recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**videonpakkaus** 

Säiliömuotoja 

* AVI
* ASF
* HEIF
* Matroska
* Ogg Media Format
* QuickTime


Koodekkeja 

* AV1
* H.264
* HEVC
* H.266
* MJPEG
* MPEG-4
* VC-1
* VP9


**MPEG-1** on tiedostomuotostandardi, jonka tavoitteena on pakata ääntä ja kuvaa kohtuullisella laadulla niin ettei se kuitenkaan vie kohtuutoman paljoa tallennustilaa. Tämä standardi (ISO-11172) oli ensimmäinen MPEG-komitean tulos ja se valmistui 1992.

Standardi on tarkoitettu kuvan ja äänen pakkaamiseen digitaaliselle tallennusmedialle kuten CD-ROMille. MPEG-1 koodaus voidaan jakaa kolmeen osaan; systeemi, video ja ääni. Koodaus MPEG-1 muotoon tapahtuu kiinteää datavirtaa käyttäen (CBR), videon maksimi datavirta on 100 Mbit/s, ja maksimi kuvakoko 4095×4095. MPEG-1 video on aina lomittelematonta. 

**Video-CD järjestelmän** pakkauksessa käytetty kuvakoko PAL-järjestelmälle on 352 x 288 kuvapistettä, ja NTSC-järjestelmälle 352 x 240 kuvapistettä. Maksimi videon datavirta on 1,1519 Mbit/s. Videokuva voidaan pakata suhteessa 50:1, jolloin kuvan laatu säilyy kohtalaisena. Suurempaa pakkauskerrointa (200:1) voidaan käyttää silloin kun laadusta voidaan tinkiä.

Audiokoodeekkina voidaan käyttää joko Audio-CD:ltä tuttua PCM-ääntä tai MPEG-1 Audio Layer II pakkausta, jonka datavirta on kiinteä 224 kbit/s. Tällä pakkauksella ääni voi olla kaksikanavainen mono, stereo, intensity stereo tai joint stereo. Äänen ja kuvan synkronoinnin takaamiseksi ääni- ja kuvadata ovat lomitettuna MPEG:n videosektoreissa.

Stillvideo on koodattava mpeg-Intra kuviksi. Normaali kuvakoko on 352 x 240 kuvapistettä NTSC- ja 352 x 288 kuvapistettä PAL-järjestelmässä. Käytettävissä on myös suurempikokoinen (High Resolution) kuva, jolloin kuvakoot NTSC- ja PAL-järjestelmissä ovat vastaavasti 704 x 480 ja 704 x 576 kuvapistettä.

MPEG-2 on "päivitetty" versio MPEG-1:stä, jonka kehittäminen aloitettiin jo ennen kuin MPEG-1 standardi oli saatu valmiiksi. MPEG-2 toi mukanaan mm. tuen lomitetulle videolle sekä useammalle äänikoodekille.

Lähteet
-------

1. ↑  History of MPEG *Strategic Computing and Communications Technology*. Viitattu 25.3.2024.
Katajanokan kanava vanhalta sillalta nähtynä. Oikealla Uspenskin katedraali.
**Katajanokan kanava** sijaitsee Helsingissä, ja se erottaa Katajanokan kaupunginosan Helsingin kantakaupungista. Se toimii myös Katajanokan ja Kruununhaan kaupunginosien rajana. 

Katajanokka oli alun perin niemi, mutta jo vuonna 1749 Augustin Ehrensvärd esitti suunnitelman, jossa niemi oli eroteltu mantereesta kanavalla. Kanava kaivettiin lopulta 1830- ja 1840-lukujen vaihteessa Katajanokan kannaksen poikki Eteläsatamasta Pohjoissatamaan. Rakennustyössä käytettiin Suomenlinnan siviilivankeja, jotka tuotiin joka päivä proomuilla työmaalle. Urakka valmistui vuonna 1844, ja kanavan yli rakennettiin puinen silta. Kanavaa uudistettiin vuosien 1862–1866 välillä, ja puusilta korvattiin rautasillalla. Uudempi ajoneuvoliikenteelle tarkoitettu silta rakennettiin 1990-luvun alussa.

Katajanokan kanavan pituus on 150 metriä. Sen ylittää nykyisin neljä siltaa. Kanavassa on 0,0 metrin kulkusyvyyttä osoittava merkki, ja sen läpi voi liikennöidä vain soutuveneillä ja kanooteilla.

Katso myös
----------

* Laajasalon kanava
* Ruoholahdenkanava

Lähteet
-------

* Suomen kanavat: Helsingin kanavat

### Viitteet

1. ↑  Katajanokan kanavaterminaalin alue / asemakaavahistoria, rakennushistoria ja kaupunkikuvan kehitys  1.3.2010. Helsingin kaupunki. Viitattu 8.5.2023.
2. ↑  Carina Jaatinen & Tommi Lindh & Hannu Lunkka: *Helsingin kantakaupungin rakennuskulttuuri – Katajanokan kaupunginosan inventointi*. Helsingin kaupunginmuseon tutkimuksia ja raportteja 2/1998. Helsingin kaupunginmuseo. ISBN 951-718-174-4.
3. ↑  *Katajanokan Tulli- ja pakkahuone / Rakennushistoriaselvitys*, s. 8. Helsingin kaupunki, 2022. ISBN 978-952-7417-89-8. Verkkoversio (PDF) (viitattu 8.5.2023).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katajanokan kanava** Wikimedia Commonsissa
**Tummanvihreä**: Sopimuksen käyttöön ottaneet valtiot.  
**Vaaleanvihreä**: Valtiot, jotka ovat allekirjoittaneet sopimuksen, mutta eivät ole ottaneet sitä käyttöön.  
**Harmaa**: valtiot, jotka eivät ole allekirjoittaneet eivätkä ottaneet sopimusta käyttöön.
**Taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus** (lyh. ICESCR) on kansainvälinen sopimus, jonka Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous hyväksyi 16. joulukuuta 1966 ja joka tuli voimaan 3. tammikuuta 1976. Se sitouttaa sopimusosapuolet edistämään ihmisten taloudellisia, sosiaalisia ja kulttuurisia oikeuksia, kuten työntekijän oikeudet, oikeus terveyteen, oikeus koulutukseen ja oikeus riittävään elintasoon. Sopimuksen on ratifioinut 166 maata minkä lisäksi neljä maata (Yhdysvallat, Komorit, Kuuba ja Palau), on allekirjoittanut sopimuksen, mutta ei ole ratifioinut sitä. Yhdessä Yhdistyneiden kansakuntien luomien ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen ja kansalais- ja poliittisia oikeuksia koskevan yleissopimuksen kanssa ICESCR:n katsotaan muodostavan kansainvälisen ihmisoikeuksien normiston.

Lähteet
-------

1. ↑  UN Treaty Collection: International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights  03.01.1976. Yhdistyneet kansakunnat. Viitattu 03.06.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Sopimuksen suomenkielinen teksti Finlexissä (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jingle** ("rallatus") on pieni laulusävelmä tai sellaisen katkelma, joita käytetään lauletuissa radio- tai televisiomainoksissa. Jingle syntyi Yhdysvalloissa 1930-luvulla. Eräs esimerkki tunnetuimmista ja aikaa eniten kestäneistä suomalaisista jingleistä on Kaarlo Kaartisen 1970-luvulla säveltämä vaateliike Ajattaren mainoslaulu: "Ajatar on Forumissa, Forumissa Mannerheimintiellä".

Lyhyttä, lähes pelkästään yritys- tai tuotenimen tai iskulauseen sisältävää jingleä kutsutaan myös nimellä **äänilogo**, koska sitä käytetään samalla tavoin mainoksen lopun "allekirjoituksena" kuin visuaalista logoakin. Äänilogoiksi tai jingleksi voidaan kutsua myös muun muassa radiokanavien lyhyitä kanavatunnuksia.

Saarioinen-yhtiön neljästä sävelestä muodostuva tunnusmusiikki on maailman vanhin yhä käytössä oleva mainosmusiikkikappale. Se on mainittu myös Guinnessin ennätysten kirjassa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Suuri Musiikkitietosanakirja 3 He-Kuud*, s. 119. Helsinki: Weilin + Göös ja Otava, 1990. ISBN 951-35-4727-2.
2. ↑  Olli Manninen: Unohtumaton jingle ei saa haastajaa.  *Taloussanomat*, 11.2.2003. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 27.8.2009.
3. ↑  Mainostajan hakemisto: Äänilogo Mainostajien liitto. Viitattu 15.12.2013.
4. ↑  Mainostajan hakemisto: Jingle Mainostajien liitto. Viitattu 15.12.2013.
5. ↑  Pertti Pällijeff: Saa-ri-oii-neen!  30.9.2010. Bob Helsinki Oy.  Arkistoitu 15.12.2013. Viitattu 15.12.2013.

Kirjallisuutta
--------------

* Kilpiö, Kaarina: *Kulutuksen sävel : suomalaisen mainoselokuvan musiikki 1950-luvulta 1970-luvulle.* Like, 2005. ISBN 952-471-578-3.
* Graakjaer, Nicolai Jørgensgaard: *Analyzing Music in Advertising – Television Commercials and Consumer Choice.* London : Routledge, 2018. ISBN 9781138616813.
* *Rahojen rytmiä : ja 55 muuta mainosiskelmää.* CD-levy, Artie Music, 2015.
**Eräs rakkaustarina** (*En kärlekshistoria*) on Roy Anderssonin ohjaama ruotsalainen romanttinen nuorisoelokuva vuodelta 1970. Päärooleissa Ann-Sofie Kylin ja Rolf Sohlman esittävät kahta nuorta, melkein lasta, jotka ovat toistensa ensimmäinen tyttö- ja poikaystävä. Tšekkoslovakian uuden aallon inspiroima elokuva merkitsi Anderssonille taiteellista läpimurtoa ja muodostui melkoiseksi menestykseksi niin Ruotsissa kuin ulkomaillakin. Nyttemmin se on saavuttanut klassikkoaseman teinirakkauden kuvausten joukossa.

Elokuva oli Ruotsin ehdokas 43. Oscar-gaalaan parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi, mutta ei tullut nimetyksi kisaan.

Tuotanto
--------

Roy Andersson oli juuri valmistunut elokuvakoulusta ja tehnyt kaksi lupaavaa lyhytelokuvaa ja 48-minuuttisen lopputyön, kun hänelle annettiin tilaisuus ohjata *Eräs rakkaustarina*. Oli poikkeuksellista uskoa näin suuri hanke niin kokemattomalle tekijälle. Kuvaukset kestivät 16:nnesta kesäkuuta 26:nteen elokuuta vuonna 1969.

Kuvauspaikkoina olivat muun muassa Svartsjön linna Ekerössä, Bellevueparken ja Norrbackagatan Tukholmassa sekä Stora Essingen.

Vastaanotto
-----------

Kriitikko Helena Yläsen mukaan ohjaaja sijoittaa hyvin taitavasti valaistuksen, kuvakoon ja muiden teknisten keinojen avulla lapset ja heidän vanhempansa aivan kuin samanaikaisiin ja jopa sisäkkäisiin maailmoihin, joissa vallitsee erilainen ajantaju ja erilaiset säännöt. Siinä missä lasten maailmassa vallitsee vapaus ja luottamus, tuntuu aikuisten maailmassa aina olevan seinä vastassa.

*Turun Sanomien* Tapani Maskula muisteli elokuvan uusintakierroksen yhteydessä 2004, miten vuonna 1971 yritti haastatella ruotsinlaivalla saapunutta elokuvan teiniparia saamatta juuri yhtä sanaa pidempiä vastauksia: "Tuo sama varhaisnuorten varautunut asenne kyynisiin aikuisiin välittyy edelleenkin vahvana Roy Anderssonin elokuvasta. *Eräs rakkaustarina* ei ehkä kuulu maailman parhaiden mestariluomusten joukkoon, mutta vain harvaan filmiin orastavaa seksuaalisuutta ja viatonta erotiikkaa on vangittu yhtä haavoittuvan kauniina."

Lähteet
-------

1. ↑  En kärlekshistoria (1970). *Svenska filminstitutet*.  Arkistoitu 20.8.2009. Viitattu 14.7.2021. (ruotsiksi)
2. ↑  Ylänen, Helena: James Deanista Kati Outiseen eli viisi elokuvaa nuoruudesta.  *Lasipalatsi-lehti*, 2009, nro 3, s. 17.
3. ↑  Maskula, Tapani: Eräs rakkaustarina *Turun Sanomat*.  30.1.2004.  Arkistoitu 18.4.2019. Viitattu 16.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* *Eräs rakkaustarina* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Kukkulan koulu** on Jyväskylän kaupungin ylläpitämä sairaalakoulu, joka tarjoaa palveluita Keski-Suomen hyvinvointialueella. Koulu sijaitsee Kukkumäessä Keski-Suomen Sairaala Novan naapurissa. Lähistöllä sijaitsee myös Valteri-koulu Onerva.

Koulun ovat suunnitelleet arkkitehdit Jorma Peltonen ja Martta Kyllönen sekä Jyväskylän Tilapalvelun suunnittelupäällikkö Ulla Rannanheimo. Koulun tilat valmistuivat maaliskuussa 2012. Tilojen valmistuttua yhdistyi kaksi eri yksikköä, Kukkumäen ja Haukkalan yksiköt. Tilat vihittiin käyttöön 1. lokakuuta 2012. Juhlapuheen avajaisissa piti hallinto- ja kuntaministeri Henna Virkkunen. 

Sairaalan sijaintikunta on velvollinen järjestämään opetusta sairaalassa olevalle koululaiselle siinä määrin mitä koululaisen terveydentila ja muut olosuhteet mahdollistavat. Opetus on erityisopetusta. Opetuksessa otetaan huomioon koululaisen ikätaso ja omat oppimisedellytykset. Tarkoitus on edistää kasvua ja kehitystä.

Koulu tarjoaa Keski-Suomen hyvinvointialueen kouluille ohjausta ja konsultaatioita pääasiassa niistä lapsista ja nuorista, jotka ovat erikoissairaanhoidon avopalveluiden piirissä (lastenneurologia, lastenpsykiatria, nuorisopsykiatria) tai perheneuvolan palveluissa. Konsultaatio on Jyväskylän kaupungin ulkopuolisille kouluille maksullinen palvelu. Konsultaatioon tarvitaan aina huoltajan suostumus. Se voidaan tehdä myös nimettömänä, jolloin lupaa ei vältämättä huoltajalta tarvita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kukkulan koulu – Sairaalakoulu *peda.net*. Viitattu 2.5.2021.
2. ↑  Jyväskylän karttapalvelu *kartta.jkl.fi*.  Arkistoitu 2.5.2021. Viitattu 2.5.2021.
3. ↑  Markus Lehto: Kukkulalle nousi uusi koulu *Tilaviesti 1/2012*.  Kevät 2012. Jyväskylän kaupunki Jyväskylän tilapalvelu. Viitattu 2.5.2021.
4. ↑  Anna Kivinen: Kukkulan koulun uudet tilat ovat valmiit *Keskisuomalainen*.  2.3.2012. Viitattu 2.5.2021.
5. ↑  Pauliina Tolvanen: Kukkulan uusi koulu vihitään tänään käyttöön Jyväskylässä  1.10.2012. Yle Keski-Suomi. Viitattu 2.5.2021.
*Tämä artikkeli kertoo Jyväskylän Kuokkalan koulusta. Lempäälän Kuokkalan koulusta on oma artikkeli.*

Kuokkalan Yhtenäiskoulu K-rakennus.
**Kuokkalan yhtenäiskoulu** on Kuokkalassa Jyväskylässä sijaitseva vuonna 1994 Pohjanlammen koulun viereen rakennettu koulu. Arkkitehtuurissa on painotettu tilojen monikäyttöisyyttä muuttuvissa olosuhteissa: jokaiselle luokka-asteelle on oma oleskelutilansa ja jokaiselle käytävälle on suomalainen ja englantilainen osoite. Koulun tunnuslause on: *Find your way - löydä tiesi*.

Koulussa on mahdollista järjestää erilaisia tapahtumia, juhlia, kokouksia jne. Tällaisia tilaisuuksia järjestetään Kuokkalan Yhtenäiskoulussa myös ulkopuoliselle väelle. Koulun rehtori on Markku Juhola. Koulussa käy usein vierailemassa turisteja ulkomailta, esim. Saksasta ja Japanista. Koulussa on yli 500 oppilasta, vaikka tilat on tarkoitettu vähemmälle oppilasmäärälle.

Remontti ja uudisrakennus
-------------------------

Kuokkalan Yhtenäiskoulussa tehtiin remontti, joka alkoi vuoden 2017 alussa. Pohjanlammen koulu (luokat 1-6) ja Kuokkalan koulu (luokat 7-9) yhdistyivät Kuokkalan yhtenäiskouluksi, jossa opiskelee yli 900 oppilasta. Koulurakennukset, jotka sijaitsevat n. 90 metrin etäisyydellä toisistaan, on yhdistetty niiden väliin rakennetulla uudisosalla. Lisäksi entisen Pohjanlammen koulun tilat ja Kuokkalan koulun kädentaidon tilat peruskorjattiin. Rakennushanke toteutettiin kahdessa eri vaiheessa, joista ensimmäisenä tehtiin laajennusosa, n. 5 600 brm2. Työt alkoivat tammikuun alussa 2017 ja laajennusosan työt valmistuivat toukokuussa 2018. Laajennusosan tilat otettiin käyttöön lukukaudelle 2018-2019 siten, että myös Pohjanlammen koulun oppilaat siirtyvät niihin tiloihin väistöön Pohjanlammen koulun peruskorjauksen (kesä 2018- kesä 2019) ajaksi. Hanke jatkuu vuonna 2021 Kuokkalan koulun valmistuskeittiön muutoksella palvelukeittiöksi ja samalla muokataan koulun oppimisympäristöjä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuokkalan yhtenäiskoulu Peda.netissä
*Tämä artikkeli kertoo Siilinjärven koulusta. Karkkilassa oli Ahmoon koulu.*

**Ahmon koulu** (aiempi Siilinjärven yläaste) on Siilinjärven keskustan tuntumassa Ahmon asuinalueella toimiva yläkoulu (luokka-asteet 7–9). Koulussa opiskelee noin 550 yläkoululaista. Samassa rakennuskokonaisuudessa toimii myös Siilinjärven lukio. Kiinteistön eteläpuolitse kulkee Nilsiäntie (kantatie 75).

Siilinjärven toinen yläkoulu, Suininlahden koulu, sijaitsee Toivalassa.

Nykyisen, homehtuneen ja sen vuoksi osittain käyttökelvottoman päärakennuksen tilalle kaavaillaan uutta koulua, joka tullaan rakentamaan kahdessa osassa. Ensimmäisen osan tulisi olla valmis vuoteen 2025 mennessä ja koko koulun vuoden 2027 marraskuuhun mennessä.

Historia
--------

Koulun juuret ovat melko kaukana nykyiseltä paikaltaan. Koulun alkuperä löytyy Karjalasta Laatokan koillisrannalta, Salmin pitäjästä. Sodan seurauksena Salmin keskikoulu siirtyi Siilinjärvelle vuonna 1944. Myöhempinä vuosina koulu tunnettiin nimillä Siilinjärven keskikoulu sekä Siilinjärven yhteislyseo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ahmon koulu Siilinjärven kunta, siilinjarvi.fi. Viitattu 16.1.2024.
2. ↑  Perusopetuksen oppilaitokset (Valitse opetuksen järjestäjäksi Siilinjärven kunta.) Opetushallinnon tilastopalvelu Vipunen. Viitattu 19.2.2022.
3. ↑  Perusopetus - Koulut Siilinjärven kunta, siilinjarvi.fi. Viitattu 2.7.2019.
4. 1 2  Siilinjärven karttapalvelu: Koulun sijainti Siilinjärven karttapalvelu, karttapalvelu.siilinjarvi.fi. Viitattu 2.7.2019. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Nykänen, Helmi: Uuden Ahmon koulukeskuksen rakentamissuunnitelmia aiotaan myöhentää Siilinjärvellä *Yle Uutiset*.  26.5.2020. Viitattu 19.2.2022.
6. ↑  Yleisiä tietoja *ahmo.siilinjarvi.fi*.  Arkistoitu 27.9.2007.
**Milan Kopecký** (s. 11. toukokuuta 1981 Praha, Tšekki) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi valtaosan urastaan kotimaansa sarjoissa ja vietti uran ehtoopuolen Saksan alasarjoissa. Kopecký voitti Tšekin mestaruuden pelatessaan HC Slavia Prahassa kaudella 2002–2003.

Ura
---

Kopecký on HC Slavia Prahan kasvatti.*lähde?*

Kopecký pelasi ensimmäiset Extraligan pelinsä Slavia Prahassa kaudella 1999–2000. Hän voitti Tšekin mestaruuden keväällä 2003. Kopecký siirtyi kaudeksi 2005–2006 HC České Budějoviceen, mutta palasi kesken kauden takaisin HC Slavia Prahaan. Kauden 2006–2007 hän pelasi HC Chemopetrol Litvínovin riveissä.

Kauden 2007–2008 Kopecký aloitti Aasian Liigassa edustaen Anyang Hallaa, mutta pelasi loppukauden Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ensin Dukla Jihlavassa ja sitten HC Berounsti Medvedissä.

Kopecký teki marraskuussa 2008 vuoden mittaisen sopimuksen Kiekko-Vantaan kanssa. Hän teki Mestiksen runkosarjassa 29 pelaamassaan ottelussa tehot 9+13=22.

Kaudet 2009–2010 ja 2010–2011 Kopecký pelasi Tšekin toisella sarjatasolla. Kauden 2011–2012 hän aloitti tšekkiläisessä kolmannen sarjatason HC Valašské Meziříčíssä, mutta siirtyi sitten Regionalligassa, Saksan neljännellä sarjatasolla, pelanneeseen TSV Peißenbergiin, jossa hän viihtyi myös seuraavan kauden. Vuonna 2013 hän siirtyi Saksan viidennelle sarjatasolle EA Schongauhun, jossa hän pelasi yhteensä seitsemän kautta kauden 2019–2020 loppuun.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Milan Kopecký *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
2. ↑  Kiekko-Vantaa värväsi Milan Kopeckyn Yle. Viitattu 11.3.2024.
**Kuolemanpartio** on puolisotilaallinen joukko, joka suorittaa hallituksen hiljaisesti hyväksymiä salaisia väkivallantekoja kuten murhia, kidutuksia, katoamisia ja teloituksia ilman oikeudenkäyntiä.

Kuolemanpartiot on usein liitetty toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan Etelä-Amerikassa, mutta niitä on esiintynyt myös Afrikassa, Aasiassa ja jopa teollistuneen ajan Euroopassa (Bosniassa, Saksassa Weimarin tasavallan aikana Freikorpsit olivat tällaisia ryhmittymiä).

1990-luvun kuolemanpartioista on annettu tuomioita muun muassa Kolumbiassa.

2000-luvulla niistä on raportoitu esimerkiksi Irakissa, Keniassa, Brasiliassa ja Bangladeshissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Death Squads Library of Congress. Viitattu 12.2.2013.
2. ↑  **Määritä osoite!** (Kirja-arvio) JSTOR / Journal of Interamerican Studies and World Affairs. Viitattu 12.2.2013.
3. ↑  Colombia jails death squad general over massacre BBC 2009
4. ↑  Colombian establishment rocked by death squad scandal Guardian
5. ↑  Police Tied to Death Squads LA Times
6. ↑  Kenya police 'ran death squads' BBC
7. ↑  Amnesty demands crackdown on police death squads in Brazil Independent
8. ↑  UK training Bangladesh 'death squad' BBC 2010
**Laurent Dubreuil** (s. 25. heinäkuuta 1992 Lévis, Quebec) on kanadalainen pikaluistelija. Hän on 182 senttimetriä pitkä ja painaa 80 kilogrammaa.

Dubreuil on osallistunut kahdeksantoista kertaa MM-kilpailuihin, yhdeksiin matkakohtaisiin ja yhdeksiin sprintti-MM-kilpailuihin. Helmikuussa 2015 hän saavutti pronssia matkakohtaisten MM-kilpailuiden 500 metriltä Heerenveenistä. Vuonna 2020 hän saavutti Salt Lake Cityssä pronssia 1 000 metrillä. Heerenveenissä 2021 hän voitti 500 metrin maailmanmestaruuden ajalla 34,39 ja sai 1 000 metrillä pronssia. Heerenveenissä 2023 hän voitti joukkuesprintin maailmanmestaruuden ja sai 500 metrillä hopeaa. Calgaryssa 2024 hän saavutti joukkuesprintissä kultaa ja 500 metrillä hopeaa. Sprintti-MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Hamarissa 2020 ja pronssia Inzellissä 2024 sekä oli kuudes 2017. 

Hän on kilpaillut kaksissa olympialaisissa. Pekingissä 2022 hän saavutti hopeaa 1 000 metrillä ajalla 1.08,32 ja sijoittui 500 metrillä neljänneksi. 

Hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa 500 metrillä kultaa 2012 ja hopeaa 2011 sekä 1 000 metrillä pronssia 2012.

Dubreuil on kilpaillut pikaluistelun maailmancupissa vuodesta 2012 lähtien. Hän voitti 500 metrin kilpailun Heerenveenissä marraskuussa 2017 ja 2022, Stavangerissa marraskuussa 2021, Calgaryssa joulukuussa 2021 ja 2022 sekä Tomaszów Mazowieckissa joulukuussa 2023. Toiseksi hän on sijoittunut 500 metrillä viisitoista ja kolmanneksi yksitoista kertaa. 1 000 metrillä hän on ollut kaksi kertaa toinen ja kerran kolmas.. Hän voitti 500 metrin maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 2021–2022 ja 2022–2023, sijoittui toiseksi kausilla 2014–2015, 2020–2021 ja 2023–2024 sekä kolmanneksi kausilla 2019–2020 ja 2022–2023. 1 000 metrin cupissa hän oli kolmas kausilla 2019–2020 ja 2022–2023.

Dubreuilin valmentajana toimii Gregor Jelonek.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. ↑  Laurent Dubreuil *schaatsstatistieken.nl*. Viitattu 28.2.2017. (hollanniksi)
3. 1 2 3  ATHLETE DATA OF LAURENT DUBREUIL *speedskatingnews.info*. Viitattu 19.2.2024. (englanniksi)
4. ↑
5. ↑  WORLD CUP STANDINGS ISU. Viitattu 19.2.2024. (englanniksi)
6. ↑  WORLD CUP STANDINGS ISU. Viitattu 11.3.2020.
**Roller Derby Suomi Cup** on Roller Derby Finlandin naisten SM-sarja. Se on Suomen korkein roller derbyn sarjataso. Ensimmäinen kausi pelattiin 2013. Kyseessä on vanhin Euroopassa pelattava kansallinen
roller derby -sarja.

Roller Derby Suomi Cupin sarjajärjestelmä
-----------------------------------------

### Runkosarja

Joukkueet pelaavat yksinkertaisen runkosarjan (5 ottelua/joukkue) jonka jälkeen neljä parasta jatkavat lopputurnaukseen. Viimeiseksi sijoittunut joukkue karsii sarjapaikasta I-divisioonan voittajan kanssa. Ottelut pelataan miniturnauksina jolloin jokaiselle joukkueelle tulee koti- ja vieraspelien lisäksi puolueettomalla kentällä pelattuja otteluita.

### Lopputurnaus

Neljä parasta joukkuetta pääsevät lopputurnaukseen. Välierissä runkosarjan voittaja pelaa neljänneksi sijoittunutta ja toiseksi sijoittunut kolmanneksi sijoittunutta joukkuetta vastaan. Välierien voittajat kohtaavat loppuottelussa ja häviäjät pronssiottelussa.

### Putoamiskarsinnat

Runkosarjan viimeiseksi jäänyt joukkue pelaa karsintaottelun I-divisioonan voittajan kanssa. Karsintaottelun voittaja saa sarjapaikan seuraavan kauden Suomi Cupiin ja hävinnyt joukkue pelaa I-divisioonassa.

Joukkueet kaudella 2017–2018
----------------------------

| Joukkue | Kotikaupunki |
| --- | --- |
| Helsinki Roller Derby | Helsinki |
| Kallio Rolling Rainbow | Helsinki |
| Dirty River Roller Derby | Turku |
| Tampere Roller Derby | Tampere |
| Kouvola Roller Derby | Kouvola |
| Oulu Roller Derby | Oulu |

Kaikkien aikojen mitalikolmikot
-------------------------------

| Kausi | Mestari | Hopeaa | Pronssia | Runkosarjan voittaja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | Kallio Rolling Rainbow | Helsinki Roller Derby | Dirty River Roller Grrrls | Kallio Rolling Rainbow |
| 2014 | Helsinki Roller Derby | Kallio Rolling Rainbow | Tampere Roller Derby | Helsinki Roller Derby |
| 2015 | Kallio Rolling Rainbow | Dirty River Roller Grrrls | Tampere Roller Derby | Kallio Rolling Rainbow |
| 2016 | Kallio Rolling Rainbow | Helsinki Roller Derby | Tampere Roller Derby | Kallio Rolling Rainbow |
| 2017 | Helsinki Roller Derby | Kallio Rolling Rainbow | Tampere Roller Derby | runkosarjaa ei pelattu |
| 2017–2018 | Oulu Roller Derby |  |  | Oulu Roller Derby |
| 2019 | Helsinki Roller Derby | Oulu Roller Derby | Dirty River Roller Roller Derby |  |
| 2023 | Helsinki Roller Derby | Oulu Roller Derby | Kallio Rolling Rainbow |  |

Historia
--------

Vuonna 2013 kuusi suurinta seuraa kilpaili mestaruudesta seitsemän turnausta käsittävässä runkosarjassa, Suomi Cupissa, joka huipentui neljän parhaan finaaliturnaukseen. Kausi sijoittuu kalenterivuoden mukaan ja finaaliturnaus järjestettiin näin ollen marraskuussa 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2  Suomi Cup *www.rollerderbyfinland.com*. Roller Derby Finland ry.. Viitattu 2.7.2014.
2. ↑  Otteluohjelma 2014 *www.rollerderbyfinland.com*. Roller Derby Finland ry..  Arkistoitu 5.9.2014. Viitattu 2.7.2014.
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Roller Derby Finlandin virallinen sivu
**Improvisaatioteatteri VSOP** on suomalainen ammattiteatteriryhmä, joka keskittyy improvisaatioon.

Improvisaatioteatteri VSOP perustettiin vuonna 2008 Riihimäellä, ja ryhmä on toiminut ammattiteatterina siitä lähtien. VSOP tekee perinteistä lyhyen muodon (short form) improvisaatioteatteria, jota on nähty televisiossa muun muassa ohjelmissa *Vedetään hatusta* ja *Nyhjää tyhjästä*. VSOP esittää myös pitkää (long form) ja luo omia erikoisuuksiaan säännöllisesti.

VSOP erikoistuu myös yhdysvaltalaisilta The Second City- ja Upright Citizens Brigade (UCB) -teattereilta lähtöisin olevaan Harold-improvisaatiotekniikkaan. Improvisaatioteatteri VSOP on esiintynyt kutsuttuna neljästi UCB:n vuosittaisilla Del\_Close Marathon -improvisaatiofestivaaleilla. VSOP-ryhmää kuvattiin myös kahteen amerikkalaiseen dokumenttielokuvaan vuonna 2013. Improvisaatioteatteri VSOP:n muodostaa näyttelijät Ulla Virtanen, Niina Lahtinen, Sanna Saarela, Tuukka Tiihonen, Miska Kajanus, Tuukka Martiskainen, Teemu Aromaa, Eero Järvinen, Jussi Puhakka sekä pianistit Katja Lappi ja Noora Nykänen

  

Elokuvissa nähdään myös tunnettuja improvisoija ja näyttelijöitä, kuten Amy Poehler, Matt Walsh ja Bobby Moynihan.*lähde?*

Ryhmän entisiä ja nykyisiä jäseniä
----------------------------------

* Teemu Aromaa
* Kari Hevossaari (vuoteen 2012 asti)
* Aku Hirviniemi
* Miska Kajanus
* Niina Lahtinen
* Katja Lappi
* Noora Nykänen
* Misa Palander
* Jussi Puhakka
* Sanna Saarela
* Tuukka Tiihonen
* Ulla Virtanen

Aiheesta muualla
----------------

* Improvisaatioteatteri VSOP Facebookissa
* VSOP Twitter
HIV-tilanteen kuvaillaan olevan vakava, laajasti levinnyt, hallitsematon ja paheneva epidemia Venäjällä. Vuonna 2017 Venäjällä arvioitiin olevan suurin määrä HIV-positiivisia ihmisiä Euroopassa. Arvioidaan, että 30-39-vuotiaista venäläismiehistä 2,8%:lla on HIV. AIDS-kuolemat ovat lisääntymässä. Vuonna 2020 Venäjällä oli yli 32 000 HIV:iin liittyvää kuolemaa. HIV/AIDS on yksi suurimmista ennenaikaisten kuolemien aiheuttajista Venäjällä. Vuonna 2021 HIV-positiivisten ihmisten määrä Venäjällä nousi yli 1,1 miljoonaan. Edellisen viiden vuoden aikana on raportoitu 85 000 - 100 000 uutta infektiota vuosittain. Todellisten HIV-potilaiden määrän arvioidaan olevan suurempi diagnosoimattomien ja raportoimattomien tapausten vuoksi. 424 974 tuhatta ihmistä on kuollut epidemian aikana. Venäjän HIV-epidemia oli aluksi keskittynyt huumeidenkäyttäjiin, seksityöläisiin, miehiin jotka harrastavat seksiä miesten kanssa ja vankeihin. HIV-epidemia on kuitenkin sittemmin levinnyt laajemmin väestöön; esimerkiksi naisten osuus HIV-positiivista on kasvanut. Vuonna 2020 1,4% 15-49-vuotiaista venäläisistä on HIV-positiivisia. YK:n HIV- ja AIDS-ohjelman (Unaids) mukaan Venäjä on yksi viidestä maassa, jossa uusien HIV-tartuntojen määrä lisääntyy nopeiten maailmassa. Unaidsin mukaan Venäjällä rekisteröitiin 3,9% maailman 1,5 miljoonasta uudesta HIV-tartunnasta vuonna 2021. Vain Etelä-Afrikassa, Mosambikissa, Nigeriassa ja Intiassa rekisteröitiin Venäjää enemmän HIV-tartuntoja. Euroopan tautiehkäisy- ja valvontakeskuksen mukaan Venäjällä diagnosoitiin eniten HIV-tartuntoja Euroopassa 100 000 asukasta kohti. Venäjän johto on vaiennut maan HIV- ja AIDS-epidemiasta ja HIV:iä vastaan toimivia järjestöjä on nimetty ulkomaalaisiksi agenteiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Chris Beyrer, Andrea L. Wirtz, George O’Hara, Nolwenn Léon, Michel Kazatchkine: The expanding epidemic of HIV-1 in the Russian Federation.  *PLoS Medicine*, 28.11.2017, 14. vsk, nro 11, s. e1002462. PubMed:29182631. doi:10.1371/journal.pmed.1002462. ISSN 1549-1277. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Federal Scientific and Methodological Center for AIDS Prevention and Control.: ВИЧ-инфекция в Российской Федерации на 31 декабря 2021 г. *hivrussia.info*.  2021. Viitattu 14.12.2023.
3. ↑  Serena Liu: The Silenced Epidemic: Why Does Russia Fail to Address HIV? *Georgetown Journal of International Affairs*.  31.1.2022. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
4. ↑  Tartuntataudit | YK: Venäjä yksi viidestä maasta, joissa hiv-tartuntojen määrän kasvu on nopeinta maailmassa *Helsingin Sanomat*.  8.12.2022. Viitattu 14.12.2023.
**Yoshihito** (jap. 嘉仁, postuumilta nimeltä **Taishō**, jap. 大正天皇, *Taishō-tennō* 31. elokuuta 1879 Akasaka, Tokio – 25. joulukuuta 1926 Hayama, Kanagawa) oli Japanin keisari 30. heinäkuuta 1912 alkaen kuolemaansa asti. Perinteisen japanilaisen laskentatavan mukaan Yoshihito oli maan järjestyksessä 123. hallitsija. 

Japanilaisen tavan mukaan kulloinkin vallassa olevaa keisaria kutsutaan pelkästään *nykyiseksi keisariksi* (*tennō heika*). Keisarin kuoltua keisaria kutsutaan keisarin valtakaudelle annetun nimen mukaan. Näin ollen Japanissa Yoshihitoa kutsutaan **keisari Taishōksi** (jap. 大正天皇, *Taishō-tennō*) Yoshiton hallituskauden, Taishō-kauden, mukaan.

Yoshihiton vanhemmat olivat keisari Meiji (Mutsuhito) ja hovineito Naruko, Yanagiwara-suvusta. Ajan tavan mukaan Meijin puoliso, keisarinna Haruko (postuuminimeltä Shōken), adoptoi Yoshihiton ja tätä pidettiin hovimenoissa Yoshihiton äitinä. Yoshihitosta tuli virallisesti Japanin kruununprinssi vuonna 1888 pidetyssä seremoniassa hänen neljän vanhemman veljensä kuoltua nuorina. 

Yoshihito nai Fujiwara-klaania olevan, tarmokkaaksi osoittautuneen ruhtinatar Sadako Kujōn (keisarinnavainajana postuuminimeltä Teimei) vuonna 1900. He saivat neljä poikaa, joista vanhin, Hirohito, nousi Japanin valtaistuimelle Yoshihiton kuoltua. 

Keisariksi Yoshihito nousi vuonna 1912 isänsä kuoleman jälkeen. Yoshihiton valtakauden aikana keisarillinen hovi pyrki pitämään Yoshihiton poissa julkisuudesta: keisarin terveys oli koko hänen elämänsä ajan huono ja 1910-luvun lopulla keisarin terveydellinen tila oli niin heikko, että hän ei kyennyt suoriutumaan virallisista tehtävistään. Yoshihito ei hoitanut mitään virallisia tehtäviä vuoden 1919 jälkeen ja kruununprinssi Hirohito sai sijaishallitsijuuden ja otti hoitaakseen isänsä viralliset tehtävät vuodesta 1921 alkaen. 25. joulukuuta 1926 Yoshihito kuoli sydänkohtaukseen yöllä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yoshihito** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Meiji** | **Japanin keisari**1912–1926 | Seuraaja:**Hirohito** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Tapio Kolunsarka** (s. 1975) on Ramirentin entinen toimitusjohtaja, joka oli toimessa elokuusta 2016  vuoden 2019 loppuun.

Ura
---

Kolunsarka on valmistunut diplomi-insinööriksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta ja kauppatieteiden maisteriksi Helsingin Kauppakorkeakoulusta. Hän on toiminut urallaan McKinsey & Companyssa konsulttina (2000-2002) ja vuosina 2002-2008 useissa johtavissa tehtävissä metsäyhtiö UPM:n tarralaminaattiyksikössä Raflatacissa Suomessa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 2008, jolloin UPM Raflatacin palveluksessa oli 2600 työntekijää, ja sen liikevaihto oli noin miljardi euroa, hän alkoi johtaa yksikön Euroopan liiketoimintoja, vuonna 2011 hänen vastuulleen tuli koko UPM Raflatac EMEA -liiketoiminta-alue. Vuosina 2013-2016 hän toimi UPM Raflatacin varatoimitusjohtajana ja johtoryhmän jäsenenä.   

Ramirentillä hänen työsuhteensa alkoi toukokuussa 2016, jolloin hän alkoi työskennellä yhdessä Magnus Rosénin kanssa, jonka paikan Ramirentin toimitusjohtajana hän peri elokuussa 2016.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tapio Kolunsarka - Ramirent *www.ramirent.com*.  Arkistoitu 24.8.2017. Viitattu 24.8.2017.
2. ↑  Ramirent nimitti uuden toimitusjohtajan *Rakennuslehti*.  5.12.2019. Viitattu 19.5.2020.
3. ↑  Ramirentin toimitusjohtaja Tapio Kolunsarka eroaa *Taloussanomat*.  7.8.2019. Viitattu 7.8.2019.
4. ↑  UPM Raflatac avaa jakeluterminaalit Pietarissa ja Istanbulissa *Print&Media*.  5.10.2009. Viitattu 24.8.2017.
5. ↑  Digitalisaatio, työturvallisuus – Konevuokrauksen pihvi paistuu yllättävissä paikoissa *Talouselämä*. Viitattu 24.8.2017.
6. ↑  Tapio Kolunsarka Ramirentin toimitusjohtajaksi *ts.fi*.  Arkistoitu 24.8.2017. Viitattu 24.8.2017.
7. ↑  Ramirent saa toimitusjohtajan UPM:stä *Yle Uutiset*. Viitattu 24.8.2017.
8. ↑  Ramirentin johtoon UPM:n Tapio Kolunsarka | Rakennuslehti *Rakennuslehti*.  23.2.2016. Viitattu 24.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Tapion Kolunsaran LinkedIn-profiili
**Tapio Eerik Rauma** (10. heinäkuuta 1948 Kaustinen – 3. syyskuuta 2019) oli suomalainen muusikko, joka tunnettiin parhaiten Kasevan kitaristina ja perustajajäsenenä. 

Rauman ura musiikin parissa alkoi vuosina 1966–1967 The Five Secrets -yhtyeessä, joka esiintyi television Ohimennen-ohjelmassa ja oli parhaimmillaan Suosikin listalla toisena. Vuonna 1967 Rauma oli voittamassa kitarayhtyeiden Suomen mestaruutta Brian Kottaraisen Lepakkomiehet -yhtyeen riveissä. Samana vuonna hän keikkaili Eino Grönin kesäshow'n mukana. Vuosina 1968–1973 Rauma soitti muun muassa Paula Koivuniemen, Unto Satorannan, Matti Hyvösen, Robinin ja Kristiina Hautalan taustayhteissä.

Vuonna 1974 perustetussa Kasevassa Rauma oli mukana heti yhtyeen ensimmäisestä albumista *Silloin kun* lähtien. Esimerkiksi "Pena"-kappaleen intro on Rauman säveltämä. Hänen äänensä kuuluu myös yhtyeen korkeissa laulustemmoissa. Rauma soitti Kasevassa aina sen vuonna 1982 tapahtuneeseen hajoamiseen asti ja uudelleen vuosina 2002–2007. Vuosina 1986–1996 Rauma soitti Jan Rohde & The New Adventurers -yhtyeessä.

Rauma oli ammatiltaan parkettimies. Hän asui tyttärensä ja vaimonsa kanssa Salossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  "Jos Tapsa olisi elänyt USA:ssa tai Englannissa, hän olisi ollut maailmantähti" – Näin kirjoittaa soittokaveri Jouko Järvinen Kasevan kuolleesta kitaristista Tapio Raumasta *www.aamulehti.fi*.  Arkistoitu 11.9.2019. Viitattu 21.10.2020.
2. 1 2 3  Tapio Rauma | kaseva *www.kaseva.fi*.  Arkistoitu 15.1.2020. Viitattu 21.10.2020.
**Tarja Elina Pitkänen-Walter** (s. 22. huhtikuuta 1960 Varpaisjärvi) on suomalainen taidemaalari ja Kuvataideakatemian maalaustaiteen professori.

Tarja Pitkänen-Walter on opiskellut Suomen taideakatemian koulussa ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän valmistui kuvataiteen tohtoriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2006. Hän käsitteli opinnäytteessään *Liian haurasta kuvaksi – maalauksen aistisuudesta* maalauksen haptisuutta ja psykoanalyyttistä tulkintaa.

Kuvataideakatemian lisäksi hän on opettanut muun muassa Lahden taideinstituutissa, Göteborgin yliopistossa (Valand) ja Taidekoulu MAAssa. Pitkänen-Walter on esiintynyt kotimaisissa ja kansainvälisissä yksityis- ja ryhmänäyttelyissä vuodesta 1982. Lisäksi hän on toiminut useissa luottamustehtävissä.

Lähteet
-------

* Tarja Pitkänen-Walterin kotisivut
* Tarja Pitkänen-Walter Kuvataideakatemian maalaustaiteen professoriksi (Arkistoitu – Internet Archive) (pressitiedote) Kuva.fi. 20.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvataiteilijamatrikkeli
* Professori Tarja Pitkänen-Walterin teos Kylmäkosken vankilaan (Arkistoitu – Internet Archive) Taideyliopisto, uutinen 4.10.2013.
* Pirkko Holmberg: Maalaus rysähtää ruumiillisuuteen (Arkistoitu – Internet Archive) Mustekala.
* Otso Kantokorpi: Maalaustaide vasta alussa (Arkistoitu – Internet Archive) Issue.
* Tarja Pitkänen-Walterin teoksia (Arkistoitu – Internet Archive) Kansallisgallerian kokoelmissa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Yhdysvallat

 |

 |
**Tauno Anto Matias Satomaa** (s. 29. joulukuuta 1936 Alavieska) on suomalainen kanttori-urkuri ja kuoronjohtaja. Hän on saanut director musices- sekä musiikkineuvoksen arvonimen. Suomen Kuoronjohtajayhdistys valitsi hänet vuoden kuoronjohtajaksi vuonna 2002.

Tauno Satomaa opiskeli laulua ja urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa. Vuosina 1965–2001 Satomaa hoiti Espoon Olarin seurakunnan A-kanttorin virkaa. Espoon musiikkiopiston urkujen soiton opettajana hän toimi vuosina 1971–2001. 

Vuonna 1967 Satomaa perusti Candomino-kuoron, jota hän johti vuoteen 2005 saakka.

Lähteet
-------

* Virtamo, Keijo (toim.): *Otavan musiikkitieto*. Helsinki: Otava, 1997.

### Viitteet

1. ↑  Vuoden kuoronjohtaja 2002 Suomen Kuoronjohtajayhdistys ry.  Arkistoitu 8.12.2015. Viitattu 1.12.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Mirko Lahti** (s. 11. lokakuuta 1996) on suomalainen alamäkiluistelija ja alamäkiluistelun maailmanmestari 2023. Lahti voitti kauden 2023 viimeisen finaali-osakilpailun Suomessa ja samalla hänestä tuli kautta aikain toinen suomalainen miesten MM-sarjan voittanut urheilija. Lahti on voittanut nuorten maailmanmestaruuden vuosina 2017 ja 2018. Hän on kilpaillut alamäkiluistelun MM-sarjassa vuodesta 2015 lähtien. Jo ensimmäisellä kaudellaan Lahti osoitti vahvoja otteita, joista kertoo mm. Riders Cup Wagrainin 10. sija, Red Bull Crashed Ice St. Paulin 18. sija sekä Suomenmestaruuskisojen pronssimitali. 

Kausi 2016/17 oli Mirko Lahden läpimurto kohti alamäkiluistelun eliittiä. Hän voitti ensimmäistä kertaa jaossa olleen junioreiden (16–21-vuotiaat) maailmanmestaruuden ja sijoittui miesten MM-sarjan kokonaistilanteessa parhaana suomalaisena sijalle 11.

Lahti on palkittu urheilutoimittajain liiton toimesta vuoden alamäkiluistelijaksi seitsemän kertaa. Maailmanmestaruuksien lisäksi Lahti on voittanut lajin suomenmestaruudet vuosina 2020 sekä 2021.

Lähteet
-------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

### Viitteet

1. ↑  Red Bull Crashed Ice: Mirko Lahti | Red Bull Crashed Ice *Red Bull Crashed Ice*. Viitattu 27.9.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mirko Lahti** Wikimedia Commonsissa
**Karl Gotthelf von Hund und Altengrottkau** (11. syyskuuta 1722 Mönau, Saksin vaaliruhtinaskunta – 8. marraskuuta 1776 Meiningen, Saksi-Meiningenin herttuakunta) oli saksalainen vapaaherra, kartanonomistaja ja vapaamuurari. Von Hundin vuonna 1751 perustama "ankaran kuuliaisuuden" (*Strict Observance*) vapaamuuraririitti rakensi legendaa temppeliritarien ja vapaamuurariuden väitetystä yhteydestä ja on monien vapaamuurariuden ritariasteiden alkuperä.

Elämä
-----

Von Hund oli 20-vuotiaana Kölnin vaaliruhtinaan kamariherra, sittemmin Saksin vaaliruhtinaan kamariherra, valtioneuvos ja keisarin neuvonantaja.

Von Hund sai mahdollisesti ritarin arvon maanpaossa olleilta Stuartin suvun kannattajilta. Von Hund väitti, että hänet oli ottanut ritarikuntaan "punaisen sulan ritari", joka saattoi olla jakobiitti Alexander Seton, tunnetaan myös nimellä Alexander Montgomery, 10. Eglintonin jaarli. Vuonna 1751 von Hund perusti Löbaussa loosin *Aux trois Colonnes* ja skottilaisen chapterin. Seitsenvuotisen sodan jälkeen hän joutui "Johnson" -nimisen henkilön vaikutuksen alaiseksi, joka väitti olevansa Jerusalemin ritarikunnan suurpriori, mutta joka sittemmin paljastui huijariksi. Von Hundin aikana "ankaran kuuliaisuuden" riitti hallitsi saksalaista vapaamuurariutta, ja siitä tuli muiden riittien kehitykseen vaikuttava voima. Riitti väitti olevansa temppeliritariaatteen jatkumo tulkitsemalla muurariutta uudelleen: vapaamuurarilegendan Hiram Abiff oli itse asiassa temppeliherrojen alipriori Carolus de Monte Carmel, jonka petturiveljet murhasivat, ja kaikki vapaamuurariuden symbolit jäljitettiin temppeliherroihin. Riitti oli kiistelty siitä, että se vaati tiukkaa kuuliaisuutta "tuntemattomille ylimmille" eli ritarikunnan johtajille, erityisesti suurmestariksi väitetylle Charles Edward Stuartille. Von Hund ei ollut huijari, sillä hän ei hyötynyt taloudellisesti riitin edistämisestä. Riitti levisi 1770-luvulla Ranskaan. Von Hundin kuoltua vuonna 1776 riitin johtoon nousi Södermanlandin herttua Kaarle (myöhemmin Ruotsin kuningas Kaarle XIII). Vapaamuurariuden ruotsalainen riitti rakentui von Hundin järjestelmän pohjalta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Karl Gotthelf von Hund und Altengrottkau *Sächsische Biografie*.  2005. Viitattu 20.3.2024. (saksaksi)
2. 1 2 3  Karl Gotthelf Hund *Grand Lodge of British Columbia and Yukon A.F. & A. M.*.  2006. Viitattu 20.3.2024. (englanniksi)
3. 1 2  Volume Editors: Henrik Bogdan and J.A.M. Snoek: *Handbook of Freemasonry*, s. 364-366. ABC-CLIO, 2014. ISBN 978-90-04-27312-2. (englanniksi)
4. ↑  Volume Editors: Henrik Bogdan
and J.A.M. Snoek: *Handbook of Freemasonry*, s. 91-92. ABC-CLIO, 2014. ISBN 978-90-04-27312-2. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Karl Gotthelf von Hund und Altengrottkau** Wikimedia Commonsissa
Jean-Yves Le Gall vuonna 2016.
**Jean-Yves Le Gall** (s. 1959) on ranskalaisen kantorakettiyhtiön Arianespacen toimitusjohtaja.

Hän valmistui insinööriksi École Supérieure d’Optique -korkeakoulusta vuonna 1981 ja väitteli Paris-Sud University -yliopistosta tekniikasta vuonna 1983.

Hänen ensimmäinen työpaikkansa alkoi vuonna 1981 CNRS:n tähtitieteen laboratoriossa, jossa hän toimi tutkijana Hipparcos- ja ISO-satelliittien kehitystyössä.

Vuonna 1985 Le Gall siirtyi Teollisuusministeriöön, jossa hän sijoittui Avaruustoimistoon. Hän työskenteli avaruusteollisuuden regulaatiokysymysten parissa. Samana vuonna Posti, tietoliikenne ja avaruusministeri kutsui hänet neuvonantajakseen. Tässä tehtävässä hän pääsi poliittiselta tasolta vaikuttamaan sekä CNESin että ESAn avaruusohjelmiin.

Vuonna 1993 hän siirtyi Novespacen toimitusjohtajaksi. Novespace on CNESin omistama yritys. Vuonna 1996 hän nousi CNESin varapääjohtajaksi. Tällöin hän alkoi toimia Ranskan edustajana ESAn neuvostossa. 

Vuonna 1998 hänet valittiin pääjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi Starsem-yritykseen, joka markkinoi venäläisiä kantoraketteja länsimaissa.

Vuonna 2001 hän nousi Arianespacen operatiiviseksi johtajaksi (COO) ja vuonna 2002 pääjohtajaksi.

Lähteet
-------

* Arianespacen johto (Arkistoitu – Internet Archive)
**Yli-Rosti** on Vihdissä, Uudellamaalla sijaitseva maatila ja yksi Härköilän kylän vanhoista kantataloista. Tila tunnetaan jo 1500-luvulta. Tila sijaitsee noin 2 kilometriä Nummelan asemalta.

Historia ja arkkitehtuuri
-------------------------

Rostin kantatalo jaettiin kahtia Yli-Rostiksi ja Ali-Rostiksi isojaon yhteydessä vuonna 1786. Tila oli Lindgrenin suvun omistuksessa vuodesta 1630 vuoteen 1999, jolloin Yli-Rosti siirtyi suvun ulkopuolelle.

Tilan kaksikerroksisen päärakennuksen vanhin osa on rakennettu 1700-luvulla. 1840-luvulla rakennusta laajennettiin, jolloin sisääkäynti siirrettiin rakennuksen keskelle. Päärakennuksen merkittävimpiä yksityiskohtia ovat yläkerran salin kattomaalaukset. 1900-luvun alussa päärakennuksen veranta korotettiin kaksikerroksiseksi. Ikkunat on entisöity 6-ruutuisiksi 1990-luvulla.

Tilan pihapiirissä on myös kivinavetta vuodelta 1908. Navetta on rakennettu Maanviljelysseuran tyyppipiirustusten mukaan. Tilan vanhimmat talousrakennukset ovat aitta vuodelta 1864 ja sepän paja vuodelta 1871. Aitan katolla on vanha vellikello ja sepän pajaa on jatkettu liiterillä ja saunalla 1954.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sukutilat Webissä - Yli-Rosti *sukutilat.sarka.fi*. Viitattu 25.12.2021.
2. 1 2 3 4  *Vihdin asutushistoriaa, kulttuurimaisemaa ja vanhaa rakennuskantaa*, s. 69-70, 74-75. Vihdin rakennuskulttuurisäätiö, 2012. ISBN 978-952-67512-4-5.
**Kylmäsen Liikenne Oy** on vuonna 1954 perustettu tyrnäväläinen liikennöitsijä.

Yhtiön perustaja Iikka Kylmänen osti vuonna 1954 Ahti Jaakolan linja-autoyrityksen, jonka Jaakola puolestaan oli aiemmin ostanut liikenteen aloittaneelta Tyrnävän Osuuskaupalta. Kylmäsen Liikenne oli vuosikymmenien ajan pienehkö yritys; vielä 1990-luvun puolivälissä sillä oli seitsemän linja-autoa. Vuonna 1997 yhtiö aloitti laajentumisen ostamalla Kortteen Liikenne Oy:n, ja pari vuotta myöhemmin sen omistukseen siirtyi Lumijoen Bussi Oy.

Vuonna 2008 Kylmäsen Liikenteellä oli 22 linja-autoa, joista pikkubusseja oli viisi ja loput täysikokoisia. Yhtiössä työskenteli 19 henkilöä, sen liikevaihto oli 1,3 miljoonaa euroa ja vuotuinen ajosuorite noin 1,03 miljoonaa kilometriä. Yritys on ajanut Oulun eteläpuolista seutuliikennettä Kempeleen, Limingan ja Tyrnävän alueilla sekä palveluliikennettä Limingassa ja Lumijoella.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kylmäsen Liikenne Oy *Yritystele.fi*.  [vanhentunut linkki]
2. 1 2  Pekka Paloranta: *Oulun eteläpuolen kasvu antaa vauhtia Kylmäselle.* Bussiammattilainen 3/2008, s. 44–46. Helsinki: Linja-autoliitto, 2008.

Aiheesta muualla
----------------

* www.kylmasenliikenne.fi
Tämä on **luettelo X Window Systemin alaisista työpöytä- ja ikkunointiympäristöistä.**

Unix-tyylisillä järjestelmillä on kautta aikain ollut graafisia käyttöliittymiä ja työpöytäympäristöjä laidasta laitaan. Suosituimmaksi graafisten käyttöliittymien pohjaksi muodostui ajan myötä *X Window System*, joka ei kuitenkaan sisältänyt itsessään varsinaista käyttöliittymää vaan jättää sen toteuttamisen sovellusohjelmille (käytännössä käyttöliittymäkirjastoille) sekä erilliselle *ikkunanhallintaohjelmalle*.

1990-luvun alussa kaupallisten unix-järjestelmien valmistajat päättivät standardoida yhden käyttöliittymä- ja työpöytämallin, josta jokainen unix-valmistaja teki toteutuksen omalle käyttöjärjestelmälleen. Tämän työpöytästandardin nimeksi annettiin Common Desktop Environment. Avoimella lähdekoodilla on saatavilla OpenCDE, joka pyrkii olemaan CDE-standardin mukainen, sekä XFCE, joka on erittäin kevyt ja nopea, muttei täysin CDE-yhteensopiva (vaikka näyttääkin kovasti CDE:ltä).

Perinteisesti X-ikkunoinnin yhteydessä ei ole käytetty varsinaista työpöytäympäristöä vaan pelkkää ikkunanhallintaohjelmaa, ja nykyisinkin monet käyttäjät tyytyvät pelkkään ikkunanhallintaohjelmaan. Työpöytäympäristöt tuovat kuitenkin mukanaan mm. ohjelmistojen yhteistoimivuuden. Monet ohjelmat on nimenomaisesti suunniteltu käytettäväksi tietyssä työpöytäympäristössä.

Aloittelijoille soveltuviksi työpöytäympäristöiksi on arvioitu:

* GNOME
* KDE
* MATE
* Common Desktop Environment

Lisäksi työpöytäympäristöinä voidaan käyttää myös itsenäisiä ikkunanhallintaohjelmia, joita ovat:

* After step
* Blackbox
* DWM
* Enlightenment
* Fluxbox
* Fvwm
	+ Fvwm2
	+ Fvwm95
* GNUstep
* IceWM
* Ion
	+ Ion2
	+ Ion3
* Openbox
* ratpoison
* Twm
* waimea
* Window Maker
* XFce
	+ XFce4
* Xpde

Lähteet
-------

* CDE Documentation Group: *Common desktop environment 1.0 : advanced user’s and system administrator’s guide*. Reading (MA): Addison-Wesley, 1995. ISBN 0-201-48952-X. (englanniksi)
* Rousu, Pekka: Työpöytäympäristöt Linuxilla : Linuxin kolmet kasvot.  *MikroBitti*, 2008, nro 6-7, s. 82-85.
* *Running the X Window System application in Microsoft Windows*. Poland: Noite. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Rousu, Pekka: Työpöytäympäristöt Linuxilla : Linuxin kolmet kasvot.  *MikroBitti*, 2008, nro 6-7, s. 82-85.