recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Karl Lehmann, 2014.
**Karl Lehmann** (16. toukokuuta 1936 Sigmaringen – 11. maaliskuuta 2018 Mainz) oli katolisen kirkon saksalainen kardinaali. 

Lehmann opiskeli Freiburgin yliopistossa, Collegium Germanicum et Hungaricumissa ja Paavillisessa gregoriaanisessa yliopistossa. Hän työskenteli 1960-luvulla Karl Rahnerin tutkimusavustajana Ludwig-Maximilians-Universität Münchenissä, ja vuonna 1968 hänestä tuli Mainzin yliopiston professori. 1970–1980-luvuilla hän opetti Freiburgin yliopistossa. 

Lehmann sai pappisvihkimyksensä Julius Döpfneriltä 10. lokakuuta 1963. Vuodesta 1983 hän on toiminut kotimaassaan Mainzin hiippakunnan piispana Hermann Volkin seuraajana. Hänet vihittiin piispaksi tuon vuoden 2. lokakuuta. Vuonna 2001 hänestä tuli kardinaali, ja vuonna 2005 hän osallistui uuden paavin valintaan. Hänelle myönnettiin vuonna 2000 *Saksan liittotasavallan Ansioritarikunnan suuri ansioristi rintatähden ja olkanauhan kera*, ja hän on ollut vuodesta 2006 Kunnialegioonan komentaja. 

Lehmann oli vuosina 1987–2008 Saksan piispainkokouksen puheenjohtaja. 

Lehmann oli päävihkijänä, kun Helsingin katolisen hiippakunnan piispa Teemu Sippo vihittiin piispaksi Turun tuomiokirkossa 5. 9. 2009.

Lähteet
-------

1. ↑  Kardinal Karl Lehmann ist tot (saksaksi)
2. ↑  Helsingin piispa *katolinen.fi*. Viitattu 4. 5. 2019.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Karl Lehmann**.
* Catholic-hierarchy.org: Karl Cardinal Lehmann. (englanniksi)
* The Cardinals of the Holy Roman Church: Karl Lehmann. (englanniksi)
* Karl Lehmann hiippakunnan sivuilla. (saksaksi)
* Karl Lehmannin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
LNER Class A4 4468 Mallard
**LNER Class A4 Mallard, No 4468**, lempinimeltään *The Blue Streak* (suom. *Sininen viuhahdus*) on höyryveturi, joka pitää nimissään höyryvetureiden nopeusennätystä.

Britanniassa 3. maaliskuuta 1938 numerolla 4468 (myöhemmin 60022) valmistunut *A4 Pacific Mallard* suunniteltiin nimenomaisesti rikkomaan saksalaisten 11. toukokuuta 1936 *Borsig DRG 05* -veturilla saavuttama höyryvetureiden nopeusennätys – 200,4 kilometriä tunnissa. Suunnittelun päävastuu lankesi Nigel Gresleylle, joka tuolloin toimi London and North Eastern Railwayn pääsuunnittelijana.

Mallardiin tehtiin monia perinteisistä malleista poikkeavia ratkaisuja: höyrypainetta kasvatettiin ja virtaviivaistuksia tehtiin sekä koko veturin runkoon ilmanvastuksen pienentämiseksi että höyryputkien sisälle höyryvirtausten vastusten minimoimiseksi. Mallard oli myös ensimmäinen veturi, jossa hyödynnettiin suomalaisen Kyösti Kylälän kehitystyöhön perustuvaa Kylchap-tekniikkaa. Perinteisten, molemmille pyörästöille erikseen suunnattujen sylinterien ongelmana oli ollut sen junaa keikuttava vaikutus. Gresleyn neronleimaus oli pyörien väliin sijoitettu kolmas sylinteri, joka sekä vakautti junaa että vähensi raiteisiin kohdistuvaa rasitusta. Ja mikä tärkeintä – se myös lisäsi junan tehoa.

Nopeusennätyksestä kertova kilpi veturin kyljessä.
Ennätysajo suoritettiin Granthamin ja Peterboroughin välisellä rataosuudella. Kaarteiden ja käynnissä olleiden ratatöiden vuoksi käytettävissä oli ainoastaan 24 kilometrin pituinen suora osuus, jolle ennätysyritys sijoitettiin. Virallinen nopeusennätys kirjattiin lukemiin 202,77 kilometriä tunnissa.
Veturin saavutettua ennätysnopeus se hajosi palasiksi. Ennätysnopeus kuitenkin suoritettiin veturin vielä ollessa kasassa, joten ennätys kirjattiin ylös ja virallistettiin.

Mallard oli ennätysajonsa jälkeen normaalissa rataliikenteessä aina vuoteen 1963, johon mennessä se oli taittanut kiskoja 2,4 miljoonaa kilometriä. Nykyään Mallard (suom. *sinisorsa*) on esillä National Railway Museumissa Yorkissa, Englannissa.

Mallard jäi käytöltään pieni-ikäiseksi vikojen takia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Tieteen kuvalehti Historia 10/2013, s.54-59

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mallard** Wikimedia Commonsissa
**Koko perimän sekvensoinnilla** tai **koko genomin sekvensoinnilla** tarkoitetaan prosessia, jossa eliön perimän DNA-sekvenssi määritetään kokonaisuudessaan tai lähes kokonaisuudessaan yhdellä kertaa. Tämä edellyttää eliön koko kromosomaalisen DNA:n sekvensointia sekä mitokondrioiden ja kasvien osalta myös viherhiukkasen sisältämän DNA:n sekvensointia. Koko perimän sekvensointia on käytetty suurelta osin tutkimusvälineenä, mutta se otettiin käyttöön myös klinikoilla vuonna 2014. Yksilöllistetyn lääketieteen tulevaisuudessa koko perimän sekvenssoinnin keräämät tiedot voivat olla tärkeä väline ohjaamaan terapeuttista interventiota.

Kaupallistaminen
----------------

Yleisesti viitattu kaupallinen tavoite sekvensoinnin kustannuksille oli 2010-luvun loppupuolelle asti 1 000 dollaria, mutta yksityisen sektorin toimijat pyrkivät saavuttamaan uuden tavoitteen, joka on vain 100 dollaria.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Whole genome sequencing
**Kokkusa** on soistunut järvi Pukkilan itäosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 9,6 hehtaaria.

Maantiede
---------

Kokkusaa ympäröi suomaa, jota reunustavat vainiot ja metsät. Järven tuntumassa ei ole asutusta. Saaria ei ole. Kokkusasta lähtee laskuoja länteen Porvoonjoen keskijuoksulle.

Kokkusa on luokiteltu erämaajärveksi, jotka ovat pääsääntöisesti hyväkuntoisia.

Kokkusa on toiseksi laajin Pukkilan neljästä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä.

Kokkusa (18.022.1.002) kuuluu Rahikon alueeseen (18.022), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Porvoonjoen vesistössä (18). Toinen jakovaihe on Porvoonjoen keskiosan alue (18.02). Rahikon alueeseen kuuluu Kokkusan ohella Puntarjärvi eli Kokkusan Teeno.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kokkusa, vakavesi, Pukkila
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 4.6.2021.
3. ↑  Kokkusa. Järviwiki. Viitattu 4.6.2021.
4. ↑  MUSTI-PORVOONJOEN KALATALOUSALUE (pdf) (pdf-sivu 25/59) *Mustiporvoonjoki.fi*.  Arkistoitu 8.6.2021. Viitattu 4.6.2021.
5. ↑  Pukkila. Järviwiki. Viitattu 4.6.2021.
6. ↑  Rahikon alue (18.022). Järviwiki. Viitattu 4.6.2021.
**Bugatti EB110** on Bugatti Automobili SpA:n vuosina 1991–1995 valmistama superauto. Sen seuraajaksi tuli vuonna 2005 Bugatti Veyron.

Historia
--------

Kun EB110:n suunnittelu aloitettiin, oli suunnittelijoiden tavoitteena tehdä erittäin suorituskykyinen urheiluauto ilman kompromisseja. EB110-nimi tulee Bugattin perustajan Ettore Bugattin nimikirjaimista ja 110:stä syntymäpäivästä. 

Bugatti EB110 SS
Vuonna 1995 Bugatti meni konkurssiin ja saksalainen Dauer Racing osti keskeneräiset autot ja osat, joihin perustuen tehtiin myös B Engineering Edonis -urheiluauto.

Kori
----

Bugatti EB110:n korin on suunnitellut Marcello Gandini ja valmistanut lentokonevalmistaja Aerospatiale. Kori on tehty hiilikuidusta ja moottorin kohdalla on lasinen ikkuna, jonka takaa V12-moottori näkyy joidenkin Ferrarien tavoin. EB110:n takasiipi nousee nopeuden mukaan ylös oikeaan asentoon.

EB110:n ovet aukeavat kääntyvät ylös eteenpäin, joka on toteutettu monimutkaisen mekanismin avulla.

EB110 SS
--------

Vuonna 1992 myyntiin tuli myös tehokkaampi 110 SS (Sport Stradale) -versio, jonka huippunopeus oli 352 km/h ja huipputeho 592 hevosvoimaa.

Moottori (perusversio)
----------------------

* Iskutilavuus: 3 500 cm3
* Sylinterien määrä: 12
* Sylinterin halkaisija: 81 mm
* Iskunpituus: 56,5 mm
* Maksimiteho: 560 hv
* Maksimivääntö: 611 Nm @ 3 750 r/min
* Venttiilien määrä: 60

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bugatti EB110** Wikimedia Commonsissa

Bugatti Automobilesin maantieautojen aikajana: 1987 – nykyaika.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Tyyppi /luokka** | 1980-luku | 1990-luku | 2000-luku | 2010-luku | 2020-luku |
| 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| **omistaja** |  Italia Romano Artioli |  Saksa Volkswagen Group |  Kroatia Bugatti Rimac |
| **yhtiönnimi** | **Bugatti AutomobiliS.p.A** | **Bugatti AutomobilesS.A.S.** |
| roadster |  |  |  |  |
| urheiluauto |  |  | EB110 |  |  | Veyron EB16.4 |  | Chiron |
| rata-auto |  |  |  |  | Divo | Bolide |

 *Tämä artikkeli tai sen osa perustuu Autowikin artikkeliin, ja siitä saattavat puuttua lähdemerkinnät tai lähdemerkinnät tarvitsevat tarkistamista. Voit auttaa Wikipediaa etsimällä sopivat lähteet tai tarkistamalla lähteet.*
**Erkki Otto Evert Sartio** (vuoteen 1934 *Savander*; 15. maaliskuuta 1913 Viipuri – 15. huhtikuuta 1983 Wien) oli suomalainen osuustoimintaliikkeen vaikuttaja ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1974.

Sartion vanhemmat olivat isännöitsijä Gösta Lorenz Savander ja Tyyne Matilda Lieto (aiemmin Lundgren) ja puoliso vuodesta 1938 Lahja Kajander. Sartio kirjoitti ylioppilaaksi 1931 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1937. Hän työskenteli Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) Viipurin myllyn käyttöinsinöörinä 1937–1939, talvisodan aikana Oy Frigator Ab:n Viipurin toimiston hoitajana, Oy Insinööritoimisto Rataksen toimistoinsinöörinä 1940–1941, Panni Oy:n teknillisenä johtaja sekä Myllyteos Oy:n toimitusjohtajana 1941–1943, 1943–1944 SOK:n Viipurin myllyn isännöitsijänä ja SOK:n Nokian tehtaiden isännöitsijänä 1945–1965. Vuonna 1965 Sartio nimitettiin SOK:n johtokuntaan teollisuustoiminnan johtajaksi. Elintarviketeollisuuden lisäksi Sartio toimi vuodesta 1966 lähtien SOK:n ostaman Yhtyneet Pukutehtaat Oy:n (vuodesta 1972 alkaen Oy Leijona-Pukine Ab) johtokunnan varapuheenjohtajana ja SOK:n ostaman Vakiopuu Oy:n johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1965. Sartion johdolla toimi kaikkiaan 31 SOK:n tehdasta. Hän jäi eläkkeelle teollisuusjohtajan tehtävästä 1977.

Sartiolla oli luottamustehtäviä muun muassa Suomen Työnantajain Yleisen Ryhmän, Suomen Teollisuusliiton, Turveteollisuusliiton, Kauppamyllyjen Yhdistyksen, Suomen Sahanomistajayhdistyksen ja Öljynpuristamo Oy:n hallituksessa sekä Suomen Työn Liitossa ja Elintarviketeollisuusliitossa. Hän osallistui Valtion teknillisen tutkimuslaitoksen elintarviketeollisuuslaboratorion neuvottelukunnan työskentelyyn ja toimi Väestönsuojeluneuvottelukunnan puheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sofia Kotilainen: Erkki Sartio *Biografiasampo*. Viitattu 6.7.2023.
2. 1 2 3  Helsingin Sanomat. 24.4.1983. s. 14. Kuolleita.
**Lohijärvi** on monimuotoinen ja paikoin syvä järvi Sulkavalla ja Savonlinnassa Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on 6,6 neliökilometriä ja rantaviivan pituus yli 68 kilometriä. Etäisyys Savonlinnan keskustasta on 28 kilometriä etelään.

Maantiede
---------

Lohijärvessä on kaksi päähaaraa. Järven luoteisrannalta katsoen pohjoinen haara suuntaa lähes suoraan itään, sen pituus on noin yhdeksän kilometriä. Eteläinen haara suuntaa kaakkoon, sen pituus on noin kuusi kilometriä. Haaroja erottaa kolmiomainen Lohiniemi.

Pohjoisen haaran ensimmäinen osuus lännestä katsoen on nelisen kilometriä pitkä Nälkösalmi, josta itään sijaitsee Kalavesi, Kutuvesi, Virtasalmi, Likastenjärvi ja Likastenperä. Lohijärven syvin kohta sijaitsee Kalaveden keskiosassa. Eteläinen haara on pohjoista leveämpi, se laajenee kaakossa Juurikkaseläksi, jonka syvimmät kohdat ovat noin 30 metriä. Lohijärven kaakkoisin osa jakautuu kolmeen lahteen, joiden muodot ja syvyyssuhteet eroavat toisistaan.

Lohijärvellä sijaitsee 35 saarta, joista 3 on alle aarin laajuisia ja 5 yli hehtaarin laajuisia. Eteläisen haaran pohjoisosassa on Uittosaari, jonka kautta on rakennettu järven ylittävä maantie. Eteläisen haaran eteläosassa on useiden saarten rykelmä. Pohjoisen haaran Kalavesi on syvyyssuhteiltaan heterogeeninen. Sen luoteisosassa sijaitsee parin hehtaarin laajuinen Kiiskisaari. Kalaveden itäiset saaret ovat osa luonnonsuojelualuetta.

Lohijärven läntisimmän osan muodostaa Kaislanen, jonka länsiosassa sijaitsee järven luusua. Siitä alkaa Lohikoski, joka laskee Lohilahteen (75,8 metriä mpy). Lohijärven pohjoispuolella sijaitsee Suuri Siikajärvi (83,4 metriä mpy). Etelässä on Väärä-Kontunen (85,0 metriä mpy) ja Vankka (85,4 metriä mpy), jotka laskevat Niittysenjokea Lohijärven kaakkoisrannalle.

Lohijärven rannat ovat pääosin metsämaata, luoteisilla rannoilla on peltoaukeita. Rannat ovat osin jyrkät, ja kymmenen metrin syvyyskäyrä kulkee rantaviivan tuntumassa. Osin rannat ovat alavaa suomaata, kuten järven itäisimmän osan Paloksenluhdan kohdalla.

Lohijärven vesi on melko kirkasta ja vähäravinteista, vesitilavuus on 57 424 000 kuutiometriä.

Lohijärvi (04.126.1.001) kuuluu Lohijärven valuma-alueeseen (04.126), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Pihlajaveden-Kokonselän alue (04.12) ja ensimmäinen Suur-Saimaan alue (04.1). Lohijärvi on laajin Lohijärven alueen 93:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä seuraavat Honkanen, Suuri Siikajärvi, Ihalan Kontunen ja Vihtarinjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Lohijärvi, vakavesi, Sulkava
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.8.2021.
3. ↑  Lohijärvi Järviwikissä. Viitattu 24.8.2021.
4. ↑  7.8 Rantaimeytyminen *Sulkavan tärkeiden pohjavesialueiden suojelusuunnitelma*. Viitattu 24.8.2021.
5. ↑  Lohijärven valuma-alue (04.126) Järviwikissä. Viitattu 24.8.2021.
Judith Auer
**Judith Auer**, syntyjään **Vallentin**, (19. syyskuuta 1905 Zürich- 27. lokakuuta 1944 Berliini) oli sveitsiläissyntyinen, saksalainen kansallissosialismin vastustaja. Hän jäi kiinni vastarintatoiminnastaan ja hänet surmattiin.

Judith Vallentinin isä oli vasemmistolainen kirjailija Erich Vallentin. Jäätyään orvoksi hänet otti kasvatikseen varakas juutalaisperhe. Hän opiskeli musiikkia ja haaveili pianistin urasta. Täytettyään 20 vuotta hän liittyi kommunistien nuorisojärjestöön. Hän piti kommunismia vastauksena näkemäänsä sosiaaliseen epäoikeudenmukaisuuteen.

Vuonna 1925 Vallentin ryhtyi tekemään nuorisotyötä Berliinin työläiskaupunginosassa. Ansaitakseen elantonsa hän otti työpaikan konekirjoittajana. Vuonna 1926 hän solmi avioliiton vakaumuksellisen kommunistin, Erich Auerin kanssa. Vuodet 1928-1929 pariskunta asui Moskovassa. Vaikka Neuvostoliitto oli köyhä ja Stalin kiristi otettaan, oli maa Auereiden mielestä oikealla tiellä. Pariskunnan tytär Ruth syntyi vuonna 1929.

Adolf Hitlerin johtamat kansallissosialistit tulivat valtaan vuonna 1933. He kukistivat nopeasti kaiken poliittisen toisinajattelun. Auer työskenteli kaapelitehtaan sisäänostajana, mutta jatkoi poliittista toimintaansa. Toinen maailmansota syttyi vuonna 1939 ja maanalainen toiminta hankaloitui edelleen Gestapon aktivoiduttua entisestään ja ilmiantajaverkoston johdosta. Auer suoritti paljon puolueen antamia tehtäviä ja oli Berliinin alueen kommunistiverkoston rahastonhoitaja. Hän toimi myös kommunistisolujen välisenä kuriirina. Lisäksi hän toimitti ruokaa pillotteleville henkilöille.

Auer jäi kiinni toiminnastaan heinäkuussa 1944 ja hänet tuomittiin kuolemaan pahamaineisessa kansantuomioistuimessa. Hänet surmatti Plötzenseen vankilassa, missä surmattiin kaikkiaan 1574 kansallissosialismin vastustajaa. Viimeisessä kirjessään tyttärelleen hän antaa käytännön ohjeita, kehottaa häntä inspiroitumaan musiikista ja muistamaan, että kaikkein tärkeintä on inspiroitua rakkaudesta.

Viitteet
--------

1. 1 2  Judith Auer *Biographies*. Gedenkstätte Deutscher Widerstand. Viitattu 15.4.2022. (englanniksi)
2. ↑  Judith Auer Gedenkstätte Deutscher Widerstand (saksaksi) (englanniksi)
3. 1 2  Judith Auer geb. Vallenthin *Verfolgte und Widerstandkämpfer*. Bund der Antifaschisten Köpenick e.V.. Viitattu 15.4.2022. (saksaksi)
4. 1 2 3 4  Auer, Judith *Women*. Encyclopedia.com. Viitattu 15.4.2022. (englanniksi)

Lisää aiheesta
--------------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Lauri Johannes Komulainen** (20. tammikuuta 1931 Sotkamo – 11. huhtikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Komulaisen vanhemmat olivat kauppias, maanviljelijä Oskari Komulainen ja opettaja Saima Komulainen ja puoliso Anna-Liisa Lehto. Lauri Komulainen kävi Tampereen kauppaoppilaitoksen 1952 ja suoritti liikkeenjohdon kursseja. Hän oli Piippo Oy:n apulaismyyntipäällikkö Lempäälässä 1955–1959, W. Rosenlew & Co. Ab:n myyntipäällikkö Porissa 1959–1965, Convertan jaostojohtaja Helsingissä 1965–1967 ja Säkkiväline-yhtiön toimitusjohtaja 1967–1993. Komulainen oli myös Jätesäkki-Markkinoinnin johtaja vuodesta 1966. Hän omisti Uusitalon tilan Sääksmäellä ja Uotilan eli Mikkolan tilan Lempäälässä vuodesta 1991. Komulaisella oli lisäksi useita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1991. Komulainen muistetaan myös höyrylaiva Ahdin omistajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mäkinen, Riitta: Kauppaneuvos Lauri Komulainen (1931–2008). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 1.1.2023.
2. 1 2  Ihmiset. Kuolleet. Kauppaneuvos Lauri Komulainen. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  13.5.2008. Viitattu 1.1.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Riitta Mäkinen: Lauri Komulainen *Biografiasampo*.
**Night at the Museum 2** (*Night at the Museum: Battle of the Smithsonian*) on 22. toukokuuta 2009 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintakomedia, jonka pääosissa ovat Ben Stiller, Amy Adams, Owen Wilson ja Hank Azaria. Se on jatkoa elokuvalle *Night at the Museum – yö museossa* (2006) ja oli edeltäjänsä tavoin menestys tuottaen kansainvälisesti yli 413 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.

Elokuvan ohjasi edellisenkin osan ohjannut Shawn Levy ja yhtenä tuottajista työskenteli esimerkiksi Harry Potter -elokuvia ohjannut Chris Columbus.

Jonas Brothers -yhtye antoi elokuvassa äänet kolmelle poikaenkelille, jotka laulavat Larrylle ja Amelialle kappaleita "My Heart Will Go On" ja "Lovebug".*lähde?*

Juoni
-----

Entinen museon yövartija Larry Daley (Ben Stiller) omistaa nyt oman yhtiön jolla menee hyvin. Hän poikkeaa museoon katsomaan olentoja, jotka heräävät öisin henkiin laatan avulla. Hän saa tietää, että osa museon tavaroista menee pitkäaikaisvarastoon Smithsonian museoon, ja yrittää pysäyttää nämä aikeet.

Ahkmenrahin ilkeä veli, Kahmunrah (Hank Azaria) yrittää tuhota Larryn museoystävineen ja saada haltuunsa laatan, joka herättää museon tavarat öisin eloon. Larry kuitenkin huijaa Kahmunrahia kertomalla, että Rubikin kuutio on vielä voimakkaampi kuin laatta. Kahmunrah uskoo asian, mutta saadessaan selville, että Larry on valehdellut hän vangitsee Larryn pienoismalli-ystävän Jedediahin tiimalasiin.

Larryn täytyy selvittää koodi laattaan, jos haluaa Jedediahin selviävän hengissä. Seikkailussa ovat mukana esimerkiksi Abraham Lincoln, Albert Einsteinin pienoismallit sekä Ajattelija-patsas ja Amelia Earhart.

Ääninäyttelijät
---------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Alkuperäinen näyttelijä** | **Suomenkielinen näyttelijä** | **Rooli** |
| Ben Stiller | Petri Hanttu | …Larry Daley |
| Hank Azaria | Jarmo Koski | …Kahmunrah |
| Amy Adams | Ella Pyhältö | …Amelia Earhart |
| …Tess |
| Owen Wilson | Risto Kaskilahti | …Jedediah |
| Steve Coogan | Santeri Kinnunen | …Octavius |
| Alain Chabat | Juha Muje | …Napoleon Bonaparte |
| Robin Williams | Eero Saarinen | …Theodore Roosevelt |
| Christopher Guest | Markus Bäckman | …Iivana Julma |
| Jonah Hill | Tuomas Uusitalo | …Brandon |
| Bill Hader | Rauno Ahonen | …George Armstrong Custer |
| Jon Bernthal | Pasi Ruohonen | …Al Capone |
| Hank Azaria | Veikko Honkanen | …Abraham Lincoln |
| Ricky Gervais | Antti Pääkkönen | …Dr. McPhee |
| Eugene Levy | Jukka Voutilainen | …Albert Einstein |
| Jake Cherry | Akira Takaki | …Nick Daley |
| Crystal the Monkey |  | …Dexter |
|

Muissa rooleissa: Katja Aakkula, Antti Jaakola, Sanna Majuri, Helmi Neuvonen, Carla Rindell, Heikki Sankari, Oskari Tamminen, Markku Huhtamo, Hanna Kaila, Sari Ann Stolt, Henri Piispanen, Juuso Salmén, Kari Tamminen ja Juha Varis.

Arvostelut
----------

* Yli-Hukka, Nanna: Night at the Museum 2 (2009)  30.10.2009. FilmGoer.

Lähteet
-------

1. 1 2  Night at the Museum: Battle of the Smithsonian *BoxOfficeMojo.com*. Viitattu 5.8.2022. (englanniksi)
2. ↑  Elokuvan lopputekstit
Jali Timarin suunnittelema Jatimatic konepistooli.
**Jali Timo Tapani Timari** (4. tammikuuta 1927 – 9. huhtikuuta 1998) oli tamperelainen asesuunnittelija ja keksijä.

Tunnetuin Timarin suunnittelemista aseista oli Jatimatic-konepistooli (sanoista Jali Timari Automatic). Timarista tuli Tampereen Asepaja Oy:n (TAP) pääosakas ja johtaja hänen ja toisen tamperelaisen asesuunnittelijan, Torsti Laaksosen tultua yrityksen osakkaiksi vuonna 1976. Yrityksen perustaja Niilo Lahtinen oli kuollut 1968. Tampereen Asepaja alkoi tuolloin suunnitella omaa asevalmistusta. Asepajan tiloissa Hatanpäänvaltatiellä toimi myös toinen Timarin omistama yritys *Muovi ja Muotti Oy* (myöhemmin *Icaplast Ky/Oy*). Muita Timarin suunnittelemia aseita olivat luodikko Finnrifle sekä yhdessä Laaksosen kanssa suunnittellut Finnbiathlon-ampumahiihtopienoiskivääri ja Lakelander-luodikko.

Jati-Maticien myynnistä ulkomaille paljastui 1980-luvun puolivälissä useita skandaaleja ja Timari tuomittiin vuonna 1986 puolen vuoden ehdolliseen vankeuteen muun muassa aseiden salakuljetuksesta. Sen seurauksena Hämeen lääninhallitus kielsi häneltä aseiden valmistuksen, eikä Jati-Maticeja enää valmistettu Suomessa. Aseen piraattikopioita alettiin sen jälkeen valmistaa ilman Timarin lupaa Kiinassa.

Lähteet
-------

* Hogg, Ian: *Submachine Guns*. Greenhill Books, 2001. ISBN 978-1-85367-448-8. (englanniksi)
* Hyytinen, Timo*, Arma Fennica* , suomalaiset aseet, Finnish firearms, Arma Fennica Oy 1985.
* Hyytinen, Timo: *Asesuunnittelua Suomessa*, s. 198-201. Jyväskylä: Arma Fennica, 2001. ISBN 951-97543-3-4.
* Suomi-konepistoolin tarina, Timo Hyytinen, Harri Hyytinen, Arma Fennica Oy 2012 ISBN 978-952-5687-18-7
* Hyytinen, Timo: *Tikkakosken aseet 1918-1990*. Jyväskylä: Arma Fennica, 2011. ISBN 978-952-5687-14-9.

### Viitteet

1. ↑  Tampereen seurakuntayhtymä, Timari Jali Timo Tapani, Kalevankankaan hautausmaa, Tampere, osio 7, viitattu 1.5.2022
2. ↑  Jatimaticin tarina Gunwriters. Viitattu 9.7.2015.
3. ↑  Asesuunnittelua Suomessa, sivut 198-201
4. ↑  Harri Nykänen: Jati-Matic-aseen maine huijausaikeen houkutin – Kansainväliseen asekauppaan olisi päässyt mukaan parilla miljoonalla (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 28.6.1990. Viitattu 7.9.2018.
**Lauri Kokko** (22. helmikuuta 1929 Ylivieska – 17. huhtikuuta 2022 Ylivieska) oli suomalainen raviohjastaja. Hänet tunnettiin parhaiten kolme ravikuningattaren titteliä 1960-luvulla saavuttaneen Helättimen omistajana, valmentajana ja ohjastajana. 85-vuotiaana paluun kilparadoille tehnyt Kokko on vanhin ravilähdön Suomessa voittanut ohjastaja sekä myös voitokkain suomalainen amatööriohjastaja.

Ura
---

### Menestysvuodet

Vuonna 1956 uransa aloittaneen Kokon suurimmat menestysvuodet olivat 1960-luvulla. Hänen tunnetuimpia hevosiaan ovat 139 kertaa voittaneen Helättimen lisäksi venäläinen lämminverinen Kometa, jolla hän ohjasti 131 ykkössijaa, sekä vuosien 1969 ja 1974 kuningatarkilpailussa kolmanneksi sijoittunut 113 voiton suomenhevostamma Uskotin. Vuonna 1966 Kokko palkittiin vuoden raviohjastajana. Suomen Hippoksen tietokannan mukaan hän on vuodesta 1977 lähtien ohjastanut hieman yli 800 ravilähtöä ja voittanut niistä vajaat 90. Tietokonejärjestelmää edeltävältä ajalta Kokolla on noin 3 000 ajettua lähtöä ja yli 500 voittoa, mutta niistä ei ole olemassa nykyisenkaltaista tilastointia.

### Paluu kilparadoille

Lauri Kokko joutui lopettamaan kilpailemisen helmikuussa 2001 täytettyään 72 vuotta, joka oli tuolloin raviohjastajien yläikäraja. Euroopan komissiolle tehdyn ikäsyrjintäkantelun vuoksi Euroopan raviurheilun keskusjärjestö UET joutui kuitenkin poistamaan ikärajat ja näin Kokko pääsi tekemään paluun kilparadoille maaliskuussa 2014. Sitä ennen hän joutui uudelleen suorittamaan ajolupaan vaadittavan kurssin. Elokuussa 2014 Kokko voitti Vieremän raveissa hevosella Nice Kometa ja hänestä tuli toistaiseksi vanhin ravilähdön voittanut suomalainen ohjastaja. Kokko ajoi viimeisen kilpailunsa syyskuussa 2016 ollessaan 87-vuotias.

Suurkilpailuvoittoja
--------------------

* Ravikuningatar: Helätin (1964, 1965, 1966)
* Pohjola Grand Prix: Kometa (1971)
* Tammer-ajo: Kometa (1972)

Lähteet
-------

1. ↑  Lind, Harri: Voittokoneiden vauhdittaja.  *Hevosurheilu*, 22.2.2019.
2. ↑  Alérini, Leena: Raviurheilu kaikki kaikessa.  *Hevosurheilu*, 27.4.2022. [Näköislehti ].
3. 1 2 3  Alérini, Leena: "Ajomies taas ohjaksissa", Hevosurheilu 3.9.2014 (s. 8–11). Viitattu 5.9.2014.
4. 1 2  Ravilegenda ei antanut periksi – uusi ajoluvan 85-vuotiaana teinien kurssilla  29.4.2014. Yle Uutiset. Viitattu 5.9.2014.
5. ↑  Teräsvaari kilpailee yhä 85-vuotiaana - säännöt pakottivat korttikurssille  6.5.2014. Ilta-Sanomat.  Arkistoitu 9.5.2014. Viitattu 5.9.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Lauri Kokko Suomen Hippoksen tietokannassa
**Lauri Arnold Korpela** (myös **Lasse Korpela**, 15. lokakuuta 1891 Lapinjärvi – 12. kesäkuuta 1954) oli suomalainen näyttelijä. Varsinaiselta ammatiltaan Korpela oli rautatievirkailija ja näytteli harrastelijateattereissa 1910-luvulta alkaen sekä noin kolmessakymmenessä elokuvassa 1929–1956.

Korpela näytteli ensimmäisen elokuvaroolinsa Kalle Kaarnan elokuvassa *Työn sankarilaulu* (1929). Korpela teki tunnetuimmat roolinsa Teuvo Tulion elokuvissa, joiden vakiokaartiin hän kuului. Hän näytteli muun muassa Olavin isää elokuvassa *Laulu tulipunaisesta kukasta* (1938) ja Aarnen isää elokuvassa *Sellaisena kuin sinä minut halusit* (1944). Korpela oli kaksikielinen, ja hän näytteli pari kertaa myös elokuvien ruotsinkielisissä versioissa. Korpela nähtiin myös muun muassa elokuvissa *Laivan kannella* (1938), *Vieras mies tuli taloon* (1938), *Herra Lahtinen lähtee lipettiin* (1939) ja *Pikajuna pohjoiseen* (1947).

Korpela kuoli 62 vuoden ikäisenä vuonna 1954, mutta hänet nähtiin vielä postuumisti pienessä sivuroolissa Tulion elokuvassa *Olet mennyt minun vereeni* (1956).

Aiheesta muualla
----------------

* Lauri Korpela Elonetissä.
* Lauri Korpela Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Kunishige Kamamoto** (s. 15. huhtikuuta 1944 Kioto, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Kamamoto pelasi Japanin olympiajoukkueessa vuosien 1964 ja 1968 kisoissa, joista jälkimmäisissä Japani saavutti pronssia. Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1964-1977. Hän pelasi 76 maaottelua ja teki niissä 75 maalia ja on Japanin maajoukkueen kaikkien aikojen paras maalintekijä.

Tilastot
--------

| Japanin jalkapallomaajoukkue |
| --- |
| Vuodet | ottelut | maalit |
| 1964 | 2 | 1 |
| 1965 | 3 | 3 |
| 1966 | 7 | 6 |
| 1967 | 5 | 11 |
| 1968 | 4 | 7 |
| 1969 | 0 | 0 |
| 1970 | 6 | 3 |
| 1971 | 6 | 8 |
| 1972 | 8 | 15 |
| 1973 | 3 | 2 |
| 1974 | 5 | 5 |
| 1975 | 7 | 5 |
| 1976 | 16 | 9 |
| 1977 | 4 | 0 |
| Yhteensä | 76 | 75 |

Lähteet
-------

1. ↑  Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 310–311. Penguin, 1988. ISBN 0-14-010771-1. (englanniksi)
2. ↑  Japan - Record International Players rsssf. Viitattu 28.7.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database

  

Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1964
1 Hosaka |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Hiraki |
5 Yamaguchi |
6 Suzuki |
7 Kami |
8 Kamata |
9 Tomizawa |
10 Ogi |
11 Mori |
12 Kawabuchi |
13 Yaegashi |
14 Watanabe |
15 Kamamoto |
16 T. Miyamoto |
17 Tsugitani |
18 Sugiyama |
21 Yokoyama |
Valmentaja Naganuma

Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1968
1 Yokoyama |
2 Katayama |
3 M. Miyamoto |
4 Yamaguchi |
5 Kamata |
6 Suzuki |
7 Tomizawa |
8 Mori |
9 Ogi |
10 Yuguchi |
11 Yaegashi |
12 T. Miyamoto |
13 Watanabe |
14 Kuwahara |
15 Kamamoto |
16 Matsumoto |
17 Sugiyama |
18 Hamazaki |
Valmentaja Naganuma



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Japani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |

 |
**Jalavakeltayökkönen** (*Xanthia gilvago*) on Suomessa aivan eteläinen ja harvinainen syksyn yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Keskikoinen yökkönen, jonka etusiipien pohjaväri vaihtelee vaaleankeltaisesta oranssinruskeaan. Kuviointi on harmaanruskeaa ja erottuu hyvin vaihtelevasti. Rengastäplä on siiven pohjavärin mukainen, samoin munuaistäplä, jonka sisänurkka on kuitenkin aina voimakkaasti tummentunut. Siiven keskiosa munuaistäplän ympärillä on vaihtelevissa määrin muuta siipeä tummempi ja usein voimakkaasti harmaanruskealla varjostunut. Siiven kärkiosassa, aaltoviirun kohdalla on tummine pisteiden rivi. Takasiivet ovat harmahtavan valkoiset. Siipiväli 30–42 mm.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Levinneisyysalue kattaa Pohjois-Afrikan sekä suurimman osan Eurooppaa. Idässä jalavakeltayökköstä tavataan Altaille, Turkmenistaniin ja Irakiin saakka. Laji tavattiin Suomesta ensimmäisen kerran vuonna 1980 ja sille on sittemmin muodostunut vakituinen kanta etelärannikon tuntumaan. Perhoset lentävät syyskuun alusta lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Hyvin paikoittainen laji, joka on viime vuosikymmeninä voimakkaasti taantunut koko Euroopassa. Se elää jalavaa kasvavissa lehtimetsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät öisin, käyvät kukilla ja imemässä marjojen nesteitä. Ne tulevat myös sekä syötille että valolle. Toukka koteloituu maahan. Muna talvehtii.

Ruotsissa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi. ja Norjassa vaarantuneeksi.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää vuorijalavalla (*Ulmus glabra*) sekä muilla jalavilla (*Ulmus*). Vanhempia toukkia on tavattu muillakin puilla ja ruohovartisilla kasveilla.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2 3
4. 1 2 3 4 5
5. 1 2
6. ↑
7. ↑
8. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1310800
* Wikispecies: Xanthia gilvago
* BioLib: 53887
* BOLD: 197780
* EoL: 475137
* EUNIS: 310621
* Fauna Europaea: 447795
* Fauna Europaea (new): 66a96615-29b9-491c-82a8-d7569fa93707
* GBIF: 1771634
* iNaturalist: 483478
* LoB: 5029
* NCBI: 987433

 |

 |
Bernhard Sekles
**Bernhard Sekles** (20. maaliskuuta 1872 Frankfurt am Main – 8. joulukuuta 1934 Frankfurt am Main) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikkipedagogi.

Sekles oli keskeinen vaikuttaja Saksan musiikkielämässä 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä. Hän perusti vuonna 1928 Hochin konservatorion johtajana Frankfurt am Mainissa toimiessaan ensimmäisen akateemisen ohjelman jazzin tutkimuksessa. Hän johti konservatoriota vuosina 1923–1933. Jazzosaston johtoon nimitettiin Mátyás Seiber. Seklesin omien sävellysoppilaiden joukossa oli Paul Hindemith.

Juutalaisen Seklesin omat teokset kiellettiin Natsi-Saksassa aikana, ja ne ovat sittemmin jääneet lähes unohduksiin. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa oopperaa, sinfonista musiikkia, yksinlauluja ja kamarimusiikkia. Toccata Classics on julkaissut hänen kamarimusiikkiaan levytettynä. Seklesin vuonna 1917 Wilhelm Furtwänglerin johdolla kantaesitetty ooppera *Scheherazade* sai aluksi huomattavaa suosiota. Lukuisat oopperatalot ottivat teoksen ohjelmistoihinsa, joista se kuitenkin ehti poistua jo ennen natsihallinnon aikoja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Bernhard Sekles (1872-1934) Bibliothèque nationale de France
2. 1 2  Bernhard Sekles: Chamber Music Toccata Classics
3. 1 2 3  BERNHARD SEKLES 1872 – 1934 Forbidden Music

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kromi(II)kloridi** (CrCl2) on Cr2+- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä sekä analyyttisessä kemiassa.

Ominaisuudet
------------

Kromi(II)kloridi on huoneenlämpötilassa vaaleaa kiteistä ainetta, jolla on silkinhohtoinen kiilto. Aineen kiderakenne on vääristynyt rutiilirakenne ja alkeiskoppi on ortorombinen. Yhdiste hapettuu kuitenkin erittäin herkästi kromikloridiksi, minkä vuoksi se on usein harmaata tai vihertävää. Kidevedettömän kromi(II)kloridin lisäksi tunnetaan myös kidevedelliset tetra- ja heksahydraatit (CrCl2·4H2O ja CrCl2·6H2O), jotka ovat sinisiä tai violetteja kiteitä. Aine liukenee hyvin veteen ja vesiliuos on sinistä johtuen heksa-akvakromi(III)ionin muodostumisesta ([Cr(H2O)6)]]2+). Vesiliuokset hapettuvat helposti, jolloin niiden väri muuttuu vihreäksi. Kloridi-ionien kanssa yhdiste reagoi muodostaen tetraklorokromaatti(II)ionien ([CrCl4]2-. Kromi(II)kloridi om erittäin voimakas pelkistin.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Kromi(II)kloridia voidaan valmistaa pelkistämällä kromikloridia vedyn avulla 600 °C:n lämpötilassa, käsittelemällä metallista kromia vetykloridilla 700 °C:n lämpötilassa tai kromi(II)asetaatin ja vetykloridin välisellä reaktiolla.

2 CrCl3 + H2 → 2 CrCl2 + 2 HCl
Kromi(II)kloridia voidaan käyttää kaasuanalysaattoreissa. Orgaanisen kemian synteeseissä yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisten hageneeniyhdisteiden dehalogenointiin, (E)-alkeenien muodostamiseen alkyyneistä sekä kromin organometalliyhdisteiden valmistamiseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Karamäki, E. M.: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 238. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2  William M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4–58. 39th Edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1439880494. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 26.8.2017). (englanniksi)
3. 1 2  Billie J. Page & Gary W. Loar: *Chromium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2004. Viitattu 26.8.2017
4. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 223. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
5. 1 2  Egon Wiberg, Nils Wiberg, Arnold Frederick Holleman: *Inorganic chemistry*, s. 1374–1375. Academic Press, 2001. ISBN 978-0-12-352651-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 26.8.2017). (englanniksi)
6. 1 2  Kazuhiko Takai, Teck-Peng Loh, Yasunori Minami & Tamejiro Hiyama: *Chromium(II) Chloride, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2016. Teoksen verkkoversio Viitattu 26.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kromi(II)kloridin kansainvälinen kemikaalikortti
**Nils Erik Verner Fabricius** (8. marraskuuta 1913 Helsinki, Suomi – 7. heinäkuuta 1995 Ruotsi) oli suomalainen koripallovaikuttaja. Fabricius oli mukana perustamassa Suomen Koripalloliittoa vuonna 1939.

Koripallon lisäksi hän harrasti yleisurheilua ja levitti lentopallon oppia muualle Suomeen. Vuonna 1946 Fabricius muutti Ruotsiin. Yleisurheilun SM-kilpailuista Fabricius saavutti 110 metrin aitajuoksussa hopeaa vuonna 1938, pronssia 1940, 200 metrin aitajuoksussa pronssia 1939, 400 metrin aitajuoksussa pronssia 1940 ja kymmenottelussa hopeaa 1938.

Fabricius nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen vuonna 2019.

Lähteet
-------

1. 1 2  Nils Fabricius Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Erkki Vasara: *Koritalkoot*, s. 32. Helsinki: Suomen Koripalloliitto, 1990. ISBN 951-95976-1-1.
3. ↑  Finnish Basketball Hall of Fame täydentyi kahdeksalla koripallolegendalla  19.8.2019. basket.fi:  Suomen Koripalloliitto. Viitattu 9.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuolleita: Voimistelunopettaja Nils Fabricius Koripallon maahantuoja (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*.  30.7.1995.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Nils Holger Aatos Hagman** (1. heinäkuuta 1924 Viipuri – 18. marraskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen monipuolinen urheilija ja urheilujärjestömies.

Nils "Nisse" Hagman kilpaili palloilulajeissa ja yleisurheilussa. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa Hagman voitti poikien viestissä 1939. Miesten 4 × 100 metrin Suomen-mestaruutta Hagman oli voittamassa 1946 ja 1949 Viipurin Urheilijoissa. Sata metriä Hagman juoksi parhaimmillaan tasan 11 sekunnissa.

Käsipalloa Hagman pelasi mestaruussarjassa Hukkien joukkueessa, pesäpallossa hän pelasi yhden Itä–Länsi-ottelun ja yhden PPL–TUL-ottelun. Koripallossa hän voitti Suomen-mestaruuden 1944 ja 1945 Kiri-Veikkojen joukkueessa. 

Hagman toimi myös pesäpallo- ja yleisurheiluvalmentajana. Hän on Puna-Mustien kunniapuheenjohtaja. Seuran puheenjohtajana hän toimi 1949–1950 ja 1956–1963.

Viipurin Urheilijoiden puheenjohtajuuden lisäksi Nisse Hagman osallistui näkyvästi yleisurheilun valtakunnallisen järjestön SUL:n toimintaan. Hän toimi Suomen Urheiluliiton varapuheenjohtajana ja kilpailuvaliokunnan puheenjohtajana osallistuessaan vuonna 1980 kilpaan SUL:n puheenjohtajuudesta, joka päättyi hieman yllättäen pankinjohtaja Pertti Eräkareen valintaan.

Vuonna 2011 Nils Hagman palkittiin Pro Urheilu -mitalilla pitkästä urastaan niin urheilijana, urheilujohtajana kuin urheiluvaikuttajana.

Hagmanin vaimo Eva on voittanut Suurkisojen pesäpallomestaruuden ja poika Matti sekä pojanpoika Niklas ovat menestyneet jääkiekkoilijoina. Tytär Riitta oli 1970-luvun parhaita suomalaisia 400 metrin juoksijoita.

Saavutukset
-----------

### Pesäpalloilijana

* 1 Itä-Länsi-ottelu: 1945

### Yleisurheilijana

* 2 SM-kultaa 4 x 100 metrin viestissä 1946 ja 1949
* SM-hopeaa 4 x 100 metrin viestissä 1947

### Koripalloilijana

* 2 SM-kultaa 1944 ja 1945

### Ansiomerkit

* Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki no. 16 (1964)

Lähteet
-------

* Rantala, Risto; Siukonen, Markku; & Tukiainen, Seppo (toim.): *Urheilumme kasvot 2*, s. 529. Oy Scandia Kirjat Ab, 1972.
* Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon – kansa liikkumaan; Suomen yleisurheilun 100 vuotta*. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006.
* Puna-Mustat/Seura/Historia/Pelaajaesittelyt/Nils Hagman *Puna-Mustat, verkkosivut*.  11.4.2011. Puna-Mustat.  Arkistoitu 26.9.2013. Viitattu 22.4.2012.

### Viitteet

1. ↑  Nisse Hagman 1924-2014 Suomen Urheiluliitto. Viitattu 2.12.2014. [vanhentunut linkki]
2. ↑
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) - Opetus- ja kulttuuriministeriö: Ministeri Arhinmäki jakoi Pro Urheilu -tunnustukset, 7.12.2011
6. ↑  Itä-Länsi-pelaajat joukkueittain, miehet Rasilainen, Matti. Viitattu 22.4.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Nils Hagmanin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
**Minan kieli** (myös **Gɛ̃**, **Gɛn gbe**, **Gen**, **Gebe**, **Guin**, **Mina-Gen** ja **Popo**) on gbe-kieli, jota puhutaan Togon kaakkoisosassa Maritimen ja Beninin Monon departmentissa. 

Mina kuuluu voltalais–nigeriläisiin kieliin, jotka ovat suuren afrikkalaisen nigeriläis–kongolaisen kieliperheen haarauma. Muiden gbe-kielten tavoin mina on tonaalinen kieli.

Yleensä minaa puhuvien määräksi on arvioitu yhteensä noin 358 900. Beninissä minaa puhuvia on noin 158 000 (2001) ja Togossa noin 200 900.

Beninin valtio käyttää minaa yhtenä kuudesta kielestä aikuisten lukutaidon kehittämisessä, ja sitä on opetettu peruskouluissa vähäisessä määrin osana monikielisyyskasvatusta vuodesta 2014 alkaen.

Mina–suomi-sanakirja
--------------------

Säveltäjä Herman Rechberger loi pienen mina–suomi-sanakirjan oltuaan stipendiaattina Villa Karossa vuosina 2003 ja 2004. Siitä julkaistiin ranskaksi laajennettu versio, jota jaettiin vuonna 2007 beniniläisiin ja togolaisiin kouluihin oppikirjaksi. Kirja sisältää johdannon, kieliopin, paljon hyödyllisiä lauseita ja noin 1 500 sanan sanakirjaosion.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  www.ethnologue.com
2. ↑  Rechberger, Herman: Olen täällä (mu le fiyé) *Akasia, Suomalais-afrikkalaisen kulttuurivaihdon sivusto*. Villa Karon ystävät ry. Viitattu 12.1.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Gen (Mina) *Omniglot*. Simon Ager. Viitattu 12.1.2019. (englanniksi)
* Kangni, Atah-Ekoué (1989) *La syntaxe du Gẽ: étude syntaxique d'un parler Gbe: le Gẽ du Sud-Togo.* Frankfurt: Peter Lang.

Beninin kielet
boko | fon | fulani | gbe-kielet | ifè | joruba | mina | ranska | tammari | tem | toli | waama
**Chillianwalan taistelu** oli yhteenotto sikhien ja brittien välillä toisen sikhisodan aikana 13. tammikuuta 1849. Taistelu päättyi brittien häviöön ja suuriin tappioihin. Itse sota päättyi kuitenkin myöhemmin heidän voittoonsa.

Tausta
------

Kartta taistelusta.
Toisen sikhisodan sytyttyä brittijoukkoja Intiassa kenraaliluutnantti Hugh Gough johti 13 000:n sotilaan ja 60:n tykin joukkoa Šere Singhin johtamaa 30 000–40 000:n miehen ja 62:n tykin sikhiarmeijaa vastaan. Goughin oli tarkoitus saada vielä täydennyksiä ennen lähtöään, mutta hän päätti lopulta olla odottamatta niitä. Sikhit olivat hieman aikaisemmin vallaneet Attockin ja Gough pelkäsi Attockin piirittäjien liittyvän Singhin sikhiarmeijaan.

13. tammikuuta 1849 Goughin brittijoukot olivat edenneet pienelle Chillianwala-nimiselle kylälle Lahoren luoteispuolella. Läheisellä kukkulalla britit ajoivat tiehensä pienen sikhien etujoukon ja kukkulan laelta he havaitsivat puolikuun muotoiseen muodostelmaan järjestäytyneen sikhiarmeijan läheisen viidakon reunalla. Gough päätti toteuttaa hyökkäyksen sikhejä vastaan seuraavana päivänä ja komensi joukkonsa perustamaan leirin yötä varten.

Taistelu
--------

Sikhiarmeija otti aloitteen briteiltä ennen, kuin nämä toteuttivat omat suunnitelmansa. Vielä samana päivänä sikhien tykistä alkoi tulittaa brittien asemia. Gough joutui määräämään omat joukkonsa nopeasti muodostelmaan. Molempien osapuolten tykistön vaihdettua tulta suurin piirtein tunnin ajan. Päivän kuluessa häämötti jo auringonlasku ja Gough päätti toimia ennen hämärän saapumista. Jalkaväki mäöärättiin kiinnittämään [[pistimet<pistimensä]] ja etenemään viidakon läpi kohti sikhien asemia. Ilman riittävää tiedustelua ja koordinointia etenevä jalkaväki menetti 497 sotilasta kaatuneina ja haavoittuneina. Lopulta yö laskeutui ilman, että brittien olisi onnistunut vallata hurjasti vastaan taistelevien sikhien asemia. Britit päättivät lopulta irtaantua ja joukkojen vielä eksyttyä pimeässä heidän onnistui kuitenkin lopulta vetäytyä kohti etelää.

Seuraukset
----------

Taistelun muistomerkki Pakistanissa.
Chillianwalan taistelu tuli tunnetuksi brittien kärsimistä suhteellisen suurista tappioista ja itse taistelua alettiin pitää malliesimerkkinä sotilaallisesta kyvyttömyydestä. 602 sotilasta oli kaatunut, 1 651 haavoittunut ja 104 kadonnut. Menetysten määrä vastasi noin 15 % koko taisteluun osallistuneesta brittijoukosta. Sikhien tappiot lienevät olleet korkeimmillaan yhteensä 8 000 miestä. Gough joutui brittien kärsimien tappioiden takia kritiikin kohteeksi Britanniassa. Hänet päätettiin vapauttaa tehtävistään ja hänen seuraajakseen nimitettiin kenraali Charles J. Napier. Ennen Napierin saapumista Intiaan Goughin onnistui kuitenkin saavuttaa vielä joukkoineen voitto sikheistä Gujeratin taistelussa, joka päätti myös itse sodan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Harold E. Raugh, Jr: *The Victorians at war, 1815–1914: an encyclopedia of British military history*, s. 96-97. ABC-CLIO, 2004. ISBN 1-57607-926-0. (englanniksi)
**Krokodeilopolis** (usein *Krokodilopolis*; m.kreik. Κροκοδειλόπολις eli Κροκοδείλων πόλις, *Krokodeilōn polis*, lat. *Crocodilopolis*) eli **Sumenu** tai **Smenu** (egypt. 𓅬𓅬𓅬𓊖, *S(w)mnw*) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului Pathyriteen (myöhemmin Hermonthiteen) nomokseen.

Krokodeilopoliin kaupunki sijaitsi Niilin länsirannalla. Kaupungista alajuoksulle eli pohjoiseen päin sijaitsivat Hermonthis ja Theba eli Diospolis Megale, ja yläjuoksulle eli etelään päin Afroditopolis eli Pathyris. Kaupunki autioitui pian vuoden 88 jaa. jälkeen.

Ylä-Egyptin Krokodeilopolista ei tule sekoittaa toiseen Krokodeilopolis-nimiseen kaupunkiin Keski-Egyptissä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Smith, William: "Crocodilopolis", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Krokodilopolis/Terkythis *Pleiades*. Viitattu 19.10.2020.
3. 1 2  Krokodilopolis *Trismegistos*. Viitattu 19.10.2020.
*Tämä artikkeli käsittelee Osakan suuraluetta. Muista merkityksistä katso Minato.*

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Minato-ku** (jap. 港区; "satama") on yksi Osakan kaupungin 24:stä suuralueesta. Se sijaitsee kaupungin länsiosassa Osakanlahden rannalla. Pohjoisessa se rajautuu Ajigawa- ja etelässä Shirinashigawa-jokeen. Suuralueen pinta-ala on 7,9 neliökilometriä ja siellä on 83 578 asukasta (vuonna 2010).

Suuralue kuuluu Yodogawa-joen alavaan suistoalueeseen. Edo-kaudella aloitettiin alueen täyttäminen riisinviljelyä varten. Myöhemmin se kehittyi Osakan satama-alueena, jonne keskittyi laivanvarustus- ja logistiikkaliikkeitä. Suuralue perustettiin vuonna 1925, jolloin siellä oli jopa 280 000 asukasta. 1900-luvun loppupuolelta lähtien sitä on kehitetty yhdessä Osakan muiden ranta-alueiden kanssa virkistys- ja viihdealueena, jonne on rakennettu esimerkiksi Osakan akvaario, puistoja, hotelleja ja museoita.

Minato-kun länsiosassa Osakanlahden saarella sijaitsee Tenpōzanin alue, jossa ovat muiden muassa Osakan akvaario, suuri maailmanpyörä ja Suntory Museum. Niiden vieressä Ajigawa-joen ylittää 152 metrin pituinen Tenpōzan ōhashi -silta. Tenpōzan on varsinaisesti hyvin pieni, nykyisin vain 4,53 metriä korkea kukkula, jota on kutsuttu myös Japanin matalimmaksi vuoreksi. Se sai alkunsa täyttämällä Tenpō-kauden toisena vuonna eli vuonna 1831. Hieman idempänä sijaitsee Yahatayan puisto urheilulaitoksineen (Osakan kaupungin urheiluhalli ja Osakan uimahalli). Bentenchōn rautatieaseman vieressä suuralueen itäosassa kohoaa vuorostaan suuri ORC 200 -pilvenpiirtäjäkompleksi erilaisine toimintoineen.

Minaton aluetta palvelevat Osakan metron Chūō-linja ja JR Westin Osakan ympyrälinja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Overview of Minato Ward Osaka City. Viitattu 9.1.2014.
2. ↑  Interesting Spots in Minato Ward A:Northwest Area of Minato Ward Osaka City. Viitattu 9.1.2014.
3. ↑  Interesting Spots in Minato Ward B:Northeast Area of Minato Ward Osaka City. Viitattu 9.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Minato-ku** Wikimedia Commonsissa

* Minaton suuralueen internetsivut (japaniksi) (englanniksi) (koreaksi) (kiinaksi)

  

Osakan suuralueet

* Abeno-ku
* Asahi-ku
* Chūō-ku
* Fukushima-ku
* Higashinari-ku
* Higashisumiyoshi-ku
* Higashiyodogawa-ku
* Hirano-ku
* Ikuno-ku
* Jōtō-ku
* Kita-ku
* Konohana-ku
* Minato-ku
* Miyakojima-ku
* Naniwa-ku
* Nishi-ku
* Nishinari-ku
* Nishiyodogawa-ku
* Suminoe-ku
* Sumiyoshi-ku
* Taishō-ku
* Tennōji-ku
* Tsurumi-ku
* Yodogawa-ku