recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Porajärvi** (eteläkarj. Porarvi, ven. Поросозеро, *Porosozero*) on maaseututaajama ja Porajärven kunnan keskus Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Porajärvi sijaitsee Suunujoen yläjuoksun varrella noin 80 kilometriä Suojärveltä pohjoiseen. Porajärven taajamassa oli noin 4 100 asukasta vuonna 1996. Metsäteollisuus on merkittävä työllistäjä paikkakunnalla. Porajärven kautta kulkee Suojärvi–Jyskyjärvi-rata.

Historia
--------

Porajärvi oli Venäjän keisarikunnan aikana Porajärven kunnan kirkonkylä. Kylä oli Suomen hallussa 1919-1920, kunnes luovutettiin Neuvosto-Venäjälle Tarton rauhassa. Porajärven kunta lakkautettiin ja liitettiin Petrosvkin piiriin, jossa siitä muodostettiin kolme kyläneuvostoa. Porajärven kyläneuvostoon kuuluvat kylät olivat Porajärven lisäksi Hinkerinvaara, Kostamus, Kuutamalahti, Poikki ja Palvajärvi sekä Valasmon tehdas. Kyläneuvostossa oli vuonna 1926 626 asukasta, joista karjalaisia oli 556, venäläisiä 52, suomalaisia 13 ja muita viisi. Porajärven kylän asukasluku oli samana vuonna 258, joista karjalaisia oli 201, venäläisiä 43, suomalaisia yhdeksän ja muita 5.

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvulla Porajärvi oli Porajärven asutushallintoalueen keskus ja vuoden 2006 kuntauudistuksessa siitä tuli nykyisen Porajärven kunnan keskus.

Lähteet
-------

1. ↑  Karjalan kieli: murdehet Karjalan Sivistysseura. Viitattu 28.7.2020. varsinaiskarjala: eteläkarjala
2. ↑  *Karjalan tasavalta vuonna 1997*. Jyväskylä: Yrityspalvelu Karelski, 1997. ISBN 952-90-8324-6.
3. 1 2  Karjalan ASNT:n Tilastohallinto/Igor Sergeev: Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun aineiston mukaan) Suomen Sukututkimusseura.  Arkistoitu 21.10.2013. Viitattu 30.11.2010.
**Lidija Ivanovna Veselitskaja** (ven. Ли́дия Ива́новна Весели́тская; 5. maaliskuuta 1857 Jegorjevsk, Venäjän keisarikunta – 23. maaliskuuta 1936 Tsarskoje Selossa, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija ja kääntäjä. Hän on paremmin tunnettu taiteilijanimillä V. Mikulitš (ven. В. Микулич) sekä L. Tšernavina (ven. Л. Чернавина), ja tuli kuuluisaksi "Mimotska"-trilogiastaan.

Veselitskaja syntyi vuonna 1857 Jegorjevskissa. Vuonna 1874 hän valmistui Pavlovskin naisinstituutissa opettajaksi ja vuonna 1876 suoritti korkeamman asteen opettajakurssit Pietarissa, mutta pian kieltäytyi kyseisestä urasta ja ryhtyi kirjailijaksi. Hän julkaisi satuja ja novelleja erilaisissa lastenlehdissä.

Varsinaisen kirjailijan uran Veselitskaja aloitti vuonna 1883 julkaistuaan muun muassa ensimmäisen osan "Mimotska"-trilogiastaan "Vestnik Evropy" -lehdessä. Suuri menestys oli trilogian toinen osa, joka ilmestyi samassa lehdessä vuonna 1891. Tuolloin kaksi julkaistua trilogian osaa olivat käännetty saksaksi, ranskaksi, englanniksi, puolaksi, ruotsiksi ja tanskaksi. Vuonna 1893 julkaistu trilogian kolmas osa oli sen sijaan paljon vähemmän suosittu ja jäi melko huomaamattomaksi. "Mimotska"-trilogiansa lisäksi Veselitskaja kirjoitti paljon etuoikeutettujen luokkien elämästä sekä vähävaraisen väestön ja työväen ongelmista.

Veselitskaja on myös tunnettu kääntäjä. Hän käänsi venäjäksi Alphonse Daudet’n, Victor Hugon, Charles Nodierin, Adam Mickiewiczin ja Friedrich Schillerin teoksia. Käännöksistään hän loppujen lopuksi teki kokoelmateoksen vuonna 1899.

Elämänsä loppupuolella Veselitskaja asui köyhyydessä Tsarskoje Selossa, missä toimi musiikinopettajana lastenkodissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Микулич *www.hrono.info*. Viitattu 25.4.2020.

Kirjallisuutta
--------------

* Русские писатели. 1800—1917. Биографический словарь. М—П / Главный ред. П.А. Николаев. — М.: Большая российская энциклопедия, 1999. — Т. 4. — 704 с. — 50 000 экз. — ISBN 5-85270-256-0.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Porfirio "Pepe" Lobo Sosa** (s. 22. joulukuuta 1947 Trujillo) oli Hondurasin presidentti tammikuusta 2010 tammikuuhun 2014. Hondurasin kansallispuolueeseen kuuluva Lobo on ollut myös kongressin puhemiehenä 2002–2006.

Hän on kotoisin Olanchon departementista, josta perhe muutti Trujilloon liiketoimien vuoksi. Lobo kävi katolista koulua Juticalpassa ja Comayagüelassa.

Hän jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa Miamin yliopistossa Floridassa, sekä Kansojen ystävyyden yliopistossa Moskovassa.

Opintojen jälkeen Lobo jatkoi maanviljelyn parissa ja hän on yksi Keski-Amerikan suurimpia viljantuottajia. Hän opetti myös Instituto La Fraternidadissa Juticalpassa yhdentoista vuoden ajan.

Lobo oli ehdolla presidentinvaalissa 27. marraskuuta 2005. Häntä ei valittu, mutta hän sai toiseksi eniten ääniä. Voittaja oli liberaalipuolueen Manuel Zelaya, joka syrjäytettiin vallankaappauksella 2009. Vuoden 2009 vaaleissa Lobo voitti liberaalipuolueen ehdokkaan Elvin Ernesto Santosin.

Lobo vannoi virkavalansa 27. tammikuuta 2010.
Merkittävä osa Latinalaisen Amerikan maista, esimerkiksi Venezuela, Ecuador, Brasilia ja Meksiko, pitävät Lobon presidenttiyttä laittomana, koska vaalit pidettiin vallan kaapanneen hallituksen alaisuudessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  "Pepe", un magnate al poder Clarin. Viitattu 17.8.2014. (espanjaksi)
2. ↑  Hondurasin uusi presidentti vannoi virkavalan  27.1.2010. YLE. Viitattu 17.8.2014.
3. ↑  América Latina amenaza con boicotear la cumbre con Europa en Madrid El Pais. Viitattu 17.8.2014. (espanjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Lidija Gavrilovna Kalinina-Ivanova** (ven. Лидия Гавриловна Калинина-Иванова; s. 27. tammikuuta 1937 Moskova) on Neuvostoliittoa edustanut entinen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän edusti seuratasolla Moskovan Dynamoa ja Burevestnik Moskovaa.

Ura
---

Kalinina pääsi Neuvostoliiton maajoukkueen mukaan vuonna 1955, ja hän osallistui seuraavana vuonna Melbournen olympialaisiin. Hänen paras henkilökohtainen sijoitus kisoista oli jaettu yhdestoista tila permannolta, mutta hän voitti kultaa joukkuekilpailusta ja pronssia yhteisvoimistelusta. Kalinina menestyi vuoden 1958 Neuvostoliiton-mestaruuskilpailuissa ja oli niitä seuranneissa MM-kisoissa hypyn hopeamitalisti, jonka lisäksi hän sai jälleen joukkuekilpailusta kultaa. Vuonna 1959 Kalinina meni naimisiin vuoden 1956 olympiakisojen paluumatkalla tapaamansa jalkapalloilija Valentin Ivanovin kanssa.

Kalinina-Ivanova oli Rooman olympialaisissa 1960 seitsemäs moniottelussa, permannolla ja eritasonojapuilla, ja hän oli mukana maansa kultaa voittaneessa joukkueessa. Hän sai miehensä kanssa seuraavana vuonna lapsen, mutta päätti olla lopettamatta urheilu-uraansa. Kalinina-Ivanova sai joukkuekilpailun MM-kultaa jo seuraavana vuonna Prahassa pidetyissä kisoissa, seitsemän kuukautta synnytyksen jälkeen. Hänelle tuli vuonna 1964 harjoitusleirillä vakava polvivamma, jonka seurauksena hän joutui lopettamaan voimistelun. Samana vuonna hän myös sai tyttären.

Kalinina-Ivanova on tehnyt työtä voimistelun parissa myös urheilu-uransa jälkeen. Hän toimi valmentajana ja kykyjenetsijänä nuorille sekä kouluttautui tuomariksi. Kalinina-Ivanova oli tuomarina muun muassa kuusissa olympialaisissa vuosina 1972–1992 ja useissa muissa arvokisoissa. Hän sai erilaisia Neuvostoliiton kunniamainintoja, kuten kunnioitetun urheilumestarin arvonimen vuonna 1960.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lidiya Kalinina-Ivanova Biography and Olympic Results - Olympics at Sports-Reference.com *sports-reference.com*.  Arkistoitu 17.9.2011. Viitattu 27.1.2012. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Ivanova Lidia Gavrilovna, photo, biography *persona.rin.ru*.  Arkistoitu 21.10.2017. Viitattu 27.1.2012. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Pietarsaaren poliisiasema** sijaitsee osoitteessa Kanavapuistikko 1. Pietarsaaren poliisi muutti nykyisiin tiloihinsa vuonna 2011.

Pietarsaaren poliisilaitoksen virkamiehiä olivat 1800-luvun lopulla kaupunginviskaali, ylipoliisikonstaapeli ja viisi poliisikonstaapelia. Vuodesta 1904 lähtien poliisit ovat olleet valtion palveluksessa, mutta Pietarsaaren kaupunki maksoi valtiolle osan poliisilaitoksen kuluista. Vuonna 1925 voimaan astuneen asetuksen mukaan kukin kaupunki muodosti oman poliisipiirinsä. Tuolloin Pietarsaaren osuus poliisilaitoksen kuluista oli kolmasosa. 1930-luvun jälkipuoliskolla Pietarsaaressa oli poliisimestarin lisäksi kolme ylikonstaapelia ja 16 konstaapelia. Osuus poliisilaitoksen kustannuksista kaupungeilla säilyi vuoteen 1977 asti.

Lähteet
-------

* Håkan Andersson, Guy Björklund, Sixten Ekstrand, Kai Hoffman: *Pietarsaaren historia osa V*. Pietarsaaren kaupunki, 2015

### Viitteet

1. ↑  Pohjanmaan poliisilaitos *poliisi.fi*. Viitattu 3.9.2019.
2. ↑  Pietarsaaren poliisille hulppeat tilat *yle.fi*.  25.2.2011. Viitattu 3.9.2019.
3. ↑  Andersson, Björklund, Ekstrand, Hoffman 2015, s. 511
4. ↑  Andersson, Björklund, Ekstrand, Hoffman 2015, sivut 513
5. ↑  Andersson, Björklund, Ekstrand, Hoffman 2015, sivut 514
**Porfobilinogeeni** (C10H14N2O4) on pyrrolijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdiste esiintyy välituotteena useissa eliöissä porfyriinien kuten hemin ja klorofyllin biosynteesissä.

Ominaisuudet ja biosynteesi
---------------------------

Huoneenlämpötilassa porfobilinogeeni on vaaleanpunaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen. Porfobilinogeenin rakenteessa on kaksi hapanta karboksyylihapporyhmää, joiden pKa-arvot ovat 3,7 ja 4,95. Lisäksi molekyylissä on emäksinen aminometyyliryhmä, jonka pKa-arvo on 10,1. Porfobilinogeeni reagoi kuumissa ja laimeissa happoliuoksissa muodostaen uroporfyrinogeeneja.

Eliöt muodostavat porfobilinogeenia aminolevuliinihaposta. Reaktiossa kondensoituu kaksi aminolevuliinihappoa ja sitä katalysoiva entsyymi on porfobilinogeenisyntaasi eli aminolevulinaattidehydrataasi. Porfyriinien biosynteesin seuraavassa vaiheessa neljä porfobilinogeenimolekyyliä kondensoituu muodostaen hydroksimetyylibilaania eli preuroporfyrinogeenia. Tätä reaktiota katalysoi porfobilinogeenideaminaasi.

Diagnostinen merkitys
---------------------

Porfobilinogeenin määrä virtsassa lisääntyy selkeästi eräiden porfyrioiden kuten akuutin intermittentin porfyrian ja perinnöllisen porfyrian yhteydessä ja tätä voidaan käyttää näiden sairauksien osoittamiseen. Virtsan porfobilinogeeni reagoi p-dimetyyliaminobentsaldehydin kanssa muodostaen väriltään voimakkaan punaisen yhdisteen. Tätä testiä kutsutaan Hoeschin testiksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Porphobilinogen – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 26.3.2017.
2. 1 2 3  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 1311. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
3. ↑  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 884. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
4. ↑  Karl Kadish,Kevin M. Smith,Roger Guilard: *The Porphyrin Handbook*, s. 52-55. Elsevier, 2007. ISBN 978-0123932228. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 26.3.2017). (englanniksi)
5. ↑  Thomas Scott,Eric Ian Mercer: *Concise encyclopedia biochemistry and molecular biology*, s. 536-537. Walter de Gruyter, 1997. ISBN 978-3110145359. (englanniksi)
6. ↑  Frances Talaska Fischbach,Marshall Barnett Dunning: *A Manual of Laboratory and Diagnostic Tests*, s. 266. Lippincott Williams & Wilkins, 2008. ISBN 978-0-7817-7194-8. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 26.3.2017). (englanniksi)
7. ↑  Nancy A. Brunzel: *Fundamentals of Urine and Body Fluid Analysis*, s. 393. Elsevier, 2016. ISBN 9780323374798. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 26.3.2017). (englanniksi)
**Paavo Ant-Wuorinen** (alkujaan **Wuorinen**; 30. lokakuuta 1897 Helsinki – 5. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka toimi Patentti- ja rekisterihallituksen ensimmäisenä ylijohtajana 1942–1962.

Ant-Wuorisen vanhemmat olivat lakitieteen kandidaatti Anton Wuorinen ja opettaja Ida Sofia Malmström. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1916, valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1922 sekä varatuomariksi 1926 ja väitteli tohtoriksi 1933. Hän työskenteli 1920-luvulla asianajajana ja 1930-luvulla oikeusministeriön hallitussihteerinä ja 1935–1939 lainvalmistelukunnan jäsenenä. Ant-Wuorinen erikoistui immateriaalioikeuksiin ja erityisesti toiminimi- sekä patenttiasioihin. Hänet nimitettiin vuonna 1939 kauppa- ja teollisuusministeriön osastopäälliköksi ja samalla Suomen patenttiviraston päälliköksi. Kun Patentti- ja rekisterihallitus perustettiin kolme vuotta myöhemmin, hänet nimitettiin sen ensimmäiseksi ylijohtajaksi.

Ant-Wuorinen oli jäsenenä useissa lainvalmistelukomiteoissa, patenttilainsäädännön uudistamista käsitelleissä yhteispohjoismaisissa neuvotteluissa sekä Suomen edustajana eräissä kansainvälisissä konferensseissa. Hänellä oli paljon kotimaisia luottamustehtäviä. Ant-Wuorinen oli vuodesta 1926 naimisissa J. K. Paasikiven tyttären Wellamo Paasikiven kanssa. Hänen veljensä oli professorin arvon saanut kemisti Olli Ant-Wuorinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kautto, Timo: / Ant-Wuorinen, Paavo (1897 - 1962) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  1.11.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Kimmo Pohjonen Kluster, Samuli Kosminen oikealla.
**Samuli Kosminen**, (ent. *Koskinen*, s. 1974) on rumpali ja perkussionisti. Hän on opiskellut Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa. Edean jäsenenä hän edusti Suomea kappaleella "Aava" Eurovision laulukilpailussa 1998. 

Kosminen soitti rumpuja, perkussiota Sami Saaren kolmella ensimmäisellä levyllä *Do Re Mi* (1997), *Sam The Man* (1998) ja *Turisti* (2002). Lisäksi hän tuotti, sovitti, sämplasi, ohjelmoi ja soitti perkussiot Abdissa Assefan kanssa ensilevyn singlen "Sen luonteinen mies" viidakkoversiossa. Kosminen kiersi vuosia Sami Saaren & Cosmosonic kokoonpanon rumpalina. 

Kosminen soitti Aki Sirkesalon & Lemmenjättiläisten keikkakokoonpanossa perinteisiä ja sähköisiä perkussioita. Hän soitti rumpuja & perkussioita kolmella ensimmäisellä levyllä *Mielenrauhaa* (1995), *Aika* (1996) ja *Kissanelämää* (1998). Kimmo Pohjonen Klusterissa hän sämpläsi Kimmo Pohjosen haitarinsoittoa. Kosminen oli mukana myös Pohjosen Kalmukissa. Vuonna 2007 hän sai yhdessä Pohjosen kanssa Jussi-palkinnon musiikista elokuvaan Jadesoturi.

Nykyään Kosminen vaikuttaa muun muassa islantilaisessa Múm-yhtyeessä ja soitti kesällä 2018 Björkin kolmella keikalla Manu Delagon sijaisena samaan aikaan kun hän tekee Pekka Kuusiston kanssa musiikkia televisiosarjaan *Muumilaakso (televisiosarja)*

Kosminen on naimisissa näyttelijä-laulaja Ona Kamun kanssa ja heillä on kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Samuli Kosminen hälytettiin paikalle, kun Björk tarvitsi rumpalia Hs.fi 18.7.2018 (Näin Samuli Kosminen päätyi Björkin rumpaliksi. HS 19.7.2018 s. B 3)
2. ↑  Samuli Kosminen Elonetissä.
3. ↑  Ona Kamu sai tarpeekseen joka tuutista silmille työntyvästä seksistä – ja teki siitä teatteriesityksen.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Plamen Markov** (s. 11. syyskuuta 1957) on bulgarialainen jalkapallovalmentaja ja uransa päättänyt pelaaja.

Ura pelaajana
-------------

Markov aloitti uransa TsSKA Sofiassa 1975. Hän edusti joukkuetta läpi menestyksekkään 1970- ja 1980-lukujen taitteen. Bulgarian menestyksen lisäksi TsSKA Sofia eteni 1981–1982 Euroopan Cupissa välieriin, joissa se hävisi FC Bayern Münchenille yhteismaalein 4–7. Markov jätti TsSKA:n 1985 ja jatkoi uraa Ranskassa FC Metzin joukkueessa, jossa hän voitti 1986 Coupe d'étén. Markov päätti peliuransa Grenoble Footissa 1989.

Bulgarian maajoukkueessa Markov pelasi 24 A-maaottelua ja teki niissä 7 maalia. Hän oli mukana MM-kisoissa 1986, kun Bulgaria jäi alkulohkonsa kolmanneksi.

**Ansiot pelaajana**

* Bulgarian mestaruus (5): 1976, 1980, 1981, 1982, 1983
* Bulgarian Cup (2): 1983, 1985
* Coupe d'été: 1986

Ura valmentajana
----------------

Markov aloitti valmennusuran pelaaja-valmentajana Grenoble Footissa 1987. Hän siirtyi 1989 Bulgariaan Gardafon Gabrowon päävalmentajaksi. Hän kokeili 1995 siipiään TsSKA Sofian valmentajana*selvennä* mutta sai potkut kehnosti alkaneen kauden vuoksi. 

Epäonnistuneen TsSKA-pestin jälkeen Markov valmensi Gardovoa ja PFC Vidima-Rakovski Sevlievoa ja siirtyi sitten epäonnistuneiden MM-karsintojen 2002 jälkeen Stoitšo Mladenovin tilalle Bulgarian maajoukkuevalmentajaksi. 

Bulgaria voitti Markovin johdolla EM-karsintalohkonsa ja Kroatia tuli toiseksi. Karsinnoissa Bulgaria hävisi vain yhden ottelun, senkin karsintojen viimeisellä kierroksella Kroatialle vieraissa 1–0. Itse lopputurnaus meni kuitenkin täysin penkin alle. Ruotsi tyrmäsi Bulgarian avausottelussa 5–0. Myös ottelut Tanskaa ja Italiaa vastaan päättyivät tappioon. Tuloksena oli siis kolme tappiota ja maaleja yhdeksän päästettyä ja vain yksi tehty. Markov sai kisojen jälkeen lähteä, ja tilalle tuli entinen huippupelaaja Hristo Stoitškov.

Kisojen jälkeen Markov jatkoi uraa 2005 Vidima-Rakovski Sevlievossa. Kaudeksi 2006–2007 hän siirtyi TsSKA Sofian päävalmentajaksi mutta sai potkut kauden jälkeen, kun seura ei voittanut ainoatakaan pokaalia*selvennä*. Hän siirtyi kauden jälkeen marokkolaisen Wydad Casablancan valmentajaksi*selvennä*. Tehtävä päättyi tammikuussa 2008, ja Markov palasi Bulgarian maajoukkuevalmentajaksi.

Toinen kerta Bulgarian maajoukkuevalmentajana jäi kuitenkin lyhyeksi. Menestys MM2010-karsinnoissa ei ollut toivotunlaista, ja neljän ensimmäisen ottelun jälkeen koossa oli vain kolme tasapelipistettä. Markov sai potkut joulukuun alussa 2008.*selvennä*

**Ansiot valmentajana**

* Euroopan-mestaruuskisat:
	+ 1.kierros 2004

Lähteet
-------

1. ↑  Bulgarian maajoukkueluotsi sai kenkää


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Spas Dževizov  Miodrag Ješić** | **TsSKA Sofian päävalmentaja**1995  2006–2007 | Seuraaja:**Georgi Vasilev  Stoitšo Mladenov** |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Stoitšo Mladenov  Dimităr Penev** | **Bulgarian maajoukkueen päävalmentaja**2002–2004  1–12/2008 | Seuraaja:**Hristo Stoitškov  Stanimir Stoilov** |
**Paavo Aarne Sakari Heinonen** (s. 18. elokuuta 1940 Ypäjä) on suomalainen juristi, joka työskenteli Turun kaupungin kansliapäällikkönä vuodesta 1985 vuoteen 2003. Heinonen luki joulurauhan julistuksen tekstin Brinkkalan talon parvekkeelta vuodesta 1985 lähtien 18 vuoden ajan. Hän jäi virastaan eläkkeelle lokakuussa 2003.

Paavo Heinosen katkeamaton 18 joulurauhanjulistuksen ketju on ennätyksellinen. Hänelle ei ollut edes nimetty sijaista esimerkiksi mahdollisen sairastumisen takia, tosin tarvetta sille ei ilmeisesti olisi ollut. Heinonen on kertonut radiohaastattelussa, että yhden kerran joulurauhan julistus oli jäädä häneltä lukematta äänen pettämisen takia, mutta flunssalääkkeet auttoivat. Vuonna 1999 Heinonen käytti mökkitapaturmassa loukkantuneen, osittain tunnottoman oikean kätensä takia rannelenkkiä varmistuksena, jotta tuuli ei veisi tekstin sisältävää pergamenttikääröä kädestä.

Varatuomari Heinonen tuli Turun kaupungin palvelukseen vuonna 1972 teknilliseksi apulaiskaupunginsihteeriksi. Hän toimi myös apulaiskaupunginsihteerinä ja kaupunginsihteerinä. Kansliapäällikkönä hän oli vuodesta 1985, ja vuosina 1995–1996 hän hoiti palvelutoimen apulaiskaupunginjohtajan virkaa väliaikaisena.

Joulurauhan julistaminen on kuulunut Turussa kaupungin virkamiesten tehtäviin. Paavo Heinosen edeltäjä oli kaupunginsihteeri Paavo Mäkinen ja seuraaja kansliapäällikkö Jouko Lehmusto. Suurimman osan 1900-lukua joulurauhan julistivat maistraatin sihteerit.

Lähteet
-------

1. ↑  Tuominen, Tia (toim.): *Suomen lakimiehet 2015 Finlands jurister*, s. 157. Helsinki: Talentum, 2015. ISBN 978-952-14-2536-3.
2. 1 2  Paavo lähti riemullisesti vapaalle.  *Turun Sanomat*, 30.10.2003.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.12.2011.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Heinosen julistus-ennätys kestää.  *Turun Sanomat*, 1.11.2003.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.12.2011. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Joulurauhan julistaja joutui sairauslomalle.  *Turun Sanomat*, 19.12.2003.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.12.2011. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Paavo Heinonen luki joulurauhan viimeistä kertaa.  *Turun Sanomat*, 25.12.2002.  TS-Yhtymä. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.12.2011. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Suomen Turun joulurauha  24.12.2002. TS-Yhtymä. Viitattu 1.9.2012.
7. ↑  Kärkkäinen, Esko: Heinonen haki tekstin Brinkkalasta kotiinsa.  *Turun Sanomat*, 24.12.1999.  TS-Yhtymä.
8. ↑  Turun kaupunginhallituksen pöytäkirja § 605 25.5.1998  1998. Turku.fi.  Arkistoitu 31.12.2004. Viitattu 23.12.2011.
**Lidin kirkko** (ruots. *Lids kyrka*) on keskiaikainen luterilainen kirkko Lidissä, joka kuuluu nykyisin Nyköpingiin.

Kirkko on rakennettu 1100-luvulla tai 1200-luvun alussa. Se oli aluksi yksinkertainen romaaninen kirkko, jossa oli tasainen puusta tehty sisäkatto. 1400-luvulla katto korvattiin tiiliholveilla, jotka kalkittiin valkoisiksi.

Kirkossa on Albertus Pictorin maalauksia 1400-luvun puolivälistä. Hän koristeli kirkon 20–25-vuotiaana, ja työtä pidetään hänen mestaruusnäytteenään. Aiheet ovat yksinomaan Uudesta testamentista. Maalaustyön rahoitti Olof Johansson, joka sovitti näin syntejään. Maalaukset kalkittiin piiloon 1700-luvulla, mutta otettiin jälleen esille 1950-luvulla. Kuvien joukossa on myös Pictorin signeerattu omakuva.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lids Kyrka Lids kyrkoby.  Arkistoitu 6.1.2014. Viitattu 5.1.2014.
2. ↑  Mästarprov i Lid Svenska Kyrkan.  Arkistoitu 25.5.2012. Viitattu 5.1.2014. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lidin kirkko** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Lids kyrka
**Paavo Erkko** (21. kesäkuuta 1896 Helsinki – 8. heinäkuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen maataloustutkija, maaviljelijä ja Helsingin Sanomien apulaisjohtaja. Erkko toimi Maatalouden Työtehoseuran johtajana ja tutki maatalouden työtehokysymyyksiä.

Paavo Erkon vanhemmat olivat Helsingin Sanomien päätoimittaja Eero Erkko ja Maissi Erkko. Hän pääsi ylioppilaaksi 1917 Helsingin maanviljelyslyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta agronomiksi 1921 ja filosofian kandidaatiksi 1922. Erkko oli opiskeluaikanaan harjoittelemassa Leteensuon koeasemalla ja kiinnostui siellä suoviljelystä.

Erkko osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella Uudenmaan rakuunarykmentissä oltuaan ensin punaisten vankina Tampereella.

Erkko perehtyi valmistumisensa jälkeen kesällä 1922 valtion apurahan turvin suoviljelystoimintaan Saksassa ja Pohjoismaissa. Hän toimi vuodesta 1922 alkaen maanviljelijänä hoitaen vuokraamaansa virkataloa Tammelan pitäjän Teurolla. Erkko oli Maatalouden Työtehoseuran johtajana 1926–1936. Hän tutki maatalouden työtehokysymyksiä, julkaisi teoksia alalta ja oli Suomen Maataloustieteellisen Seuran jäsen. Vuoden 1936 alussa Erkko tuli Helsingin Sanomien talousosaston palvelukseen apulaisjohtajaksi. Hän oli Helsingin Sanomien johtokunnan jäsen ja toimi Helsingin Uusi Kirjapaino Oy:n tilintarkastajana.

Paavo Erkko kuoli 40-vuotiaana tapaturmaisesti 8. heinäkuuta 1936. Paavo Erkon veljiä olivat Helsingin Sanomien päätoimittaja Eljas Erkko ja kemian alan diplomi-insinööri Eero O. Erkko.

Julkaisuja
----------

* *Palkkaustavat maataloudessa ja niiden sovelluttaminen käytäntöön*. Maatalouden työtehoseuran julkaisuja n:o 10. Helsinki 1932
* *Tutkimustuloksia tukin- ja halonajotöistä*. Maatalouden työtehoseuran julkaisuja n:o 11. Helsinki 1932
* *Talviajotöiden tehostamisesta*. Porvoo 1933
* *Työteho maataloudessa*. WSOY 1934
* *Tutkimuksia maatalouden eri hevostyövälineiden aiheuttamista vetovastuksista ja hevosten työtuotannoista*. Valtion maatalouskoetoiminnan julkaisuja n:o 62. Maatalouden tutkimuskeskus, Helsinki 1934
* *Turvepehkun käytöstä johtuvat työt ja kustannukset*. Maatalouden työtehoseuran julkaisuja n:o 17. Helsinki 1935
* *Tutkimustuloksia kattohaasian ja seipään käytöstä*. Maatalouden työtehoseuran julkaisuja n:o 18. Helsinki 1935
* *Talviajotöiden ennakkosuunnittelusta*. Porvoo 1936
* *Mihin suuntaan olisi maatalouden pyöräajoneuvojen kehitettävä*. Maatalouden työtehoseura, Jokioinen 1936

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Maisteri Paavo Erkko kuollut, Helsingin Sanomat, 09.07.1936, nro 181, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Paavo Erkko, Maataloustieteellinen aikakauskirja, 01.01.1936, nro 3, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Paavo Erkon kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 11.07.1936, nro 183, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Päivälehden arkisto : Erkko, Paavo
Picassokala sopii suuriin meriakvaarioihin, mutta ei riutta-akvaarioihin.
**Meriakvaario** on akvaario, jonka vesi vastaa suolapitoisuudeltaan valtameriä, noin 3,4 prosenttia. Meriakvaarion vesi tehdään sekoittamalla puhtaaseen veteen erityistä akvaariosuolaa, jossa on natriumkloridin (NaCl) lisäksi akvaarion eliöille tarpeellisia hivenaineita. Veden suolapitoisuus tarkistetaan mittaamalla veden tiheys tai sähkönjohtavuus.

Useimmissa meriakvaarioissa pidetään trooppisia kaloja ja eläimiä, joten veden lämpötila pidetään 24 ja 28 °C välillä. Varsinaisia kasveja meriakvaarioissa ei yleensä elä, mutta levät tuottavat happea, sitovat ravinteita, antavat suojaa poikasille ja ravintoa kasvinsyöjille eli hoitavat samoja tehtäviä kuin kasvit makeavesiakvaariossa.

Vuonna 2002 maailmassa arvioitiin olevan noin 1,5-2 miljoonaa meriakvaarioharrastajaa. Meriakvaarioita varten myydään vuosittain noin 20-24 miljoonaa kalaa, jotka kuuluvat yli 1400 lajiin, sekä 11-12 miljoonaa palaa korallia, jotka kuuluvat 140 eri lajiin. Muiden selkärangattomien kuin korallien määrä on epävarma, noin 10 miljoonaa yksilöä noin 500 lajista. Yleisimpiä niistä ovat *Lysmata*- ja *Stenopus*-sukujen ravut sekä *Heteractis*-suvun merivuokot. Myydyimpiä kalalajeja ovat vuokkokala sekä viherneitokala.

Erilaisia meriakvaarioita
-------------------------

* *Riutta-akvaario*on pyritään luomaan osa koralliriuttaa selkärangattomine ja selkärankaisine asukkaineen.
* *Merivesikala-altaassa* voi pitää myös sellaisia kalalajeja, jotka tuhoaisivat korallit

* *Murtovesiakvaario*, joissa on suolaa mutta vähemmän kuin valtamerissä, jäljittelee usein jokisuun tai jonkun lahden kuten Itämeren elinympäristöä.

Haasteet
--------

Meriakvaarion rakentamisessa biosysteemin kokonaisuus on tärkein, mutta sen haasteina ovat kalojen lisääntymiskyky suolapitoisessa vedessä, akvaarion ulkopuolelle sijoitettujen laitteiden toimivuus sekä sähkökatkosten aiheuttamat korallikuolemat.

Katso myös
----------

* Luettelo meriakvaariokaloista
* Luettelo meriakvaarion selkärangattomista

Lähteet
-------

1. ↑  Wabnitz et al.: From Ocean to Aquarium  2003. UNEP.  Arkistoitu 7.7.2009. Viitattu 22.7.2009. (englanniksi)
2. ↑  Nurmi, Klaus: Akvaariomies katselee kaloja eikä televisiota *Länsiväylä*.  27.11.2012. Etelä-Suomen Media Oy.  Arkistoitu 27.1.2020. Viitattu 27.1.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Merivesi-portaali Suomalaisten harrastajien akvaarioita
**Rauman lyseon** peruskoulu oli 1800-luvun lopulla perustettu raumalainen yläkoulu. Sen toiminta lopetettiin kevätlukukauden 2013 päätteeksi. Koulu sijaitsi kaupungin keskustassa samassa rakennuksessa Rauman kansalaisopiston kanssa, Rauman kaupunginkirjastoa vastapäätä. Sittemmin rakennusta on käytetty Uotilan ala-asteen ja Uotilanrinteen peruskoulun väistötilana. Koulussa oli vimeisenä vuonna 430 oppilasta.

Historia
--------

Raumalla toimi 1880-luvulla kaksiluokkainen reaalikoulu pojille, ja sen lopetettua toimintansa tilalle tuli kaksiluokkainen alkeiskoulu. Lisäksi kaupungissa oli sekä ruotsin- että suomenkielinen kolmiluokkainen tyttökoulu. Nämä kaikki koulut toimivat valtion, kaupungin ja yksityisten avustusten varassa. Koulut olivat kuitenkin niin sanottuja valmistavia kouluja ja vastasivat oppikoulujen alimpia luokkia. Tämä ei enää 1800-luvun lopussa tyydyttänyt sen ajan sivistystarpeita. Lisäksi tytöille alettiin vaatia mahdollisuutta opiskella yliopistoon saakka. Valtio lakkauttikin Rauman alkeiskoulun vuonna 1893, ja kaupunki perusti tilalle viisiluokkaisen "lyseen" poikia ja tyttöjä varten.

Lyseo oli kunnallinen koulu, mutta se sai valtionapua toimintaansa varten. Kolmena ensimmäisenä toimintavuotenaan koulu sijaitsi alkeiskoulun talossa kirkkoa vastapäätä Raumanjoen varrella. Niin sanottu kirkkokoulu oli pieni lyseon tarpeisiin, joten lyseolle päätettiin rakentaa uusi koulurakennus Tarvonsaareen. Piirustukset laati August Helenius, ja uusrenessanssityylinen lyseotalo otettiin käyttöön syksyllä 1897. Valtuusto päätti samalla laajentaa koulun kahdeksanluokkaiseksi. Vuonna 1898 koulussa aloittikin toimintansa kuudes luokka. Tämän jälkeen koulun virallisena nimenä oli Rauman yhteislyseo. 

Lyseorakennus tuli kuitenkin oppilasmäärän kasvaessa ahtaaksi. Tämän johdosta valtuusto teki päätöksen uuden koulutalon rakentamisesta Wivi Lönnin piirustusten mukaan. Uusi jugendtyylinen rakennus valmistui Valtakadun varrelle vuonna 1914.

Rauman yhteislyseo toimi kunnallisena kouluna vuoteen 1928 saakka, jolloin se muuttui valtion kouluksi. 

Koulu muutti vuonna 1969 uusiin tiloihin Aittakarinkadulle. Vanha jugendlyseo purettiin vuonna 1972. Peruskoulu-uudistuksen myötä Rauman yhteislyseo jakaantui Sinisaaren yläasteeksi ja Sinisaaren lukioksi. Nimet eivät kuitenkaan tuntuneet sopivilta koululle, jolla oli pitkä historia, joten nimet muutettiin melko pian Lyseon yläasteeksi ja Lyseon lukioksi.

Vuonna 2000 oppilasmäärän vähennyttyä Rauman Lyseon lukio ja Aronahteen lukio yhdistettiin Rauman Yhteislyseon lukioksi, joka toimi nykyisen Rauman Lyseon lukion tiloissa Nummenvahella. Näin vain yläaste jäi toimimaan Aittakarinkadun kiinteistöön. 

Rauman lyseon peruskoulu lakkautettiin vuonna 2013, joten Nummenvahella toimineen Rauman lukion nimi muutettiin Rauman Lyseon lukioksi jatkamaan 120-vuotiaan koulun perintöä.

Lähteet
-------

* Koulun historia. Rauman Lyseon Seniorit. Viitattu 13.9.2015.
Rauman suojeluskuntatalo Raumanlinna vuonna 1939.
**Raumanlinna** on vuonna 1933 valmistunut Rauman keskustassa sijaitseva hotelli-ravintola ja entinen suojeluskuntatalo. Funkistyylisen rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Erkki Huttunen. Raumanlinnassa on toiminut hotelli ja ravintola sen valmistumisesta lähtien. Aikaisemmin Sokos Hotelsiin kuulunut Raumanlinna oli vielä osa kansainvälistä Best Western -ketjua, kunnes vuonna 2017 se irtaantui ketjusta ja on nykyään yksityisomistuksessa.

Rakennus koostuu kahdesta laatikkomaisesta osasta, joista korkeampi oli tarkoitettu hotellikäyttöön ja liikehuoneistoiksi. Matalammassa osassa puolestaan oli ravintola sekä Rauman suojeluskunnan juhlasali. Hotelliosaa on vuosien saatossa korotettu kahdesti, vuosina 1949 ja 1958. Aivan Raumanlinnan vieressä sijaitsevassa Tarvonsaarenpuistossa on vuonna 1964 paljastettu kuvanveistäjä Arvi Tynyksen tuotantoa oleva sisällissodan valkoisten muistomerkki.

Raumanlinnan yökerho on vuosien saatossa tullut tunnetuksi konserttipaikkana, jossa on esiintynyt kotimaisten lisäksi myös useita merkittäviä ulkomaisia artisteja. Esimerkiksi heavy metal -yhtye W.A.S.P.in ensimmäinen Suomen konsertti 18 vuoden tauon jälkeen oli Raumanlinnassa toukokuussa 2004. Osa Piirpauke-yhtyeen vuonna 1978 ilmestyneestä Piirpauke Live -albumista on nauhoitettu Raumanlinnassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kulttuurihistoriallisesti arvokkaat kohteet Raumalla (PDF) (s. 9) *rauma.fi*. Viitattu 27.4.2023.
2. ↑  Kalliohovi ja Raumanlinna muuttuvat yksityisiksi hotelleiksi *ls24.fi*.  1.9.2017. Viitattu 16.2.2020.
3. ↑  Raumakuvasto Viitattu 18.6.2013.
Metzger-Szmuk, kuva vuodelta 2006
Zeev Rechterin suunnittelema asuintalo vuodelta 1933. Rakennus sijaitsee Tel Avivin kansainvälisessä korttelissa ja on nykyään maailmanperintökohde. Metzger-Szmukin työn ansiosta rakennus kunnostettiin.
**Nitza Metzger-Szmuk**  (1945 Tel Aviv) on israelilainen arkkitehti. Hän on valmistunut arkkitehdiksi Firenzestä vuonna 1978 ja valmistuttuaan on työskennellyt rakennussuojelun parissa. 

Palattuaan Israeliin Metzger-Szmuk alkoi tutkia Tel Avivin kansainvälisen korttelin eli Valkoisen kaupungin rakennuksia. Hän alkoi tehdä konservointisuunnitelmia ja havaintojensa pohjalta hän kirjoitti kirjan. Konservointitoimisto perustettiin vuonna 1991 ja Metzger-Szmuk johti sitä vuoteen 2002. Toimisto kartoitti kaikkiaan 1600 rakennusta ja johti 300 kunnostamista. Tämän toiminnan ansiosta Tel Avivista tuli kunnostamisen malli muulle Israelille. Toiminta herätti huomiota maailmalla ja vuonna 1994 Metzger-Szmukin ansiosta kaupungissa pidettiin Bauhaus-kongressi, sillä Tel Avivin kansainvälinen kortteli on rakennettu Bauhausin periaatteilla. 

Tel Avivin modernistisesta arkkitehtuurista pidettiin näyttely joka oli esillä myös Kanadassa ja Sveitsissä. Metzger-Szmuk valittiin näyttelyn kuraattoriksi. Vuonna 2001 hän ehdotti Tel Avivin kansainvälistä korttelia Unescon maailmanperintökohteeksi. Unesco liitti korttelin maailmanperintökohteiden listalle vuonna 2003. 

Vuoden 2003 jälkeen Metzger-Szmuk on työskennellyt omassa arkkitehtitoimistossaan. Toimisto on keskittynyt korjausrakentamiseen. Vuonna 2006 hänet nimitettiin professoriksi, jonka erikoisalana on korjausrakentaminen. Hän on voittanut alan pakintoja.

Viitteet
--------

1. 1 2 3 4


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Eugenio Esteban Mena Reveco** (s. 18. heinäkuuta 1988 Viña del Mar, Chile) on chileläinen jalkapalloilija. Hän edustaa argentiinalaista Racing Clubia ja on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.

Seurajoukkueura
---------------

3. heinäkuuta 2013 Mena siirtyi kauden kestävällä lainasopimuksella Santosiin, joka sisälsi myös osto-option. Hän onnistui nopeasti vakiinnuttamaan paikkansa joukkueen avauskokoonpanossa. Seuraavana kesänä seura lunasti osto-optionsa Menasta.

14. tammikuuta 2015 Menan sopimus mitätöitiin Santosin kanssa oikeuden päätöksellä, kun seura ei pystynyt suorittamaan pelaajalle rästiin kertyneitä palkkoja. Kymmenen päivää myöhemmin hän siirtyi toiseen brasililaisseuraan Cruzeiroon.

Maajoukkueura
-------------

Mena teki ensiesiintymisensä Chilen maajoukkueessa 7. syyskuuta 2010 ystävyysottelussa Ukrainaa vastaan. 21. maaliskuuta 2012 hän teki ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa ottelussa Perua vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan 55 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.

Lähteet
-------

1. ↑  Santos paga Universidad de Chile e compra Eugenio Mena em definitivo Globo Esporte. Viitattu 2.6.2015. (portugaliksi)
2. ↑  TRT concede liminar, e Mena é o primeiro a se desvincular do Santos Globo Esporte. Viitattu 2.6.2015. (portugaliksi)
3. ↑  Laterais têm acerto encaminhado com o Cruzeiro e serão anunciados Globo Esporte. Viitattu 2.6.2015. (portugaliksi)
4. ↑  Mamrud, Roberto: Chile - Record International Players  17.1.2019. RSSSF. Viitattu 15.2.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Eugenio Menan tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)

  

Chilen joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2014
1 Bravo |
2 Mena |
3 Albornoz |
4 Isla |
5 Silva |
6 Carmona |
7 Sánchez |
8 Vidal |
9 Pinilla |
10 Valdivia |
11 Vargas |
12 Toselli |
13 Rojas |
14 Orellana |
15 Beausejour |
16 Gutiérrez |
17 Medel |
18 Jara |
19 Fuenzalida |
20 Aránguiz |
21 Díaz |
22 Paredes  |
23 Herrera |
Valmentaja Sampaoli

Chilen joukkue – Copa América 2015
1 Bravo |
2 Mena |
3 Albornoz |
4 Isla |
5 Silva |
6 Fuenzalida |
7 Sánchez |
8 Vidal |
9 Pinilla |
10 Valdivia |
11 Vargas |
12 Garcés |
13 Rojas |
14 Fernández |
15 Beausejour |
16 Pizarro |
17 Medel |
18 Jara |
19 Gutiérrez |
20 Aránguiz |
21 Díaz |
22 Henríquez |
23 Herrera |
Valmentaja Sampaoli

Chilen joukkue – Copa América Centenario
1 Bravo |
2 Mena |
3 Roco |
4 Isla |
5 Silva |
6 Fuenzalida |
7 Sánchez |
8 Vidal |
9 Pinilla |
10 Hernández |
11 Vargas |
12 Toselli |
13 Pulgar |
14 González |
15 Beausejour |
16 Castillo |
17 Medel |
18 Jara |
19 Orellana |
20 Aránguiz |
21 Díaz |
22 Puch |
23 Herrera |
Valmentaja Pizzi
Matagordanlahti.
**Matagordanlahti** on estuaareista muodostunut lahti Pohjois-Amerikassa Texasin rannikolla. Kapea niemimaa erottaa Matagordanlahden Meksikonlahdesta. Matagordanlahden keskisyvyys on noin kaksi metriä ja sen vesipinta-ala 1 093 neliökilometriä.

Alun perin Matagordanlahden rannikko kuului karankawa-intiaaneille. 1500-luvun alkupuolella espanjalaiset löytöretkeilijät purjehtivat Matagordanlahdella ja vuonna 1685 ranskalainen tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle perusti sen rannalle väliaikaisen siirtokunnan.

Suurin osa Matagordanlahden ranta-alueesta muodostuu villiruohoja kasvavasta tasangosta. Lahden itäisin osa, Coloradojoen suistomaa, tarjoaa monipuolisen kasvualustan alueen lukuisille kasveille. Myös lahden villieläin- ja kalakanta on runsas.

Lähteet
-------

1. ↑  Matagorda Bay *gulfbase.org*.  Arkistoitu 24.9.2010. Viitattu 8.08.2013. (englanniksi)
2. ↑  Matagorda Bay *tshaonline.org*. Viitattu 7.06.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Matagordanlahti** Wikimedia Commonsissa
Lauri Parviainen
**Lauri Parviainen** (3. huhtikuuta 1900 Helsinki – 4. toukokuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen musiikinopettaja ja säveltäjä.

Parviainen opiskeli Armas Launiksen, Erkki Melartinin ja Selim Palmgrenin johdolla. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu runsaasti yksinlauluja. Parviainen julkaisi myös koulujen käyttöön laulukirjoja, joissa oli paljon hänen omia sävellyksiään. Näihin kuuluu *Koulun laulukirja*, josta otettiin lukuisia painoksia 1930-, 1940- ja 1950-luvuilla, sekä niihin kuuluva säestyskirja *Sävelmistö* sekä *Koulun kuorolauluja* (WSOY, 1936). Myöhemmin *Joulun toivelaulukirjaan* sisällytettiin monia Parviaisen tekemiä joululauluja. Hänen lauluistaan on tehty lukuisia äänityksiä.

Urkuri-säveltäjä Jarmo Parviainen, sellisti Heljä Parviainen ja Janne Raition kanssa avioitunut Seija-Sisko Raitio olivat Lauri Parviaisen lapsia.

Lähteet
-------

1. ↑  Parviainen, Lauri Kansalliskirjaston hakupalvelu, viitattu 5.1.2023
2. 1 2 3  Otavan Musiikkitieto A–Ö, toim. Keijo Virtamo, uudistetun laitoksen 1. painos. Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-14518-5
3. ↑  Koulun kuorolauluja Finna, viitattu 5.1.2023
4. ↑  Joulun toivelaulukirja Tampere University Foundation, viitattu 5.1.2023
5. ↑  Äänitetietokanta: Tekijähaku Fono.fi, viitattu 5.1.2023
|  |
| --- |
|  |
| **Raamattupaperi** |
| Paperilaatu: | puuton painopaperi |
| Neliömassa (g/m²): | 15 | useita | 30 |
| Vaaleus: |  |
| Opasiteetti: |  |
| Hintataso (€/1 000 kg): |  |
| Painotuote: | kirja |
| Painokone: | coldset web offset |

**Raamattupaperi** (engl. *bible paper*, saks. *Bibeldruckpapier* ) on erittäin ohut painopaperi, jolle on painettu mm. virsikirjoja ja matkaraamattuja. Raamattupaperi on ollut myös Suomen tasavallan ja Euroopan talousyhteisön käyttämä virallinen nimike.

Raamattupaperin neliömassa on 15–30 g/m2.

Raamattupaperin perustana on toiminut brittien Kiinasta 1785 alkaen tuoma intialaista muistuttava intianpaperi, jota Oxford University Press (Oxfordin yliopiston kirjapaino) alkoi käyttää raamattujen painamiseen.

Raamattuja vuodesta 1591 julkaissut Cambridgen yliopiston kirjapaino (Cambridge University Press) määrittelee raamattupaperin painoksi yli 30 grammaa neliömetriltä painavan paperin ja lukee alle tuon rajan menevät paperit intianpaperiksi (engl. *India paper)*. Intianpaperin ohuuden ansiosta paljon sivuja sisältävä teos (kuten juuri esimerkiksi Raamattu) on ohuempi kuin paksumpaa paperia käytettäessä, mutta sen käyttö edellyttää tarkempaa painatusta: jos kaksipuolisesti painetun sivun molempien puolien rivit eivät ole samalla tasolla, kuultaa kääntöpuolen muste ohuen paperin läpi.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Tasavallan ja Euroopan talousyhteisön välinen sopimus kirjeenvaihtona *finlex.fi*. Viitattu 14.1.2021.
2. ↑  Antti Toivanen: Sanasto *Graafinen.com*.  22.1.2015. Viitattu 14.1.2021.
3. ↑  Cambridge Bibles 2012, ISBN 978-1-107-91351-6
**Eugenio Castellotti** (10. lokakuuta 1930 Lodi, Italia – 14. maaliskuuta 1957 Modena, Italia) oli italialainen kilpa-autoilija. Hän osallistui 14 Formula 1 -sarjan MM-kilpailuun, joissa saavutti yhden paalupaikan, kolme palkintopallisijoitusta ja 19,5 pistettä. Hän sijoittui heti tulokaskautenaan MM-pisteissä kolmanneksi.

Castellotti kuoli 26-vuotiaana koeajossa Modenan radalla. Hän oli testaamassa Ferrarin uutta autoa Sebringin 12 tunnin ajoa varten, kunnes kolmannella kierroksella menetti autonsa hallinnan suuressa nopeudessa. Auto sinkoutui päin katsomon aitaa ja Castellotti kuoli heti.

Castellottin paras ystävä Giulio Cabianca kuoli samalla radalla neljä vuotta myöhemmin. Monet pitivät Castellottia lahjakkaimpana italialaisena kuljettajana sitten Alberto Ascarin. Castellotti osallistui kahdeksaan MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun.

Lähteet
-------

1. ↑  EUGENIO CASTELLOTTI *motorsportmagazine.com*. Viitattu 13.8.2019. (englanniksi)
2. ↑  Eugenio CASTELLOTTI - Involvement Non World Championship • STATS F1 *www.statsf1.com*. Viitattu 11.11.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Grandprix.com

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Raw Air** on 10 päivän mäkihyppyturnaus neljässä eri Norjan hyppyrimäessä. Arne Åbråtenin perustama turnaus on järjestetty osana mäkihypyn maailmancupia vuodesta 2017.

Kilpailussa on yhteensä 100 000 euroa palkintorahaa kolmelle parhaalle kilpailijalle: 60 000 euroa voittajalle, toiselle 30 000 euroa ja kolmanneksi tulleelle 10 000 euroa.

Turnaus järjestetään neljässä eri hyppyrimäessä: Oslo (Holmenkollbakken), Lillehammer (Lysgårdsbakken), Trondheim (Granåsen) ja Vikersund (Vikersundbakken).

Kilpailu kestää kymmenen päivää, 10 tapahtumaa ilman välipäiviä, yhteensä 16 kierrosta, mukaan laskien karsinta- ja joukkuemäen kierrokset.

Lähteet
-------

1. ↑  Venues *rawair.com*. Viitattu 28.11.2018.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Mäkihypyn maailmancupit |
| --- |
|  |
| 
* 79–80
* 80–81
* 81–82
* 82–83
* 83–84
* 84–85
* 85–86
* 86–87
* 87–88
* 88–89
* 89–90
* 90–91
* 91–92
* 92–93
* 93–94
* 94–95
* 95–96
* 96–97
* 97–98
* 98–99
* 99–00
* 00–01
* 01–02
* 02–03
* 03–04
* 04–05
* 05–06
* 06–07
* 07–08
* 08–09
* 09–10
* 10–11
* 11–12
* 12–13
* 13–14
* 14–15
* 15–16
* 16–17
* 17–18
* 18–19
* 19–20
* 20–21
* 21–22
* **22–23**

 |

 |
**Shankar Ghosh** (1935 Kalkutta – 22. tammikuuta 2016) oli intialainen tablansoittaja. Hän sai ITC Sangeet Research Academyn palkinnon, Hafiz Ali Khan -muistopalkinnon ja vuonna 2000 Sangeet Natak Akademin palkinnon.

Ghosh sai soitonopetusta Anath Boselta ja Jnan Prakash Ghoshilta. Hän edusti Farrukhabadin koulukuntaa (*gharana*), mutta omaksui myös Varanasin, Punjabin ja Lucknowin koulukuntien vaikutteita. Hänellä oli monia oppilaita Kalkutassa sekä Euroopassa. Näihin kuului Gurdain Rayatt. Ghosh oli lyömäsoittaja Bickram Ghoshin isä.

Ghosh kuoli 80-vuotiaana yksityisessä sairaalassa, johon oli joutunut sydänvaivojen takia. Hän oli ollut koomassa 40 päivän ajan ja saanut joulukuussa 2015 pallolaajennuksen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Shankar Ghosh Sangeet Natak Akademi
2. 1 2 3 4 5 6  Report: Tabla maestro Pandit Shankar Ghosh passes away DNA India
3. ↑  Gurdain Rayatt Darbar


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Henri Laurens (vas.) kuvanveistäjä Jean Vincent de Crozalsin kanssa yhteiskuvassa vuonna 1950
Henri Laurensin hauta (Montparnasse, Pariisi)
**Henri Laurens** (1885–1954) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hän loi vuoden 1915 tienoilla maalaustaiteelle rinnakkaisen monivärisen reliefityylin lähtökohtanaan Braquen analyyttinen kubismi. Sittemmin hänen aiheenaan oli naisvartalo. Hänen kuvaamansa naisvartalot ovat yleensä alastomia. Joukossa on sekä seisovia, kyykistyneitä, makaavia että vedenneitomaisia. Osa näistä hänen töistään on täysin abstrakteja. Hänen taiteessaan esiintyy hyvin paljon selkeää rakenteellisuutta, prismaattisen taitteisia muotoja sekä ornamentaalisesti käsiteltyjä yksityiskohtia. Hänen materiaaleinaan olivat ainakin kivi, puu, pronssi ja marmori.

Lähteet
-------

1. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja, osa 5 vuodelta 1963, palsta 370
2. 1 2  Otavan Suuri Ensyklopedia, s. 3591
3. ↑  Facta, osa 5 vuodelta 1976, palsta 698

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Henri Laurens** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Museum of Modern Art
* Musée d'Orsay
* Victoria
* RKD Artists
* Städel
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Nestetuikelaskenta** on radioaktiivisen aktiivisuuden mittausmenetelmä, jossa radioaktiivinen näyte sekoitetaan nestetuikeaineen kanssa ja lasketaan tuikeaineesta lähtevät fotonit. Nestetuikelaskentaa käytetään yleisimmin beeta- ja alfa-aktiivisten aineiden määrittämiseen (esimerkiksi 3H ja 14C), mutta sitä voidaan käyttää myös pienenergisten gammasäteilijöiden ja röntgensäteilijöiden havainnointiin. Nestetuikelaskentaa käytetään erityisesti hyväksi biokemiassa ja sairaaloissa, mutta myös ympäristönäytteitä analysoitaessa. Nestetuikeilmiö perustuu ionisoivan säteilyn aiheuttamien viritystilojen purkautumiseen tietyssä orgaanisissa yhdisteissä, esimerkiksi antraseenissa (C14H10). Viritystilan purkautuessa muodostuu fotoneita, joka mitataan valomonistinputkella. Huolellinen näytteen valmistus on nestetuikelaskennassakin tärkeää. Näyte saatetaan usein liuosmuotoon, jolloin energian siirtyminen näytteestä tuikeaineelle on tehokkainta, mutta myös kiinteitä näytteitä voidaan mitata.

Orgaanisilla tuikeaineilla on kaksi pääkomponenttia: orgaaninen aromaattinen liuotin (esim tolueeni) ja tuikeaine. Liuottimen tehtävä on liuottaa näyte ja tuikeaineet sekä siirtää energia tehokkaasti alfa- tai beetahiukkaselta tuikeaineelle. Tuikeaineseokset (fluor t. solute) koostuvat tavallisesti kahdesta eri tuikeaineesta. Primäärinen tuikeaine vapauttaa viritysenergian valona. Emittoituvan valon aallonpituus ei kuitenkaan ole aina optimaalinen havaittavaksi valomonistinputkissa. Siksi tarvitaan vielä sekundäärinen tuikeaine, joka muuttaa valotuikahdusten aallonpituuden oikealle alueelle ja emittoi fotonit valomonistinputkelle. Yleisesti käytetty primäärinen tuikeaine on 2,5-difenyylioksatsoli (PPO), jonka emissiomaksimi on 380 nm, ja sekundaarinen 1,4-bis-2-(5-fenyylioksatsolyyli)bentseeni (POPOP), jonka emissiomaksimi on 420 nm.

Katso myös
----------

* Säteilyn havaitseminen
* Radioaktiivisuus

Lähteet
-------

1. ↑  Seppo Klemola: Säteilyn ilmaisimet  2002. STUK. Viitattu 09.08.2021.
2. ↑  Boyer Rodney: *Modern Experimental Biochemistry 3rd Edition*, s. 178. Beryamin/Cummuings,, 2000.