recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hugo Evald Lakomaa**, vuoteen 1935 **Larsson** (3. kesäkuuta 1885 Isokyrö – 18. elokuuta 1957 Savonlinna) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Lakomaan vanhemmat olivat rakennusmestari Aksel Larsson ja Maria Sundqvist ja puoliso vuodesta 1913 Ester Castrén. Lakomaa tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta 1905 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1909. Hän työskenteli 1909–1911 apulaisinsinöörinä satama-, kanava-, laivaväylä- ja rautatietyömailla ja oli sitten tie- ja vesirakennushallituksen hydrografisen toimiston palveluksessa.

Vuosina 1913–1919 Lakomaa toimi usean eri yksityisen yrityksen palveluksessa, rakennuspäällikkönä Kotkan sataman työmaalla, johtajana Lauttausväylien Perkaus -yhtiössä, lauttauspäällikkönä Kiurujoella, mukana rautatien rakentamisessa Outokummusta Juojärvelle ja samalla päällikkönä malmikuljetuksissa Viipuriin. Vuonna 1919 Lakomaa meni Enso-Gutzeitin palvelukseen, ensin Vuoksenniskalle tehtaan hoitajaksi, mutta jo seuraavana vuonna yhtiön Saimaan vesikuljetuksista ja laivaston kunnossapidosta vastaavaksi laivastopäälliköksi Savonlinnaan. Hän toimi tehtävässä aina vuoteen 1947 asti ja oli myös yhtiön omistamien konepajojen toimitusjohtaja kahteen eri otteeseen.

Tehtävästä eläköidyttyään Lakomaasta tuli vielä 63-vuotiaana Savonlinnan Puhelinyhdistyksen toimitusjohtaja kymmenen vuoden ajaksi. Lakomaa oli useita vuosia Savonlinnan kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen. Hänelle anottiin teollisuusneuvoksen tai merenkuluneuvoksen arvonimeä ja vuonna 1939 hän sai ensin mainitun. Sotilasarvoltaan Lakomaa oli reservin majuri (1940).

Lentokonesuunnittelija Aarne Lakomaa oli Hugo Lakomaan ja Ester Castrénin poika.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hugo Lakomaa *Biografiasampo*. Viitattu 28.1.2022.
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1954, s. 444. Viitattu 28.1.2022.
3. ↑  Teollisuusneuvos Hugo Lakomaa 70-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 3.6.1955, s. 6.
4. ↑  Aarne Lakomaa *Geni*. Viitattu 28.1.2022.
**Suvi-Tuuli Pohto** (o.s. **Aaltonen**) on kuvitteellinen hahmo Yle TV2:n tuottamassa *Maalaiskomedia*-televisiosarjassa. Hän ja Matias Pohto ovat protagonisteja sarjan ensimmäisen tuotantokauden jaksoissa. Suvin keskeisin antagonisti on fiktiivisen Kuusniemen kunnan mahtimies Urmas Hakkarainen.

*Vain muutaman huijarin tähden* -komediasarjan alkutilanteessa Matias Pohto muuttaa Kuusniemelle, joka on pieni maalaiskunta Tampereen liepeillä. Hänen on määrä aloittaa siellä kirkkoherrana. Suvi puolestaan on "alipalkattu" Kuusniemen kunnan kulttuurisihteeriksi kesän ajaksi. Hän liftaa Matiakselta kyydin, ja katsojat viedään tulokkaiden mukana Kuusniemelle.

Suvin vanha tuttava Ahti Kiiski toimii Kuusniemen kunnanjohtajana, ja hän on suositellut Suvia kulttuurisihteerin tehtävään. Syyt liittyvät kuitenkin enemmän Suvin hehkeään, puoleensavetävään ulkonäköön kuin tämän ammattiosaamiseen. Suvi torjuu päättäväisesti Ahdin romanttiset lähestymisyritykset. Suvi havaitsee pian idyllisen maalaiskylän pimeät puolet ja puuttuu niihin kylän mahtimiesten vastustuksesta piittaamatta. Hänen suhteensa Matiakseen etenee muutaman takaiskun kautta avioliitoksi.

Toisen tuotantokauden jaksoissa Suvi on taustahahmo, papin rouva Suvi Pohto. Kolmannella tuotantokaudella (*Mooseksen perintö*) Suvi valitaan Kuusniemen kunnanjohtajaksi, joka joutuu hankauksiin pitkälti samojen hahmojen kanssa kuin ensimmäisellä tuotantokaudella. Neljännellä tuotantokaudella (*Turvetta ja timantteja*) Suvi jatkaa kunnanjohtajana, tällä kertaa hahmon päävastustajana on Urmas Hakkaraisen veli Armas. Suvi on huolissaan Kuusniemen tulevaisuudesta, sillä kuntaa ollaan liittämässä naapurikuntaan.

Suvin äidin suku Mielonen on lähtöään Kuusniemeltä, ja hänen enonsa Rainer Mielonen asuu Kuusniemellä järven rannalla ja saa elantonsa kananmunista. Mielosen luomumunat kilpailevat Hakkaraisen tehomunien kanssa. Alkuun Suvi asuu enonsa luona. Avioiduttuaan hän muuttaa pappilaan ja saa Matiaksen kanssa pojan, joka ristitään Raineriksi. Myöhemmin syntyy tytär Minttu.

Suvi ja Urmas Hakkaraisen tytär Virpi eivät tule alkuun toimeen keskenään, mutta he ystävystyvät myöhemmin. Suvi ei myöskään pidä siitä, että pappilan entinen taloudenhoitaja Valma palaa Kuusniemelle. Lopulta hän kuitenkin hyväksyy Valman palkkaamisen entiseen tehtäväänsä ja ystävystyy tämän kanssa.

Suvin ensimmäinen tulkitsija on Miia Nuutila. Suvi on sittemmin saanut useita näyttelijöitä kesäteattereissa, muun muassa Pyynikillä ja Jämsässä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maalaiskomedia - Vain muutaman huijarin tähden *Näytelmät.fi*. Viitattu 23.2.2023.
2. ↑  Jegorow, Sirpa: Maalaiskomedioiden Kuusniemellä eletään ihmisen näköistä elämää *Yle.fi*. Viitattu 23.2.2023.
3. ↑  Jämsän Kesäteatteri *Jämsänkesäteatteri.fi*. Viitattu 23.2.2023.

*Maalaiskomedia*

| Maalaiskomediat |
| --- |

Vain muutaman huijarin tähden | Peräkamaripojat | Mooseksen perintö | Turvetta ja timantteja

| Muuta |
| --- |

Luettelo henkilöistä | Matkalaukkukostaja | Kuusniemi | Luettelo tapahtumapaikoista ja yrityksistä  | Turpeisen baari
**Pivdenmaš** (myös JuMŽ, ЮМЗ, ukr. Південний Машинобудівний Завод імені А.М. Макарова, *A. M. Makarovin mukaan nimetty eteläinen koneenrakennustehdas*, *Južmaš*) on Ukrainassa Dniprossa sijaitseva avaruustekniikan ja siviilituotteiden valmistaja.*lähde?*

Dnepropetrovskissa aloitettiin 1944 uuden autotehtaan rakennus, mutta vuonna 1951 suunnitelmia muutettiin ja tehtaan tarkoitukseksi tuli mannertenvälisten ohjusten valmistus. Tehdas tunnettiin aluksi vain nimellä №586. Tehdas oli Neuvostoliiton pääasiallinen rakettivalmistaja. Se valmisti mm. ensimmäiset ydinkärkiset R-5-ohjukset.*lähde?*

Tehdas nimettiin myöhemmin ensimmäisen johtajansa (1961–1986) Aleksandr Makarovin (1906–1999) mukaan. Vuonna 1954 Mihail Jangel muodosti tehtaan suunnitteluosastosta erillisen suunnittelutoimiston OKB-586, joka nykyisin tunnetaan nimellä Pivdenne.*lähde?*

Kylmän sodan päätyttyä tehdas joutui supistamaan tuotantoaan, ja Neuvostoliiton hajottua se joutui siirtymään siviilituotantoon. Kantorakettien lisäksi tuotannossa olivat ainakin johdinautot.*lähde?*

Venäjä ilmoitti alkuvuodesta 2015, että se ei jatkaisi Dnepr-rakettien laukaisuja, eikä se ollut enää kiinnostunut ostamaan Zenit-raketteja. Seuraava Zenit-raketti laukaistiin vasta joulukuussa 2017.*lähde?*

Pivdenmašin valmistamalla ytimellä varustettu Antares-raketti laukaistiin Virginian Wallops Islandilta lokakuussa 2016. Raketin tehtävä oli tarvikkeiden kuljetus kansainväliselle avaruusasemalle.

* Dnepr-raketin laukaisu.Dnepr-raketin laukaisu.
* Zenith-2 -kantoreketti.Zenith-2 -kantoreketti.
* Pivdenmašin Nasalle valmistama Antares II -raketti.Pivdenmašin Nasalle valmistama Antares II -raketti.
* Pivdenmašin valmistama johdinauto (Dnipro T103).Pivdenmašin valmistama johdinauto (Dnipro T103).

Lähteet
-------

1. ↑  Russia severing ties with Ukraine on Dnepr Zenit launch programs *Parabolicarc*.  Arkistoitu 15.2.2015. Viitattu 13.2.2015. (englanniksi)
2. ↑  Henry, Caleb: Orbital ATK’s Antares Returns to Flight Using RD-181 Engines *Satellite Today*. Via Satellite. Viitattu 21.7.2019. (englanniksi)
Valter Brotherus (1938)
**Valter Alexander Brotherus** (15. helmikuuta 1884 Hamina – 4. lokakuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen agronomi, maanviljelijä ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Brotheruksen vanhemmat olivat lehtori Carl Gottfried Brotherus ja Emilia Carolina (Milette) Malm ja puoliso vuodesta 1910 Alli Toini Klockars. Professori, Helsingin yliopiston rehtori Karl Robert Brotherus oli hänen veljensä. Valter A. Brotherus tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1903 ja valmistui agronomiksi Mustialasta vuonna 1905. Toimittuaan opettajana maanviljelyskoulussa Osarassa hän siirtyi vuonna 1908 Karjalan hevosjalostusjärjestöjen palvelukseen, aina vuoteen 1915 asti. Naimisiin mentyään Brotherus hankki puolisoineen ensin maatilan Nuijamaalta ja sitten Hännilän kartanon Hiitolasta, paneutuen siellä erityisesti Ayrshire-lehmien kasvatukseen. Vuonna 1929 Brotheruksesta tuli Suomen Ayrshire -yhdistyksen toiminnanjohtaja. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1938 asti ja sitten vielä 1945–1951. Maanviljelystä Brotherus harjoitti sotien jälkeen Espoossa. Hänellä oli myös useita oman alansa ja muita luottamustoimia. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Brotherus sai vuonna 1939.

Julkaisuja
----------

* *Hevosjalostuksesta Holsteinissa ja Pohjois-Ruotsissa: matkakertomus*, 1909

Lähteet
-------

1. 1 2  Valter A. Brotherus *Biografiasampo*. Viitattu 17.4.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 80. Viitattu 17.4.2022.
3. ↑  Maanviljelysneuvos Valter Brotherus kuollut. *Helsingin Sanomat*, 8.10.1960. s. 4.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Raija Helinä Alestalo-Rahko** (o.s. *Rahko*; s. 10. maaliskuuta 1940 Keuruu) on suomalainen pianisti.

Alestalo-Rahko kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1959 ja opiskeli pianonsoittoa Jyväskylässä Kurt Walldénin johdolla. Hän suoritti Sibelius-Akatemiassa musiikinopettajan tutkinnon vuonna 1962. Pianodiplominsa hän suoritti vuonna 1964 opettajanaan Timo Mikkilä. Alestalo-Rahkon muita opettajia olivat Reimar Riefling, Jan Hoffman, Gerald Moore ja Dmitri Baškirov. Alestalo-Rahko voitti Maj Lind -pianokilpailun vuonna 1961 ja piti ensikonserttinsa vuonna 1964. Hän jatkoi konsertoimista ja esiintymistä orkesterisolistina Suomessa ja Ruotsissa. Hän on esiintynyt myös säestäjänä ja toiminut korrepetiittorina.

Alestalo-Rahko työskenteli musiikkiopiston opettajana Savonlinnassa vuosina 1965–1966 ja aloitti opettamisen Sibelius-Akatemiassa vuonna 1969. Hän meni vuonna 1962 naimisiin Timo Rahkon kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otavan iso musiikkitietosanakirja (toim. Ala-Könni ja muut), ISBN 951-1-02380-2
2. 1 2  Kuka kukin on (1978) Projekt Runeberg, viitattu 2.3.2024
**Gregorius Lisitzin** (8. huhtikuuta 1865 Käkisalmi − 27. tammikuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen vuori-insinööri, filosofian maisteri ja toimitusjohtaja.

Lisitzin pääsi ylioppilaaksi 1885 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja suoritti vuoritutkinnon 1890. Hän opiskeli sitten Saksassa Freibergin vuoriakatemiassa ja valmistui sieltä vuori-insinööriksi 1892.

Lisitzin oli Suomessa Värtsilän ja Karttulan ruukkien johtajana ja sen jälkeen hän oli Belgialais-Venäläisen vuoriteollisuusyhtymän palveluksessa ja teki tarkastusmatkoja yhtymän teollisusulaitoksille Belgiasta aina Uralille saakka. Lisitzin palasi Suomeen Venäjän vallankumouksen jälkeen ja hän toimi Pitkäranta Bruk Oy:n toimitusjohtajana. Lisitsin oli tunnettu sekä kotimaassa että ulkomailla lämpötekniikan ja erityisesti polttoturpeen käytön asianatuntijana. Hän laati kirjoitelmia ja piti esitelmiä Suomalaisten teknikkojen seurassa ja Viipurin teknillisessä klubissa jonka kunniajäsen hän oli. Lisitzin toimi 1920-luvulla myös Läskelä-Pitkäranta-rautatietoimikunnan puheenjohtajana ja vaikutti siihen että rata saatiin rakennettua.

Gregorius Lisitzin oli naimisissa Eugenie Maria de Ratomskan kanssa. Heidän tyttärensä oli filosofian tohtori, talassologi Eugenie Lisitzin.

Lähteet
-------

1. ↑  Lisitzinin kuolinilmoitus, Laatokka, 30.01.1930, nro 11, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Gregorius Lisitzin, Käkisalmen Sanomat, 30.01.1930, nro 11, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2  60 vuotta, Uusi Suomi, 08.04.1925, nro 81, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3  Vuorineuvos Gr. Lisitzin, Laatokka, 28.01.1930, nro 10, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Läskelän-Pitkärannan radan synty oli monien suurten vaikeuksien takana, Laatokka, 10.03.1934, nro 29A, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Vem och vad? Biografisk handbok 1967 : Eugenie Lisitzin


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Knut Viktor Ferdinand Schauman** (18. elokuuta 1870 Lokalahti – 5. elokuuta 1936 Maarianhamina) oli suomalainen maanviljelijä ja järjestöjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Schaumanin vanhemmat olivat kartanonomistaja, kapteeni Carl Ludvig Schauman ja Maria Carolina Antonia Holmberg ja puoliso vuodesta 1897 vapaaherratar Anna Charlotta Rehbinder. Schauman tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1890 ja valmistui agronomiksi Mustialasta vuonna 1893. Hän oli tilanomistaja Lokalahdella 1893–1897 ja Nauvossa 1897–1936. Schaumanin hankkimaan Nauvon Högsarin kartanoon kuului myös useita muita tiloja Nauvossa ja lähisaarilla. Kartanosta tuli Schaumanin johdossa uudenaikainen mallitila, mutta hän vaikutti maatalousalalla myös laajemmin esimerkiksi Nauvon maamiesseuran perustajana ja ensimmäisenä puheenjohtajana. Schaumanin erikoisalaa maataloudessa oli maidonkäsittely ja juustonvalmistus, jota hän opiskeli Ruotsissa ennen ryhtymistään siihen vuonna 1908. Schauman oli myös Nauvon pitäjänkokouksen puheenjohtaja 1914–1918 ja Nauvon kunnanvaltuuston puheenjohtaja vuodesta 1921. Suomen Talousseuran puheenjohtajana Schauman toimi 1928–1935. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1930.

Lähteet
-------

1. 1 2  Viktor Schauman *Biografiasampo*. Viitattu 11.5.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1934, s. 602. Viitattu 11.5.2022.
3. ↑  Schauman Knut Viktor Ferdinand *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Viitattu 11.5.2022.
4. ↑  Maanviljelysneuvos Viktor Schauman kuollut.  *Maatalous*, 1.9.1936, nro 9, s. 27. Kansalliskirjasto. Viitattu 11.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Johann Georg Gmelin** (10. elokuuta 1709 Tübingen, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 20. toukokuuta 1755 Tübingen, Saksa) oli saksalainen luonnontieteilijä ja Siperian tutkimusmatkailija.

Elämä
-----

Gmelin kuului tunnettuun Tübingenista kotoisin olleeseen luonnontieteilijöiden sukuun.

Gmelin oli kemian ja luonnonhistorian professorina Pietarin yliopistossa vuosina 1731-1747 ja otti vuosina 1733-1743 osaa Venäjän hallituksen varustamaan tieteelliseen Siperian retkikuntaan. Matkan tuloksia ovat teokset *Reise durch Sibirien von dem Jahre 1733 bis 1743* (4 nid. 1751-1752), joka on ensimmäinen tieteellinen esitys Siperian luonnosta ja asukkaista, ja *Flora Sibirica* (4 nid. 1747-1749), joka on ensimmäinen Siperian kasvio. Se sisältää selityksiä lukuisista Euroopassa siihen asti tuntemattomista kasveista. Hän työskenteli loppuelämänsä lääketieteen professorina Tübingenissä, jonne hänet nimitettiin vuonna 1749.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gmelin, Johann Georg *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 02.11.2021.
2. 1 2  Gmelin *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 02.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Johann Georg Gmelin** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Väinö Veijola** (2. lokakuuta 1889 Ii – 18. maaliskuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja sähköalan kehittäjä, joka sai professorin arvonimen.

Väinö Veijolan vanhemmat olivat maanviljelijä Kaarlo Veijola ja Mathilda Alcenius ja puoliso vuodesta 1922 Martha Grönholm (k. 1939). Veijola tuli ylioppilaaksi 1910 ja valmistui sähkötekniikan alan diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1915. Opintojaan Veijola täydensi vielä Ruotsissa 1915–1917. Hän toimi Hankkijan sähköinsinöörinä 1915, puolustusministeriön taisteluvälineosaston sähköinsinöörinä 1918, sähköinsinööritoimiston palveluksessa 1919–1924, omassa toimistossa 1925–1928, Suomen sähkölaitosyhdistysten asiamiehenä 1928, Sähkötarkastuslaitoksen johtajana vuodesta 1929 aina vuoteen 1958 saakka ja sen jälkeen Sähkötarkastuskeskuksen hallituksessa, Teknillisen korkeakoulun opettajana 1920-luvun vaihteessa, *Voima ja valo* -lehden päätoimittajana ja toimitussihteerinä 1928–1929, kahden eri sähkölaitoksen käytön valvojana 1920–1929, kauppa- ja teollisuusministeriön teollisuusosaston päällikkönä 1932–1936, tullihallituksen asiantuntijana 1933–1936, kansanhuoltoministeriön teollisuusosaston ja voimatoimiston päällikkönä 1939–1940 sekä useiden eri komiteoiden ja työryhmien jäsenenä. Suomen Sähköinsinööriliiton kunniajäsen Veijola oli vuodesta 1950. Hän oli myös Suomen Valoteknillisen Seuran perustajia, ensimmäinen puheenjohtaja ja ensimmäinen kunniajäsen 1958. Professorin arvonimen hän sai 1955.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fraser, Ole (toim.): *Suomen Sähköinsinööriliitto r.y. Matrikkeli. Finlands Elektroingenjörsförbund r.f. Matrikel 1926–1951*, s. 285–286. Helsinki: Suomen Sähköinsinööriliitto, 1951.
2. 1 2  Professori Väinö Veijola kuollut. *Helsingin Sanomat*, 20.3.1964, s. 14.
3. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 956–957 (Viitattu 9.7.2019)

Aiheesta muualla
----------------

* *Väinö Veijola: in memoriam*, 1964, Martti Paavola, julkaisussa *Voima ja valo*, 37 (1964), ss. 95–96.
David Bergström
**David Kristian Bergström** (5. marraskuuta 1858 Brunneby, Ruotsi – 1946 Danderyd, Ruotsi) oli ruotsalainen sanomalehtimies, poliitikko, pääkonsuli, syntyisin suomalaisesta vuonna 1800 Ruotsiin muuttaneesta suvusta. Hän otti Uppsalassa opiskellessaan toimeliaasti osaa ylioppilasten rientoihin ja oli muun muassa Verdandi-yhdistyksen puheenjohtajana ja sen pikkujulkaisujen toimittajana 1888−1893. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1892, opetti 1889−1893 taloustiedettä Tukholman työväenopistossa. Hän otti 1890-luvun alusta innokkaasti osaa äänioikeusreformin hyväksi toimeenpantuun agitatsioniin. Sanomalehtimiehenä Bergström oli Aftonbladetin (1894–1905) ja Dagenin (1897–1905) toimituksessa. Hän oli vuodesta 1894 valtiopäiväin toisessa kamarissa Tukholman edustajana ja useiden valiokuntain, muun muassa perustuslakivaliokunnan sekä hallituksen asettamain komiteain jäsenenä. Hän oli mukana perustamassa kansanpuoluetta (1895) ja siirtyi sen mukana 1900 vapaamieliseen kokoomuspuolueeseen, joka vuoden 1905 vaalien johdosta pääsi toisen kamarin suurimmaksi puolueeksi. Bergström oli tämän puolueen huomattavimpia miehiä. 1905−1906 hän oli neuvottelevana valtioneuvoksena Staaffin ministeristössä. Hänet nimitettiin 1907 Ruotsin pääkonsuliksi Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. ↑  G. Jacobson, David Kristian Bergström, Svenskt biografiskt lexikon, viitattu 4.2.2020
2. ↑  Bergström, David Kristian, Tietosanakirja osa 1, palsta 984, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **David Bergström** Wikimedia Commonsissa

* Bergström, David Kristian, Nordisk familjebok, Uggleupplagan 2, palsta 1509 (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee kulttuuri-ilmiöitä. Muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**Campiksi** (ransk. *se camper*, ’poseerata’, ’tehdä vaikutus’) kutsutaan erilaisia populaarikulttuurin ilmiöitä, jotka ovat tarkoituksella mauttomia, kummallisia, yliampuvia ja räikeitä. 

Campia esiintyy muun muassa pukeutumisessa, kirjallisissa julkaisuissa, kuvataiteessa, näyttelyissä, näytelmissä, televisiosarjoissa ja elokuvissa.

Elokuvissa camp tarkoittaa lähinnä elokuvan tekijöiden viljelemiä viitteitä siitä, että he tajuavat sen olevan huono tai outo. Camp-elokuville on tyypillistä valtavirran tyylitajusta poikkeaminen.*lähde?*

1900-luvun alussa camp liitettiin lähinnä seksuaalivähemmistöjen erikoiseen pukeutumiseen. Myöhemmin käsite on laajentunut kuvaamaan myös muita tarkoituksella mauttomia, usein yliampuvia kulttuurin ilmioitä. Camp on monesti keskinkertaista, mautonta, ironista ja liioittelevaa. Kun korkeakulttuurinen taide on kaunista, tyydyttävää ja arvokasta, camp on elävää, nokkavaa, pinnallista, huomiota herättävää, röyhkeää ja haastavaa. Camp elää ylevän ja tavallisen välimaastossa. Camp palauttaa monesti vanhaa, muodista jäänyttä kulttuuria uudessa merkityksessä. Campista on sanottu, että "se on niin hyvää, koska se on niin huonoa".*lähde?*

Yhdysvaltalainen esseisti Susan Sontag liitti käsitteen *camp* populaarikulttuuriin vuonna 1964 julkaistussa esseessään *Notes on "Camp"*. 1980-luvulla camp yleistyi kytkeytyen postmodernismiin.*lähde?*

"Camp" oli myös Met-gaalan teema vuonna 2019. Teema oli Sontagin esseen innoittama.

Campin ja kitschin ero
----------------------

Myös kitsch edustaa huonoa makua. Kitsch esiintyy parempana kuin mitä on. Myös camp on kliseistä kitschin tavoin, mutta camp on tietoisesti huonoa; campissa on ironiaa. Kitchissä ei ole ironiaa.

Katso myös
----------

* B-elokuva

Lähteet
-------

1. ↑

Kirjallisuutta
--------------

* Hokkanen, Jouni & Virolainen, Nalle: *Roskaelokuvat*. Täydennetty laitos (1. laitos 1990). Helsinki: Johnny Kniga, 2011. ISBN 978-951-0-38140-3.

Aiheesta muualla
----------------

* It’s a Bad, Bad, Bad, Bad Movie. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Camp\_(style)
**Albert Erik Wulff** (6. maaliskuuta 1866 Turku – 17. toukokuuta 1939) oli suomalainen yli-insinööri, joka työskenteli varsinkin kanavien parissa, toimien muun muassa yli 20 vuotta Saimaan kanavan kanavapäällikkönä.

Albert Wulffin vanhemmat olivat tehtailija Fredrik Wilhelm Wulff ja Carolina Elisabeth Edlund ja puoliso vuodesta 1896 Aina Winckelmann (k. 1933). Wulff valmistui tie- ja vesirakennusinsinööriksi 1889 ja teki opinto- ja tutkimusmatkoja useisiin Euroopan maihin. Hän toimi tie- ja vesirakennushallituksen insinöörinä 1889–1900, nuorempana insinöörinä 1900–1904 ja vanhempana insinöörinä vuodesta 1904 vuoteen 1913, jolloin hänestä tuli Saimaan kanavan kanavapäällikkö. Wulffin asemapaikkoja olivat Oulun, Tampereen ja Kuopion piirit ja Saimaan kanavapäällikkönä Viipuri. Pielisjoen kanavalaajennus- ja parannustöitä Wulff johti 1900–1902 ja Heinäveden reitillä kanavarakentamista 1902–1905. Hän oli Länsi-Hämeen vt. piiri-insinööri 1910–1912 ja osallistui useisiin alansa komiteoihin jäsenenä tai puheenjohtajana. Tie- ja vesirakennusyhdistyksen puheenjohtaja Wulff oli 1913–1916.

Yli-insinöörin arvonimen Wulff sai vuonna 1937, ensimmäisenä Suomessa.

Lähteet
-------

1. 1 2   Aikalaiskirja 1934, s. 752 (Viitattu 12.1.2019)
2. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 21.5.1939, s. 3.
3. ↑  70-vuotias. Kanavapäällikkö Albert Wulff. *Helsingin Sanomat*, 6.3.1936, s. 6.
4. ↑  Aho, Seppo: *Valtionhoitajan ja tasavallan presidenttien 1918–2005 myöntämät arvonimet*, s. 280. Alavus: Aholis Oy, 2006. ISBN 952-91-9535-4.
**Eero Juhani Reinilä** (4. joulukuuta 1904 Oulu – 19. toukokuuta 2002 Oulu) oli sosiaalineuvos, rovasti ja päätoimittaja sekä Oulun Diakonissalaitoksen johtaja lähes 30 vuotta.

Henkilöhistoria
---------------

Juhani Reinilän vanhemmat olivat eläinlääkäri Lennart Ernest Reinilä ja Tyyne Maria Heikel ja puoliso vuodesta 1935 sairaanhoitaja Eeva Ruut Paulamäki. Reinilä tuli ylioppilaaksi 1929 ja suoritti teologian erotutkinnon 1934. Valmistuttuaan hän oli Oulussa J. A. Mannermaan apulainen, sitten Kittilän yhteiskoulun uskonnonopettaja 1938–1940 ja myös Kittilän vt. kirkkoherra sekä Kemin kaupunkiseurakunnan kappalainen ja Kemin yleisen sairaalan pastori 1940–1945. Oulun Diakonissakodin, myöhemmin Diakonissalaitoksen järjestyksessä toinen päätoiminen johtaja enonsa Albert Heikinheimon jälkeen Reinilä oli vuodesta 1945 aina vuoden 1973 loppuun asti eli 28 vuotta. *Rauhan Tervehdyksen* päätoimittajana hän työskenteli 1948–1962 ja *Palvelun Poluilta* -lehden 1954–1958. Rovastin arvon Reinilä sai 1956 ja sosiaalineuvoksen 1971. Sotiin Reinilä osallistui sotilaspappina, sotilasarvoltaan hän oli majuri.

Julkaisuja
----------

* *Jahven asuinpaikka Vanhassa testamentissa*, 1934
* *Lääkärin, sairaanhoitajan ja papin yhteistyö*, 1949, Allari Seppä, Mervi Ahla, Juhani Reinilä
* *Kuusi vuosikymmentä Pohjois-Suomen diakoniaa: (Oulun Diakonissakoti 1896–1956)*, 1957, julkaisussa *Seurakunta palvelee: Suomen diakonissalaitosten liiton vuosikirja*, ss. 27–38
* *Varsitien varrelta*, 1991
* *Missä Oulussa on Santaholman talo?*, 1994, *Kaleva*, 22.11.1994, s. 22
* *Sodanjälkeisinä vuosina mentiin yhdessä läpi vaikka harmaan kiven*, 1996, julkaisussa *Diakonaatti*, 1996: 12, s. 3

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 794. (Viitattu 10.10.2019)
2. 1 2  Kirkonmies kehitti diakonissalaitosta. Sosiaalineuvos Juhani Reinilä. HS Muistot, 3.6.2002. (Tilaajille, Viitattu 10.10.2019)

Aiheesta muualla
----------------

* *Sosiaalineuvos Juhani Reinilä 1910–2002: Oulun Diakonissalaitoksen johtaja oli myös Rauhan Tervehdyksen päätoimittaja*, 2002, Hannu Mustakallio, *Rauhan Tervehdys*, 30.5.2002, s. 13
**Kaino Aatos Lennart Dahl** (12. lokakuuta 1913 Valkeakoski – 26. maaliskuuta 1997 Valkeakoski) oli kaupunkineuvos, joka toimi Valkeakosken kauppalan- ja kaupunginjohtajana.

Henkilöhistoria
---------------

Kaino Dahlin vanhemmat olivat sosiaalijohtaja Lennart Dahl ja Ida Elisabet Sarin ja puoliso vuodesta 1940 Helga Kaarina Salo. Dahl tuli ylioppilaaksi 1933 ja valmistui filosofian maisteriksi 1938. Hän oli Korkeakosken kansalaisopiston johtaja 1939–1944 ja Valkeakosken työväenopiston 1945. Valkeakosken kauppalanjohtajana Dahl toimi 1945–1962 ja kaupunginjohtajana 1963–1976. Kaupunkineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1976. Kaupunginjohtajan työnsä ohella Dahlilla oli useita erilaisia luottamustehtäviä. Nuoruudessaan aktiiviurheilija Dahlille oli myönnetty Suomen urheilun kultainen ansioristi. Sotilasarvoltaan talvi- ja jatkosotaan osallistunut Dahl hän oli luutnantti.

Julkaisuja
----------

* *Valkeakosken vaiheita*, 1947, Kaino Dahl, Kalle Vuorinen
* *Taustoja ja tunnelmia*, 1986

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 108 (Viitattu 23.6.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 15.4.1997, s. 6.
3. ↑  Kaupunginjohtaja Kaino Dahl 50-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 12.10.1963, s. 6.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee kartanoa Kaarinassa. Myös Salossa on Pukkilan kartano.*
Pukkilan kartanon päärakennus.
**Pukkilan kartano** (ruots. *Buckila herrgård*) on Piikkiössä Kaarinassa sijaitseva kartanomuseo. Kartano oli 1540-luvulta aina 1720-luvulle Bock-suvun hallussa. Kartanon nykyinen rokokootyylinen päärakennus, jonka rakennutti kartanoa tuolloin omistanut hovioikeudenneuvos, myöhempi Turun ja Porin läänin maaherra Christoffer Johan Rappe, on vuodelta 1762. Päärakennuksen pohjakaava perustuu Carl Wijnbladin vuonna 1755 julkaisemiin mallipiirustuksiin, jossa esimerkiksi ikkunat ovat 20-ruutuiset

Museo esittelee 1700-luvun yläluokan asumisoloja. Museovirasto remontoi tilan rakennukset alkuperäiseen ulkoasuunsa vuosina 1965–1970 ja avasi kartanon yleisölle vuonna 1970. Pukkilan kartanomuseo on myös yksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.

Yhdistyneiden kansakuntien päivänä 2017 kerrottiin, että Kiinteistöosakeyhtiö Pukkilan Kartano on ostanut tilan maineen 400 000 euron hinnalla. Uuden omistajan oli määrä tarjota toimitiloja kartanokokonaisuudessa perinnerakentamisen alalla toimiville yrityksille ja myös muille ko. miljöötä arvostaville toimijoille. 2020-luvulla toiminta perinnerakentamiseen painottuvana yrityskeskuksena jatkui.

Lähteet
-------

1. ↑  Buckila herrgård skyddas *Svenska Yle*.  11.4.2016. Yleisradio. Viitattu 16.9.2021. (ruotsiksi)
2. ↑  Timo Niiranen: *Miten ennen asuttiin*, s. 40. Kustannusosakeyhtiö Otava, 1981. ISBN 951-1-06423-1.
3. ↑  Pukkilan kartanomuseo *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
4. ↑  Kartanon omistajat *Pukkilan kartanomuseo*. Museovirasto. Viitattu 6.7.2012.
5. ↑
6. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Pukkilan kartanomuseo Museoviraston sivuilla


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Pukkilan kartano (Q5408193)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kartanon päärakennus, museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä | Kaarina |
|  |
| koordinaatit | 60°25′56″N 22°28′09″E﻿ / ﻿60.43218°N 22.46925°E﻿ / 60.43218; 22.46925 |
|  |
|  |

 |
Kolttasaamelainen leski poʹvdneǩ päässään vuonna 1932.
Kolttasaamelainen leski.
**Poʹvdneǩ** tai **pooʹvdneǩ** (< ven. пово́йник, *povóinik*) on kolttasaamelaiseen pukuun kuuluva päähine, jota pitävät sellaiset leskeksi jääneet naiset, jotka eivät aio enää mennä naimisiin. Naimisissa ollessaan naiset pitävät runsaasti helmikirjailtua šaamšiǩia, mutta leskivaimon lakissa kirjailuita on vain vähän tai ei ollenkaan. Kolttasaamelaisten naisten lakit ovat tavallisesti valmistettu punaisesta verkakankaasta, mutta poʹvdneǩin voi valmistaa muustakin ja muunkin värisestä kankaasta. Lakissa on otsaosa ja päälaen peittävä päällysosa.

Lähteet
-------

1. ↑  Juutinen, Markus: Russian loanwords in Skolt Saami.  *Finnisch-Ugrische Forschungen*, 8.12.2022, nro 67, s. 75–126. doi:10.33339/fuf.110737. ISSN 0355-1253. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
2. ↑  Saamenpukuihin liittyy paljon hiljaista symboliikkaa – naimattoman kolttanaisen päätä koristaa nyt uusi lakki *Yle Uutiset*.  11.11.2016. Viitattu 9.2.2024.
3. ↑  Kolttasaamelaisten saamenpuku *Saamelaiskulttuurin ensyklopedia*. Viitattu 9.2.2024.
**William Edward Ayrton** (14. syyskuuta 1847 Lontoo – 8. marraskuuta 1908 Lontoo) oli englantilainen sähköinsinööri ja fyysikko.

Elämä ja ura
------------

Ayrton opiskeli University Collegessa Lontoossa ja lähti vuonna 1868 Bengaliin Intian hallituksen lennätinlaitoksen palvelukseen insinööriksi. Vuonna 1873 hänet nimitettiin fysiikan ja lennätinopin professoriksi Tokion keisarilliseen insinöörikouluun. Palattuaan Lontooseen kuusi vuotta myöhemmin hänestä tuli sovelletun fysiikan professori City and Guilds of London Technical Instituten Finsbury Collegessa, ja vuonna 1884 hänet valittiin sähkötekniikan professoriksi Central Technical Collegeen (nykyään Imperial College London) South Kensingtoniin.

Hän julkaisi sekä yksin että yhdessä muiden kanssa suuren määrän fysikaalisia ja erityisesti sähköopillisia aiheita käsitteleviä artikkeleita, ja hänen nimensä yhdistettiin erityisesti professori John Perryn kanssa useiden sähköisten mittauslaitteiden keksimiseen. He keksivät kierrejousitettu ampeerimittarin, dynamometrin ja wattimittarin, työskentelivät rautateiden sähköistämisen parissa ja rakensvat sähkökäyttöisen kolmipyörän. Suuri osa Ayrtonin teoksista, joita hän enimmäkseen julkaisi yhdessä Perryn kanssa, käsittelee käytännöllisiä sähköopillisia asioita, mutta hän on myöskin suorittanut puhtaasti tieteellisiä tutkimuksia muun muassa vaihtelevista sähkövirroista, eri aineiden dielektrisyysvakion määräämisestä, elektrostaattisten ja elektromagneettisten yksikköjen suhteesta. Myöskin hän on julkaissut oppikirjan "Practical electricity", joka on käännetty useille kielille. Hänen vaimonsa Hertha Ayrton avusti häntä hänen tutkimuksissaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  William Edward Ayrton *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 12.10.2022.
2. 1 2 3  William Edward Ayrton *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 12.10.2022.
3. ↑  William Edward Ayrton *The Institution of Engineering and Technology.*.  2022. Viitattu 12.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **William Edward Ayrton** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Henry Brooks Adams
**Henry Brooks Adams** (16. helmikuuta 1838 Boston, Yhdysvallat – 27. toukokuuta 1918 Washington D.C, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen historioitsija.

Adams tunnettiin elinaikanaan parhaiten historioitsijana ja vaikutusvaltaisen Adams-suvun jäsenenä. Kuolemansa jälkeen hänet tunnustettiin yhdysvaltalaisen kirjallisuuden merkittäväksi hahmoksi. Hänen maineensa perustuu pääasiassa postuumisti julkaistuun omaelämäkerralliseen kirjaan *The Education of Henry Adams* (1918), joka sai Pulitzer-palkinnon ja oli myyntimenestys.

Ura
---

Henry Brooks Adams oli Charles Francis Adamsin poika ja presidentti John Quincy Adamsin pojanpoika. Hän valmistui Harvardista vuonna 1858 ja toimi vuosina 1861-1868 isänsä yksityissihteerinä tämän ollessa Yhdysvaltain suurlähettiläs Lontoossa. Vuosina 1870-1877 hän oli Harvardin historian apulaisprofessori ja vuosina 1870-1876 North American Review -lehden päätoimittaja. Hänen katsotaan olleen ensimmäinen, joka piti akateemista seminaaria Yhdysvaltojen historiasta. Hänen suuri teoksensa *History of the United States (1801-1817)* (julkaistu yhdeksässä niteessä 1889-1891) käsittelee presidenttien Jeffersonin ja Madisonin hallintoa. Se on erityisen merkittävä Yhdysvaltojen diplomaattisia suhteita kyseisenä ajanjaksona käsittelevän kuvauksensa ja puolueettomuutensa vuoksi. Adams julkaisi myös teokset *Life of Albert Gallatin* (1879), *John Randolph* (1882) *American Statesmen Series* -julkaisussa ja *Historical Essays* (1891). Lisäksi Adams toimitti *Documents Relating to New England Federalism* (1877) ja *Writings of Albert Gallatin* (1879). Yhteistyössä vanhemman veljensä Charles Francis Adams Jr:n kanssa hän julkaisi teoksen *Chapters of Erie and Other Essays* (1871) ja teoksen *Essays in Anglo-Saxon Law* (1876). Hänen vanhempi veljensä John Quincy Adams II (1833-1894) oli ehdolla Yhdysvaltain varapresidentiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Adams, Henry Brooks *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 10.11.2021.
2. ↑  100 Best nonfiction *Modern Library*.  2021. Viitattu 10.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Henry Brooks Adams** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Photographers' Identities
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
Teijon kartanon päärakennus takapuolelta
**Teijon kartano** on vuonna 1770 valmistunut ruukinkartano Salon kaupungin Perniössä Varsinais-Suomessa.

Turun ja Porin läänin maaherra Lorenz Creutz nuorempi sai Ruotsin kuninkaalta luvan perustaa alueella rautaruukin vuonna 1686. Kartanon nykyinen päärakennus rakennettiin vuorineuvos Johan Jakob Kijkin aikana.

Kartanon tärkeimmät rakennukset on piirtänyt Christian Friedrich Schröder, joka suunnitteli myös Fagervikin kartanon. Kartanomiljöö on hyvin säännöllinen pitkine käytävineen ja ranskalaisine puutarhoineen. Rokokoo-tyyliä edustavan päärakennuksen tunnusomainen piirre on kahteen kertaan katkaistu mansardikatto.

Teijon ruukinkartanon ympärille syntyi kokonainen yhdyskunta, Teijon kylä. Vuonna 1830 sinne rakennettiin erikoinen pagodityylinen Teijon kirkko.

Teijon kartano on yksityisomistuksessa.

Teijon kartanon päärakennus edestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Gardberg, C. J.: *Kivestä ja puusta, Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja*. Helsinki: Otava, 2002. ISBN 951-1-17423-1. suomi
2. ↑  Teijon Kartano *www.teijonkartano.fi*. Viitattu 11.1.2024.
3. 1 2  Teijon Kartano - Historiaa *www.teijonkartano.fi*. Viitattu 11.1.2024.
4. ↑  Teijon Kartano - Yritystilaisuudet *www.teijonkartano.fi*. Viitattu 11.1.2024.
**Poika ja pääkallo** on suomalaisen taiteilijan Magnus Enckellin hiili- ja vesivärityö paperille vuodelta 1893. Kooltaan se on 66 cm × 95 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin jo sen valmistumisvuonna vuonna 1893.

*Poika ja pääkallo* kuuluu Magnus Enckellin varhaisteosten ydinryhmään. Näiden teosten henkinen lähde on 1890-luvun Pariisin symbolismissa. *Poika ja pääkallo* -teoksen yksinäistä poikahahmoa pidetään Enckellin poikahahmoista kaikkein symbolistisimpana. Tässä piirustuksessa levollisesti kyyryssä oleva alaston poika tutkii otsa rypyssä pääkalloa. Taiteilija luottaa viivan kykyyn ilmaista olennaista. Aiheeltaan piirustus on vanhaa *vanitas*-teemaa: ihminen ikuisuuden ja katoavaisuuden kysymysten äärellä. Pariisiin Enckell oli matkustanut opiskelemaan ensimmäisen kerran vuonna 1891, toisen kerran syyskuussa 1893.

Lähteet
-------

1. ↑  Vihanta, Ulla: *Tuntematon Horisontti: Suomen taidetta 1870–1920*, s. 175–176. Helsinki: Ateneumin taidemuseo, 2000.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgalleriassa. (Arkistoitu – Internet Archive)
**Adlerfelt** oli ruotsalainen aatelissuku 1700-luvulla. Suvun yksi haara oli vapaaherrallinen.

Suku sai alkunsa, kun aatelisen Trafverhjelm-sukuun kuuluneen Johan Jacobsson Trafvaren poika Carl Johansson (1643–1705) yleni kuninkaalliseksi hovikamreeriksi ja hänet aateloitiin vuonna 1693 nimellä Adlerfelt. Hänen sukunsa merkittiin Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1272. Hänen poikansa Gustaf Adlerfelt otti osaa Pultavan taisteluun. Nuorempi poika Pehr Adlerfelt (1680–1743) kohosi kenraalimajuriksi 1719 ja korotettiin vapaaherraksi vuonna 1720. Hänen sukunsa merkittiin vapaaherralliseksi suvuksi numero 178. Myös Pehr Adlerfeltin poika Carl Adlerfelt ryhtyi sotilasuralle ja nousi isänsä tavoin kenraalimajuriksi. Vapaaherrallinen sukuhaara sammui vuonna 1769 ja koko suku vuonna 1808.

Lähteet
-------

* Anrep, G.: *Svenska Adelns Ättar-taflot*. Osa 1. Stockholm: P.A.Norstedt & Söner, 1858. (ruotsiksi)

### Viitteet

1. ↑  Anrep, s. 21–22.
2. ↑  *Nordisk familjebok* (1904), s. 175 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.3.2014.
**Kalle Huhtala** (19. huhtikuuta 1885 Nakkila – 1948) oli suomalainen filosofian tohtori, opettaja ja vakuutusyhtiön johtaja.

Huhtalan vanhemmat olivat torppari Mikko Wilhelmi Huhtala ja Marjana Cornella Munttila. Hän kävi kauppakoulun 1908 ja pääsi ylioppilaaksi 1911. Huhtala valmistui filosofian kandidaatiksi 1915, filosofian maisteriksi 1916 ja filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1924. Hän teki opintomatkoja Skandinaviaan 1919, Saksaan, Sveitsiin ja Italiaan 1924, Saksaan, Sveitsiin ja Ranskaan 1929 ja 1930 sekä Yhdysvaltoihin 1929.

Huhtala oli Helsingin yliopiston soveltavan fysiikan laboratorion ylimääräisenä assistenttina 1916–1917 ja 1922–1928, maataloushallinnon tilastomatemaatikkona 1915–1917, Turun ja Porin läänin pohjoisen elintarvetoimikunnan sihteerinä ja kaupallisten asioiden johtajana 1918–1920 sekä Kadettikoulun matematiikan opettajana 1925–1928 ja Sotakorkeakoulun matematiikan ja termodynamiikan opettajana 1926–1927. Hän oli Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan fysiikan opettajana vuodesta 1925 ja vakaustoimiston johtajana vuodesta 1928. Huhtala oli vuodesta 1937 alkaen Kaupunkien yleisen keskinäisen palovakuutusyhtiön toimitusjohtajana.

Huhtala toimi Satakuntalaisen osakunnan kuraattorina 1917–1918, Porin kauppaseuran puheenjohtajana 1921 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1931–1933 ja 1935–1947. Hän oli Helsingin kaupunginhallituksen jäsenenä 1946–1947.

Kalle Huhtala oli naimisissa vuodesta 1930 Amanda Aleksandra Ojalan kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Über die Abhängigkeit der Kompressionswärme vom Druck bei einigen Flüssigkeiten : Experimentelle Untersuchung*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1924
* *Fysiikan harjoitustöitä ja ohjeita niiden suorittamiseen*. WSOY 1931
* *Suomen vakauslaitoksen historia*. Eripainos Suomen maanmittauksen historiasta. Porvoo 1933
* *Fysiikan oppikirja : sisältää fysiikan peruskurssin yliopisto- ja korkeakouluopintoja sekä itseopiskelua varten. 1, Mekaniikka ja lämpöoppi*. WSOY 1935, 2. painos 1943
* *Sotavahinkojen korvaaminen ja kertakaikkinen omaisuusvero*. Helsinki 1940
* *Kaupunkien yleinen keskinäinen palovakuutusyhtiö : selostus yhtiön toiminnasta vuosina 1932-1941*. Kaupunkien yleinen keskinäinen palovakuutusyhtiö, Helsinki 1942

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934
2. 1 2 3 4  Porvarillisen työn arkisto : Kalle Huhtala


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Veli Natanael Pinomaa**, vuoteen 1906 **Gulin** (7. tammikuuta 1892 Mikkeli – 6. heinäkuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen ekonomi, järjestöjohtaja ja toimittaja.

Henkilöhistoria
---------------

Pinomaan vanhemmat olivat rovasti Arthur Lorenz Gulin ja Bertha Kristina Sarlin ja puoliso 1920–1953 Aili Vilma Lindfors. Pinomaa tuli ylioppilaaksi 1912 ja valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta 1915. Hän toimi Helsingin kaupungin elintarviketoimiston sihteerinä ja asiainvalvojana sekä maitokonttorin johtajana ja kaupungin keskuskeittolan sihteerinä ja va. johtajana 1918–1921, Suomen käsityö- ja teollisuusliiton sihteerinä 1920–1947, Suomen kultaseppien liiton asiamiehenä vuodesta 1926 ja Suomen huonekalukauppiatten liiton 1928–1934, Kotioteollisuuden edistämissäätiön hallituksen jäsenenä 1945–1947 ja asiamiehenä vuodesta 1948 ja Optisen alan keskusliiton asiamiehenä vuodesta 1952. Pinomaa oli *Kultaseppien Lehden* toimitussihteeri vuodesta 1926, *Puuteoksen* 1929–1933 ja *Käsityö ja Teollisuus* -lehden toimitussihteeri 1928–1947 ja päätoimittaja 1938–1947.

Julkaisuja
----------

* *Viktor Julius von Wright: käsityöläisveteraanin muistelmia*, 1931
* *Guldsmedstidning: silverveckan : 6.XII.–12.XII.1936*, 1936
* *Kultaseppien lehti: juhlajulkaisu*, 1938, toimitettu valikoidulle juhlaloistoyleisölle, n:o 10B, Lauri Viljasen täyttäessä 15.12.1938 50 vuotta.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 650–651. (Viitattu 20.4.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 14.7.1960, s. 2.
3. ↑   Toimittaja Veli Pinomaa 50-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 6.1.1942, s.6.
**Rimpilän kansakoulu** oli Suomussalmen Vuokissa vuosina 1900–1970 toiminut kyläkoulu. 

Rimpilän koulu oli Suomussalmen neljäs kansakoulu Ruhtinan (1894), Kuivajärven (1894) ja Suomussalmen kirkonkylän koulun (1897) jälkeen. Rimpilän oppilasmäärä väheni vuonna 1945, kun Keskisen kansakoulu aloitti. Rimpilän koulu lakkautettiin vuonna 1970, kahta vuotta ennen kuin Suomussalmella siirryttiin peruskouluun.

Vuokkijärven rannalla sijaitsevaan kouluun kuuluu kyläläisten voimin 1900–1903 rakennetun koulurakennuksen lisäksi entinen oppilasasuntola ja sen ulkorakennus, opettajan asunto, navetta, aitta ja lato. Hyväkuntoinen kiinteistö on yksityisomistuksessa, ja se on luokiteltu Suomussalmen rakennushistoriallisesti arvokkaisiin kohteisiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Hukkanen, Jarmo: Kyläkoulut esittelyssä *Suomussalmen kyläkoulut -sivusto*. Viitattu 9.12.2017.
2. ↑  Mustonen, Kimmo: *Vuokkijärven ranta-asemakaava*, s. 13. Suomussalmen kunta, 2015. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.12.2017).  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Johan Jakob Bäck** (4. toukokuuta 1824 Uusikaarlepyy – 23. tammikuuta 1879 Vaasa) oli suomalainen kansanparantaja ja välskäri. Hän erikoistui nyrjähdysten ja luunmurtumien parantamiseen.

Munsalalaiseen talonpoikaiskotiin syntynyt Bäck ei ollut kiinnostunut maanviljelystä vaan hän lähti räätälinoppiin ja kiersi sitten kisällinä kotipitäjässään. Bäck palasi sitten kotiinsa, jossa oli myös jo vuosia asunut kansanparantajana tunnettu matami Renström. Bäck pääsi matami Renströmin oppilaaksi ja hänen taitonsa kehittyivät niin että kun matami Renström joutui sairauden vuoksi lopettamaan potilaiden vastaanoton Bäck saattoi aloittaa itsenäisen työn parantajana 29-vuotiaana. Hän sai lisäopetusta kahdelta pietarsaarelaiselta lääkäriltä ja hankki tietoja lukemalla ja itseopiskelulla. Bäck tuli tunnetuksi ensin Uudenkaarlepyyn seudulla mutta pian hänen luokseen alkoi tulla potilaita kauempaakin Suomesta.

Bäck käytti työssään lähinnä ulkoisia hoitomuotoja kuten hauteita, hierontaa ja kääreitä mutta hänen erikoisalaansa oli nyrjähdysten ja luuvikojen ja luunmurtumien parantaminen. Bäckin maineen kasvaessa hänen luokseen alkoi tulla potilaita myös Ruotsista, Venäjältä, Saksasta ja Baltian maista. Jopa lääkärit antoivat tunnustusta hänen taidoilleen ja lähettivät hänen luokseen potilaita joiden vammoja he eivät itse kyenneet hoitamaan. Bäck teki matkoja myös Helsinkiin, Pietariin ja Ruotsiin hoitaakseen sisellä potilaita.

Vuonna 1863 lääkintökollegio antoi Bäckille luvan harjoittaa "alempaa välskärin toimintaa". Bäck sai 1863 hallitukselta 500 markan tunnustuspalkinnon ja 1865 hänelle myönnettiin hopeamitali. Vuonna 1869 Bäck nimitettiin Vaasan kaupungin välskäriksi ja hän hoiti tätä tehtävää kuolemaansa saakka.

Johan Jakob Bäckin poika oli kirkkoherra, evankelisen liikkeen johtomies ja kirjailija Johannes Bäck.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Suomen kuuluisin kansantohtori, Seura, 07.07.1937, nro 27, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4  Uppslagsverket Finland : Bäck, Johan Jakob
3. 1 2 3 4  Nordisk familjebok / Uggleupplagan (1905), osa 4. Brant - Cesti, hakusana Bäck, Johan Jakob (Projekt Runeberg)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Sulo Eelis Lonka** (30. syyskuuta 1916 Helsinki – 4. huhtikuuta 1996 Hämeenlinna) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Longan vanhemmat olivat rakennusmestari Vihtori Lonka ja Emma Elisabet Henrikson, aiemmin Karlsson, ja puoliso vuodesta 1941 Sirkka Kummila. Lonka kävi viisi luokkaa Hämeenlinnan yhteiskoulua ja valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta vuonna 1937. Hän meni toimistoinsinööriksi ja työnjohtajaksi hämeenlinnalaiseen Kummilan rakennusliikkeeseen, jossa oli ollut jo harjoittelijana. Yhtiön toimitusjohtaja Longasta tuli vuonna 1945, sen perustajan ja samalla Longan appivanhemman Hilpi Kummilan kuoltua.

Lonka jatkoi Kummilan johdossa aina vuoteen 1978 asti ja oli vielä sen jälkeen neljä vuotta yrityksen hallituksen puheenjohtaja. Hänen johdossaan yrityksestä kehittyi alallaan suurin Kanta-Hämeessä. Se rakensi asuintaloja sekä liike- ja julkisia kiinteistöjä, kuten kouluja ja esimerkiksi Hattelmalan piirimielisairaalan, mutta myös useita eri alojen tehdasrakennuksia. Yritys osallistui myös Hämeen linnan entisöintiin. Yrityksen puusepäntehdas yhtiöitettiin Kantolan Puutyö Oy:ksi ja se laajensi liiketoimintaansa omalla betonituotetehtaalla. Betonisten ratapölkkyjen valmistus yhtiöitettiin K-Betoni-yhtiöksi. Neuvostoliitossa Longan johtama Kummila oli mukana Kostamuksen rakentamisessa.

Lonka osallistui laajasti rakennusalan yhteistyöhön ja oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1968. Sotilasarvoltaan Lonka oli reservin insinöörimajuri (1967).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sulo Lonka *Biografiasampo*. Viitattu 9.2.2022.
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1978, s. 546
3. 1 2  Ihmiset. Kuolleita. Teollisuusneuvos Sulo Lonka. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  13.3.1996. Viitattu 9.2.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kevyet mullat Kummilalle – 21 vuotta konkurssihakemuksen jälkeen. Yle, 1.9.2015.