recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Knyhar** (ukr. Книгар, suom. *Kirjakauppias*) oli kerran kuussa ilmestynyt kirjallisuuskritiikkiä ja bibliografian tutkimusalaa käsittelevä ukrainalainen aikakauskirja. Sen julkaisija oli kiovalainen kustannusliike Tšas. Se ilmestyi syyskuusta 1917 maaliskuuhun 1920 päätoimittajinaan Vasyl Koroliv-Staryi ja Mykola Zerov.

Lehteä ehti ilmestyä 31 numeroa. Julkaisussa oli laaja osuus kirjallisuuskatsauksille ja bibliografialle ja lisäksi artikkeleita kirjankustannustoiminnan eri puolista, esimerkiksi Vadym Modzalevskyin tutkielma kirjakauppa-alan kehityksestä Ukrainassa, Volodymyr Miakovskyn kirjoitus ukrainalaisten kirjojen venäläissensuurin historiasta, S. Kondran analyysi Ukrainan journalistisesta bibliografiasta, H. Hasenkon selostus Ukrainan kuvasta eurooppalaisessa lehdistössä ja A. Jarynovytšin (oik. Andri Nikovskyi) katsaus ukrainankielisestä lehdistöstä Pohjois-Amerikassa. Lehteä avustivat monet muutkin kriitikot ja kirjallisuushistorioitsijat, kuten Dmytro Dorošenko.

Lähteet
-------

1. 1 2  Knyhar *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1988. Viitattu 19.6.2022. (englanniksi)
**Nenähuilu** on suosittu soitin Polynesiassa ja Tyynenmeren rantamaissa. Soittimesta on olemassa muita versioita Afrikassa, Intiassa ja Kiinassa.

Hawaiji
-------

f'ohe hano ihu havaijin kielellä tarkoittaa nenää, bambua, hengitystä. Se on tehty yhdestä bambun versosta, jossa on yksi aukko nenän kohdalle puhallusta varten, sekä kolme aukkoa sormituksille putken yläpuolella. Sitä käytettiin usein laulujen ja messujen yhteydessä. Havaijilla uskotaan, että nenä on puhdas ja viaton, toisin kuin suu jolla voidaan sanoa monia asioita. Joten nenän kautta kulkeva ilma on suusta tulevaa puhtaampaa. Havaijilla on ollut tapana, että mies on soittanut mielitylleen serenadin nenähuilulla, voittaakseen tytön huomion.

Afrikka
-------

Kongon demokraattisessa tasavallassa nenähuilua käyttää kahdeksan eri etnistä ryhmää.

Filippiinit
-----------

Nenähuilu
Filippiineillä pitung ilong, tai kalaleng pohjoisessa asuvien keskuudessa, soitetaan oikean tai vasemman sieraimen ylänurkassa. Koska kalaleng on pitkä ja sillä on kapea sisäinen tilavuus, sillä on helppo soittaa erilaisia harmonioita, jopa melko vaimealla puhalluksella. Tällaisen nenähuilun ääniala kattaa kaksi ja puoli oktaavia. Sormiaukot huilun sivulla muuttavat sävelalaa, joka mahdollistaa eri asteikkojen käytön. Jotkut soittajat käyttävät tupakan suodatinta toisessa sieraimessaan, saadakseen voimakkaamman puhalluksen.

Uusi-Seelanti
-------------

Nguru
Historiallisesti Uudessa-Seelannissa nenähuilun rakennusaineena ei käytetty bambun versoa, joten jotkut vanhoista nenähuiluista "Ngurut" on valmistettu pehmeästä, saippuakiven kaltaisesta kivestä. Puuta, luuta ja erityyppistä norsunluuta on myös käytetty ngurujen valmistuksessa, usein hyvin komeilla kaiverruksilla, jotka loivat niiden vaikutusta pyhästä esineestä. Modifioituna ngurua voitiin soittaa myös suulla nenän sijaan.

Maorien koauau ponga ihu oli myös osa perinteisistä nenähuilutyypeistä. Gourd-huilu on rakennettu hieman samalla tyylillä. Ipu ho kio kio:a käytettiin myös Havaijilla. Rakentaja muotoili nenäreiän huilun kaulaan. Tämä pieni reikä asetettiin soittajan sieraimen.
Virginie Demont-Breton, Pierre Petitin valokuva.
**Virginie Élodie Marie Thérèse Demont-Breton** (26. heinäkuuta 1859 Courrières - 10. tammikuuta 1935 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Virginie syntyi taiteellisen perheen tyttäreksi; myös hänen isänsä Jules ja setänsä Émile olivat taidemaalareita.

Elämänvaiheita
--------------

Virginie Breton sai taideopetuksensa isältään. Hän piti ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1880, samana vuonna kuin solmi avioliiton taidemaalari Adrien Demontin kanssa. Seuraavana vuonna hänet palkittiin kolmannen luokan mitalilla ja vuonna 1883 hänellä oli näyttely Pariisin Salongissa. Amsterdamin maailmannäyttelystä vuonna 1883 hän sai kultamitalin ja seuraavana vuonna kunniamaininnan. 

Vuonna 1890 Demont-Breton muutti miehensä kanssa Wissantiin, lähelle Pas-de-Calaisia. Hänen alkujaan muotokuvia ja historiallisia aiheita käsittänyt tuotantonsa muuttui. Se otti aiheekseen realistiseen tyyliin kuvatu maalaukset kalastajista ja erityisesti heidän vaimoistaan ja lapsistaan.  

Demont-Breton oli yksityiselämässään omistautunut perheelleen. Ammatillisella puolella hän sai tunnustusta ja oli aktiivisesti mukana parantamassa naistaiteilijoiden asemaa. Ranskan valtio osti häneltä työn vuonna 1883 ja vuonna 1891 Comité des Artistes Français otti hänet jäsenekseen tehtävänään toimia maalaustaiteen kriitikkona. Tätä ennen naisjäseniä oli ollut vain yksi, Rosa Bonheur. Hänen töitään oli esillä myös Chicagon maailmannäyttelyssä vuonna 1893. 

Vuodet 1895 -1901 Demont- Breton toimi naistaiteilijoiden liiton puheenjohtajana. Yhdessä Hélène Bertaux´n kanssa he käyttivät julkisuutta taidokkaasti hyväkseen tuodessaan esille muun muassa sen, että nuorten naisten pääsy taidekouluihin on vaikeaa. Ranskan valtio myönsi hänelle kunnialegioonan ritarin arvon ja Belgian valtio antoi hänelle kunniamerkin. Vuonna 1913 hänet nimitettiin Antverpenin kuninkaallisen taideakatemian jäseneksi.

Teoksia
-------

* Nuori kalastaja*Nuori kalastaja*
* Alma mater*Alma mater*
* Kalastajan vaimo*Kalastajan vaimo*
* Veteen*Veteen*
* Hänen miehensä on merillä*Hänen miehensä on merillä*

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2 3 4

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Irja Margareta Sahlberg** (11. kesäkuuta 1904 Turku – 21. kesäkuuta 1972) oli suomalainen kansanelämän tutkija ja museovirkamies.

Sahlberg valmistui filosofian kandidaatiksi 1931. Hän kuului Gabriel Nikanderin ympärille Åbo Akademissa muodostuneeseen nuorten tutkijoiden piiriin ja erikoistui rakennus- ja käsityöhistoriaan. Svenska litteratursällskapetin stipendiaattina hän teki kenttätyötä, lähinnä rakennusdokumentointia kaikkialla ruotsinkielisessä Suomessa.

Sahlberg aloitti museotyönsä Sagalundissa Kemiössä, ja 1937 hänet palkattiin Turun historialliseen museoon. Hän johti konkreettista museotyötä, kun Luostarinmäki museoitiin, ja tarkisti Turun linnan tyylihistorialliset interiöörit tieteellisten periaatteiden mukaisesti. Sahlberg työskenteli vuosina 1953–1960 Turussa museojohtajana ja oltuaan välillä amanuenssina jäi eläkkeelle 1968. Sahlbergin johtaja-aikana tehtiin poliittiset päätökset, että Luostarinmäen ja Qwenselin talon jäljellä olevat talot säilytetään.

Sahlberg oli kaupunkietnologian uranuurtaja, joka yhdisti työssään historian menetelmät ja kansanelämäntutkijan kokonaisnäkemyksen. Hän kirjoitti itse tekstinsä sekä ruotsiksi että suomeksi. Hän laati ensimmäiset opaskirjat Sagalundin museolle (1934), Luostarinmäelle (1941), Qwenselin talolle ja apteekkimuseolle (1963) sekä Taivassalon museo-oppaan (ilmestyi postuumisti 1974). Hänen bibliografiansa käsittää noin 70 nimekettä. Tärkeimpiä julkaisuja ovat *Byggnadsskick och heminredning på Klosterbacken* (1941) sekä osuudet maanviljelyksestä ja rakennusten kunnosta teoksessa *Kimitobygdens historia* (1942).

Lähteet
-------

* Irja Sahlberg. Uppslagsverket Finland. Viitattu 13.2.2016

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Irja Sahlberg
Tehtaan tiloissa toimii nyt Vesikoskitalo.
**Loimijoen paperitehdas** oli Loimaan Vesikoskella Loimijoen Vesikoskessa vuosina 1907-1909 toiminut paperitehdas. Tehdas perustettiin samalla paikalla aiemmin toimineen naulatehtaan tuhouduttua tulipalossa vuonna 1903. 

Tehdas aloitti toiminnan nimellä Ab Loimijoki Pappersbruk - Loimaan Paperitehdas Oy. Naulatehdasta pyörittänyt Ferraria oli aiemmin hakenut paperitehtaan perustamiseen lupaa, jota sille ei kuitenkaan ollut myönnetty. Uuden yhtiön johtoon kuuluivat muun muassa Wilhelm Bensow, Karl Fazer ja K. G. Fazer sekä A.L. Granfelt. 

Tehtaan tuotteina valmistettiin luonnonruskeaa paperia pääasiassa vientiin. Paperikoneen valmisti Viipurin konepaja. Muita koneita toimittivat myös ruotsalaiset valmistajat. Myös voimalaitoksen turbiinit olivat ruotsalaisia. Hiokkeen raaka-aineena olivat rimat ja sahausjätteet. Vuosituotannoksi oli suunniteltu 1500 t/a, mutta käytännössä tuotanto jäi noin 760 tonniin. Tehtaassa oli työntekijöitä noin 90.

Paperitehdas ei kuitenkaan menestynyt taloudellisesti. Kahden konkurssin jälkeen tehdas lopetti toimintansa. Konkurssihuutokaupassa vuonna 1912 tehtaan koneet osti kauppias Wilhelm Bensow. Bensow myi paperitehtaan koneet edelleen Myllykosken Puuhiomo Oy:lle, missä se toimi 1970-luvun alkuun saakka. Paperikone on edelleen museokoneena UPM:n Keskusarkistossa Valkeakoskella. Myöhemmin rakennuksessa toimi vuosikymmenien ajan nahkateollisuutta, jonka johdosta rakennus tunnettiin Nahkalinna-nimellä. Nykyään rakennuksen nimi on Vesikoski-talo ja siinä toimii vuokralaisina useita yrityksiä

Paperitehtaan aikana vuonna 1908 Vesikoskelle rakennettiin uusi voimalaitos patoineen. Vesikosken voimalaitos jäi toimintaan ja päätyi sittemmin Vesikosken Sähkölaitos Oy:n haltuun.

Tehtaan paperikone
------------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Kone** | **Valmistaja** | **Toiminnassa vuosina** | **Viiraosa** | **Viiraleveys** | **Puristinosa** | **Nopeus** | **Kapasiteetti** | **Muuta** |
| Paperikone PKI | Viipurin konepaja | 1907–1909 |  ? | 2 400 mm |  ? |  ? | 760-1 500 t/a, Luonnonruskea paperi | Myytiin Myllykosken paperitehtaalle vuonna 1912, jossa oli käytössä 1970-luvun lopulle saakka. Kone museoitiin ja oli museoituna Myllykoskella vuosina 1977-2012. Kone siirrettiin UPM:n keskusarkistoon Valkeakoskelle vuonna 2012 ja entisöitiin museoesineeksi. |

Katso myös
----------

* Suomen paperiteollisuus

Lähteet
-------

* Vesikoskitalo
* Laakso, Veikko (1994) Suur-Loimaan historia II. Loimaan Kirjapaino. Loimaa.
* Pietilä, Arto (2008) Vesikoski - virtaava kulta. Kustannus HD. Loimaa.
* Nykänen, Panu & Paulapuro, Hannu (2005) Telan ympäri - Vuosisata suomalaista paperikone- ja paperinvalmistustekniikkaa. Tekniikan Historian Seura THS ry. Helsinki.

Aiheesta muualla
----------------

* Loimijoen Paperitehdas Pörssitiedossa.
**Käänteisnimipalvelu** (engl. *Reverse DNS*) on Internetin DNS-nimipalvelun toiminto, jonka tarkoitus on hakea IP-osoitetta vastaava nimipalvelunimi.

Tyypillisesti DNS:ää käytetään määrittämään nimeä vastaava IP-osoite, jotta siihen voidaan ottaa yhteys. Esimerkiksi nimi `example.com` voi palauttaa osoitteen `10.11.12.13`. Huomaa että nimellä ja nimipalvelunimellä ei useinkaan ole yksi-yhteen vastaavuutta. Samalla palvelimella voi olla useampi nimi ja `www.example.com`:in IP-numeron takaa voi löytyä esimerkiksi nimi `web-palvelin.example.com`.

Käänteisnimipalvelu kertoo osoitetta vastaavan nimen. Tähän käytetään erikoisdomainia `in-addr.arpa`. IPv4-osoitetta haettaessa IP-osoite käännetään takaperin ja siihen lisätään kyseessä oleva verkkotunnus. Esimerkiksi osoitteen `10.11.12.13` nimeä haettaessa tehdään PTR-tietueen nimipalvelukysely nimelle `13.12.11.10.in-addr.arpa`.

IPv6-osoitteille vastaava domain on `ip6.arpa`. IPv6-osoitetta vastaava nimeä selvitettäessä tehdään kysely nibbleittäin käännetyllä osoitteella heksadesimaalimuodossa. Esimerkiksi osoitettava `4321:0:1:2:3:4:567:89ab` vastaava selvitys on `b.a.9.8.7.6.5.0.4.0.0.0.3.0.0.0.2.0.0.0.1.0.0.0.0.0.0.0.1.2.3.4.ip6.arpa`.

Käänteisnimipalvelu on monissa yhteyksissä tärkeä palvelu, jolla saadaan IP-osoitteet suhteellisen ymmärrettävään muotoon. Monet verkkotunnusten jakelijat, esimerkiksi RIPE määräävät sen pakolliseksi. Käytännössä kuitenkin merkittävä osa, ehkä noin kymmenes käytetyistä IP-osoitteista ei reversoidu miksikään nimeksi. Tämä on yleensä merkki huolimattomasta ylläpidosta. Osa sähköpostipalvelimista ja monet IRC-palvelimet kieltäytyivät yhteydenotoista tällaisten osoitteiden kanssa, koska niitä on perinteisesti käytetty roskapostin lähettämiseen ja häiriköintiin. Varsinaisena autentikaatiokeinona reverse-DNS on kuitenkin heikko.

Standardit
----------

* RFC 1912

Katso myös
----------

* DNS
William Grant Still vuonna 1949 (valokuva: Carl Van Vechten)
**William Grant Still** (11. toukokuuta 1895 Woodville, Mississippi – 3. joulukuuta 1978 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oli ensimmäinen afroamerikkalainen, joka pääsi Yhdysvalloissa johtamaan ammattimaista sinfoniaorkesteria johtaessaan vuonna 1936 Los Angelesin filharmonikkoja.

Still vietti lapsuutensa äitinsä ja isoäitinsä kasvattamana Little Rockissa, Arkansasissa. Hän opiskeli lääketiedettä ohiolaisessa Wilberforcen yliopistossa ennen siirtymistään musiikin pariin. Hän opiskeli sävellystä ensin Oberlinin musiikkikonservatoriossa Ohiossa ja sitten tyylillisesti konservatiivisen George Whitefield Chadwickin johdolla Bostonin New England Conservatory of Musicissa. Myöhemmin hän sai vielä opetusta Edgard Varèselta tämän radikaaleimmin avantgardistisen luomiskauden aikana. Still meni vuonna 1939 naimisiin ja asettui Los Angelesiin.

Huoli afroamerikkalaisten asemasta yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa heijastuu moniin Stillin teoksiin. Hänen varhaisiin orkesteriteoksiinsa kuuluvat *Darker America* (1924) ja *From the Black Belt* (kamariorkesterille, 1926). Baletin *Sahdji* (1930) säveltämistä edelsi laaja perehtyminen afrikkalaiseen musiikkiin. Still sävelsi myös baletin *Lenox Avenue* (1937) sekä oopperat *The Troubled Island* (1938, tuotettu 1949; libretto: Langston Hughes) ja *Highway No. 1, U.S.A.* (tuotettu 1963 ja 1977). Parhaiten hän tuli kuitenkin tunnetuksi teoksestaan *Afro-American Symphony* (1931).

1920-luvulla Still työskenteli sovittajana yhtyeenjohtaja Paul Whitemanille ja blueslauluntekijä W. C. Handylle. Jazzyhtyeen merkittävä vaikutus kuuluukin hänen myöhemmissä teoksissaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  William Grant Still Britannica


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Instituutti toimii Kansantaiteenkeskuksessa Kaustisella
**Kansanmusiikki-instituutti ry** on suomalaisen kansanmusiikin ja -tanssin tutkimus-, tiedotus- ja palvelukeskus, joka on perustettu 1974. Toimitilat ovat Kansantaiteenkeskuksessa Kaustisella. Instituutti tuottaa tutkimuksia, jotka käsittelevät Suomen historiallista kansanmusiikkia ja sen nykyhetken ilmiöitä. Tutkimustuloksia on julkaistu tutkielmina, äänitteinä ja lehtiartikkeleina.

Instituutin arkisto ja kirjasto koostuvat ääni- ja kuvanauhoista, valokuvista, kirjallisuudesta ja laajasta lehtileikekokoelmasta. 

Kansanmusiikki-instituutti on myös julkaisija. Se julkaisee äänitteinä arkistonauhoituksia sekä uutta kansanmusiikkia. Kirjajulkaisuihin kuuluu muun muassa nuottikirjoja ja tieteellisiä julkaisuja kansanmusiikin ja kansanperinteen alalta. Instituutti julkaisee yhdessä Suomen Kansanmusiikkiliiton kanssa *Kansanmusiikki*-lehteä (entiseltä nimeltään *Pelimanni*).

Instituutti tarjoaa muun muassa asiantuntija-apua tutkimusprojekteissa, tilaisuuksien ohjelmapalveluja sekä kansanmusiikin ja kansantanssin esiintyjätietojen välitystä.

Instituutin johtaja on Matti Hakamäki.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kansanmusiikki-instituutti ry

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Kansankokonaisuus** (saks. *Volksgemeinschaft*) on käsite, jota käytettiin Saksassa, mutta myös Suomessa, erityisesti 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla.

Kansankokonaisuuden käsitteen kehitti Saksan ns. konservatiivinen vallankumous kuvaamaan yhteiskuntaa joka on vastakohta modernille poliittisten ja sosiaalisten ristiriitojen leimaamalle yhteiskunnalle. Käsite oli monen saksalaisen liikkeen ohjelmassa - sekä liberaalien, natsien, kansallisbolševikkien että kristillis-konservatiivien. Romanttinen nuoriso- ja luontojärjestö Wandervogels näki kansankokonaisuuden vaihtoehdoksi taloudellisen egoismin (Homo Economicus) ja individualismin leimaamalle modernismille.

Konservatiivisen vallankumouksen johtohahmo Armin Mohler totesi:

*Ottakaamme esimerkiksi yksilö. Konservatiivisessa vallankumouksessa yksilö menettää erityisarvonsa ja tulee osaksi jotain kokonaisuutta - tosin osaksi jolla on erityinen arvonsa sen kautta että se on osa tätä kokonaisuutta.*
Kansallissosialismi adoptoi kansankokonaisuuden omaan käsitteistöönsä. Suomessa käsitteen otti käyttöön myös äärioikeisto (Isänmaallinen kansanliike), joka näki kansankokonaisuuden aatteen vaihtoehtona puoluedemokratialle ja marxismille. Kansankokonaisuuden käsite kuului kuitenkin myös laajempaan ja maltillisempaan pohjoismaiseen ja suomalaiseen aatteelliseen perinteeseen - integratiiviseen nationalismiin. Kansankokonaisuus ja integratiivinen nationalismi edustavat organistista yhteiskuntakäsitystä, jossa yhteiskunta nähdään yhtenä elävänä organismina.

Aiheesta muualla
----------------

* Jyrki Smolander, Historian Tietosanomat: Integratiivinen Nationalismi
* Jyrki Smolander: Kansankoti ja Hyvinvointiyhteiskunta[vanhentunut linkki]
* Helmut Dahmer: Materialismus der Volksgemeinschaft - Anmerkungen zum neuesten deutschen Historikerstreit
* Bernd Kleinhans: Volksgemeinschaft
* Horkheimer ja Adorno, Elemente des Antisemitismus
Virginie De Carne vuonna 2013.
**Virginie De Carne** (s. 1977) on entinen belgialainen lentopalloilija ja nykyinen lentopallovalmentaja. Peliurallaan De Carne tunnettiin yhtenä Euroopan parhaista hakkurin peliroolin pelaajista. Ennen uransa päätöstä vuonna 2011 hän ehti voittaa muun muassa Belgian, Sveitsin ja Espanjan mestaruuden sekä Italian, Belgian, Sveitsin ja Espanjan cupin. Lisäksi De Carne pelasi Venäjän liigassa. Myös De Carnen henkilökohtaiset meriitit peliuralta ovat huippuluokkaa: Mestarien liigan paras pistenainen, CEV-cupin paras syöttäjä, Italian liigan paras syöttäjä.  De Carne valittiin uransa aikana myös Belgian sekä Sveitsin liigan parhaimmaksi pelaajaksi. Vuoden 2009 EM-kisoissa hän oli kisojen toiseksi paras pistenainen.

Suomessa De Carne pelasi naisten Mestaruusliigassa kaudet 2009-2011 LP Viestin paidassa voittaen kaksi SM-kultaa. Hänet valittiin 2011 kauden naisliigapelaajaksi. Belgialaispelaajan peliura päättyi kauteen 2011. De Carne voitti LP Viestissä kaksi Suomen mestaruutta. Yhden kauden tauon jälkeen De Carne palasi kuitenkin lentopallokentille ja pelasi kauden 2012-13 Italian lentopalloliigassa Igor Gorgonzola Novarassa. Vuonna 2013 hänen peliuransa päättyi lopullisesti ja belgialainen aloitti valmennusuransa toimimalla Salon Viestin päätoimisena juniorivalmennuspäällikkönä. Keväällä 2016 naisten lentopalloliigassa pelaava LP Kangasala ilmoitti pestanneensa De Carnen päävalmentajakseen. Sopimus kattaa vuodet 2016-2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kova kaappaus – belgialaistähti ottaa Kangasalan komentoonsa - Aamulehti *Aamulehti*.  Arkistoitu 13.4.2016. Viitattu 2.4.2016. fi-FI
2. ↑  De Carne LP Viestin huippuvahvistus - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*. Viitattu 2.4.2016.
3. 1 2  Maailmantähti De Carne vahvistamaan LP Viestiä - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*. Viitattu 2.4.2016.
4. 1 2  Virginie De Carne LP Kangasalan uudeksi päävalmentajaksi *Mestaruusliiga*. Viitattu 2.4.2016.
5. 1 2  Virginie De Carne Salon Viestin juniorivalmennuspäälliköksi - Lentopalloliitto *www.lentopalloliitto.fi*. Viitattu 2.4.2016.
Malli *Escherichia coli*-bakteerin aspartaattikarbamoyylitransferaasin rakenteesta
**Aspartaattikarbamoyylitransferaasi** eli **aspartaattitranskarbamoylaasi** on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi karbamoyyliasparagiinihapon muodostumista asparagiinihaposta ja karbamoyylifosfaatista. Tämä reaktio on osa pyrimidiinien biosynteesiä ja aspartaattikarbamoyylitransferaasia esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissakin soluissa. Aspartaattikarbamoyylitransferaasin EC-numero on EC 2.1.3.2.

Rakenne ja toiminta
-------------------

Katalyyttisesti aktiivisten ja säätelyalayskikköjen sijoittuminen aspartaattitranskarbamoylaasin rakenteessa
Aspartaattikarbamoyylitransferaasi on suhteellisen suurikokoinen proteiini ja esimerkiksi *Escherichia coli*-bakteerin entsyymin molekyylimassa on noin 310 kDa. Entsyymi on dodekameeri ja koostuu 12 alayksiköstä. Entsyymissä on kaksi katalyyttisesti aktiivista yksikköä, jotka molemmat koostuvat kolmesta keskenään samanlaisesta alayksiköstä ja yhden trimeerin koko on noin 100 kDa. Tämän lisäksi entsyymissä on kolme kahdesta alayksiköstä koostuvaa säätely-yksikköä. Säätely-yksiköt sitoutuvat myös sinkki-ioneihin.

Aspartaattikarbamoyylitransferaasi on tyypillinen esimerkki allosteerisesti säädellystä entsyymistä. Entsyymillä on kaksi konformaatiota, jotka ovat katalyyttisesti aktiivinen R-konformaatio ja inaktiivinen T-konformaatio, jossa alayksiköt ovat hyvin lähellä toisiaan ja joko sitoutuu heikommin substraatteihinsa. Entsyymin substraattien asparagiinihapon ja karbamoyylifosfaatin sitoutuminen muuttaa konformaation T-konformaatiosta R-konformaatioksi ja reaktio etenee. R-konformaatiota stabiloi puriineihin kuuluva ATP-molekyyli sitoutumalla säätelykohtiin. Sen sijaan kaksi pyrimidiinijohdannaista CTP- ja UTP ovat aspartaattikarbamoyylitransferaasin allosteerisiä inhibiittoreita. Niiden sitoutuessa säätelyalayksiköihin muuttuu entsyymin konformaatio inaktiiviseksi T-konformaatioksi. Aspartaattikarbamoyylitransferaasilla on myös ei-allosteerisiä inhibiittoreita esimerkiksi N-(fosfonoasetyyli)asparagiinihappo, joka muistuttaa rakenteeltaan asparagiinihapon ja karbamoyylifosfaatin reaktiossa muodostuvaa välivaihetta. Tämä välivaihe muodostuu kun asparagiinihapon nukleofiilinen aminoryhmä reagoi karbamoyylifosfaatin elektrofiilisen karbonyyliryhmän kanssa. Muodostuva välivaihe hajoaa tuotteeksi ja fosfaatti-ioniksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  EC 2.1.3.2 - aspartate carbamoyltransferase Brenda. Viitattu 18.4.2017. (englanniksi)
2. 1 2 3  Jeremy M. Berg, John L. Tymoczko & Lubert Stryer: *Biochemistry, 6th Edition*, s. 276–282. W. H. Freeman and Company, 2006. ISBN 978-0-7167-8724-2. (englanniksi)
3. 1 2  David E. Metzler: *Biochemistry*, s. 221. Academic Press, 2003. ISBN 9780080924731. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 18.4.2017). (englanniksi)
4. ↑  Mary K. Campbell, Shawn O. Farrell: *Biochemistry*, s. 165. Cengage Learning, 2007. ISBN 978-0495390411. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 18.4.2017). (englanniksi)
**Loimola** (ven. Лоймола) on kylä Loimolanjärven eteläpuolella Loimolanjoen varrella Loimolan kunnassa Suojärven piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä Suomen luovuttamalla alueella. Loimolan kautta kulkee Matkaselkä–Suojärvi-rata. Loimolan kylässä oli 1 158 asukasta vuonna 1996 ja 642 asukasta vuonna 2013. Metsäteollisuus on tärkeä elinkeino. Kylän postinumero on 186850.

Historia
--------

Suomelle kuuluessaan Loimola oli osa Suistamon kuntaa. Suojärven radan rakentamisen jälkeen 1920-luvulla, alkoi Loimolaan kehittyä sahateollisuutta, mikä toi Loimolaan paljon luterilaista väestöä. Loimolassa toimi Karjalan Puu Oy:n saha. Loimolan luterilainen kirkko valmistui vuonna 1932. Suomi luovutti Loimolan Neuvostoliitolle vuonna 1940, valtasi sen takaisin seuraavana vuonna, mutta luovutti sen uudelleen vuonna 1944. Suurin osa rakennuskannasta tuhoutui sodissa. 

Ennen vuotta 2006 Loimola muodosti läheisen Roikonkosken kylän kanssa Loimolan kylähallintoalueen, jossa oli vuonna 1987 2 100 asukasta.

Lähteet
-------

1. ↑  [ Численность населения в разрезе сельских населенных
пунктов по состоянию НА 1 ЯНВАРЯ 2013Г] *fulltext.library.karelia.ru*.
2. ↑  Почтовый индекс поселок Лоймола, Суоярвский р-н, республика Карелия *index.kodifikant.ru*. Viitattu 3.8.2022.
Viri OH-IIK
**Viri** oli Suomessa vuonna 1936 suunniteltu ja rakennettu yksipaikkainen taitolentokelpoinen lentokone.

Koneen suunnittelun teki diplomi-insinööri Arvo Ylinen ja sen rakennelaskelmat teki Olavi Miekk-oja. Sen toteutuksen rahoitti Ilmailuinsinöörien kerho. Se rakennettiin Veljekset Karhumäki -yhtiön tehtaalla, Keljossa. Se valmistui 15. syyskuuta 1936. Kone lensi pari vuotta tunnuksella OH-IIK. Se tuhoutui onnettomuudessa 1. tammikuuta 1938. Sen korvaavaa konetta kaavailtiin tehtäväksi talvisodan alkaessa, mutta sodan alkaminen esti sen.

Tekniset tiedot
---------------

Viri oli yksimoottorinen, ylätasoinen kevyt siviililentokone. Sen moottorina toimi Szekely SR-3-0-moottori, jonka teho oli 37 hevosvoimaa. Koneen kärkiväli oli 8 metriä ja pituus 6 metriä. Koneen paino oli 350 kg. Sen huippunopeus oli 142 km/h.

Museokoneita Suomessa
---------------------

Alkuperäisestä lentokoneesta ei ole jäljellä mitään, mutta vuosina 2005–2007 oli rakenteilla koneen replika Suomen ilmailumuseossa.

Lähteet
-------

* Suomen ilmailumuseon näyttely 10.6.2005.
* Ismo Tervonen: *Veljekset Karhumäki Suomen ilmailun pioneereina 1924-1956*. Apali, 2002. ISBN 952-5026-25-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen ilmailumuseo: Alkuperäinen Virin moottori museon kokoelmiin (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ensiluokkaisia urheilulentokoneita valmistetaan jo Suomessakin. Kotimainen "Viri" on täysin aerobatiakelpoinen ja maksaa vain 60,000 mk, Aamulehti, 01.05.1937, nro 116, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Muukalaislegioonan soittokunta työssään.
**Aubagne** on ranskalainen kaupunki, joka sijaitsee noin 17 kilometriä Marseillesta itään Provence-Alpit-Rivieran alueella. Kaupungissa on 46 423 asukasta ja sen väestötiheys on 846 asukasta neliökilometrillä (2010).

Muun muassa Muukalaislegioonalla on kaupungissa päämaja ja päävärväyspaikka, jonka kautta kaikki legioonalaiset tulevat palvelukseen. Kaupungissa onkin matkailijoille avoin Muukalaislegioonan museo sekä myös legioonan veteraanien vanhainkoti. 

Kirjailija ja elokuvantekijä Marcel Pagnol (1895–1974) on syntyisin Aubagnesta. 

Aubagne sijaitsee Ranskan kaakkoiskulmassa muodostaen kolmion yhdessä Aix-en-Provencen ja Marseillen kanssa. Kolmiota hallitsevat vuoristoseudut kuten Garbalan, Sainte-Baume ja Doaurd/Carpiagne.

Aubagne

Lähteet
-------

1. ↑  Résultats du recensement de la population 2006 Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 24. heinäkuuta 2009. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aubagne**.
* Aubagnen kaupungin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Bottenhavet – Selkämeri.
**Selkämeri** (ruots. *Bottenhavet*), aikaisemmin *Raumanmeri*, on Pohjanlahden eteläosan nimitys. Etelässä se rajoittuu Ahvenanmaahan ja Ahvenanmereen ja pohjoisessa Merenkurkkuun. Selkämeri jakaantuu Suomen ja Ruotsin kesken, mutta keskellä Selkämerta on myös huomattavan suuri kansainvälinen vesialue. Saaria on vain rannikkoalueilla, kauempana rannikosta niitä ei ole. Selkämeren suolapitoisuus on noin 0,5 %.
Merisääennustuksissa käytetään Selkämeren rajoille seuraavaa määritelmää: meren eteläraja kulkee leveyspiiriä 60°30′ N seuraten. Selkämeren eteläosan pohjoisrajana on leveyspiiri 62° N, joka on samalla Selkämeren pohjoisosan eteläraja. Selkämeren pohjoisraja seuraa linjaa Ruotsin Järnas uddesta Suomen rannikon Halsögrundiin. Selkämeren kansainvälinen lyhennekoodi on B3, missä B on lyhennys Itämeren englanninkielisestä nimestä (*the Baltic Sea*). Selkämeren eteläosan lyhenne on B3S ja pohjoisosan B3N, missä S ja N viittaavat englanninkieleen (S= *south* ’etelä’; N= *north* ’pohjoinen’).

Raumanmerestä Selkämereksi
--------------------------

Aiemmin Rauman edustalla ollut Pohjanlahden eteläinen osa tunnettiin *Raumanmerenä*. Vielä 1800-luvulle saakka nimi Raumanmeri säilyi, mutta 1900-luvun alussa sen rinnalle alkoi nousta nykyinen *Selkämeri*-nimitys. Aluksi nimi Selkämeri mainittiin kartoissa ja kirjoissa vain suluissa, mutta pian Selkämeri vakiintui viralliseksi nimeksi.*lähde?*

Raumalla nimenmuutosta vastaan protestoitiin. Vuonna 1933 kaupunginhallitus lähetti Suomen Maantieteelliselle seuralle pyynnön puuttua asiaan. Mitään ei kuitenkaan tapahtunut, ja vielä vuonna 1944 kaupunginhallitus osoitti valituksen suoraan Valtioneuvostolle. Tämäkään ei johtanut mihinkään. Nimi Raumanmeri kuitenkin elää vielä nykyäänkin.

Selkämeren suurin syvyys on noin 300 metriä. Tämä syvin kohta (Ulvödjupet) sijaitsee Ruotsin aluevesillä.

Suurimmat rannikkokaupungit
---------------------------

* Pori
* Rauma
* Gävle
* Sundsvall

Katso myös
----------

* Selkämeren kansallispuisto

Lähteet
-------

1. ↑  Selkämeri-ryhmä 2010-2015  17.9.2013 (päivitetty 20.12.2017). Varsinais-Suomen ELY-keskus. Viitattu 12.5.2021.
2. ↑  Merien ja Saimaan aluejako ilmatieteenlaitos.fi.  Arkistoitu 10.7.2015. Viitattu 31.7.2015. (suomeksi)
3. ↑  Raumanmeren juhannus *rmj.fi*. Viitattu 3.7.2016.
4. ↑  Nature & world heritage *Höga Kusten*. Viitattu 3.6.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Selkämeri** Wikimedia Commonsissa

Itämeren osat

|  |  |
| --- | --- |
| Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle | 
* (Skagerrak)
* Kattegat
* Belttienmeri
* Tanskan salmet
	+ Juutinrauma
	+ Iso-Belt
	+ Vähä-Belt
	+ Samsøn Belt
	+ Langelandin Belt
	+ Fehmarnin Belt
* Kielinlahti
	+ Kielinvuono
	+ Eckernfördenlahti
	+ Schlei
	+ Flensburginvuono
* Mecklenburginlahti

 |
| Varsinainen Itämeri | 
* Arkonan allas
* Bornholmin allas
* Gotlanninmeri
	+ Gdańskinlahti
	+ Gotlannin allas

 |
| Suuret lahdet | 
* Riianlahti
* Suomenlahti
* Pohjanlahti
	+ Ahvenanmeri
	+ Saaristomeri
	+ Selkämeri
	+ Merenkurkku
	+ Perämeri

 |
**Aspenin musiikkijuhlat** (Aspen Music Festival and School, AMFS) on yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä musiikkifestivaaleista ja musiikkikouluista. Vuosittain kesä-elokuussa Aspenin kaupungissa Coloradon osavaltiossa järjestettävän festivaalin yhdeksänviikkoinen kausi käsittää noin 350 tapahtumaa, muun muassa orkesterikonsertteja, oopperaesityksiä, kamarimusiikkia, luentoja ja lastenkonsertteja.

Aspenin musiikkijuhlilla opiskelee vuosittain noin 750 nuorta muusikkoa yli 40 maasta. Juhlilla on omat kurssinsa instrumentalisteille, laulajille, säveltäjille, jousikvarteteille. Juhlien yhteydessä on vuodesta 2000 toiminut American Academy of Conducting -kapellimestariakatemia. Orkesterinjohtoa Aspenin musiikkijuhlilla ovat opiskelleet mm. suomalaiset Petri Sakari (1979-80), Markku Laakso (2007) ja Sasha Mäkilä (2009).

Vuodesta 1998 juhlien taiteellinen johtaja on ollut kapellimestari David Zinman.

Chicagolainen liikemies Walter Paepcke perusti toisen maailmansodan jälkeen Aspeniin hiihtokeskuksen, Aspen Instituten ja Aspenin musiikkijuhlat.

Lähteet
-------

1. ↑  Sibelius-akatemian sivusto

Aiheesta muualla
----------------

* Aspenin musiikkijuhlien verkkosivut (englanniksi)
**Aubervilliers** [obɛʁvilje] on Ranskan kunta Pariisin pohjoisella esikaupunkivyöhykkeellä, noin 7 kilometriä Pariisin keskustasta koilliseen. Se kuuluu Saint-Denis’n arrondissementtiin Seine-Saint-Denis’n departementissa.

Aubervilliersin läpi kulkee Saint-Denis’n kanava.

Aubervilliersiin pääsee Pariisin metrolinjalla 7, jonka asemat *Aubervilliers-Pantin-Quatre Chemins* ja *Fort d'Aubervilliers* sijaitsevat kunnan etelärajalla. RER-junalinjan asema *Corneuve-Aubervilliers* on kunnan pohjoisrajan takana.

Aubervilliersin naapurikunnat ovat etelässä Pariisi, lännessä Saint-Denis, pohjoisessa La Corneuve ja idässä Pantin.

Lähteet
-------

1. ↑  Syndicat Mixte Autolib (Arkistoitu – Internet Archive), 40 communes, Paris.fr-sivusto, viitattu 29.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aubervilliers** Wikimedia Commonsissa

Aubervilliers’n keskustaa.

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Aubervilliers
**Pyhän Nikolaoksen luostari** (kreik. Μονή Αγίου Νικολάου, *Moní Agíou Nikoláou*) on ortodoksinen luostari Thíran saarella Santorínin saariryhmässä Kreikassa. Se on nunnaluostari ja omistettu Pyhälle Nikolaokselle (*Ágios Nikólaos*), Pyhälle Panteleimonille (*Ágios Panteleímonas*) ja Neitsyt Marialle "Elävöittävälle lähteelle" (*Zoodóchos Pigí*). Luostari sijaitsee Firostefánin ja Imerovíglin kylien välillä.

Pyhän Nikolaoksen luostari.
Luostari perustettiin alun perin 6. joulukuuta 1651, mikä tekee siitä saaren toiseksi vanhimman luostarin. Se sai alkunsa Gkýzin (Gizi) suvun yksityisestä kirkosta, joka sijaitsi Skároksessa, saaren varhaisemmalla keskuspaikalla. Suku oli Skároksen harvoja ortodoksisukuja, ja muutti kirkkonsa luostariksi, jonka ensimmäiset nunnat olivat suvun tyttäriä. Luostari siirrettiin nykyiselle paikalleen, jossa alun perin sijaitsi Elävöittävälle lähteelle omistettu kappeli, vuonna 1815. Uusi luostari valmistui vuonna 1820.

Luostarin keskuksena toimii Pyhälle Nikolaokselle omistettu pääkirkko eli *katholikon*. Luostarissa toimivat kirkollinen museo, jossa on bysanttilaisaikaisia ikoneita, sekä kansanperinnemuseo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ιερά Μονή Αγίου Νικολάου Σαντορίνης *Μοναστήρια της Ελλάδας*. Viitattu 1.9.2021.
2. 1 2 3  Santorini Agios Nikolaos Monastery *Greeka.com*. Viitattu 1.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Nikolaoksen luostari** Wikimedia Commonsissa
William Kapell
**William Kapell** (20. syyskuuta 1922 New York, New York – 29. lokakuuta 1953 King's Mountain, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen pianisti.

Kapellin vanhemmat omistivat kirjakaupan Manhattanilla. Kapell opiskeli Dorothea Anderson la Follettin johdolla ja pääsi sitten Philadelphian konservatorioon, jossa häntä opetti Olga Samaroff. Hän jatkoi opiskelua Juilliard Schoolissa Samaroffin siirryttyä sinne. Kapell voitti Philadelphian orkesterin nuorisokilpaiun ja Naumberg-palkinnon vuonna 1941. Tämän jälkeen hän pääsi debytoimaan New Yorkissa; debyyttiresitaali toi hänelle Town Hall Awardin. Resitaaliura kansallisella tasolla kehittyi nopeasti ja johti levytyssopimuksen saamiseen RCA Red Seal Recordsilta. Yksi Kapellille tärkeistä teoksista oli tuore Aram Hatšaturjanin Des-duuripianokonsertto, jonka hän soitti usein. Hänen teoksesta tekemästään levytyksestä tuli menestys.

Kapell aloitti kansainvälisen kiertueuran toisen maailmansodan jälkeen. Hän ei rajoittanut ohjelmistoaan tiettyihin säveltäjiin tai tyyleihin, mutta menestyi etenkin modernin venäläisohjelmiston, kuten Sergei Rahmaninovin, Dmitri Šostakovitšin, Aram Hatšaturjanin ja Sergei Prokofjevin teosten tulkitsijana. Hän soitti myös modernien yhdysvaltalaissäveltäjien, kuten Aaron Coplandin teoksia. Konsertto-ohjelmistossa Kapell teki yhteistyötä sellaisten kapellimestarien kuin Leopold Stokowskin, Eugene Ormandyn, Leonard Bernsteinin, Fritz Reinerin ja Serge Koussevitzkyn kanssa. Kapell vietti viimeisen kesänsä Australiassa, jossa hän piti esiintymisiä muun muassa Sydneyssa ja Melbournessa. Viimeisen esityksensä hän piti Geelongissa 22. lokakuuta 1953; 29. lokakuuta 1953 hän kuoli lentoturmassa ollessaan palaamassa Yhdysvaltoihin. Lentokone iskeytyi King's Mountainiin San Franciscon eteläpuolella, mikä johti koko henkilöstön ja matkustajakunnan menehtymiseen.

Harold Schonberg piti Kapellia toisen maailmansodan jälkeen nousseen sukupolven lupaavimpana yhdysvaltalaispianistina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  William Kapell AllMusic
2. 1 2  William Kapell Naxos
3. 1 2 3  William Kapell Steinway & Sons


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Kroatia
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Kōdōkanin pääsisäänkäynti
**Kōdōkan** (jap. 講道館) on judon kansainvälinen päämaja josta hallinnoidaan kansainvälistä judo-toimintaa. Kirjaimellisesti japaninkielinen sana *kō* tarkoittaa "luennoida" tai "levittää tietoa", *dō* tarkoittaa tietä ja *kan* tarkoittaa julkista rakennusta. Karkeasti suomennettuna Kōdōkan tarkoittaa paikkaa tien opiskeluun. Sen on perustanut judon kehittäjä Jigorō Kanō vuonna 1882. Nykyisin Kōdōkan sijaitsee 8-kerroksisessa rakennuksessa Tokiossa Japanissa.

Kōdōkan tarjoaa oppitunteja sellaisille, jotka haluavat hallita judon taidon. Kurssit sisältävät teoriaa ja judon harjoittelua sekä yleiskasvatusta. Kurssi jakautuu kahteen osaan. Peruskurssi on aloittelijoita varten, lisäksi on erikoiskursseja niille, jotka ovat suorittaneet peruskurssin tai sitä vastaavan.

Rakennus
--------

Kōdōkanissa on kahdeksan kerrosta ja kellari, ja talossa voi asua, harjoitella ja tehdä tutkimusta. 

Kellarikerroksessa on kahvila sekä kokoustiloja. Ensimmäisessä kerroksessa on parkkialue, pankki ja myymälä. Toinen kerros sisältää kirjaston ja lisää kokoustiloja. Kolmas kerros on judokoille sekä vierailijoille, jotka asuvat Kōdōkanissa. Neljännessä kerroksessa on pukutilat viidennen, kuudennen ja seitsemännen kerroksen harjoitustiloille. Seitsemättä kerrosta kutsutaan päädōjōksi. Kahdeksas kerros on katselijoita varten; siellä on istuimia, joista näkee seitsemännen kerroksen päätilaan.

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 

"Ki".Merkittävät budōdōjōt

* Aikikai hombu dōjō
* Butokuden
* Kōdōkan
* Fukuoka dōjō
* Iwama dōjō
* Nippon Budōkan
* Noma dōjō
* Renbukan
* Yoseikan
Englantilainen 1700-luvun väkipyssy
**Väkipyssy** on historiallinen lyhytpiippuinen (alle 500 mm) sileäputkinen ja suurikaliiperinen tuliase, jolla ammutaan hauli- tai rautaromupanoksia. Väkipyssyn piippu laajenee usein trumpettimaiseksi suppiloksi, ja on yleinen uskomus, että näin panos saadaan leviämään laajemmalle alueelle. Kyse on kuitenkin siitä, että laajasuinen suustaladattava pyssy on suorasuista huomattavasti helpompi ladata.

Väkipyssyt olivat mustaruutiaseita ja lähes aina suustaladattavia tai käyttivät varhaisia haulikonpatruunoita. Väkipyssyt olivat erityisen suosittuja 1600-luvulta 1800-luvulle vaununajajien ja postimiesten itsepuolustusaseina maantierosvoja ja petoeläimiä vastaan, sillä ne olivat pienen kokonsa vuoksi helppoja käsitellä ja suuren hajontansa vuoksi osuma oli lähietäisyydeltä ammuttaessa lähes varma. Myös merirosvot ja toisaalta merisotilaat käyttivät väkipyssyjä, koska ne olivat tehokkaita lähitaistelussa laivoihin hyökätessä.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Väkipyssy**.
**Veera Nelus** (28. lokakuuta 1916 Narva – 18. heinäkuuta 1996 Tallinna) oli virolainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan sopraano.

Nelus valmistui Narvan lukiosta vuonna 1935. Hän opiskeli laulua ajoittain Varvara Malaman johdolla vuosina 1938–1944 Ludmilla Hellat-Lemban luokassa. Vuosina 1944–1971 hän esiintyi Estonia-teatterin solistina. Lisäksi hän teki esiintymisiä konserttilaulajana. Vuonna 1955 Nelus esiintyi Tallinnfilmin elokuvassa *Kui saabub õhtu*. Viron televisiossa on tallennettu videokatkelmia Neluksen esintymisistä oopperoissa *Lakmé*, *I Capuleti e i Montecchi*, *La traviata* ja *Rigoletto*. Nelus sai Viron sosialistisen neuvostotasavallan ansioituneen taiteilijan arvonimen 1950.

Nelus sai Viron teatteriliiton jäsenyyden vuonna 1966. Hänen puolisonsa oli Georg Taleš. Hänelle syntyi lapsi Veera Taleš.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nelus, Veera Eesti Teatriliit


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
Facciolin kolmitaso, ensimmäinen italialainen lentokone.
**Aristide Faccioli** (20. marraskuuta 1848 Bologna – 28. tammikuuta 1920 Torino) oli italialainen insinööri, suunnittelija sekä autoilun että ilmailun pioneeri.

Historia
--------

Aristide muutti nuorella iällä Torinoon ja hän valmistui insinööriksi Torinon polyteknisestä yliopistosta *(Politecnico di Torino)*.

Vuonna 1883 hän patentoi Italiassa kaksitoimisen kaasumoottorin toimintaperiaatteen. Kaasumoottori oli sen aikainen nimitys polttomoottoreille, joissa polttoaine sekoitettiin ilman kanssa palavaksi seokseksi. Kaksitoiminen kaasumoottori tarkoittaa nykytermeillä kaksitahtista bensiinimoottoria. Faccioli sai vuonna 1891 luvan valmistaa ja koeajaa vaunua johon oli asennettu polttomoottori ja vuonna 1895 hän sai patentin parannellulle nelitahtimoottorilleen.

Vuonna 1898 hän suunnitteli auton, jonka valmistuksen aloitti torinolainen *Ceirano Giovanni Battista & C.* -niminen yhtiö nimellä Welleyes. Faccioli itse nimitettiin kyseisen yhtiön tekniseksi johtajaksi.

Ceirano Giovanni Battista & C:n myytyä vuonna 1899 Welleyesin piirustukset ja patentit tulevalle F.I.A.T. SpA:lle, Faccioli siirtyi kaupan myötä uuden yhtiön tekniseksi johtajaksi. Hänen ensimmäinen työnsä oli jatkokehittää autostaan Fiatin ensimmäinen malli, Fiat 4 HP.

Faccioli suunnitteli Fiatille vielä kolme seuraavaa mallia Fiat 6 HP:n, 8 HP:n ja 10 HP:n, ennen lähtöään yhtiöstä vuonna 1901.

Vuonna 1902 hän perusti Torinoon oman yrityksen nimeltä *Ing. A. Faccioli & C.*, joka valmisti moottoreita sekä autoihin että venekäyttöön. Vuonna 1905 yhtiöllä on torinolaisen ajoneuvovalmistaja Auto-Garage Quagliottin kanssa yhteinen näyttelyosasto Salone dell'automobile di Torino -näyttelyssä ja Faccioli esitteli siellä ensimmäiset omaa nimeään kantavat autonsa. Faccioli valmisti 12-, 16- ja 24-hevosvoimaisia autoja sekä linja-autoja ja teki oman yhtiönsä ohella suunnittelutöitä myös Fiatille vuoteen 1905 saakka. Vuonna 1906 yhtiön nimeksi muutettiin *Società Ing. Aristide Faccioli* joka lakkasi olemasta jo saman vuoden aikana ja sen tilalle perustettiin Società Faccioli Ferro Rampone, joka valmisti jäähdytinkennoja. Tämän yhtiön toiminta lakkasi vuonna 1908.

Vuonna 1908 valmistui *S.P.A. Faccioli*, ensimmäinen italialainen lentokone, jonka valmistuksesta vastasi ajoneuvovalmistaja Società Piemontese Automobili (S.P.A.). Koneen ensilento tapahtui tammikuun 13. päivänä vuonna 1909, jolloin Facciolin kone, hänen poikansa Marion ohjaamana nousi *Aeroporto di Venaria Reale* -lentokentältä 20 metrin korkeuteen. Lentäjän vähäisen kokemuksen takia kone tuhoutui lasketumisen yhteydessä.

Aristide Faccioli kuoli Torinossa vuonna 1920.

Lähteet
-------

1. ↑  FACCIOLI, Aristide Dizionario biografico degli Italiani. Viitattu 10.1.2019 (italiaksi).
2. ↑  Chi era costui - Aristide Faccioli
3. ↑  corsi.storiaindustria.it - Aristide Faccioli


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Italian People

 |

 |
**Eino Rainer Sopanen** (16. tammikuuta 1893 Savonlinna – 21. tammikuuta 1980) oli suomalainen toimittaja ja itsenäisyysaktivisti.

Sopanen pääsi ylioppilaaksi 1911. Hän oli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan kirjastossa amanuenssina 1915–1916 ja suoritti kirjastotutkinnon 1916. Tämän jälkeen Sopanen oli Helsingin yliopiston kirjastossa ylimääräisenä amanuenssina 1916–1918 ja Ylioppilaskunnan kirjastossa vt. kirjastonhoitajana 1919–1921 sekä vakinaisena kirjastonhoitajana 1922–1927. Sopanen toimi sitten ulkoasiainministeriössä apulaisarkistonhoitajana 1927–1933 ja sanomalehtijaoston päällikkönä 1930–1932. Hänet asetettiin lakkautuspalkalle arkistonhoitajan virasta 1933. 

Sopanen oli mukana jääkäriliikkeessä. Hän osallistui liikkeen perustamiskokoukseen Ostrobotnian kassahuoneessa 20. marraskuuta 1914 ja hän kuului Ylioppilaiden keskuskomiteaan, joka käynnisti syksyllä 1914 jääkärien rekrytointia. Sopanen hoiti tiedusteluasioita, osallistui 1919 Viron vapaussotaan ja sai majurin arvon.

Sopanen oli vuodesta 1933 lähtien toimittajana Uusi Suomi-lehden ulkomaantoimituksessa. 

Majuri Sopanen toimi talvisodassa salasanomien murtamisosaston päällikkönä.

Hänet valittiin 1958 Suomen Sanomalehtimiesten liiton puheenjohtajaksi.

Suomennoksia
------------

* Alfred Hauge : *Huuto* : romaani ; norjankielisestä alkuteoksesta *Ropet* suom. Rainer Sopanen. Kirjapaja, Helsinki 1948

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 27.1.1980, s. 10. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 24.4.2018.
2. ↑  Luettelo 1.11.1945 lakkautuspalkalla olleista valtion viran ja toimen haltijoista (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Rislakki, Jukka: *Erittäin salainen. Vakoilu Suomessa*, s. 245. LOVE KIRJAT, 1982.
4. ↑  Suomalainen Sanomalehtimiesliitto : Bobrikoffareista jääkäriliikkeeseen - liittomme jäsenten rooli Suomen itsenäistymisprosessissa, Jyrki Vesikankaan esitelmä 7.5.2014 (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto : Uutta valoa jääkärihistoriaan — näin he itse sen kertoivat - Walter Horn, K. J. Kalliala ja Rainer Sopanen kertovat Ostrobotnian perustamiskokouksesta 1914, äänitetty 31.1.1970
Perhosen siipi eri suurennuksilla. Viimeisessä näkyy valoa sirottava mikrorakenne, joka tuottaa siiven rakenteellisen värin.
**Rakenteellinen väri** on esineen pintarakenteesta aiheutuva näkyvä väri. Rakenteellisesti värittyneen esineen väri muodostuu esineen pinnan rakenteen muuttaessa pinnasta silmiin heijastuvan valkoisen valon aallonpituutta jonkin toisen värisen valon aallonpituudeksi sironnan tai interferenssin avulla, kun taas pigmenteillä tai muilla väriaineilla värittyneellä esineellä väri muodostuu väriaineiden heijastaessa tietyt valon aallonpituudet ja pidättäessä toiset. Rakenteellinen väritys saattaa olla katselukulmasta riipumatta lähes sama tai näyttää eri väriseltä eri suunnista katsottuna, jolloin sitä kutsutaan irisoivaksi.

Elävässä luonnossa monien lintujen höyhenten ja perhosten siipien väritys on rakenteellista. Väritys voi olla myös osittain pigmentteihin perustuvaa ja osittain rakenteellista. Esimerkiksi linnuilla vihreissä höyhenissä on monesti sekä keltaisia pigmenttejä että sininen rakenteellinen väritys, jotka yhdessä tuottavat näkyvän vihreän värityksen.

Ihmisen valmistamista esineistä rakenteellista väritystä ilmenee optisissa levyissä, kuten CD-levyissä. Optisen levyn lukupuolen sateenkaaren väreissä kimalteleva irisoiva väritys johtuu levyn heijastavan pinnan pienistä säännöllisistä kuopista, joiden muotoon levyn data on tallennettuna. Kuopat sirottavat valoa, jolloin levyn pinnasta eri suuntiin heijastuvan valon aallonpituus ja siten näkyvä väri vaihtelee.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Mistä lintu saa monenkirjavat värinsä? *Tieteen Kuvalehti*.  09.04.2010. Viitattu 9.2.2016.
2. 1 2 3  Physics of structural colour University of Cambridge. Viitattu 9.2.2016. (englanniksi)[vanhentunut linkki]