recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Combourg** (bretoniksi *Komborn*) on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Saint-Malon kaupungista kaakkoon.

Combourgin läpi virtaa Linonjoki. Joki on padottu muodostaen keskustaan *Lac Tranquille* -järven. Kunnan keskustassa on massiivinen keskiaikainen linna *Château de Combourg*. Tämä graniittilinna on rakennettu 1100-luvun ja 1400-luvun välisenä aikana Bretagnen rajojen puolustamiseksi. 1700-luvun lopulla ranskalainen kirjailija François-René de Chateaubriand vietti linnassa lapsuutensa. Toinen suuri keskustan graniittirakennus on 1500-luvulla rakennettu *Maison de la Lanterne*. Samalta ajalta on osittain puurakenteinen *Maison des Templiers*.

  

* Château de CombourgChâteau de Combourg
* Chateaubriandin patsasChateaubriandin patsas
* Maison de la LanterneMaison de la Lanterne
* Maison des TempliersMaison des Templiers

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. ↑  Combourg, The Cradle of Romanticism Official website of tourism in Brittany. Viitattu 7.1.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Combourg** Wikimedia Commonsissa
**Nikolai Kari** (sukunimi aik. *Christersson*; 14. helmikuuta 1852 Pietari – 26. syyskuuta 1876 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä.

Nikolai Karin isä oli Elimäeltä Pietariin muuttanut suutarimestari Christian Christersson. Kari aloitti koulunkäynnin vuonna 1860 Pietarin suomalaisessa alkeiskoulussa ja jatkoi vuonna 1864 Jyväskylän lukioon päästen ylioppilaaksi 1870. Hän lähti sitten opiskelemaan Helsingin yliopistoon.

Kari julkaisi ensimmäisen *Saima*-nimisen novellinsa 1869 *Aallotar*-kalenterissa. Helsinkiin muutettuaan hän julkaisi muutamia runoja *Hämäläisten albumissa* sekä kirjoitti myös Suomen Kuvalehteen. Hän suomensi myös G. von Moserin huvinäytelmän *Yhdistysjuhla* (*Das Stiftungsfest*). 

Karin oli tarkoitus lähteä talvella 1877 kansatieteelliselle tutkimusmatkalle Pohjois-Siperiaan yhdessä professori August Ahlqvistin kanssa mutta hän sairastui ja kuoli 24-vuotiaana syksyllä 1876.

Teoksia
-------

* *Aallotar : alkuperäisiä koelmia runollisuuden alalla 1*, kirjoittajat Mikko Kukkonen ja Nikolai Christersson (Kari). Schildt, Jyväskylä 1869

Lähteet
-------

### Kirjallisuus

* Engman, Max: *Pietarinsuomalaiset*. WSOY, Helsinki 2004.

### Verkkolähteet

* Nikolai Kari SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Nikolai Karin muistokirjoitus, Uusi Suometar 02.10.1876 s. 2 (Historiallinen sanomalehtiarkisto)

### Viitteet

1. 1 2 3  Engman 2004, s. 506.

Aiheesta muualla
----------------

* Lisää luettavaa aiheesta **Nikolai Kari** on Wikiaineistossa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Iván Marcano Sierra** (s. 23. kesäkuuta 1987 Santander, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa portugalilaista Portoa. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta kykenee pelaamaan myös vasempana laitapuolustajana.

Ura
---

Marcano on kotikaupunkinsa Racing Santanderin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 30. syyskuuta 2007 ottelussa Almeríaa vastaan, jossa hän kuitenkin loukkaantui ja joutui sivuun kolmeksi kuukaudeksi.

Kaudeksi 2009–2010 uusi päävalmentaja Juan Ramón Muñiz nosti Marcanon vakituisesti Racingin edustusjoukkueeseen. Viidennessä pelissä kotiottelussa Mallorcaa vastaan hän teki ensimmäisen liigamaalinsa. Hän pelasi lähes koko kauden vasempana laitapuolustajana.

Heinäkuussa 2009 Marcano siirtyi kuuden miljoonan euron kaupassa Villarrealiin, jonka kanssa hän teki kuusivuotisen sopimuksen. Hän kuului kauden 2009–2010 alussa joukkueen avauskokoonpanoon, mutta joutui helmikuussa valmentajaksi tulleen Juan Carlos Garridon epäsuosioon ja pelasi loppukaudesta vain muutamassa ottelussa. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi lainasopimuksella madridilaisseura Getafeen.

15. kesäkuuta 2011 hän siirtyi yhden kauden kestävällä lainasopimuksella kreikkalaisseura Olympiakosiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Iván Marcano Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  Jugador Villarreal CF.  Arkistoitu 19.6.2010. Viitattu 9.6.2010. (espanjaksi)
3. ↑  Marcano estará de dos a tres meses de baja  8.10.2007. Marca. Viitattu 4.2.2010. (espanjaksi)
4. ↑  Europe lures Marcano to Villarreal  3.7.2009. UEFA. Viitattu 4.2.2010. (espanjaksi)
5. ↑  El Villarreal cede al defensa central Marcano al Getafe por una temporada  8.6.2010. El Mundo. Viitattu 9.6.2010.
6. ↑  El Villarreal cede a Marcano al Getafe por una temporada  8.6.2010. Marca. Viitattu 9.6.2010. (espanjaksi)
7. ↑  El Villarreal cede a Marcano al Olympiacos  15.6.2011. Marca. Viitattu 15.6.2011. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Iván Marcanon tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)

Porto – Primeira Liga
2 Cardoso |
3 Pepe |
4 Carmo |
5 Marcano |
7 Veron |
8 Uribe |
9 Taremi |
11 Pepê |
12 Sanusi |
13 Galeno |
14 Ramos |
16 Grujić |
17 Conceição |
18 Manafá |
19 Loader |
20 Franco |
22 Wendell |
23 João Mário |
25 Otávio |
28 B. Costa |
29 Martínez |
30 Evanilson |
38 Andrade |
43 Marcelo |
46 Eustáquio |
70 Borges |
71 Meixedo |
87 Folha |
94 Portugal |
99 D. Costa |
Valmentaja Conceição

Espanjan alle 21-vuotiaiden joukkue – Jalkapallon alle 21-vuotiaiden EM-kilpailut 2009
1 Jiménez |
2 Torres |
3 Monreal |
4 J. García |
5 Torrejón |
6 Martínez |
7 Sisi |
8 R. García |
9 Bojan |
10 Jurado |
11 Granero |
12 Azpilicueta |
13 Asenjo |
14 Sánchez |
15 Flores |
16 Marcano |
17 Capel |
18 Suárez |
19 Xisco |
20 Pereira |
21 López |
22 León |
23 Adán |
Valmentaja López Caro
Branko Lustig vuonna 2009.
**Branko Lustig** (10. kesäkuuta 1932 Osijek – 14. marraskuuta 2019) oli kroatialainen elokuvatuottaja. Hän on voittanut kaksi Oscar-palkintoa.

Elämä
-----

### Nuoruus

Lustig syntyi juutalaisperheeseen Osijekissa nykyisessä Kroatiassa. Lustigin isä Mirko oli hovimestari ja äiti puolestaan kotiäiti. Perhe joutui toisen maailmansodan aikana keskitysleireille, joilta Lustig ja hänen äitinsä selvisivät hengissä, mutta muut perheenjäsenet kuolivat. Lustig opiskeli Zagrebin yliopistossa.

### Ura

Lustig aloitti uransa elokuva-alalla apulaisohjaajana vuonna 1955. Vuonna 1956 Lustig työskenteli tuotantopäällikkönä draamaelokuvassa *Ne okreći se, sine*, joka voitti kolme Golden Arena -palkintoa. Lustig meni naimisiin Mirjana Lustigin kanssa vuonna 1970. Lustig jatkoi työtään tuotantopäällikkönä elokuvassa *Viulunsoittaja katolla* (1971) sekä Herman Woukin romaaneihin perustuvissa televisiosarjoissa *Sodan tuulet* (1983) ja *Sodan muisto* (1988). Lustig muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1988. Hän tuotti vuonna 1993 julkaistun elokuvan *Schindlerin lista*. Lustig voitti toisen Oscar-palkinnon elokuvasta *Gladiator*. Hän jatkoi uraansa elokuvien *Rauhantekijä* (1997), *Hannibal* (2001) ja *Isku Mogadishuun* (2001) tuottajana. Vuonna 2008 Lustig perusti Six Point Films -tuotantoyhtiön.

Lähteet
-------

1. ↑  Tatić, Iva: Croatian-Born Movie Producer Branko Lustig Dies *Lifestyle*.  14.11.2019. Total Croatia News.  Arkistoitu 15.11.2019. Viitattu 14.11.2019. (englanniksi)
2. ↑  Branko Lustig *Oscars Awards Database*. The Academy of Motion Picture Arts and Sciences. Viitattu 16.11.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Branko Lustig Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Branko Lustig Elonetissä.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
**Tommi Pikkarainen** (s. 6. joulukuuta 1969 Kokkola) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja uransa lopettanut pelaaja. Hänet valittiin marraskuussa 2018 Turun Palloseuran uudeksi päävalmentajaksi. Heinäkuussa 2020 Turun Palloseura irtisanoi Pikkaraisen.

Ura
---

Keskuspuolustajana pelannut Pikkarainen esiintyi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa yhteensä 39 ottelussa Kokkolan Pallo-Veikoissa kaudella 1990 ja Porin Pallo-Tovereissa kaudella 1991. Hän pelasi myös Ykköstä KPV:ssä ja Pallo-Iiroissa sekä Ruotsin 2. divisioonaa Husqvarna FF:ssä. Pikkaraisen pelaajaura huipputasolla päättyi polvivammaan 24-vuotiaana.

Pikkarainen on suorittanut Jalkapallovalmentajakoulun. Valmentajaurallaan hän on toiminut päävalmentajana muun muassa VG-62:ssa, PIF:ssä ja Salon Palloilijoissa sekä apulaisvalmentajana Interissä ja Jarossa. Jälkimmäisessä hän toimi myös junioripäällikkönä. Liigajoukkueen päävalmentajaksi Pikkarainen nimitettiin ensimmäistä kertaa lokakuussa 2009, kun hän teki Vaasan Palloseuran kanssa kaudet 2010–2011 kattaneen sopimuksen. VPS sijoittui Pikkaraisen johdolla liigan kymmenenneksi kaudella 2010, mutta seuraavalla kaudella hän ja seura purkivat sopimuksensa ennenaikaisesti heinäkuussa 2011 joukkueen ajauduttua yhdeksän ottelun voitottomaan putkeen. Päävalmentajaksi siirtyi Pikkaraisen apulaisvalmentajana toiminut Petri Vuorinen.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Tommi Pikkarainen *Veikkausliiga.com*. Veikkausliiga Hall of Fame. Viitattu 5.2.2010.
3. ↑  Vuorinen, Juha & Kasila, Markku: *Pelimiehet – Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006*. Jyväskylä: Suomen urheilumuseosäätiö, 2007. ISBN 978-952-99075-9-5.
4. ↑  Tommi Pikkarainen ja Vuorinen Vaasan Palloseuran valmentajiksi  2.10.2009. VPS.  Arkistoitu 20.7.2011. Viitattu 5.2.2010.
5. ↑  Kausi 2010 Urheilumuseo.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 30.7.2011.
6. ↑  Pikkarainen ja VPS purkivat sopimuksen – Vuorinen vetovastuuseen  28.7.2011. Veikkausliiga. Viitattu 30.7.2011.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Petri Vuorinen** | **Vaasan Palloseuran päävalmentaja**2010–7/2011 | Seuraaja:**Petri Vuorinen** |
**Wat Sieng Thong** tai **Wat Xieng Thong** on 1500-luvulta peräisin oleva buddhalainen temppeli Laosin Luang Prabangin kaupungissa. Temppeli rakennettiin Lan Xangin kuningaskunnan kaudelta vuoden 1560 paikkeilla ja sittemmin se toimi vuoteen 1975 saakka Laosin kuninkaiden temppelinä, jossa toimitettiin esimerkiksi kruunajaiset.

Historia
--------

Kuninkaallinen hautakappeli.
Wat Sieng Thong rakennettiin paikalle, jolla pienempi Nam Khan -joki laskee suurempaan Mekong -jokeen. Samaa paikkaa on joskus pidetty Luang Prabangin kaupungin perustamispaikkana. Paikalla uskottiin olevan myös kaksi nagaa, eli vedenhenkeä. Nagoilla oli aikanaan paikalla oma pyhättönsä. Itse temppelin rakennuttamisen aloitti Lan Xangin kuningas Setthathirat (1548–1571) vuoden 1560 paikkeilla. Kuningas tunnettiin buddhalaisuuden tukijana. Suuri osa Luang Prabangia tuhoutui hyökkäyksessä vuonna 1887, mutta itse temppeli säilyi ehjänä. Temppeli toimi Laosin kuninkaiden temppelinä aina kommunistihallinnon alkamiseen saakka vuonna 1975. Alkuperäisen temppelin ulkonäöstä ei tiedetä paljoa. Alkuperäisistä rakennuksista on säilynyt vain yksi valokuva kappelista. Temppeli rakennettiin ja koristeltiin lähes kokonaan uudestaan 1960-luvulla. Kuningas Savang Vatthana rakennutti myös hautakappelin edelliselle kuningas Sisavang Vongille.

Rakennukset
-----------

Punaisen kappelin seinäkoristeluja.
Wat Sieng Thongin temppeliä on pidetty yhtenä parhaista esimerkeistä Pohjois-Laosin 1500-luvun arkkitehtuurista. Temppelialueeseen kuuluu kokoontumissali kolmikerroksisine kattorakenteineen. Kattorakenne on rakennettu Lannan perinteen mukaisesti. Perinteestä poiketen sen sivuseinät on mustattu ja koristeltu kultamaalauksin. Maalausten aiheet esittävät jumaluuksia ja muita taivaallisia olentoja. Katon keskellä on huipukkeiden sarja eli *dok so fa*. Huipukkeet symboloivat maailman alkuvuorta eli Merua. Kokoontumishallin lisäksi temppelialueella on useita that-kumpuja ja pienempiä kappeleita. Pienemmät rakennukset on tehty vaihtelevasti joko Lanna- tai khmer-tyyliin. Osa niiden seinistä on koristeltu kullatuin reliefein ja osa on päällystetty Kiinan kommunistisen talonpoikaismaalausten mukaisilla peilimosaiikeilla. Alueella on myös useita pieniä stupia ja vuonna 1828 rakennettu buddhalainen kirjasto. Savang Vatthanan rakennuttaman hautakappelin sisätilojen koristeluja ei saatu täysin valmiiksi ennen vuotta 1975. Sen ulkoseinien puukaiverrokset esittävät kohtauksia Ramayanasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Constance Wilson: Wat Xieng Thong Temple in Luang Prabang Department of History, Northern Illinois University.  Arkistoitu 1.1.2019. Viitattu 25.11.2018. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Martin Stuart-Fox: *Historical Dictionary of Laos*, s. 365. 3. painos. The Scarecrow Press, 2008. ISBN 0-8108-5624-7. (englanniksi)
3. ↑  Marja-Leena Heikkilä Horn ja Jukka O. Miettinen: *Kaakkois-Aasia - Historia ja kulttuurit*, s. 264-265. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 2000. ISBN 951-1-15771-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wat Sieng Thong** Wikimedia Commonsissa
**Ursula Konzett** (s. 15. marraskuuta 1959 Grabs, Sankt Gallen, Sveitsi) on entinen liechtensteinilainen alppihiihtäjä, olympia- ja MM-mitalisti.

Konzett sijoittui Innsbruckin olympialaisissa 1976 pujottelussa 11:nneksi. Olympialaisten yhteydessä käydyssä alppiyhdistetyn MM-kilpailussa hän oli viides. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui suurpujottelussa seitsemänneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 hän sai samassa lajissa pronssia kukistettuaan neljänneksi sijoittuneen maannaisensa Petra Wenzelin kahdella sadasosasekunnilla. Konzett sai pronssia Sarajevon olympialaisten 1984 pujottelussa. Bormion MM-kilpailuissa 1985 hän oli alppiyhdistetyssä yhdeksäs.

Konzett sijoittui maailmancupin osakilpailuissa kolmen parhaan joukkoon yhteensä seitsemän kertaa. Kaudella 1976–1977 hän oli kolmas Sierra Nevadan suurpujottelussa. Kaudella 1981–1982 hän voitti pujottelukilpailut Lenggriesissä ja Waterville Valleyssä, oli toinen Bad Gasteinissa sekä kolmas Piancavallossa, St. Gervais'ssa ja Berchtesgadenissa. Pujottelucupissa hän sijoittui tuolla kaudella toiseksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Ursula Konzett *sports-reference.com*.  Arkistoitu 25.10.2012. Viitattu 7.2.2010. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Ursula Konzett Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
3. ↑  Results Giant Slalom L *fis-ski.com*. Viitattu 7.2.2010. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
**Arto Harald Nilsson** (19. maaliskuuta 1948 Helsinki – 11. heinäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä, olympiamitalisti ja yrittäjä.

Nilsson saavutti pronssia Méxicon 1968 olympialaisten kevyessä välisarjassa (alle 63,5 kg). Hän voitti kenialaisen John Olulun tuomariäänin 3–2, länsisaksalaisen Gert Puzichan äänin 5–0 sekä bulgarialaisen Petar Stoitševin kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä. Välieräottelussaan hän hävisi hallitsevalle olympiavoittajalle, puolalaiselle Jerzy Kulej'lle pistein 0–5. Kisojen päättäjäisissä hän toimi Suomen joukkueen lipunkantajana.

Madridin EM-kilpailuissa 1971 Nilsson hävisi välisarjan (alle 67 kg) avausottelussaan bulgarialaiselle Ivan Kiriakoville tuomariäänin 1–4.

Nilsson sai ensikosketuksen nyrkkeilyharrastukseen kotikulmillaan Tapanilan Erän harjoitussalilla. Olympiaedustajaksi hän nousi asevelvollisuutensa jälkeen vuonna 1968 näytöillään katsastuksissa ja Leningradin valmennusleirillä. Hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden alle 67-kiloisten sarjassa vuonna 1970 sekä Suomen-mestaruuden samassa painoluokassa vuosina 1970 ja 1971.

Arto Nilsson kouluttautui työnsä ohessa ekonomiksi. Hän oli aikanaan keskeyttänyt Oulunkylän yhteiskoulun kolmannella luokalla ja mennyt erilaisten hanttihommien jälkeen töihin isänsä kellosepänliikkeeseen. Hän toimi Timanttiset-ketjun omistajana sekä toimitusjohtajana.

Saavutuksia
-----------

* Olympiapronssia México 1968 (nyrkkeily, sarja 63,5 kg)
* Pohjoismaiden mestaruus 1970 (67 kg)
* Suomen mestaruus 1970 ja 1971

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat: Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 224. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
* Väätäinen, Juha (toim.): *Kultaa, kunniaa, kyyneleitä, IV osa*, s. 324–329. Pohjanlahden Kustannus Oy, 1979. ISBN 951-95416-4-0.
* Lounasheimo, Ilmo: *Kehän sankarit*, s. 748, 773. WSOY, 1987. ISBN 951-0-13981-5.

### Viitteet

1. ↑  Kivioja, Olli: Olympiamitalisti Arto Nilsson on kuollut *Ilta-Sanomat*.  12.7.2019. Viitattu 12.7.2019.
2. 1 2 3 4 5  Siukonen, s. 224
3. ↑  Lounasheimo, s. 748
4. ↑  Lounasheimo, s. 773
5. 1 2  Väätäinen, s. 324
6. ↑  Väätäinen, s. 325
7. ↑  Lounasheimo, s. 778
8. ↑  Väätäinen, s. 328
9. ↑  Lounasheimo, s. 782
**Arnold Luhaäär** (20. marraskuuta 1905 Mõisaküla – 29. tammikuuta 1965 Tallinna) oli virolainen painonnostaja.

Luhaäär saavutti olympiahopeaa painonnoston raskaassa sarjassa (yli 82,5-kiloiset) Amsterdamissa 1928 yhteistuloksella 360 kiloa. Hänen punnerrustuloksensa oli 100 kiloa, jolla hän hävisi Saksan Josef Straßbergerille 22,5 kiloa. Luhaäärin tempaustulos 110 kiloa ja työntötulos 150 kiloa olivat parempia kuin saksalaisen vastaavat, mutta eroksi jäi 12,5 kiloa yhteistuloksen maailmanennätyksen tehneen saksalaisen hyväksi. Berliinin 1936 olympialaisissa Luhaäär sai pronssia yhteistuloksella 400 kiloa. Hän punnersi 115 kiloa, tempasi 120 kiloa ja työnsi 165 kiloa. Viimeksi mainitussa hän oli kilpailun paras, mutta yhteistuloksissa hän hävisi maailmanennätyksen tehneelle Saksan Josef Mangerille 10 kiloa.

MM-kilpailuissa Luhaäär sai pronssia vuonna 1938 ja EM-kilpailuissa hopeaa 1933. Hän voitti myös sarjansa Moskovan spartakiadeissa 1928. Viron mestaruuden hän voitti kahdeksan kertaa painonnostossa ja kerran myös kreikkalais-roomalaisessa painissa.

Lähteet
-------

* Lääne, Tiit: *Eesti olümpiamedalivõitjad 1912–2006*, s. 96–97, 140–141. Eesti Olümpiakomitee, 2006. ISBN 9949-427-25-8.

Viitteet
--------

1. ↑  van Rossem, G. (toim.): The Ninth Olympiad. Amsterdam 1928. Official Report (Sivu 827) *The Netherlands Olympic Committee*.  1928. Amsterdam:  J. H. de Bussy. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Diem, Carl (toim.): XIth Olympic Games, Berlin 1936 Official Report (Sivu 714) *ORGANISATIONSKOMITEE FÜR DIE XI. OLYMPIADE BERLIN*.  1937. Berliini:  Wilhelm Limpert. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
Šallan kunta Puudožin piirin kartalla.
**Šalla** eli **Salla** (ven. Ша́льский, *Šalski*; myös Шала, *Šala*) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ääniseen laskevan Vodlajoen suussa 32 kilometriä maanteitse Puudožista länteen. Taajamassa on 2 400 ja kunnassa 3 500 asukasta (vuonna 2011).

Maantiede ja asutus
-------------------

Šallan kunnan pinta-ala on 1 006,52 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Puudožin piirin Avdejevon, idässä Puudožin ja etelässä Krasnoborskin kuntiin sekä lännessä Ääniseen.

Vodlajoen lisäksi kunnan alueella virtaavat Šalitsa, Jalganda, Suma-Šalskaja ja Šunduksa -joet. Järviä ovat Ižgora, Sarozero, Lembozero, Bolšoje ja Maloje Kindožskoje, Dolgoe, Krugloje ja Šalskoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, gabrodoleriitti, gabrodiabaasi, hiekka ja turve.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Botšilovon, Rogozinskajan, Šaluhan, Semjonovon ja Terebovskajan kylät sekä Botšilovon, Kašinon ja Neftebazan asutukset. Šallan laiturin (Šala Pristan) ja Novo-Stekljannoen asutukset kuuluvat virallisesti Šallan taajaman yhteyteen. Taajaman muita osia ovat Rabotši, Kontorski, Gromovka ja Pervomaiskaja.

Historia
--------

Šallan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1391. 1400-luvulla siellä toimi ortodoksinen luostari. Pogosta hävitettiin sotatoimissa vuonna 1612. 1700-luvulla Vodlajoen suuhun rakennettiin lasitehtaita, joiden toiminta päättyi seuraavan vuosisadan alussa. Vuonna 1870 perustettiin ensimmäinen ja vuonna 1882 toinen sahalaitos, jonka toimintaa jatkaa Auerin ja Varlenin tehdas. Vuonna 1925 alettiin hyödyntää Äänisen Goltsy-saarilla olevia graniittiesiintymiä, ja myöhemmin kivenlouhinta laajeni myös mantereelle. Jatkosodan aikana Šallassa toimi partisaanien tukikohta.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Šallasta on maantieyhteys Puudožiin. Vodlajoen suussa on satama.

Taajamassa toimii graniittia louhiva yritys, kivimurskaamo, metsätyömaa ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluvat ala- ja keskikoulut, kulttuuritalo ja sairaala.

Nähtävyydet
-----------

Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Nähtävyyksiin kuuluvat Äänisen rannoilla muun muassa Besov Nosissa sijaitsevat kalliopiirrokset sekä runonlaulaja Fjodor Konaškovin hauta ja 1800-luvun lopussa rakennettu Kornyševan talo Semjonovossa.

Katso myös
----------

* Šallan piiri

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Šalskogo selskogo poselenija: Materialy po obosnovaniju *pudogadm26.dev.mediaweb.ru*. Viitattu 12.9.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 231. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2.
2. 1 2 3 4  *Karelija: entsiklopedija, tom 3*, s. 275. Petrozavodsk: Petropress, 2011. ISBN 978-5-8430-0127-8.
3. 1 2 3  Generalnyi plan, s. 4.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 13.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 16–17.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 11–12.

Aiheesta muualla
----------------

* Šallan kunta Puudožin piirin sivustolla (venäjäksi)
* Šalla Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Akmyrat Rejepow** oli turkmenistanilainen kenraali ja edesmenneen presidentti Saparmurat Nijazovin henkivartiokaartin komentaja. Hän hallitsi koko armeijaa, joka vartioi *Türkmenbaşyn* lisäksi hallituksen rakennuksia ja muita tärkeitä kohteita. Armeija hoiti myös esimerkiksi erotettujen liikennepoliisien tehtäviä ja osaa sairaanhoidosta Nijazovin erotettua terveydenhuoltohenkilöstön pääkaupungin ulkopuolella.

Kenraali Rejepow asetti myös luotettuja miehiään puolustusministeriön ja sisäministeriön johtoon. Maan uudeksi presidentiksi valittu Gurbanguly Berdymuhamedov erotti Rejepowin 15. toukokuuta 2007 siirtääkseen hänet toisiin tehtäviin.

Hänet raportoitiin heinäkuun lopulla 2007 vangitun ja tuomitun 20 vuoden vankeusrangaistukseen.
Rejepow oli yksi Turkmenistanin erikoisvangeista, joiden olinpaikasta kansainvälinen Prove They Alive -kampanja vaati selvitystä. Hänen kerrottiin kuolleen 10. elokuuta 2017 vankilassa veritulppaan.

Lähteet
-------

* Turkmenbashi, "Father of All Turkmen," Dies (Arkistoitu – Internet Archive) (Kommersant)

### Viitteet

1. ↑  Turkmen President Dismisses Influential Security Chief RFE/RL. Viitattu 16.05.2007.
2. ↑  Turkmenistan: Akmurad Rejepov falls victim of the regime he himself helped establish (Arkistoitu – Internet Archive), Fergana.ru
3. ↑  В тюрьме скончался бывший глава Службы безопасности президента Туркменистана Акмурад Реджепов *Фергана - международное агентство новостей*. Viitattu 13.7.2022.
**Pertti Sankilampi** (s. 21. heinäkuuta 1945 Kempele) on suomalainen vammaisurheilija, joka voitti aktiiviurallaan seitsemän kultamitalia paralympialaisten maastohiihtokilpailuissa. Hän saavutti vuosina 1976–1990 29 arvokisamitalia, joista 14 oli kultaisia.

Luusyövän aiheuttama reisiamputaatio katkaisi 21-vuotiaan hiihtäjän olympiatoiveet joulukuussa 1966. Sankilampi ei antanut periksi, ja palasi ladulle ja voitti proteesihiihtäjänä seitsemän kultamitalia talviparalympiakisoissa, ja seitsemän maailmanmestaruutta.

Sankilammelle on myönnetty Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun ansiomitali kullatuin ristein 1989. Vuonna 2003 hän sai ensimmäisenä vammaisurheilijana Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon. Hänet nimettiin paraurheilun kunniagalleriaan ensimmäisten jäsenten joukossa joulukuussa 2020.

Sankilammesta tuli vammais- ja vertaistuen edelläkävijä sekä hiihtourheilun ja kunnallispolitiikan arvostettu vaikuttaja, mistä hänelle on vuonna 2000 myönnetty kunnallisneuvoksen arvonimi.

Vuodesta 2003 alkaen hän on toiminut Rehapolis-konseptin johtajana Oulussa.

Matti Hannus on kirjoittanut Pertti Sankilammesta kirjan *Voitin elämän*. Kirja on Suomen vammaisliikunnan ensimmäinen elämäkertateos. Urheilun ohella se kirjaa merkittävällä tavalla myös invalidityön ja Kempeleen kunnan historiaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Sisulla ja taidolla 29 arvomitalia. (sivu 7) *Valokaari*, 2013, nro 1.  Oulun seudun sähkö. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 26.3.2014.  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Opetusministeriö jakoi Pro Urheilu -tunnustuspalkinnot *mtvuutiset.fi*.  4.12.2003. Viitattu 11.2.2021.
3. ↑  Kunniagalleria *www.paralympia.fi*. Viitattu 11.2.2021.
4. 1 2  Pertti Sankilampi  8.1.2007. Kaleva. Viitattu 26.3.2013.
5. ↑  Voitin elämän : Pertti Sankilammen kunnian latu
**Panagía Chozoviótissan luostari** (kreik. Μονή Παναγίας Χοζοβιώτισσας, *Moní Panagías Chozoviótissas*; myös *Hozoviotissan luostari*) on ortodoksinen luostari Amorgóksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren itärannikolla noin kilometri saaren pääkylästä Amorgóksen kylästä itään.

Chozoviótissan luostarin sisäänkäynti.
Chozoviótissan luostari on saanut alkunsa 800-luvulla. Perimätiedon mukaan sen ensimmäiset asukkaat tulivat Palestiinasta Jerikon lähellä sijainneesta Khozovan (myös Koziba, Chozeba) luostarista, mistä luostari on saanut nimensä. Toisen legendan mukaan luostari tai alun perin paikalla ollut kappeli rakennettiin sen seurauksena, että saarelle rantautui ikoni, joka oli heitetty mereen Palestiinassa 800-luvulla ikonoklasmin aikana. Joka tapauksessa luostarilla on ilmeisesti ainakin jonkinlainen historiallinen yhteys Palestiinaan. Luostaria laajennettiin huomattavasti 1000-luvulla keisari Aleksios I Komnenoksen käskystä ja siksi sen virallinen perustamis- ja rakentamisvuosi on 1088.

Luostari on rakennettu jyrkkään vuorenrinteeseen noin 300 metrin korkeuteen. Näin se on ollut turvassa muun muassa merirosvoilta. Luostarirakennus edustaa tyyliltään perinteistä kykladista arkkitehtuuria. Nykyisin se on maalattu tyypillisen valkoiseksi, mutta aiemmin se on ollut tarkoituksella huomaamattomampi. Rakennus on noin 40 metriä leveä ja siinä on kahdeksan kerrosta. Sisältä luostari on pienten huoneiden ja kapeiden portaikkojen muodostama "labyrintti". Luostarin aarteisiin kuuluu useita vanhoja ikoneita ja käsikirjoituksia.

Valsamítiksen Pyhän Georgioksen luostari kuuluu Chozoviótissan luostarin alaisuuteen.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Monastery of Panagia Hozoviotissa in Amorgos *Mystagogy*. Viitattu 9.3.2015.
2. ↑  Hozoviotissa Monastery *Greeka.com*. Viitattu 9.3.2015.
3. ↑  Hozoviotissa – A legend *Amorgos Island Magazine*.  Arkistoitu 28.6.2015. Viitattu 9.3.2015.
4. 1 2 3  Μονή της Παναγίας της Χοζοβιώτισσας Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 9.3.2015.
5. ↑  Abbey of Hozoviotissa *Amorgos*.  Arkistoitu 30.7.2016. Viitattu 9.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panagía Chozoviótissan luostari** Wikimedia Commonsissa
**Karoliina Annukka Niskanen** (s. 23. marraskuuta 1987 Kaarina) on suomalainen kirjailija, teatterintekijä ja muusikko. Hän on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi ja opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 2008–2013. Näyttelijänä hän on työskennellyt muun muassa Kansallisteatterissa, Turun kaupunginteatterissa ja KOM-teatterissa. Hän on myös suosittu äänikirjojen lukija ja on toiminut ääninäyttelijänä useissa radiokuunnelmissa sekä juontanut Onnellinen Loppu -ohjelmaa Radio Helsingissä. 

Niskanen julkaisi esikoisromaaninsa Tilhi (Bazar Kustannus) vuonna 2020. Tilhi oli Tiiliskivi-kirjallisuuspalkintoehdokas. Toinen romaani, Muamo (Bazar Kustannus), julkaistiin 2023. Niskanen on toiminut myös Kaarina-lehden kolumnistina ja kirjoittanut näytelmiä. 

Niskanen on tehnyt musiikkia artistinimellä MC Pyhä Lehmä, ja hän julkaisi vuonna 2016 *Pohjantuuli* -debyyttilevynsä Monsp Recordsin kautta. Niskanen on vieraillut lukuisien suomalaisten rapartistien singleillä (kuten Paleface, Kajo, Stepa & Are, Rauhatäti ja Mercedes Bentso). Niskanen muodostaa veljensä Kajon kanssa Yhdentekevää-duon, jonka kanssa he ovat esiintyneet ympäri Suomea. Hän on esiintynyt myös yhtyeessä Pyhä Rauha yhdessä Rauhatäti nimisen rap-artistin kanssa. Nykyään Niskanen tekee musiikkia artistinimellä LEHMÄ. Hän kuuluu Huulet-nimiseen rap-kokoonpanoon yhdessä Tiia Karoliinan ja Satun kanssa.

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Pohjantuuli* (2016)

### Singlet

* *Hullun lehmän tauti* (2015)
* *Paska ei kolise* (2015)
* *Navetta palaa* feat. Haamu (muusikko) (2017)
* *Kaukorakkautta* (2017)
* *Iso Paha Setä* (2018)

Lähteet
-------

1. ↑  Räty, Hanna: Miltä kuulostaisi levyllinen noita-akkaräppiä? *FUM.fi*. Viitattu 16.3.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Artistiesittely Monsp Recordsin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
**Ritta Jacobsson** (oik. **Riitta Helena Nurmi**, s. 1950) on suomalainen, vuodesta 1969 Ruotsissa asunut nuortenkirjailija. Hän syntyi Tampereella ja aloitti uransa 1990-luvulla.

Nuortenromaanien lisäksi Jacobsson on julkaissut rikoskirjallisuutta ja voittanut vuonna 2006 ja vuonna 2013 ruotsalaisen Vainukoira-palkinnon. 

Hänen teostensa alkuperäiskieli on ruotsi, ja hän pitää omia suomen kielen taitojaan siinä määrin ruostuneina, että kielen vaihtaminen suomeen tuskin enää luonnistuisi.

*Nina*-kirjojensa lisäksi Jacobsson on kirjoittanut *Jonzon, Jonsson* -nimistä sarjaa nuorelle lukijakunnalle.

Suomennettuja julkaisuja
------------------------

* *Ninan kevätsäpinät* (2000)
* *Nyt tulee Nina* (2000)
* *Nina lomailee* (2001)
* *Nina rippileirillä* (2001)
* *Nina sooloilee* (2002)
* *Nina ulkomailla* (2002)
* *Ninan innokas ihailija* (2002)
* *Ninan uudet naapurit* (2002)
* *Nina autiotalossa* (2003)
* *Ninan unelmamatka* (2003)
* *Nina megabileissä* (2004)
* *Ninan ongelmaystävä* (2004)
* *Nina bilettää* (2005)
* *Nina maalla* (2005)
* *Afrodite ja kuolema* (2006, suomennos 2009)
* *Nina kimpaantuu* (2007)
* *Nina menee töihin* (2007)
* *Afrodite ja petos* (2007, suomennos 2010)

Lähteet
-------

1. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Ruotsi
* Alankomaat

 |

 |
**Milan Jovanović** (serb. Милан Јовановић, s. 18. huhtikuuta 1981 Bajina Bašta, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa belgialaista Anderlechtia ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Ura
---

Jovanović teki ensiesiintymisensä Vojvodinassa kaudella 1999–2000. Vuonna 2003 hän siirtyi ukrainalaiseen Šah’tar Donetskiin, jossa peliaika jäi kuitenkin hyvin vähälle. Ennen siirtymistään Standard Liègeen vuonna 2006, hän pelasi kaksi vuotta Lokomotiv Moskovassa.

Jovanović pelasi ensimmäisen maaottelunsa Serbian maajoukkueessa 2. kesäkuuta 2007 Suomea vastaan. Hän onnistui samaisessa ottelussa myös maalinteossa, kun Serbia voitti ottelun 2–0.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Milan Jovanović *UEFA.com*.  19.5.2012. UEFA. Viitattu 4.7.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jovanovićin esittely ja tilastot (Arkistoitu – Internet Archive) (serbiaksi) (englanniksi)

Serbian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Stojković |
2 Rukavina |
3 Kolarov |
4 Kačar |
5 Vidić |
6 Ivanović |
7 Tošić |
8 Lazović |
9 Pantelić |
10 Stanković |
11 Milijaš |
12 Isailović |
13 Luković |
14 Jovanović |
15 Žigić |
16 Obradović |
17 Krasić |
18 Ninković |
19 Petrović |
20 Subotić |
21 Mrđa |
22 Kuzmanović |
23 Đuričić |
Valmentaja Antić
**MS *Suzanne E*** oli Winnipegjärvellä Manitobassa Kanadassa liikennöinyt moottorialus. Sen oli rakentanut vuonna 1946 kapteeni Ed Nelson. Alus upposi myrskyssä 26. syyskuuta 1965 ollessaan matkalla Big Grindstone Pointia kohti. Onnettomuudessa aluksella olleista kymmenestä miehistönjäsenestä ja matkustajasta menehtyi yhdeksän.

Turmahetkellä aluksen omisti Selkirk Fisheries, ja sitä käytettiin pääasiassa rahtiliikenteessä, joskin se kuljetti tarvittaessa myös matkustajia.

Haaksirikko
-----------

Alus havaittiin viimeisen kerran sen sivuuttaessa Gull Harbourin loiston matkallaan pohjoiseen. Tuolloin myrsky oli jo nousemassa. Aluksen lastina oli polttoainetta, elintarvikkeita sekä kalalaatikoita. Sen päällikkönä oli Richard Johnson, jolla oli lupa aluksen käsittelyyn mutta ei päällikön pätevyyskirjaa.

Sää alkoi huonontua kello 17 aikaan iltapäivällä, ja alus joutui voimakkaaseen aallokkoon keinuen pahimmillaan 40 astetta puolelta toiselle. Myrskyn yhä yltyessä päällikkö käänsi aluksen kohti etelää ja yritti pyrkiä suojasatamaan. Pian käännöksen jälkeen alus kaatui ja upposi nopeasti vieden mukanaan osan matkustajista ja miehistöstä. Jotkut onnistuivat tarrautumaan pinnalla kelluvaan hylkytavaraan, mutta monet heistä joko ajautuivat järvelle ja menehtyvät hypotermiaan.

Haaksirikosta ainoana eloonjäänyt Clifford Everett onnistui tarrautumaan vanerinkappaleeseen, jonka varassa hän ajelehti Black Islandille ja pääsi suojaan kalastajamajaan. Myöhemmin tutkinnassa Everett todisti, että yksi syy turmaan oli todennäköisesti avoimena ollut kylkiluukku, sillä laivavene ei olisi mahtunut sisään luukun ollessa kiinni.

Aluksen hylky lepää 18 metrin syvyydessä perä mutaan hautautuneena.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Frances Russell: "The MS Suzanne E: Nine lost as boat sinks", *Mistehay Sakahegan: The Great Lake*, s. 108–110. Winnipeg, Manitoba, Canada: Heartland Associates Inc. 2000. ISBN 1-896150-10-1. (englanniksi)
**Quinn Hancock** (s. 8. toukokuuta 1977 Rock Creek, Kanada) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa oli keskushyökkääjä. Hancock pelasi pääosan urastaan Euroopassa.

Pelaajaura
----------

Kanadalaiseen tapaan hän aloitti kiekkoilun nuorena ja nousi kaudeksi 1994–1995 yhteen pääjunioriliigoista Western Hockey Leagueen. Hancock pelasi neljä kautta junioreissa. Hänen paras juniorikautensa oli hänen viimeinen kausi, kun hän pelasi Prince George Cougarsissa kaudella 1997–1998. Hancock rikkoi kauden aikana joukkueensa yhden kauden maali-, syöttö- ja piste-ennätyksen, kun hän teki tehot 54+58.

Hancock siirtyi ammattilaiseksi kaudeksi 1998–1999, jolloin hän pelasi Worcesterin AHL-joukkueen ja Peorian ECHL-seuran välillä. Samoin kaksi seuraavaa kautta kuluivat osin pääfarmisarjatasolla ja osin alemmalla farmitasolla. Hancock siirtyi Eurooppaan kaudeksi 2001–2002. Hän pelasi kauden Saksan liigan Augsburgissa. Syksyllä 2002 Hancock siirtyi SM-liiga-seura Rauman Lukkoon.

Lukossa Hancock pelasi kaksi kautta. Jälkimmäisellä kaudellaan Hancock teki 44 tehopistettä ja oli Lukon paras pistemies. Kaudeksi 2004–2005 Hancock siirtyi Lukosta Jokereihin. Jokereissa hän pelasi vain yhden kauden, mutta Hancock jatkoi myös seuraavalla kaudella Suomessa ja siirtyi Tapparaan kaudeksi 2005–2006. Hancock kuului Tapparan runkopelaajiin heti ensimmäisellä kaduellaan ja keräsi 42 pistettä. Kahden Tappara-kauden jälkeen Hancock siirtyi kuitenkin lokakuussa 2007 Ruotsiin Södertäljeen kesken sopimuskautensa.

Södertäljessä Hancock pelasi kauden 2007–2008 loppuun. Hän palasi Suomeen kesken kauden 2008–2009, kun hän teki loppukauden mittaisen sopimuksen Jokereiden kanssa. Kesällä 2009 Hancock vaihtoi jälleen joukkuetta, kun hän teki sopimuksen DEL-liigan Iserlohn Roostersin kanssa. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Itävallan pääsarjan EC Graz 99ersiin ja kaudeksi 2011–2012 Tanskan pääsarjan SønderjyskE Ishockey -seuraan. Tanskassa Hancock voitti sarjan pronssimitalin.

Uransa viimeisen kauden 2012–2013 Hancock pelasi Saksan toisella sarjatasolla Hannover Indiansissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Records Prince George Cougars.  Arkistoitu 10.7.2009. Viitattu 6. heinäkuuta 2009. (englanniksi)
2. ↑  Lukolle kolmas kanadalainen *Jatkoaika.com*.  24. elokuuta 2002. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
3. ↑  Thomas ja Hancock Jokereihin *Jatkoaika.com*.  17. toukokuuta 2004. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
4. ↑  Hancock Tapparaan, Salmivirralle jatkosopimus *Jatkoaika.com*.  20. huhtikuuta 2005. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
5. ↑  Quinn Hancock jättää Tapparan lokakuussa *Jatkoaika.com*.  30. heinäkuuta 2007. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
6. ↑  Quinn Hancock siirtyy Jokereihin *Jatkoaika.com*.  21. lokakuuta 2008. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
7. ↑  Hancock ja Hacker siirtyvät Saksaan *Jatkoaika.com*.  30. kesäkuuta 2009. Jatkoaika. Viitattu 6. heinäkuuta 2009.
8. 1 2  Quinn Hancock *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
Krasnovišerskin piiri Permin aluepiirin kartalla.
**Krasnovišerskin piiri** (ven. Краснови́шерский райо́н, *Krasnovišerski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1941 perustetun piirin pinta-ala on 15 375 neliökilometriä. Asukkaita on 26 100 henkeä (vuonna 2009).

Krasnovišerskin piiri sijaitsee Permin aluepiirin koillisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Komin tasavaltaan, idässä Sverdlovskin alueeseen, etelässä Aleksandrovskin ja Solikamskin sekä lännessä Tšerdynin piireihin. Pinta-alasta 87 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat öljy ja kaasu, timantit, kulta, marmori ja savi. Seudulla sijaitsee Višeran luonnonpuisto. Suurin joki on Višera. Idässä kohoaa Ural-vuoristo.

Piiriin kuuluu Krasnovišerskin kaupunki sekä 5 maalaiskuntaa: Mutiha, Ust-Jazva, Vaja, Verh-Jazva ja Višerogorsk. Hallinnollinen keskus on Krasnovišersk. Asutuskeskuksia on yhteensä 52.

Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan piirin asukkaista 89,7 % on venäläisiä ja 2,5 % komeja. Seudulla asuu Jazvan komeiksi kutsuttu komiryhmä. Kaupunkiväestön osuus on 66,3 %.

Piirin kautta kulkee Solikamskin, Tšerdynin ja Krasnovišerskin välinen maantie. Talous perustuu puunhankintaan ja -jalostukseen sekä kaivostoimintaan (öljy, kulta, timantit). Lisäksi on elintarviketeollisuutta.

Piirissä toimii lasten musiikkikoulu, ammattikoulu, kirjastolaitos sekä kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia. Paikallislehtenä ilmestyy *Krasnaja Višera* ("Punainen Višera").

Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluu taidegalleria ja kotiseutumuseo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Entsiklopedija Permi: Krasnovišerski munitsipalnyi raion *enc.permkultura.ru*. Viitattu 11.2.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
2. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 11.2.2010. (venäjäksi)
3. 1 2  Permski regionalnyi server: Krasnovišerski munitsipalnyi raion *perm.ru*.  Arkistoitu 22.12.2008. Viitattu 11.2.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Krasnovišerskin piiri**.
* Krasnovišerskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

Permin aluepiirin piirit ja *kaupunkipiirikunnat*
Aleksandrovsk • Barda • *Berezniki* • Berjozovka • Bolšaja Sosnova • Dobrjanka • Gainy • Gornozavodsk • Gremjatšinsk • Gubaha • Iljinski • Jelovo • Jurla • Jusva • Karagai • Kišert • Kizel • Kosa • Kotšovo • Krasnokamsk • Krasnovišersk • Kudymkar • *Kudymkar* • Kujeda • Kungur • *Kungur* • Lysva • Nytva • Ohansk • Oktjabrski • Orda • Osa • Otšor • Perm • *Perm* • Siva • Solikamsk • *Solikamsk* • Suksun • Tšaikovski • Tšastyje • Tšerdyn • Tšernuška • Tšusovoi • Uinskoje • Usolje • Vereštšagino • *Zvjozdnyi*
**Poktša** (ven. Покча́) on kylä ja maalaiskunta Permin aluepiirin Tšerdynin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kolva-joen rannalla 6 kilometriä Tšerdynistä pohjoiseen. Asukkaita on 900 henkeä (vuonna 2002).

Poktša mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1472. Vuoteen 1535 saakka se toimi Permin komien asuttaman Suur-Permin hallinnollisena keskuksena. Mansit hävittivät Poktšan vuonna 1481. 1600–1800-luvuilla kylä oli tärkeä laivanrakennuksen ja kaupan keskus. Se oli tunnettu myös kirkollisesta puunveistotaiteestaan.

Kylässä toimii maatalousyritys ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluu lastentarha, lastenkoti, koulu, kulttuuritalo ja kirjasto. Nähtävyyksiä ovat 900–1200-lukujen asuinpaikka, vuonna 1785 rakennettu Marian ilmestyksen kirkko ja vuonna 1913 pystytetty Jumalanäidin Kazanin ikonin tsasouna.

Poktša-niminen kylä on myös Komin tasavallan Troitsko-Petšorskin piirissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 515. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.
2. 1 2 3  Entsiklopedija Permi: Poktša *enc.permkultura.ru*. Viitattu 12.2.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
**Heikki Juhani Turunen** (s. 12. kesäkuuta 1937 Joutseno) on suomalainen muotoilija, joka teki 38 vuoden uran valaisinten suunnittelijana Ornossa.

Turunen pääsi Stockmann-Ornon piirustuskonttorille töihin heti valmistuttuaan Taideteollisen oppilaitoksen metalliosastolta 1963. Hän työskenteli aluksi pääsuunnittelija Lisa Johansson-Papen avustajana mutta alkoi jo pian kehittää omia valaisinmalleja, aluksi lähinnä kodinvalaisimia ja mittatilaustöitä.

Heikki Turusen palkittuja valaisinmalleja ovat muun muassa *Reflex*, *Efekti*, *Laajapintavalaisin 5300* ja *Salonki*-sarja. Vuonna 1993 hänen *Avanti*-valaisimensa valittiin Ranskan presidentin virka-asuntoon Élysée-palatsiin. Hänen fyysisesti suurimmat työnsä ovat halkaisijaltaan kuusi- ja kahdeksanmetriset kattokruunut neuvostoliittolaisiin hotelleihin 1970-luvulla. Suurelle yleisölle tutuimpia Turusen valaisimia lienee akryylimuovista valmistettu sienenmuotoinen *La Boheme* -pöytävalaisin. Muita Heikki Turusen suunnittelemia valaisimia ovat 1970–1980-lukujen *Isokaari, Natalie, Senior* ja *Valio* sekä vuoden 1991 seinävalaisin *Band*.

Lähteet
-------

1. ↑  Taskinen, Rita (toim.): *Suomalainen design : kuka kukin on : Design in Finland : who's who in Finnish design*. Helsinki: Ornamo, 1992. ISBN 952-9748-04-3.
2. 1 2 3  Anna-Kaisa Huusko ja Pekka Järveläinen: *Muotoilun aarteet: Suomalaisia valaisimia*, s. 29–30. Painettu EU:ssa: WSOY, 2012. ISBN 978-951-0-37040-7.
3. ↑  Tikkanen, Birgitta: Valoa syyspimeään.  *Helsingin Sanomat*, 26.9.1976, s. 13. Näköislehden aukeama (tilaajille).
4. ↑  Kuvia *La Bohemesta* ja muista Turusen valaisimista Heikki Turunen Sisustusgalleria Paloranta.  Arkistoitu 3.5.2013. Viitattu 3.11.2012.
5. ↑  Nyman, Hannele & Poutasuo, Tuula: *Muovikirja, Arkitavaraa ja designesineitä*, s. 156. WSOY, 2004. ISBN 951-0-29132-3.
Haralds Silovs
**Haralds Silovs** (s. 7. huhtikuuta 1986 Riika) on latvialainen kaukalopikaluistelija ja pikaluistelija.

Kaukalopikaluistelun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Silovs on voittanut yhteiskilpailussa kultaa vuosina 2008 ja 2011 sekä hopeaa 2009. 500 metrillä hän on saanut hopeaa 2011, 1 000 metrillä kultaa 2011 ja hopeaa 2008, 1 500 metrillä kultaa 2008 ja 2009 sekä pronssia 2011 ja 3 000 metrillä kultaa 2008 sekä pronssia 2009 ja 2011. MM-kilpailuissa hän sijoittui 2010 yhteiskilpailussa kymmenenneksi, 500 metrillä kuudenneksi, 1 500 metrillä yhdeksänneksi ja 1 000 metrillä kymmenenneksi.

Vancouverin olympialaisissa 2010 Silovs osallistui molempiin lajeihin ja hänestä tuli ensimmäinen urheilija, joka olympialaisissa on osallistunut kahteen eri lajiin samana päivänä. Hän sijoittui Vancouverin kaukalopikaluisteluissa 1 500 metrillä 11:nneksi, 500 metrillä 12:nneksi ja 1 000 metrillä 16:nneksi. Pikaluistelussa hän oli 5 000 metrillä 20:s.

Silovs sijoittui olympialaisten pikaluistelussa Sotšissa 2014 parhaimmillaan 14:nneksi 1 500 metrillä. Pyeongchangissa 2018 hän oli 1 500 metrillä neljäs ja 1 000 metrillä viidestoista.

Silovs on sijoittunut yleisluistelun MM-kilpailuissa seitsemänneksi 2012, 2013 ja 2018, kahdeksanneksi 2019, yhdeksänneksi 2016, kymmenenneksi 2015 sekä 11:nneksi 2014 ja 2017. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän on ollut yhteislähdössä neljäs 2015, seitsemäs 2020 ja yhdeksäs 2019, 1 500 metrillä kahdeksas 2016 ja yhdeksäs 2013 sekä 1 000 metrillä kymmenes 2013.

Yleisluistelun EM-kilpailuissa Silovs on sijoittunut kuudenneksi 2012 ja 2016 sekä seitsemänneksi 2015. Matkakohtaisissa EM-kilpailuissa hän oli 1 500 metrillä seitsemäs 2018.

Silovs sijoittui yhteislähdön maailmancupissa yhdeksänneksi kaudella 2014–2015 ja kymmenenneksi 2012–2013.

Lähteet
-------

1. ↑  Haralds Silovs, vancouver2010.com (englanniksi)
2. ↑  Short Track Skating European Championships, sport123.com (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Speed Skating - Haralds Silovs *the-sports.org*. Viitattu 2.4.2018. (englanniksi)
4. ↑  Latvia’s Haralds Silovs first Olympian to compete in two separate events in same day  13.2.2010. Yahoo.com:  The Canadian Press. Viitattu 14.2.2010. (englanniksi)
5. ↑  World championships allround *speedskatingnews.info*. Viitattu 20.2.2020. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Radek Juška** (s. 8. maaliskuuta 1993 Starovičky) on tšekkiläinen pituushyppääjä.

Juška osallistui Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kisoihin 2012 karsiutuen loppukilpailusta. Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän saavutti hopeaa sisäratojen ennätyksellään 810 cm. Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa Juška oli toinen. Pekingin MM-kisoissa 2015 hän oli 11:s.

Juška sijoittui 2016 Portlandin MM-hallikilpailuissa kymmenenneksi ja Amsterdamin EM-kilpailuissa neljänneksi, mutta karsiutui loppukilpailusta Rio de Janeiron olympialaisissa. Hän sijoittui Lontoon MM-kilpailuissa 2017 kymmenenneksi ja voitti samana vuonna kultaa Taipein universiadeissa tuloksella 802. Karsinnassa hän hyppäsi ennätyksensä 831.

Juška sijoittui seitsemänneksi Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018. Saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa hän oli kahdestoista. Glasgow'n sisäratojen EM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui seitsemänneksi. Vuonna 2022 hän karsiutui loppukilpailusta Eugenen MM-kilpailuissa ja oli yhdeksäs Münchenin EM-kilpailuissa. Seuraavana vuonna hän sijoittui viidenneksi Istanbulin EM-hallikilpailuissa ja seitsemänneksi Budapestin MM-kilpailuissa.

Kolmiloikkaa Juška on hypännyt parhaimmillaan 15,77 metriä vuonna 2021.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Radek Juška Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑  33rd European Athletics Indoor Championships, O2 Arena European Athletics.  Arkistoitu 23.9.2015. Viitattu 27.8.2015.
3. ↑  10th European Athletics U23 Championships, Kadriorg Stadium European Athletics.  Arkistoitu 23.7.2015. Viitattu 27.8.2015. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |