana ja vanhempana tutkijana Sotilaslääketieteen keskuksessa, osastonlääkärinä ja tutkijalääkärinä Keskussotilassairaalassa sekä päällikkölääkärinä, osastonlääkärinä ja sotilaslääkärinä Porin prikaatissa. Hän on palvellut myös kriisinhallintatehtävissä mm. päällikkölääkärinä YK:n UNMEE-operaatiossa Etiopiassa ja Eritreassa sekä apulaisesikuntapäällikkönä EU:n EUNAVFOR MED -operaatiossa Välimerellä.

Ruohola suoritti lääketieteen lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1996 ja väitteli lääketieteen tohtoriksi vuonna 2008 Helsingin yliopistosta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lääkintälippueamiraali Juha-Petri Ruohola *Puolustusvoimat*. Viitattu 12.4.2023.
2. 1 2  Lääkintäkommodori Juha-Petri Ruohola Puolustusvoimien ylilääkäriksi *Valtioneuvosto*.  22.6.2022. Viitattu 11.4.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Alkuperäistä Eau de Colognea jäljittelevä Eau de Cologne 4711, joka sai nimensä kehittäjänsä talon numeron mukaan.
**Kölninvesi** eli **Eau de Cologne**, yleisnimenä **eau de cologne**, on perinteikäs ja etenkin miehille markkinoitu hajuvesi.

Alkuperäisen kölninveden kehitti vuonna 1709 Kölnissä asuva italialainen Giovanni Maria Farina. Hän nimesi hajuveden asuinkaupunkinsa (ransk. *Cologne*) mukaan ja alkoi myydä sitä luksustavarakaupassaan.

Alkuperäistä kölninvettä suositumpaa on nykyään kölniläisen Wilhelm Mühlensin vuonna 1792 luoma jäljitelmä Eau de Cologne 4711. Merkin on omistanut vuodesta 2006 lähtien saksalainen Mäurer+Wirtz.

Alkuperäisen kölninveden tarkka kaava on säilynyt vuosisatojen ajan samana ja on vain harvojen, kuten Farinan suvun jäsenten tiedossa. Kölninvedessä on useita pääainesosia, kuten bergamottia, rosmariinia ja laventelia. Kölninvedestä 85 prosenttia on etanolia.

Eau de cologne (pienillä alkukirjaimilla) on myös yleisnimi, joka tarkoittaa mitä tahansa hajuvettä, jossa tuoksutiivisteen osuus on noin 2–5 prosenttia.

Kölninvesi on joskus ollut suosittu korvikealkoholi, joka sai käyttäjien keskuudessa lempinimen *kolina*.

Lähteet
-------

* Utrio, Kaari & Nuotio, Una & Heikkilä, Taina: *Rusoposkia, huulten purppuraa*. Tekniikan museo, 1995. ISBN 951-95233-6-7.

### Viitteet

1. 1 2  Utrio, s. 82
2. 1 2  Catrin Moederler: Original eau de Cologne celebrates 300 years  13.7.2009. Deutsche Welle. Viitattu 20.9.2012.
3. 1 2  Jukka Saarinen: Kölninvesissä on eroja  20.3.2004. Turun Sanomat. Viitattu 20.9.2012. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Kirsi Hyytiäinen: Kölninvesi palaa saksalaisomistukseen  17.12.2006. Taloussanomat. Viitattu 20.9.2012.
5. ↑  4711 Eau de Cologne No Longer Smells Right for US Parent *Deutsche Welle*. Viitattu 22.7.2020.
6. ↑  Utrio, s. 81
7. ↑  Haapanen, Atso: *Asevelisurmat: rintamalla murhista ja tapoista vuosina 1939-1944 tuomitut*, s. 76. Helsinki: Minerva, 2013. ISBN 978-952-492-710-9. (suomeksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kölninvesi**.
* Farina 1709 Eau de Cologne Original Farina Gegenüber: virallinen sivusto. Viitattu 20.9.2012.
* 4711 Kölninvesi 4711: virallinen sivusto. Viitattu 20.9.2012.
**Johan Julius Almanzor Eriksson** (22. lokakuuta 1884 Jomala – 14. tammikuuta 1961 Pietarsaari) oli suomalainen toimittaja.

Julius Erikssonin vanhemmat olivat merikapteeni Johan Viktor Eriksson ja Amanda Eufrosyne Sundblom. Hän pääsi yliopilaaksi vuonna 1903 ja opiskeli Helsingin yliopistossa.

Eriksson työskenteli *Åland*-lehden avustajana vuosina 1906–1908 ja oli päätoimittajana *Syd-Österbottenissa* vuosina 1909–1914, *Kotka Nyheterissä* vuosina 1914–1918 ja *Jakobstads Tidningissä* ja sen edeltäjässä vuosina 1918–1954. Hänen nimimerkkejään olivat Luffare ja J. E.

Eriksson toimi Kotkan Säästöpankin kamreerina vuosina 1917–1918 ja Pietarsaaren raastuvanoikeuden jäsenenä vuosina 1919–1953. Hän oli Pietarsaaren kaupunginvaltuuston varapuheenjohtaja vuosina 1946–1950 ja puheenjohtaja vuosina 1951–1952. Eriksson toimi ruotsalaisessa kansanpuolueen paikallis- ja piiriosaston puheenjohtajana ja oli suomenruotsalaisten kansankäräjien edustaja vuosina 1946–1952.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Steinby, Gunnel: *Journalister och publicister i svensk press i Finland under tvåhundra år*, s. 48. Åbo: åbo Akademi, 1981. ISBN 951-9017-61-5.