recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***M/S Korsholma*** oli suomalainen rahtimoottorilaiva, joka valmistui huhtikuussa 1929 Odense Staalskibsværftin telakalta Odensessa Tanskassa. Laiva oli suomalaisomistuksessa vuodesta 1953 alkaen.

Laivan alkuperäinen tilaaja oli oslolainen Fred.Olsen & Co-varustamo ja se sai nimekseen *Abraham Lincoln*. Vuonna 1953 sen osti helsinkiläisen Alf. Korhosen omistama Kouran Laiva Oy ja laivan kotisatamaksi tuli Vaasa. Samalla se sai myös uudeksi nimekseen *Korsholma*. Myöhemmin laivan omistajana oli helsinkiläinen Vaasan Laiva Oy.

*Korsholma* oli vuodesta 1955 lähtien yksi Keski-Euroopan ja Pohjois-Amerikan länsirannikon välisen valtamerilinjan Vaasa Linen aluksista. Se törmäsi 31. maaliskuuta 1957 Pohjanmerellä yhteen tanskalaisen *Malacca*-laivan kanssa. Laiva oli tällöin matkalla Los Angelesiin rahtinaan Volkswagen Kupla -autoja. Vuonna 1959 laiva törmäsi Portlandissa Oregonissa Burlington Northern Railroadin rautatiesiltaan. *Korsholma* romutettiin maaliskuun lopussa 1962 Miharassa Japanissa.

Laivan pituus oli 140,56 metriä, leveys 17,14 metriä ja syväys 7,94 metriä. Laivan bruttovetoisuus oli 5 740 tonnia ja kuollut paino oli 9 500 tonnia. Laivan moottoreina oli kaksi kahdeksansylinteristä nelitahtista Burmeister & Wain dieselmoottoria, joiden yhteisteho oli 4 080 hevosvoimaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Äänimeri-sivusto : Kuvia laivoista ja merenkulkijoista : Vaasan Laiva : Korsholma (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Warsailors.com : M/S Abraham Lincoln
3. ↑  Fred Olsen & Co : 1929 M/S Abraham Lincoln[vanhentunut linkki]
4. ↑  Pietikäinen, Matti: "Valtamerilinjaliikenteen uusi nousu, kukoistus ja loppu", *Navis Fennica. Suomen merenkulun historia, osa 2: Höyryveneistä uiviin loistohotelleihin*, s. 226–227. WSOY, 1994.
*Tämä artikkeli kuvaa Britannian kuninkaallisen laivaston Agamemnon-luokan toisen luokan linjalaivaa. Sanan muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**HMS Agamemnon** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1852 vesillelaskettu Agamemnon-luokan 91-tykkinen toisen luokan linjalaiva. Se oli laivaston ensimmäinen alus, joka suunniteltiin alusta alkaen höyryvoimaa käyttäväksi.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Agamemnon-luokka (linjalaiva)*
John Hayesin suunnittelema 80-tykkinen toisen luokan linjalaiva tilattiin 27. helmikuuta 1841 Woolwichin telakalta. Aluksen aseistuksena piti olla alemmalla tykkikannella kahdeksan kappaletta 8 tuuman 68 naulan 65 cwt:n ja 20 kappaletta 32 naulan 56 cwt:n tykkiä. Ylemmälle tykkikannelle oli suunniteltu asennettavaksi neljä kappaletta 8 tuuman 68 naulan 65 cwt:n ja 24 kappaletta 32 naulan 50 cwt:n tykkiä. Näiden lisäksi etu- ja puolikannelle tulisi 24 kappaletta 32 naulan 41 cwt:n tykkiä. Työt kuitenkin keskeytettiin 18. joulukuuta 1844.

Tilaus uudistettiin 20. kesäkuuta 1849 91-tykkisenä potkuritaistelulaivana Woolwichin telakalta, missä köli laskettiin marraskuussa. Alus laskettiin vesille 22. toukokuuta 1852 ja valmistui 9. helmikuuta 1853. Valmistuskustannukset olivat 141 299 puntaa, joista rungon osuus oli 74 331 puntaa ja propulsion 32 890 puntaa.

Palvelus
--------

Alus otettiin palvelukseen 27. syyskuuta 1852 Sheernessissä päällikkönään Sir Thomas Maitland. Se siirtyi Portsmouthiin, jonne se saapui 10. helmikuuta 1853. Alus osallistui vuonna 1853 Spitheadissä pidettyyn laivastokatselmukseen, minkä jälkeen se aloitti palveluksensa Kanaalin laivastossa.

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Välimeren laivastoon. Se oli Krimin sodassa kontra-amiraali Edmund Lyonsin lippulaivana. Alus osallistui 17. lokakuuta 1854 Sevastopolin pommitukseen sekä Fort Kinburnin pommitukseen 1855.

Vuonna 1857 alus varustettiin kuljettamaan Atlantic Telegraph Companyn 1 250 tonnin kaapelikelaa pyrittäessä luomaan kiinteä lennätinyhteys Euroopasta Amerikkaan. Ensimmäinen yritys epäonnistui, mutta 29. heinäkuuta 1858 kaapelin päät saatiin yhdistettyä ja yhteys luotua.

Alus poistettiin palveluksesta 1862 ja myytiin 1870 romutettavaksi.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Agamemnon (1852)**.
* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1817-1863 - Design, Construction, Careers and Fates*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2014. ISBN 978-1-84832-169-4. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Winfield, Rif s. 35
2. 1 2  Winfield, Rif s. 37
**Shane Hurlbut** (s. 1964) on yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän opiskeli elokuva-alaa Emerson Collegessa ja suoritti vuonna 1986 elokuva- ja televisioalan tutkinnon. Hänen teki uransa alkuaikoina mm. musiikkivideoita Gloria Estefanille ja Smashing Pumpkinsille. Hän tapasi ohjaaja Rob Cohenin tehdessään musiikkivideota katastrofielokuvalle Daylight (1996) ja palasi yhteistyöhön Cohenin kanssa työskennellessään elokuvaohjaajana The Guardianin pilottijakson parissa.

Hurlbut sai palkintoehdokkuuden Yhdysvaltain elokuvaajien yhdistykseltä vuoden 1998 televisioelokuvastaan Rat Pack – hän oli kaikkien aikojen nuorin elokuvaaja, joka on saanut palkintoehdokkuuden debyyttielokuvasta Yhdysvaltain elokuvaajien yhdistykseltä.

Hän on saanut kriitikoilta myönteistä palautetta elokuvatyöstään, esimerkiksi elokuvistaan Drumline ja Mr. 3000, ja Roger Ebert arvostelussaan Pinnan alla -elokuvasta korosti Hurlbutin työpanosta. Arvostelussaan The Greatest Game Ever Played -elokuvasta Joan E. Vadeboncoeur *The Post Standardista* kuvailee Hurlbutia "erinomaiseksi elokuvaajaksi", joka toi "kauneutta ja tunnelmaa" elokuvan otoksiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Tobin, David. "Local success story", *The Post-Standard*, The Herald Company, Toukokuu 22. 1997, p. 7.
2. ↑  Vadeboncoeur, Joan E.. "Ex-Ithacan works on film", *The Post-Standard*, The Herald Company, Heinäkuu 7. 2006, p. E2.
3. ↑  "Waist Deep", *Seattle Post-Intelligencer*, seattlepi.com. Luettu 2009-02-04.  [vanhentunut linkki]


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**HMS Affleck** (viirinumero K462) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Captain-luokan fregatti toisessa maailmansodassa. Alus oli Lend-Lease-sopimuksen nojalla Yhdysvalloista saatu Buckley-luokan saattuehävittäjä *USS Oswald*, joka luokiteltiin Kuninkaallisessa laivastossa fregatiksi. Se nimettiin Yhdysvaltain vapaussodan vuoden 1780 kuutamotaistelussa 74-tykin linjalaivaa *HMS Bedfordia* komentaneen Sir Edmund Affleckin mukaan.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Captain-luokka (fregatti)*
Alus tilattiin 10. tammikuuta 1942 Bethlehem-Hingham Shipyard Inc.:ltä Hinghamista Massachusettsista Yhdysvalloista, missä köli laskettiin 5. huhtikuuta 1943. Alus laskettiin vesille paria kuukautta myöhemmin 30. kesäkuuta ja valmistui vielä samana vuonna 17. syyskuuta.

Palvelus
--------

*Affleck* oli 1. saattajaryhmän johtoaluksena ja oli Pohjois-Atlantilla, Normandian maihinnousussa sekä Englannin kanaalissa. Pohjois-Atlantilla alus upotti 25. helmikuuta *HMS Goren* ja *HMS Gouldin* kanssa Saksan laivaston sukellusvene *U-91:n*, joka pakotettiin pintaan syvyyspommein ja upotettiin tykkitulella (49°45′N, 26°20′W). Sama osasto vahvennettuna *HMS Garliesilla* havaitsivat 29. helmikuuta Azorien koillispuolella sukellusvene *U-358:n*. Osasto seurasi sukellusvenettä 29 tunnin aikana yli sata mailia, jonka jälkeen *Garlies* ja *Gore* palasivat Gibraltarille. *Affleck* ja *Gould* jatkoivat seuraamista vielä yhdeksän tuntia, kun sukellusveneen laukaisema akustinen torpedo upotti *Gouldin*. Sukellusvene nousi pintaan, jolloin *Affleck* upotti sen tykkitulella ja syvyyspommein (45°46′N, 23°16′W). Sukellusveneen takaa-ajo oli toisen maailmansodan pisin.

Gibraltarinsalmessa alus upotti 16. maaliskuuta syvyyspommein sukellusvene *U-392:n* (35°55′N, 05°41′W) *HMS Vanocin* ja kolmen Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien VP-63-laivueen Catalina-lentoveneen kanssa. Aluksen miehistö pelasti 27. huhtikuuta 1944 *HMS Bentleyn* kanssa 54 eloonjäänyttä panamalaisesta rahtialuksesta *Colinista*, jonka sukellusvene *U-859* oli edellisenä päivänä torpedoinut Pohjois-Atlantilla (54°16′N, 31°58′W).

Sukellusvene *U-486* laukaisi 26. joulukuuta Cherbourgin edustalla kolme akustista torpedoa (GNAT) kohden 1. saattajaryhmän aluksia. Sukellusveneen miehistö havaitsi kolme räjähdystä, mutta ainoastaan *Affleckiin* ja *HMS Calpeen* osui torpedo. *Affleck* hinattiin satamaan, jossa se todettiin korjauskelvottomaksi. Alus poistettiin laivastoluettelosta heinäkuuhun 1945 mennessä ja palautettiin Yhdysvaltain laivastolle Britteinsaarilla.

Alus myytiin 24. tammikuuta 1947 Portugalin kauppalaivastolle proomuna *Nostra Senora de la Luz*. Se romutettiin 1970.

Päälliköt
---------

Aluksen päälliköinä olivat:

* E. I. Pilditch
* C. Gwinner

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Uboat.net - HMS Affleck
2. ↑  Franklin, Bruce Hampton s. 63
3. ↑  Franklin, Bruce Hampton s. 78
New Yorkissa toimineen Salvage Corps -joukko New York Fire Patrolin asema Manhattanilla.
**Salvage Corps** (’pelastusjoukot’) oli vakuutusyhtiöiden rahoittama palokunnan kaltainen joukko, jonka tehtävä oli tulipalon sattuessa suojata omaisuutta ja estää lisävahinkojen synty. Itse palovahinkojen lisäksi sen tehtävä oli suojata omaisuutta palojen sammutuksessa käytetyn veden ja kemikaalien aiheuttamilta vahingoilta. Tunnetuimmat ja pisimpään toimineet Salvage Corpsit sijaitsivat Lontoossa, Liverpoolissa ja Glasgow’ssa.

Salvage Corps sai alkunsa Yhdistyneessä kuningaskunnassa vakuutusyhtiöiden perustamista yksityisistä palokunnista, joissa työskenteli varsinaisten palomiesten lisäksi *porteriksi* kutsuttuja miehiä. Heidän tehtävänsä palopaikalla oli pelastaa omaisuutta palosta ja vähentää vakuutusyhtiölle koituvia vahinkoja. Kun vakuutusyhtiöiden palokunnat vuonna 1865 säädetyn lain myötä lakkautettiin ja korvattiin kunnallisilla palokunnilla, vastaava tehtävä siirtyi varta vasten perustetuille Salvage Corps -joukoille.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa viimeiset Salvage Corps -joukot lakkautettiin vuonna 1984 ja niiden toiminnot yhdistettiin palolaitoksiin, joiden katsottiin kykenevän vahingontorjuntaan kustannustehokkaammin kuin erikseen sitä varten ylläpidettyjen joukkojen. New Yorkissa vastaava joukko, nimeltään New York Fire Patrol, toimi vuoteen 2006 asti.

Lähteet
-------

1. ↑  salvage corps Merriam-Webster. Viitattu 7.10.2020. (englanniksi)
2. 1 2  Salvage Corps The Firefighters Memorial Trust.  Arkistoitu 19.9.2020. Viitattu 7.10.2020. (englanniksi)
3. ↑  Sharpe, Leigh & Boerboom, Elsbeth: Decision to disband Salvage Corps is no surprise.  *Policy Holder Insurance News*, 27.5.1983, s. 6. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.10.2020.  (englanniksi)
4. ↑  Mulcahy, Conrad: After 200 Years, the Fire Patrol's Time May Be Up  24.3.2006. The New York Times. Viitattu 7.10.2020. (englanniksi)
5. ↑  Wyllie, Doug: New York Fire Patrol: A new future ahead *Police1*.  5.9.2011. Lexipol. Viitattu 7.10.2020.
**Walkalone** on suomalainen, nelihenkinen rockmusiikkia soittava yhtye. Walkalonen ensimmäinen single "Echoes" sekä siihen tehty musiikkivideo julkaistiin 19. syyskuuta 2011. Walkalonen debyyttialbumi "The Stand" julkaistiin 9.11.2011, albumin julkaisijana toimii yhtyeen oma levymerkki K.O Industries.

Historia
--------

Walkalone perustettiin Helsingissä alkuvuodesta 2007. Nykykokoonpanon jäsenistä olivat tuolloin mukana laulaja Jussi Kari ja rumpali Keijo "KO" Ristolainen. Yhtyeen ensimmäisen demon aikana kitaristina toimi Rauno Widing, myöhemmin mukaan tuli myös yhtyeen nykyinen basisti Janne Katalkin. Vuonna 2008 Rauno Widing lopetti yhtyeessä ja kitaraan siirtyi Antti Laitinen.

Walkalone äänitti useita demoja ja keikkaili aktiivisesti vuosina 2007-2011. Vuonna 2011 Walkalone solmi sopimuksen Playground Music Finlandin kanssa ja julkaisi debyyttisinglensä sekä -albuminsa. Samaan aikaan yhtye solmi yhteistyösopimuksen keikkajärjestäjä Live Nation Finlandin kanssa.

Kokoonpano
----------

* Jussi Kari – laulu 2007–
* Janne Katalkin – bassokitara 2007–
* Antti Laitinen – kitara 2008–
* KO Ristolainen – rummut 2007–

#### Entiset jäsenet

* Rauno Widing – kitara 2007–2008

Diskografia
-----------

### Albumit

* *The Stand* (2011)

### Singlet

* "Echoes" (2011)

### Musiikkivideot

* "Echoes" (2011)

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Walkalonen virallinen sivusto
* Walkalonen Facebook-sivu
* Walkalonen Myspace-sivu
* Walkalonen Youtube-sivu
**HMS Africa** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1761 vesillelaskettu Essex-luokan 64-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Essex-luokka (linjalaiva)*
Alus tilattiin 31. tammikuuta 1759 Blackwallista John Perryltä, missä köli laskettiin 7. toukokuuta. Alus nimettiin 14. marraskuuta js laskettiin vesille 1. elokuuta 1761. Sopimuksen mukaiset valmistuskustannukset olivat 21 742 puntaa 10 shillinkiä ja 9 pennyä.

Palvelus
--------

Alus otettiin palvelukseen syyskuussa 1761 Välimeren laivastoon päällikkönään Alexander Hood. Se palasi Britteinsaarille huhtikuussa 1763 ja poistettiin toukokuussa palveluksesta Portsmouthissa. Alus palautettiin palvelukseen joulukuussa päällikkönään John Leveson Gower. Se oli 1764 Länsi-Intiassa, mistä alus palasi Britteinsaarille marraskuussa 1765 ja poistettiin palveluksesta. Alus myytiin 15. heinäkuuta 1774 romutettavaksi 900 punnalla.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1714-1792 - Design, Construction and Fates*. Minnesota: Seaforth Publishing, 2007. ISBN 978-1-84415-700-6. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Winfield, Rif s. 98
**Walkerinkettukoira** (*Walker Foxhound*) on yhdysvaltalainen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Rotu on perinteisesti kolmivärinen (tricolour).

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Walkerinkettukoira on energinen ja väsymätön metsästäjä.

Alkuperä
--------

Amerikankettukoiran jalostuksen varhaisvuosina siitä eriytyi kolme linjaa, joita voidaan pitää erillisinä muunnoksinaan tai rotuinaan - näistä yksi on walkerinkettukoira. Eräs karjakauppias vieraili Tennesseen vuoristoalueella ja varasti sieltä mustan ajokoiran, jonka silmien yllä oli tan-merkit ja jonka häntä oli "rottamainen". Hän esitteli sen kentuckyläiselle metsästäjälle kenraali Maupinille, joka huomasi heti sen erinomaiset ominaisuudet ja käytti sitä jalostuksessaan kantakoirana uudelle rodulle. Hän nimesi sen Tennessee Leadiksi ja antoi sen jalostukseen myös ystävänsä John Walkerin kenneliin. Maupinin ja Walkerin kuoltua jälkimmäisen kaksi poikaa jatkoivat jalostusta, ja nämä risteyttivät silloin tällöin linjaan englanninkettukoiraa. Hyvien käyttöominaisuuksiensa vuoksi walkerinkettukoira alkoi pian levitä ympäri Yhdysvaltoja.

### Vaikutus nykyisiin rotuihin

Walkerinkettukoiraa käytettiin walkerinpesukarhukoiran jalostukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Morris, Desmond. *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds*, s. 121. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont.
**Esa Eetu Takala** (31. joulukuuta 1864 Ylistaro – 10. marraskuuta 1914 Kitee) oli suomalainen kansanopistonjohtaja, lehtimies ja nuorisoseuraliikkeen toimija.

Esa Eetu syntyi Ylistaron Untamalassa maanviljelijä Matti Lammin perheeseen. Isä kuoli Esan ollessa pieni ja äiti muutti Ylihärmän Takalaan vanhimman pojan Iisakin luokse. Esa otti veljensä tavoin sukunimen Takala. Hän työskenteli Iisakin kaupassa, suoritti kansakoulun yhdessä vuodessa ja meni syksyllä 1880 vastikään avattuun Vaasan lyseoon. Takala harrasti kirjoittamista ja teatteria, osallistui nuorisoseuratoimintaan ja valmistui ylioppilaaksi vuonna 1888. Hän opiskeli suomea ja historiaa Helsingin yliopistossa ja osallistui aktiivisesti pohjalaisen osakunnan toimintaan. Takala oli perustamassa Santeri Alkion kanssa nuorisoseuralehti *Pyrkijää* vuonna 1890 ja työskenteli sen toimittajana. Samana vuonna hänet valittiin Alkion tilalle Etelä-Pohjanmaan nuorisoseuran esimieheksi.

Kansanvalistus- ja nuorisoseuraharrastuksiinsa keskittynyt Takala valmistui vuonna 1897 kandidaatiksi, mutta joutui sitten etsimään palkattua työtä. Hän matkusti Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli *Siirtolaisen* ja *Edistyksen* toimittajana vuosina 1898–1899. Palattuaan Suomeen Takala valittiin keväällä 1900 joensuulaisen *Pohjois-Karjalan* vastaavaksi toimittajaksi, mutta viranomaiset lakkauttivat lehden saman vuoden joulukuussa. Vuonna 1900 Takala valmistui myös maisteriksi ja meni naimisiin kiteeläisen Eevi Branderin kanssa.

Takala työskenteli Peräpohjolan kansanopiston johtajana Alatorniossa vuosina 1901–1904 ja porvoolaisen *Uusimaa*-lehden toimittajana vuosina 1904–1906. Vuonna 1907 hän perusti johtamansa Kiteen (Puhoksen) kansanopiston. Opisto sai vuonna 1914 omat tilat Suorlahden Riuskasta, mutta Takala kuoli pian sen jälkeen keuhkokuumeeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Esa Eetu Takala (muistokirjoitus).  *Karjalatar*, 12.11.1914, s. 2. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2 3 4  Tulisieluinen Pohjanmaan poika Esa Eetu Takala.  *Ilkka*, 14.12.1935, s. 6–7.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Maria Aleksandrovna Romanova

Suuriruhtinatar **Maria Aleksandrovna Romanova** (17. lokakuuta 1853 Tsarskoje Selo, Venäjä – 24. lokakuuta 1920 Zürich, Sveitsi) syntyi Venäjän keisari Aleksanteri II:n ja Hessen-Darmstadtin prinsessa Marien kolmantena lapsena ja toisena tyttärenä. Hänet nimettiin äitinsä mukaan eli hän oli tämän täysikaima.

Lapsuus
-------

Suuriruhtinatar Maria sai opetusta kotonaan opettajattarensa, kreivitär Tolstajan valvonnassa. Häntä valmennettiin avioliittoa varten, vaikka hänen vanhempansa olivatkin haluttomia luopumaan hänestä. Maria oli erittäin musikaalinen. Pitkillä matkoilla hän opetti musiikkia nuoremmille veljilleen Sergeille ja Pavelille. 

Marian toive mennä naimisiin kuningatar Viktorian toiseksi vanhimman pojan, prinssi Alfredin kanssa herätti levottomuutta kummankin vanhemmissa, sillä Venäjän ja Englannin suhteet olivat tuolloin kireät. Mutta nuoret saivat tahtonsa läpi ja heidät vihittiin Talvipalatsin Suuressa kappelissa tammikuussa 1872. Maria Aleksandrovnan oli vaikea sopeutua Englannin hoviin ja hänen ansionsa pääsivät esiin vasta, kun hänen puolisostaan tuli Saksi-Coburg-Gothan herttua.

Lapset
------

Maria Aleksandrovna Romanova miehensä ja poikansa kanssa
* Prinssi Alfred (1874–1899)
* Prinsessa Marie (1875–1938)
* Prinsessa Victoria Melita (1876–1936)
* Prinsessa Aleksandra (1878–1942)
* Prinsessa Beatrice (1884–1966)

Ensimmäisen maailmansodan aikaan
--------------------------------

Vaikka Maria pysyikin aina mieltymyksiltään ja käytökseltään hyvin venäläisenä, hänen kerrotaan muuttuneen sodan aikana kiihkeän saksalaismieliseksi. Coburgin hallitsijasukuun kohdistui sodan syttyessä suurta vihamielisyyttä englantilaisten ja venäläisten sukulaisuussuhteiden vuoksi, minkä Maria Aleksandrovna itse sai karvaasti kokea. Coburgien hallitsijahuoneen luhistuminen oli viimeinen isku, ja Maria pakeni Sveitsiin kuten serkkunsakin.

**Maria Aleksandrovna** kuoli Sveitsissä lokakuussa 1920.

Lähteet
-------

1. ↑  Ett manifest af H. M. Kejsaren.  *Helsingfors Tidningar*, 26.10.1853, nro 84, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 08.07.2015.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maria Aleksandrovna Romanova**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Maria Wilhelmina Eleonora Boije af Gennäs** (31. maaliskuuta 1900 – 10. lokakuuta 1983 Porvoo) oli suomalainen palkittu tekstiilitaiteilija. Hän teki pitkän uran tammisaarelaisessa Kotivilla Oy:ssä vuodesta 1937 vuoteen 1970 ensin suunnittelijana ja myöhemmin myös toimitusjohtajana, ja eläkevuosinaankin hän jatkoi yhtiön johtokunnassa. Hän perehtyi erityisesti suomenlampaan villan jatkojalostukseen, tuloksena korkealaatuisena pidetty "Tammisaaren lanka".

Boije af Gennäsin aatelissukuun kuulunut Maria Boije kävi Ateneumin 1928–1929 ja opiskeli sitten tekstiilialaa eri oppilaitoksissa Ruotsissa. Sigtunassa ja Taalainmaalla hän perehtyi lankojen kasvivärjäykseen.

Vuonna 1946 hän sai Kotiteollisuuden Keskusliiton kunniapalkinnon, vuonna 1951 Milanon triennaalin kultamitalin, vuonna 1959 Pro Finlandia -mitalin ja vuonna 1960 Baijerin valtion myöntämän kultamitalin käsinkudotuista verhokankaistaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin saajat 1945-2017 Ritarikunnat. Viitattu 22.7.2018.
2. 1 2 3  Kuolleita: Tekstiilitaiteilija Maria Boije.  *Helsingin Sanomat*, 4.11.1983, s. 2. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Anna Maria Cecilia Bonnevie** (s. 26. syyskuuta 1973 Västerås) on ruotsalais-norjalainen näyttelijä. Hän syntyi Ruotsin Västeråsissa, mutta varttui Oslossa. Molemmat hänen vanhempansa, Jennik Bonnevie ja Per Waldvik, ovat näyttelijöitä. Bonnevie opiskeli Tukholman teatterikorkeakoulussa (*Scenskola*), josta valmistui vuonna 1997. Vuonna 1997 Bonnevie debytoi Ruotsin Kuninkaallisessa draamateatterissa Ingmar Bergmanin näytelmässä *Yvonne*. 

Ensimmäinen elokuvarooli Bonneviellä oli jo Ola Solumin vuonna 1991 ohjaamassa *Kvitebjørn Kong Valemonissa*. Samana vuonna hänellä oli rooli myös Hrafn Gunnlaugssonin elokuvassa *Den hvita viking* (Valkoinen viikinki). Läpimurtoelokuva oli kuitenkin Bille Augustin *Jerusalem* vuonna 1997. Tämän jälkeen hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa *Insomnia* (1997), *Øyenstikker* (2001) ja *Syndare i Sommarsol* (2001). Elokuvasta *Dina* (2002) hän sai parhaan ulkomaalaisen naisnäyttelijän palkinnon Montrealin elokuvafestivaaleilla.

Bonnevien puoliso vuosina 1998–2003 oli näyttelijä Mikael Persbrandt. Hänen nykyinen puolisonsa on norjalainen toimittaja Fredrik Skavlan.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maria Bonnevie** Wikimedia Commonsissa

* Maria Bonnevie Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Maria Autio** (s. 1967) on suomalainen kirjailija.

Autio valmistui filosofian maisteriksi 1995 Turun yliopistosta pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Hän työskenteli vapaana toimittajana ja kirjastonhoitajana ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi.

Vuonna 1987 Autio voitti J. H. Erkon runokilpailun. Hänen esikoisrunokokoelmansa *Valkoinen ruletti* ilmestyi vuonna 1988 (Wsoy). Sen jälkeen hän on kirjoittanut neljä nuortenromaania, jotka on julkaissut Karisto. Kaikki Aution nuortenkirjat ovat perimmältään selviytymistarinoita, joiden lopusta löytyy vaikeuksista huolimatta valoa.

Vuonna 2005 ilmestyi Aution ensimmäinen nuortenkirja, koulukiusaamista käsittelevä *Paperisudet*. Hänen toinen nuortenromaaninsa *Ajatustenlukija* oli Topelius-palkintoehdokkaana 2012. Siinä kuvataan lukioikäisen nuoren itsenäistymistä, ystävyyttä ja uusperheen ongelmia. *Varjopuutarha* (2014) kertoo lievästi autistisesta tytöstä, joka käy lukiota ja tutkii betonilähiön laidalta löytyvää, 1700-luvulta peräisin olevaa puutarhaa ja sen jäänteitä. Hän joutuu kuitenkin uhatuksi ja kamppailemaan selviytyäkseen. Omat haasteensa on myös *Lohikäärmekesän* (2018) kahdella tytöllä, joista toinen ei pääsekään siihen lukioon, mihin on pyrkinyt. Hän alkaa pohtia, mitä alaa hän oikeasti haluaisi opiskella. Molempien tyttöjen ja melkein koko pikkukaupungin elämään kietoutuu erikoinen lahko, joka ei olekaan niin aurinkoinen paikka kuin voisi ensin luulla. 

Maria Autio on kotoisin Rovaniemeltä ja Loviisasta. Nykyisin hän asuu Espoossa.

Teoksia
-------

* *Valkoinen ruletti* : runoja. WSOY, 1988
* *Paperisudet*. Karisto, 2005
* *Ajatustenlukija*. Karisto, 2011
* *Varjopuutarha*. Karisto, 2014
* *Lohikäärmekesä*. Karisto, 2018

Palkinnot ja ehdokkuudet
------------------------

* J. H. Erkon kirjoituskilpailu 1987
* Topelius-palkintoehdokkuus 2012

Lähteet
-------

1. 1 2  Autio, Maria *Kirjasampo.fi*. Viitattu 4.1.2016.
2. 1 2 3  Kirjailijat: Maria Autio Karisto.  Arkistoitu 28.9.2020. Viitattu 4.1.2016.
3. ↑  LanttuLIT Lasten- ja nuortenkirjailijoiden blogi *lanttulit.blogspot.com*. Viitattu 23.3.2021. (englanniksi)
4. 1 2 3  LanttuLIT Lasten-ja nuortenkirjailijoiden Youtube-kanava *youtube.com*.
Synkmetsä
**Synkmetsä** (engl. *Mirkwood*) on suuri ja vaarallinen metsä J. R. R. Tolkienin kirjassa *Hobitti eli sinne ja takaisin*. Synkmetsä mainitaan myös Tolkienin suurteoksessa *Taru sormusten herrasta*. *Hobitissa* Synkmetsä on yksi kirjan keskeisistä tapahtumapaikoista. Synkmetsän englanninkielinen nimi perustuu skandinaavisessa mytologiassa mainittuun Myrkviðr-metsään.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Synkmetsä on suuri ja mahtava metsä Sumuvuorilta itään, Rhovanionissa, ja siellä asuu haltiakansa, johtajanaan kuningas Thranduil, jonka poika oli Legolas, metsän prinssi. Metsää kutsuttiin aluksi Mahtavaksi Vihermetsäksi, mutta vuonna 1050 Toista Aikaa, kun Sauronin varjo laskeutui sen ylle, se sai nykyisen nimensä Synkmetsä, sindariksi Taur-nu-Fuin tai Taur-e-Ndaedelos. Sauron perusti itselleen linnakkeen, Dol Guldurin, Amon Lancin kukkulalle, ja ajoi kuningas Thranduilin kansoineen pohjoisemmaksi.

*Hobitissa* Bilbo ja kääpiöt kohtasivat jättiläismäisiä hämähäkkejä, jotka olivat Lukitarin sukua. Seurue joutui yhden hämähäkin pesään, mutta kääpiöt karkasivat, ja haltiat ottivat heidät kiinni. Näiden tapahtumien jälkeen Valkoinen Neuvosto kokoontui Dol Gulduriin, ja Sauron ajettiin takaisin Mordoriin. Pahan varjo väistyi väliaikaisesti Synkmetsän yltä.

Vapauduttuaan Mordorista Klonkku jäi kiinni, ja Aragorn toi sen kuningas Thranduilin luo vangiksi. Klonkku karkasi örkkien tekemässä yllätyshyökkäyksessä ja vaelsi Moriaan. 

Kun Sauron tuhottiin Kolmannella Ajalla Synkmetsän taistelussa, pahuus poistui Synkmetsästä, ja sitä alettiin kutsua taas vanhalla nimellään, Eryn Lasgalen, sindariksi Viherlehtien metsä. 

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**
**Esa Kalervo**, koko nimeltään **Ernst Aksel Kalervo** (19. marraskuuta 1887 Akaa – 16. maaliskuuta 1942) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän debytoi vuonna 1911. Esa Kalervon vanhemmat olivat kirjuri Ernst Villiam ja Matilda Backman (o.s. Snellman). Hänen puolisonsa oli Saima Backman (o.s. Pistol). Esa Kalervo osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1914 ja 1915. Hänen taidettaan on muun muassa Tampereen taidemuseossa.

Aiheesta muualla
----------------

* Esa Kalervo taiteilijamatrikkelissa
* Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Esa Kalervo
* Tampereen taidemuseo taiteilijaluettelo K-L
* Kertomus Suomen eläinsuojeluyhdistyksen toiminnasta vv. 1913—1914, s, 13

Lähteet
-------

Suomen taiteiljaseura: Kuvataiteilijat 1986, toim. Mauri Faven, Erkki Hirvelä, Jorma Hautala, Reino Laitasalo, Antti Lampisuo, Pirkko Nukari, Maria-Liisa Saastamoinen ja Päivi Lampinen, ISBN 951-95546-3-7; sivu 157

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Laura Fortino** (s. 30. tammikuuta 1991 Hamilton, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympialaisissa yhden kulta- ja yhden hopeamitalin sekä MM-kilpailuissa yhden kullan, neljä hopeaa ja yhden pronssin. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Markham Thunderia.

Fortino voitti olympiakultaa Sotšissa 2014 ja saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Pyeongchangin turnauksessa hänet valittiin tähdistöjoukkueeseen. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2012 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2013, 2015, 2016 ja 2017 ja MM-pronssia vuonna 2019. Vuoden 2012 MM-kilpailuissa hänet valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen.

Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Fortino saavutti hopeaa vuosina 2008 ja 2009.

Fortino on edustanut Cornellin yliopiston joukkuetta vuosina 2009–2013 sekä sen jälkeen Brampton Thunderia 2014–2017 ja Markham Thunderia vuodesta 2017. Hän voitti CWHL:n mestaruuden vuonna 2018. Kaudella 2015–2016 hänet valittiin CWHL:n parhaaksi puolustajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Laura Fortino *Eliteprospects.com*. Viitattu 7.4.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Canada IIHF. Viitattu 16.4.2019. (englanniksi)
3. 1 2  Teiskonlahti, Kirsi: Rutiinisuoritus riitti Kanadalle MM-pronssiin – Venäjällä surullinen saldo pohjoisamerikkalaisia vastaan  14.4.2019. Yle. Viitattu 16.4.2019.
4. 1 2 3  Laura Fortino *2018 Olympic Winter Games (Women)*. Hockey Canada. Viitattu 7.4.2018. (englanniksi)
Laura Gemser
**Laura Gemser** (s. 5. lokakuuta 1950 Java, Indonesia) on malli, näyttelijä ja pukusuunnittelija. Häntä pidetään yhtenä 1970-luvun seksisymboleista. Hän on esiintynyt myös nimillä **Moira Chen**, **Laura M. Gemser** tai **Laurette Marcia Gemser**.

Hänen läpimurtoroolinsa oli elokuvassa Emmanuelle 2 (1975), jossa hän näytteli hierojaa. Ikimuistettavan kohtauksen johdosta hänelle tarjottiin pääroolia elokuvaan Black Emanuelle (1975). Kulttielokuvien maineen saaneet Black Emanuelle -sarjan elokuvat ovat kuuluisia eksoottisista kuvauspaikoista ja joskus hyvinkin vastenmielisistä aiheista, joita toimittaja Emanuelle tutkii.

Suurin osa hänen elokuvistaan on lajityyliltään seksploitaatioelokuvia ja joissain näytetään myös yhdyntä. Gemser ei koskaan itse näytellyt hardcore-seksikohtausta, vaikka Black Emanuelle -elokuvassa annetaan niin ymmärtää: kohtauksissa käytettiin sijaisnäyttelijöitä. Black Emanuelle elokuvasarjan lisäksi hän on näytellyt pää- ja sivurooleja myös komedia- ja kauhuelokuvissa, sekä tehnyt myös cameo-esiintymisiä.

Elokuvaharrastajien joukossa Gemser on noussut jopa palvotummaksi kuin alkuperäinen "valkoinen" Emmanuelle, Sylvia Kristel. Yleinen harhaluulo on, että Gemser olisi syntynyt Alankomaissa, koska toimittajat ovat sekoittaneet hänet Kristeliin.

Gemser oli naimisissa useissa hänen elokuvissaan vastanäyttelijänä olleen Gabriele Tintin kanssa vuodesta 1976 vuoteen 1991, Tintin kuolemaan, saakka. Nyttemmin Gemser on muuttanut Italiaan viettämään eläkepäiviään.

Lähteet
-------

1. ↑  Laura Gemser Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
2. 1 2  Gemser Cult Sirens -sivustolla


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Synchronkartei
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
**Koubéwel Koundia** on maalaiskunta Moptin alueen Douentzan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Koubéwel sijaitsee yhdeksän kilometriä Douentzasta länteen. Kunnassa on 13 500 asukasta (vuonna 2009).

Koubéwel Koundian kunta rajoittuu pohjoisessa Douentzan piirin Débérén, idässä Douentzan, etelässä Tédjén ja lännessä Dangol-Borén kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Sen maisemaa leimaa idästä länteen ulottuva vuorijono.

Kuntaan kuuluu 14 kylää. Asukkaiden enemmistö on dogoneja. Heidän lisäkseen kunnassa asuu fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, käsityöammatit ja pienimuotoinen kaupankäynti. Kunnan pohjoisosan läpi kulkee Moptin ja Gaon välinen maantie RN16, mutta muuten liikenneyhteydet ovat heikot. Palveluihin kuuluvat koulut. Terveyspalvelut sijaitsevat Douentzassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 22.9.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Koubewel Koundia 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*. Viitattu 22.9.2014. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
Lagavulinin tislaamo
**Lagavulin** on skotlantilainen viskitislaamo. Se sijaitsee Islayn saaren etelärannikolla lähellä muita Kildaltonin alueen tislaamoita Ardbegia ja Laphroaigia.

Historiaa
---------

Lagavulinin tislaamo perustettiin vuonna 1816 eli vuotta myöhemmin kuin Ardbeg ja Laphroaig. Perustaja John Johnston osti vuosikymmentä myöhemmin myös läheisen Ardmoren tislaamon (eri kuin nykyinen Speysidessa sijaitseva Ardmore), jonka tuotanto yhdistettiin Lagavuliniin vuonna 1835. John Crawford Graham osti tislaamon vuonna 1852 ja vuonna 1867 se siirtyi James Logan Mackie & Co.:lle. James Logan Mackieltä yhtiö siirtyi hänen veljenpojalleen Peter Mackielle, joka lanseerasi White Horse -sekoiteviskin vientimarkkinoille vuonna 1890. Mackie rakensi myös 1908 Malt Millin tislaamon, jonka tarkoituksena oli tuottaa Laphroaigia muistuttavaa viskiä. Malt Mill tuotti viskiä vuoteen 1960, vuonna 1962 se yhdistettiin Lagavuliniin. 

Lagavulinin lattiamallastamo suljettiin vuonna 1974 ja sittemmin se on ostanut maltaansa läheiseltä Port Ellenin mallastamolta.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lagavulin**.

Lähteet
-------

1. ↑  Johannes van den Heuvel: Ardbeg Distillery Profile *Malt Madness*.  Arkistoitu 21.6.2012. Viitattu 27.8.2009.
**Lagarfljótin mato** eli **Lagarfljótsormurinn** on kryptozoologian piiriin kuuluva järvihirviö, jonka väitetään elävän Islannin itäosassa, Fljótsdalshéraðin kunnassa sijaitsevassa Lagarfljót-järvessä. Olentoa kuvataan 10–20 metriä pitkäksi ja tummaksi, toisinaan limaiseksikin jättiläismadoksi tai -käärmeeksi. Silminnäkijöiden mukaan sillä ei ole eviä ja sen pään tunnistaa vain suusta ja siinä olevista hampaista.

Taru järvihirviöstä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1345. Olennon on väitetty nähdyn nousevan järvenselän pintaan ja aiheuttavan isoja väreitä, jollaisia järvessä elävät lohet ja pikkukalat eivät voisi saada aikaan. Paikallisten kalastajien mukaan he näkevät silloin tällöin kaikuluotaimissaan oudon, ison liikkuvan kohteen.

Järvimadon tutkimista vaikeuttaa, että luonnonpuistossa sijaitseva Lagarfljót-järvi on lähes 30 kilometriä pitkä, 2,5 kilometriä leveä ja yli 100 metriä syvä. Lisäksi järven vesi on hyvin lietteistä ja sameaa: näkyvyys on järveen laskevan joen suulla enintään kuusi metriä ja muualla vain yksi metri. Toisaalta olentoa ei ole koskaan edes etsitty perusteellisesti. Järven vesi on peräisin jäätiköiden sulamisvesistä, eikä se ole yhteydessä isoihin jokiin tai muihin vesistöihin muuten kuin korkeiden vesiputousten välityksellä. Olion on siis täytynyt elää eristäytyneenä samassa järvessä tuhansia vuosia. Kriitikot ovat kuitenkin epäilleet matoa pelkäksi taruolennoksi mm. siksi, että järvessä ei ole suurelle eläimelle juurikaan syötävää, eikä oliosta ole saatu mitään fyysisiä todisteita.

Helmikuussa 2012 paikallinen Hjörtur Kjerúlf kuvasi videon, jossa tuntematon olento näyttäisi uivan Jökulsá-joessa. Video julkaistiin Islannin yleisradioyhtiö RUV:n internetsivuilla, joilla olentoa on epäilty Lagarfljótin madoksi.

Lähteet
-------

* The Reykjavik Grapevinen artikkeli madosta (englanniksi)
* Syfy.com: The Worm Monster[vanhentunut linkki] (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Islannissa nähtiin muinaishirviö *Yle Uutiset*.  8.2.2012. Yleisardio Oy. Viitattu 11.2.2012.
Lounais-Hämeen vaakuna.
**Lounais-Hämeen vaakuna** on Hämeen historialliseen maakuntaan kuuluvan epävirallisen Lounais-Hämeen alueen heraldinen tunnus. Vaakuna on muun muassa alueella toimivan Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen käytössä ja sen on yksi harvoista Suomessa käytetyistä seutuvaakunoista.

Vaakunan historiaa
------------------

Lounais-Hämeellä ei ole koskaan ollut hallinnollista asemaa, vaan alue on muodostunut 1900-luvun alkupuolella aatteellisen yhteistoiminnan tuloksena Hämeen historiallisen maakunnan lounaisimpaan osaan. Alueella toimii vuonna 1923 perustettu Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys, jonka aloitteesta vuonna 1946 heraldikko A. W. Rancken ja kuvataiteilija Aukusti Tuhka laativat vaakunat alueen kahdeksalle silloiselle maalaiskunnalle. Vaakunat laadittiin kolme vuotta ennen varsinaisen kunnanvaakunalain voimaantuloa vuonna 1949 ja lopulta ainoastaan Ypäjälle laadittu vaakuna vahvistettiin käyttöön. Loput alueen kunnista saivat uudet vaakunat 1950- ja 1960-lukujen aikana.

Ennen nykyistä vaakunaa Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen käytössä oli vuodesta 1929 alkaen aikakaudelleen tyypillinen epäheraldinen tunnus. Tunnuksessa oli kuvattuna kansallisromanttista esineistöä nelijakoisella kilvellä sekä kilven yläpuolelle asetettu Hämeen maakuntavaakunan ilves. Tunnus oli käytössä 1950-luvulle asti, jolloin se korvattiin nykyisellä vaakunalla. Uuden vaakunan suunnitteli vuonna 1955 suomalainen heraldikko Gustaf von Numers. Aiheen vaakunaan on antanut historioitsija Aulis Oja ja se perustuu 1500-luvulla käytössä olleeseen Sääksmäen kihlakunnan sinettiin, jossa oli kuvattuna muunnelma Hämeen maakunnan ilvesvaakunasta. Lounais-Hämeen vaakunan heraldinen selitys on "punaisessa kentässä hopeinen nouseva ilves, jolla varukset ovat kultaiset ja korvatöyhdöt mustat."

### Galleria

* Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vanha tunnuskuva 1920–1950-luvuilta.Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vanha tunnuskuva 1920–1950-luvuilta.
* Sääksmäen kihlakunnan sinetti 1610-luvulta.Sääksmäen kihlakunnan sinetti 1610-luvulta.

Lähteet
-------

* *Kotiseutulukemisto Lounais-Häme*. Forssa: Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys, 1955.

### Viitteet

1. ↑  Aaltonen, Esko: Lounais-Hämeen käsite, alueen muodostuminen ja sen merkitys.  *Lounais-Hämeen luonto*, 1955, nro 1, s. 5–10. Forssa:  Lounais-Hämeen luonnonsuojeluyhdistys. Lehden verkkoversio (pdf).  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Kotiseutulukemisto Lounais-Häme 1955: 15-16.
3. ↑  Jussi Iltanen: *Suomen kunnanvaakunat*, s. 85-86. Karttakeskus, 2013.
4. ↑  *Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vuosikirja V 1929*. .
5. ↑  Kotiseutulukemisto Lounais-Häme 1955: 2.
6. ↑  *Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys. Vuosikirja 42*. (kansiliepeen kuvateksti). Forssa: Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys, 1973.
Lounais-Hämeen Pirtti elokuussa 2020.
Lounais-Hämeen Pirtti on vuonna 1948 valmistunut kotiseututalo Saaren kansanpuistossa Tammelassa Lounais-Hämeessä. Talon rakentaminen Saaren kansanpuistoon käynnistettiin Lounais-Hämeen kotiseutu- ja Museoyhdistyksen aloitteesta vuonna 1946 ja se vihittiin käyttöön toukokuussa 1948. Talon suunnitteli arkkitehti Veikko Kyander, joka on suunnitellut myös Saaren kansanpuiston kesäteatterin ulkoilmakatsomon ja Tammelan kirkon edustalla olevan hakkapeliittapatsaan. Pirtin omistaa Lounais-Hämeen pirtin säätiö.

Pirtin esineistöön kuuluvat muun muassa Lounais-Hämeen pitäjien kirkkojen keskiaikaisia suojeluspyhimyksiä esittävät veistokset ja Lounais-Hämeen kuntien vaakunat. Pöydiksi ulkoterassille saatiin vanhat myllynkivet. Pirtin alakerran hakkapeliittakellari muistuttaa Tammelasta 30-vuotiseen sotaan lähteneistä hakkapeliittasotilaista ja kellarissa on esillä näihin liittyvää esineistöä.. Hakkapeliitta-aiheisen lasimaalauksen teki taiteilija Tapani Lemminkäinen.

Kotiseututalona Lounais-Hämeen pirtti oli Suomen ensimmäinen. Aloitteentekijänä sen rakentamishankkeessa oli Lounais-Hämeen kotiseututyön keskeinen vaikuttaja, myöhempi Turun yliopiston professori Esko Aaltonen. Talon ainekset kerättiin talkoilla ja lahjoituksina ja ajan sotien jälkeen ollessa taloudellisesti raskas rahoitusta varten perustettiin Lounais-Hämeen Pirtin Säätiö.

Jo ennen Lounais-Hämeen pirtti Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen aloittesta oli Saaren kansanpuiston viereen Kaukolanharjulle rakennettu Kaukolanharjun näkötorni ja vuonna 1933 kansanpuistoon ulkoilmateatteri. Kansanpuistoon oli koottu näytteille myös joitakin talonpoikisrakennuksia, kuten myllypirtti, ja esinöistöä, kuten ruuhia ja myllynrattaita. Kaukolanharjulle paljastettiin muistomerkki taiteilija Albert Edelfeltille 1953 ja Saaren sillan lähelle muistomerkki "kolmen sotilaan hauta" 1949.

Lähteet
-------

* Lahtonen, Hannu: Esko Aaltosen aatteellinen toiminta. *Teoksessa:* Aaltonen, Matti – Lahtonen, Hannu – Nieminen, Heikki (toim.): *Esko Aaltosen neljä elämäntyötä*, s. 97-134. Forssa: Forssan kirjapaino Oy, 1993. ISBN 951-9026-28-2.

### Viitteet

1. 1 2  Saaren kansanpuisto Tammelan kunta.  Arkistoitu 30.9.2020. Viitattu 29.8.2020.
2. 1 2  Saaren kansanpuiston historia ja nähtävyydet *Luontoon.fi*. Metsähallitus. Viitattu 29.8.2020.
3. 1 2  Lahtonen 1993: 110.
4. ↑  Lahtonen 1993: 108-109.
5. ↑  Saatsi-Arkkitehdit: Saaren kansanpuisto. Hoito- ja käyttösuunnitelma (pdf)  2010. Tammelan kunta.  Arkistoitu 5.4.2015. Viitattu 30.8.2020.
6. ↑  Lahtonen 1993: 106-109.
Eduard Douwes Dekker.
Sittemmin Multatuli-museoksi muutettu Douwes Dekkerin synnyintalo Amsterdamissa.
**Eduard Douwes Dekker** (2. maaliskuuta 1820 Amsterdam – 19. helmikuuta 1887 Ingelheim, Saksa), salanimeltään **Multatuli**, oli alankomaalainen siirtomaavirkamies ja kirjailija.

Douwes Dekker oli alankomaalaisen merikapteenin poika; isä toivoi hänestä kauppiasta. Hän päätti kuitenkin lähteä Alankomaiden Itä-Intiaan, ensin Jaavalle ja myöhemmin Molukeille. Hän havaitsi siirtomaavallan toiminnassa paljon moittimisen varaa. Palattuaan kotimaahansa hän kirjoitti salanimellään satiirisen kriittisen teoksen *Max Havelaar*. Tämä nimi on sittemmin tullut tunnetuksi Reilun kaupan tavaramerkkinä.

Nimimerkki Multatuli on tiettävästi johdettu latinan sanoista "Olen kärsinyt kovasti".

Teos
----

* *Max Havelaar*; suom. Helmi Krohn. Suomen kirja, 1946. Sarja:Viime vuosisadan valioita; 3

Lähteet
-------

1. ↑  Johanna M. Welcker: Douwes Dekker, Eduard *Biografisch Woordenboek van het Socialisme en de Arbeidersbeweging in Nederland*. Viitattu 10.1.2013.
2. ↑  Reilun kaupan merkin historia

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Multatuli** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
	+ 2
	+ 3
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
	+ 2
* Australia
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
	+ 2
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Lounaistemppeli** on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta kreikkalaisesta temppelistä Ateenan Agoralla Kreikassa. Se sijaitsi Agoran lounaislaidalla. Temppelin nimitys on nykyaikainen ja perustuu sen sijaintiin.

Temppeli rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Se sijaitsi Tholoksen itäpuolella ja Keskistoan läntisen osan sekä niin kutsutun Viranomaisten rakennuksen pohjoispuolella, itään Agrippan odeionista. Temppelin kulttia ei tunneta varmuudella. Se on mahdollisesti liittynyt keisarillisen suvun henkilökulttiin ja ollut omistettu Livialle. Erään toisen ehdotuksen mukaan temppeli olisi liittynyt Atheneen.

Temppeli oli rakennettu marmorista ja se edusti doorilaista tyyliä. Temppelin naos eli cella avautui länteen. Sen edessä olleessa pronaoksessa oli kuusi pylvästä, jotka olivat peräisin mahdollisesti Demeterin ja Koren temppelistä Thorikoksesta. Temppelin koko oli noin 10,5 x 20,5 metriä. Pronaoksen, jonka syvyys oli noin 4,2 metriä, kohdalla rakennuksen leveys oli kuitenkin noin 11,3 metriä.

Temppelin kaivaukset suoritettiin vuosina 1933–1934 sekä 1951. Temppelistä on säilynyt nykyaikaan vain sen perustukset sekä joitakin ylempien rakenteiden osia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Agora Monument: Southwest Temple *Agora Excavations*. The American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 4.4.2016.
2. 1 2 3 4  Southwest Temple *The Ancient Agora of Athens*. Virtual Reality Digital Collection. Viitattu 4.4.2016.
**Taimur Sullivan** on yhdysvaltalainen saksofonisti. Hän on esiintynyt solistina sekä kamarimuusikkona ja esiintynyt PRISM-kvartetin jäsenenä muiden muassa Clevelandin, Detroitin ja Dallasin sinfoniaorkesterien kanssa. Sullivan on esiintynyt Carnegie Hallissa, Lincoln Centerissä, Knitting Factoryssa, Moskovassa, Lontoossa, Saksassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Hän on levyttänyt muun muassa Modelle, New Worldille ja Albanylle. Sullivan levytti Naxokselle James Aikmanin konserton. Hän on edistänyt uuden ohjelmiston luomista, ja häntä varten ovat säveltäneet yli sata teosta muiden muassa William Bolcom, Libby Larsen, Greg Osby, Gunther Schuller, Tim Berne, Alvin Lucier, John Harbison, Olga Neuwirth, Keith Moore, Louis Karchin, Larry Polansky, Jason Eckardt, Eve Beglarian ja James Fulkerson.

Sullivan on esittänyt myös jazzia. Hän kiersi jazzmuusikkona Neuvostoliitossa ja on esiintynyt The Plattersin, The Driftersin, Louis Bellsonin, Cecil Bridgewaterin, Bunky Greenin, Tim Riesin, Rick Margitzan, Ben Monderin ja Jimmy Heathin kanssa.

Sullivan opiskeli Illinoisin yliopistossa ja Michiganin osavaltionyliopistossa James Forgerin, Joseph Lulloffin ja Debra Richtmeyerin kanssa. Hän liittyi Pohjois-Carolinan yliopiston taidekoulun henkilökuntaan täysiaikaisena saksofoninsoiton opettajana vuonna 2005.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  UNCSA: Faculty (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Naxos: Taimur Sullivan

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |