recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pirkko Marjatta Alitalo** (s. 28. joulukuuta 1949 Kuopio) on suomalainen talouselämän vaikuttaja. Hän toimi Pohjola Vakuutuksen varatoimitusjohtajana vuosina 1997–2000.

Alitalo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1970, ekonomiksi 1974 ja kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1976 Helsingin yliopistosta. Vuosina 1976–1977 hän toimi Postipankin yritystutkijana. Pohjolan palvelukseen hän tuli vuonna 1977 arvopaperiosaston päälliköksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1986 saakka, jolloin hänestä tuli Midland Montagu Osakepankin johtaja ja hallituksen jäsen. Vuosina 1988–1989 hän oli Keskinäisen henkivakuutusyhtiö Suomen (Suomi-yhtiö) sijoitus- ja hallintojohtaja.

Ennen nimitystään Pohjolan varatoimitusjohtajaksi Alitalo työskenteli Pohjola-yhtiöiden sijoitusjohtajana vuodet 1989–1997. Alitalosta tuli varatoimitusjohtaja Iiro Viinasen noustua yhtiön pääjohtajaksi. Alitalo ja Viinanen pyysivät eroa Pohjolasta sen jälkeen, kun Suomi-yhtiö päätti myydä pääosan omistamistaan Pohjolan osakkeista.

Alitalo on toiminut muiden muassa Capmanin (1990–1993), Tukon (1991–1996), Nokian (1992–2000), Alma Median (1997–2000) ja Svenska Handelsbankenin (2000–2009) hallituksissa. Lisäksi hän on ollut Huhtamäen (1992–1996) ja Fortumin (1998–2000) hallintoneuvoston jäsen. Vuodesta 2001 hän on ollut myös ruotsalaisen pörssiyhtiö Lagercrantz Group AB:n hallituksessa.

Alitalon veli on akatemiaprofessori Kari Alitalo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Kuka kukin on 2011*, s. 47. Helsinki: Otava. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Pere, Eeva-Liisa: Alitalon ylivoima *Taloussanomat.fi*.  22.5.1999. Viitattu 25.5.2014.
3. ↑  Kati Haapakoski: kriisinjälkeen  11.8.2001. Taloussanomat. Viitattu 3.2.2012.
4. ↑  Board of directors Lagercrantz. Viitattu 25.5.2014.
**Kino Iiris** on Lahdessa Kansantalon pohjakerroksessa sijaitseva elokuvateatteri, jonka omistaa vuonna 1989 perustettu Päijät-Hämeen elokuvakeskus ry. Monet teatterissa esitettävät elokuvat poikkeavat valtavirrasta. Teatterin ohjelmisto painottuu erityisesti eurooppalaiseen elokuvaan. Teatteri pyrkii monipuolistamaan paikallista elokuvatarjontaa. Kino Iiris kuuluu eurooppalaisten elokuvateatterien Europa Cinemas -verkostoon, johon kuuluu lisäksi seitsemän muuta suomalaista teatteria.

Kino Iiris aloitti toimintansa vuonna 1987, kaksi vuotta ennen elokuvakeskusyhdistyksen perustamista. Teatterissa on yksi sali, jossa on 97 istumapaikkaa. Teatteri järjestää monenlaisia tapahtumia, kuten vuodesta 2003 asti järjestettyä Kinos-lyhytelokuvafestivaalia. Teatterissa kokoontuu myös Kellarikino-elokuvakerho. Teatterin lipunmyynti ja vahtimestarin työ toteutetaan vapaaehtoisvoimin.

Lähteet
-------

1. ↑  Yhdistys *Kino Iiris*.  Arkistoitu 2.3.2021. Viitattu 20.1.2021.
2. ↑  Cinema Orion liittyi eurooppalaiseen elokuvaan panostavien elokuvateattereiden Europa Cinemas -verkostoon *Luova Eurooppa*.  3.6.2020.  Arkistoitu 27.9.2020. Viitattu 20.1.2021.
3. ↑  Elokuvateattereita-blogi
4. ↑  Lahen lehti

Aiheesta muualla
----------------

* Kino Iiriksen kotisivut
* Koski, Markku: "Lahti: Kino Iiris paikkaa aukkoja", *Filmihullu* 1/2013.
Kinnermäen kylää.
Tsasouna keskellä kylää.
Kinnermäkeläinen talo.
**Kinnermäki** (karjalaksi  *Kinnermy*, ven. Кинерма) on kylä Vieljärven kunnassa Prääsän kansallisessa piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. 

Kinnermäen kylässä on säilynyt vanhoja karjalaisia asuinrakennuksia. Asutusta alueella on ollut jo 1500-luvulta alkaen. Alkuperäiseltä väestöltään Kinnermäki kuuluu aunuslaisten livvikoiden länsilevinneisyysalueeseen. Nykyisin kylän keskuksena on Smolenskin jumalanäidin tsasouna 1700-luvulta, sen ympärillä 17 asuinrakennusta, joista vanhimmat on rakennettu 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Alkuperäisinä säilyneine rakennuksineen Kinnermäki on Karjalan tasavallan kulttuurihistoriallisia suojelukohteita.

Vuonna 2001 perustettu *Kinnermäen ystävät ry* on ryhtynyt elvyttämään kylän karjalaiselämää ja suojelemaan alueen rakennusperintöä. Tavoitteena on tehdä Kinnermäestä elinvoimainen karjalaiskeskus, jossa myös nuorilla on tulevaisuutta ja työtä.

Kinnermäessä on museo sekä kotimajoitus- ja ruokailupalveluja.

Aiheesta muualla
----------------

* Kinnermäen rakennusperintö (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kinnermäen ystävät ry
* Petri Niikon kuvia Kinnermäestä 2003 (Arkistoitu – Internet Archive)


CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kinnermäki**.
**Kinnulanranta** on Reisjärven kylä, joka sijaitsee Vuohtojärven rantamaisemissa yhdystien 7594 varrella noin viisi kilometriä Reisjärven keskustasta Lestijärven Yli-Lestille päin. Kylään voidaan lukea kuuluvaksi myös Mäntyperän, Aholanmäen ja Metsäperän (myös nimellä Mehtäperä) asutukset. Alue rajautuu Vuohtojärven lisäksi Lestijärven, Kinnulan ja Pihtiputaan kuntien alueisiin.

Ylilestille vievältä tieltä haarautuvat kapeammat Mäntyperäntie ja Kinnulanrannantie, joka kulkee Vuohtojärven takaa Aholanmäen halki Leppälahteen. Mäntyperän ja Metsäperän eteläpuolella on laaja Etelä-Sydänmaan erämaa-alue, jonka läpi kulkee vaellus- ja retkeilyreitti Peuran polku. Vuohtojärven ranta-alueet ovat myös suosittuja kesämökkialueita.

Kinnulanrannan kansakoulu aloitti toimintansa 3. lokakuuta 1928. Kinnulanrannan ala-aste suljettiin syksyllä 2006 oppilasmäärän painuttua alle kahdenkymmenen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Rauran maaseutuseura: Sijainti ja poimintoja historiasta *www.ppkylat.fi*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 2.2.2013.
2. ↑  Juhani Tilli: *Koulutus ja muu sivistystoiminta*, s. 481–512. (toim.) Juha Maijala, Reisjärven kirja; JYY:n kotiseutusarja N:o 26. Jyväskylä/Reisjärvi: Reisjärven kunta, 1987. ISBN 951-99843-2-1.
3. ↑  Pirjo Tuusa: Kiinteistömenot ja valtionosuuksien muuttuminen purevat kouluverkkoon.  *Kuntalehti*, 2006, nro 1, s. 19. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 2.2.2013. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kinnulanrannan kylän sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
**A Treatise of Human Nature** on skotlantilaisen filosofin David Humen kirjoittama filosofinen tutkielma, joka on julkaistu vuosina 1739–1740. Se käsittelee ihmisluontoa ja sisältää merkittäviä huomioita skeptisismistä. Tunnetuin teoksen esittämistä periaatteista on niin sanottu Humen giljotiini.

Teoksen koko nimi oli *A Treatise of Human Nature: Being an Attempt to introduce the experimental Method of Reasoning into Moral Subjects*, suomeksi "Tutkielma ihmisluonnosta: Ollen yritys esitellä kokeellinen päättelyn menetelmä moraalisille aiheille". 

Teos sisälsi seuraavat osat:

* Kirja 1: *Of the Understanding* eli *Ymmärryksestä* – Ideoiden käsittely, niiden alkuperästä siihen kuinka ne tulisi jaotella.
* Kirja 2: *Of the Passions* eli *Intohimoista* – Tunteiden käsittely.
* Kirja 3: *Of Morals* eli *Moraalista* – Moraaliset ideat, oikeudenmukaisuus, velvollisuudet, hyväntahtoisuus.

Hume kirjoitti tutkielman Ranskassa 26-vuotiaana. Vaikka monet tutkijat katsovat tutkielman olevan Humen merkittävin teos ja yksi filosofian historian merkittävimmistä, lukijakunta kotona Isossa-Britanniassa oli aluksi hyvin eri mieltä. Hume kuvasi julkisen reaktion (tai sen puutteen) sanoen teoksen "pudoneen painosta kuolleena syntyneenä, ilman että saavutti edes sellaista huomionosoitusta kuin kiihkoilijoiden nurinaa. Koska olen luontaisesti elämäniloinen ja vilkasverinen, palauduin kuitenkin kolauksesta pian ja jatkoin opintojani maassa suurella innolla". 

Humen tarkoituksena oli ollut katsoa, herättääkö teos kiinnostusta, ja mahdollisesti täydentää sitä politiikalle ja kritisismille omistetuilla teoksilla. Koska teos ei herättänyt kiinnostusta, hän ei täydentänyt sitä.
Hume katsoi kuitenkin, että teoksen ongelmat ovat enemmän tyylissä kuin sisällössä, joten hän kirjoitti siitä lyhennelmän *An Abstract Of A book lately published; Entituled, A Treatise Of human nature, &c. Wherein The chief argument of that Book is farther illustrated and Explained*. Hume julkaisi sen nimettömänä ja pyrki näin tekemään teoksesta helpompilukuisen ja herättelemään kiinnostusta uudelleen. Tämäkin kuitenkin epäonnistui.

Hume kuitenkin työsti osan teoksen sisällöstä myöhempään teokseensa *Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä*, joka ei sekään saavuttanut merkittävästi enemmän suosiota, mutta kuitenkin enemmän kuin aiemmat teokset.

Kirjallisuutta
--------------

* Russell, Paul: *The Riddle of Hume’s Treatise. Skepticism, Naturalism, and Irreligion*. Oxford: Oxford University Press, 2008. ISBN 0-19-511033-1. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *A Treatise of Human Nature* Project Gutenbergissa. (englanniksi)
**Sam** on brittiläinen televisiosarja, jota Granada-yhtiö tuotti 39 jaksoa vuosina 1973–1975. Se kertoo pienen kaivoskylän elämästä Yorkshiressa vuodesta 1936 vuoteen 1974. Sarjan on käsikirjoittanut John Finch, jonka *Samia* edeltävä menestyssarja oli *Ashtonin perhe*. Myös *Sam*-sarjasta tuli Britanniassa niin suosittu, että se voitti katsojaluvuissa jopa *Coronation Streetin*.

Suomessa sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Yle TV1 -kanavalla kesällä 1974 ja toinen tuotantokausi Yle TV2:lla kevättalvella 1976. Alkupään jaksoissa Sam Wilsonia lapsena esittää Kevin Moreton ja myöhemmissä jaksoissa aikuisena Mark McManus.

*Helsingin Sanomien* tv-kriitikko Jukka Kajava arvioi sarjalla parin alkujakson perusteella olevan edellytykset kehittyä tavallista monipuolisemmaksi ja katsotuksi tv-sarjaksi, mutta moitti sitä liian lyhyistä, parin repliikin kohtauksista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sarjoja: Sam, Ross Poldark, Päivien kultainen ketju *Yle Vintti*.  6.3.2008.
2. ↑  Kajava, Jukka: Lupaava sarjauutuus.  *Helsingin Sanomat*, 20.6.1974, s. 47. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  Kajava, Jukka: Repliikkisilppua.  *Helsingin Sanomat*, 27.6.1974, s. 43. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**GNU** on suomalainen rockyhtye, joka on perustettu Oulussa vuonna 2002. Musiikissaan GNU yhdistelee elementtejä koko populaarimusiikin laajalta kentältä hennoista jazzsävyistä aina moderneihin päällekäyviin kitaravalleihin. Oman uniikin lisänsä yhtyeen tuotantoon antavat vokalisti Olavi Goblinin persoonalliset ja monitulkintaiset sanoitukset, jotka muodoltaan ovat lähempänä runoutta kuin normaalia rocklyriikkaa.

Historia
--------

GNU perustettiin vuonna 2002. Ensimmäisen kokoonpanon muodostivat Olavi Goblin (laulu), Sebastian Ojanmies (kitara), Kiiminki Joe (rummut) ja Tapani Kuutio (kitara). Bassot samana vuonna julkaistulle *GNUhulluus*-demoäänitteelle soitti Joe ja keikoilla nähtiin vaihtuvia tuuraajia. Basistipulaan saatiin pysyvä ratkaisu Teuvo Vision liittyttyä vahvuuteen alkuvuodesta 2003. Saman vuoden elokuussa motivaatio-ongelmien kanssa paininut Tapani Kuutio erosi yhtyeestä viikko ennen *Lumous*-demon nauhoituksia. Nelimiehinen GNU solmi levytyssopimuksen indieyhtiö Gashopperin kanssa keväällä 2004 ja kesän aikana nauhoitettiin *Auringonlaskuja*-debyytti, joka julkaistiin tammikuussa 2005. Samoihin aikoihin albumilla ja keikoilla vieraillut kosketinsoittaja Johannes Kastanja liittyi virallisesti yhtyeeseen. Vuoden loppupuolella GNU sulkeutui taas studioon ja äänitti levyn *Eksyneet etsijät*, joka ilmestyi huhtikuussa 2006.

Yhtyeen jäsenet
---------------

* Olavi Goblin (laulu)
* Sebastian Ojanmies (kitara)
* Teuvo Visio (basso)
* Kiiminki Joe (rummut)
* Johannes Kastanja (koskettimet)

Julkaisut
---------

### Studioalbumit

* Auringonlaskuja (2005)
* Eksyneet etsijät (2006)

### Singlet

* Huomaan (promosingle 2005)
* Pakkasherra (promosingle 2005)
* Pala tulessa! (2006)

### Omakustanteet

* GNUhulluus (demo 2002)
* Lumous (demo 2003)

### Muut julkaisut

* "Itämaan taivas" mukana *Black Gold* -kokoelmalevyllä (2007)

Aiheesta muualla
----------------

* GNU Myspacessa (englanniksi)
**Kalliokoski** on koskinähtävyys kuutostien varrella Valtimon Puukarissa, noin 12 kilometriä kirkonkylältä pohjoiseen. Se on Kokkojoen koski ja laskee kahtena haarana kalliokynnyksen yli, jonka juurella se muodostaa laajan suvannon. Suvanto on myös paikkakuntalaisten uintipaikka. Aikoinaan on harkittu kosken valjastamista vesivoiman tuotantoon, mutta kosken pienuuden johdosta suunnitelmasta on luovuttu.

Historia
--------

Kalliokoski on sijainnut tärkeällä vesireitillä pohjoiseen, Pohjantiellä eli karjalaisten eräelämän runkotiellä. Reitti yhdisti Laatokan ja Pohjanlahden, jota pitkin laatokankarjalaiset nousivat matkoillaan Valtimon vesireittiä pitkin Maanselän kannaksen yli Oulujoen reitille Ja Pohjanlahdelle. Reitti on todennäköisesti ollut käytössä jo rautakaudelta tai kauempaakin. 

Joku venäläinen tai karjalainen on luetellut tuon veneellä kuljetun reitin paikannimet vuonna 1557 Viipurissa Kustaa Vaasan kirjurille muistiin merkittäväksi. Kustaa Vilkuna on paikantanut karjalankieliset reitin paikannimet nykykielisinä, ja Kalliokoski on tunnettu nimellä Padenkieli. Alempana oleva kylän nimi Puukari taas juontuu tapauksesta, kun Padankielestä eli "kalliokoskesta" irtosi maapala, jossa oli myös puita. Tämä maapala pysähtyi alajuoksun Puankielen niityille tammeten Kokkojokea. Siitä nimi Puukari. 

Kalliokosken rantapenkasta on vuonna 1883 löydetty harvinaisen pitkä, 122 senttimetriä mittainen miekka, joka on ajoitettu rautakauden aikaan 1200-luvulle. Miekan ohessa oli myös ruumis. Arvellaan, että miekka on muisto matkalla kuolleesta karjalaisesta soturista tai jopa päälliköstä. Miekka on nykyään Kuopion museossa.

Lähteet
-------

* Valtimo: Kotiseututeos Karjalan ja Kainuun kauniista rajakunnasta. Lions Club Valtimo ry. (1994, ISBN 952-90-6060-2]
**Pirkko Tuulikki Heikkilä** (s. 5. helmikuuta 1946 Pielisjärvi) on suomalainen, 1960-luvun lopulla Suomen parhaimpiin viisiottelijoihin kuulunut yleisurheilija. Hän saavutti Kalevan kisoissa mitaleja viisiottelun lisäksi 80 metrin aitajuoksussa ja korkeushypyssä. Hän edusti Suomea useissa maaotteluissa vuosina 1963–1969. Kotimaassa hän edusti Pieksämäen Veikkoja.

Heikkilä voitti viisiottelussa Suomen-mestaruuden vuosina 1966, 1967 ja 1968 sekä saavutti hopeaa vuonna 1965 ja pronssia vuonna 1963. Hän saavutti 80 metrin aitajuoksussa SM-hopeaa vuosina 1965, 1966 ja 1967 sekä SM-pronssia vuonna 1968; mestaruuden voitti kaikkina noina vuosina Sirkka Norrlund. Korkeushypyssä Heikkilä saavutti SM-hopeaa vuonna 1969. Pituushypyssä hän sijoittui Kalevan kisoissa parhaimmillaan neljänneksi vuosina 1967 ja 1968. Kuulantyönnössä hän oli kuudes vuonna 1965.

Sisäratojen SM-kilpailuissa Heikkilä voitti kultaa korkeushypyssä vuosina 1966 ja 1968, pituushypyssä vuonna 1966 sekä 60 metrin aitajuoksussa vuonna 1967. Lisäksi hän saavutti sisäradoilla kolme SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia, joista yksi pronssi tuli 60 metrin juoksusta.

Heikkilä paransi viisiottelun Suomen-ennätystä tulokseen 4 311 pistettä elokuussa 1965, 4 378 pistettä elokuussa 1967 ja 4 451 pistettä kesäkuussa 1968. Syyskuusta 1965 elokuuhun 1967 ennätys oli Sirkka Norrlundin nimissä. Heikkilän viimeistä Suomen-ennätystä ei rikottu, sillä taulukkoa uusittiin vuodelle 1969, kun 80 metrin aitajuoksu korvattiin 100 metrin aitajuoksulla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Pirkko Heikkilä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 495. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
3. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 289. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
4. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 271. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
5. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 275. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
6. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 278. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
7. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 281. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
8. ↑  Laitinen, Esa: *Suomen yleisurheilun tilasto-osa*, s. 599. , 1987.
Flavius Valerius Severus roomalaisessa kolikossa.
**Flavius Valerius Severus** (k. 16. syyskuuta 307) oli Rooman keisari 306–307.

Severus oli illyrialainen sotilas, jonka Galerius nimitti vuonna 305 *caesariksi*. Severus sai hallittavakseen Italian ja Pohjois-Afrikan. Kun Constantius I Chlorus kuoli 306, Galerius nimitti Severuksen valtakunnan länsiosan *augustukseksi*. 

Kun Maxentius kaappasi vallan Roomassa vuonna 307, Galerius lähetti Severuksen kukistamaan häntä. Aiemmin Maxentiusta palvelleista Severuksen joukoista suurin osa karkasi ja vaihtoi puolta. Epätoivoinen Severus joutui vetäytymään Ravennaan, missä hän antautui Maxentiukselle. 

Kun Galerius itse hyökkäsi Italiaan, Maxentius näki parhaaksi teloituttaa Severuksen 16. syyskuuta 307.

Kirjallisuutta
--------------

* Alf Henrikson: *Antiikin tarinoita 1–2*. WSOY, 1993. ISBN 951-0-18515-9.
* Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: *Rooman keisarit*. Karisto, 2000. ISBN 951-23-4094-1.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Severus II**.
* Roman Emperors – Severus II (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Galerius ja Constantius I Chlorus** | **Rooman keisari**hallitsijakumppaniGalerius | Seuraaja:**Galerius, Maxentius ja Maximianus** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Vatikaani

 |

 |
**Pirkko Marjatta Hannula** (26. tammikuuta 1947 Helsinki – 9. helmikuuta 2005) teki merkittävän uran urheilun järjestötoiminnassa sekä matkailun edistämisessä.

Pirkko Hannula oli 1960-luvulla SM-tason 800:n ja 1500 metrin juoksija Järvenpään Palon riveissä. Hän oli vuosien 1962 ja 1963 voittaneissa seuran 3 × 800 metrin viestijoukkueissa. Vuodesta 1970 hän edusti Mäntsälän Urheilijoita. Hän valmistui liikunnanohjaajaksi 1969. Lisäksi hän hankki englanninkielen ja kaupallisen markkinoinnin koulutusta.

Hannula oli vuonna 1970 ensimmäinen naispuolinen urheilutoimittaja TV:n Aikalisä-ohjelmassa. Seuraavana vuonna hän aloitti Suomen Urheiluliiton sihteeristössä ja oli Urheiluliiton toimistossa vuoteen 1980. Sen jälkeen hän toimi Helsingin vuoden 1983 yleisurheilun MM-kisojen kisasihteerinä vuosina 1980–1983 ja tehtävästä saadun kokemuksen ansiosta hän oli mukana vuoden 1984 Los Angelesin olympialaisten järjestelytehtävissä ja sen jälkeen Stuttgartin vuoden 1986 yleisurheilun EM-kisojen apulaispääsihteerinä. Sen jälkeen Hannula jatkoi vielä Lahden vuoden 1989 MM-hiihtojen pääsihteerinä vuosina 1987–1989.

Vuonna 1990 Pirkko Hannula aloitti uransa matkailualalla siirtyessään Joulumaa ry:n toimitusjohtajaksi, josta hän siirtyi seuraavana vuonna 1991 Matkailun edistämiskeskuksen kaukomarkkinoiden aluepäälliköksi, ensin Tokiossa ja vuodesta 1996 Singaporessa vuoteen 2000 asti. Aasiassa Hannula teki uraauurtavaa työtä Suomeen suuntautuvan matkailun markkinoinnissa ja kehittämisessä. Hänelle myönnettiin vuonna 1997 Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki.

Hannula palasi Helsinkiin Kaukomarkkinoiden aluepäälliköksi vuonna 2000. Tässä tehtävässä hän toimi vuoden 2004 loppuun asti.

Lähteet
-------

* Pirkko Hannula – nekrologi 9.2.2005.

### Viitteet

1. ↑  Kaipola pitää yhä mailerivaltikkaa.  *Helsingin Sanomat*, 3.7.1962, s. 16. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
2. ↑  Viimevuotisten mestaruuksien uusinta Jämsänkoskella.  *Helsingin Sanomat*, 1.7.1963, s. 10. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
3. ↑  Helsinki on maailman napa.  *Helsingin Sanomat*, 14.7.1983, s. 27. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
4. ↑  Pirkko Hannula jatkaa urakkaa.  *Helsingin Sanomat*, 14.7.1983, s. 26. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
5. ↑  Pirkko Hannula monessa mukana.  *Helsingin Sanomat*, 23.7.1986, s. 26. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
6. ↑  Hiihdon MM-kisat tuovat Lahdelle mainetta ja rahaa.  *Helsingin Sanomat*, 11.1.1989, s. 33. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
7. ↑  Seppo Martikainen et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 66. Helsinki: Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
8. ↑  Pirkko Hannula – Joulupukilla peloteltu.  *Suomen Kuvalehti*, 50/1990, s. 72–753. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 25.8.2019.
9. ↑  Kasvonsa säilyttänyt matkailunainen.  *Helsingin Sanomat*, 19.12.1995, s. 4. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
10. ↑  Itsenäisyyspäivä.  *Helsingin Sanomat*, 6.12.1997, s. E6. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 11.8.2019.
**Arwulf Arwulf**, oik **Theodore Grenier** (s. 1957 Palo Alto), on yhdysvaltalainen radiotoimittaja ja musiikkikriitikko.

Palo Altossa Kaliforniassa syntynyt Grenier muutti Michiganin osavaltiossa sijaitsevaan Ann Arborin kaupunkiin vuonna 1968. Hän on juontanut *Face the Music* -nimistä radio-ohjelmaa Michiganin yliopiston WCBN-kanavalla vuodesta 1980 lähtien. Lisäksi hän juontaa WEMU-kanavan sunnuntaiohjelmaa *The Sunday Best* ja kirjoittaa musiikkiarvosteluja Allmusic-sivustolle.

Arwulf-taiteilijanimen Grenier otti käyttöön vuonna 1971. Ennen pitkää hän vaihtoi nimen muotoon Arwulf Arwulf kyllästyttyään siihen, että ihmiset kysyivät jatkuvasti hänen etu- ja sukunimeään. Nimi kirjoitetaan usein kokonaan pienillä kirjaimilla. Hänen veljensä on elokuva- ja televisionäyttelijä Zach Grenier.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Dr. Arwulf Arwulf :: The Sunday Best *WEMU.net*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 19.1.2013. (englanniksi)
2. 1 2  WCBN arwulf arwulf show ’Face the Music’ marking 30 years with live broadcast *Ann Arbor.com*. Viitattu 19.1.2013. (englanniksi)
3. 1 2  Thomas, Annie: Campus Character: arwulf arwulf.  *The Michigan Daily*, 23. maaliskuuta 2009. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 19.1.2013.  (englanniksi)
Ravintola Alppila, Signe Branderin valokuva vuodelta 1910.
Alppilan järjestyksessä toinen rakennus vuoden 1890 aikoihin.
**Alppila** (ruots. *Alphyddan*) oli Helsingin nykyisen Alppipuiston alueella vuosina 1870–1951 toiminut ravintola. Ravintola Alppila tunnettiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa siitä, että vappuna Helsingin suomenkieliset ylioppilaat kokoontuivat sinne juhlimaan.

Ravintolan rakennutti vuonna 1870 kauppaneuvos Henrik Borgström, jonka johtama yksityinen Töölön puistoyhtiö kunnosti ympäröivää seutua puistoksi. Tuolloin vielä kaukana kaupungin ulkopuolella sijainnut alue tunnettiin nimellä Alppi (*Alpen*) kallioisen maastonsa vuoksi. Alkuperäisen ravintolarakennuksen suunnitteli arkkitehti Hampus Dalström. Hirsirakennus sijaitsi kallion laella ulottuen osittain kielekkeen yli. Ravintola tuhoutui tulipaloissa vuosina 1875 ja 1897, mutta rakennettiin kummallakin kerralla uudelleen samalle paikalle arkkitehti Theodor Deckerin laatimien piirustusten mukaan. Uusi rakennus oli alkuperäistä suurempi ja sen sveitsiläistyylinen arkkitehtuuri koristeellisempaa.

Alppila paloi kolmannen kerran 8. lokakuuta 1951, ja tällä kertaa sitä ei enää rakennettu uudelleen. Ravintolan kivijalkaan liittynyt pieni näköalatasanne on säilynyt Alppipuistossa Tivolitien lähellä.

Ravintola Alppilasta tuli suomenkielisten ylioppilaiden vapunviettopaikka 1880-luvulla, kun taas ruotsinkieliset ylioppilaat jatkoivat kokoontumista perinteisessä ravintola Kaisaniemessä. Kieliriidan vuoksi suomenkieliset eivät halunneet juhlia samassa paikassa ruotsinkielisten kanssa. Vuonna 1927 suomenkielisten ylioppilaiden vappujuhlat siirrettiin Tekniikan Ylioppilaiden aloitteesta Kaivopuistoon. Alppilan puutteita olivat teekkarien mukaan likaiset tiet, kalliit hinnat ja asiakkaiden huono kohtelu. Ravintola Alppila oli kuitenkin suosittu edustusjuhlien järjestämispaikka tasokkaan tarjoilunsa ja viereisen musiikkilavan orkesteriesitysten ansiosta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Maisema-arkkitehtitoimisto Näkymä: *Eläintarhan alueen ympäristöhistoriallinen selvitys*, s. 20–22. Helsingin kaupunkisuunnitteluvirasto 2013.
2. ↑  Kaija Hackzell: *Viertotietä itään ja länteen – Helsingin vanhoja kortteleita 3*, s. 136–138. Sanoma, Helsinki 1988.
3. ↑  Alppipuisto Vihreät sylit, Helsingin kaupunkiympäristön toimiala. Viitattu 19.9.2019.
4. ↑  Tiina Metso: Teekkariwapun vaiheet TEK-verkkolehti 30.4.2014. Viitattu 19.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alppila (ravintola)** Wikimedia Commonsissa
**Arvostelupommitus** tarkoittaa Internetissä esiintyvää ilmiötä, jossa asioille annetaan suuria määriä huonoja arvosteluja. Pommitukset ovat usein koordinoituja kokonaispisteiden pudottamiseksi.
Sama ilmiö on nähty elokuva-arvostelujen lisäksi muun muassa Yelp- ja TripAdvisor-palveluissa. Kohteet vaihtelevat pienistä matkailuyrittäjistä ja itsejulkaistuista novelleista suuriin viihdeteollisuuden jätteihin. Toisinaan pommitus on vastareaktio epärehellisiin trailereihin perustuvaan ennakkomarkkinointiin.

Muun muassa *Life Is Strange: True Colors* on joutunut kiinalaisten netinkäyttäjien arvostelupommituksen kohteeksi, koska siinä näkyy Tiibetin lippu. Hyökkääjien mukaan Tiibet kuuluu Kiinaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Rich Wordsworth: The secrets of 'review-bombing': why do people write zero-star reviews? *theguardian.com*.  25.3.2019. Viitattu 16.9.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Life is Strange: True Colors is the latest game to be review-bombed on Steam *eurogamer.net*.  12.9.2021. Viitattu 16.9.2021. (englanniksi)
**Vilho Väinö Savolainen** (13. marraskuuta 1898 Käkisalmi – 10. huhtikuuta 1987 Hyvinkää) oli suomalainen opettaja ja koulunjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Savolaisen vanhemmat olivat rakennusmestari Otto Savolainen ja Hilja Sofia Kaskinen ja puoliso vuodesta 1925 lastentarhanopettaja Aini-Liisa Vainio. Lääkintöneuvos, olympiavoittaja Heikki Savolainen oli hänen veljensä. Vilho Savolainen tuli ylioppilaaksi Joensuussa vuonna 1918 ja valmistui agronomiksi vuonna 1922. Hän toimi ensin Siikasalmen maamieskoulun opettajana ja vuodesta 1932 vt. lehtorina Pienviljelysneuvojaopistossa Hyvinkäällä vuoteen 1937, jolloin hänestä tuli oppilaitoksen johtaja aina vuoteen 1963 asti. Savolainen oli vuodesta 1932 myös Viertolan koulutilan hoitaja. Hänellä oli lisäksi useita osuustoiminnallisia ja muita luottamustehtäviä. Savolainen tunnettiin erityisesti työstään siipikarjan hoidon edistämisessä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1958.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vilho V. Savolainen *Biografiasampo*. Viitattu 11.5.2022.
2. ↑  50-vuotiaita.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 13.11.1948, nro 129, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 11.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
**Salvador "Salva" Sevilla López** (s. 18. maaliskuuta 1984 Berja, Almería, Andalusia, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Deportivo Alavésia. Hän on edustanut pääsarjatasolla Real Betisiä, Espanyolia ja Mallorcaa.

Seurajoukkueura
---------------

Sevilla pelasi kauden 2003–2004 aikana Poli Ejidossa 10 Segunda Divisiónin ottelua. Hän kävi kaudella 2004–2005 lainalla Atlético Madrid C:ssä ja pelasi myös yhden Segunda División B:n ottelun Atlético Madrid B:ssä vuonna 2005. Vuosina 2005–2008 Sevilla edusti Sevilla B:tä, jossa pelasi kahdet nousukarsinnat mukaan lukien 88 ottelua ja teki 11 maalia. Kaudet 2005–2007 seura pelasi Segunda División B:ssä ja kaudeksi 2007–2008 se nousi Segunda Divisióniin. Seuraavat kaksi vuotta hän pelasi Salamancassa tehden 73:ssa Segunda Divisiónin ottelussa 17 maalia. Kaudeksi 2010–2011 Sevilla siirtyi niin ikään Segunda Divisiónissa pelanneeseen Real Betisiin. Ensimmäisellä kaudellaan Betisissä hän teki 33 ottelussa kolme maalia. Betis nousi kauden päätteeksi Primera Divisióniin kaudeksi 2011–2012.

Sevilla pelasi ensimmäisen ottelunsa Primera Divisiónissa 27. elokuuta 2011 Granadaa vastaan. Ensimmäisen maalinsa hän teki 18. syyskuuta 2011 Athletic Bilbaon verkkoon ja koko kaudella maaleja syntyi 26 ottelussa kaksi.

Lähteet
-------

* Salva Sevilla BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
* Salva Sevilla Futbolme-sivustolla (espanjaksi)
* Salva Sevilla Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
**AV-arkki** on suomalaisen mediataiteen keskus. Se on taiteilijoiden vuonna 1989 perustama voittoa tavoittelematon yhdistys, joka ajaa jäsentensä etua ja edistää mediataiteen ja -kulttuurin asemaa yleisesti. Yhdistyksen jäseninä on yli 300 suomalaista tai Suomessa asuvaa mediataiteilijaa. Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on levittää ja edistää suomalaista mediataidetta ja kokeellista audiovisuaalista taidetta. Lisäksi AV-arkki edistää yhteistyössä Kansallisen audiovisuaalisen instituutin kanssa mediataiteen pitkäaikaisarkistointia. Yhdistyksen puheenjohtajana toimii Elena Näsänen.

AV-arkki levittää suomalaista mediataidetta niin kansainvälisesti kuin kotimaassa. AV-arkki tarjoaa teoksia ja teoskokonaisuuksia vuosittain satojen eri puolilla maailmaa järjestettävien tapahtumien ohjelmistoon. Suomalaisen mediataiteen koko kehityskaaren kattava levitysarkisto mahdollistaa myös vanhempiin suomalaisiin mediataideteoksiin tutustumisen ja palvelee erityisesti tutkijoiden tarpeita. AV-arkki on jäsenmäärältään ja toimintansa laajuudelta suurin kotimainen ja valtakunnallinen mediataidealan järjestö.

Festivaalien, museoiden, näyttelyiden ja tapahtumien lisäksi AV-arkki levittää mediataidetta myös mediakasvatus- ja opetustarkoituksiin. AV-arkki tarjoaa tapahtumiin yksittäisten taiteilijoiden teoksia sekä kuratoituja kokonaisuuksia. AV-arkki toimii myös asiantuntijoina yhteistyöprojekteissa. AV-arkki järjestää suomalaisen ja kansainvälisen mediataiteen näyttelyitä ja näytöksiä yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa. AV-arkin levitysarkisto on avoinna kaikille mediataiteesta kiinnostuneille. 

AV-arkki myönsi aikaisemmin vuosittain kiertopalkinnon henkilölle tai taholle suomalaisen mediataiteen edistämisestä. Palkinnon saivat Perttu Rastas (2005), Lauri Anttila (2006), Marikki Hakola (2007), Minna Tarkka (2008), Anneli Nygren (2009) ja Päivi Talasmaa (2011).

Mediataide kasvattaa! on AV-arkin ylläpitämä media- ja taideakasvatuksen oppimateriaaleja tuottava ja tarjoava verkkopalvelu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tietoa yhdistyksestä AV-arkki. Viitattu 13.7.2023.
2. ↑  Mediataide kasvattaa! AV-arkki. Viitattu 13.7.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* AV-arkin verkkosivut
*Tämä artikkeli käsittelee arvopapereita. Lehdestä kertoo Arvopaperi (lehti).*
Paperinen osakekirja vuodelta 1988.
**Arvopaperi** on esimerkiksi omistusosuuden (esim. osakeyhtiön osake) tai määritellyn oikeuden (esim. asunto-osakeyhtiön osake) todisteena oleva asiakirja tai arvo-osuus, kuten osakekirja tai joukkovelkakirja. Myös juoksevat velkakirjat, sijoitusrahasto-osuudet ja johdannaisinstrumentit ovat arvopapereita. Arvopaperit helpottavat osuuksien ja/tai oikeuksien siirtämistä henkilöltä toiselle esim. kaupan tai perinnön yhteydessä. Arvopaperi toimii luovutettavana merkkinä omistuksesta tai oikeudesta. Omalta osaltaan arvopaperi käsitteenä mahdollistaa suurempien kokonaisuuksien jakamisen pienempiin osuuksiin osakeyhtiön ja joukkovelkakirjan kaltaisissa monen henkilön omistamissa rakenteissa.

Historiallisesti arvopaperilla on tarkoitettu nimenomaan osuuden tai oikeuden merkiksi tuotettua fyysistä asiakirjaa. Nykyisin fyysiset asiakirjat on yhä useammin korvattu tietojärjestelmään tallennetuilla arvo-osuuksilla. Tällöin riippumaton taho (*arvopaperikeskus*) ylläpitää arvo-osuusjärjestelmää, johon kirjataan tiedot arvo-osuuksista sekä niiden omistajista.

Arvopaperin käsitettä käytetään Suomen lainsäädännössä mm. arvopaperimarkkinalaissa, sijoitusrahastolaissa sekä yleisesti osakeyhtiötä, asunto-osakeyhtiötä ja lainoja koskevassa lainsäädännössä. Ruotsalaisen mallin mukaisesti arvopaperi voidaan määritellä siten, että sen välitön hallinta on sen osoittaman etuuden saamisen välttämätön edellytys.

Arvopaperin vaihdantaa on pyritty edistämään mm. lainsäädännön keinoin, jotta arvopapereilla käytävä kauppa ei kärsisi lainsäädännöstä johtuvien epävarmuustekijöiden vuoksi. Muun muassa varastetun arvopaperin vilpittömässä mielessä oleva ostaja saa, toisin kuin varastetun irtaimen reaaliesineen kohdalla, saantosuojaa arvopaperin oikeaa omistajaa kohtaan. Oikea omistaja ei siis voi vaatia arvopaperin takaisin luovuttamista enää sen jälkeen, kun arvopaperin oikeudettomasti haltuunsa saanut on ennättänyt luovuttaa sen kolmannelle. Varastettu tai kadonnut arvopaperi voidaan käräjäoikeuden päätöksellä kuolettaa.

Katso myös
----------

* Arvopaperistaminen
* Arvo-osuus
* Dematerialisoituminen (arvopaperit)
* Joukkovelkakirja
* Osakekirja

Lähteet
-------

1. ↑  Arvopaperimarkkinalaki 14.12.2012/746 Edita Publishing.
2. ↑  Sijoitusrahastolaki 22.2.2019/213 Edita Publishing.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Arvopaperi** Wikimedia Commonsissa
**Auvo Johannes Pehkoranta** (s. 17. marraskuuta 1941 Laihia) on suomalainen seiväshyppääjä.

Pehkoranta on seiväshypyn vuoden 1970 Suomen mestari tuloksella 490 cm*lähde?*. Nykyäänkin hän osallistuu lajin veteraanikilpailuihin edustaen Raahen Vesaa. Aiemmin hän on edustanut Lapuan Virkiää, Rosenlewin Urheilijat -38:aa, Porin Tarmoa ja Kuortaneen Kuntoa.

Pehkoranta edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 1965–1975. Hän voitti maaottelun seiväskilpailun Napolissa 1965 tuloksella 480 cm, Helsingissä 1966 hypättyään 475 ja Lontoossa 1969 tuloksella 480. Hän voitti myös Euroopan cupin karsintakilpailun 1970 hypättyään tasan viisi metriä. Kalevan kisoissa hän sai kultaa 1970, hopeaa 1965, 1968 ja 1973 sekä pronssia 1969 ja 1975. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sai hopeaa 1977.

Pehkoranta hyppäsi ennätyksensä 520 cm Alavieskassa 8. elokuuta 1976. Hallissa hän hyppäsi parhaimmillaan 502 cm Otaniemessä 13. maaliskuuta 1974. Hän on valmentanut muun muassa Kimmo Pallosta sekä Petri ja Arto Peltoniemeä.

Helmikuussa 2007 Pehkoranta hyppäsi 65-vuotiaiden halli-ME:n 345*lähde tarkemmin?*

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Auvo Pehkoranta Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).   Viitattu 1.7.2009.
2. ↑  .European Cup Preliminary Round *www.gbrathletics.com*. Viitattu 1.7.2009. (englanniksi)
3. ↑  Hannus, Matti & Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat Kalevan malja – Vuosisata yleisurheilun Suomen mestaruuksia*, s. 221–222. Suomen Urheiluliitto: Gummerus, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
4. ↑  Vesan tarina/Valmentajat *www.raahenvesa.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 1.7.2009.
5. ↑  Suomen Urheiluliiton sivut
**Johan Wilhelm Meinander** (23. syyskuuta 1715 Ruotsi – 26. helmikuuta 1784 Sulkava) oli sahan omistaja ja puutavaran suoran ulkomaankaupan edelläkävijä, mutta myös maanviljelijä, kruununvouti ja lääninsihteeri.

Meinanderin vanhemmat olivat kruununvouti Olof Meinander ja Anna Magdalena Wargentin. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Birgitta Poppia (n. 1716-1748) ja toinen vuodesta 1749 Maria Krogia (1731-1797). Meinander seurasi isäänsä Savon alisen kihlakunnan kruununvoutina 1741, mutta oli myös Iitlahden tilan omistaja ja maanviljelijä Sulkavalla. Hänen vuonna 1765 rakentamansa Miettulan yksiraaminen sahalaitos sai 1500 tukin vuotuisen kiintiön ja luvan käydä suoraa sahatavaran kauppaa Venäjälle vuonna 1768, osin maaherra Anders Henrik Ramsayn tuella. Meinanderin Sulkavan Kuhakoskeen perustama toinen saha jäi taas lähinnä hänen poikansa Paulin hoidettavaksi. Loviisan porvarit vastustivat Meinanderin liiketoimia, mutta paikalliset talonpojat taas näkivät puukaupassa itselleen uusia ansiomahdollisuuksia. Meinanderilla oli myös Savon alueen säätyläisten tuki. Vuonna 1772 tehtiin virallinen päätös, että kaikki Savon ja Pohjois-Hämeen sahat saavat viedä lautatavaraa Venäjälle ohi tapulikaupunkinsa Loviisan. Päätös oli periaatteessa vastoin Ruotsin tuolloista talouspolitiikkaa, mutta se oli samalla osoitus 1700-luvun lopulla alkaneesta talouden vapautumiskehityksestä. Meinanderin lapsista ja heidän perheistään kehittyi isänsä tavoin muun muassa liike- ja virkamiehiä. Hänen poikansa Adolf Meinander, Oulun läänin maaherra, aateloitiin 1800-luvun alussa Edelsvärdinä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Teerijoki, Ilkka: "Johan Wilhelm Meinander", *Suomen kansallisbiografia, osa 6*, s. 623-624. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-447-9. / Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Oy Arwidson Ab**, vuoteen 1993 *Arwidson & Co Oy* oli suomalainen vuosina 1911–2019 toiminut autonosia, lisätarvikkeita, moottoripyöriä ja moottoripyörätarvikkeita maahantuonut teknisen tukkukaupan yritys. Yhtiö joutui konkurssiin 2019.

Ruotsalainen Herman Fredrik Arwidson perusti yrityksen Turkuun vuonna 1911 alun perin koneliikkeeksi. Vuonna 1919 yrityksen osti Gustaf Allan Rosenqvist (1885–1961), joka oli vuonna 1911 perustanut yhdessä Carl Severin Andréen (1873–1932) kanssa Turkuun moottoriveneitä ja Andros-polttomoottoreita valmistaneen Ab Andrée & Rosenqvist Oy:n. Vuonna 1922 Arwidson & Co siirtyi Turusta Helsinkiin Lönnrotinkatu 7:ään ja yritys aloitti samalla autonosien ja -lisävarusteiden sekä moottoripyörien maahantuonnin. Gustaf Allan Rosenqvist oli Arwidson & Co:n toimitusjohtajana 1919–1955. Hänen poikansa Armas Rosenqvist (1911–1987) aloitti toimitusjohtajana 1956 ja hänen aikanaan yritys kasvoi suurimmaksi alallaan Suomessa. Vuonna 1963 Arwidson aloitti japanilaisten Yamaha-moottoripyörien maahantuonnin. Armas Rosenqvistin jälkeen toimitusjohtajana oli hänen poikansa Jarmo Rosenqvist.

Vuonna 1980 Arwidsonin toiminta siirtyi Lönnrotinkadulta Espoon Yli-Suomenojalle. Yritys aloitti 1980-luvulla myös Applen atk-tuotteiden markkinoinnin Suomessa. Vuodesta 2005 alkaen Arwidson toimi Teollisuustie 8:ssa Kirkkonummella. Yamaha-moottoripyörien tuonti myytiin Keskolle vuonna 2003. Vuonna 2006 Arwidson paljasti autovaraosakaupan tukkuliikkeiden laittoman kartelliyhteistyön kilpailuvirastolle. Arwidson-konserni kärsi loppuvaiheissa pitkään talousvaikeuksista ja yhtiön konkurssi alkoi maaliskuussa 2019. 

Arwidsonin tytäryhtiöitä olivat:

* *Arwidson Automotive Oy*, perustettu 1980, harjoitti autovaraosien, autotarvikkeiden ja vanteiden tukkukauppaa. Tytäryhtiö toimi 1990-luvulta alkaen myös Venäjällä ja Baltian maissa ja vuodesta 2003 alkaen Ruotsissa. Tytäryhtiö myytiin vuonna 2010 Örumille.
* *Maston Oy*, harjoitti teknisten aerosolituotteiden maahantuontia
* *Oy Kolorit Ab*
* *All Right Europe Oy*, aikaisemmin *All Right Finland Oy*, perustettu 1986, harjoitti moottoripyörien ja moottorikelkkojen varaosien, tarvikkeiden ja varusteiden maahantuontia. Tytäryhtiö oli viime vuosinaan raskaasti tappiollinen. Se myytiin vuonna 2016 SGN Group Oy:lle ja nimeksi muuttui *Arwidson Moto Oy*. Tämä yhtiö poistettiin kaupparekisteristä 2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Täydentäviä yhtiötietoja : Aktiebolaget Arwidson & Co Oy, Pörssitieto G. Kock
2. ↑  Kartellin ilmiantaja välttyi itse sakoilta, Yle Uutiset 6.7.2006
3. ↑  Varaosakartelli jälleen oikeudessa – haussa suuret vahingonkorvaukset, Taloussanomat 25.9.2013

Aiheesta muualla
----------------

* Jarmo Rosenqvist : Kuinka Arwidson rakastui pingviiniin? (Käsittelee Arwidsonin it-historiaa ja Linuxin sekä avoimen lähdekoodin ohjelmien käyttöä yrityksessä vuoteen 2004 saakka)
* Arwidsonin mainos vuodelta 1937, Almanakka vuodeksi 1937 jälkeen Vapahtajamme Kristuksen syntymän, Helsingin horisontin mukaan, 01.01.1937, s. 60, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Auva

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
60°28′02.0″N, 21°54′55.0″E, NaantaliVarsinais-SuomiSuomi |
| Merialue | 
Saaristomeri |
| Pinta-ala | 
0,07 km²  |

Väestö| Asukasluku | 
2 |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Auva** on saari Naantalissa Merimaskun alueella. Saaren pinta-ala on 0,07 neliökilometriä ja vakituisia asukkaita on 2. Vapaa-ajan asuntoja saarella on 9 (pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi). Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.

Auva sijaitsee kahden suuren saaren välissä: lännessä Otava ja idässä Luonnonmaa, sekä kaksi pienempää saarea: pohjoisessa Kaita ja etelässä Särkkä. Saaren suurin pituus on noin 460 metriä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  "Liite 1", *Ilman kiinteää tieyhteyttä olevat pysyvästi asutut saaret*, s. 109. Alueiden kehittäminen 26/2010. Työ- ja elinkeinoministeriö, 2010. ISSN 1797-3562 ISBN 978-952-227-374-1. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 22.9.2014).
2. ↑  Auva Karttapaikassa *kansalaisen.karttapaikka.fi*. Maanmittauslaitos. Viitattu 22.9.2014.
**Johan Welin** (n. 1705 Lappi – 30. tammikuuta 1744 Pariisi) oli Turun akatemian professori ja filosofi.

Welinin vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Welin (Velinius) ja Birgitta Melartopaeus. Hän valmistui maisteriksi Turussa 1730 ja toimi Turun akatemiassa filosofian apulaisena vuodesta 1732 alkaen. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka edusti siellä Christian Wolffin filosofiaa. Etevänä pidetty Welin sai logiikan ja metafysiikan professuurin 1738, mutta ei ilmeisesti koskaan hoitanut virkaa, koska oli lähtenyt jo 1735 pitkälle ulkomaan matkalle. Hän työskenteli matkansa aikana muun muassa Ruotsissa ja Saksassa, juuri Wolffin kanssa Marburgissa, samoin kuin Lontoossa, Italiassa ja Pariisissa, jossa hänen kerrotaan saaneen surmansa tulipalossa, vaikkakin hänet nähtiin huhun mukaan myöhemmin munkkina Italiassa.

Welin oli ensimmäisiä, joka kiinnitti huomiota suomen ja unkarin sukulaisuuteen. Hän laati 1738 ruotsalaiselle E. Benzeliukselle luettelon molemmissa kielissä esiintyvistä samaa juurta olevista sanoista. Welin hyväksyttiin vuonna 1741 ensimmäisenä suomalaisena Royal Societyn jäseneksi.

Welin kuoli naimattomana.

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 814.
* Iiro Kajanto: / Welin, Johan (noin 1705 - 1744) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  23.6.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Kirjallisuutta
--------------

* Jyrki Siukonen: *Mies palavassa hatussa: professori Johan Welinin maailma*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2006. ISBN 951-746-739-7

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Arne Sucksdorff ennen vuotta 1966.
**Arne Sucksdorff** (3. helmikuuta 1917 – 4. toukokuuta 2001 Tukholma) oli ruotsalainen elokuvaohjaaja, jota pidetään yhtenä elokuvahistorian parhaista dokumenttielokuvan tekijöistä. Hänet tunnetaan erityisesti visuaalisesti runollisisista ja upeaa maisemakuvausta sisältävistä luontodokumenteistaan. Hänen elokuviaan ovat muun muassa *Metsien hurjat* (*Pojken i trädet*, 1961) ja Oscarilla palkittu lyhytelokuva *Ihmisiä kaupungissa* (*Människor i stad*, 1946). 

Sucksdorff sai kansainvälistä mainetta erityisesti vuoden 1953 elokuvallaan *Suuri seikkailu* (*Det stora äventyret*), jossa luonnon vuodenaikoja seurataan muun muassa kettupoikueen, maalaistalon ja sen kahden pikkupojan näkökulmasta. Sucksdorff esittää itse tilan isäntää ja hänen oma poikansa toista pojista. Elokuva palkittiin Cannesin ja Berliinin elokuvajuhlilla.

1960-luvun alussa Sucksdorff muutti Rio de Janeiroon, jossa hän opetti elokuvakoulussa ja jatkoi dokumenttien tekoa. Tältä ajalta on peräisin muun muassa elokuva *Kotini on Copacabana* (*Mitt hem är Copacabana*, 1965). Sucksdorffista tuli vanhemmalla iällä kiivas sademetsien tuhoamisen vastustaja.

Sucksdorffin viimeiseksi elokuvaksi jäi vuoden 1971 *Mr. Forbush and the Penguins*, jonka pääosia esittivät John Hurt ja Hayley Mills.

Lähteet
-------

1. ↑  Arne Sucksdorff Elonetissä.
2. ↑  "Arne Sucksdorff; Film-Maker Who Captured The Beauty Of Sweden." The Guardian 21.5.2001. Viitattu 27.5.2015.
3. ↑  Festival de Cannes: The Great Adventure, festival-cannes.com. Viitattu 27.5.2015.
4. ↑  4th Berlin International Film Festival: Prize Winners (Arkistoitu – Internet Archive), berlinale.de. Viitattu 27.5.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* *Arne Sucksdorff* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Photographers' Identities

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Arne Sucksdorff
Mäkihyppääjät Vidar Lindboe-Hansen (numero 62) ja Arne Hoel (numero 51) Ruotsin hiihtokisoissa Östersundissa 1948.
**Arne Hoel** (5. huhtikuuta 1927 Skoger, Drammen – 10. syyskuuta 2006 Nordstrand, Oslo) oli norjalainen mäkihyppääjä. Hän edusti oslolaista Lyn-seuraa.

Hoel sijoittui olympialaisissa kuudenneksi Oslossa 1952 ja 11:nneksi Cortina d'Ampezzossa 1956. Hän oli kolmas Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailussa vuodenvaihteessa 1958–1959.

Hoel voitti Holmenkollenin kisojen mäkihypyn vuosina 1948, 1951 ja 1959. Ruotsin hiihtokisojen mäkihypyn hän voitti 1947. Salpausselän kisoissa hän oli parhaimmillaan toinen 1950.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arne Hoel *sports-reference.com*.  Arkistoitu 3.12.2016. Viitattu 4.1.2015. (englanniksi)
2. ↑  Arne Hoel Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
3. ↑  Vinnere av Holmenkollrennene *skiforeningen.no (pdf)*.  Arkistoitu 7.12.2010. Viitattu 4.1.2015. (norjaksi)
4. ↑  Pristagare i Svenska Skidspelen *skidspelen.se*.  Arkistoitu 18.8.2010. Viitattu 4.1.2015. (ruotsiksi)
5. ↑  Salpausselän kisat - Lahti Ski Games *lahdenmuseot.fi*. Viitattu 4.1.2015.