recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tainionkoski** on Imatran kaupunginosa. Alueella asuu noin 1 500 asukasta.

Tainionkoski alkoi kehittyä teollisuustaajamaksi, kun Aktiebolaget Tornator perustettiin Wolter Ramsayn aloitteesta 7. maaliskuuta 1887. Suomen senaatti vahvisti yhtiöjärjestyksen 25. marraskuuta samana vuonna. Nimensä taajama sai Vuoksessa sijainneen Tainionkosken mukaan.

Vuonna 1896 Tornator alkoi voimallisesti laajeta Tainionkoskelle 1 100 000 markkaan korotetun osakepääomansa turvin perustamalla sinne lankarullatehtaan, joka aloitti 1898 Lahdesta siirrettyjen kymmenen rullasorvin varassa. Tainionkoskelle oli perustettu myös puuhiomo ja paperitehdas. Paperitehdas aloitti toimintansa 1897 Füllner ja Pusey & Jones -paperikoneilla. Tainionkoskelle perustettiin 1908 myös pergamiinipaperitehdas Pusey & Jones -paperikoneella. Tornatorin liikevaihdosta 1905 koostui lankarullista,*selvennä* mutta 1930-luvun alkaessa se oli enää neljä prosenttia.

Tornatorin laajeminen synnytti tehdasyhdyskunnan Ruokolahden kuntaan, josta alettiin suunnitella kauppalaa. Perustettavaan Imatran kauppalaan siirrettiin Ruokolahden Tainionkosken lisäksi myös Jääsken Vuoksenniska ja Imatrankoski sekä alueita Joutsenosta, koska aikaisemmin suunniteltua Enson kauppalaa ei voitu perustaa sen jäätyä Neuvostoliitolle 1944 luovutetulle alueelle.

Lähteet
-------

1. ↑  Tainionkoski Imatran kaupunki. Viitattu 6.11.2018.
2. ↑  Enso-Gutzeit Oy Tainionkosken Tehtaat 1887- (lataa doc-tiedoston) (Arkistoitu – Internet Archive), Elinkeinoelämän keskusarkisto. Viitattu 26.7.2014.
**Cléber Santana Loureiro** (27. kesäkuuta 1981 Olinda, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hän edusti viimeisenä seuranaan brasilialaista Associação Chapecoense de Futebolia. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Santana menehtyi lentoturmassa Kolumbiassa.

Ura
---

Santana aloitti ammattilaisuransa kotimaansa Sport Recifestä. Sen jälkeen hän edusti kahta muuta brasilialaisjoukkuetta Vitóriaa ja Santosia. Vuonna 2005 Santana kävi pelaamassa Japanin J. Leaguessa yhden kauden verran.

Heinäkuussa 2007 Santana siirtyi Atlético Madridiin kuuden miljoonan euron siirtosummalla ja kolmevuotisella sopimuksella. Hän ei onnistunut ensimmäisellä kaudellaan vakiinnuttamaan pelipaikkaansa avauskokoonpanossa, mutta pelasi kuitenkin 23 ottelua. Kauden jälkeen Atlético selviytyi 12 vuoden tauon jälkeen Mestarien liigan karsintoihin ja sitä kautta lohkovaiheeseen.

Kaudeksi 2008–2009 Santana siirtyi vuoden lainasopimuksella Mallorcaan. Mallorcassa Santana vakiinnutti asemansa joukkueen aloituskokoonpanosa ja teki kauden aikana kaikkiaan viisi maalia. Hänen soolomaaliaan Santiago Bernabéullalla toukokuussa 2009 Mallorcan kukistaessa Real Madridin 1–3 on pidetty yhtenä koko liigakauden hienoimmista osumista Espanjassa. Lainasopimuksen päätyttyä Santana palasi takaisin Atléticoon, mutta espanjalaislehtien mukaan hän oli Mallorcan päävalmentajan Gregorio Manzanon hankintalistan kärjessä. Marraskuussa 2009 hän solmi kesään 2012 ulottuvan jatkosopimuksen Atléticon kanssa.

Vuoden 2010 tammikuun lopulla hän palasi kotimaahansa ja siirtyi São Pauloon.

Lähteet
-------

1. ↑  El Atlético cerró el fichaje del medio Cléber Santana *As*. Viitattu 14.5.2009. (espanjaksi)
2. ↑  El Atlético de Madrid confirma la cesión de Cléber Santana al Mallorca para la próxima temporada *Terra*.  Arkistoitu 30.5.2009. Viitattu 14.5.2009. (espanjaksi)
3. ↑  Cléber Santana Loureiro Profile *ESPN soccernet*.  Arkistoitu 25.5.2009. Viitattu 21.7.2009. (englanniksi)
4. ↑  It's the Sids 2009! The complete review of La Liga season *Guardian*. Viitattu 21.7.2009. (englanniksi)
5. ↑  El regreso de Cléber es una prioridad para Manzano *Marca*. Viitattu 21.7.2009. (espanjaksi)
6. ↑  Cléber Santana signs a new contract with Atlético de Madrid until June 2012 *clubatleticodemadrid.com*. Viitattu 14.11.2009. (englanniksi)
7. ↑  El Club Atlético de Madrid cierra el traspaso de Cléber Santana al Sao Paulo *clubatleticodemadrid.com*. Viitattu 27.1.2010. (espanjaksi)
**Johannes Ulvichius** (noin 1600 Viipuri – 1652 Tukholma) oli suomalainen Inkerinmaalla ja Ruotsissa vaikuttanut pappi ja runoilija.

Ulvichiuksen isä Jon (Joen) Eriksson Ulvik toimi Viipurin linnan varus- ja kangasmestarina. Hän kävi kouluja Viipurissa, Turussa ja vuosina 1614–1616 Gävlessä. Tämän jälkeen Ulvichius opiskeli vuodesta 1616 alkaen Uppsalan yliopistossa ja teki myös opintomatkan Helmstedtiin 1618.

Ulvichius toimi vuodesta 1621 alkaen Venäjältä vallatun Ivangorodin ruotsalaisen seurakunnan luterilaisena kirkkoherrana ja vuodesta 1627 Inkerinmaan rovastina vuoteen 1642 saakka jolloin hän erosi virasta. Tämän jälkeen hän asettui asumaan Turun seudulle, luultavasti Paraisille. Vuoden 1646 tienoilla Ulvichius muutti Tukholmaan jossa hän myös kuoli.

Ulvichius kirjoitti 1617 Uppsalassa julkaistun runon *Gävlen ylistys*. Myöhemmin hän kirjoitti latinankielisen ylistysrunon *Carmen panegyricum* 1640-luvulla rakennetun Mietoisten kappelikirkon kunniaksi sekä alttarirunon kirkolle. Gregorius Hallenius kopioi 1730-luvulla nämä runot paperitauluilta Mynämäen historiaansa ja runot säilyivät näin muistissa vaikka paperitaulut myöhemmin hävisivätkin. Ulvichius kirjoitti myös ruotsinkielisen ylistysrunon *Ähreskrift* kappelikirkon rakennuttajalle Inkerinmaan maaherrana toimineelle Henrik Flemingille, tämä runo painettiin Turussa 1647.

Teoksia
-------

* *Oratio panegyrica. De liberalitate incolarvm inclytae & gloriosae Sueonum urbis Gevaliae in Gestricia, erga musarum cultores largissima. Concinnata [et] loco validictionis. a Johanne Jonae Vl. vichio Wiburg. In concione [et] frequentia copiosa primatum quorundam eiusdem urbis, cum laborum tam publicorum quam privatorum in informatione juventutis ibidem ultra biennium exantlatorum finem fecisset, in auditorio habita postridie idus februarias anni Christi MDCXVII*. Upsaliae excudebat Eschillus Matthiae, anno ut supra 1617
* *Ähresrift [!] öfwer thet cappellet som ... h. Hendrich Flemming, til Lechtis, Ekeby och Isenhof etc. fordom öfwerste och gubernator öfwer Narfwen och Ingermanland och nu krijgz-rådh och general munster commissarius öfwer Finland, mz [!] sin bekostnadt hafwer vthaf grund låtit vpbyggia, vthi Wirmo sochn, åhr efter Christi födhelse 1645*. Acad. typogr. Åbo 1647

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Toivo Viljanen : Johannes Ulvichiuksen runot (v. 1647) Gregorius Halleniuksen Mynämäen historiassa (v. 1738), Auraica Scripta a Societate Porthan edita 2/2009

Asiasta muualla
---------------

* Johannes Ulvichiuksen elämäkerta Kansallisbiografiassa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Johannes Theodor Reinhardt
**Johannes Theodor Reinhardt** (3. joulukuuta 1816 Kööpenhamina – 23. lokakuuta 1882 Frederiksberg) oli tanskalainen eläintieteilijä.

Johannes Reinhardtin isä oli norjalaissyntyinen Kööpenhaminan yliopiston eläintieteen professori Johannes Christopher Hagemann Reinhardt. Nuorempi Reinhardt kirjoitti ylioppilaaksi 1834, opiskeli Kööpenhaminan yliopistossa kieliä, lääketiedettä ja eläintiedettä 1835 alkaen. 1845 hän teki tutkimusmatkoja Aasiaan, Havaijille ja Etelä-Amerikkaan. 1847 hänet nimitettiin kuraattoriksi Kööpenhaminan kuninkaalliseen luonnontieteelliseen museoon. 1850-luvun alkupuolella hän suoritti kaksi tutkimusmatkaa Brasiliaan, ja toi mukanaan suuren määrän näytteitä. Vuosina 1856–1878 Reinhardt toimi Tanskan teknillisen korkeakoulun dosenttina, ja 1865–1882 Kööpenhaminan yliopiston eläintieteen professorina.

Reinhardt kuvaili ja nimesi suuren määrän uusia eläinlajeja, etenkin matelijoita, ja linnuista viidakkohokon (*Mitu salvini*).

Teoksia
-------

* *Brasiliens urskov*, 1857
* *Naturhistoriske bidrag til en beskrivelse af Grønland*, 1857
* *Bidrag til kundskab om Brasiliens padder og krybdyr*, 1861, yhdessä Christian Frederik Lütkenin kanssa
* *Om Vingens anatomiske Bygning hos Stormfugle-Familien (Procellaridae S. Tubinares)*, 1873
* *Bidrag til kundskab om kyjaempedovendyret lestodon armatus*
* *Beskrivelse af hovedskallen af et kaempedovendyr Grypotherium Darwinii, fra La Plata-Landenes plejstocene dannelser Kjobnhavn*, 1879
* *Notitser til Grönlands ornithologi*, 1881.

Lähteet
-------

1. ↑  ITIS (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Katalonia
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Musta Hirvi (Black Elk) (vas.) ja Hirvi (Elk) kuvattuna Lontoossa 1887.
**Musta Hirvi**, **Black Elk**, **Heȟáka Sápa**, (1863 – 19. elokuuta 1950) oli oglala–lakota-heimoon kuulunut tietäjä. Hän toimi parantajana useiden vuosien ajan.

Musta Hirvi osallistui nuorena kuuluisaan Little Big Hornin taisteluun. Vuonna 1890 hän oli osallisena henkitanssiuskonnon seurauksena tapahtuneessa Wounded Kneen verilöylyssä, jossa Yhdysvaltain armeija surmasi yli 250 lakotaa. Hän matkusti Eurooppaan 1880-luvun puolivälissä etsimään ulospääsyä kansansa ahdinkoon. Palattuaan kotiin hän näki kurjuuden vain lisääntyneen. Wounded Kneen taistelun jälkeen lakotat oli pakotettu reservaatteihin ja kansa näki nälkää.

Musta Hirvi kääntyi kristinuskoon ja alkoi opettaa uutta uskonta heimolaisilleen. Hän kiersi saarnaamassa myös muiden kansojen parissa.
Elämänsä loppupuolella Musta Hirvi palasi oman uskontonsa pariin. Hän kertoi elämästään, 9-vuotiaana näkemästään suuresta näystä ja lakotojen uskomuksista John G. Neihardtille ja Joseph Epes Brownille.

Lähteet
-------

* Neihardt, John G.:*Musta Hirvi puhuu*. Sesame Books Oy, 2013. ISBN 978-952-260-176-6

### Viitteet

1. ↑  John G. Neihardt (2013), s. 264-265. Jälkisanat: Andersson & Henriksson.
2. ↑  John G. Neihardt (2013), s. 264-266. Jälkisanat: Andersson & Henriksson.

Aiheesta muualla
----------------

* *Black Elk Speaks* online (1529KB) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Shalimar Bagh** on Intian Kashmirin Srinagarissa sijaitse suurmogulien rakennuttama puutarha. Shalimar Baghin rakennutti Jahangir vuonna 1620 ja sitä laajensi hänen seurajansa Šah Jahan. Shalimar Bagh oli hallitsijoiden suosima kesänviettopaikka ja se innoitti myös muita samalla nimellä tunnettuja mogulipuutarhoja.

Puutarha
--------

Kävelykatu.
Shalimar Bagh sijaitsee Intian Kashmirissa Srinagarin kaupnugissa. Shalimar Bagh on mogulipuutarha, jota innoitti persialainen puutarhataide. Puutarha-alue on kooltaan noin 594 x 250 metriä ja se on rakennettu viidelle pääasialliselle terassille. Aikanaan puutarha jaettiin kahteen eri osaan. *Diwan-i-Aam* oli julkinen osa, jolla hallitsija saattoi vastaaottaa yleisöä. *Diwan-i-Khas* oli puolestaan hallitsijan yksityisaluetta. Puutarha on yhdistetty Daljärveen 1,6 kilometriä pitkän kanavan kautta.

Puutarha sisältää useita pavilijonkeja. Niistä kaksi tärkeintä olivat *Diwan-i-Aamin* niin sanottu Pinkki pavilijonki, sekä *Diwan-i-Khasin* Musta pavilijonki.

Historia
--------

Sisäänkäynti valokuvassa vuodelta 1864.
Shalimar Baghin alueen historia ulottuu ehkä jo 500-luvulle, jolloin paikalle sanotaan rakennetun hallitsijan asunnon ja oman puutarhansa, jotka ovat tosin myöhemmin hävinneet. Paikalla ollut pieni kylä oli nimeltään Shalimar ja nimi säilyi myöhemmässä käytössä.

Nykyisen Shalimar Baghin rakennutti Suurmogulien valtakunnan hallitsija Jahangir vuonna 1620. Puutarhan rakennuttaminen on yhdistetty Jahangirin ja hänen lempivaimonsa Nur Mahalin rakkasutarinaan. Kashmiriin rakennettiin useita samankaltaisia mogulipuutarhoja, koska alueella on esimerkiksi useita mogulien puutarhataiteelle tärkeitä lähteitä, joiden vettä käytetään suihkulähteissä ja koristeellisilla kanavilla. Rakennustöitä valvoi myöhempi hallitsija ja silloinen Kurramin ruhtinas Šah Jahan. Šah Jahan laajensi puutarhaa noustuuan itse hallitsijaksi. Vuonna 1630 tehtyjä laajennustöitä valvoi Kashmirin kuvernööri Zafar Khan. Srinagar oli mogulien suosima kesänviettopaikka ja Shalimar Bagh hovin asunto. Shalimar Bagh innoitti saman tyyppisiä puutarhoja Delhissä ja Lahoresa, jotka saivat nimensä alkuperäisen mukaan.

Myöhemmin Kashmiria hallinnut sikhihallitsija Randžit Singh rakennutti puutarhalle oman pavilijonkissa eurooppalaisten vieraiden vastaaottamiseksi. Jammun ja Kashmirin hallitsija Hari Singh liitti puolestaan rakennukset uuteen sähköverkkoon. Shalimar Bagh on ollut vuodesta 2010 Intian aielistalla Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Shalimar Garden District Srinagar, Jammu & Kashmir. Viitattu 23.6.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3  Jukka O. Miettinen: *Intia : kaupunkeja, kulttuureja ja historiaa*, s. 141. Otava, 1991. ISBN 951-1-11091-8.
3. 1 2 3 4 5 6  Mughal Gardens in Kashmir *Tentative Lists*. World Heritage Centre:  Unesco. Viitattu 23.6.2022. (englanniksi)
**Musta Haukka** (1767 – 3. lokakuuta 1838, engl. *Black Hawk*, omakieliseltä nimeltään **Ma-ka-tai-me-she-kia-kiak**) oli Sauk- ja Fox-intiaanien johtaja Mustan Haukan sodassa vuonna 1832. Hän kärsi tappion Yhdysvaltoja vastaan Bad Axen taistelussa (tai verilöylyssä) Wisconsinissa. Taistelun jälkeen saukit ja foxit pakotettiin luopumaan maistaan Illinois’n ja Iowan alueella, ja winnebagot Wisconsinin alueella.

Musta Haukka ei ollut syntyperäiseltä asemaltaan päällikkö, vaan hän ansaitsi asemansa toiminnallaan taistelukentällä ja vastarintaan valmiiden sotureiden johtajana ennen sotaan ryhtymistä. Hän taisteli brittien puolella vuoden 1812 sodassa suojatakseen saukien maita valkoisten uudisasutukselta. Mustan Haukan haastatteluihin perustuva omaelämäkerta julkaistiin vuonna 1833. Teoksesta tuli hyvin suosittu, ja siitä on otettu uusia painoksia vielä 2000-luvullakin.

Lähteet
-------

1. ↑  *The New Encyclopædia Britannica*, Volume 2, Micropædia, 15th Edition, 2002, s. 254. (englanniksi)
2. ↑  Life of Black Hawk or Ma-ka-tai-me-she-kia-kiak *Google Books*. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Musta Haukka** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
	+ 2
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Mustan Hevosen alkuperäinen etiketti.
**Musta Hevonen** on suomalaisen Sinebrychoffin panimoyhtiön olutmerkki, jota on ollut saatavana neljänä eri ajanjaksona, aina hieman erilaisena tuotekonseptina.

Alun perin Musta Hevonen oli vaalea lager, joka pysyi markkinoilla kymmenisen vuotta alkaen vuodesta 1972. Vuosina 1997–2000 se oli merkkinä tummalle hanaoluelle, joka löytyi parinsadan olutravintolan valikoimista. Olutasiantuntijoiden hyvistä arvioista huolimatta hanke jäi lyhytaikaiseksi. Vuonna 2003 Musta Hevonen oli jonkin aikaa niin sanottu halpaolutmerkki, joka oli saatavana vain K-kaupoista. Neljännen kerran Musta Hevonen tuotiin markkinoille vuoden 2012 tammikuussa, nyt muita suomalaisia keskioluita vähemmän alkoholia (4,0 %) sisältävänä, alumiinitölkkeihin pakattuna tummana ja vaaleana lagerina.

Historiaa
---------

Mustaa Hevosta alettiin panna Sinebrychoffin juuri itselleen ostamassa Porin oluttehtaassa 1972. Saman yrityksen Koff oli tuolloin keskioluiden markkinajohtaja, mutta oluiden menekki oli vuoden 1969 alusta voimaan tulleen keskiolutlain myötä voimakkaassa kasvussa, ja Sinebrychoff pyrki lisäämään markkinaosuuttaan tuomalla saataville uuden olutmerkin.

Muita lagereita vaaleamman Mustan Hevosen kehitti Porin Oluen panimomestari Georg Orlow. Sitä varten kehitettiin oma vaaleampi mallas, joka kuivattiin matalammassa lämpötilassa. 

Mustan Hevosen nimen ja alkuperäisen graafisen ilmeen suunnitteli mainosgraafikko Pekka Nissinen Turkama & Kumppanit -mainostoimistossa. Uuden oluen nimi herätti aluksi kummastusta ja hilpeyttä, ja sen etiketin väritys oli täysin poikkeava olutpakkausten tiukasta perinteestä, jossa ainoat sallitut värit olivat kulta, punainen, vihreä ja sininen. Mustan Hevosen etiketti oli šakkimaisen mustavalkoinen, lisänä hieman kultaa.

Suosioon noussutta Mustaa Hevosta valmistettiin Porin panimon lisäksi myös Sinebrychoffin silloisella Hietalahden panimolla Helsingissä.
1970-luvun lopulla Mustaa Hevosta myytiin sini-oranssissa tölkissä, jonka kuvituksena käytettiin tv-sarjan *Mustaa oritta* muistuttavaa lämminverihevosta. Suosio kuitenkin hiipui, ja Musta Hevonen katosi ensimmäisen kerran markkinoilta 1970- ja 1980-lukujen vaihteen tienoilla.

Lähteet
-------

1. ↑  Koffin Musta Hevonen palaa kolmatta – jopa neljättä – kertaa markkinoille, Olutverkko, marraskuu 2011. Viitattu 18.3.2014.
2. 1 2  Porin Oluen vanha lager palaa (Arkistoitu – Internet Archive), Satakunnan kansa 24.10.2011. Viitattu 18.3.2014.
3. 1 2  Artomaa, Ulla ja Savolainen, Kari: *Julisteita Suomesta, Lahden julistemuseon kokoelmia*, s. 221. Lahti: Lahden museot, 2013. ISBN 978-952-5749-43-4.
4. ↑  Mustan Hevosen paluu, Sinebrychoff 29.11.2011. Viitattu 18.3.2014.
*Tämä artikkeli käsittelee mittayksikköä. Rituaalisauvasta katso shaku (sauva).*
**Shaku** (jap. 尺) on vanha japanilainen pituusmitta. Yksi shaku on 30,303 cm. Yksi shaku jakautuu kymmeneen *sun*iin (寸), 3,03 cm. Määritelmällisesti 1 m on 3.300 shakua (10/33). Yksi shaku vastaa bambun kasvupisteiden väliä.

Toisenlaista shaku-mittaa käytettiin kankaan mittaamisessa. Sen pituus oli noin 38 senttimetriä. Kun kaksi eri shakua pitää erottaa toisistaan käytetään kangas-shakusta nimeä kujirajaku, valasshaku (kangasviivoittimet oli tehty valaan hetulasta), ja lyhyempää shakua kutsutaan kanejakuksi eli metallishakuksi.

Vuoden 1966 maaliskuussa Japanin hallitus käski lopettaa mittojen käytön, mutta niitä käytetään edelleen perinteisessä käsityössä. Ken ja jō ovat pidempiä mittoja kuin shaku. Kuusi shakua on yksi ken ja kymmenen shakua on yksi jō. Keniä yleensä käytetään mitatessa shinto- ja buddhalaispyhättöjen pilareiden välimatkoja.

Naran kaupungin eräässä temppelissä on muinainen norsunluusta tehty yhden shakun mitta.

Shakuhachi on japanilainen soitin, joka on yhden shakun ja kahdeksan (jap. *hachi*) sunin pituinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Shaku Unit Convertor *kampaibudokai.org*. Viitattu 2.7.2018. (englanniksi)
Täpläarakari (*Pteroglossus torquatus*) on yksi kansallispuiston lintulajeista.
Kansallispuisto on tiikerikissan (*Leopardus tigrinus*) asuinaluetta.
**Dariénin kansallispuisto** on kansallispuisto, biosfäärialue ja Unescon maailmanperintökohde Panamassa. Maailmanperintöluetteloon puisto lisättiin vuonna 1981. Kansallispuisto sijaitsee maan itäosassa Dariénin maakunnassa Kolumbian rajalla. Kansallispuiston alue on lähes 6 000 neliökilometrin laajuinen, se kohoaa kivikkoiselta Tyynenmeren rannikolta alangoille ja ylängöille ja vuoria verhoavien pilvimetsien kautta 1 845 metriä korkealle Cerro Tacarcuna -vuorelle. Vuori on lähellä Karibianmeren rannikkoa.

Kansallispuistossa on noin 2 500 kasvilajia, sekä lukemattomia lintu-, maaeläin ja jokikalalajeja. Kotoperäisiin nisäkkäisiin kuuluvat pekarit, tapiirit, panamanhiiriopossumit, puumat, jaguaarit ja oselotit. Lintulajeja on tavattu 533, joihin kuuluu suuri ja voimakas petolintu, harpyija.

Lähteet
-------

1. ↑  Darien National Park UNESCO World Heritage Centre. Viitattu 18.10.2011. (englanniksi)
2. 1 2  Aarnio, Juuso (käänt.): *501 luonnonihmettä, jotka on nähtävä edes kerran eläessään*, s. 113. Helsinki: Readme.fi, 2010. ISBN 978-952-220-248-2.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dariénin kansallispuisto** Wikimedia Commonsissa
**NHL:n varaustilaisuus 1963** oli NHL:n historian ensimmäinen varaustilaisuus, joka tunnettiin silloin nimellä *NHL Amateur Draft*. Se pidettiin Queen Elizabeth Hotelissa Montrealissa 5. kesäkuuta. Varaustilaisuudessa varattiin 16-vuotiaita pelaajia, vaikka heidät sai palkata sääntöjen mukaan ammattilaisiksi vasta 18-vuotiaina.

Varatuista pelaajista lopulta vain viisi pelasi NHL:ssä, joista yksi (Peter Mahovlich) voitti Stanley Cupin.

Varausjärjestys
---------------

### 1. kierros

1. Garry Monahan - Montreal Canadiens

2. Peter Mahovlich - Detroit Red Wings

3. Orest Romashyna - Boston Bruins

4. Al Osborne - New York Rangers

5. Art Hampson - Chicago Black Hawks

6. Walt McKechnie - Toronto Maple Leafs

### 2. kierros

7. Rodney Presswood - Montreal Canadiens

8. Bill Cosburn - Detroit Red Wings

9. Terrance Lane - Boston Bruins

10. Terry Jones - New York Rangers

11. Wayne Davison - Chicago Black Hawks

12. Nathan Phillips - Toronto Maple Leafs

### 3. kierros

13. Roy Pugh - Montreal Canadiens

14. Roger Bamburak - Boston Bruins

15. Mike Cummings - New York Rangers

16. Bill Carson - Chicago Black Hawks

17. Jim McKenny - Toronto Maple Leafs

### 4. kierros

18. Glen Shirton - Montreal Canadiens

19. Jim Blair - Boston Bruins

20. Campbell Alleson - New York Rangers

21. Gerry Meehan - Toronto Maple Leafs

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**–** | **NHL:n varaustilaisuus** | Seuraaja:**NHL:n varaustilaisuus 1964** |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
NHL:n varaustilaisuus |
| --- |
|  |
| * 1963
* 1964
* 1965
* 1966
* 1967
* 1968
* 1969
* 1970
* 1971
* 1972
* 1973
* 1974
* 1975
* 1976
* 1977
* 1978
* 1979
* 1980
* 1981
* 1982
* 1983
* 1984
* 1985
* 1986
* 1987
* 1988
* 1989
* 1990
* 1991
* 1992
* 1993
* 1994
* 1995
* 1996
* 1997
* 1998
* 1999
* 2000
* 2001
* 2002
* 2003
* 2004
* 2005
* 2006
* 2007
* 2008
* 2009
* 2010
* 2011
* 2012
* 2013
* 2014
* 2015
* 2016
* 2017
* 2018
* 2019
* 2020
* 2021
* 2022
* *2023*
 |

 |
Nenetsian luonnonpuiston sijainti  
Iskatelei
*Zapoljarnyin piiri*
 *Barentsinmeri (Pohjoinen jäämeri)*
*Petšora*
*Nenetsian l.p.*
*Nenetsian l.p.*
**Nenetsian luonnonpuisto** tai Nenetsian kansallinen luonnonpuisto (ven.  Не́нецкий (госуда́рственый приро́дный) запове́дник,  *Nénetski (gosudárstvenyi priródnyi) zapóvednik*) on useasta osasta koostuva luonnonpuisto Pohjois-Venäjällä Nenetsian autonomisen piirikunnan Zapoljarnyin piirin alueella ja sen edustalla Barentsinmeren kaakkoisrannalla.

Luonnonsuojelualueen hallinto sijaitsee Iskatelein kaupunkimaisessa taajamassa.

Alue
----

Luonnonpuisto on perustettu vuonna 1997 ja kattaa 3 134,0 neliökilometrin alueen, joka pitää sisällään 1 819,0 neliökilometriä merta. Alue koostuu yhteensä 12 eri osasta, jotka muodostavat neljä erillistä aluetta: Petšoran suisto, Zaharinin ranta (Захарьин берег), Neruta (Нерута) ja saaristo. Luonnonpuiston suojavyöhyke kattaa 2 692,0 neliökilometrin alueen, joka on enimmäkseen merta.

Kolme osaa Nenetsian luonnonpuistosta kuuluu kansainvälisesti merkittävänä pidettyihin Ramsarin sopimuksen määrittelemiin kosteikkoihin.

Eläimistö
---------

Partahylje kuuluu Nenetsian luonnonpuiston nisäkäslajeihin. Kuvan hylje on valokuvattu Kanadassa.
Luonnonpuiston ydinosa sijaitsee Petšoran suistossa ja on tunnettu erityisesti linnustostaan. Alueen keskeisiin lintulajeihin kuuluvat pikkujoutsen, valkoposkihanhi, kiljuhanhi ja jääkuikka. Lintujen suurin muuttovirta saapuu toukokuun lopussa. Petšoran deltalla viihtyy kesäisin esimerkiksi noin 13 000–15 000 pikkujoutsenta.

Venäjän suojelulajiston punaisessa kirjassa lueteltu, kansainvälisesti puutteellisesti tunnettu atlantinmursu esiintyy alueella. Myös jääkarhuja tavataan vuosittain saarilla. Merialueella tavataan suurista nisäkkäistä myös norppia, partahylkeitä, halleja, maitovalaita ja miekkavalaita. Kaikkiaan alueella tavataan säännöllisesti 27 nisäkäslajia, 125 lintulajia, 42 kalalajia, yksi sammakkoeläinlaji, 111 hämähäkkilajia ja 105 muuta hyönteislajia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Nenetski zapovednik (Venäjän suojelualueiden sivuston kuvaus Nenetsian luonnonpuistosta) Venäjän suojelualueiden sivusto, oopt.info. Viitattu 19.11.2012. (venäjäksi)
2. 1 2  Nenetski gosudarstvenyi prirodnyi zapovednik - flora i fauna Nenetsian luonnonpuisto, nenetz.ru.  Arkistoitu 14.10.2013. Viitattu 19.11.2012. (venäjäksi)
3. ↑  Jussi Konttinen: *Sankarimatkailijan Arkangeli*, s. 297–298. Kustannusosakeyhtiö Paasilinna, 2005. ISBN 951-581-095-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Nenetsian luonnonpuiston kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Sijainti ja suojelualueen laajuus (kartalla) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (nenetz.ru)
* Nenetsian luonnonpuisto kartalla[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (volkam.zapoved.ru)
Väritetty valokuva muistomerkistä vuoden 1900 tienoilla.
Muistomerkin paikka vuonna 2006.
**Kaiser-Wilhelm-Nationaldenkmal** (*Keisari Vilhelmin kansallismuistomerkki*) oli Berliinin keskustassa Schlossplatzin reunalla Berliinin kaupunkilinnaa vastapäätä sijainnut Saksan keisari Vilhelm I:n muistomerkki.

Valtava muistomerkki rakennettiin vuosina 1895–1897. Sen tieltä purettiin nimellä *Schlossfreiheit* tunnettu historiallinen talorivi. Muistomerkki käsitti kaikkiaan 76 metriä pitkän ja 38 metriä leveän alueen. Siihen kuului keisari Vilhelmiä esittänyt ratsastajapatsas, jonka taustalla kiersi puolikaaren muotoinen pylväikkö. Kokonaisuuden suunnittelivat kuvanveistäjä Reinhold Begas sekä arkkitehdit Gustav Halmhuber ja Ernst von Ihne. Rakennelma vaurioitui pahoin toisessa maailmansodassa ja se purettiin kokonaan yhdessä linnan kanssa vuonna 1950. Muistomerkin sokkeli on edelleen olemassa jokirannassa ja siitä pystyy hahmottamaan rakennelman alkuperäisen muodon ja mittasuhteet. Lisäksi kaksi ratsastajapatsaan jalustaa koristaneista leijonapatsaista on nykyään Itä-Berliinin eläintarhassa.*lähde?*

Saksan liittopäivät päätti vuonna 2007, että keisari Vilhelmin muistomerkin paikalle pystytetään Saksan jälleenyhdistymiselle omistettu "Vapauden ja yhtenäisyyden muistomerkki" (*Freiheits- und Einheitsdenkmal*). Sen rakentaminen alkoi vuonna 2020.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fundamentgewölbe des ehemaligen Nationaldenkmals für Kaiser Wilhelm I. (saksaksi) Denkmale in Berlin: Denkmaldatenbank (Internet Archive). Viitattu 12.8.2014.
2. ↑  Einheitsdenkmal «Bürger in Bewegung» (saksaksi) Berlin.de. Viitattu 25.2.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kaiser-Wilhelm-Nationaldenkmal** Wikimedia Commonsissa

* Die Denkmäler im Umfeld des Berliner Schlosses: 05 Die Nationaldenkmal (Internet Archive) (saksaksi)
**Toukoroba** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Koulikoron alueen Banamban piirissä Malissa. Se sijaitsee 50 kilometriä Banambasta itään. Kunnassa on 12 000 ja kylässä 2 200 asukasta (vuonna 2009).

Toukoroban kunta rajoittuu lännessä Banamban piirin Duguwolowulan, Kibanin, Banamban ja Madina Sackon, pohjoisessa Toubacoron, etelässä Koulikoron piirin Nyaminan ja idässä Ségoun piirin Bellenin kuntiin.

Kuntaan kuuluu 16 kylää. Asukkaat ovat etupäässä bambaroita. Uskontoja ovat islam, kristinusko ja animismi.

Seudun liikenneyhteydet ovat heikot. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu, maapähkinä, riisi, maissi ja maapapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, hevoset ja siipikarja. Toukorobassa pidetään viikoittaiset markkinat.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème Recensement Général de la Population et de l’Habitat du Mali (RGPH). Resultats definitifs. Tome 0: Repertoire des villages *instat-mali.org*.  2013.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 5.7.2018.
2. ↑  Région de Koulikoro: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 5.7.2018.
3. ↑  Région de Ségou: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 5.7.2018.
4. 1 2  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Toukoroba 2007-2011 *aec.msu.edu*.  2007.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 5.7.2018.
**Bertha Krupp von Bohlen und Halbach** (o.s. Krupp, 29. maaliskuuta 1886 Essen, Saksa – 21. syyskuuta 1957 Essen, Länsi-Saksa) oli merkittävän saksalaisen Kruppin teollisuussuvun jäsen.

Bertha Krupp peri Friedrich Krupp AG:n osake-enemmistön, kun hänen isänsä Friedrich Alfred Krupp kuoli äkillisesti 1902. Friedrich Albertin kuolemansyyksi esitettiin sydänkohtausta, mutta koska hän oli osallinen Caprin saaren homoseksuaalisessa skandaalissa, on epäilty hänen tehneen itsemurhan. Koska tuolloin 16-vuotias Bertha oli vielä alaikäinen, hänen äitinsä Margarethe Krupp toimi perinnönhaltijana.

Vuonna 1906 pidettiin mahdottomana ajatusta, että nainen toimisi Kruppin suvun päänä. Siksi keisari Vilhelm II järjesti avioliiton Berthan ja preussilaisen diplomaatin Gustav Krupp von Bohlen und Halbachin kanssa. Pariskunnan sukunimeksi tuli tällöin Krupp von Bohlen und Halbach. Gustavista tuli suvun päämies ja Friedrich Krupp AG:n johtaja. Bertha säilyi kuitenkin Kruppin yhtiön osake-enemmistön haltijana, kunnes vuonna 1943 Adolf Hitler määräsi suoritettavaksi "Lex Kruppin", jonka mukaan yhtiön koko omistus siirtyi Kruppin suvulle. Koska Berthan puoliso Gustavin terveydentila oli heikentynyt 1939 kärsityn aivohalvauksen tähden, yhtiön omistajaksi ja johtajaksi siirtyi pariskunnan vanhin poika Alfried Krupp von Bohlen und Halbach.

Gustav Krupp nimesi puolisonsa mukaan yhden ensimmäisen maailmansodan kuuluisimmista aseista, raskaan haupitsin *Dicke Bertha*, Paksu-Bertta. Lisäksi Markstadtiin Breslauhun perustettu Berthawerke sai nimensä Berthan mukaan.

Bertha Krupp kuoli 1957 suvun kotitilalla Villa Hügelissa Essenissä.

Lähteet
-------

1. ↑  glbtq: Krupp, Friedrich Alfred (1854-1902)
2. ↑  Greatwar.co.uk: 'Big Bertha'

Aiheesta muualla
----------------

* Thyssenkrupp[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
*Tämä artikkeli kertoo Espanjan laivaston Meteoro-luokan ulkovartiolaivasta. Muita samoin nimettyjä aluksia on täsmennyssivulla.*

**Rayo** (runokonumero P42) on Espanjan laivaston vuonna 2010 vesillelaskettu Meteoro-luokan ulkovartiolaiva (esp. *Buque de Acción Marítima*).

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Meteoro-luokka*
Alus tilattiin 31. heinäkuuta 2006 Navantialta, missä köli laskettiin 3. syyskuuta 2009. Alus laskettiin vesille 18. toukokuuta 2010 ja otettiin palvelukseen 26. lokakuuta 2011.

Palvelus
--------

Alus saapui marraskuun lopulla Cartagenaan ja saapui kotisatamaansa Las Palmasiin 20. joulukuuta 2011. Alus oli Las Palmasissa 16. tammikuuta 2012 saakka, jolloin se lähti koeajoihin ja koulutukseen sisaraluksensa *Atalayan* kanssa Alboráninmerelle. Alus matkasi myöhemmin Palermoon, missä se viipyi 23. tammikuuta saakka, jolloin se jatkoi matkaansa Izmiriin Turkkiin.

Alus osallistui joulukuussa 2013 operaatioon, joka johti Kanarian aluevesillä 550 kg kokaiinia kuljettaneen Triton 2000 -purjealuksen pysäyttämiseen.

Joulukuussa 2014 alus vapautti *Navarren* Atalanta-operaatiosta, mistä se palasi 26. toukokuuta 2015 kotisatamaansa. Lokakuun lopulla alus osallistui Atlantiin pudonneen Espanjan ilmavoimien SAR-helikopterin miehistön pelastamiseen. Alus kuljetti miehistön ruumiit Las Palmasiin.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:ESPN Rayo (P-42)

Lähteet
-------

* Waters, Conrad: Modern European Offshore Patrol Vessels.  *Conway's Warship*, 2013, XXXV. vsk, s. 78-93. Lontoo:  Conway Publishing. ISBN 978-1-84486-205-4.   (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Waters 2013 s. 86
2. ↑  buquesdeguerra.com
**Richard Vilhelm (Riku) Penttinen** (1882 Viipuri – 1918 Viipuri) oli suomalainen kansakoulunopettaja, joka toimi sisällissodan aikana Suomen kansanvaltuuskunnan kouluneuvostossa. Hänet teloitettiin Viipurin vankileirillä.

Penttinen työskenteli opettajana Viipurin maalaiskunnassa Säiniön kansakoulussa 1905−1911 ja Kangasrannan kansakoulussa 1911−1918. Penttinen kuului sosialidemokraattiseen puolueeseen 1900-luvun alkuvuosista lähtien ja toimi muun muassa Viipurin läänin läntisen vaalipiirin piirisihteerinä. Syksyllä 1917 Penttinen oli perustamassa lyhytikäiseksi jäänyttä Sosialidemokraattista Opettajaliittoa.

Sisällissodan käynnistyttyä Penttinen nimitettiin Koulutoimen ylihallituksen korvaajaksi perustettuun kouluneuvostoon, joka toimi Suomen kansanvaltuuskunnan valistusasiain osaston alaisena. Hänen ohellaan siihen kuuluivat Y. K. Laine, Jaakko Pärssinen ja Hulda Salmi. Viipurin taistelun jälkeen Penttinen jäi valkoisten vangiksi ja hänet teloitettiin Patterinmäellä toukokuussa 1918. Sisällissodan terroria tutkineen Jaakko Paavolaisen mukaan teloitus oli erehdys, sillä muut kouluneuvoston toimintaan osallistuneet päätyivät valtiorikosoikeuteen. Tutkija Jukka Rantalan mukaan taas teloituksen syynä olivat vanhat kaunat, joita Penttistä kohtaan oli syntynyt hänen toimiessaan työväenliikkeessä. Tammikuussa 1919 Penttinen olisi noussut varasijalta kansanedustajaksi vangittuna olleen Taneli Typön tilalle, kunnes havaittiin että hänet oli ammuttu.

Lähteet
-------

1. ↑  Kansakoulut.  *Suomalainen Wirallinen Lehti*, 23.9.1905, nro 221, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.4.2022.
2. ↑  Kansakoulut.  *Suomalainen Wirallinen Lehti*, 26.4.1911, nro 94, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.4.2022.
3. ↑  Puolueäänestyksen tulos Viipurin läänin läntisessä vaalipiirissä.  *Eteenpäin*, 12.5.1908, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.4.2022.
4. 1 2  Rantala, Jukka: *Kansakoulunopettajat ja kapina : vuoden 1918 punaisuussyytökset ja opettajan asema paikallisyhteisössä*, s. 24–25, 29. Historiallisia tutkimuksia 214. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002. ISBN 951-74637-3-1. Teoksen verkkoversio (PDF).
5. ↑  Rinta-Tassi, Osmo: *Kansanvaltuuskunta punaisen Suomen hallituksena*, s. 198. Punaisen Suomen historia 1918. Helsinki: Valtion painatuskeskus ; Opetusministeriö, 1986. ISBN 951-86007-9-1.
6. ↑  Penttinen, Richard Vilhelm *Sotasurmasampo 1914–1922*. Kansallisarkisto. Viitattu 7.4.2022.
7. ↑  Jäännöseduskunnan täydentäminen.  *Kansan Työ*, 31.1.1919, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.4.2022.
**Herman Johannes Wahlberg** (25. kesäkuuta 1895 Johannes – 15. marraskuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen sisätautilääkäri ja professori.

Wahlberg valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1922 ja erikoistui sitten sisätauteihin valmistuen lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1926. Hän toimi lääkärinä Marian sairaalassa ja Helsingin yleisessä sairaalassa ja hän oli 1930–1935 Helsingin yliopistossa sisätautiopin dosenttina. Vuonna 1950 hänet nimitettiin sisätautiopin ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi opetusalueenaan endokrinologia. 

Sotavuosina 1939–1944 Wahlberg oli ensin lääkärinä sotasairaaloissa ja sitten 1942-1944 Päämajan sotasairaalatoimiston päällikkönä vastaten maan kaikista sotasairaaloista ja siviilisairaanhoidon organisaatiosta poikkeustilan aikana.

Wahlberg alkoi 1920-luvun alusta lähtien tutkia kilpirauhasta ja sen sairauksia ja hänestä tuli uranuurtaja Suomessa tällä alueella. Suomessa näihin aikoihin yleinen jodinpuutosstruuma kuului hänen tutkimuskohteisiinsa ja vuonna 1936 hän teki aloitteen että jodia alettaisiin lisätä ruokasuolaan. Tämä hanke hautautui talvisodan puhjettua mutta sotien jälkeen Wahlberg ja Nobelpalkittu kemisti Artturi I. Virtanen käynnistivät uudelleen kampanjan jodin lisäämiseksi ruokasuolaan. Jodisuola tuli Suomessa käyttöön 1949 mutta jodin lisääminen ruokasuolaan sallittiin viranomaispäätöksellä vasta 1972. Jodin lisäämisen ansiosta struumaleikkauksien määrä on jatkuvasti pienentynyt Suomessa ja arvion mukaan endeeminen struuma häviää Suomesta vuoteen 2024 mennessä.

Julkaisuja
----------

* *Das Thyreotoxikosesyndrom und seine Reaktion bei kleinen Joddosen*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Acta medica Scandinavica, Supplementum 14. Helsingfors 1926
* *Zur Kenntnis der normalen und pathologischen Histophysiologie des menschlichen Schilddrüsenepithels*. Separat-Abdruck aus Arbeiten aus dem pathologischen Institut der Universität Helsingfors. Neue Folge. Bd 7. H. 3-4. Jena 1933
* *Studien über die Schilddrüsenkrankheiten in Finnland*. Acta medica Scandinavica, Supplementum 94. Helsingfors 1938
* *Speiseröhrenkrampf als Herzsymptom*. Helsingfors 1939
* *Struuman ennakkoehkäisy*; eripainos Kansanravitsemuskomitean mietinnöstä. Helsinki 1940

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Uppslagsverket Finland : Wahlberg, Johannes
2. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918-2000 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Bror-Axel Lamberg : Jodinpuutosta esiintyy monissa Euroopan maissa mutta ei Suomessa, Lääketieteellinen aikakauskirja Duodecim 2003;119(17):1639-1642
4. ↑  Jodi ja terveys : Jodin puutos Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Riku-Petteri Lehtonen** (s. 19. tammikuuta 1971 Turku) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija.

Kaudella 2010–2011 Lehtonen toimi ensin SM-liigassa Turun Palloseuran apuvalmentajana, mutta päävalmentaja Heikki Leimeen erottamisen jälkeen hänet siirrettiin päävalmentajan tehtävään. Lehtosen aika TPS:n päävalmentajana jäi kolmen kuukauden mittaiseksi, sillä tammikuussa 2011, kahdeksan peräkkäisen tappion jälkeen, hänen tilalleen seuran päävalmentajaksi nimitettiin Jukka Koivu.

Maaliskuun 2011 lopulla, vajaat puoli vuotta ennen kauden 2011–2012 alkua, Lehtonen teki sopimuksen Pelicansin kanssa, jossa hän toimi Kai Suikkasen apuvalmentajana. Hän oli toiminut Suikkasen apuvalmentajana aiemmin TPS:ssä kausina 2008–2009 ja 2009–2010, joista jälkimmäisellä joukkue voitti Suomen mestaruuden. Kahden Pelicansissa vietetyn kauden jälkeen, joista ensimmäisellä joukkue voitti SM-hopeaa, hän ja Suikkanen palasivat vuonna 2013 TPS:n valmentajiksi.

Lehtonen aloitti valmentajauransa vuonna 2007 TPS:n A-nuorten valmennustiimissä.

Pelaajaura
----------

A-juniorivuodet Lehtonen pelasi Turun Palloseurassa. Tämän jälkeen Lehtonen kiersi 2-divisioonan kautta 1-divisioonan Kalajoen Junkkareihin. Kaudella 1995–1996 Lehtonen pääsi koittamaan Palloseuran riveissä SM-liigapelejä kuuden ottelun verran. Seuraavaksi kahdeksi kaudeksi Lehtonen sai vakituisen paikan TPS:n puolustuksesta ja hänet valittiinkin joukkueen kapteeniksi kaudelle 1997–1998.

Hannu Jortikan astuessa TPS-valmennukseen Lehtonen sai etsiä itselleen uuden työnantajan, koska TPS:n puolustus oli todella kovatasoinen kaudella 1998–1999 (esimerkiksi Peter Ahola, Aki Berg, Jouni Loponen, Marko Kiprusoff).

Lähteet
-------

* Riku-Petteri Lehtonen *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Leime sai potkut TPS:stä  20.10.2010. yle.fi.  Arkistoitu 23.10.2010. Viitattu 22.10.2010.
2. ↑  Jukka Koivu korvaa Riku-Petteri Lehtosen TPS:n päävalmentaja  23.1.2011. Urheilulehti.fi. Viitattu 2.4.2011.
3. ↑  Kai Suikkanen Pelicansin valmentajaksi  30.3.2011. yle.fi. Viitattu 2.4.2011. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Riku-Petteri Lehtonen lähtee innolla kauteen 2011-2012  6.4.2011. Pelicans.fi. Viitattu 5.6.2013.
5. ↑  Suikkasen TPS-pestille varmistus  27.3.2013. yle.fi. Viitattu 5.6.2013.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Heikki Leime** | **Turun Palloseuran päävalmentaja**2010–2011 | Seuraaja:**Jukka Koivu** |

Pelicans – SM-liiga
3 Utunen (**A**) |
8 Junkkari |
12 Hämäläinen (**A**) |
18 Roine (**C**) |
19 Killinen |
20 Hirvonen |
41 Nikkilä |
55 Riihinen |
60 Käyhkö |
62 Enlund |
65 Salminen |
67 Haatanen |
70 Patrikainen |
71 Tukiainen |
74 Kiiskinen |
78 Persson |
91 Vilén |
97 Jämsen |
-- Horký |
-- Jordán |
-- Král |
-- Kiljunen |
-- Niemelä |
-- Puutio  

Valmentajat Niemelä – Yli-Junnila – Silander – Pasuri – Nakari – Kärki
**Berthold Wolpe** (29. lokakuuta 1905 Offenbach – 5. heinäkuuta 1989 Lontoo) oli saksalainen kirjainmuotoilija, typografi ja opettaja.

Wolpe opiskeli vuosina 1924–27 Offenbachin Kunstgewerbeschulessa opettajanaan kalligrafi Rudolf Koch. Sen jälkeen hän kouluttautui kultasepäksi Pforzheimissa. Wolpe opetti vuosina 1929–33 entisessä opinahjossaan Kunstgewerbeschulessa ja 1930–33 myös Frankfurt am Mainin taidekoulussa.

Wolpe suunnitteli 1930-luvulla liikemerkkejä, julisteita, kirjankansia ja kirjasintyyppejä. Hän tapasi Stanley Morisonin vuonna 1932 ja muutti Englantiin 1935. Wolpe työskenteli muutamien kustantamoiden palveluksessa ja suunnitteli mm. Faber & Faber -kustantamolle noin yli 1500 kirjankantta. Wolpe toimi opettajana useissa taide- ja taideteollisuusoppilaitoksissa. Royal College of Art myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1968.

Berthold Wolpen suunnittelemia kirjasintyyppejä
-----------------------------------------------

* Hyperion (1931)
* Albertus (1932–40)
* Tempest (1936)
* Sachsenwald (1937)
* Pegasus (1938)
* Decorata (1950)
* Johnston’s Sans Serif Italic (1973)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Berthold Wolpe - Linotype Font Designer Gallery *linotype.com*. Monotype GmbH.. Viitattu 30.7.2019. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Luhte järv** (myös *Luhte paisjärv, Luhtõ paisjärv*) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnassa Luhten kylässä sijaitseva padottu tekojärvi. Viron kielessä *pais* tarkoittaa patoa.

Maantietoa
----------

Tekojärvi on 810 metriä pitkä, 550 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,4 hehtaaria johon luetaan mukaan kaksi saarta. Saarien yhteispinta-ala on 0,12 hehtaaria. Tekojärvi on muodostunut Haavistomäen, Rehemäen ja Koobamäen kukkuloiden väliseen painaumaan, kun vesi on padottu ainakin viidellä erisuuntaisella padolla. Järvellä on neljä selkeästi erottuvaa lahtea ja kaksi kapeaa niemeä. Siinä on jopa 5 metriä syvää. Se ola aikaisemmin peltomaiden ja metsämaisen ympäröimä, mutta yli puolet peltomaista on jätetty niittyinä viljelemättä. Järven ympärillä on kolme maatilaa, jotka kuuluvat pieneen Luhten kylään. Kylän kautta kulkeva maantie ohittaa järven sen itäpuolelta.

Luontoarvoja
------------

Se jää Haanjan luonnonpuiston sisälle.

Vesistösuhteita
---------------

Luhte järven vedenpinnan korkeus on 194,3 m mpy. Järven vesi tulee sen kaakkoispuolelta pääasiassa kolme oja pitkin. Järvellä on kaksi säännösteltyä sekä pituudeltaan 450 ja 110 metristä laskuojaa, jotka laskevat Piusa jõgeen (183,9 metriä mpy.). Tekojärvi kuuluu siksi Piusa jõen valuma-alueeseen. Piusa jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia
------------

1. 1 2 3  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
2. 1 2  Tieto on peräisin vironkielisesta artikkelista et:Luhte järv, mutta sitä ei ole voitu vahvistaa muista lähteistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Keskkonnaregister: Luhte järv (VEE2087430) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 9.7.2020. (viroksi)
2. ↑  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 9.7.2020). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Petter Widerholm** (k. 1863) oli suomalainen kirjapainonomistaja. Hän oli alkujaan Waseniuksen kirjapainon faktori. Hän perusti 1834 kirjapainon Pietariin, mutta huonon menestyksen vuoksi hän siirtyi Porvooseen, jonne perusti kirjapainon vuonna 1835. Vuonna 1851 hän osti pikapainokoneen ("painettu vikkelä-präntissä" tai "joutu-präntissä") Magnus Ferdinand Lundbergilta, joka oli tuonut sen Kööpenhaminasta, mutta otettuaan liian suuria painoksia kirjoista, joutui luopumaan painosta ja painokoneesta.

Widerholm kustansi 31-osaisen ja 16 000-sivuisen romaanisarjan *Läsebibliothek för Finland*, jok ilmestyi vuosina 1847-1852. Hän julkaisi Porvoossa toimiessaan Borgå Tidning -lehteä.

Carl-Rudolf Gardberg on kiittänyt Gustaf Otto Waseniuksen kirjapainon palveluksessa olleen Widerholmin valitsemaa typografiaa Runebergin *Serviska Folksånger* -käännökseen. Askeettisen uusklassisen typografian sijasta hän noudatti "biedermayerajan makua, jossa käytettiin runsasta koristelua".

Lähteet
-------

1. ↑  Hannu Kautto: Kirjapainotaidon leviäminen 1796-1917
2. ↑  Hannu Kautto: Kirja 1796-1917
3. ↑  Kansalliskirjasto, digitoidut aineistot
4. ↑  Sonja Bjelobaba, Översättning i Nationens tjänst Göteborgin yliopisto 2014 (pdf)

Kirjallisuutta
--------------

* Carl-Rudolf Gardberg, En svensk boktryckare i Finland, s. 137-154, Nordisk tidskrift för bok- och biblioteksväsen, Årg. 56, 1969.
Luigi Bruins elokuussa 2008.
**Luigi Bruins** (s. 9. maaliskuuta 1987 Rotterdam) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut kotimaansa lisäksi Itävallassa ja Ranskassa. Vuodesta 2014 hän on edustanut Excelsioria, jossa hän pelasi jo juniorina ja jossa hän aloitti liigauransa elokuussa 2006. Kaudet 2007–2011 hän edusti Feyenoordia. Hän on pelannut Eredivisiessä 249 ottelua ja tehnyt niissä 34 maalia. Ranskan Ligue 1:ssä hän pelasi OGC Nicen joukkueessa 22 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Itävallan Bundesliigassa hän pelasi Red Bull Salzburgin joukkueessa kolme ottelua.

Bruins pelasi Alankomaiden alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa ja voitti ikäluokan Euroopan-mestaruuden 2007. Hän pääsi EM-turnauksen loppuottelussa Serbiaa vastaan vaihdosta kentälle 69. minuutilla ja teki lukemiin 4–1 päättyneen ottelun viimeisen maalin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Luigi Bruins Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  Gorgazzi, Osvaldo José & Haisma, Marcel: European U-21 Championship 2007  21.12.2009. RSSSF. Viitattu 21.8.2020. (englanniksi)