recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Abdullah ibn Husain** (arab. عبد الله الأول بن الحسين‎, *‘Abd Allāh al-’Awwal ibn al-Ḥusayn*; 2. helmikuuta 1882 – 20. heinäkuuta 1951) oli brittiläisen Transjordanian emiiri vuosina 1921–1946 ja Jordanian kuningas vuosina 1946–1951. Abdullah oli Hašimidien suvun Husain ibn Alin, Mekan šarifin ja Mekan emiirin vuodesta 1908, poika.*lähde?*

Abdullah taisteli brittien puolella ensimmäisessä maailmansodassa ja sai Transjordanian läänityksekseen brittien suojeluksessa 1921. Hän neuvotteli brittien kanssa ja maasta tuli itsenäinen emiraatti 25. toukokuuta 1923. Hänen veljestään Feisal ibn Husseinista tuli Irakin kuningas.*lähde?*

Abdullah oli arabijohtajista yksin suhteellisen länsimielinen ja olisi solminut rauhan Israelin kanssa, mutta Arabiliiton jyrkkä vastustus esti tämän.*lähde?* Abdullah haaveili myös Jordanian, Syyrian, Irakin ja osia Palestiinasta käsittävästä hašemiittisesta kuningaskunnasta, mistä syystä etenkään saudit eivät luottaneet häneen.*lähde?*

20. heinäkuuta 1951 Abdullah vieraili Jordanian puoleisessa Jerusalemissa pojanpoikansa prinssi Hussein.*lähde?* Hänen mennessään Al-Aksan moskeijaan temppelivuorella jerusalemilainen räätäli Mustapha Shukri Usho ampui hänet.*lähde?* Salaliittolaiset pelkäsivät kuninkaan tekevän erillisrauhan Israelin kanssa.*lähde?* Pääepäillyt pakenivat Egyptiin.*lähde?*

Abdullahia seurasi hänen poikansa Talal ja vain vuoden kuluttua prinssi Hussein.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Salonen, Erkki (toim.): "Kuolleita 1.10.1950–30.9.1951", *Mitä Missä Milloin 1952*, s. 37. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1951.
2. ↑  Amir Abdullah's Bodyguard on Camels with Red, Green and White Standard at Far Left *World Digital Library*.  Huhtikuu 1921. Viitattu 14. heinäkuuta 2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Abdullah I (Jordania)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: | **Jordanian kuningas**1946–1951 | Seuraaja:**Talal** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Scott Christopher Redding** (s. 4. tammikuuta 1993 Gloucester, Englanti) on brittiläinen ratamoottoripyöräilijä. Kaudella 2015 hän kilpailee MotoGP:n pääluokassa Marc VDS-tallissa numerolla 45. Hän on 185 senttimetriä pitkä ja painaa 78 kilogrammaa.

Ura
---

### 125-kuutioiset

Redding debytoi 125-kuutioisissa kaudella 2008 Aprilian pyörällä Blusens Aprilia-tallissa. Hän voitti uransa kahdeksannen kilpailunsa Donington Parkilla ja oli sarjan yhteispisteissä yhdestoista. 

Reddingin toinen kausi 125-kuutioisissa ei ollut yhtä menestyksekäs, hän oli parhaimmillaan kolmas, jälleen Doningtonissa. Yhteispisteissä hän oli viidestoista.

### Moto2

Kaudeksi 2010 Redding siirtyi Moto2-luokkaan ja Marc VDS-talliin. Hän oli parhaimmillaan kolmas Intian Grand Prix'issä ja oli sarjan yhteispisteissä kahdeksas. Hän oli kauden aikana mukana myös Shoya Tomizawan hengen vaatineessa onnettomuudessa Misanossa.

Kaudella 2011 Redding jatkoi samassa tallissa ollen kauden yhteispisteissä vasta 15:s. Kilpailussa hän oli parhaimmillaan viides.

Myös kauden 2012 Redding ajoi Mard VDS:llä. Hän saavutti kauden aikana neljä kolmatta sijaa ja oli lopulta sarjan yhteispisteissä viides.

Kaudella 2013 Redding jatkoi jälleen Marc VDS-tallissa. Hän voitti kauden aikana kolme kertaa ja oli seitsemän kertaa palkintokorokkeella. Tämä riitti sarjan toiseen tilaan Pol Espargarón jälkeen.

### MotoGP

Kaudeksi 2014 Redding siirtyi MotoGP:n pääluokkaan Go&Fun Gresini Hondan talliin. Hän oli kauden aikana parhaimmillaan seitsemäs kaksi kertaa ja oli sarjan yhteispisteissä lopulta 12:s.

Kaudella 2015 Redding jatkaa MotoGP-sarjassa vanhan Moto2-tallinsa Marc VDS:n riveissä.

Lähteet
-------

1. ↑  (es) As, Madrid, Grupo PRISAView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5 6

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Scott Redding** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
*Tämä artikkeli kertoo yritysjohtajasta ja taitoluistelijasta. Petri Kokko on myös suomalainen jääkiekkoilija ja tuottaja.*
**Petri Kokko** (s. 21. helmikuuta 1966) on suomalainen kilpauransa lopettanut taitoluistelija, joka urheilu-uransa jälkeen on toiminut markkinoinnin johtotehtävissä kansainvälisissä yrityksissä.

Luistelu-ura
------------

Hän luisteli yhdessä Susanna Rahkamon kanssa ja he kilpailivat jäätanssissa. Heidän parhaimpiin saavutuksiinsa kuuluvat Euroopan mestaruus vuodelta 1995, sekä samalta vuodelta maailmanmestaruuskilpailujen toinen sija. Vuoden 1995 jälkeen he ryhtyivät ammattilaisiksi. Heidän valmentajansa oli Martin Skotnicky.

Rahkamo ja Kokko ovat kehitelleet jäätanssiin oman tanssinsa nimeltä Finnstep. Kansainvälinen Luisteluliitto ISU pyysi paria kehittelemään kaudella 1994–1995 käyttämästään rytmitanssista uuden pakollisen tanssin jäätanssiin. Finnstep otettiin ohjelmaan kaudella 2008–2009.

Liikeura
--------

Luistelu-uran jälkeen Kokko on toiminut mainonnan ja liikkeenjohdon alalla muun muassa Niken Suomen-maajohtajana, Urheilukanavan ohjelmajohtajana sekä mainostoimisto Stream Helsingin toimitusjohtajana. 23. lokakuuta 2006 hänet nimitettiin Googlen ensimmäiseksi Suomen maajohtajaksi. Kokko nimitettiin 24. marraskuuta 2009 Googlen kansainvälisen myynnin kehitysjohtajaksi 1. tammikuuta 2010 alkaen. Hän ilmoitti muuttavansa Kaliforniaan pääkonttorin lähettyville kesäkuuhun 2010 mennessä. Elokuussa 2011 ilmoitettiin Kokon siirtymisestä Googlen myyntijohtajaksi Saksaan.

Perhe
-----

Rahkamo ja Kokko ovat naimisissa, ja heillä on kaksi lasta, Max ja Camilla.

Lähteet
-------

1. ↑  Rahkamo ja Kokko saavat oman tanssin  31.5.2007. YLE. Viitattu 14.7.2007.
2. ↑  Petri Kokko on Googlen panostus Suomeen  26.10.2006. Digitoday. Viitattu 10.10.2007. Suomi
3. ↑
4. ↑  Googlen Kokko Piilaaksosta Saksaan YLE. Viitattu 10.8.2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Petri Kokko Twitterissä
* Care to Ice Dance? Susanna Rahkamo & Petri Kokko
* Ylen Elävä arkisto: Rahkamo ja Kokko poistuvat jäältä

Taitoluistelun Suomen-mestarit: Jäätanssi
1981: Saila Saarinen / Kim Jacobson
– 1982: ? / ?
– 1983: ? / ?
– 1984–1985: Virpi Kunnas / Petri Kokko
– 1986: Susanna Peltola / Kim Jacobson
– 1987–1991: Susanna Rahkamo / Petri Kokko
– 1992: Katri Uski / Juha Sasi
– 1993: Tuire Mattila / Toni Haahti
– 1994: Katri Kuusniemi / Juha Sasi
– 1995: Susanna Rahkamo / Petri Kokko
– 1996: Katri Kuusniemi / Jamie Walker
– 1997: Maikki Uotila / Toni Mattila
– 1998: Maikki Uotila / Michel Bigras
– 1999: Pia-Maria Gustafsson / Antti Grönlund
– 2002–2004: Jessica Huot / Juha Valkama
– 2008: Piia Juhamo / Niko Jääskeläinen
– 2009–2010: Oksana Klimova / Sasha Palomäki
– 2011–2012: Henna Lindholm / Ossi Kanervo
– 2013: Olesia Karmi / Max Lindholm
– 2014: Henna Lindholm / Ossi Kanervo
– 2015: Olesia Karmi / Max Lindholm
– 2016–2018: Cecilia Törn / Jussiville Partanen
– 2019: Juulia Turkkila / Matthias Versluis
– 2020: Yuka Orihara / Juho Pirinen



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Yle

 |

 |
Ivan Paninin rintakuva.
**Ivan Panin** (12. joulukuuta 1855 – 30. lokakuuta 1942) oli venäläissyntyinen Yhdysvalloissa asunut raamatuntutkija, joka vuonna 1890 huomasi Raamatun tekstiin liittyvän erikoisia matemaattisia yhteyksiä, kun käytetään heprean ja kreikan aakkosia numeroina (näissä kielissä kullakin kirjaimella on lukuarvo). Esim. Raamatun alkujakeessa 1. Moos. 1:1 on kätketty numero 7 monessa mielessä: sanojen Jumala, taivas ja maa yhteenlaskettu lukuarvo on 777 ja muutenkin jakeeseen, kuten moniin muihinkin jakeisiin, on kätketty luku seitsemän siten, että kun lasketaan yhteen vaikkapa ainoan verbin, kaikkien sanojen ensimmäisten ja viimeisten kirjainten lukuarvo, saadaan tulos, joka on jaollinen seitsemällä. Tällaisia järjestelmiä ei ole muualta kuin Raamatusta löydetty. D. B. Turnen antoi 26 latinalaiselle aakkoselle lukuarvot ja yritti niillä aikaansaada englannin kielellä tekstin, jossa esiintyisi edes muutamia tällaisia lukuerikoisuuksia. Päiviä kestäneen työn jälkeen hän myönsi epäonnistuneensa. Tällaisia lukuerikoisuuksia ei ole todistettavasti löydetty mistään muualta kuin Raamatusta, ei edes apokryfikirjoista.

Katso myös
----------

* Teomatiikka

Lähteet
-------

1. ↑  Martti Päivänsalo:Taistelu Raamatusta


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Kastelórizon arkeologinen museo** (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Καστελ(λ)όριζου, *Archaiologikó Mouseío Kastel(l)órizou*), myös **Kastelórizon arkeologinen ja kansatieteellinen museo** (kreik. Αρχαιολογικό και Λαογραφικό Μουσείο Καστελ(λ)όριζου, *Archaiologikó kai Laografikó Mouseío Kastel(l)órizou*), on arkeologinen ja kansatieteellinen museo Megístin kylässä Kastelórizon saarella Kreikassa. Se esittelee saaren historiaa antiikin ajalta uudelle ajalle.

Historia ja rakennus
--------------------

Museo toimii kaksikerroksisessa rakennuksessa, jonka alempi kerros on ollut osa Johannittain ritarikunnan aikaista Pyhän Nikolaoksen (*Ágios Nikólaos*) linnaa, ja jonka ylempi kerros on rakennettu osmanivallan aikana 1800-luvulla ja oli saaren turkkilaisen komentajan käytössä. Rakennuksen kunnostaminen alkoi vuonna 1975 ja se toimii museona vuodesta 1984. Megístin kylässä toimii myös Kastelórizon historiallinen kokoelma.

Kokoelmat
---------

Museon kokoelmat jakaantuvat antiikin ajan löydöksiin, bysanttilaisen ja frankkivallan ajan esineistöön sekä jälkibysanttilaisen uuden ajan esineistöön. Antiikin ajan kokoelmiin kuuluu muun muassa veistoksia, keramiikkaa, piirtokirjoituksia, hautakiviä sekä lyykialaista tyyliä olevia reliefejä. Maininnan arvoisia ovat esimerkiksi Hygieian patsaan osa, roomalaisaikaisen sarkofagin osa sekä merestä löydetyt amforat ja kiviankkurit. Keskiajalta näytteillä on muun muassa veistoksia varhaiselta kristilliseltä kaudelta sekä ikoneita ja muuta bysanttilaisaikaista taidetta. Museon yksi sali on omistettu kansatieteelle ja esittelee perinteisiä asuja, käsitöitä ja kansantaidetta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Αρχαιολογικό Μουσείο Καστελλόριζου: Ιστορικό Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 8.11.2023.
2. 1 2 3  Αρχαιολογικό και Λαογραφικό Μουσείο Μεγίστης *All Over Greece*. Viitattu 8.11.2023.
3. 1 2 3  Αρχαιολογικό Μουσείο Καστελλόριζου: Περιγραφή Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 8.11.2023.
4. ↑  Ιστορική Συλλογή Καστελλορίζου *Archaeological Museums*. Viitattu 8.11.2023.
Al Saleelin kansallispuisto

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Oman |

Hallinto| Tyyppi | 
KansallispuistoView and modify data on Wikidata  |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Al Saleelin kansallispuisto** on luonnonsuojelualue Omanin sisämaassa, al-Kamil wa al-Wafin wilayassa Ash-Šarqiyyan eteläisessä kuvernementissä. Puisto perustettiin vuonna 1997. Sen pinta-ala on 220 neliökilometriä.

Valtaosa puistosta on tasankoa, jossa kasvaa akaasioita. Hajarvuoristo ulottuu puiston pohjoisosaan. Kaikkiaan kansallispuistossa on tavattu yli sata putkilokasvilajia, 57 lintulajia, kahdeksan matelijalajia ja 166 hyönteilajia. Nisäkkäisiin kuuluvat arabiangaselli, arabiantari, kapinrusakko ja kettu.

Kansallispuistossa arvioidaan elävän noin 7% maailman arabiangaselleista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Al Salmnani, Y.A.H.: Al Saleel Natural Park: A safe home to Oman's Arab Gazelle *Oman Observer*.  2.8.2022. Viitattu 27.11.2022.
2. ↑  Nature Reserves *Omanet*.  Arkistoitu 10.3.2012. Viitattu 27.11.2022.
3. ↑  Zainab al Nasseri: Al Saleel Park is habitat for 7% of global Arabia Gazelle *Oman Daily Observer*.  2020. Viitattu 27.11.2022.
Kuningas Piast vuoden 1605 painokuvassa.
**Piast-suku** oli Puolan ensimmäinen hallitsijasuku. He olivat Puolan ruhtinaita 900-luvulta 1100-luvulle. Suku nousi lyhyeksi ajaksi uudelleen valtaan 1300-luvulla.

Piastin dynastian perustajana pidetään Piastia, jonka historiallisuudesta ei kuitenkaan ole todisteita. Hän oli todennäköisesti puolalainen (polaani). Piastin ruhtinaskunnan pääkaupunki oli Gniezno lähellä nykyistä Poznańia. Ensimmäinen historiallinen hallitsija oli Mieszko I (k. 992), joka oli perimätiedon mukaan neljättä sukupolvea Piastista. Hän otti kristillisen kasteen vuonna 966 böömiläiseltä piispalta. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Otto I Suuri tunnusti hänet "herttuaksi ja ystäväksi", mikä merkitsi Puolan itsenäisyyden tunnustamista. Vuodesta 1033 alkaen Puolan kuninkaat joutuivat alistumaan keisarin alaisiksi ja Puolan aluetta jouduttiin luovuttamaan saksalaisille. Vuosina 1102–1138 Krakovasta käsin hallinnut Bolesław III palautti itsenäisyyden ja valloitti takaisin Pommerin sekä Oderin ja Elben välisen alueen. Hallituskautensa päättyessä hän kuitenkin jakoi Puolan pojilleen herttuakunniksi siten, että itsenäisen Puolan aika katkesi vuoteen 1320 asti.

Suku nousi uudelleen valtaistuimelle, kun Władysław I Lyhyt oli kuninkaana vuosina 1305–1333 ja yhdisti Puolan vuonna 1320. Hänen jälkeläisistään Kasimir III Suuri loi Puolan suurvalta-aseman. Maan talous nojasi tällöin suurelta osin Krakovan lähistöllä Wieliczkassa sijaitseviin suolakaivoksiin. Rauhoittaakseen maan oloja Kasimir lopetti pitkään jatkuneet taistelut saksalaisen ritarikunnan kanssa vuonna 1343.

Piast-sukuiset Puolan ruhtinaat ja kuninkaat
--------------------------------------------

* Piast
* Siemowit
* Lestko
* Siemomysł
* 960?–992 Mieszko I
* 992–1025 Bolesław I Rohkea, edellisen poika, kruunattiin kuninkaaksi 1025
* 1025–1034 Mieszko II Lambert, poika
	+ 1032 Bezprym, kruununtavoittelija, veli
* 1034–1058 Kasimir I, Mieszko II:n poika, yhdisti maan
* 1058–1079 Bolesław II Rohkea, poika, kruunattiin kuninkaaksi 1076, syrjäytettiin, kuoli 1081
* 1079–1102 Władysław I Herman, veli
* 1102–1107 Zbigniew, poika, syrjäytettiin
* 1102–1138 Bolesław III, veli

– –

* 1305–1333 Władysław I Lyhyt, kuningas Leszek II:n veli, kruunattiin kuninkaaksi vuonna 1320
* 1333–1370 Kasimir III Suuri, poika

Lähteet
-------

1. ↑  Anders Røhr: *Otavan suuri maailmanhistoria. Kartasto-osa*, s. 220–221. Suomentanut Laura Kolbe. Helsinki: Otava, 1983. ISBN 951-1-07458-X.
2. ↑  Erling Bjöl: *Otavan suuri maailmanhistoria, 20. osa. Historian perintö*, s. 108. Otava, 1987. ISBN 951-1-09753-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Piast (suku)** Wikimedia Commonsissa
Viktor Tsyhankov vuonna 2018.
**Viktor Tsyhankov** (s. 15. marraskuuta 1997 Nahariya, Israel) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla espanjalaista Gironaa, johon hän siirtyi Kiovan Dynamosta tammikuussa 2023. Tsyhankov nousi Ukrainan maajoukkueeseen vuonna 2016.

Tsyhankov nousi Kiovan Dynamon junioreista edustusjoukkueeseen kaudella 2016–2017. Hän on pelannut Ukrainan liigassa 156 ottelua ja tehnyt niissä 77 maalia. Hän voitti liigamestaruuden kaudella 2020–2021. Hän voitti Ukrainan cupin kausina 2019–2020, jonka loppuottelun päättäneessä rangaistuspotkukilpailussa hän oli yksi maalintekijöistä, ja 2020–2021, jonka loppuottelun ainoan maalin hän teki jatkoajalla. Hän on pelannut Mestarien liigassa 17 ottelua, joissa hän on tehnyt kolme maalia, ja Eurooppa-liigassa 33 ottelua, joissa hän on tehnyt yhdeksän maalia.

Tsyhankov siirtyi tammikuussa 2023 Espanjan La Ligassa pelaavaan Gironaan. Hän teki maalin kolmannessa liigaottelussaan helmikuussa Almeríaa vastaan ja kaksi maalia maaliskuussa tasapeliin 2–2 päättyneessä vierasottelussa Rayo Vallecanoa vastaan. Hän pelasi kevätkauden 2023 aikana 19 La Ligan ottelua. Kaudella 2023–2024 hän on marraskuun puoliväliin mennessä pelannut 11 liigaottelua ja tehnyt maalin syyskuussa Granadaa ja marraskuussa Osasunaa vastaan.

Tsyhankov pelasi Ukrainan nuorisomaajoukkueissa. Ukrainan A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran marraskuussa 2016 MM-karsintaottelussa Suomea vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pääsi vaihdosta kentälle kahdessa alkulohko-ottelussa, voitokkaassa neljännesvälieräottelussa Ruotsia vastaan ja tappiollisessa puolivälieräottelussa Englantia vastaan.

Tsyhankov on marraskuun 2023 puoliväliin mennessä pelannut 49 A-maaottelua, joissa hän on ollut 24 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt 11 maaottelumaalia: yhden maaliskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Luxemburgia, kaksi kesäkuussa 2019 EM-karsintaottelussa Serbiaa, yhden lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Ranskaa, yhden kuusi päivää edellisen jälkeen Kansojen liigan ottelussa Espanjaa, yhden toukokuussa 2021 ystävyysottelussa Bahrainia, yhden kesäkuussa 2022 Kansojen liigan ottelussa Irlantia, kaksi kesäkuussa 2023 ystävyysottelussa Saksaa, yhden neljä päivää Saksa-ottelun jälkeen EM-karsinnassa Pohjois-Makedoniaa sekä yhden kolme päivää edellisen ottelun jälkeen EM-karsinnassa Maltaa vastaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Viktor Tsyhankov Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)

Ukrainan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 Buštšan |
2 Sobol |
3 Sudakov |
4 Kryvtsov |
5 Sydortšuk |
6 Stepanenko |
7 Jarmolenko |
8 Malinovskyi |
9 Jaremtšuk |
10 Šaparenko |
11 Marlos |
12 Pjatov |
13 Zabarnyi |
14 Makarenko |
15 Tsyhankov |
16 Mykolenko |
17 Zintšenko |
18 Bezus |
19 Bjesjedin |
20 Zubkov |
21 Karavajev |
22 Matvijenko |
23 Trubin |
24 Tymtšyk |
25 Popov |
26 Dovbyk |
Valmentaja Ševtšenko
| "Not Again"Sunrise Avenue |
| --- |
| Singlen "Not Again" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Popgasm* |
|  Julkaistu | kesäkuu 2009 (Radio)  29. heinäkuuta 2009 (Digitaalisesti) |
|  Tyylilaji | rock |
|  Kesto | 03.52 |
|  Levy-yhtiö | Bonnier Amigo Music |
| Sunrise Avenuen muut singlet |
| "The Whole Story"2009 | "Not Again"2009 | "Welcome to My Life"2009 |

**Not Again** on Sunrise Avenuen toinen single toukokuussa 2009 julkaistulta Popgasm -nimiseltä albumilta. Single jaettiin radioille kesäkuussa 2009 ja digitaalisesti se julkaistiin heinäkuun lopussa.

Kappaleet
---------

Promosingle
1. Not Again

Digitaalinen
1. Not Again
2. Not Again (Acoustic)
3. Not Again (Instrumental)
4. 6-0 (Acoustic)

Musiikkivideo
-------------

Kappaleeseen kuvattu musiikkivideo julkaistiin elokuussa 2009. Video on kuvattu Islannissa. Koska samalla reissulla kuvattiin video myös "Welcome to My Life" -kappaleeseen, ei "Not Again" -videoon panostettu aivan sataprosenttisesti. Sunrise Avenuen laulajan, Samu Haberin, mukaan yhtye onkin saanut negatiivista palautetta; videota on mm. sanottu tylsäksi.

Lähteet
-------

1. ↑  - Suosikkiyhtyeen laulaja: Uusi musiikkivideomme on tylsä - The Voice - Musiikkiuutiset 2009-08-17 12:57:48[vanhentunut linkki]
**Arvo Survo** (s. 22. elokuuta 1954 Hatsina, Inkeri) on luterilaisen Inkerin kirkon pappi, runoilija, kirjailija, muusikko ja kansanperinteen kerääjä.*lähde?* Sukutaustaltaan hän on inkerinsuomalainen. 

Kupanitsan Kikkeristä kotoisin oleva Survo asui vuosina 1957−1960 perheensä kanssa Petroskoissa ennen muuttoa Hatsinaan. Vuosina 1972−1974 Survo palveli Neuvostoliiton asevoimissa. Survo opiskeli teologiaa Tallinnan teologisessa instituutissa vuosina 1981−1990. Hän valmistui diakoniksi vuonna 1983 ja papiksi vuonna 1987.

Vuonna 1990 Survo oli käynnistämässä Viron kirkon lähetystyötä. Hän on työskennellyt yli 20 vuotta Inkerin kirkon palveluksessa. Nykyisin hän toimii Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen lähettinä Inkerinmaalla.

Aleksis Kiven Seura myönsi Arvo Survolle Eskon puumerkki -palkinnon 1994.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2  Vihdin Seurakunta: Arvo Survo (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Eskon puumerkin saajat Aleksis Kiven Seura. Viitattu 13.10.2016.

Kirjallisuutta
--------------

* Tervonen, Heikki: *Arvo Survon matkassa Viipurista Volgan mutkaan*. Kirjapaja, Helsinki, 2007. ISBN 9789516075214.

Aiheesta muualla
----------------

* Arvo Survon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
* Arvo Survo SLEY:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
Vaakuna
**Jagiełło-dynastia** oli hallitsijasuku, joka hallitsi Liettuan suuriruhtinaskuntaa ja Puolaa, sekä ajoittain myös Unkari ja Böömiä 1300-luvulta 1500-luvulle. Dynastian perustaja oli Liettuan suuriruhtinas Jagello. Hän yhdisti Puolan ja Liettuan Puola-Liettuaksi mennessään naimisiin Puolan kuningatar Jadwigan kanssa. Dynastia oli yksi itäisen Keski-Euroopan mahtavimpia hallitsijasukuja 1400- ja 1500-luvuilla. Suvun aikoinaan hallitsemat alueet ovat nykyään jakautuneet kahdentoista valtion kesken.

Suku hallitsi monella kielialueella, ja siksi sen nimestä on useita versioita.

Suku oli vallassa Liettuassa vuosina 1377–1401 ja 1440–1572, Puolassa 1386–1572, Unkarissa 1440–1444 ja 1490–1526, ja Böömissä 1471–1526. Sen valta oli laajimmillaan Kasimir Jagiellonin kaudella 1440–1492.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jagiellon Dynasty (Poland-Lithuania) *Europe, 1450 to 1789: Encyclopedia of the Early Modern World*. Viitattu 23.9.2021.
2. ↑  Jagiellon Dynasty *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 24.9.2021.
3. ↑  The Jagiellonians: Dynasty, Memory and Identity *Oxford University*.  2013-2018. Viitattu 24.9.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
	+ 2
	+ 3
	+ 4
	+ 5

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Kroatia
* Puola
* Ruotsi
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Ámfissan arkeologinen museo** (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Άμφισσας, *Archaiologikó Mouseío Ámfissas*) on arkeologinen museo Ámfissan kaupungissa Delfoín kunnassa Kreikassa. Se esittelee Fokiin alueyksikön alueelta löydettyä pääosin antiikin aikaista esineistöä.

Historia ja rakennus
--------------------

Museo perustettiin vuonna 1987, kun kunta luovutti museorakennukseksi tarkoitetun talon kulttuuriministeriölle. Se kunnostettiin, ja näyttelyn kokoaminen alkoi vuonna 1996. Museo avattiin 18. toukokuuta 2002. Museorakennus on kaksikerroksinen ja rakennettu 1900-luvun alkupuolella. Se on toiminut aiemmin muun muassa pankkina ja poliisitalona. Alakerroksessa on kolme salia ja yläkerroksessa yksi suuri sali ja pienempi näyttelyhuone.

Kokoelmat
---------

Museon kokoelmiin kuuluu esineistöä varhaiselta pronssikaudelta noin 2800 eaa. varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle 500-luvulle jaa. Löytöjä on antiikin Fokiin ja Ozolian Lokriin alueelta, lukuun ottamatta seudun tunnetuin kohde Delfoi, jonka löydöt ovat Delfoin arkeologisessa museossa.

Alakerroksen salit esittelevät erityisesti antiikin Kirrhan, Kallionin, Lilaian ja Erokhoksen kaupunkien löytöjä sekä löytöjä esihistoriallisen ajan asuin- ja hautapaikoista nykyisistä Agía Efthymíasta, Chrissósta, Erateinísta, Itéan Moúlkista ja Kámpoksesta. Yläkerran suuri sali esittelee erityisesti antiikin Amfissan kaupunkia. Saleissa on esillä muun muassa veistoksia, kulttifiguriineja, keramiikkaa, metalliastioita, työkaluja, aseita ja koruja. Lisäksi yläkerran pienempi huone on omistettu rahoille, jotka ovat peräisin yksityiskokoelmasta. Rahakokoelma ulottuu nykyaikaan saakka. Museon pihalla on esillä piirtokirjoituksia ja mosaiikkeja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ιστορικό Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 13.11.2023.
2. 1 2  Περιγραφή Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 13.11.2023.
3. 1 2  Εκθέσεις Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 13.11.2023.
4. ↑  Αρχαιολογικό Μουσείο Άμφισσας *greece.terrabook.com*. Viitattu 13.11.2023.
Bobo-Dioulasson rautatieasema.
Abidjanin–Nigerin rautatie.
**Abidjanin–Nigerin rautatie** on Norsunluurannikon Abidjanista Burkina Fason Ouagadougouun johtava rautatie. Vuosina 1904–1954 rakennetun radan pituus on 1 260 kilometriä. Sen raideleveys on yksi metri.

Ranskan siirtomaahallinnon rakentaman rautatien tavoitteena oli alueen pohjoisosien alistaminen ja sen luonnonvarojen hyödyntäminen. Sen nimi viittaa Nigerjokeen, jonka varrelle radan oli tarkoitus ulottua.

Kapteeni Houdaillen johtama afrikkalaisvoimin suoritettu rakennustyö alkoi Abidjanista ja eteni Agbovilleen vuonna 1907, Dimbokroon vuonna 1910 ja Bouakéen vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan keskeyttämät työt jatkuivat vuonna 1919. Rata eteni Katiolaan vuonna 1923 ja Ferkessédougouun vuonna 1929. Guineanlahden rannalle rakennettiin vuonna 1931 Port-Bouëtin satamalaituri, jonne vedettiin sivurata ponttoonisiltaa pitkin. Ebrién laguuniin johtavan Vridin kanavan valmistuttua vuonna 1950 valtamerilaivat ovat päässeet suoraan Abidjanin satamaan.

Rautatie Ferkessédougousta Ylä-Voltan Bobo-Dioulassoon valmistui vuonna 1933. Toisen maailmansodan takia se saavutti maan pääkaupungin Ouagadougoun vasta vuonna 1954. Vuonna 1985 rataa jatkettiin Ouagadougousta 105 kilometrin päässä sijaitsevaan Kayaan.

Abidjanin–Nigerin rautatien kulta-aika päättyi 1950-luvulla, kun maantiet alkoivat korvata junaliikennettä ja plantaasiviljelyn painopiste siirtyi Norsunluurannikon länsiosaan. Norsunluurannikon ja Ylä-Voltan, nykyisen Burkina Fason, itsenäistyttyä vuonna 1960 rataa hyödynsi maiden yhteinen rautatiehallinto. Vuonna 1989 molemmat perustivat omat rautatieyhtiönsä. Rappiolle joutunut rata ja sen kalusto luovutettiin vuonna 1995 Kansainvälisen valuuttarahaston ja Maailmanpankin vaatimuksesta yksityisen Sitarail-konsortion hallintaan.

Ranskalaisen liikenne- ja logistiikkajätti Bollorén hallitsema Sitarail on keskittynyt pitkän matkan tavarakuljetuksiin, jotka jatkuvat usein naapurimaihin Maliin ja Nigeriin. Rahtiliikenteen volyymi on noussut yksityistämisen jälkeen huomattavasti, mutta henkilö- ja paikallisliikenne on samalla supistunut lähes olemattomiin. Julkisen palvelun heikentymisen ohella myös tarvittavat rata- ja kalustoinvestoinnit ovat jääneet tekemättä. Vuoden 2017 lopussa ilmoitettiin Bollorén rahoittamasta uudistusohjelmasta, jonka tarkoituksena on nostaa rautatien matkustajamäärä 300 000 henkeen ja tavaraliikenne miljoonaan tonniin vuoteen 2021 mennessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pilot, Georges: Ouvrages du génie civil français dans le monde. Lignes de chemin de fer: Afrique occidentale et Afrique équatoriale *planete-tp.com*.  Arkistoitu 27.7.2021. Viitattu 17.6.2018.
2. 1 2 3 4 5  Dagnogo, Foussata; Ninot, Olivier; Chaléard, Jean-Louis: Le chemin de fer Abidjan-Niger: la vocation d’une infrastructure en question.  *EchoGéo*, 2012, nro 20. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 17.6.2018.
3. ↑  Côte d’Ivoire: lancement des travaux du chemin de fer Abidjan-Ouagadougou *RFI Afrique*.  4.12.2017. Viitattu 17.6.2018.
**Eurooppa-päivää** vietetään Euroopassa 9. toukokuuta Schuman-julistuksen kunniaksi. 9. toukokuuta 1950 Robert Schuman esitti ehdotuksensa yhtenäisen Euroopan luomisesta välttämättömänä rauhanomaisten suhteiden ylläpitämiseksi, sisältäen aloitteen hiili- ja teräsyhteisön perustamisesta.

Tätä ehdotusta, joka tunnetaan nimellä Schumanin julistus pidetään Euroopan unionin perustamisen ensimmäisenä askeleena.

Nykyään 9. päivästä toukokuuta on tehty Euroopan unionin symboli (**Eurooppa-päivä**), joka yhdessä yhteisen valuutan (euro), lipun ja kansallislaulun kanssa identifioi Euroopan unionin poliittisena toimijana. Eurooppa-päivä on tarkoitettu unionin kansoja ja kansalaisia yhdistävien juhlallisuuksien päiväksi.

Eurooppa-päivän tapahtumia Suomessa järjestää kansalaisjärjestö Eurooppalainen Suomi yhteistyössä Euroopan komission Suomen-edustuston, Euroopan parlamentin Suomen-toimiston, ulkoministeriön ja Eurooppanuorten kanssa.  Vuonna 2019 Eurooppa-päivän kansanjuhla järjestettiin Helsingissä, Kampin Narinkkatorilla, johon osallistui yli neljätuhatta suomalaista. Ohjelmaan kuului kulttuuriesityksiä, paneelikeskusteluja ja paljon tekemistä koko perheelle.

Lähteet
-------

1. ↑  Satuli, Heli: *EU-perusteos*. 2. painos. Helsinki: Eurooppatiedotus, 2020. ISBN 978-952-281-621-4. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Schumanin julistus suomeksi, Europa.eu
3. ↑  Eurooppa-päivä, (Arkistoitu – Internet Archive) Europa.eu
4. ↑  Nyt ratkaistaan eurooppalaisten arvot ja kuka maksaa, jos Eurooppa vähentää päästöjään *Yle Uutiset*. Viitattu 13.3.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eurooppa-päivä** Wikimedia Commonsissa
Pekka Alpo 1930-luvun alussa.
**Pekka Albin Alpo** (alk. *Muhonen*, 26. helmikuuta 1877 Heinävesi – 5. helmikuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen teatterinjohtaja ja -ohjaaja. Hän oli Suomen Kansallisteatterin apulaisjohtaja 1920–1948, joka sai mainetta erityisesti Strindbergin ja Tolstoin näytelmien esitysten nykyaikaistamisesta.

Alpon vanhemmat olivat maanviljelijä Niilo Muhonen ja Angelika Pakarinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 ja sai kiinnityksen Suomalaiseen teatteriin 1897, mutta erosi 1901 ja lähti opintomatkalle Saksaan ja Ranskaan. Kasimir Leinon johtaman Suomen Näyttämön palveluksessa hän oli ohjaajana 1903–1094 ja Tampereen teatterissa näyttelijänä 1904–1905 sekä uuden opintomatkansa jälkeen johtajana 1907–1912. Kansan näyttämön johtajana hän toimi 1912–1914 ja sen jälkeen 1914–1920 johtajana Viipurissa toimineessa Suomalaisessa maaseututeatterissa. Suomen Kansallisteatteriin hän siirtyi 1920, teatterin apulaisjohtajana hän toimi aina vuoteen 1948 asti ja johtokunnan jäsenenä 1925–1948. Vuosina 1920–1929 hän myös opetti Suomen Näyttämöopistossa.

Toimikaudellaan Tampereen teatterissa Alpo sai vauhtia teatteritalohankeeseen niin, että teatterirakennus valmistui 1913. Alpo palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1948.

Lähteet
-------

1. ↑  Panu Rajalan sivusto Luettu 8.7.2007
2. ↑  Kuka kukin oli (Wikiaineisto)

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 28.

Kirjallisuutta
--------------

* Käki, Ritva: Pekka Alpo – Arkadiateatterin näyttelijästä Suomen Kansallisteatterin ohjaajaksi. Opinnäytetyö, Helsingin yliopiston taiteiden tutkimuksen laitos.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Valtionvaakunan ritarikunnan I luokan ritarimerkki.
**Valtionvaakunan ritarikunta** (vir. *Riigivapi teenetemärk*) on korkea-arvoisin Viron ansioritarikunnista. Se perustettiin presidentti Konstantin Pätsin antamalla asetuksella vuonna 1936 Viron itsenäisyyspäivän 24.2.1918 muistoksi. Ritarikunnan merkeillä palkitaan vain maan omia kansalaisia valtion hyväksi suoritetuista teoista ja palveluksista.

Kunnianosoitusta jaetaan viidessä luokassa, joiden lisäksi on olemassa myös erikoisluokka ketjuilla:

* Erikoisluokka ketjuilla
* 1. luokka
* 2. luokka
* 3. luokka
* 4. luokka
* 5. luokka

Viron tasavallan 90-vuotisjuhlavuotena helmikuussa 2008 jaettiin ensimmäisen kerran Valtionvaakunan ritarikunnan ketjuja uudelleenitsenäistymisen jälkeen. Presidentti Konstantin Pätsille aikoinaan annettu ainoa ketju on edelleen Moskovassa, ja se kuuluu Kremlin heraldiseen kokoelmaan, jonne se todennäköisesti jääkin. Pääministeri Andrus Ansip luovutti ketjun ja ensimmäisen luokan ristin tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilvekselle. Presidentti Ilves puolestaan myönsi ketjun entisille presidenteille: postuumisti presidentti Lennart Merelle ja elossa olevalle presidentti Arnold Rüütelille. 

Viron tasavallan presidentti Kersti Kaljulaid ja edeltävä presidentti Toomas Hendrik Ilves puolisoineen. Presidentti Kaljulaidilla valtiopäämiehen tunnuksena Valtionvaakunan ritarikunnan ketju ja ritarimerkki. Edeltävällä presidentillä Ilveksellä I luokan nauha ritarimerkkeineen.
Ritarikunnassa on yhteensä kuusi luokkaa. Ritarikuntamerkkinä on kullattu ns. suuri valtion vaakuna, jossa on keskellä kolme sinistä leijonaa ja vaakunaa reunustaa kaksi monilehtistä tammenoksaa. Vaakunan koko vaihtelee luokittain. Ensimmäisen luokan merkki on halkaisijaltaan 58 mm, toisen ja kolmannen luokan 55 mm sekä neljännen ja viidennen 42 mm. Kääntöpuolella on kohokuvioituina numeroina päivämäärä "24.2.1918". 

Ritarikuntaketju on kultaa ja leveydeltään 30 mm. Se muodostuu vanhoista virolaisornamenteista, mm. 48 kultalyhteestä. Ketjuun kuuluu myös jalokivikoristeita, yksi rubiini, kolme safiiria ja 96 timanttia. Ketjusta roikkuvan vaakunan halkaisija on 69 mm. Rintatähti kuuluu sekä ketjuun että ensimmäisen ja toisen luokan kunniamerkkiin. Ketjun ja I luokan merkin rintatähti on halkaisijaltaan 87 mm. Keskellä on 42 mm:n valtion vaakuna. Ketjun rintatähti on kultaa, I ja II luokan tähti hopeaa. 

Ritarikunnan nauha on tummansininen moireekuvioitu silkkinauha. Oikean olkapään yli kannettavan I luokan nauhan leveys on 105 mm. II ja III luokan merkki kannetaan perinteen mukaan kaulassa 41 mm nauhassa. Rinnan vasemmalla puolella kannettavien IV ja V luokan merkkien nauhan leveys on 35 mm.

Lähteet
-------

* Tetri Juha E.: *Kunniamerkkikirja*. Saarijärvi: Ajatus, 1998. ISBN 951-9440-23-2.
* Viron presidentin kotisivut *president.ee*. Viitattu 9.1.2011. (viroksi)

### Viitteet

1. ↑  ODM of Estonia: Order of the National Coat of Arms *medals.org.uk*. Viitattu 14.12.2022. (englanniksi)
**Johanna Sofia Nikolina Feltzing** (s. 1965) on ollut vuodesta 2011 tähtitieteen professori Lundin yliopistossa. Hän väitteli 1996 Uppsalan yliopistossa aiheella, miten Linnunradan kemiallinen sisältö on ajan myötä muuttunut. Feltzing oli ensimmäinen Uppsalassa tähtitieteestä väitellyt nainen ja kymmenes Ruotsissa. Hän oli 1996−1998 postdoc-tutkijana Royal Greenwich Observatoryssa ja Institute for Astronomyssa Cambridgen yliopistossa. Hän siirtyi 1998 Lundin yliopiston astronomian instituuttiin.

Feltzing tutkii työssään lähinnä Linnunradan historiaa tutkimalla sen tähtien koostumusta. Hän on tutkinut myös tähtiä elliptisissä kääpiögalakseissa ja pallomaisissa tähtijoukoissa.

Feltzing sai 2013 Kuninkaallisen tiedeakatemian Strömerin-Ferrnerin palkinnon "spektroskooppisista ja fotometrisistä tutkimuksista, joista on ollut merkittävää hyötyä Linnunradan ja sitä ympäröivien galaksien kehittymisen tuntemukselle".

Feltzing valittiin vuonna 2015 Ruotsin kuninkaalliseen tiedeakatemiaan toiseen luokkaan jäsenenä numero 1681.

Lähteet
-------

1. ↑  Fotoalbum, Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund- Viitattu 1.4.2020 (ruotsiksi)
2. ↑  Feltzing, S. (1996) *Two studies of the galactic chemical evolution*. Viitattu 1.4.2020 (englanniksi)
3. ↑  Program för professorsinstallation 18.3.2011 Lunds universitet.  Arkistoitu 17.6.2012. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
4. ↑  Sofia Feltzing, CV[vanhentunut linkki]. Astro.lu.se (englanniksi)
5. ↑  Våra trista grannar i rymden Forskning & framsteg. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
6. ↑  Sofia Feltzings hemsida Lunds universitet. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
7. ↑  Fem forskare belönade av akademien  18.3.2013. Kungliga Vetenskapsakademien.  Arkistoitu 3.12.2020. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
8. ↑  Astronomen Sofia Feltzing invald i akademien  22.5.2015. Kungliga Vetenskapsakademien.  Arkistoitu 26.7.2015. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
9. ↑  Sofia Feltzing. Kungliga Vetenskapsakademien. Viitattu 1.4.2020 (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Sofia Feltzing's Homepage,[vanhentunut linkki] Lund Observatory, Lund University (englanniksi)
Cadien- tai cajunkulttuurin alue Louisianan etelärannikolla. Tumma punainen osoittaa alueet, jolla kulttuuriperinne vaikuttaa selvimmin.
**Acadiana** (ranskaksi l'Acadiane) tarkoittaa ranskankielistä aluetta Louisianan osavaltion etelärannikolla. Alueen väkiluku oli vuoden 2000 väestönlaskennassa 1 352 646 ja pinta-ala 37 746 km². Se käsittää 22 Louisianan kaikkiaan 64 piirikunnasta ja sen lisäksi muita alueita, joihin on levinnyt sama kulttuuriperinne. Nimi sai virallisen aseman vuonna 1971.

Väestö
------

Acadianan asukkaista osa on alkuperältään cadien-nimeä kantaneiden ranskankielisten siirtolaisten jälkeläisiä. He olivat kotoisin Acadiesta, johon kuului alueita Kanadan länsirannikolla, tarkemmin New Brunswickissa, Nova Scotiassa ja Prinssi Edwardin saarella sekä Québecin lähiseutuja ja Mainen osavaltiossa sijaitsevan Saint John -joen varrella. Tämä väestö puhui kieltä, jota kutsutaan acadien-ranskaksi ja asettui 1700-luvun puolivälissä Louisianan etelärannikolle nykyisen Acadianan alueelle.

Acadialaiset (cadiens) muodostavat nykyisin suurimman osan Acadianan asukkaista ja heidän kulttuurinsa dominoi muita alueen perinteitä. Acadianassa asuu kuitenkin väestöä, joka ei ole kulttuuriltaan acadialaista, eikä puhu cajunranskaa eikä ole acadialaisten jälkeläisiä. Acadianassa asuu useita intiaaniheimoja ja moninaista syntyperää edustavia Louisianan kreoleja sekä seudulle jo ennen cajuneja asettuneiden saksalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Viime vuosina alueelle on asettunut myös pakolaisia useista Kaakkois-Aasian maista, erityisesti Laosista, Vietnamista ja Kambodžasta. He ovat vaikuttaneet merkittävästi alueen kalastusteollisuuteen.

Lippu
-----

Acadianan lippu
Acadianan lippu sai Louisianan osavaltionhallituksen virallisen hyväksynnän vuonna 1974. Lipun piirsi vuonna 1965 professori Thomas J. Arceneaux. Sen kolme heraldista liljaa sinisellä pohjalla edustavat Acadianan ranskalaista perinnettä. Kultainen tähti valkealla pohjalla on Acadianan suojeluspyhimyksen, taivaaseen astuvan Marian (Notre-Dame-de-l'Assomption) tunnus; tähti muistuttaa myös seudun asukkaiden aktiivisesta osallistumisesta Amerikan vallankumoukseen Louisianan espanjalaisen kuvernöörin johdolla. Kultainen torni punaisella pohjalla edustaa Espanjaa, joka hallitsi aluetta acadialaisten saapuessa sinne.

Lähteet
-------

1. ↑  Craig Mergist, Acadiana: The region, the word, the heritage, Lafayette Convention & Visitors Commission  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Acadian Genealogy Homepage: Historical Flags (Arkistoitu – Internet Archive)
Sáos  
ΣάοςSáos-vuori.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Samothráki, Évros, Itä-Makedonia ja Traakia, Kreikka |
| Korkeus merenpinnasta | 
1 611 m |
| Prominenssi | 
1 611 m |

Kartta

|  |  |
| --- | --- |
| Koordinaatit | 
40° 26′ 10″ P, 25° 35′ 15″ IView and modify data on Wikidata  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Sáos** (kreik. Σάος) eli **Fengári** (Φεγγάρι) on vuori Samothrákin saarella Kreikassa. Se on saaren ja koko Pohjoisen Egean saariston korkein vuori ja sen korkeus on 1 611 metriä.

Sáos hallitsee Samothrákin maisemia. Se on entinen tulivuori, mikä näkyy myös vuoren muodossa. Sáoksen nimi liittyy etymologisesti koko saaren sekä myös Sámoksen nimeen, ja viittaa esikreikkalaisessa kielessä vuoren korkeuteen. Tähän viittaa myös vuoren toinen nimi Fengári ("Kuu"), sillä vuoren sanotaan korkeutensa vuoksi peittävän Kuunkin. Kreikkalaisessa mytologiassa vuori oli paikka, jonka huipulta Poseidon seurasi Troijan sodan tapahtumia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mount Fengari *Mountains Greece*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 15.8.2016.
2. ↑  Mount Saos or Feggari *Wonder Greece*. Viitattu 15.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sáos** Wikimedia Commonsissa
I. luokan Kotkaristin ritarimerkki
**Kotkaristin ritarikunnan** (vir. *Kotkaristi teenetemärk*) perusti Viron puolustusvoimat vuonna 1928 tasavallan kymmenvuotisen itsenäisyyden kunniaksi. Sen asema oli aluksi puolivirallinen, mutta se otettiin virallisten ritarikuntien joukkoon asetuksella 7. lokakuuta 1936. Uudelleen ritarikunta perustettiin vuonna 1996. Kunniamerkeillä palkitaan ihmisiä, jotka ovat ansioituneet sotilasurallaan tai työskennelleet kansallisen puolustuksen hyväksi. 

Ritarikunnassa on kaikkiaan kahdeksan luokkaa. Perinteisten viiden luokan lisäksi siinä on kolme mitaliluokkaa. Mitalit ovat kultainen, hopeinen ja rautainen risti:

* 1. luokka
* 2. luokka
* 3. luokka
* 4. luokka
* 5. luokka
* kultaristi
* hopearisti
* rautaristi

Ritarikuntamerkki on malliltaan niin sanottu maltanristi. Se on laminoitu molemmin puolin mustaksi ja siinä on kultaiset reunat. Ristin halkaisija on I–III luokan merkeissä 58 millimetriä, IV ja V luokan merkeissä 50 millimetriä. Ristin etupuolella on keskellä hopeinen kotka, joka on valmistautumassa lentoon. Kotka on oksideerattu eli hapetettu. Sen vasemmassa jalassa on pieni valtion vaakuna kullattuna. Oikeassa jalassa taas on kaksiteräinen miekka, joka symboloi valtion vaakunan suojelemista. Kotkan siipien väli on 23 millimetriä ja korkeudeltaan lintu on 19 millimetriä. Ristin kääntöpuolella on kullatussa ympyrässä päivämäärä "24. II 1928".

Rintatähti on kahdeksansakarainen, timantinmuotoisesti kohokuvioitu tähti. Sen halkaisija on 85 millimetriä. Tähden keskelle on kiinnitetty V luokan kotkaristi, joka on siis halkaisijaltaan 50 millimetriä. Rintatähti on samanlainen I ja II luokassa.

Mitalit ovat muodoltaan samanlaisia kuin V luokan ritariristi, mutta niitä ei ole emaloitu vaan ne ovat joko kultaisia, hopeisia tai rautaisia. 

Ritarikunnan nauha on moiréekuvioitu ja väriltään oranssi. Lisäksi siinä on vaaleansiniset juovat, joiden paikka vaihtelee merkin luokan mukaan. I luokan nauhaa kannetaan oikean olkapään yli ja sen leveys on 105 millimetriä. Sininen juova on nauhan molemmin puolin 4 mm levyisenä, 4 mm reunasta. II ja III luokan kaulassa kannettavan merkin 40 millimetriä leveässä nauhassa on kolme juovaa: kaksi reunoilla 3 mm:n levyisenä ja yksi keskellä leveydeltään 1 mm. IV ja V luokan rinnassa kannettavien ristien nauhan leveys on 35 mm. Reunoilla on 3 mm levyiset juovat. Mitaliluokan ristien nauhat ovat leveydeltään samoin 35 mm. Juovitus menee niin, että kultaisessa ristissä on keskellä nauhaa kolme 1 mm:n levyisiä juovia, hopeisessa kaksi ja rautaisessa yksi.

Lähteet
-------

* Tetri Juha E.: *Kunniamerkkikirja*, Saarijärvi: Ajatus 1998 ISBN 951-9440-23-2.
* Viron presidentin kotisivut *president.ee*. Viitattu 9.1.2011. (viroksi)

### Viitteet

1. ↑  ODM of Estonia: Order of the Cross of the Eagle *medals.org.uk*. Viitattu 14.12.2022. (englanniksi)
**Michael Scott Rohan** (22. tammikuuta 1951 Edinburgh − 12. elokuuta 2018 Edinburgh) oli skotlantilainen fantasiakirjailija, joka tunnettiin parhaiten *Winter of the World* -sarjastaan.

Kirjailijan ura
---------------

Rohan opiskeli lakia Oxfordissa, ja hänen ensimmäiset novellinsa julkaistiinkin Oxfordin yliopiston science fiction -lehdessä. Fantasiakirjallisuuden ulkopuolella hän toimi muun muassa ensyklopedistina ja klassisen musiikin arvostelijana. Ammattimaisesti hän alkoi julkaista tarinoita 1977, ja esikoisromaaninsa *Run to the Stars* hän julkaisi 1983. Hänen *Winter of the World* -sarjansa kolme ensimmäistä osaa voittivat Crawford-palkinnon. Toinen merkittävä teoskokonaisuus oli hänen *Spiral*-sarjansa.

Alan Scottin kanssa hän teki yhteistyössä sekä fiktiota että tietokirjallisuutta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Michael Scott Rohan (1951-2018) *Locus*.  14.08.2018. Locus Publications. Viitattu 28.10.2023. englanti


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |

 |
**Utria Kaarlo Valkama** (2. helmikuuta 1931 Laukaa – 31. toukokuuta 2008 Oulu) oli suomalainen soitinrakentaja. Valkama rakensi kitaroita vuodesta 1946. Soittimissaan hän kehitti omaperäisiä ratkaisuja, ja hänen nimissään on liu'utettaviin mikrofoneihin liittyvä patenttikin ("US Patent 5072646 (17.12.1991): "Microphone arrangement for stringed instruments, particularly for an electric guitar"). 

Valkama rakensi soittimia harrastepohjalta, päivätyönsä hän teki SOK:n tukkumyynnissä. Soitinrakennuksen hän aloitti, koska hänellä ei ollut varaa kitaroihin, eikä laatusoittimia tai esim. mikrofoneja saanut Suomesta. 

Valkama soitti jazzia "Blue Quintet" -orkesterissa vuosina 1952–1976. Siinä hänen instrumenttejaan olivat kitara ja vibrafoni.  Valkaman esikuva kitaristina oli Charlie Christian.

Kitarat
-------

Valkama aloitti soittimiensa laajemman jakelun rakentamalla 75 kpl orkesterikitaroita musiikkiliikkeille 1960-luvulla. 1970-luvun puolivälissä hän valmisti 50 kitaraa ja joitakin bassoja. Soittimissa oli erikoisia rakenneratkaisuja, esim. jo vuonna 1968 hän teki kitaran jonka virityskoneisto oli kiinni rungossa. Runkoon asennettavien virityskoneistojen ideana oli vireen optimaalinen säilyttäminen sekä kaikkinainen kielen taittumisen välttäminen. Myös Utrian mikrofonit ja kaularaudat olivat ratkaisuiltaan omintakeisia. 

Utria-kitarat ovat harvinaisia. Mikäli tällaisen haluaa nähdä niin Kitarapajalla sellaisen voi nähdä Oulun myymälässä. Siellä on Utrian varhaistuotantoa oleva pienkikoppainen orkesterikitara nähtävänä. Kitarapaja myös säilyttää yhtä 70-luvun Utria-kitaraa pysyvästi näyteikkunassaan Helsingin Kirjatyöntekijänkadulla.

Kauko Röyhkä soitti uransa alussa Utrian kitaralla ja bassolla.

Lähteet
-------

* Suomikitarat, Juha Vartiainen, s. 187 (2003, Readme.fi)
* Kaleva 4.4.2017

### Viitteet

1. 1 2 3 4  "Sähkökitaran pioneerit Suomessa", Rauno Nieminen (Musiikin Suunta 1995:2)
2. ↑  Utria Kaarlo Valkama *Genealogia.fi*. Viitattu 20.3.2021. [vanhentunut linkki]
3. ↑  "US Patent 5072646, 17.12.1991: "Microphone arrangement for stringed instruments, particularly for an electric guitar"
4. ↑  Kulttuuriykkönen 3.9.2020, Yle Radio 1
Leopold Graf von Kalckreuthin muotokuva Friedrich Chrysanderista (1901)
**Karl Franz Friedrich Chrysander** (8. heinäkuuta 1826 Lübtheen – 3. syyskuuta 1901 Hampuri) oli saksalainen musiikkitieteilijä, musiikin historioitsija ja musiikkikriitikko. Hän oli yksi musiikkitieteen uranuurtajista ja muun muassa julkaisi täydellisen edition Georg Friedrich Händelin kokonaistuotannosta alkuperäisten käsikirjoitusten pohjalta.

Chrysanderin ensimmäiset julkaisut olivat paikallislehtiin laadittuja arvosteluja ja artikkeleita. Vuonna 1853 hän julkaisi esseitä oratorio- ja kansanlauluaiheista. Vuonna 1855 hän sai filosofian tohtorin arvon Rostockin yliopistosta. Chrysander julkaisi vuosina 1858, 1860 ja 1867 kolme osaa Händelin elämäkerrasta, mutta hanke ei edennyt loppuun vaan teossarja kuvaa Händelin elämää ainoastaan vuoteen 1740 saakka. Yhteistyössä kirjallisuushistorioitsija Georg Gottfried Gervinuksen kanssa Chrysander perusti vuonna 1856 Händelgesellschaftin (Händel-seura) edition valmistamiseksi Händelin kokonaistuotannosta. Seura kuitenkin hajosi vuonna 1860. Chrysander jatkoi työskentelyä hankkeen parissa itsenäisesti ja sai sille vuodesta 1860 rahoitusta Hannoverin Yrjö V:lta. Vuodesta 1866 Chrysander kuitenkin vastasi itse kooko tuotannosta. Viimeisen (95.) osan Händelin tuotannon editiosta hän sai valmiiksi vuonna 1894. Chrysander teki säännöllisiä matkoja Lontooseen tutkimaan Händelin nuotteja ja muita käsikirjoituksia. Hän hankki monet Händelin kirjoituksista musiikkikirjaston kokoelmiin Hampuriin. Hän myös myi kirjastoon osan huomattavasta henkilökohtaisesta kirjastostaan vuonna 1875.

Chrysander kirjoitti runsaasti esseitä ja artikkeleita 1700–1800-lukujen säveltäjistä sekä laajasta musiikillisten aiheiden kirjosta. Hän oli myös päätoimittajana *Allgemeine musikalische Zeitungissa* (1868–1871, 1875–1882) ja toimitti *Jahrbuch für musikalische Wissenschaft* -julkaisua. Vuonna 1885 Chrysander perusti yhteistyössä Philipp Spittan ja Guido Adlerin kanssa *Vierteljahrsschrift für Musikwissenschaft* -julkaisun. Hän oli lisäksi mukana toimittamassa kuusiosaista teossarjaa *Denkmäler der Tonkunst* vuosina 1869–1871.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Friedrich Chrysander Britannica, viitattu 1.11.2023