|  |
| --- |
| ß ß |
|   |
| 

| Latinalaisen kirjaimiston täydennyksiä |
| --- |
| Āā | Àà | Ää | Åå | Ãã | Ĉĉ |
| Čč | Ćć | Çç | Ðð | Đđ | Ɖɖ |
| Éé | Êê | Ƒƒ | Ğğ | Ĝĝ | Ǧǧ |
| Ġġ | Ĥĥ | Ħħ | Ïï | İi | Ǩǩ |
| Ŀŀ | Łł | Ŋŋ | Ńń | Ññ | Ơơ |
| Ôô | Őő | Õõ | Ōō | Öö | Øø |
| Řř | ſ | Ŝŝ | Šš | Şş | Ŧŧ |
| Þþ | Ůů | Ŭŭ | Űű | Üü | Ŵŵ |
| Ƿƿ | Ȳȳ | Źź | Žž | Żż | Ʒʒ |
| Ligatuureja |
| Ææ | Ĳ ĳ | Œœ | ß |
| Tarkkeita |
| ´ | ` | ^ | ˇ |
| ¨ | ˜ | ¯ |
| Luettelo kirjaimista |

 |

Kirjaimen *ß* typo­grafi­sia muun­nel­mia.
**ß** eli **kaksois-s** (saks. *das Eszett* [ɛsˈtsɛt] ’ässä-tseta’, *scharfes S* [ˈʃɑrfəs ɛs] ’terävä *s*’) on kirjain, joka merkitsee kaksoiskonsonanttia *ss*. Sillä korvataan saksan kielessä kaksi perättäistä *s*‑kirjainta tietyissä tilanteissa. Aiemmin ß-kirjainta on käytetty muissakin kielissä, muun muassa suomessa. 

ß‑kirjainta ei pidä sekoittaa hieman samannäköiseen kreikkalaiseen pienaakkoseen β (beeta).

Historia
--------

Kirjain *ß* syntyi goottilaisen, *f:ää* muistuttavan niin sanotun pitkän *s:n* eli *ſ*‑kirjaimen sekä *z*‑kirjaimen typografiseksi sulautumaksi eli ligatuuriksi (ſz → ß), mistä juontuu kirjaimen saksan­kielinen nimi *Eszett*. Vaihto­ehtoisesti *ß:ää* voidaan pitää pitkän *s:n* ja tavallisen eli niin sanotusti pyöreän *s:n* sulautumana (ſs → ß). Keskiajalla saksan kielessä esiintyi rinnatusten soinniton alveolaarinen frikatiivi [s], jota voitiin merkitä kirjain­yhdistelmällä *ſz* (tai *sz*, kuten vielä nykyäänkin unkarissa), ja soinniton palato­alveolaarinen frikatiivi [ɕ], jota taas voitiin merkitä kirjain­yhdistelmällä *ſs* (tai *ss*). Myöhemmin saksan [ɕ] on sulautunut [s]‑äänteeseen, ja eri kirjain­yhdistelmistä periytyvien ligatuurien erot ovat vain tyylillisiä.

Toiseen maailmansotaan asti saksalaisella kirjapaino­alalla käytettiin enimmäkseen fraktuuratyylisiä tai goottilaisia kirjasinlajeja. Niissä *z* näytti ikään kuin koukulla varustetulta (hieman kuin *ȥ* tai *ʒ*), mikä näkyi myös *ß*‑ligatuurin oikean­puoleisen osan muodossa. Jos *ß:ää* käytettiin antiikvatyylisten kirjainten yhteydessä, ligatuurin oikean­puoleinen osa saattoi muistuttaa pikemminkin *s*‑kirjainta. Useimmiten antiikva­kirjasin­lajeista kuitenkin puuttui erityinen *ß*‑ligatuuri, joten sen sijasta voitiin käyttää kirjain­yhdistelmiä *ſz*, *ſs*, *sz* tai *ss*. 

Antiikvatyylisen *ſs:n* ja kahden goot­­tilais­tyyli­sen *ſz:n* su­lau­tu­minen *ß:ksi*.
Antiikva-*ß:n* muunnelmia:  

1) *ſ* ja *s* erillisinä  

2) *ſs*-sulautuma  
 
3) *ſz*-sulautuma  
 
4) sulzbachin malli.
Kun 1800-luvulla antiikvan käyttö vähitellen yleistyi ja samaan aikaan *ſ*‑kirjain alkoi jäädä pois käytöstä, haluttiin *ß:lle* vakiinnuttaa antiikva­muoto. 1870-luvulta alkaen esitettiin useita vaihtoehtoja, jotka enimmäkseen pohjautuivat joko *ſz:aan* tai *ſs:ään*. Vuonna 1903 päädyttiin virallisesti suosittelemaan niin sanottua sulzbachin mallia, jota voi pitää eräänlaisena kompromissina (mallin nimi juontuu siitä, että se muistuttaa itäbaijerilaisessa Sulzbachin kaupungissa 1600-luvulla toimineen kirjan­painajan käyttämää versiota, joka tiettävästi oli myös varhaisin antiikva­tyylinen *ß*). Kaikki kirjasin­lajien suunnittelijat eivät kuitenkaan ole suositukseen tyytyneet, vaan 1900-luvun alkupuolella oli varsin tavallista käyttää mallina fraktuura‑*ſz:aa*, kun taas monissa uudemmissa kirjasin­lajeissa *ß:n* malliksi hahmottuu pikemminkin *ſs*.

Kaunokirjoitus­tyyli­sen *ſ:n* ja *z:n* sulau­tu­mi­nen *ß:ksi* (malli vuo­del­ta 1866).

Saksan kielen ß
---------------

Saksan kielessä *ss*‑yhdistelmällä tai *ß*‑kirjaimella merkitään soinnitonta alveolaarista sibilanttia [s] sellaisissa tilanteissa, joissa yksittäisen *s*‑kirjaimen äännearvo olisi soinnillinen [z] (esimerkiksi *Rosse* [ˈrɔsə] vs. *Rose* [ˈrɔːzə], *Weiße* [ˈvɑɪsə] vs. *Weise* [ˈvɑɪzə]). 

Vuonna 1996 uudistettujen oikein­kirjoitus­­sääntöjen mukaan *ß*‑kirjainta käytetään soinnittoman s-äänteen merkkinä seuraavissa tilanteissa:

* pitkän painollisen vokaalin jäljessä: *Straße, aßen, aß, Buße, grüßt*
* diftongin jäljessä: *heißen, außen*

Poikkeukset:

* Jos sanan vartalossa seuraa konsonantti, kirjoitetaan s: *Trost, Faust, räuspern, geistig.*

* Tavun lopussa oleva soinniton s kirjoitetaan s:llä, kun toisessa sanamuodossa on soinnillinen s: *(ich) nieste* *(niesen)*; *Gras* *(Gräser)*; *löslich* *(lösen)*; *Aas* *(des Aases).*

Vuosina 1901–1996 voimassa olleiden oikeinkirjoitussääntöjen mukaan kirjoitettiin *ß* niissä tapauksissa kuin nykyisinkin. Lisäksi *ß* kirjoitettiin *ss*:n sijaan myös sanan ja sananosan loppuun: *Kuß, kußecht, Paß, Paßbild.* Näin tehtiin myös sananvartalon lopussa, kun seuraava kirjain oli konsonantti: *(du) mußt, (es) paßt, wäßrig, unvergeßne, Rößl.*

Sveitsissä ja Liechtensteinissa *ß:stä* on luovuttu kokonaan, ja sen asemesta käytetään aina *ss*‑yhdistelmää (vaikka tällöin eräiden sanojen ääntämysero ei ilmene kirjoitusasusta: Masse [ˈmɑsə] ’massa, joukko’ vs. Maße [ˈmɑːsə] ’määrät, mitat’). Sen sijaan Saksassa ja Itävallassa *ß* korvataan *ss*-yhdistelmällä vain poikkeus­tapauksissa (jos *ß:n* kirjoittaminen on esimerkiksi teknisesti mahdotonta). Aakkostettaessa *ß* joka tapauksessa vastaa yhdistelmää *ss*.

Suomen kielen ß
---------------

ß sanassa kanßa vuoden 1776 Bibliassa
Myös suomen kielessä on aiemmin käytetty ß-kirjainta kaksoiskonsonantin ss merkkinä.

Nykysuomen aakkosjärjestyksessä ß aakkostetaan kuten ss.

Suuraakkonen ẞ
--------------

Suuraakkoseksi muotoiltu *ß* sana­kirjan *Der große Duden* nimiö­sivulla (Leipzig 1957).

|  |
| --- |
|  |
|  |
|  |
Iso ẞ fonteissa Andana, Linux Libertine ja P22 Underground

Kun antiikva‑*ß* vahvistettiin osaksi saksan oikein­kirjoitusta, kysymys kirjaimen suuraakkosellisesta muodosta jätettiin avoimeksi. Perinteisessä fraktuura­tyylissä suuraakkosellista versiota ei lainkaan tarvittu, sillä *ß*‑kirjain ei voi esiintyä sanan alussa, eikä fraktuuralla kirjoitettaessa suuraakkosia käytetä muualla kuin sanojen alussa. 

Antiikvatyylissä sen sijaan koko sana voidaan toisinaan kirjoittaa suuraakkosin. Tällöin *ß* korvataan virallisten ohjeiden mukaan kirjain­yhdistelmällä *SS* (esimerkiksi *Weiß* → *WEISS*). Vaihto­ehtoisesti on käytetty myös perinteikästä yhdistelmää *SZ* (*WEISZ*). Etenkin erisnimessä esiintyvä *ß* kuitenkin helposti koetaan elimelliseksi osaksi oikeaa kirjoitusasua, ja koska *ß* on pienaakkoseksi varsin kookas, sitä on toisinaan voitu epävirallisesti käyttää ikään kuin suuraakkosena (*WEIß*). Esimerkiksi yritysten logoja tai ihmisten hautakiviä varten *ß:lle* on myös voitu varta vasten suunnitella kirjainmuoto, joka paremmin istuu suuraakkosten joukkoon, mutta käytännössä tällainen vaihtoehto on ollut mahdollinen vain erityis­tapauksissa.

Yli 130 vuoden keskustelujen jälkeen *ß:n* iso vastine otti merkittävän askelen kohti vakiinnuttamista, kun se 27. kesäkuuta 2008 hyväksyttiin kansain­väliseen ISO 10646 ‑merkistöön (jonka rinnakkais­versio tunnetaan nimellä Unicode). Uudistus ei ainakaan välittömästi vaikuta saksan kielen virallisiin oikein­kirjoitus­ohjeisiin, mutta se antaa ihmisille mahdollisuuden käyttää *ß:n* suuraakkosellista muotoa, jos he kokevat sen virallista *SS*‑yhdistelmää sopivammaksi.

Tietotekninen käyttö
--------------------

Kirjain *ß* ei sisälly lainkaan alkuperäiseen 7-bittiseen ASCII-merkistöön (josta puuttuvat myös vokaalimerkit *ä*, *ö* ja *ü*), mutta sen 8-bittisessä Latin 1 (ISO 8859-1) ‑laajennuksessa pienen *ß:n* koodiarvo on DF (223). Unicode-merkistössä pienen *ß:n* tunnus on U+00DF ja ison U+1E9E. HTML-koodissa pieni *ß* voidaan tuottaa nimiviittauksella `&szlig;` tai Unicode-tunnukseen perustuvalla numeerisella merkkiviittauksella. Myös isoon *ß*-kirjaimeen (ẞ) voidaan periaatteessa viitata Unicode-tunnuksen avulla, mutta merkki näkyy oikein ainoastaan, jos se sisältyy käytössä olevaan kirjasin­lajiin.

ß tietokonejärjestelmissä| Merkki | Unicode | HTML-viittaus | Laajennettu suomalainen näppäimistö |
| --- | --- | --- | --- |
| tunnus | nimi | lohko |
| ß | U+00DF | LATINALAINEN PIENAAKKONEN KAKSOIS-S | Latinalaisen merkistön täydennys Latin 1:ksi | &szlig;&#223;&#xDF; | AltGr·S |
| ẞ | U+1E9E | LATINALAINEN SUURAAKKONEN KAKSOIS-S | Latinalaisen merkistön lisälaajennuksia | &#7838;&#x1E9E; |  |
|

Lähteet
-------

1. ↑  Mark Jamra: The Eszett (PDF) *Typeculture*.  2006.  Arkistoitu 3.10.2011. Viitattu 30.5.2010. (englanniksi)
2. ↑  Esszet or ß (HTML) *Typefoundry*.  2008. Viitattu 30.5.2010. (englanniksi)
3. ↑  Korpela, Jukka K.: Aakkostus Suomessa: Standardin SFS 4600 lyhyt selitys ja kommentaari *Datatekniikka ja viestintä*.  2005. Viitattu 3.2.2010.
4. ↑  Proposal to Encode Latin Capital Letter Sharp S to the UCS (PDF)  2007. Deutsches Institut für Normung (DIN). Viitattu 30.5.2010. (englanniksi)
5. ↑  Saksan kielen iso ß-kirjain virallistettiin (HTML) *Helsingin Sanomat*.  27.6.2008.  Arkistoitu 27.6.2008.
6. ↑  Eurooppalaisen merkistön merkkien suomenkieliset nimet (HTML) (Suomennos on tehty Suomen Standardisoimisliiton taloudellisella avustuksella, mutta sitä ei ole vahvistettu SFS-standardiksi.)  2004. Helsingin yliopiston yleisen kielitieteen laitos.  Arkistoitu 19.9.2010. Viitattu 19.9.2010.
7. ↑  C1 Controls and Latin-1 Supplement (PDF) *The Unicode Standard 5.2 Code Charts*.  1991–2009. Viitattu 19.9.2010. (englanniksi)
8. ↑  Latin Extended Additional (PDF) *The Unicode Standard 5.2 Code Charts*.  1991–2009. Viitattu 19.9.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **ß**.