recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Supermies Pirx** (televisioesityksessä **Lentäjä Pirksin kuulustelu**, puol. *Test pilota Pirxa*) on Marek Piestrakin ohjaama puolalais-neuvostoliittolainen tieteiselokuva vuodelta 1978 tai 1979. Se perustuu Stanisław Lemin kertomukseen *Rozprawa*, jonka pohjalta käsikirjoituksen on laatinut ohjaaja Piestrak yhdessä Vladimir Valutskin kanssa. Näyttelijät ovat Puolasta ja Tallinnasta.

Juoni
-----

Yhdysvaltalaisten testilento avaruuteen on aluksen komentajalle Pirxille tavoitteiltaan tuntematon. Mitä lennosta tietävät Harry Brown tai John Calder, vai ovatko he ihmisen muodon saaneita robotteja?

Roolit
------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Sergei Desnitski  | … |  komentaja Pirx
  |
|  Boleslaw Abart  | … |  Jan Otis
  |
|  Vladimir Ivashov  | … |  Harry Brown
  |
|  Aleksandr Kaidanovski  | … |  Tom Nowak
  |
|  Zbigniew Lesien  | … |  John Calder
  |
|  Janusz Bylczynski  | … |  Juge
  |

Lähde:

Vastaanotto
-----------

Elokuva sai pääpalkinnon, "Kultaisen asteroidin", Triesten 27. tieteiselokuvafestivaaleilla Italiassa 1979.

*Supermies Pirx* sai Suomessa ensi-iltansa 30. lokakuuta 1981 Kosmos-Filmin helsinkiläisteatterissa Kosmos 1. Se sai 37 katsojaa, vähiten kaikista sen vuoden 272 ensi-iltaelokuvasta Suomessa. Elokuva esitettiin Ylen kakkoskanavan ohjelmistossa elokuussa 1982. *Helsingin Sanomien* Mikael Fränti piti teosta kuivakiskoisena ja jähmeänä tieteiselokuvana, jonka kiinnostavin osa on Arvo Pärtin säveltämä musiikki. Hän arvelee, että Lemin teksti saattaa olla aivan kunnollista ja päteväã avaruusfilosofiaa, mutta Piestrakille tieteiselokuvien huikea kuvallinen maailma on jäänyt vain kaukaiseksi haaveeksi. Tarinan sijoittaminen Yhdysvaltoihin vie Fräntin mielestä loputkin elokuvan uskottavuudesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Elonetin mukaan 1978, IMDb:n mukaan 1979.
2. 1 2 3  Fränti, Mikael: Kuivakiskoinen ja jähmeä tieteiselokuva.  *Helsingin Sanomat*, 1.8.1982, s. 56. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  *Test pilota Pirxa* Elonetissä. Viitattu 19.2.2023.
4. ↑  Näripea, Eva: Transnational Spaces of Science Fiction: An Estonian-Polish coproduction The Test of Pilot Pirx (Test pilota Pirxa / Navigaator Pirx, 1978) *KinoKultura*.  2010. Viitattu 18.2.2023.
*Tämä artikkeli kertoo Soanlahden kylästä. Samannimisistä lammista kertovat sivut Jutulampi ja Juttulampi (Kontiolahti).*
**Juttulampi** oli kylä Soanlahden kunnan länsiosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Juttulampi sijaitsi Värtsilän vastaisella rajalla Jänisjärven pohjoisrannalla noin kahdeksan kilometriä Soanlahden kirkonkylästä pohjoiseen. Juttulammen naapurikyliä olivat pohjoisessa Koirivaara ja Kiekua, idässä kirkonkylään kuulunut Laaja sekä lännessä Pälkjärvestä vuonna 1936 Värtsilään siirretty Anonniemi.  Juttulammen kautta kulki maantie Soanlahden kirkonkylästä Havuvaaraan. Tien länsipuolella sijaitsi Juttulampi-niminen pieni lampi.

Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Juttulampea, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se oli luovutettava Neuvostoliitolle ja asukkaat evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin, ja asukkaat pääsivät palaamaan koteihinsa, mutta jatkosodan lopulla 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen. Nykyisin kylässä ei ole asutusta, ja rakennuksetkin on hävitetty.

Lähteet
-------

1. ↑  *Viipurin lääni, Maanmittaushallituksen toimittama yleiskartta* 1:400 000. (Alkuperäiset karttalehdet E4, E5, F4 ja F5. Piirretty 1904–1913. Korjattu 1939–1942) Maanmittauslaitos ja Topografiakunta, 2003.
2. 1 2  Juttulampi *Karjalan kartat*. Maanmittauslaitos. Viitattu 14.12.2010.
3. ↑  *Laatokan Karjala 1938 Pohjois-Karjala ja Savo* 1:400 000. (Näköispainos maanmittaushallituksen vuonna 1939 julkaisemasta Suomen tiekartan lehdestä n:o 8) Helsinki: Karttakeskus, 1991.
4. ↑  Jaatinen, Martti (toim.): *Karjalan kartat*, s. 166. Helsinki: Tammi & Karjalan Liitto ry, 1997. ISBN 951-31-0972-0.
**Herman Severin Zidbäck** (17. huhtikuuta 1850 Loimaa – 15. toukokuuta 1894 Hämeenlinna) oli suomalainen oppikoulun opettaja.

Zidbäckin vanhemmat olivat Pälkäneen kappalainen, varapastori Johan Axel Zidbäck (1799–1869) ja Lovisa Katarina Freudenthal. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 Hämeenlinnan kymnaasista ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1874.

Zidbäck oli Oulun ruotsalaisen lyseon historian, maantiedon, luonnonhistorian ja kaunokirjoituksen kollegana vuodesta 1881 alkaen.

Opiskeluaikanaan Zidbäck alkoi järjestelmällisesti etsiä Pälkäneen taloista Daniel Medelplanin Pälkäneen puuaapisen painamiseen käyttämiä painatuslaattoja. Hän kohdisti etsinnän Pälkäneveden eteläpuolella Kukkolan kylään, jota hän lienee arvellut Medelplanin asuinpaikaksi. Etsintä ei kuitenkaan tuottanut tuloksia. 44-vuotiaana vuonna 1894 kuollut Zidbäck määräsi testamentissaan varoja Kostianvirran taistelun muistopatsasta varten. Muistopatsas paljastettiin vuonna 1906.

Zidbäckin veljiä olivat varatuomari Axel Gabriel Zidbäck (1845–1879) ja Helsingin teollisuuskoulun rehtori, insinööri John Anton Zidbäck (1854–1948).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Herman Severin Zidbäck, Louhi, 18.05.1894, nro 56, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Aulis Zidbeck : Zidbeck-suku, Genos 48(1977), s. 33-50, taulu 8 (Web Archive)
4. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Axel Zidbäck. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 16.4.2022.
5. ↑  "Pälkäneen aapisen" syntymäsijoilta, Suomen Kuvalehti, 01.12.1934, nro 49, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Urhojen muistolle, Karjalatar, 03.07.1906, nro 73, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Mahalen kansallispuistoSatelliittikuva kansallispuiston alueesta

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Kigoman alue, Tansania |
| Pinta-ala | 
1 613 km2 |

Hallinto| Tyyppi | 
kansallispuisto |
| Perustettu | 
1985 |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Mahalen kansallispuisto** on luonnonsuojelualue Tansaniassa Mahalen vuorilla. Sen pinta-ala on 1 613 neliökilometriä. Puisto sijaitsee Tanganjikajärven itärannalla 128 kilometriä Kigoman kaupungista etelään. Se perustettiin vuonna 1985 etenkin simpanssien suojelua varten.

Mahalen kansallispuiston alueella ei ole lainkaan teitä. Sinne saavutaan veneellä, ja siellä liikutaan vain jalkaisin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fitzpatrick, Mary et al.: *Tanzania*, s. 238–239. Lonely Planet Publications, 2012. ISBN 978-1-74179-2829. (englanniksi)
2. ↑  About Mahale. *Mahale Mountains National Park*.  Arkistoitu 26.9.2013. Viitattu 29.6.2020. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mahalen kansallispuisto**.
**Karol Zalewski** (s. 7. elokuuta 1993) on puolalainen pikajuoksija. Hän kilpailee 100, 200 ja 400 metrillä. Hän edustaa seuratasolla Olsztyniä.

Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2012 Zalewski oli 200 metrillä neljäs ja juoksi Puolan hopeaa voittaneessa 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Tampereen alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa 2013 Zalewski voitti kultaa 200 metrillä silloisella ennätyksellään 20,41. Samoissa kisoissa hän voitti Puolan pikaviestijoukkueessa hopeaa. Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa 2015 Zalewski voitti kultaa 200 metrillä ja hopeaa 4 × 400 metrin viestissä.

Moskovan MM-kisoissa 2013 Zalewski jäi välieriin 200 metrillä. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän oli 200 metrillä kahdeksas. Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän saavutti hopeaa 4 × 400 metrin viestistä uudella Puolan ennätyksellä. 400 metrillä hän karsiutui välierissä. Pekingin MM-kisoissa 2015 hän karsiutui 200 metrin alkuerissä.

Zalewski karsiutui 200 metrillä välierissä Amsterdamin EM-kilpailuissa ja alkuerissä Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. Hän juoksi Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 avausosuuden Puolan joukkueessa, joka voitti kultaa 4 × 400 metrin viestissä maailmanennätysajalla 3.01,77. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi. Glasgow'n sisäratojen EM-kilpailuissa 2019 hän selviytyi välieräjuoksuun, muttei startannut siihen. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa Puolan 4 × 400 metrin sekaviestijoukkueessa. 400 metrillä hän karsiutui alkuerissä. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui 400 metrillä kuudenneksi.

Zalewskin ennätys 100 metrillä on vuonna 2013 Bydgoszczissä juostu 10,25, 200 metrillä Sopotissa 2016 juostu 20,26 ja 400 metrillä 45,11 Berliinistä vuodelta 2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Karol Zalewski Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑  Karol Zalewski European Athletics. Viitattu 27.8.2015.
3. ↑  10th European Athletics U23 Championships, Kadriorg Stadium European Athletics.  Arkistoitu 23.7.2015. Viitattu 27.8.2015. (englanniksi)
4. ↑  Upea ME-aika! Puola jysäytti todellisen jymy-yllätyksen – "Tämä on iso shokki" *suomiurheilu.com*.  5.3.2018. Viitattu 22.4.2018.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Kongon vapaavaltio** (ransk. *État indépendant du Congo*, holl. *Onafhankelijke Congostaat*) oli Belgian kuninkaan Leopold II:n vuosina 1885–1908 hallitsema valtio Keskisessä Afrikassa. Se vastasi alueeltaan nykyistä Kongon demokraattista tasavaltaa. 

Kongossa syyllistyttiin vuosina 1877–1908 massiiviseen riistoon ja kansanmurhaan. Edmund Dene Morel, liverpoolilainen varustamotyöntekijä ja myöhemmin kuuluisa pasifisti, toi Kongon julmuudet yleiseen tietoisuuteen. Hän sai puolelleen useita aikansa julkisuuden henkilöitä, kuten Canterburyn arkkipiispan, kirjailija Mark Twainin sekä Britannian ulkoministerin, Sir Edward Greyn.

Arviot joukkomurhan uhrien määrästä vaihtelevat. Britannian palveluksessa olleen irlantilaisen diplomaatin Roger Casementin arvio vuodelta 1904 on kolme miljoonaa uhria kahdessatoista vuodessa. Peter Forbathin arvio on ainakin viisi miljoonaa, Adam Hochschildin kymmenen miljoonaa. *Encyclopædia Britannica* arvioi väestön vähentyneen 20–30 miljoonasta kahdeksaan miljoonaan.

Vuoteen 1908 mennessä Leopoldin palkollisten väärinkäytökset olivat paljastuneet ja Belgian parlamentti otti alueen valtion hallintaan. Alueen nimeksi Belgian siirtomaana tuli Belgian Kongo.

Kuminkeruukiintiön täyttämättä jättämisestä työntekijöitä rangaistiin usein käden irti leikkaamisella.

Lähteet
-------

* Hochschild, Adam: *Kuningas Leopoldin haamu: Kertomus ahneudesta, terrorista ja sankaruudesta siirtomaa-ajan Afrikassa*. (King Leopold’s ghost: A story of greed, terror and heroism in colonial Africa, 1998.) Suomentanut Heikki Salojärvi. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-2850-4.

### Viitteet

1. ↑  Hochschild 2004, s. 10–11.
2. ↑  Hochschild 2004, s. 314–315.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kongon vapaavaltio**.
* Van Reybrouk, David: *Kongo*. Helsinki: Siltala, 2013. ISBN 978-952-234-128-0.
**Rampe ja Naukkis** on Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Aake Kallialan luoma ja esittämä lauluduo, joka esiintyi viihdesarjassa *Pulttibois*.

Yleistä
-------

Rampe ja Naukkis ovat kymenlaaksolaisia laulajia, joilla on oma yhtye Trio Erektus. He soittavat pääasiassa huoltoasemilla, eivätkä ole kovin suosittuja. Taukojen aikana he kertovat toisilleen vitsejä takahuoneessa, samalla tupakoiden ja virvokkeita juoden. Peteliuksen esittämällä Rampella on kyttyräselkä, kölirinta ja puhevika. 

Rampen ja Naukkiksen "oikeat" nimet ovat Raimo Bilardo Wathén ja Sakari Naukkarinen. Rampe ja Naukkis viljelevät puheissaan runsaasti muusikoiden nimiä ja puhuvat usein muusikoista, joita he ovat tavanneet tai joiden kanssa he ovat soittaneet. He toteavat usein puujalkavitsiensä lomassa, että "Reiskahan elää viel", minkä on katsottu viittaavan jazzrumpali Reino Laineeseen.

Hahmoista tehtiin myös oma elokuva *Rampe & Naukkis – kaikkien aikojen superpari* vuonna 1990. Samoihin aikoihin julkaistiin myös "Trio Erektus" huumorimusiikkilevy Kultalevy 1.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Heikkinen, Susan: *Sketsofrenia – Sata suomalaista sketsihahmoa*, s. 182–183. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2016. ISBN 978-952-222-610-5.
**Ian Bairnson** (3. elokuuta 1953 – 7. huhtikuuta 2023) oli skotlantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten The Alan Parsons Projectin pitkäaikaisena kitaristina.

Elämäkerta
----------

Bairnson syntyi Shetlandinsaarilla vuonna 1953. Muiden suvun miesten tavoin hänenkin ristimänimensä oli John.

1970-luvun alussa hän perusti David Patonin, Billy Lyallin ja Stuart Toshin kanssa Pilot-nimisen yhtyeen. Yhtyeeseen liittyessään Bairnson alkoi käyttää nimeä Ian. Vuonna 1974 julkaistu single "Magic" menestyi listoilla hyvin ja vuosina 1974–1977 yhtye julkaisi neljä studioalbumia.

Muiden Pilotin jäsenien tavoin Bairnson kuului progressiivista rockia esittäneen The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen. Yhtyeen virallisten jäsenten Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin ohella Bairnson oli ainoa muusikko, joka esiintyi The Alan Parsons Projectin kaikilla albumeilla, ja hänen kitaransoittonsa oli tunnistettava osa yhtyeen soundia. Vuonna 1984 Bairnson ja joukko muita The Alan Parsons Projectin jäseniä julkaisi *Keats*-nimisen pop rock -albumin.

Enimmän osan uraansa Bairnson työskenteli sessiomuusikkona. Vuonna 1977 hän soitti kitaraa Paul McCartneyn kappaleella "Mull of Kintyre". Vuosina 1977–1982 Bairnson soitti Kate Bushin yhtyeessä ja vuosina 1993–1999 Alan Parsonsin sooloyhtyeessä. Parsonsin sooloalbumien kappalemateriaalista suurin osa oli Bairnsonin kirjoittamaa. Hän on säveltänyt musiikkia myös televisioon ja esiintyy lyhyesti vuonna 1990 julkaistussa elokuvassa *Petoksen naamio*. Vuonna 2014 Bairnson, Paton ja Tosh julkaisivat Pilot-nimellä comeback-levyn *A Pilot Project*.

Bairson kuoli 7. huhtikuuta 2023 sairastettuaan dementiaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ian Bairnson. *NNDB*, 2019. Viitattu 20.10.2020. (englanniksi)
2. ↑  Kenzi Devine: Kate Bush's guitarist Ian Bairnson dies aged 69 after dementia battle *Mail Online*.  8.4.2023. Viitattu 8.4.2023.
3. 1 2 3 4 5 6 7  IAN BAIRNSON: Biography. *The Avenue Online*, 2002. Viitattu 20.10.2020.
4. ↑  Alan Parsons Music *alanparsonsmusic.com*.  n. 2.4.2014. Viitattu 20.10.2020. (englanniksi)
5. ↑  FAQ – Your questions answered! *The Alan Parsons Project -verkkosivut*.  1974–2020. Woolfsongs. Viitattu 20.10.2020. (englanniksi)
6. ↑  Adams, Bret: Keats: Keats *Allmusic*. Viitattu 26.10.2020. (englanniksi)
7. ↑  A Pilot Project. Viitattu 20.10.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Tilla Kekki** (s. 9. huhtikuuta 1940 Jyväskylän maalaiskunta) on suomalainen kuvataiteilija ja kuvanveistäjä. Kekin veistosten pääasiallisin materiaali on kupari, mutta hän työstää myös alumiinia ja betonia.

Tilla Kekki valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1963. Hän opiskeli ylimääräisenä opiskelijana Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1990–1992 ja Adultan taidemetallilinjalla kahteen otteeseen, vuosina 2002–2002 ja 2004–2005. Vapaita kuvanveisto-opintoja hänellä on vuodesta 1980 lähtien. Kekki asuu Järvenpäässä.

Kekki on pitänyt yksityisnäyttelyitä vuodesta 1992 lähtien ja osallistunut yhteisnäyttelyihin 1993 lähtien. Hän on lisäksi opettanut kuvanveistoa ja keraamista kuvanveistoa.

Julkisia veistoksia
-------------------

Kekin julkisia töitä ovat muun muassa:

* *Aikojen saatto*, 2005, Espoo
* *Mama Africa* ja *Mama Europa*, 2008 ja 2009, Helsinki
* *Kulkijat*, 2017, Järvenpää

### Valokuvia julkisista teoksista

* Mama Africa (2008), Helsinki*Mama Africa* (2008), Helsinki
* Aikojen saatto (2005), Espoo*Aikojen saatto* (2005), Espoo

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tilla Kekki: Kekki, Tilla *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 22.4.2019.
2. ↑  Tilla Kekki: Tilla Kekki CV Tilla Kekki. Viitattu 22.4.2019.
3. ↑  Taideteoksia Espoon tuomiokirkossa ja lähiympäristössä Espoon seurakuntayhtymä.  Arkistoitu 18.8.2017. Viitattu 22.4.2019.
4. ↑  Mami Wata & Inanna Didrichsenin taidemuseo. Viitattu 22.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Tilla Kekki taiteilijamatrikkelissa
* Tilla Kekki Kansallisgallerian kokoelmissa
**Neitsythuorakirkko** oli Helsingin kaupungin taidemuseon hoitamasta Kluuvin galleriasta Helsingissä Ulla Karttusen yksityisnäyttelystä takavarikoitu taideteos.

Poliisi takavarikoi Karttusen installaation *Neitsythuorakirkko* sekä siihen kuulunutta kuvamateriaalia toisintaneen *Boudoir News* -esitteen Kluuvin galleriasta helmikuussa 2008. Installaatio oli osa *Ekstataattisia naisia – Kirkon ja pornon pyhät neitsyet* -näyttelyä.

Installaatioon sisältyneen internetistä kerätyn kuvamateriaalin perusteella Karttunen asetettiin syytteeseen lapsipornon hallussapidosta ja levittämisestä. Syyte käsiteltiin Helsingin käräjäoikeudessa toukokuussa 2008. Käräjäoikeus totesi Karttusen syylliseksi kumpaankin rikokseen, mutta hänet jätettiin tuomitsematta rangaistukseen teon eettisen tarkoituksen vuoksi. Käräjäoikeus tuomitsi valtiolle menetetyiksi 199 kuvatulostetta ja 12 näyttelyesitettä. 

Hovioikeus pysytti päätöksen maaliskuussa 2009. Karttunen ei saanut valituslupaa korkeimpaan oikeuteen.

Katso myös
----------

* *Tapaus Neitsythuorakirkko*

Lähteet
-------

1. ↑  Suomalaistaiteilijan teos takavarikoitiin lapsipornona *Ilta-Sanomat*.  15.2.2008. Viitattu 11.7.2019.
2. ↑  Sundqvist, Janne: Lapsipornon ja taiteen rajaa pohdittiin käräjillä  30.12.2008. Yle. Viitattu 11.7.2019.
3. ↑  Linnake, Tuomas: Lapsipornotaiteesta tuomio ilman rangaistusta *Ilta-Sanomat – Digitodays*.  21.5.2008. Viitattu 11.7.2019.
4. ↑  Kohutaitelijan tuomio pysyi hovioikeudessa  25.5.2012. Yle. Viitattu 11.7.2019.
5. ↑  Taiteilija ei saanut valituslupaa lapsipornotuomioon  3.4.2012. Yle. Viitattu 11.7.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Yleisradion artikkeli tapauksesta; sisältää uutisklipin ja haastatteluja
**Riitta Vanhatalo** oli Suomen Kotiseutuliiton toiminnanjohtaja vuosina 2013-2022. Hänet valittiin Kansallisen audiovisuaalisen instituutin johtajaksi syyskuussa 2022 ajalle 1.11.2022–31.10.2027.

Koulutukseltaan Vanhatalo on filosofian tohtori. Hän väitteli Tampereen yliopistossa puheviestinnän alalta vuonna 2014. Väitöskirja käsitteli vuorovaikutusta, päätöksentekoa ja johtamista verkostossa sekä tasavertaisuuden näkökulmaa vuorovaikutuksessa.

Ennen Kotiseutuliittoa Vanhatalo työskenteli yli 20 vuotta Ylessä toimittajana, tuottajana ja päällikkötehtävissä uutisissa, ajankohtaisohjelmissa, asia- ja kulttuuriohjelmissa sekä radiokanavista Yle Radio 1:ssä ja Yle Radio Suomessa. Aiemmin hän on työskennellyt myös kirjastotoimenjohtajana, opettajana, tutkijana ja kulttuurisihteerinä. Opetustehtäviä Vanhatalolla on ollut avoimessa yliopistossa, kansalaisopistossa ja peruskoulussa.*lähde?*

1. 1 2  Elina Teikari: Riitta Vanhatalosta Kotiseutuliiton toiminnanjohtaja *Suomen Kotiseutuliitto*.  19.3.2013. Viitattu 20.9.2022.
2. ↑  Riitta Vanhatalo nimitetty KAVIn johtajaksi - OKM *Opetus- ja kulttuuriministeriö*.  20.9.2022. Viitattu 20.9.2022.
3. ↑  Riitta Vanhatalo: *Vuorovaikutuksen yhteys verkoston rakenteeseen, toimintaan ja toimijoiden kokemuksiin*. Tampere University Press, 2014. ISBN 978-951-44-9589-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.9.2022). fi

Vanhatalon mielenkiinnon kohteita ovat kansalaisyhteiskunta, demokratia, osallisuus, moninaisuus, kestävä kehitys, kulttuuri, kulttuuriperintö, audiovisuaalinen kulttuuri, kulttuurinen kestävyys, kotiseutu, paikallisuus, viestintä, media, verkostot, yhteistyö ja johtaminen.*lähde?*

Riitta Vanhatalo on kotoisin Pohjois-Pohjanmaan Kärsämäeltä. Nykyisin hän asuu Kirkkonummella.

Lähteet
-------

1. ↑  Kärsämäkislähtöinen Riitta Vanhatalo lupaa, että Kotiseudulle-keräyksen tuotto jaetaan apurahoina paikalliseen kotiseututyöhön *Pyhajokiseutu*. Viitattu 20.9.2022.
**William Alain André Gabriel Saliba** (s. 24. maaliskuuta 2001) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Arsenalia.

Seurajoukkueura
---------------

Saliba pelasi kaudella 2018–2019 Saint Etiennessä 16 Ligue 1:n ottelua. Hän siirtyi kesällä 2019 englantilaisseura Arsenaliin, mutta vietti seuraavan kauden vielä lainalla Saint Etiennessä, jossa pelasi 12 Ranskan pääsarjaottelua ja kaksi peliä Eurooppa-liigassa. Kevätkauden 2021 hän oli lainalla Ligue 1:n Nicessä, jossa teki 20 liigaottelussa yhden maalin. Kauden 2021–2022 hän vietti lainasopimuksella Marseillessa, jossa hän pelasi 36 Ranskan pääsarjaottelua, kuusi peliä Eurooppa-liigassa ja seitsemän ottelua Konferenssiliigassa.

Saliba pelasi ensimmäisen ottelunsa Arsenalin edustusjoukkueessa Valioliigan avauskierroksella Crystal Palacea vastaan elokuussa 2022, ja nousi saman tien vakiopelaajaksi Arsenalin avauskokoonpanoon. Ensimmäisen maalinsa hän teki Bournemouthia vastaan kolmannella sarjakierroksella. Hän pelasi avauskaudellaan 27 valioliigaottelua ja teki kaksi maalia. Eurooppa-liigassa hän pelasi neljä ottelua.

Maajoukkueura
-------------

Saliba on edustanut Ranskaa useissa nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi Ranskan miesten maajoukkueessa ensimmäisen kerran Norsunluurannikkoa vastaan maaliskuussa 2022. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2022 Ranskan hopeajoukkueessa 27 minuuttia alkulohkon ottelussa Tunisiaa vastaan. Vuoden 2022 loppuun mennessä hän on pelannut kahdeksan miesten maaottelua.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  William Saliba Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)

Arsenal – Englannin Valioliiga

* 1 Ramsdale
* 3 Tierney
* 4 White
* 5 Partey
* 6 Gabriel
* 7 Saka
* 8 Ødegaard
* 9 Jesus
* 10 Smith Rowe
* 11 Martinelli
* 12 Saliba
* 14 Nketiah
* 15 Kiwior
* 16 Holding
* 18 Tomiyasu
* 19 Trossard
* 20 Jorginho
* 21 Vieira
* 24 Nelson
* 25 Elneny
* 30 Turner
* 31 Hein
* 34 Xhaka
* 35 Zintšenko
* Manageri Arteta


Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2022
1 Lloris |
2 Pavard |
3 Disasi |
4 Varane |
5 Koundé |
6 Guendouzi |
7 Griezmann |
8 Tchouaméni |
9 Giroud |
10 Mbappé |
11 Dembélé |
12 Kolo Muani |
13 Fofana |
14 Rabiot |
15 Veretout |
16 Mandanda |
17 Saliba |
18 Upamecano |
19 Benzema |
20 Coman |
21 L. Hernández |
22 T. Hernández |
23 Areola |
24 Konaté |
25 Camavinga |
26 Thuram |
Valmentaja Deschamps


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Tarvaalan maatalouskoulujen aluetta Saarijärvellä.
Eräs Tarvaalan maatalouskoulujen rakennuksista Saarijärvellä.
**Tarvaalan maatalouskoulut** ovat 1860-luvulta nykypäivään Saarijärven Tarvaalan kylässä toimineita maatalousalan oppilaitoksia. Ensimmäisten 70 toimintavuoden aikana niitä olivat maanviljelyskoulu (1867–1909), karjakkokoulu (1867–1893 ja 1899–1909), Keski-Suomen kansanopiston emäntä- ja isäntäkoulut 1910–1912, karjanhoitokoulu 1915–1934, uusi maanviljelyskoulu 1918–1934 ja kotitalouskoulu 1920–1932.

Vuonna 1934 koulu muutettiin maamieskouluksi, jonka yhteydessä toimi 2-vuotinen maatalouden työnjohtajakoulutus. Vuosina 1960–1972 koulusta käytettiin nimitystä Tarvaalan maatalouskoulut; niitä olivat kaksivuotinen maanviljelyskoulu, yksivuotiset maamieskoulu ja maatalousteknillinen koulu sekä puolitoistavuotinen karjatalouskoulu. Vuonna 1972 koulutukset yhdistettiin nimelle Tarvaalan maatalousoppilaitos.

Nykyisin Tarvaalan kylän koulutusperinteitä jatkavat Jyväskylän ammattikorkeakoulun Biotalousinstituutin agrologikoulutus sekä Pohjoisen Keski-Suomen ammattiopiston (POKE) luonnonvara-alan yksikkö, joka kouluttaa luonto- ja ympäristöalan perustutkinnon lisäksi ympäristönhoitajia, ympäristönhuoltajia sekä erä- ja luonto-oppaita.

Historiaa
---------

Tarvaalan ja seitsemän muun käytännöllisen maanviljelyskoulun perustamisesta Suomeen antoi päätöksen keisari Aleksanteri II kruunajaispäivänään 7.9.1856. Vaasan läänin koulu määrättiin perustettavaksi Saarijärven Tarvaalaan entiseen sotilasvirkataloon. Toiminta alkoi 1867. Oppilaiden pääsyvaatimuksena oli rippikoulun käyminen ja hyvä maine, ja opiskeluaika oli aluksi miehillä kolme ja naisilla kaksi vuotta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arkistonmuodostaja: Tarvaalan maamieskoulu (Saarijärvi) (Arkistoitu – Internet Archive), Arkistolaitos. Viitattu 14.7.2014.
2. ↑  Biotalousinstituutti, Jyväskylän ammattikorkeakoulu. Viitattu 14.7.2014.
3. ↑  Luonnonvara ja ympäristö (Arkistoitu – Internet Archive), Pohjoisen Keski-Suomen oppimiskeskus. Viitattu 14.7.2014.
4. ↑  Pohjoisen Keski-Suomen oppimiskeskus (Arkistoitu – Internet Archive), TOP-kompassi, Luonto- ja ympäristöopetus. Viitattu 14.7.2014.
**Sallan Kansantalo** oli Sallan kunnan keskustassa sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Talkoilla rakennettu Sallan Kansantalo valmistui 1952. Talon laajennus siipirakennuksella valmistui 1963. Molemmat osat on suunnitellut rakennusmestari Olavi Nurmi. Lisärakentamisen yhteydessä uusittiin ikkunat ja vanhan puolen lattia. Vuonna 1986 paneloitiin kahvilan seinät ja uusittiin uuden puolen lattia. Vuonna 1997 lattia uusittiin uudelleen.

Rakennus
--------

Alkuperäinen osa on ollut puurunkoinen lautavuorattu kaksikerroksinen rakennus, jossa katteena oli huopakate. Laajennusosa on ollut tiilivuorattu, peltikatteinen ja yksikerroksinen. Talossa oli eteinen, sali, näyttämö, kahvio, joka toimi oleskelutilana ennen laajennusta. Ensimmäisessä kerroksessa on huoneen ja keittiön asunto ja yläkerroksessa kaksi majoitukseen käytettyä huonetta. Vanhan puolen kellarissa on ollut ns. bändihuone. Talo on sijainnut 8 500 m²:n tontilla, ja sen huoneistoala oli 650 m².

Toimintaa
---------

Sallan Järjestöyhdistys vuokrasi taloa Sallan kunnalle ainakin vuoteen 2000 asti.

Talo on purettu noin vuonna 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Lapin työväentalot: peruskartoitus 1997*. Kansantalojen Liiton Lapin Piirijärjestö ry, 1997.
2. ↑  Kirkonkylän asemakaavan muutos  21.8.2018. Salla. Viitattu 24.11.2022.
3. ↑  Tänään ne lähtevät uusiin koteihinsa: Itärajalle jääneiden ajoneuvojen kolmas tullihuutokauppa *Ilta-Sanomat*.  14.7.2017. Viitattu 24.11.2022.
4. ↑  Kansankentura *kotilappi.fi*.  Arkistoitu 27.9.2021. Viitattu 24.11.2022.
**Frans Lennart Peterson** (11. marraskuuta 1877 Pietarsaari – 1. maaliskuuta 1938 Viipuri) oli suomalainen kirurgi ja ylilääkäri.

Lennart Petersonin vanhemmat olivat merikapteeni, kirjakauppias Frans Gustaf Peterson (1842–1907) ja Mathilda Sofia Sandström (1848–1927). Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Oulun ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1902, lääketieteen lisensiaatiksi 1906 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1934. Hän teki opintomatkoja Skandinavian maihin ja Saksaan.

Peterson oli amanuenssina Marian sairaalan kirurgisella osastolla 1906–1908, apulaislääkärinä kirurgisessa sairaalassa 1909–1912 ja Savonlinnan ja Loviisan yleisten sairaaloiden lääkärinä 1912–1914. Hänet nimitettiin 1914 Viipurin lääninsairaalan I alilääkäriksi. Peterson oli Viipurin kaupunginsairaalan ylilääkärinä 1927–1934 ja Viipurin lääninsairaalan ylilääkärinä vuodesta 1934 alkaen. Peterson julkaisi tutkielmia kirurgian alalta suomalaisissa ja ulkomaisissa lääketieteellisissä aikakauslehdissä. Tutkielmat kohdistuivat pääasiassa vatsaontelon kirurgiaan ja useat niistä käsittelivät haimasairauksia. Peterson kuoli 60-vuotiaana maaliskuun alussa 1938 lyhyen sairauden jälkeen. Hänen suuri tieteellinen kirjastonsa lahjoitettiin Viipurin kaupungille.

Peterson harrasti purjehdusta ja hän teki pitkän matkan purjehdusretkiä Itämerellä aina Baltian rannikolle ja Saksan koillisrannikolle saakka. Pisimmät purjehdusretket ulottuivat Juutinraumaan ja Göteborgiin saakka. Hän harrasti myös valokuvausta kuvaten Viipurin rakennuksia.

Lennart Peterson oli naimisissa vuodesta 1907 sairaanhoitaja Elsa Maria Hammarin (1877–1954) kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Beitrag zur Kenntnis des Ileum terminale fixatum und Ileus ilei terminalis fixati : Eine anatomische, klinische und klinischstatische Studie*, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingfors 1934

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Ylilääkäri Lennart Peterson kuollut, Helsingin Sanomat, 02.03.1938, nro 59, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4 5  Meurman, Otto-I. (1989). Lääket. ja kirurgian tri Lennart Peterson sekä hänen sukunsa. Teoksessa Viipurin Suomalaisen Kirjallisuusseuran Toimitteita 9. Helsinki: VSKS.
| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 85. | 0 | 1 | 1 | 2 |

**Etelä-Korea** on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saavuttanut kaksi mitalia ja yhteensä seitsemän kertaa on eteläkorealaisurheilija yltänyt pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon. Ainoat mitalistit ovat kävelijä Kim Hyun-sub ja korkeushyppääjä Sanghyeok Woo. Hyun-sub sijoittui 2011 Daegussa 20 kilometrin kävelyssä lopulta pronssisijalle kun kolme hänen edelleen sijoittunutta venäläistä hylättiin dopingin takia. Woo sai korkeushypyssä hopeaa Eugenessa 2022 ja sijoittui kuudenneksi Budapestissä 2023. Kim Jae-ryong sijoittui maratonilla neljänneksi Stuttgartissa 1993. Lee Jin-Taek sijoittui korkeushypyssä kahdeksanneksi Ateenassa 1997 ja kuudenneksi Sevillassa 1999. Daegussa 2011 Park Chil-sung sijoittui kuudenneksi 50 kilometrin kävelyssä.

Etelä-Korean kaupunki Daegu järjesti vuoden 2011 MM-kilpailut.

Lähteet
-------

* Butler, Mark (toim.): IAAF World Championships – London 2017 – Statistics Handbook (s. 51, 134, 212, 217, 532) IAAF. Viitattu 9.9.2017. (englanniksi)
* Etelä-Korea Lontoon MM-kilpailuissa 2017 *iaaf.org*. Viitattu 9.9.2017. (englanniksi)
* Etelä-Korea Dohan MM-kilpailuissa 2019 World Athletics. Viitattu 28.7.2022. (englanniksi)
* Etelä-Korea Eugenen MM-kilpailuissa 2022 World Athletics. Viitattu 28.7.2022. (englanniksi)
* Etelä-Korea Budapestin MM-kilpailuissa 2023 *www.worldathletics.org*. Viitattu 29.8.2023. (englanniksi)
**Risto Pietiläinen** (s. 25. heinäkuuta 1963) on suomalainen kartanlukija. Hänellä on urallaan kaikkiaan 110 WRC rallikilpailua, joista iso osa Harri Rovanperän kartanlukijana.

Pietiläinen aloitti uransa nimenomaan Rovanperän kartanlukijana vuoden 1993 Suurajoista. Varsinaisesti rallin ammattilaiseksi Pietiläinen ryhtyi kaudella 1998 hänen korvatessaan Voitto Silanderin Rovanperän kartanlukijana Seat-tallissa. Rovanperä ja Silander ajoivat tuolla kaudella vielä kauden kolme ensimmäistä osakilpailua, mutta Portugalin rallista alkaen Silanderin korvasi Pietiläinen. Ura Rovanperän kanssa jatkui liki keskeytyksettä aina kauden 2006 loppuun. 
Kaudella 2007 Pietiläinen ajoi viisi MM-rallia yhdessä Kristian Sohlbergin kanssa ja lopetti sitten ammattilaisuransa.
Tämän jälkeen Pietiläinen toimi Jouni Arolaisen kartanlukijana 2008 ja 2009 Neste Oil -rallissa. 2010 Pietiläisen ohjelmaan kuului Uuden Seelannin ja Portugalin MM-rallit Janne Tuohinon kartanlukijana ja Neste Oil -ralli Tommi Luostarisen kartanlukijana.

Vuonna 2015 Kalle Rovanperän aloitellessa ralliautoilijan uraansa Latvian sarjassa Pietiläinen toimi hänen kartturinaan. Yhteistyö Rovanperän kanssa päättyi kauden 2017 lopussa Rovanperän saatua ammattilaissopimuksen Škoda Motorsportille.

Lähteet
-------

* eWRC-sivustolla (englanniksi)
Nils Nordenskiöld
**Nils Gustav Nordenskiöld** (12. lokakuuta 1792 – 21. helmikuuta 1866) oli suomalainen mineralogi ja valtioneuvos. Häntä voi sanoa "Suomen mineralogian isäksi." Hän teki suunnitelman Suomen geologisesta tutkimuksesta ja hänellä oli merkittävä rooli Suomen malmivarojen etsinnässä ja hyödyntämisen aloittamisessa.

Nordenskiöld nimitettiin vuorimestariksi vuonna 1818, ja hän oli vuorihallituksen yli-intendentti vuosina 1824–1855. Hän käynnisti laajat malminetsinnät ja paransi metallurgisia menetelmiä. Nordenskiöld teki aloitteen koko Suomen laajuisista geologisista tutkimuksista, jotka aloitettiin vuonna 1865. Hän teki aloitteen myös Suomen Tiedeseuran perustamisesta. Hän sai filosofian kunniatohtorin arvon vuonna 1840 ja hänestä tuli valtioneuvos vuonna 1845.

Nils Nordenskiöld, joka kuului Nordenskiöldin aatelissukuun, oli naimisissa Lars Gabriel von Haartmanin sisaren Margaretha von Haartmanin kanssa. Tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld oli heidän poikansa. Toinen poika oli metsänhoitaja, meteorologi Nils Karl Nordenskiöld (1837–1889) ja kolmas juristi, tilanomistaja ja valtiopäivämies Nils Otto Nordenskiöld .

Lähteet
-------

* *Suuri henkilökirja*. WSOY, 2001. ISBN 951-0-26140-8.

### Viitteet

1. ↑  A.E. Arppe: Minnes-tal öfver Nils Gustaf Nordenskiöld hållet på Finska Vetenskapssocietetens Års- och Högtidsdag den 29 april 1866.  *Acta Societas Scientiarum Fennicæ*, 1867, XIII. vsk.  Finska Vetenskaps-Societeten.
2. ↑  Forselles, Cecilia af: "Nordenskiöld, Adolf Erik (1832–1901)", *Suomen kansallisbiografia, osa 7*, s. 135–140. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 951-746-448-7. / Teoksen verkkoversio.
3. ↑  "Nordenskilöd, Nils Carl", *Suomen metsänhoitajat. Finlands forstmästare 1851–1931*, s. 331–332. Mänttä: Suomen Metsänhoitajaliitto, 1931.
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Nils Otto Nordenskiöld. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 20.11.2020)

Aiheesta muualla
----------------

* Martti Lehtinen: / Nordenskiöld, Nils (1792–1866) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Viktor Julius von Wright
**Viktor Julius von Wright** (5. elokuuta 1856 Kuopio – 16. toukokuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen valtiopäivämies ja huonekalutehtailija Kuopiosta.

Henkilöhistoria
---------------

Von Wright oli tunnettu sosiaaliliberaali ja oli vuonna 1883 mukana perustamassa Helsingin työväenyhdistystä, jonka ensimmäisenä puheenjohtajana hän toimi vuoteen 1896. Hän pyrki toiminnallaan edistämään työväestön olosuhteita ja siten patoamaan heidän radikalisoitumistaan sosialistisiin yhdistyksiin. Hänen toimintansa vuoksi Suomen työväenliikkeen alkuvaihetta nimitetään wrightiläiseksi työväenliikkeeksi. von Wright toimitti vuosina 1886–1889 muun muassa *Uuden Suomettaren* liitteenä ilmestynyttä *Arbetaren–Työmies* -lehteä. Ammattiliittojen syntyminen vei suosiota wrightiläisiltä työväenyhdistyksiltä. Viktor von Wright oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.

Viktor von Wright oli myös Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistyksen pitkäaikainen puheenjohtaja ja häntä kutsutaan joskus "Suomen käsityöläisten isäksi". Ammatillista osaamista edistävä Mestarikiltaneuvosto ry on perustanut V. J. von Wrightin nimeä kantavan ritariston tunnustukseksi merkittävästä toiminnasta korkean osaamisen, kädentaitoalan ja/tai käsi- ja pienteollisuuden hyväksi.

Viktor von Wrightin setiä olivat taidemaalarit Ferdinand, Magnus ja Wilhelm von Wright.

Kirjallisuutta
--------------

* *Viktor Julius von Wright : käsityöläisveteraanin muistelmia* ; toim. V. Pinomaa. K. F. Puromiehen kirjapaino, Helsinki 1931

Katso myös
----------

* Haminalahti
* Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistys
* Mestarikiltaneuvosto
* Von Wright

Lähteet
-------

1. ↑   *Otavan iso tietosanakirja,* osa 10. Helsinki: Otava, 1965.
2. ↑  Förteckning öfver Finlands till urtima landtdagen i Helsingfors år 1905–1906 församlade Ridderskap och Adel. Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen år 1905–1906. Andra häftet. Helsingfors: Helsingfors Centraltryckeri, 1907, ss. 945-954.
3. ↑  Laine-Juva, Yrjö & Änkö, Matti: *Käsityön ja pienteollisuuden parissa – Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistys 1868-1968*, s. 9. Helsinki: Helsingin Käsityö- ja Teollisuusyhdistys, 1968.
4. ↑  Von Wright -ritaristo *yrittajat.fi*.  2010.  Arkistoitu 21.6.2011. Viitattu 1.6.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Emil Tolonen : Viktor von Wrightin kesämajalta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 21.10.1928, nro 43, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Ondrei Sotikainen** oli yksi tunnetuimmista rajakarjalaisista runonlaulajista.

Häneltä itseltään tallennettujen runojen määrä ei ole kovin mittava, mutta häneltä ovat perineet taitonsa lukuisat muut merkittävät suistamolaiset runonlaulajat, kuten hänen vanhimman poikansa Saaharin tytär Palaga Härkönen-Heroila Äimäjärvellä, pojanpoika Mikola Suurellajärvellä, pojanpoika Stepana Semananpoika Sotikainen Äimäjärvellä, sisarenpoika Iivana Onoila Suuressasarassa ja Aleksi Burushka Jalanvaarassa. D. E. D. Europaeus mainitsee matkakertomuksessaan laulattaneensa Loimolassa kyläjuhlan aikana "Ondrei Lytsyä", jota sukunimeä on Ondrein pojanpojan Vasilei Lytsyn antaman tiedon mukaan Sotikaisista käytetty Lytsyn kylän mukaan.

Ondrei Sotikainen teki kotitalostaan Lytsystä suurtilan, jossa asui ajoittain jopa viisikymmentä henkeä samojen kattojen alla neljässä pirtissä. Hänen kerrotaan olleen "ahkera raataja, iloinen, karski ukko" sekä "pitkä, vanhana kumarahartiainen, vaaleanverinen mies, jolla oli ruskeahko pitkä täysiparta". Miitrei Onoilan mukaan "kun Sotikanen vesseltyi, niin silloin lauloi, sill' oli paljon runoo ja se hyvin lauloi se ukko nuottih, se oli tietäjämies oikein". Ondrein iästä ja kuolinajasta ei ole varmuutta: Julius Krohnin mukaan hän olisi kuollut vuonna 1865 78-vuotiaana, Iivana Onoilan mukaan vuonna 1859 82-vuotiaana; Miitrei Onoila puolestaan ilmoittaa kuoliniäksi 90 vuotta.

Ondrein veljiä olivat Jyrki, Iivi ja Pedri Sotikainen ja poikia puolestaan Iivi "Pitkä-Iivana" Sotikainen sekä Saharei, Simi ja Fedotta Sotikainen. Europaeuksen häneltä tallentamiksi runoiksi on tunnistettu jälkipolvilta saatujen runojen perusteella ainakin *Lemminkäisen virsi* (SKVR:VII1 787), *Hiiden hirven hiihdäntä* (SKVR:VII1 865) ja *Rutsa* eli *Sisaren turmelus* (SKVR:VII1 892).

Sotikaisten suku on lähtöisin Loimolasta ja polveutuu vuosien 1737 ja 1825 välillä eläneestä Mihein Sotista eli Sotik Miheijevistä, jonka kerrotaan olleen voimakas tietäjä: hän sanottiin muun muassa jäädytti sanan voimalla järven, jonka toinen noita oli ensin sulaksi loitsinut.

Lähteet
-------

1. ↑  Luovutettukarjala.fi: Suistamo *luovutettukarjala.fi*. Viitattu 14.2.2021.
2. 1 2 3 4
3. ↑
4. ↑
5. ↑
**Gustaf Albert Stoore** (31. tammikuuta 1864 Kokkola – 29. joulukuuta 1915 Jyväskylä) oli suomalainen lyseon voimistelun lehtori ja harrastajavalokuvaaja.

Stooren vanhemmat olivat kauppias Gustaf Ferdinand Stoore (1827–1875) ja Brita Sofia Ulbrandt (1825–1889). Stooren perhe muutti Kokkolasta Kuopioon vuonna 1867 ja sieltä Jyväskylään vuonna 1875. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1884 ja valmistui Helsingin yliopistosta voimistelun opettajaksi 1889.

Stoore oli Jyväskylän lyseossa voimistelun opettajana ja sittemmin kollegana ja nuorempana lehtorina 1887–1915.

Stoore harrasti valokuvausta ja hän otti valokuvia Jyväskylässä ja Sysmän Suopellossa sijainneen vuonna 1899 rakennetun Tuulensuu-kesähuvilansa ympäristössä. Suurimman osan kuvista hän otti laatikkokameroilla mutta osan myös stereoskooppikameralla. Keski-Suomen museon kokoelmissa on yli tuhat Stooren kuvaamia lasinegatiivia 1890-luvulta aina vuoteen Stooren kuolinvuoteen 1915 saakka. Hänen leskensä Anna Maria Stoore lahjoitti negatiivit Keski-Suomen museoon vuonna 1941.

Stoore harrasti valokuvauksen ohella purjehdusta, metsästystä ja kalastusta. Hän kuului myös jyväskyläläisen mieskuoro Sirkkojen perustajajäseniin. Hän asui Jyväskylän Seminaarinrinteellä vuonna 1906 rakennetussa jugendtyylisessä talossa, jonka oli suunnitellut arkkitehti Wivi Lönn.

Stoore oli naimisissa vuodesta 1895 Anna Maria Swanin (1872–1942) kanssa. Heillä oli 1905 otettu kasvattitytär Irja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4  Virpi Mäkinen : Lehtorin muotokuva – G. A. Stooren valokuvat omaelämäkerrallisuuden tulkkina, Ennen ja nyt: Historian tietosanomat 6.12.2018

Aiheesta muualla
----------------

* Gustaf Albert Stooren valokuvia Finnassa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Justus Adolf Ericsson (1880-luvun alku)
**Justus Adolf Ericsson** (14. lokakuuta 1820 Ruotsi – 23. maaliskuuta 1895 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston vara-amiraali ja luotsi- ja majakkalaitoksen ylihallituksen ylitirehtööri.

Ericssonin vanhemmat olivat lääketieteen tohtori Adolf Ericsson ja Ulrika Lindegren ja puoliso vuodesta 1845 Gustafva Fredrika Christén. Ericsson tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1836, mutta erosi sieltä keväällä 1839 ja astui palvelukseen 3. suomenmaalaiseen linjapataljoonaan. Vuonna 1841 hänet siirrettiin 1. Suomen meriekipaasin 7. komppaniaan 2. luokan majoitusmestarin vakanssille ja 1843 junkkariksi 1. komppaniaan. Vuonna 1844 hän tuli vastaavaan tehtävään 6. komppaniaan, samalla kun hän yleni midshipsmaniksi. Vuosina 1841–1843 hän purjehti useilla eri aluksilla Itämerellä, vuonna 1844 hänet oli komennettu linjalaiva Leipzigin Pohjanmeren risteilylle.

Luutnantiksi Ericsson ylennettiin 1845 ja siirrettiin Ohotan meriekipaasiin Itä-Siperiaan. Vuosina 1846–1847 hän purjehti kuljetusalus Irtytshillä Ohotanmerellä, mutta sai 1848 siirron Itämeren laivaston 18. meriekipaasiin. Hän osallistui 1848–1851 fregatti Tsesarevitšin risteilyyn Schleswigiin ja palveli kouluttajana vahtialuksilla ja hiililaiva Utshenikalla Viaporin redillä. Maaliskuussa 1851 hänet siirrettiin 1. Suomen meriekipaasin 3. komppaniaan, toukokuussa 1853 hänestä tuli 1. komppanian päällikkö ja vuoden päästä 4. komppanian päällikkö. Ericsson osallistui myös hydrografisiin mittauksiin ja Finlandia-aluksen purjehduksiin Itämerellä ja toimi kouluttajana siipirataslaiva Olafilla.

Kapteeniluutnantiksi Ericsson ylennettiin keväällä 1855. Krimin sotaan hän osallistui 1854–1855 tykkiveneosastossa, puolustaen Viaporia. Huhtikuussa 1856 hänet siirrettiin 6. meriekipaasiin ja vuoden 1857 alussa 25. meriekipaasiin Arkangeliin. Hän toimi siellä 1857–1858 vahtialus Novaja Zemljan päällikkönä ja sitten 1858–1862 kuljetusalusten Gospital, Dvina ja Artelštšik päällikkönä Suomenlahdella. Vuonna 1862 hänet ylennettiin 2. luokan kapteeniksi 25. meriekipaasissa. Artelštšikin päällikkönä Suomenlahden hydrografisissa mittauksissa Ericsson toimi 1863–1864.

Syksyllä 1864 Ericsson nimitettiin Kronstadtin sataman luotsikomentajaksi, 1. luokan kapteeniksi hän yleni huhtikuussa 1866. Vuonna 1868 hänet siirrettiin palvelukseen Kaukasiaan, missä hän oli vuoden 1874 alkuun saakka. Huhtikuussa 1874 Ericsson nimitettiin Suomen majakka- ja luotsilaitoksen päälliköksi Helsinkiin. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi 1878. Sotapalveluksesta ja hoitamastaan tehtävästä hän sai eron vara-amiraalina helmikuussa 1882.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Ericsson, Justus Adolf *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kakutsa Tšoloqašvili
**Kaikhosro Tšoloq'ašvili** (georg. ქაიხოსრო ჩოლოყაშვილი), tunnetaan nimellä **Kakutsa** (14. heinäkuuta 1888–27. kesäkuuta 1930) oli georgialainen sissipäällikkö, joka taisteli puna-armeijaa vastaan Venäjän sisällissodassa. 

Kakutsa syntyi aristokraattiseen perheeseen Matanissa, Kakhetissa. Tšoloqašvilin perhe on ollut vaikutusvaltainen Georgian politiikassa. Valmistuttuaan Tbilisin lukiosta Tšholoqašvili palveli armeijassa Tverin alueella rakuunana. Kakustsa nai vuonna 1913 Nino Megvinetukhutsesin, jäi eläkkeelle armeijasta ja muutti Matanin asuntoonsa, jossa perhe asui ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka. 

Kakutsa haavoittui useasti vuonna 1914 taistellessaan Itävalta-Unkarin joukkoja vastaan. Tšoloqašvili sai siirron Kaukasian rintamalle. Kaukasialta Tšoloqašvili siirrettiin vuonna 1915 Persiaan ja sieltä Mesopotamiaan, jossa hän taisteli brittien rinnalla vuonna 1916.

26. toukokuuta vuonna 1918 Georgia julistautui itsenäiseksi ja Tšholoqašvili sai paikan armeijasta. Tšoloqašvili toimi Georgian puolustusministerinä vuonna 1919. 

Helmikuussa vuonna 1921 bolševikit miehittivät Georgian. Georgia joutui siirtämään pääkaupunkinsa Tbilisistä lännemmäksi 25. helmikuuta vuonna 1921. Maaliskuussa vuonna 1921 Georgian hallitus pakeni maasta. Tšoloqašvili ei halunnut lähteä ja liittyi sissisotaan bolševikkeja vastaan vuonna 1922.

Merkittävä tapahtuma alkoi, kun Tšoloqašvilin kannattajat järjestivät talonpoikaiskapinan Khevsuretin alueella. Puna-armeija poltti monia kyliä, mutta Tšoloqašvili pakeni Tšetšeniaan. Kaikki Tšoloqašvilin perheen jäsenet surmattiin puna-armeijan käskystä. 

Toinen suuri tapahtuma oli Elokuun kansannousu Georgiassa vuonna 1924, jolloin Tšoloqašvili miehitti Manglisin kaupungin. Pian Tšoloqašvilin heikko armeija kuitenkin siirtyi yhä idemmäksi vuoristossa ja päätyi Dušetiin. Tšoloqašvili murskasi neuvostoarmeijan Svimoniant-Khevissä. 
Kun kapina luhistui Tšoloqašvili kieltäytyi antautumasta. Tšoloqašvili yritti vielä koota joukkoja sotimaan bolševikkeja vastaan, mutta hänet kukistettiin pian. Tšoloqašvili joutui pakenemaan Turkkiin jossa hän liittyi muihin georgialaisiin emigrantteihin ja muutti Ranskaan.

Tšoloqašvili asui Ranskassa koko loppuelämänsä, kunnes hän kuoli tuberkuloosiin vuonna 1930. Hänet on haudattu Cimetière de Saint-Oueniin, johon on haudattu monta georgialaista emigranttia.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Carl (Karl) Hjalmar Ekholm** (23. toukokuuta 1876 Vihti – 12. helmikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen juristi, virkamies ja pankin- ja yritysjohtaja.

Ekholmin vanhemmat olivat hovineuvos Carl Fredrik Ekholm ja Anna Yolanda Strandberg ja puolisot 1903–1919 Anna Maria Sandberg ja vuodesta 1919 Anna Elisabet Huber. Ekholm tuli ylioppilaaksi 1894 ja valmistui molempien oikeuksien kandidaatiksi 1901, varatuomarin arvon hän sai 1904. Hän oli asianajaja 1905, senaatin kopisti 1904–1906, Suomen metalliteollisuuden työnantajainliiton sihteeri ja asiamies 1906–1914, Helsingin kaupunginvaltuuston sihteeri 1909–1914, A. Ahlström -yhtiön toinen johtaja ja johtokunnan jäsen 1915–1924 ja Liittopankin johtokunnan jäsen, johtaja 1924–1928 ja toimitusjohtaja 1928–1931. Ekholm oli myös vuodesta 1918 Suomen Työnantajain Keskusliiton hallituksen jäsen ja 1924–1932 sen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Ekholm Carl Hjalmar Viitattu 8.9.2021.
2. ↑  Biografia-sampo: Hjalmar Ekholm Viitattu 8.9.2021.
3. ↑  Hjalmar Ekholm kuollut.  *Teollisuuslehti*, 28.2.1933, nro 2, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.9.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |