recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Albatros B.II** oli saksalainen Ernst Heinkelin suunnittelema kaksitasoinen tiedustelu- ja koulukone ensimmäisen maailmansodan alkuvuosina. Koneen suunnittelutehdas oli Albatros Flugzeugwerke ja se suoritti ensilentonsa 1914. Kone pohjautui Albatros B.I-malliin ja sitä rakennettiin melko suuria määriä ennen kuin kehitys korvasi koneet C-tyypillä.

Vuonna 1914 Albatros B.II saavutti uuden korkeusennätyksen 4 500 metriä. *lähde?*

Muunnokset
----------

Albatros B.II-koneesta rakennettiin runsaasti lisenssi- ja kopiokoneita, mm. Ruotsissa viidellä eri valmistajalla *lähde?*: 

* Svenska Aeroplanfabriken (SAF),
* Södertelge Werkstäder (SW),
* Marinens Flygväsende (MFV),
* Nordiska Aviatikbolaget (NAB) ja
* Flygkompaniets Verkstäder Malmen (FVM).

Konetyypistä tehtiin myös kellukeversio B.II-W tai W.I ja jatkokehitys johti B.III-tyyppiin, jota rakennettiin pieni määrä. *lähde?*

Käyttö
------

Koneen käyttäjämaita olivat luonnollisesti sen valmistusmaa Saksa sekä Puola, Ruotsi lisenssi- ja kopiokoneineen sekä sitä kautta myös Suomi. Saksassa koneen pääasiallinen käyttö loppui jo 1915, mutta sitä käytettiin koulukoneena aina vuoteen 1918 asti. Ruotsissa käyttö kesti vuotta pidempään, Puolassa vuoteen 1920 ja Suomessa vuoteen 1923. *lähde?*

Käyttö Suomessa
---------------

Suomen ilmavoimilla oli yhteensä kolme Ruotsissa lisenssillä valmistettua Nordiska Aviatikbolagetin (N.A.B.) (2 kpl)ja Södertelge Werkstäderin (S.W.) (1 kpl) valmistamaa Albatros B.II-tyyppistä lentokonetta. Koneet olivat ruotsalaisten yksityishenkilöiden rahoittamia ja Suomeen lentämiä, Ruotsin viranomaisten estelyistä välittämättä. Konetyypillä tehtiin Suomen ilmavoimien ensimmäinen sotalento. *lähde?*

Tekniset tiedot
---------------

* Rakenne: kankaalla verhoiltu puurakenteinen kaksitaso
* Miehistö: 2
* Pituus: 7,63 m
* Kärkiväli: 12,80 m
* Korkeus: 3,15 m
* Siipipinta-ala: n. 43 m²
* Lentopaino: 1 070 kg
* Moottori: 6-sylinterinen nestejäähdytetty Mercedes D.II rivimoottori
* Teho: 100 hv
* Huippunopeus: n. 105 km/h
* Suurin korkeus: n. 3 000 m

Lähteet
-------

1. Kalevi Keskinen, Kyösti Partonen, Kari Stenman, Suomen Ilmavoimat I 1918-27, 2005. ISBN 952-99432-2-9.
2. Timo Heinonen, Thulinista Hornetiin, Keski-Suomen Ilmailumuseon julkaisuja 3, Gummerus Kirjapaino Oy, 1992. ISBN 951-95688-2-4

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Albatros B.II** Wikimedia Commonsissa
**Johannes Kristian Fabritius** (24. kesäkuuta 1851 Viipuri – 17. kesäkuuta 1914 Lontoo) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.

Fabritiuksen vanhemmat olivat opettaja Johan Gabriel Fabritius ja Emilia Elisabet Dannenberg. Fabritius määrättiin Haminan kadettikoulusta valmistuttuaan palvelukseen vänrikkinä Henkivartioväen Moskovan rykmenttiin vuonna 1870. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1874 ja hän suoritti 1874–1877 Sotilasinsinööriakatemian kurssin Pietarissa Luutnanttina hänet siirrettiin 1877 sotilasinsinöörijoukkoihin Kronstadtiin valvomaan sotamateriaalin valmistusta ja ylennettiin vielä samana vuonna alikapteeniksi. Vuonna 1880 hänet ylennettiin kapteeniksi.

Fabritius siirrettiin vuonna 1882 ensin Venäjän meriministeriön insinöörihallintoon ja sitten Bakun satamainsinööriksi ja ylennettiin everstiluutnantiksi. Vuonna 1885 hänestä tuli Pietarin satamahallinnon vanhin insinööri Kronstadtissa, everstiksi hänet ylennettiin 1888 laivaston insinöörijoukoissa. Vuonna 1891 Fabritius määrättiin sotaministeriön yleisesikuntaupseerina erityistehtäviin, hän oli 1892–1894 ulkomailla perehtymässä sotilasinsinöörialaan ja valvomassa Venäjälle tilattujen veneiden, lauttojen ja rautatiemateriaalin valmistusta. Venäjälle takaisin palattuaan hänestä tuli sotilasinsinööriylihallituksen suunnitteluosaston päällikkö. Fabritius ylennettiin kenraalimajuriksi 1899, sotapalveluksesta hän erosi kenraaliluutnanttina vuonna 1911.

Fabritius tunnettiin myös hengellisestä toiminnastaan. Alaltaan hän julkaisi teoksen *Militäringeniörväsendets utveckling under kejsar Alexander I*.

Fabritiuksen puolisona oli vuodesta 1881 Alexandra Svetšina. Everstiluutnantti J. Chr. Fabritius oli heidän poikansa. Fabritiuksen veljiä olivat säveltäjä ja viulisti Ernst Fabritius, tähtitieteilijä Wilhelm Fabritius, pikakirjoituksen kehittäjänä tunnettu luutnantti August Fabritius ja eläinlääkäri Ludvig Fabritius.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johannes Kristian Fabritius *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 21.1.2020)
2. ↑  Veli-Matti Autio: / Fabritius (1600 - ) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
Johannes Kronstadtilainen
**Pyhä Johannes Kronstadtilainen**, oikealta nimeltään *Ioann Iljitš Sergijev* (19. lokakuuta 1829 Sura, Arkangelin lääni – 20. joulukuuta 1908 Kronstadt) oli Venäjällä vaikuttanut seurakuntapappi. 

Johanneksen isä Ilja oli ortodoksisen kirkon lukkari ja äiti Feodora kotiäiti Pohjois-Venäjällä Arkangelin läänissä nykyisen Pinegan piirin Surassa. Vuonna 1839 Johannes lähetettiin Arkangeliin seurakuntakouluun, josta hän siirtyi samassa kaupungissa sijainneeseen ortodoksiseen seminaariin.

Vuonna 1855 Johannes avioitui ja vihittiin papiksi, minkä jälkeen hän siirtyi papiksi apostoli Andreaksen kirkkoon Kronstadtiin, jossa hän toimi koko ikänsä saman seurakunnan palveluksessa. Ansiokkaan ja merkittävän toimintansa johdosta hän saavutti suurta kuuluisuutta jo eläessään ja oli suosittu puhuja eri puolilla laajaa Venäjää.

Johannes Kronstadtilainen, jonka nimisenä hänet yleisesti tunnettiin koko valtakunnassa, kuoli vuonna 1908 kotonaan Kronstadtissa. Hänet on haudattu kuitenkin Pietariin pyhän Johannes Rilalaisen luostariin.

Venäjän pakolaiskirkko luki Johanneksen vuonna 1964 pyhien joukkoon kuuluvaksi, ja vuonna 1990 hänet kanonisoi myös Venäjän ortodoksinen kirkko. Tämä oli harvinainen poikkeus kirkon kanonisoimien pyhien joukossa, sillä Johannes oli tavallinen kaupungin seurakuntapappi, ei siis munkki eikä edes piispa.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Johannes Kronstadtilainen**.
* Pyhä Johannes Kronstadtilainen / Ortodoksi.net*tarvitaan parempi lähde*

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Johannes Kotkas** (3. helmikuuta 1915 Kodijärve – 8. toukokuuta 1998 Tallinna) oli virolainen, myös Neuvostoliittoa edustanut kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiavoittaja.

Kotkas aloitti painiuransa 1934 ja voitti vuosina 1938 ja 1939 Euroopan mestaruuden edustaen Viroa. Toisen maailmansodan jälkeen hän jatkoi painiuraansa Neuvostoliiton edustajana ja voitti Euroopan mestaruuden 1947. Olympiakultaa hän voitti raskaassa sarjassa Helsingin 1952 olympialaisissa selätettyään kaikki neljä vastustajaansa, mihin hän käytti aikaa yhteensä 13 minuuttia ja 36 sekuntia. Maailmanmestaruuskilpailuissa 1953 Kotkas sai hopeaa, edellään Ruotsin Bertil Antonsson.

Moukarinheitossa Kotkas voitti Neuvostoliiton mestaruuden 1943 ja heitti samana vuonna Neuvostoliiton ennätyksen 53,88. Viron mestaruuden hän voitti 1950.

Lähteet
-------

* Lääne, Tiit: *Eesti olümpiamedalivõitjad 1912–2006*, s. 50–51. Eesti Olümpiakomitee, 2006. ISBN 9949-427-25-8.
* Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 575. , 1988. ISBN 0-14-010771-1.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Masaaki Higashiguchi** (jap. 東口 順昭; s. 12. toukokuuta 1986 Takatsuki) on japanilainen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Higashiguchi kuului Japanin joukkueeseen myös vuoden 2015 AM-kilpailuissa. Hän debytoi Japanin A-maajoukkueessa elokuussa 2015. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös vuoden 2018 MM-kilpailuissa. Hän saavutti AM-hopeaa vuonna 2019. Hän on pelannut kahdeksan maaottelua.

Lähteet
-------

1. ↑  National Football Teams

Aiheesta muualla
----------------

* Soccerway

Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2015
1 Kawashima |
2 Ueda |
3 Ōta |
4 Honda |
5 Nagatomo |
6 Morishige |
7 Endō |
8 Kiyotake |
9 Okazaki |
10 Kagawa |
11 Toyoda |
12 Nishikawa |
13 Kobayashi |
14 Mutō |
15 Konno |
16 Shiotani |
17 Hasebe |
18 Inui |
19 Shōji |
20 Shibasaki |
21 Sakai |
22 Yoshida |
23 Higashiguchi |
Valmentaja Aguirre

Japanin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2018
1 Kawashima |
2 Ueda |
3 Shōji |
4 Honda |
5 Nagatomo |
6 Endō |
7 Shibasaki |
8 Haraguchi |
9 Okazaki |
10 Kagawa |
11 Usami |
12 Higashiguchi |
13 Mutō |
14 Inui |
15 Ōsako |
16 Yamaguchi |
17 Hasebe |
18 Ōshima |
19 H. Sakai |
20 Makino |
21 G. Sakai |
22 Yoshida |
23 Nakamura |
Valmentaja Nishino

Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2019
1 Higashiguchi |
2 Miura |
3 Muroya |
4 Sasaki |
5 Nagatomo |
6 Endō |
7 Shibasaki |
8 Haraguchi |
9 Minamino |
10 Inui |
11 Kitagawa |
12 Gonda |
13 Mutō |
14 Itō |
15 Ōsako |
16 Tomiyasu |
17 Aoyama |
18 Shiotani |
19 Sakai |
20 Makino |
21 Dōan |
22 Yoshida |
23 Schmidt |
Valmentaja Moriyasu
Middle Templen tunnus on Jumalan karitsa.
**The Honourable Society of the Middle Temple** on Lontoon Cityssä sijaitseva oikeudenkäyntiasianajajien ammatillinen yhteisö eli Inn of Court. Se on yksi neljästä Inn of Courtista, joiden tehtävänä on kouluttaa oikeudenkäyntiasianajajia. Kolme muuta ovat Inner Temple, Gray’s Inn ja Lincoln’s Inn. Asianajajana (*barrister*) toimiminen Englannissa ja Walesissa edellyttää Inn of Courtin hyväksyntää (*call to the bar*).

Middle Temple on toiminut 1300-luvulta lähtien Fleet Streetin eteläpuolisella Templen alueella, jossa on Temppeliritareiden entinen Englannin-päämaja Temple Church. Jokainen Inn of Court on riippumaton Lontoon lordipormestarin ja piispan määräysvallasta, ja niillä on omat hallintoelimet, joita sanotaan parlamenteiksi.

Tunnettuja Middle Templessä opiskelleita henkilöitä ovat muun muassa Walter Raleigh, Edmund Burke, John Dickinson ja William Makepeace Thackeray. Ensimmäinen Middle Templessä asianajajaksi valmistunut nainen oli Helena Normanton vuonna 1922.

Lähteet
-------

1. ↑  The Honourable Society of the Middle Temple *middletemple.org.uk*. Viitattu 22.3.2022. (englanniksi)
2. ↑  The Inns Of Court And Inns Of Chancery And Their Records *innertemple.org.uk*. Viitattu 22.3.2022. (englanniksi)
3. ↑  Parliament (Parlamentti-nimitys on käytössä Middle Templessä ja Inner Templessä mutta ei Gray’s Innissä eikä Lincoln’s Innissä.) *middletemple.org.uk*. Viitattu 22.3.2022. (englanniksi)
4. ↑  Notable Middle Templars *middletemple.org.uk*. Viitattu 22.3.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Middle Temple** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Skýroksen arkeologinen museo** (kreik. Αρχαιολογικό Mουσείο Σκύρου, *Archaiologikó Mouseío Skýrou*) on arkeologinen museo Skýroksen kylässä eli Chórassa Skýroksen saarella Kreikassa. Se esittelee saarelta löydettyä esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.

Museo on perustettu vuonna 1963 ja se avattiin kymmenen vuotta myöhemmin. Museorakennus sijaitsee Skýroksen kylän linnavuoren eli antiikin Skyroksen kaupungin akropoliin pohjoisrinteessä. Rakennuksessa on kaksi huonetta ja yhteensä kymmenen vitriiniä.

Kokoelmat
---------

Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä saaren arkeologisilta kaivauksilta varhaiselta helladiselta kaudelta (2800–1900 eaa.) roomalaiselle kaudelle saakka. Kokoelmiin kuuluu erityisesti keramiikkaa varsinkin protogeometriselta ja geometriselta kaudelta. Museon ulkotiloissa on rakennusten osia ja veistoksia sekä sarkofageja.

* Protogeometrisen ja geometrisen kauden keramiikkaa.Protogeometrisen ja geometrisen kauden keramiikkaa.
* Keraaminen hevoslelu.Keraaminen hevoslelu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Αρχαιολογικό Mουσείο Σκύρου: Ιστορικό Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 1.9.2020.
2. 1 2  Αρχαιολογικό Mουσείο Σκύρου *Medieval Routes*. Viitattu 1.9.2020.
3. 1 2  Αρχαιολογικό Mουσείο Σκύρου *Skyros Island*. Viitattu 1.9.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skýroksen arkeologinen museo** Wikimedia Commonsissa
**Tambaga** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kitan piirissä Malissa. Se sijaitsee historiallisella Bagnakadougoun alueella 45 kilometriä Kitasta länteen. Kunnassa on 10 500 ja kylässä 2 700 asukasta (vuonna 2009).

Tambagan kunnan pinta-ala on 502 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kitan piirin Toukoton, idässä Boudofon ja Kita Ouestin, etelässä Bougaribayan ja Kokofatan ja lännessä Kobrin kuntiin. Maisemaa leimaavat ylängöt ja tasangot. Itärajalla virtaa Bakoyejoki. Ilmasto on sudanilaistyyppinen.

Kuntaan kuuluu kuusi kylää. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on jonkin verran diawandoja, bambaroita ja fulbeja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kunnassa on myös protestantteja.

Tambagan kautta kulkee Bamakosta Senegalin rajalle johtava maantie RN24. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, maissi ja riisi sekä myytäväksi kasvatettavat puuvilla ja maapähkinä. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 7.7.2018.
2. 1 2 3 4  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Tambaga 2007-2011 *aec.msu.edu*.  2006.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 7.7.2018.
3. ↑  Région de Kayes: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 7.7.2018.
Tantrista seksiä kuvaava tiibetiläinen patsas
**Tantrinen seksi** on vajrayana-buddhalaisuudessa ja hindulaisuudessa esiintyvä käsite, jolla viitataan intensiiviseen ja syvälliseen nautintoon, jota seksistä haetaan. Tavoitteena on ennen kaikkea syvällisemmän hengellisen yhteyden löytäminen kumppaninsa kanssa ja erilaisten pelkotilojen lieventämistä. Tällä puolestaan pyritään lähenemään valaistumista. Tantrisessa seksissä pyritään myös tutustumaan omaan sekä kumppanin kehoon.

Tantran harjoittajaa on nimeltään *tāntrika*.

Suomalainen tantraguru Asko Nummela on sanonut tantrisessa seksissä kumppanit toisensa jumalia ja jumalattaria. Näin ollen tällaista seksiä harrastavat kasvavat henkisesti yhdessä. Myös intialainen mystikko Jaggi Vasudev on puhunut tantrisen seksin henkisyydestä ja laittanut sen itse seksin edelle. Hänen mukaansa tantrassa on kyse kurinalaisuudesta ja kehonhallinnasta, ja nykyajan ihminen on liiaksi takertunut seksuaalisuuteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Sarah Fielding & Rosara Torrisi: Tantric sex is a slow, meditative form of intimacy that can improve relationships — here's how to practice it *Insider*. Viitattu 27.10.2021. (englanniksi)
2. ↑  What is tantric sex? Definition and how to practice *www.medicalnewstoday.com*.  22.6.2020. Viitattu 27.10.2021. (englanniksi)
3. ↑  Buddhalainen sanasto (pdf)  2021. dharmakeskus.fi. Viitattu 27.10.2021.
4. ↑  Pihla Hakala: Tantraseksi on tie nautintoon *Ilta-Sanomat*.  30.3.2011. Viitattu 27.10.2021.
5. ↑  Tantra is not about Sex – Sadhguru | Occult & Mysticism Ep1  17.5.2019. Sadhguru. Viitattu 27.10.2021.
Koristeltu tantō.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tantō**.
**Tantō** on japanilainen tikari. Tantōa kantoi japanilaiseen samurailuokkaan kuuluva soturi yleensä katanan ja wakizashin (keskikokoisen miekan) lisäksi. Tantōt ovat pituudeltaan alle yhden shakun (30,303 cm).

Kuten wakizashia, saivat tantōa kantaa myös naiset ja samurailuokan alapuolella olevat miehet. Tantōon turvauduttiin usein vasta, kun kummatkin pidemmät miekat (katana, wakizashi) oli menetetty. Joskus se myös saatettiin heittää kohti vastustajaa. Tantōa myös käytettiin pienen kokonsa vuoksi salamurhissa ja se oli shinobien (vakoojien) yleinen ase helpon piilotettavuutensa takia. Tantō on myös tärkeä rituaalinen ase ja usein seppuku (≈harakiri, rituaalinen itsemurha) tehtiin käyttäen tantōa tai kaiken-tikaria.

Katso myös
----------

* Daishō
* Yoroi-dōshi

Lähteet
-------

1. ↑  John M. Yumoto: *The Samurai Sword: A Handbook*, s. 47. USA: Tuttle Publishing, 1958. ISBN 0-8048-0509-1. (englanniksi)
2. ↑  Kanzan Sato: *The Japanese Sword*. Kodansha Europe Ltd, 1983. ISBN 0-87011-562-6. (englanniksi)

Kobujutsun aseet

* bō
* eiku
* hanbō
* jō
* kama
* nunchaku
* surujin
* sai
* tanbo
* tantō
* tekkō
* tinbe ja rochin
* tonfa
Tantamania esittävä veistos.
**Tantamani** (myös **Tanutamun** tai **Tenuetamun**) oli muinaisen Egyptin 25. dynastian hallitsija eli faarao 664–656 eaa. Hänen valtaistuinnimensä on **Bakare** (Loistava on Ren sielu). Tantamanin uskotaan olleen faarao Shebitkun poika.

Tantamani oli lyhyen aikaa Taharqan kanssahallitsija ja peri vallan Taharqan kuoleman jälkeen. Unisteelassa kerrotaan, että Tantamani johti voittoisaa sotaretkeä Niilin suistoalueelle. Hänen joukkonsa kukistivat siellä Assyrian vasalleina olleet ruhtinaat. Assyrialaiset tekivät kuitenkin vastahyökkäyksen, ja Tantamani joutui vetäytymään Thebaan ja myöhemmin Nubiaan. Vuonna 663 eaa. Assurbanipalin johtama Assyrian armeija vetäytyi Ylä-Egyptistä jätettyään sinne varuskunnat ja valloitti Theban. Assyrialaiset ryöstivät kaupungin perusteellisesti. Tantamani säilyi muodollisesti Egyptin hallitsijana, vaikka Thebassa valtaa pitivät Montunemhat ja Shapenewpet II.

Tantamanin hautakammio on El-Kurrussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Dariusz Sitek: Ancient Egypt - Dynasty XXV *narmer.pl*. Viitattu 22.5.2023. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Taharqa** | **Egyptin faarao**25. dynastia | Seuraaja:**Nekau I** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Oleksandr Oleksandrovytš Martšenko** (14. tammikuuta 1965 – 7. maaliskuuta 2022) oli ukrainalainen Svoboda-puolueen poliitikko. Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 Martšenko kaatui taistelussa Kiovan luoteispuolella.

Martšenko syntyi Rybtšyntsin kylässä H’milnykin piirissä Vinnytsjan alueella. Hän opiskeli Alueidenvälisessä henkilöstöjohtamisen akatemiassa organisaatiojohtamista ja Kiovan rakennusteknisessä opistossa rakennustekniikkaa. Hän työskenteli insinöörinä rakennusyrityksissä. Vuonna 2002 hänet valittiin Bila Tserkvan kaupunginvaltuustoon ja vuonna 2008 Svoboda-puolueen hallitukseen ja Bila Tserkvan paikallisosaston johtajaksi. Vuonna 2010 hänet valittiin Svobodan valtuustoryhmän johtajaksi ja vuonna 2012 Svobodan Kiovan aluejärjestön johtajaksi. Vuoden 2012 parlamenttivaaleissa Martšenko oli ehdolla Ukrainan parlamenttiin eli Verh’ovna Radaan vaalipiiristä 90, joka kattaa Bila Tserkvan, muttei tullut valituksi. Vaalipiirin äänestyspaikkojen pöytäkirjojen mukaan hän olisi tullut valituksi, mutta vaalipiiristä valituksi julistettiin hallitusmyönteinen Vitali Tšudnovskyi.

Martšenko osallistui vuoden 2014 Euromaidan-mielenosoituksiin sekä taisteluihin Itä-Ukrainan sodassa osana Svobodan jäsenistä koostuvaa Vapauden legioonaa sekä 72. prikaatia. Hän haavoittui elokuussa 2013 lähellä Krasnyi Lutšia. Hänet valittiin vuoden 2014 parlamenttivaaleissa Verh’ovna Radaan vaalipiiristä 90.

Martšenko kaatui 7. maaliskuuta Puštša-Vodytsjan taajamassa Obolonin piirissä Kiovan luoteisosassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Марченко Олександр Олександрович *ПолітХаб*.  Arkistoitu 6.1.2023. Viitattu 6.1.2023. (ukrainaksi)
2. 1 2 3  Kasijan, Vira: У боях на Гостомельському напрямку загинув нардеп 8-го скликання Олександр Марченко *LB.ua*.  7.3.2022.  Arkistoitu 6.1.2023. Viitattu 6.1.2023. (ukrainaksi)
**Saarijärvi-sali** on keskisuomalaisen Saarijärven kaupungintalossa sijaitseva konsertti- ja monikäyttösali. Salissa on 220-paikkainen nouseva ja kaartuva katsomo, flyygeli, kokous- ja valaistustekniikkaa sekä elokuvateatterilaitteisto. Urheiluseura Saarijärven Pullistus siirsi vuonna 1947 alkaneen elokuvateatteritoimintansa vuonna 2011 Saarijärvi-saliin, jonka esitystekniikka digitalisoitiin Suomen elokuvasäätiön tuella.

Sektorinmuotoisen salin näyttämö on syvyydeltään 8 metriä, leveydeltään edestä 11,7 metriä ja takaa 3,6 metriä, sekä korkeudeltaan 5,26 metriä. Salin akustiikan on suunnitellut Vahanen-Halme Acoustics Oy.

Saarijärvi-sali sijaitsee Saarijärven kaupungintalon 1. kerroksessa osoitteessa Sivulantie 11. Modernistisen kaupungintalon eri osat ovat valmistuneet 1977 ja 1985.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Saarijärvi-sali, 1.krs *Tilamisu*. Saarijärven kaupunki. Viitattu 24.8.2018.
2. ↑  Saarijärvi Salista *Kisakino*. Saarijärven Pullistus. Viitattu 24.8.2018.
3. ↑  Vahanen-Halme Acoustics Oy Vahanen-Halme Acoustics Oy.  Arkistoitu 24.8.2018. Viitattu 24.8.2018.
4. ↑  Silén, Saija ym.: *Paavon portilta Palavasalmelle. Saarijärven kulttuuriympäristöohjelma*, s. 17. Jyväskylä: Pohjoisen Keski-Suomen Toiminnallinen Kulttuuriympäristö (POTKU-) hanke, Keski-Suomen ympäristökeskus, 2007. Teoksen verkkoversio (viitattu 4.6.2018).
**Katja Višnar** (s. 21. maaliskuuta 1984 Bled) on slovenialainen maastohiihtäjä ja MM-mitalisti.

Višnar osallistui aikuisten arvokilpailuihin ensimmäisen kerran Sapporon MM-kilpailuissa 2007. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui perinteisen hiihtotavan sprinttikilpailussa 16:nneksi. Parisprintissä hän oli Vesna Fabjanin kanssa kymmenes ja Slovenian viestijoukkueen jäsenenä 14:s. Oslon MM-kilpailuissa 2011 Višnar oli vapaan hiihtotavan sprintissä 21:s ja parisprintissä viides. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui perinteisen hiihtotavan sprintissä neljänneksi ja vapaan parisprintissä kuudenneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä yhdeksäs, perinteisen parisprintissä kymmenes, viestissä yhdestoista ja 10 kilometrillä 54:s. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli perinteisen hiihtotavan sprintissä yhdestoista, Lahden MM-kilpailuissa 2017 vapaan sprintissä 21:s ja Pyeongchangin olympialaisissa 2018 perinteisen sprintissä 16:s. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Višnar voitti hopeaa perinteisen parisprintissä ja sijoittui vapaan sprintissä 26:nneksi.

Višnar kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Düsseldorfissa lokakuussa 2006 sijoittuen sprinttikilpailussa 27:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Rybinskin sprintissä tammikuussa 2010. Kaksi päivää myöhemmin hän sijoittui parisprintissä toiseksi. Ensimmäisen henkilökohtaisen palkintokorokepaikkansa hän sai oltuaan toinen vapaan hiihtotavan sprintissä Rybinskissä helmikuussa 2011. Hän oli toinen myös vapaan sprintissä Lahdessa maaliskuussa 2014. Marraskuussa 2014 hän oli toinen Kuusamon perinteisen sprintissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Katja Višnar *sports-reference.com*. Viitattu 6.2.2011. (englanniksi)
2. 1 2 3  Katja Višnar Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katja Višnar**.
* Virallinen sivusto (sloveeniksi)
Rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustavan kokouksen osallistujia vuonna 1899. Pöydän ääressä Hj. Hammar (kesk.), Otto Tiuppa (vas.) ja Heikki Arvonen (oik.).
**Karl Hjalmar Hammar** (15. elokuuta 1859 Perniö – 7. syyskuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen seppä ja ammattiyhdistysmies, joka toimi muun muassa Helsingin Työväenyhdistyksen sekä Suomen Rauta- ja Metallityöntekijäin Liiton puheenjohtajana.

Hammar syntyi työläisperheeseen Kirjakkalan ruukissa. Helsinkiin muutettuaan hän työskenteli pitkään seppänä Kone- ja Siltarakennus Oy:n konepajalla Sörnäisessä. Hammar liittyi Helsingin Työväenyhdistykseen vuonna 1887 ja toimi sen puheenjohtajana 1898–1899. Hän oli myös Helsingin seppien ammattiosaston perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja 1896–1900, Metallityöväen Liiton edeltäjän Rauta- ja metallityöntekijäin liiton puheenjohtaja 1899–1900, sekä yksi Suomen Ammattijärjestön perustavan kokouksen kokoonkutsujista joulukuussa 1899.

Vuoden 1898 valtiopäivämiesvaalissa Hammar oli työväen edustajana kaikkien puolueiden yhteisellä ehdokaslistalla, vaikka Helsingin Työväenyhdistys teki päätöksen vaalilakosta. Ehdokkuus herätti epäluottamusta listalla olleita Hammaria, Jean Boldtia, Oskar Groundstroemiä, A. H. Karvosta ja Ernst Lindrothia kohtaan.

Vuonna 1900 Hammar nimitettiin Kone- ja Siltarakennuksen työnjohtajaksi, jonka jälkeen hän erosi työväenyhdistyksen jäsenyydestä ja jätti myös muut luottamustehtävänsä työväenliikkeessä. Hammar hukkui veneretkellä Pannukakun edustalla syyskuussa 1909. Lehtitietojen mukaan hän putosi mereen saatuaan sydänkohtauksen. Hammar on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hammar, Karl Hjalmar *Historiakirjat*. Suomen Sukututkimusseura. Viitattu 8.8.2020.
2. 1 2 3  Omkommen under motorbåtfärd.  *Nya Pressen*, 8.9.1909, nro 206, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.8.2020.  (ruotsiksi)
3. ↑  *Kertomus Helsingin Työväen-Yhdistyksen toiminnasta vuonna 1890*, s. 85. Helsinki: Helsingin Työväenyhdistys, 1891. Teoksen verkkoversio (PDF).  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Tiuppa, Otto: Seppä Hj. Hammar.  *Työmies*, 14.9.1909, nro 211, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.8.2020.
5. ↑  Helsingin seppien a.-o. 25-vuotias.  *Metallityöläinen*, 1921, nro 5, s. 87–88. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.8.2020.
6. ↑  Historiikkia metallityöläisten ammatillisesta järjestäytymisestä Suomessa.  *Suomen Ammattijärjestö*, 1913, nro 12, s. 174–175. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.8.2020.
7. ↑  Eräs Suomen ammatillisen liikkeen 25-vuotinen merkkitapaus.  *Työväenjärjestöjen Tiedonantaja*, 8.1.1925, nro 5A, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.8.2020.
8. ↑  Soikkanen, Hannu: *Sosialismin tulo Suomeen : ensimmäisiin yksikamarisen eduskunnan vaaleihin asti*, s. 64–66. Porvoo ; Helsinki: WSOY, 1961.
**Joosef Exeteriläinen** (lat. *Josephus Iscanus*) oli 1100-luvulla elänyt latinaksi kirjoittanut runoilija, joka asui Exeterissä, Englannissa. Hän lähti noin vuonna 1180 opiskelemaan Gelderniin, missä hän ystävystyi eliniäksi Guibertin kanssa, josta tuli myöhemmin Florennesin apotti. Heidän kirjeenvaihtoaan on säilynyt.

Joosef Exeteriläisen tunnetuin runo on Troijan sodasta kertova *De bello Troiano*, joka käsittää kuusi kirjaa. Niistä suurin osa on kirjoitettu ennen vuotta 1183, mutta saatettu loppuun vuoden 1184 jälkeen. Lähtiessään Pyhään maahan kolmannelle ristiretkelle Joosefin ystävä, Canterburyn arkkipiispa Baldwin, suostutteli hänet mukaansa. Baldwinin kuoltua 1190 Joosef palasi kotiin. Hän kertoi ristiretkestä runossaan *Antiocheis*, josta on jäljellä vain katkelmia. Muutamia muita nyt jo kadonneita runoja on pantu hänen nimiinsä, mutta ei voida tietää, olivatko ne todellisuudessa hänen kirjoittamiaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Mortimer, Richard: *Angevin England 1154-1258*, s. 210. Oxford: Blackwell, 1994. ISBN 0-631-16388-3.

Kirjallisuutta
--------------

* Edoardo D'Angelo: The Outer Metric in Joseph of Exeter's Ylias and Odo of Magdeburg's Ernestus.  *The Journal of Medieval Latin*, 1993, 3. vsk, s. 113–134. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
* Richard Mortimer: *Angevin England, 1154-1258*. Oxford: Blackwell, 1994. (englanniksi)
* F. J. E. Raby: *A history of secular Latin poetry in the Middle Ages*, s. 132–137. Oxford: Clarendon Press, 1957. (englanniksi)
* A. G. Rigg: Joseph of Exeter: Iliad  2008. Centre for Medieval Studies.  (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Joose Norri** (s. 20. kesäkuuta 1971 Hamina) on moninkertainen shakin Suomen-mestari. Hän sai kansainvälisen mestarin arvonimen ennätyksellisen nuorena. Suomalaisista kansainvälinen mestari -arvonimen nuoruusennätys oli siihen asti ollut Heikki Westerisellä. Joose Norri on Helsingin Shakkiklubin jäsen.

Norri voitti kaksikymmentävuotiaana vuonna 1991 ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Puolitoista kuukautta myöhemmin Aku Ankka -lehdessä mainittiin shakkinero Joose Neutonen. Kymmenen vuotta myöhemmin tuli jo viides Suomen mestaruus. Vuodesta 1922 alkaneen shakin Suomen mestaruushistoriassa vain Kaarle Ojanen, Mika Karttunen ja Eero E. Böök ovat saavuttaneet enemmän mestaruuksia kuin Norri.

Kansainvälisistä pelaajista Norri arvostaa Aleksandr Aljehinia, Anatoli Karpovia ja Mihail Talia.

Lähteet
-------

1. ↑  FIDE Chess Profile FIDE. Viitattu 28.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Henkilöartikkeli sivustolla www.shakki.net
* FIDE-kortti: Joose Norri (englanniksi)
* Joose Norri ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |

 |
**Jooseppi Juntunen** (14. toukokuuta 1917 Suomussalmi – 31. heinäkuuta 1975 Oulu) oli suomalainen virkamies ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Jooseppi Juntusen vanhemmat olivat maanviljelijä Anteri Juntunen ja Selma Kustaava Juntunen ja puolisot Eila Jarva ja Aune Mirjam Taivalkoski. Juntunen valmistui talvisotaan osallistuttuaan rakennusmestariksi Oulun teknillisestä koulusta loppuvuonna 1940. Jatkosodan jälkeen hän toimi Oulun läänin Talousseuran asutustoimikunnan palveluksessa. Hän oli Kuusamossa ja Taivalkoskella jälleenrakennuksen piiri- ja vastaava rakennusmestari, samoin kuin Oulussa vanhempi toimistorakennusmestari. Vuoden 1950 lopulla hänestä tuli Oulun kaupungin apulaisrakennustarkastaja ja 1959 Pohjois-Suomen Rakennus -yhtiön toimitusjohtaja sekä yhtiön hallituksen puheenjohtaja. Yhtiö oli Pohjois-Suomessa alansa suurimpia yrityksiä, joka rakensi varsinkin asuntoja, mutta myös liike-, teollisuus- ja julkisia rakennuksia, kehittäen yhtenä edelläkävijöistä muun muassa suurmuottien käyttöä. Juntunen toimi myös alkuvaiheessa yhtiön sisaryritykseksi 1974 perustetun Pohjolan Rakentajat -yhtiön toimitusjohtajana. Hän osallistui sekä rakennusalan järjestötyöhön että oli mukana keskustapuolueen toiminnassa Oulussa. Teollisuusneuvoksen arvonimen Juntunen sai vuonna 1968.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Jooseppi Juntunen Viitattu 18.10.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
Aarre Koivisto
**Aarre Antero Koivisto** (8. kesäkuuta 1920 Punkalaidun – 31. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen lavastaja. Hän teki pitkän uran elokuvalavastajana alkaen vuoden 1947 elokuvasta *Särkelä itte* aina 1980-luvun lopulle. Uransa varrella hän lavasti muun muassa elokuvan *Tuntematon sotilas* sekä elokuvasarjat *Komisario Palmu* ja *Pekka ja Pätkä*.

Elokuvien lisäksi Koivisto toimi teatterilavastajana Svenska teaternissa vuosina 1961–1966. Samaten hän toimi MTV3:n lavastajana televisionäytelmissä, -sarjoissa ja -elokuvissa vuosina 1966–1985. Koivisto jäi eläkkeelle 1985.

Koivisto sai parhaan lavastuksen Jussin vuonna 1955 elokuvista *Isän vanha ja uusi* ja *Hilmanpäivät*.

Lähteet
-------

1. ↑  Seppälä, Riitta & Tainio, Ilona (toim.): *Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993*, s. 221. Helsinki: Tammi, 1993. ISBN 951-31-0236-X.
2. ↑  MTV3: Lavastaja Aarre Koivisto kuollut
3. ↑  Filmiaura Jussit.fi: Jussi-voittajat kautta aikojen

Aiheesta muualla
----------------

* Aarre Koivosto Elonetissä.
* Aarre Koivisto Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Ritva
* Elonet
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Kujeda** (ven. Куеда́) on taajama, maalaiskunta ja Kujedan piirin hallinnollinen keskus Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman sivujoen Buin varrella 267 kilometriä Permistä etelään. Taajaman kautta kulkee Kazanin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Asukkaita on 9 800 henkeä (vuonna 2002).

Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1915 rakennetusta rautatieasemasta. Vuonna 1931 siitä tuli Kujedan piirin keskus ja vuonna 1957 kaupunkimainen taajama (myöhemmin se on menettänyt tämän statuksen).

Kujedassa toimii elintarviketeollisuutta, öljyn porausta harjoittava yritys sekä metsätalouksia. Taajamassa on kaksi keskikoulua, ammattikoulu, musiikkikoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Paikallislehtenä ilmestyy *Kujedinski vestnik* ("Kujedan sanansaattaja").

Lähteet
-------

1. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda: Tom 1 - Tšislennost i razmeštšenije naselenija: 4. Tšislennost naselenija Rossii, federalnyh okrugov, subjektov Rossijskoi Federatsii, raionov, gorodskih poseleni, selskih naseljonnyh punktov - raitsentrov i selskih naseljonnyh punktov s naselenijem 3 tysjatši i bolee tšelovek *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 7.2.2012. Viitattu 28.5.2010. (venäjäksi)
2. 1 2  Entsiklopedija Permi *enc.permkultura.ru*.  Arkistoitu 31.3.2012. Viitattu 28.5.2010. (venäjäksi)
*Tämä artikkeli kertoo näytelmästä. Sen pohjalta 1966 tehdystä elokuvasta on oma artikkeli.*

**Kuka pelkää Virginia Woolfia?** (*Who’s Afraid of Virginia Woolf?*) on Edward Albeen avioliittodraama vuodelta 1962. Se tutkii keski-ikäisen avioparin, professori Georgen ja hänen puolisonsa Marthan, avioliiton kariutumista.

Yli kolmituntisen, kolminäytöksisen näytelmän alussa Martha ja George ovat kutsuneet yliopiston henkilökuntajuhlien jälkeen kotiinsa jatkoille nuoren pariskunnan Nickin ja Honeyn, jotka joutuvat isäntäparin alkoholinhuuruisen välienselvittelyn todistajiksi. George ja Martha puhuvat heille muun muassa parinkymmenen vuoden ikäisestä pojastaan, joka kuitenkin näytelmän lopulla osoittautuu lapsettoman pariskunnan itselleen keksimäksi tarinaksi, josta ei olisi saanut puhua ulkopuolisille.

Näytelmän nimi on sanaleikki feministikirjailija Virginia Woolfin nimestä ja Disney-elokuvassa *Kolme pientä porsasta* kuullusta laulusta "Who’s Afraid of the Big Bad Wolf?", suomeksi sanoilla "Pahaa sutta ken pelkäisi". Laulua lauletaan toistuvasti näytelmässä näillä muunnelluilla sanoilla.

Näytelmä voitti Tony-palkinnon ja New York Drama Critics’ Circlen palkinnon vuoden parhaana näytelmänä. Sitä esitetään yhä paljon, ja vuonna 1966 Mike Nichols ohjasi siitä tunnetun samannimisen elokuvasovituksen, pääosissa Elizabeth Taylor ja Richard Burton.

Lähteet
-------

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Who's Afraid of Virginia Woolf?
**Kuka pelkää mustaa miestä?** (tunnetaan myös nimellä **Kuka pelkää mörköä?**) on perinteinen saksalainen lasten juoksupeli, jota voidaan pelata sisällä tai ulkona tai jopa jäällä luistimien kanssa. Johann Christoph Friedrich GutsMuths kuvasi pelin jo vuonna 1796.

Pelin kuvaus
------------

Pelin perusajatus on yksinkertainen: piirretään tai muuten merkitään kaksi viivaa esimerkiksi 25 metrin päähän toisistaan (myös jääkiekkokaukalon reunat voivat toimia viivoina). Pelin kaikki osanottajat yhtä lukuun ottamatta asettuvat aluksi toisen viivan taakse, ja yksi pelaajista jää "mustaksi mieheksi" viivojen välisen alueen keskelle. Kun hän huutaa "Kuka pelkää mustaa miestä?", muut osallistujat vastaavat "ei kukaan!", ja heidän on yritettävä juosta riviltä toiselle niin, ettei "musta mies" voi koskea heihin. Ne pelaajat, joita musta mies onnistuu koskettamaan, siirtyvät alkuperäisen mustan miehen avuksi ottamaan jäljelle jääneitä osanottajia kiinni seuraavasta vuorosta lähtien. Kiinniottajien huudettua "kuka pelkää mustaa miestä!" lähtevät vielä mukana olevat osanottajat jälleen juoksemaan viivalta toiselle. Tätä toistetaan, kunnes jäljellä on vain yksi, josta tulee "musta mies" seuraavaa peliä varten.

Variaatiot
----------

Leikkiä saatetaan leikkiä myös eri variaatioina esimerkiksi luistelussa nimellä "kuka pelkää jäämiestä". tai esimerkiksi musta mies on korvattu "vihreällä miehellä". Peliä pelataan joissain piireissä myös nimellä "kuka pelkää mustekalaa". Turun seudulla leikitään myös yksinkertaisempaa muunnelmaa *haukka* tai *haukkassi*, jossa saa lähteä juoksemaan milloin vain tarvitsematta odottaa "mustan miehen" huutoa.

Historiallinen tausta
---------------------

Kirjassa The Gender of Death: A Cultural History in Art and Literature leikissä mainittu "musta mies" on kuoleman ja ruton henkilöitymä.

"Mustan miehen" hahmon vuoksi peli ymmärretään joskus väärin rasistisena. Saksassa peliä kutsutaan nimellä *"Wer hat Angst vor dem Schwarzen Mann?"*. Der schwarze Mann on saksalainen mörkö tai peikko, jota vanhemmat käyttävät pakottaakseen lapsensa tottelemaan; on epätodennäköistä, että pelin nimi olisi alun perin viitannut etniseen alkuperään.

Lähteet
-------

1. 1 2  Johann Christoph Friedrich GutsMuths: *Der schwarze Mann.* In: *Spiele zur Uebung und Erholung des Körpers und Geistes, für die Jugend, ihre Erzieher und alle Freunde unschuldiger Jugendfreuden.* Im Verlage der Buchhandlung der Erziehungsanstalt zu Schnepfenthal, Schnepfenthal 1796, s. 259–261.
2. ↑  Friedrich Ludwig Jahn, Ernst Wilhelm Bernhard Eiselen: *Schwarzer Mann.* In: *Die deutsche Turnkunst zur Einrichtung der Turnplätze.* Eigenverlag, Berlin 1816, S. 173–174.
3. ↑  Kuka pelkää jäämiestä? Rannikkoseudun Sanomat 10.3.2006, viitattu 17.10.2019 (Archive.org)
4. ↑  Aulio, Olli: *Suuri leikkikirja*, s. 506. Gummerus, 2009. ISBN 9789512081714.
5. ↑  Wiik, Kalevi: *Turu mukulatte leikei*, s. 18. Turku: Kalevi Wiik, 2004. ISBN 952-91-7708-9.
6. ↑  KPV:n aamutreeneistä nousi kohu – nyt seura oikoo huhuja rasistiseksi väitetystä harjoituksesta *Yle Uutiset*. Viitattu 8.9.2021.
Kojootti, pohjoisamerikkalainen kujeilija. Kuvitusta kirjassa *Indian Days of the Long Ago*, 1915, Edward Curtis
**Kujeilija** on mytologioissa yleinen hahmo, jolle on tyypillistä sääntöjen rikkominen, kerskailu ja keppostelu. Kujeilijat ovat yleensä miespuolisia ja muodonmuuttajia, jotka yleensä esiintyvät eläimen hahmossa.

Kujeilijat toimivat hyvän ja pahan tuolla puolen, eivätkä he tunnusta yhteiskunnan sääntöjä. He ovat usein lapsellisia, ahneita, himokkaita ja ilkeitä, mutta myös ystävällisiä, avuliaita, nokkelia ja viisaita. He ovat joskus pellemäisiä, kömpelöitä ja hassuja, mutta heillä on yleensä hämmästyttävät selviytymiskyvyt. Kujeilija saattaa kuolla tarinan lopussa mutta palaa henkiin jatkaakseen esiintymisiään muissa tarinoissa.

Kujeilijat ovat näkyvässä osassa etenkin Amerikan ja Afrikan mytologioissa, mutta niitä esiintyy myös Euroopassa, Aasiassa, Tyynenmeren saarilla ja Australiassa. Pohjois-Amerikan tunnetuin kujeilija on Kojootti. Afrikan mytologioissa yleisiä ovat esimerkiksi Jänis, hämähäkki Ananse ja Legba (Eshu). Kreikkalaisessa mytologiassa kujeilijoita ovat Prometheus ja Hermes. Skandinaavisen mytologian kujeilija on Loki.

Tutkijoiden mukaan kujeilijamyytit ovat hyvin vanhoja, ja niiden avulla on voitu välittää moraaliopetuksia. Pulaan joutuneiden kujeilijoiden kautta on voitu opettaa, mitä huonosta käytöksestä seuraa. Toisaalta pienen eläimen hahmoisen kujeilijan selviytymistarinoilla on voitu osoittaa, kuinka näennäisen voimaton olento voi päihittää voimakkaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tricksters *Myths Encyclopedia*. Viitattu 9.4.2017.
Majoneesipitoinen katkarapusalaatti
**Katkarapusalaatti** on katkarapuja pääainesosana sisältävä äyriäissalaatti, josta on olemassa useita erilaisia variaatioita. Katkarapusalaattia tarjoillaan usein alkuruokana erilaisina yhdistelminä muun muassa parsan, vihreän salaatin, kananmunan, ruohosipulin, tomaatin, tillin ja patongin tai paahtoleivän kera.

Ruotsissa ja Norjassa tyypillisissä katkarapusalaateissa käytetään runsaasti majoneesia sekä mahdollisesti rømmeä. Keväällä 2013 Norjassa tehdyssä testissä norjalaiset valmiskatkarapusalaatit sisälsivät 8,1 – 23 % katkarapuja (painon mukaan mitattuna). Ruotsalaiset ja norjalaiset pikaruokapaikat tarjoilevat majoneesipitoista katkarapusalaattia usein myös nakkisämpylän lisukkeena.

Lähteet
-------

1. ↑  "Äyriäissalaatit", *Otavan suuri keittokirja*, s. 70. Helsinki: Otava, 1993. ISBN 951-1-07648-5.
2. ↑  Håvard Egge: Oppskrift på rekesalat *klikk.no*.  16.2.2011. Oslo:  Egmont Hjemmet Mortensen. Viitattu 8.7.2013. (norjaksi)
3. ↑  Øivind Lie: Hvor mye reker er det i rekesalaten? *klikk.no*.  28.2.2013. Oslo:  Egmont Hjemmet Mortensen. Viitattu 8.7.2013. (norjaksi)
4. ↑  Hawk Krall: Hot Dog of the Week: Swedish Dog from Hot Diggity in Philadelphia.  23.3.2012.  Arkistoitu 20.10.2012. Viitattu 8.7.2013. (englanniksi)
Lehden nimiössä vuodelta 1888 Pyhä Yrjö seivästää fennomanian ja suvaitsemattomuuden lohikäärmeen.
**Spets** oli Helsingissä vuosina 1881–1889 ilmestynyt ruotsinkielinen pilalehti.

C. H. Nummelinin perustaman *Spetsin* todellinen toimittaja oli F. J. Valbäck, jonka nimimerkkiin perustui myös lehden nimi. Helmikuussa 1884 lehti siirtyi E. G. Jakobssonin ja saman vuoden joulukuussa Wilhelm Boxbergin omistukseen. Vuonna 1887 *Spets* palasi Valbäckin julkaistavaksi ja toimitettavaksi. Aluksi kahdesti kuukaudessa ja vuodesta 1886 kerran viikossa ilmestynyt lehti lakkasi lopulta kannattamattomana.

Jyrkän ruotsinmielinen Valbäck hyökkäsi *Spetsissä* huumorin ja satiirin keinoin fennomanian "hirviötä" vastaan. Osansa saivat myös fennomaanien "hännystelijät", liberaalit ja maltilliset ruotsinkieliset. Kuvittajana työskenteli aluksi Teodor Holmberg, sittemmin F. M. Mexmontan ja loppuvaiheessa Alexander Federley. Sensuuri puuttui usein lehden kirjoitteluun. *Spetsin* kilpailijoina toimivat lyhytikäiset *Ta-Tsien-Lu* ja *Lördags-Nisse*. Seuraava ruotsinkielinen pilalehti oli vuonna 1898 perustettu *Fyren*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 8. Aikakauslehdistön historia: Yleisaikakauslehdet*, s. 304–306. Kuopio: Kustannuskiila, 1991. ISBN 951-657-325-8.
2. ↑  Kurikka, Jussi & Takkala, Marketta: *Suomen aikakauslehdistön bibliografia 1782–1955*, s. 258. Helsinki: Helsingin yliopiston kirjasto, 1983. ISBN 951-45-3158-2.

Aiheesta muualla
----------------

* *Spets* digitoituna kansalliskirjastossa
**Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto** (unk. *Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem*, BME) on yliopisto Budapestissä, Unkarissa. Se on maailman vanhimpia tekniikan korkeakouluja ja Unkarin tärkein alan oppilaitos.

Opiskelu
--------

Yliopiston päärakennus.
BME:ssä opiskelee noin 24 000 opiskelijaa, ja työntekijöitä siellä on noin 1 300. BME:ssä on kahdeksan tiedekuntaa:

* Rakennustekniikan tiedekunta
* Konetekniikan tiedekunta
* Arkkitehtuurin tiedekunta
* Kemian- ja biotekniikan tiedekunta
* Sähkötekniikan ja tietojenkäsittelytieteiden tiedekunta
* Liikennetekniikan tiedekunta
* Luonnontieteiden tiedekunta
* Talous- ja yhteiskuntatieteiden tiedekunta

Historia
--------

Joosefin kuninkaallisen teknisen yliopiston sinetti vuodelta 1882.
Pyhän Rooman keisari ja Unkarin kuningas Joosef II perusti 1782 Budan yliopiston yhteyteen BME:n edeltäjän Institutum Geometricumin, jossa pystyi opiskelemaan maanmittausta, jokien hallintaa ja tienrakentamista. Institutum Geometricum yhdistyi 1850 Joosefin teknillisen opiston kanssa, ja niistä tuli 1856 Joosefin kuninkaallinen tekninen koulu. Unkarista korvasi 1860 opetuskielenä latinan. BME itsenäistyi 1872 ja samalla sai luvan jakaa tutkintoja. Se oli Euroopan ensimmäisiä oppilaitoksia, joka antoi yliopistotason insinööriopintoja.

Oppilaitoksen nimeksi tuli 1949 Budapestin tekniikan yliopisto, ja siihen kuuluivat silloin Rakennustekniikan, konetekniikan, arkkitehtuurin, kemiantekniikan ja sähkötekniikan tiedekunnat. Kuusi vuotta myöhemmin perustettiin vielä liikennetekniikan tiedekunta. Unkarin kielen rinnalle opetuskieleksi otettiin englanti vuonna 1984. BME:hen perustettiin 1998 kaksi uutta tiedekuntaa ja sen nimeksi vaihdettiin kaksi vuotta myöhemmin Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto.

Kunniatohtorit
--------------

Yliopisto on myöntänyt kunniatohtorin arvonimen suomalaisprofessori Lauri Niinistölle vuonna 2002 ja Aarne Jutilalle vuonna 2003.

Lähteet
-------

1. ↑  Budapest University of Technology and Economics (BME) *Educations.com*. Studentum. Viitattu 2.1.2012. (englanniksi)
2. ↑  Organisation Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto.  Arkistoitu 6.1.2012. Viitattu 2.1.2012. (englanniksi)
3. 1 2  Brief History – Budapest University of Technology and Economics Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto.  Arkistoitu 9.8.2011. Viitattu 2.1.2012. (englanniksi)
4. ↑  Tiszteletbeli doktorok Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem. Viitattu 20.1.2017. (unkariksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopisto** Wikimedia Commonsissa

* Yliopiston kotisivut (unkariksi)
	+ Sivujen englanninkielinen osio (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Senegal ja Mali 1880-luvun lopussa.
**Bélédougou** on historiallinen ja luonnonalue Mandinguen ylängöllä Malissa.

Bamakon pohjoispuolella sijaitseva Bélédougou käsittää Koulikoron alueen Kolokanin piirin sekä osan Katin, Koulikoron ja Naran piireistä ja Bamakon piirikunnasta. Se kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Kasvillisuus on puu- ja metsäsavannia. Tärkein vesistö on Baouléjoki.

Historiallisesti Bélédougou oli pienten bambaravaltioiden löyhä yhteenliittymä. Siitä tuli Ranskan protektoraatti vuonna 1883.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tapo, Mamadou Issa: *Le terroir du Bélédougou: Un pays, des hommes, une civilisation*, s. 17–20. Paris: L’Harmattan, 2016. ISBN 978-2-343-07515-0.
2. ↑  Zonage agro-ecologique du Mali, vol. 1 *library.wur.nl*.  Arkistoitu 2.4.2018. Viitattu 22.4.2018.
3. ↑  Pascal James Imperato, Gavin H. Imperato: *Historical Dictionary of Mali, fourth edition*, s. 37. Lanham: Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-5603-5.
4. ↑  Instruments de recherche en ligne *anom.archivesnationales.culture.gouv.fr*. Viitattu 22.4.2018.