recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jakob (Jaakko) Teudschovius**, sukunimi esiintyy myös muodossa *Theudschovius* (noin 1627 Oulu – 1679 Kajaani) oli suomalainen kirkkoherra ja Kainuun ensimmäisenä opettajana toiminut koulumestari.

Teudschoviuksen vanhemmat olivat Kajaanin, vuodesta 1656 Kuopion maakapteenina toiminut Per Jakobsson Tysk (k. noin 1680) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Gertrud. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1647 ja hänet vihittiin papiksi 1648.

Teudschovius toimi Kajaanin linnansaarnaajana vuodesta 1648 ja Kajaanin kirkkoherrana vuodesta 1655. Hän oli samalla Kajaanin pedagogion koulumestarina 1651–1654 ja uudelleen vuodesta 1662 alkaen. Teudschovius herätti tyytymättömyyttä kovana kurinpitäjänä, mutta kun hänen tilalleen Kajaaniin tulleet koulumestarit joutuivat erotetuiksi juopottelun takia, Teudschovius valittiin uudestaan koulumestariksi. Hänen opetusmenetelmänsä perustui latinankielisen Martti Lutherin katekismuksen ulkoa opetteluun, mutta luetun ymmärtäminen sekä kieliopin ja kirjoitustaidon harjoittelu jäivät retuperälle.

Jakob Teudschovius oli naimisissa Brita Larsdotterin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Jakob Teudschovius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 30.4.2016.
2. 1 2  Kajaanin koululaitoksen ensiaskeleet, Kajaanin kampus tiedotuslehti maaliskuu 2001
1954
**Eileen Chang** (1920–1995) oli kiinalainen kirjailija, joka aloitti kirjailijanuransa 1940-luvun alussa Shanghaissa. Kommunistien valtaannousun jälkeen hän muutti Hong Kongin kautta Yhdysvaltoihin vuonna 1955. Hän kirjoitti Yhdysvaltojen tiedustelupalvelun tilauksesta kaksi kommunismin vastaista propagandateosta. Hän teki myös käsikirjoituksia hongkongilaisiin elokuviin.

Chang oli erittäin suosittu kiinankielisten lukijoiden parissa etenkin Taiwanissa ja Hong Kongissa. Varsinkin hänen varhaisia novellejaan arvostetaan paljon.

Ang Leen vuonna 2007 ohjaama elokuva *Lust, Caution* perustuu Changin kertomukseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Eileen Chang *New York Review of Books*. Viitattu 20.4.2019.
2. ↑  Eileen Chang, 74, Chinese Writer Revered Outside the Mainland *NY Times*. Viitattu 20.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Goottitytön sukutarina

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Geir Botnen
**Geir Botnen** (s. 1959) on norjalainen pianisti.

Botnen varttui Norheimsundissa. Hän opiskeli vuosina 1978–1983 Jiri Hlinkan johdolla Bergenissä. Botnen pääsi varhain esiintymään Bergenin filharmonisen orkesterin kanssa. Vuonna 1982 hän osallistui ensimmäisenä norjalaisena pianistina Moskovan kansainväliseen Tšaikovski-kilpailuun. Vuonna 1998 hän täydensi opintojaan György Kurtágin johdolla.

Botnen on esiintynyt lukuisten norjalaisten ja ulkomaalaisten orkesterien kanssa. Kapellimestareita, joiden johdolla hän on soittanut, ovat olleet muiden muassa Alan Gilbert, Arvid Jansons, Dmitri Kitajenko ja Eduard Serov. Botnen on esiintynyt esimerkiksi Bergenin kansainvälisellä festivaalilla ja Risørin kamarimusiikkifestivaalilla. Hänen yhteistyökumppaniensa joukossa on ollut trumpetisti Tine Thing Helseth. Botnenin levytysten joukossa on tulkintoja Edvard Griegin ja Geirr Tveittin teoksista.

Vuonna 2004 Botnen kutsuttiin esiintymään Nobelin rauhanpalkinnon jakoseremoniaan Osloon. Hän piti vuonna 2010 Kansallisteatterissa Bergenissä Ole Bull -vuosijuhlan avajaiskonsertin. Botnen oli keskeisesti mukana Hardingtonar-festivaalin perustamisessa; festivaalin tarkoituksena on muun muassa lisätä tietoisuutta säveltäjä Geirr Tveittin työstä. Botnen on toiminut festivaalin puhemiehenä ja taiteellisena johtajana. Hän on kuulunut myös Kansainvälisen Jiri Hlinka -musiikkiakatemian johtokuntaan ja ollut taiteilijaverkosto Hardingpulsin jäsenenä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Geir Botnen Prof. Jiri Hlinka Piano Academy


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Gian Francesco Malipiero
**Gian Francesco Malipiero** (18. maaliskuuta 1882 Venetsia – 1. elokuuta 1973 Treviso) oli italialainen säveltäjä. Hän opiskeli lyhyesti viulunsoittoa Wienin konservatoriossa ja opiskeli myös Venetsiassa sekä Bolognassa, jossa suoritti sävellysdiplomin vuonna 1904. Vuonna 1913 Malipiero matkusti Pariisiin, jossa hän sai vaikutteita impressionistisesta musiikista. Hänelle merkittävä kokemus oli myös Stravinskin *Kevätuhrin* kuuleminen (sen kantaesityksessä). Vielä enemmän innoitusta hän kuitenkin sai Italian barokkimusiikista.

Malipiero on ylhäistä italialaista sukua, johon kuuluu muun muassa venetsialaisia dogeja. Hän oli nuorena innostunut maalaustaiteesta, mutta kun viulustinlahjat paljastuivat, hän keskittyi enemmän musiikkiin. Hän hävitti itse ensimmäiset sävellyksensä, joita olivat pari oopperaa, sinfonioita ja konserttoja. Pariisiin mentyään hän oivalsi musiikin ja eritoten oman sävellystyönsä aivan uudella tavalla, mutta pysyi koko ikänsä läpeensä italialaisena.

Vuonna 1921 Malipierosta tuli sävellyksen professori konservatoriossa Parmassa, ja hän toimi tässä virassa kaksi vuotta. Myöhemmin hän johti Istituto Musicale Pollinia Padovassa, ja vuonna 1939 hän nousi Venetsian Liceo Benedetto Marcellon johtoon.

Malipieron sävellyksille tyypillistä on kontrapunktisuus, johon usein liittyy dissonanttisuutta. Hän pohjasi eräässä vaiheessa musiikkinsa diatonisen materiaalin vapaaseen käyttöön, mutta myöhemmällä iällään hän hyödynsi entistä enemmän kromaattisuutta. Hänen satoihin teoksiinsa lukeutuvat oopperat *L'orfeide* (1918–22) ja *Venere prigioniera* (1957), kantaatti/"mysteeri" *San Francesco d'Assisi* (1922) ja oratorio *La Passione* (1935). Hän sävelsi lisäksi esimerkiksi sinfonioita, muita orkesteriteoksia ja seitsemän jousikvartettoa, joista ensimmäinen (*Rispetti e strambotti*, 1920), on hänen laajiten levinnyt teoksensa.

Malipiero julkaisi laitoksensa Monteverdin kokonaistuotannosta. Hän julkaisi myös laitoksia muiden säveltäjien (mm. Vivaldi, Corelli, Frescobaldi) teoksista ja kirjoitti useita artikkeleita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  AllMusic: Gian Francesco Malipiero
2. ↑  Suuri Musiikkikirja ss. 683-684 artikk. Malipiero Gian Francesco


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jakob Stenius nuorempi** eli **Koski-Jaakko** (2. helmikuuta 1732 Artjärvi – 5. helmikuuta 1809 Pielisjärvi) oli suomalainen koskenperkauksistaan tunnettu Pielisjärven kirkkoherra ja lääninrovasti.

Steniuksen vanhemmat olivat Pielisjärven kirkkoherra Jakob Stenius vanhempi eli Korpi-Jaakko ja Anna Elisabet Printz. Hän pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1748 ja opiskeli sitten Uppsalan yliopistossa ja Turun akatemiassa. Stenius vihittiin papiksi 1767.

Stenius oli Uppsalassa Carl Linnén oppilaana ja hän oli Turun akatemian mekaniikan ja hydrauliikan dosenttina vuodesta 1760 (tuli virkaan 1767). Hän johti koskenperkaustöitä Satakunnassa 1757–1758 ja Pohjanmaalla 1759–1766. Stenius oli isänsä jälkeen Pielisjärven kirkkoherrana 1768–1809. Hän sai rovastin arvon 1776 ja hänestä tuli lääninrovasti 1802.

Katso myös
----------

* Stenius, suku

Lähteet
-------

* Kotivuori, Yrjö: Jakob Stenius nuorempi. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.

Aiheesta muualla
----------------

* Laasonen, Pentti: / Stenius, Jakob (1732–1809) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  11.10.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Tuomiokirkonpuistoa keväällä 2015. Kuvassa näkyy kirkon eteläinen julkisivu.
**Tuomiokirkonpuisto** on Tampereen tuomiokirkkoa ympäröivä puistoalue, joka sijaitsee Tampereen keskustassa Rautatienkadun, Satakunnankadun, Tuomiokirkonkadun ja Siukolankadun rajaamassa korttelissa. Puiston on suunnitellut kaupunginpuutarhuri Onni Karsten, ja se on valmistunut vuonna 1912. Pinta-alaltaan puisto on 1,15 hehtaaria.

Puistomaisemaa ja koko Jussinkylän kaupunginosaa hallitsee arkkitehti Lars Sonckin piirtämä kirkko, joka on rakennettu vuosina 1902–1907. Museoviraston mukaan se kuuluu suomalaisen kansallisromanttisen arkkitehtuurin päämonumentteihin. Myös Tuomiokirkonpuisto edustaa kansallisromantiikan ja jugendajan kaupunkisuunnittelua. Puistossa on muun muassa vanhojen muotopuutarhojen tyyliin sommiteltuja kevät- ja kesäkukkaistutuksia.

Puiston kasvillisuus on monipuolista. Kirkon etelänpuoleiseen puistorinteeseen sijoittuu esimerkiksi koivuja, vaahteroita ja riippapihlajia sekä vanhoja unkarinsyreenejä. Puiston länsireunaa kiertää tammiaita. Pohjoisosassa kasvaa pääasiassa havupuita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kantakaupungin ympäristö- ja maisemaselvitys: Kohdekortit (PDF)  kortti 6: Tuomiokirkonpuisto. Tampere:  Tampereen kaupunki, 2008. Viitattu 19.9.2020.
2. 1 2  Tampereen keskustan puistokävely (PDF) Tampere:  Tampereen kaupunki, 2016. Viitattu 19.9.2020.
3. 1 2  Kivinen, Paula: *Tampereen tuomiokirkko*, s. 207. Porvoo: WSOY, 1986. ISBN 951-0-13817-7.
4. ↑  Tampereen tuomiokirkko *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Helsinki:  Museovirasto, 2009. Viitattu 19.9.2020.
5. ↑  Tampereen vihreä keskusta: Keskustan viherverkko ja sen kehittäminen (PDF)  s. 58. Tampere:  Tampereen kaupunki, 2014. Viitattu 19.9.2020.
6. ↑  Tampereen keskustan rakennettu kulttuuriympäristö 2012 (PDF)  s. 71. Tampere:  Tampereen kaupunki & A-Insinöörit Suunnittelu Oy, 2012. Viitattu 19.9.2020.
**Italian parlamenttivaalit 2013** järjestettiin 24. ja 25. helmikuuta 2013. Ennenaikaiset parlamenttivaalit järjestettiin, koska pääministeri Mario Monti ilmoitti odotetusti eroavansa virastaan budjettiäänestyksen jälkeen joulukuussa 2012. Montin annettua eroilmoituksen 21. joulukuuta presidentti Giorgio Napolitano ilmoitti parlamentin hajottamisesta seuraavana päivänä neuvoteltuaan sitä ennen puoluejohtajien kanssa. Entinen pääministeri Silvio Berlusconi ilmoitti asettuvansa ehdolle ja pyrkivänsä uudelleen valtaan.

Silvio Berlusconin johtama oikeistokoalitio sai lopullisten tulosten mukaan eniten paikkoja parlamentin ylähuoneeseen eli senaattiin. Oikeistokoalitio sai senaatissa 116 paikkaa, Pier Luigi Bersanin johtama vasemmistolainen vaaliliitto 113. Beppe Grillon johtama Viiden tähden liike sai 54 paikkaa, ja pääministeri Mario Montin keskusta 18 paikkaa. Edustajainhuoneessa eli alahuoneessa Bersanin vasemmistokoalitio sai enemmistön. Vasemmisto sai 340 paikkaa, oikeisto 124, Grillo 108 ja Monti 45 paikkaa. Italian vaalilain mukaan alahuoneessa eniten äänien ääniä saaneen puolueen edustajamäärä nousee 340:een mikäli se jäisi vaalituloksen perusteella sen alle.

Lähteet
-------

1. ↑  Juhola, Teemu: Italian parlamentti hajotettiin - vaalit helmikuun lopussa  22.12.2012. Yle Uutiset. Viitattu 22.12.2012.
2. ↑  Elezioni 2013  27.2.2013. Dipartimento per gli Affari Interni e Territoriali.  Arkistoitu 13.4.2013. Viitattu 27.2.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Italian parlamenttivaalit 2013** Wikimedia Commonsissa
**Italian kroaatit** ovat Italiassa asuvia kroaatteja. Historiallista kroaattiasutusta on Campobasson provinsissa Molisen alueella Etelä-Italiassa. Alueella asuu 2 000–2 400 kroaatin puhujaa, mutta etnisiä kroaatteja arvioidaan olevan vähintään 25 000. Kroaatit ovat Italian pienimpiä kielivähemmistöjä. Kroaatteja asuu yhteensä yhdeksässä yhteisössä, mutta kieltä puhutaan vain kolmessa.

Historia
--------

Asukasluvun kehitys kolmessa kroaatia puhuvassa kylässä 1861–1991.
Kroaatit tulivat alueelle ilmeisesti 1400- tai 1500-luvulla pakoon Ottomaaneja. Joidenkin tutkijoiden mukaan he tulivat Istriasta ja joidenkin toisten mukaan taas Herzegovinasta. Kroaatien puhuma kieli säilyi eristyksissä muista slaavilaisista kielistä lähes 500 vuoden ajan. Kirjallisuutta alettiin tuottaa paikallisella murteella 1800-luvulla. Seuraavalla vuosisadalla alkoi joukkomuutto Yhdysvaltoihin ja Etelä-Amerikkaan. Toinen muuttoaalto tapahtui 1950-luvulla kun suuri joukko kroaatteja muutti muualle Eurooppaan sekä Australiaan. Samalla vuosikymmenellä alkoi myös kiihtynyt sulautuminen italialaisiin. Kielivähemmistöt saivat suojan vuoden 1947 perustuslaissa ja Molisen alueesta tuli autonominen vuonna 1963. Vähemmistöjen suojelemiseksi vuonna 1999 tehdyssä laissa mainitaan kroaatit. Italia ja Kroatia sopivat kroaattivähemmistön tukemisesta ja Kroatia avasi konsulaatin Montemitrossa vuonna 2004.

Nykypäivä
---------

Kroaatin kieltä voi opiskella valinnaisena aineena muutamissa alueen peruskouluissa. Kroaattien asuma-alueen kunnissa ei ole velvoitetta julkaista asiakirjoja kroaatiksi, mutta niitä julkaistaan esimerkiksi kunnanvaltuustojen keskusteluista. Kroaattien asuma-alueella on myös paikoittain kroaatin ja italiankielisiä tienviittoja. Kroaatin kielisiä radiolähetyksiä tai lehtiä ei ole, mutta paikalliset voivat seurata Kroatialaisia julkaisuja. Kroaattiyhteisön pitkän eristäytyneisyyden vuoksi he ovat herättäneet kiinnostusta geenien tutkijoissa ja tutkimuksia on tehnyt esimerkiksi Rooman yliopisto. Lähes 90 % kroaateista käy säännöllisesti kirkossa. Italian ja kroaatin lisäksi osa puhuu albaniaa, jonka puhujia asuu samalla alueella kroaattien kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Tapani Salminen: Molise Croatian *helsinki.fi*. Viitattu 27.4.2011. (englanniksi)
2. 1 2  Croatians Minority Rights Group International. Viitattu 27.4.2011. (englanniksi)
**Eileen O’Keeffe** (s. 31. toukokuuta 1981 Kilkenny) on irlantilainen yleisurheilija, joka päälaji on moukarinheitto.

O’Keeffe karsiutui Santiago de Chilen juniorien MM-kilpailuissa 2000 tuloksella 50,13. Münchenin EM-kisoissa 2002 hän niin ikään karsiutui heitettyään 59,64. Seuraavana vuonna hän moukaroi Daegun Universiadeissa neljänneksi. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän karsiutui tuloksella 64,09 ja samoin kävi jälleen Göteborgin EM-kisoissa 2006, jossa hän heitti 65,07. Seuraavana vuonna hän sijoittui kuudenneksi Osakan MM-kilpailuissa tuloksella 70,93. Hän karsiutui sekä Pekingin olympialaisissa 2008 (67,66) että Berliinin MM-kilpailuissa 2009 (63,20).

O’Keeffe voitti Irlannin-mestaruuden moukarinheitossa yhdeksän kertaa (vuosina 2001–2009) ja kiekonheitossa kuusi kertaa (vuosina 2002, 2004–2005 ja 2007–2009). Moukarinheiton Irlannin ennätystä hän paransi 11 kertaa; ensimmäisen kerran Tallinnassa vuonna 2002 tuloksella 60,28 ja viimeisen kerran Dublinissa vuonna 2007 tuloksella 73,21.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* Kiekonheitto: 46,44 (2008)
* Moukarinheitto: 73,21 (2007)

Lähteet
-------

* Eileen O’Keeffe Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Roll of Honour – Irish Athletics Champions 1873–2017 (pdf) Irlannin yleisurheiluliitto. Viitattu 16.6.2017
2. ↑  Evolution of Irish National Records 1861–2016 (pdf) Irlannin yleisurheiluliitto. Viitattu 16.6.2017


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Pyökkimetsää Toscanan Amiatavuorella.
Italian metsät kuuluvat enimmäkseen nahkealehtiseen kasvillisuusvyöhykkeeseen, joka on vallitseva kasvillisuusvyöhyke Välimeren ympäristössä sekä sen Euroopan että Afrikan puoleisella osalla. Pohjoiset osat Italiaa kuuluvat lauhkeaan lehti- ja sekametsävyöhykkeeseen ja vuoristoseudut vuoriston havumetsävyöhykkeeseen. Suurin osa Italian metsistä on erilaisia pyökki- ja tammimetsiä.

Italia on Euroopan kuudenneksi metsäisin maa. Italian maapinta-alasta noin 39 prosenttia on metsää, ja metsän peittoala on lisääntynyt 1970-luvun jälkeen. Metsäpinta-ala on lisääntynyt, kun etenkin vuoristoseuduilla maata on siirtynyt pois maatalous- ja laidunnuskäytöstä. Italian metsäisin maakunta on Luoteis-Italian rannikolla sijaitseva Liguria, jonka metsäpinta-alaosuus on noin 81 %.

Italian metsien kokonaispinta-ala on 12 miljoonaa hehtaaria. Suurin osa metsistä sijaitsee vuoristoalueilla ja mäkisen maaston alueilla. Puuston tilavuus on 1,3 miljardia kuutiometriä. Metsien maanpäällinen hiilivarasto on 430–460 miljoonaa hiilitonnia. Vuonna 2005 Italian metsistä 30 % oli suojeltu. Italian metsät ovat myös luonnon monimuotoisuuden kannalta monipuoliset, sillä Italiassa kasvavia puulajeja on 117 (kaksi kolmasosaa Euroopan puulajeista), ja Euroopan ympäristöviraston tunnistamista neljästätoista eurooppalaisesta metsätyypistä kymmentä esiintyy Italiassa.

Yksityiset metsänomistajat omistavat 65 % Italian metsistä. Suurin osa julkisista metsänomistajista on kuntia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Foreste e biodiversità, troppo preziose per perderle. Le risposte alle domande più frequenti. (pdf) ISPRA – Istituto Superiore per la Protezione e Ricerca Ambientale. Viitattu 2.9.2020. (italiaksi)
2. 1 2 3 4  FAO: Rapporto FAO sulle Risorse Forestali Mondiali 2005 (FRA 2005). La situazione forestale in Italia. *fao.org*.  Arkistoitu 2.12.2020. Viitattu 2.9.2020. (italiaksi)
3. 1 2 3  Vitullo, M. ja Federici, S.: National Forestry Accounting Plan (NFAP). Italy. (pdf)  joulukuu 2018. Ministero dell'ambiente e della tutela del territorio e del mare.  Arkistoitu 23.1.2021. Viitattu 2.9.2020. (englanniksi)
4. ↑  Munafò, M. ja Marinosci, I. (toim.): TERRITORIO. Processi e trasformazioni in Italia. (pdf) *Rapporti 296/2018*.  2018. ISPRA - Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale.  (italiaksi)
5. ↑  Volume del fusto e dei rami grossi. *INFC, Inventario nazionale delle foreste e dei serbatoi forestali di carbonio. I caratteri quantitativi - tabelle.*.  13.11.2017. Consiglio per la ricerca in agricoltura e l'analisi dell'economia agraria (CREA). Viitattu 2.9.2020.
6. ↑  ISPRA - Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale: *Italian Greenhouse Gas Inventory 1990–2018*, s. 607. Raportti 318/20. ISPRA, 2020. ISBN 978-88-448-0993-5. Teoksen verkkoversio.
**Nash-Kelvinator Corporation** oli yhdysvaltalainen yritys, joka syntyi vuonna 1936 kodinkonevalmistaja Kelvinator Appliance Companyn ja autonvalmistaja Nash Motorsin yhdistyessä keskenään. Toisen maailmansodan aikana yhtymä valmisti yli puolet kaikista Sikorsky R-6 helikoptereista, joita käytettiin sotilaskuljetuksissa. Sodan jälkeen yhtymän Kelvinator haara jatkoi kodinkodeiden kuten jääkaappien ja myöhemmin pesukoneiden valmistusta Nash-osaston keskittyessä Nash-henkilöautojen sarjatuotantoon.

Vuonna 1954 Nash-Kelvinator Corporationista tuli osa American Motors Corporationia (AMC} autonvalmistaja Hudsonin sulautuessa Nash Motorsiin. Ajatus yhdistymisestä oli lähtöisin Nashin johtokunnasta, jossa eri automerkkien muodostama suuri yhtymä nähtiin ainoana mahdollisuutena menestyä tulevaisuuden automarkkinoilla Detroitin autojättejä GM:ää, Chrysler Corporationia ja Ford Motor Companyä vastaan. Packard ja Studebaker eivät kuitenkaan yhtyneet AMC:hen alkuperäisen toiveen mukaan, vaan jättäytyivät uuden unionin ulkopuolelle.

Lähteet
-------

* Gunnell, John: *Standard Catalog of American Cars, 1946-1975*. Krause Publications, 1982. ISBN 978-0873410274. (englanniksi)
* Flory "Kelly" J.: *American Cars, 1946-1959: Every Model, year by year*. Krause Publications, 2008. ISBN 978-0786432295. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Kelvinator Corporation *encyclopedia-of-detroit*. Viitattu 22.8. 2015. (englanniksi)
2. ↑  Gunnell 1982. s. 467.
3. ↑  Flory 2009. s. 8.
**N-metyylimorfoliini-N-oksidi** (C5H11NO2) on amiinioksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja morfoliinin johdannainen. Yhdistettä käytetään hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä ja selluloosan liuottamiseen.

Ominaisuudet
------------

N-metyylimorfoliini-N-oksidi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen monohydraatti(C5H11NO2·H2O).

Valmistus ja käyttö
-------------------

N-metyylimorfoliinioksidia valmistetaan morfoliinista metyloimalla ja hapettamalla. Morfoliinia muodostuu ammoniakin ja dietyleeniglykolin välisellä reaktiolla.

N-metyylimorfoliini-N-oksidia tai sen monohydraattia käytetään veteen lisättynä liuottamaan selluloosaa niin kutsutussa Lyocell-prosessissa. Selluloosa liukenee veden ja N-metyylimorfoliini-N-oksidin seokseen 130 °C:n lämpötilassa. Näin voidaan saada liuoksia, jotka sisältävät jopa 50 massaprosenttia selluloosaa. Stabilisaattoriksi prosessiin lisätään usein propyyligallaattia.

Orgaanisen kemian synteeseissä N-metyylimorfoliini-N-oksidia käytetään mietona hapettimena ja se pelkistyy N-metyylimorfoliiniksi. Erityisesti sitä käytetään kohappettimena dihydroksyloitaessa alkeeneja dioleiksi osmiumtetroksidin (ns. Upjohn-hapetus) tai tetrapropyyliammoniumperrutenaatin avulla. Käytettäessä N-metyylimorfoliini-N-oksidia voidaan myrkyllisten metallireagenssien määrä pitää katalyyttisenä. On myös kehitetty menetelmiä, joissa hapettimena toimii osmiumtetroksidin, N-metyylimorfoliini-N-oksidin, flaviinikompleksin ja vetyperoksidin systeemi. Näin tarvittavan osmiumtetroksidin määrää on edelleen pystytty vähentämään.

Lähteet
-------

1. ↑  4-Methylmorpholine N-oxide – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 21.12.2014.
2. 1 2  Mark R. Sivik & Scott D. Edmondson: *N-Methylmorpholine N-Oxide, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2008. Teoksen verkkoversio Viitattu 21.12.2014
3. 1 2  Calvin Woodings: *Fibers, Regenerated Cellulose, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 21.12.2014
4. ↑  Menachem Lewin: *Handbook of Fiber Chemistry*, s. 669. CRC Press, 2006. ISBN 9780824725655. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.12.2014). (englanniksi)
5. ↑  Christen M. Giandomenico :*Platinum-Group Metals, Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 21.12.2014.
6. ↑  Jonathan Clayden, Nick Greeves, Stuart Warren: *Organic Chemistry*, s. 545. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-927029-3. (englanniksi)
7. ↑  Jan-Erling Bäckvall: *Modern Oxidation Methods*, s. 15-16. John Wiley & Sons, 2011. ISBN 978-3-527-63227-5. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.12.2014). (englanniksi)
**Tuomiokirkkosilta** (ruots. *Dombron*) on Turussa sijaitseva Aurajoen ylittävä silta. Sillalta luoteeseen johtaa Aninkaistenkatu, kaakkoon Uudenmaankatu. Tuomiokirkkosilta ylittää Aurajoen lähellä Tuomiokirkkoa. Silta valmistui vuonna 1899.

Aiemmat puusillat
-----------------

Turussa oli vuosisatoja vain yksi silta joen yli. Ensimmäinen maininta sillasta on vuodelta 1414 Turun tuomiokirkon mustakirjassa. Aurajoen puiset sillat on vuosisatojen mittaan korjattu ja rakennettu moneen kertaan. Ennen Turun paloa 1827 silta sijaitsi Vähätorin kohdalla. Palaneen sillan tilapäiseksi korvaajaksi rakennettiin puinen paalusilta, nimensä mukaisesti puisten paalujen varassa oleva silta. Uusi pysyvä puusilta, Tuomiokirkkosilta, rakennettiin parisataa metriä tilapäisestä paalusillasta ylävirtaan eli nykyisen sillan paikkeille. Puinen Tuomiokirkkosilta valmistui 1831. Toisen lähteen mukaan palaneen sillan tilapäiseksi korvaajaksi rakennettiin Aurakadun ja Kristiinankadun puoliväliin proomusilta, ensimmäinen Auransilta.

Nykyinen terässilta
-------------------

Turun kaupunginvaltuusto päätti vuonna 1894 hankkia puusillan tilalle uuden sillan, kaksikaarisen rautaristikkosillan. Silta tilattiin tarjouskilpailun perusteella saksalaiselta yhtiöltä. Mutta vuonna 1897 valtuusto määräsikin, että silta on rakennettava yksikaarisena. Kaksinivelinen kaarisilta valmistui 1899.

Valmistumisensa jälkeen silta on kuitenkin kokenut niin lukuisia muutoksia, että se on oikeastaan rakennettu uudelleen. Huomattava muutos oli, kun vuosina 1951-1956 siltaa levennettiin molemmin puolin, yhteensä 14 metriä ja siitä tuli 6-kaistainen, aiemmin kaistoja oli 4. Muutoksen suunnittelivat arkkitehti Erik Bryggman ja professori Herman Ossian Hannelius. Lopputuloksena oleva nykyinen Tuomiokirkkosilta on tyypiltään teräksinen, 1-aukkoinen kaarisilta, jonka kaari on kolmenivelinen. Kaaren jännemitta on 39,5 m, aukko 37 m ja sillan hyötyleveys on 25,9 m. Sillan kokonaispituus on 39,5 m.

Sillan lyhtypylväissä olevat koukut viittaavat Turun raitiovaunuihin: koukkuja käytettiin raitiovaunujen ajolankojen kiinnitykseen.

Kun Tuomiokirkkosilta valmistui 1899, ennustettiin, että se riittää yksinään kaupungin liikenteen tarpeisiin seuraavat 60 vuotta. Liikenne-ennusteet kuitenkin pettivät ja Aurajoen yli oli rakennettava uusia siltoja. Auransilta valmistui 1907 ja Martinsilta 1940. Tuomiokirkkosillan levennyksestäkään ei ollut apua pitkäksi aikaa, joten alajuoksulle rakennettiin vielä Myllysilta 1975.

Lähteet
-------

* Aitta, Seppo (vastaava toimittaja): *Siltojemme historia*. Helsinki: Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL ry, 2004. ISBN 951-758-446-6.

### Viitteet

1. 1 2  Aitta, 2004, s.455
2. ↑  Eskola, Sinikka: Auransillan lamppujen loisteessa yli joen.  *Turun Sanomat*, 29.8.2004. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 6.12.2013.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Turku muistoissa -kiertonäyttely Turun museokeskus. Viitattu 6.12.2013. [vanhentunut linkki]
4. 1 2  Aitta, 2004, s.456
5. ↑  Aitta, 2004, s.502-503
6. ↑  Aitta, 2004, s.457

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tuomiokirkkosilta** Wikimedia Commonsissa
**Harry ja Tonto** (*Harry and Tonto*) on Paul Mazurskyn tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediallinen road movie vuodelta 1974. Toisena käsikirjoittajana toimi Josh Greenfeld, ja elokuvan pääosia esittävät Art Carney, Philip Burns, Ellen Burstyn ja Larry Hagman.

Juoni
-----

Eläkkeelle jäänyt opettaja Harry (Carney) elää kissansa Tonton kanssa New Yorkin slummiutuneella alueella kunnes saa häädön kodistaan, koska talo aiotaan purkaa. Harry lähtee kissoineen asunnosta jossa on asunut koko ikänsä kiertämään lastensa luota toisen luo. Hän matkustaa ensin perheellisen poikansa Burtin luo (Burns) luo New Yorkin esikaupunkiin, missä häntä ei jakseta kauan pitää. Seuraavaksi mies ja kissa matkustavat bussilla moneen kertaan eronneen tyttären Shirleyn (Burstyn) luo, joka pitää kirjakauppaa Chicagossa. Matkalla Harry käy katsomassa vanhaa nuoruudenihastustaan Jessieä, joka löytyy dementoituneena vanhainkodista. Chicagosta Harry jatkaa, yhä maanteitse, mantereen halki Los Angelesiin katsomaan toista poikaansa, playboy ja kiinteistönvälittäjä Eddieä (Hagman). Harryn mieli rauhoittuu ja ajatukset selkiytyvät vähitellen, ja lopussa vanha mies ja vanha kissa jäävät katsomaan Tyyneen valtamereen laskevaa aurinkoa.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Art Carney  | … |  Harry
  |
|  Ellen Burstyn  | … |  Shirley
  |
|  Chief Dan George  | … |  Sam Kaksi Sulkaa
  |
|  Geraldine Fitzgerald  | … |  Jessie
  |
|  Larry Hagman  | … |  Eddie
  |

Vastaanotto ja myöhempi arvostus
--------------------------------

Art Carney sai roolistaan sekä Oscarin että Golden Globen. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana myös käsikirjoituksestaan ja Golden Globe -ehdokkaana vuoden parhaan komedian tai musikaalin sarjassa.

*Helsingin Sanomien* ensi-ilta-arviossa 1979 Helena Ylänen piti filmiä herttaisena ja sydämellisenä, mutta kapea-alaisena ja ulottumattomana. Hänestä oli raikasta katsella elokuvassa vaihteeksi vanhan ihmisen kasvoja, varsinkin kun Art Carney suoriutui hänestä roolistaan hienosti. Yläsen mielestä Mazursky on kuitenkin ollut parempi ja purevampi omanikäistensä elämän kuvaamisessa, kuten elokuvissa *Nuoruuteni Greenwich Village* (1975) ja *Eronnut nainen* (1978).

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Harryn ja Tonton* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Helena Ylänen: Vanhan miehen vaellus.  *Helsingin Sanomat*, 31.1.1979, s. 17.
2. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made, *The New York Times*. Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004. (Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Harry and Tonto
**Eija Aulikki Ailasmaa** (o.s. *Ollikainen*, s. 12. syyskuuta 1950 Rovaniemi) on suomalainen yritysjohtaja. Hän oli Sanoma Magazines BV:n toimitusjohtaja vuosina 2003–2011.

Ailasmaa valmistui ylioppilaaksi vuonna 1970, toimittajaksi vuonna 1975 Sanoma Oy:n toimittajakoulusta ja valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1982 Helsingin yliopistosta. Hän aloitti uransa *Ilta-Sanomien* toimittajana (1975–1982) ja uutispäällikkönä (1983–1985). Hän oli *Kodin Kuvalehden* päätoimittaja 1985–1989.

Vuosina 1989–1997 Ailasmaa oli Sanomaprintin/Helsinki Median kustannusjohtaja. Vuosina 1998–2000 hän oli Sanoma Magazines Oy:n varatoimitusjohtaja ja vuosina 2000–2003 toimitusjohtaja. Vuosina 2002–2003 hän oli Sanoma Magazines BV:n vt. toimitusjohtaja ja vuosina 2003–2011 toimitusjohtaja. Ailasmaa oli *Talouselämä*-lehden Päättäjänaiset 2008 -listalla yritysmaailman Suomen vaikutusvaltaisin nainen. Hän on Sanoman toimitusjohtajan Hannu Syrjäsen sijainen.

Ailasmaa on ollut Huhtamäki Oyj:n hallituksen jäsen vuodesta 2005. Vuosina 2008–2015 ja 2016–2019 hän oli Solidiumin hallituksen varapuheenjohtaja. Vuodesta 2010 Ailasmaa on ollut Outotecin hallituksen ja henkilöstöasiainvaliokunnan jäsen.

Yksityiselämä
-------------

Ailasmaan puoliso on THL:ssä työskentelevä Reijo Ailasmaa. Heillä on kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Kuka kukin on 2015*, s. 35. Helsinki: Otava. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. 1 2  Vihma, Päivi: Päättäjänaisten ykkönen on Eija Ailasmaa *Talouselämä.fi*.  4.4.2008.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 12.8.2015.
3. ↑  Eija Alismaan CV Outotec.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 12.8.2015.
George Meany
**William George Meany** (16. lokakuuta 1894 – 10. tammikuuta 1980) oli yhdysvaltalainen ammattiyhdistysjohtaja, joka vaikutti merkittävästi amerikkalaisen ammattijärjestö AFL-CIO:n muodostumiseen ja toimi sen puheenjohtajana 85-vuotiaaksi asti.

Meany työskenteli nuoruudessaan putkiasentajana synnyinkaupungissaan New Yorkissa. Hän sai pian luottamustehtäviä omassa ammattiosastossaan niin, että jätti putkityöt 1922 ja omistautui täysin työntekijöiden oikeuksien ajamiseen. Yhdysvaltojen kahdesta ammattiliitosta hän valitsi vähemmän vasemmistolaisen AFL:n (*American Federation of Labor*) ja kohosi sen puheenjohtajaksi 1952. Ammattiliittojen yhdistyessä 1955 AFL-CIO:ksi Meany valittiin uuden suurliiton puheenjohtajaksi.

Meany taisteli amerikkalaiseen ammattijärjestötoimintaan pesiytynyttä gangsterismia vastaan ja halusi pitää ay-liikkeen erossa puoluepolitiikasta.

Meany pysyi järjestönsä puheenjohtajana vuoteen 1979, jolloin hän päätti 57-vuotisen ammattiyhdistysuransa 85 vuoden iässä. Hän kuoli seuraavan vuoden alussa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arra, Esa: "Meany, George (1894)", teoksessa Huovinen, Pentti ja Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 129. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Meany** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:George Meany
**George Philip North** (s. 13. huhtikuuta 1992 King's Lynn, Englanti) on waleslainen rugby union -pelaaja. Hän edustaa Englannin valioliigassa pelaavaa Northampton Saintsia. North on 193 senttimetriä pitkä ja painaa 109 kilogrammaa.

Seurajoukkueura
---------------

North on edustanut Northampton Saintsia huhtikuusta 2013 asti. Vuodet 2010–2013 hän edusti walesilaista Pro 12 -sarjassa pelaavaa Scarletsia tehden 45 pelissä 70 maalia. Vuonna 2010 hän pelasi ammattilaisuransa ensimmäisessä seurassa, Walesin pääsarjan Llandoveryssä. North voitti Saintsin kanssa Englannin valioliigan mestaruuden kaudella 2013–2014, kun finaalissa kaatui Saracens.

Maajoukkueura
-------------

North on pelannut Walesin rugby union -maajoukkueessa vuodesta 2010 asti. Hänestä tuli nuorin debyytissään maalin tehnyt pelaaja, kun hän osui maaliin debyyttiottelussaan Etelä-Afrikkaa vastaan. 

Vuonna 2013 North pelasi kolme ottelua British and Irish Lions -joukkueessa.

Muuta
-----

Northin isä on kotoisin Englannista ja äiti Walesista. Hänen tyttöystävänsä on ratapyöräilyn maailmanmestari Becky James.

Lähteet
-------

1. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
John Cassin.
**John Cassin** (6. syyskuuta 1813 Providence, Yhdysvallat – 10. tammikuuta 1869 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.

Cassin syntyi kveekariperheeseen Philadelphian lähellä. Hän kävi kveekarien sisäoppilaitoksen Westtownissa Pennsylvaniassa. 

Cassin oli Amerikan ensimmäinen varsinainen taksonomi. Hän kuvaili ja nimesi 198 lintulajia, joita Alexander Wilson ja John James Audubon eivät edes maininneet eivätkä kuvittaneet, muun muassa oliivikertun ja kanelisorsan. Hän tutki ja nimesi myös muita eliöitä, mutta linnut olivat hänelle sydämen asia. Hän oli loistava lintumaalari, jonka taidot on asetettu lähelle edellä mainittujen herrojen tasoa.

Hänet nimitettiin Philadelphian luonnontieteellisen akatemian hoitajaksi 1842. Hänen päähuomionsa kiinnittyi akatemian lintukokoelmaan. Varakkaan philadelphialaisen tohtorin Thomas Wilsonin avustuksella Cassin hankki erittäin laajan kokoelman lintujen nahkoja eri puolilta maapalloa. Thomas Wilson kustansi myös akatemian laajan lintutieteellisen kirjaston. Näiden ja Cassinin tarmokkuuden ansiosta akatemia oli lintutieteen huipulla 1800-luvun puolivälissä.

Cassin julkaisi lukuisia teoksia, joista tunnetuimmat ovat *Illustrations of the Birds of California, Texas, Oregon, British and Russian America* (1853–1856) ja *Birds of North America* (1860), yhdessä Bairdin ja Lawrencen kanssa.

Yhdysvaltain sisällissodassa Cassin palveli Unionin joukoissa, mutta joutui Konfederaation vangiksi.

Cassin kuoli todennäköisesti arsenikin aiheuttamaan myrkytykseen, sillä parikymmentä vuotta arsenikilla käsiteltyjä linnunnahkoja lajiteltuaan ja tutkittuaan, ilman suojakäsineitä, hänen elimistönsä keräsi sitä lopulta liikaa.

Cassinin kunniaksi on nimetty suuri joukko lintuja, panamanjuoksukyyhky (*Leptotila cassini*), lännenlepakkokiitäjä (*Neafrapus cassini*), kultakaulustikka (*Veniliornis cassini*), harmaapäävireo (*Vireo cassinii*), purosieppo (*Muscicapa cassini*), harsukutoja (*Malimbus cassini*), mäntypunavarpunen (*Carpodacus cassinii*), choconkultapyrstö (*Psarocolius cassini*), harmaasirkkuli (*Aimophila cassinii*) ja valkosilmätangara (*Mitrospingus cassinii*).

Lähteet
-------

* Towhee.net
* classicnatureprints (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife Suomi (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Aokigaharaan johtava tie
**Aokigahara** (青木ヶ原, "sinisten puiden niitty"), tunnetaan myös nimellä *Puumeri*, on 35 neliökilometrin kokoinen metsäalue Fuji-vuoren luoteen puoleisella juurella Japanissa.

Metsän tiheyden ja eläimistön puuttumisen takia metsä on poikkeuksellisen hiljainen paikka. Metsä tunnetaan kivisistä luolistaan, mutta ehkä ennemmin *Itsemurhametsänä*, jossa japanilaiset ovat tehneet ehkä tuhansien vuosien ajan itsemurhia. Vuonna 2010 metsässä tehtiin 54 itsemurhaa. Paikalla on japaniksi ja englanniksi useita kylttejä, joissa kehotetaan metsään tulevia itsemurhakandidaatteja kääntymään takaisin ja hakeutumaan hoitoon.

Japanilaisessa mytologiassa metsä yhdistetään demoneihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Davisson, Zack: The Suicide Woods of Mt. Fuji. *Japanzine*.  29.9.2006.  Arkistoitu 28.9.2013. Viitattu 16.9.2013. (englanniksi)
2. 1 2 3  Muinaiset avaruusoliot – Kirotut paikat
3. ↑  Gilhooly, Rob: Inside Aokigahara, Japan's 'Suicide Forest' *Japan Times*.  26.6.2011. Viitattu 16.9.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aokigahara** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Anže Semenič** (s. 1. elokuuta 1993) on slovenialainen mäkihyppääjä. Hän edustaa NSK Trzic Trifixiä ja hänen valmentajanaan toimii Igor Medved.

Semenič saavutti lentomäen MM-kilpailuissa Oberstdorfissa 2018 hopeaa joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän oli neljästoista.

Semenič debytoi mäkihypyn maailmancupissa tammikuussa 2013 Wisłan suurmäen kilpailussa sijoittuen sijalle 40. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Vikersundin lentomäkikilpailusta helmikuussa 2015 sijoituttuaan sijalle 26. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Planican lentomäessä maaliskuussa 2015. Ensimmäisen palkintosijansa, ja voittonsa, hän saavutti Zakopanessa tammikuussa 2018.

Continental Cupissa Semenič on saavuttanut kahdeksan voittoa ja yhteensä neljätoista palkintosijaa.

Vuonna 2013 Semenič voitti nuorten joukkuemäen MM-kultaa Liberecistä normaalimäen kilpailusta

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3 4  Anže Semenič Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
**Anópoli** (kreik. Ανώπολη, kath.kreik. Ανώπολις, *Anópolis*) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Chersónisoksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 218 (vuonna 2011).

Anópolin kylää.
Anópolin kylä, suomeksi "Yläkaupunki", sijaitsee noin 17 kilometriä itäkaakkoon Iraklionin kaupungista ja noin kolme kilometriä sisämaahan saaren pohjoisrannikosta eli Kreetanmeren rannasta. Se on rakennettu noin 205 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran venetsialaisvallan aikaisissa lähteissä vuonna 1271. Kylän tärkein kirkko on omistettu Pyhille arkkienkeleille (*Ágioi Archistratígoi*).

Anópoli muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Ανωπόλεως, *Dimotikí Koinótita Anopóleos*), johon kuuluvat varsinaisen Anópolin kylän lisäksi rannikolla sijaitsevat kylät Kokkíni Cháni ja Goúrnes sekä Johannes Teologin luostari (*Moní Agíou Ioánnou Theológou*). Koko yhdyskunnan väkiluku on 3 604.

Aiemmin kylä kuului Goúvesin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chersónisoksen kunnan Goúvesin kunnallisyksikköön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 25.12.2013. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Ανώπολη *Land of Experiences*. Viitattu 6.9.2021.
3. ↑  Δ΄ Αρχιερατική Περιφέρεια Ιερά Αρχιεπισκοπή Κρήτης. Viitattu 6.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Anópoli** Wikimedia Commonsissa
*Tässä artikkelissa käytetään algebrallista merkintätapaa kuvailemaan shakkisiirtoja.*

 **Niels Hoeg**  
1905
  **Valkea matittaa kolmessa siirrossa**. Shakkitehtävä, jota kuvaa termi *Allumwandlung*.
**Allumwandlung** (**AUW**) on saksankielinen shakkitermi, joka kuvaa shakkitehtävää, jossa korotetaan sotilas eri ratkaisussa aina eri upseeriksi. Sotilas korotetaan siis tilanteesta riippuen ratsuksi, lähetiksi, torniksi tai kuningattareksi. Joskus korotettava sotilas on joka kerralla sama, mutta joskus voidaan korottaa eri sotilaita.

Diagrammin tehtävässä valkean tarkoituksena on matittaa kolmessa siirrossa. Oikea alkusiirto on 1.f7!. Mustan vastauksesta riippuen valkea korottaa aina eri upseeriksi.

1...e4 2. f8D ja 3.De7 tai 3.Df6#
1...Kd6 2. f8D Kc6 3.Dc5#
1...exf4 2. f8T Kd6 3.Tf6#
1...exd4 2. f8L Kf6 3.Ta6#
1...Kf6 2. f8R exd4 3.Tf7#

Lähteet
-------

1. ↑  Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*, s. 11. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* AUW Allumwandlung-tehtäviä
Kirjailija Henri Régnier.
**Henri François Joseph de Régnier** (28. joulukuuta 1864 Honfleur, Calvados, Ranska – 23. toukokuuta 1936 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen symbolistinen runoilija, jota pidetään yhtenä merkittävimmistä ranskalaisista 1900-luvun alun runoilijoista. Hän oli Ranskan akatemian jäsen.

Régnier oli suuntautumassa diplomaatiksi ja opiskeli Pariisissa oikeustiedettä, kun hän tutustui symbolistisiin runoilijoihin. Hänen esikoiskokoelmansa *Lendemains* ilmestyi 1885.Regnier oli loppusoinnuttoman runomuodon ensimmäisiä käyttäjiä. Myöhemmissä runokokoelmissaan hän lähenee entistä, klassillista runomuotoa. Proosateoksissaan hän seuraa periaatetta *taide taiteen vuoksi*. Regnier valittiin 1902 Ranskan akatemian jäseneksi.

Régnierin runoja ilmestyi ranskalaisissa ja belgialaisissa julkaisuissa. Hänen tuotannossaan näkyy vaikutteita Stéphane Mallarmélta. Runokokoelmien lisäksi häneltä ilmestyi romaaneja ja kertomuksia.*lähde?* Anja Samooja on suomentanut hänen runonsa "Elegia", joka on julkaistu antologia *Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta* (Otava, 1953).

Henri de Régnier oli naimisissa runoilija José María de Heredian tyttären Marie de Heredian kanssa, joka julkaisi proosaa ja runoja nimellä Gérard d’Houville.*lähde?* Henri de Régnier on haudattu Père Lachaise -hautausmaalle Pariisiin.*lähde?*

Teokset
-------

Runokokoelmat
* *Lendemains*, 1885
* *Sites* (1887)
* *Episodes* (1888)
* *Poèmes anciens et romanesques* (1890)
* *Les Jeux rustiques et divins* (1890)
* *Les Médailles d’argile* (1900)
* *La Cité des eaux* (1903)
* *Contes à soi-même* (1894)
* *Aréthuse* (1895)
* *Les médailles d’argile*. (1900)
* *La cité des eaux* (1902)
* *La sandale ailée (1906)*

Proosa
* *La Canne de jaspe* (2. p. 1897)
* *La Double maîtresse* (5. p. 1900)
* *Le bon plaisir (1902)*
* *Les Vacances d’un jeune homme sage* (1903)
* *Les Amants singuliers* (1905)
* *Le passé vivant* (1905)

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan kirjallisuustieto*, s. 628. Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-x.
2. ↑  Regnier, Henri de. Tietosanakirja osa 7. Tietosanakirja-Osakeyhtiö 1915
3. ↑  Henri de Régnier, (Arkistoitu – Internet Archive) Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Eugène-Melchior de Vogüé** | **Ranskan akatemian jäsen Tuoli 391911–1936** | Seuraaja:**Jacques de Lacretelle** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
	+ 2
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani
	+ 2

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* Musée d'Orsay

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Henrika Sofia Parviainen** (s. 27. toukokuuta 1997 Espoo) on suomalainen kävelijä. Hän edustaa Espoon Tapiot -seuraa ja häntä valmentavat Reima Salonen, Valentin Kononen ja Kari Parviainen.

Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Donetskissa 2013 Parviainen sijoittui 5 000 metrin kävelyssä kymmenenneksi. Hän on saavuttanut 10 kilometrin kävelyssä SM-hopeaa 2013 ja SM-pronssia 2011 ja 2012. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut 3 000 metrin kävelyssä kultaa 2015 ja hopeaa 2011, 2012, 2013 ja 2014. Viestijuoksun SM-kilpailuissa Parviainen on saavuttanut 3 × 3 000 metrin kävelyviestissä kultaa vuosina 2014 ja 2015.

Parviainen kävelleessään SM-pronssia 4. elokuuta 2011 oli iältään 14 vuotta, 2 kuukautta ja 8 päivää. Hän on kaikkien aikojen nuori Kalevan kisojen mitalisti. Parviainen on kävellyt viimeksi kilpaa vuonna 2018. Kesällä 2022 Parviainen on kilpaillut triathlonissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Henrika Parviainen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Nuorissa on voimaa - Katsaus Kalevan Kisojen nuorimpiin mestareihin ja mitalisteihin *Etusuora*.  3.8.2022. Viitattu 4.8.2022.
3. ↑  Henrika Parviainen *World triathlon*. Viitattu 4.8.2022.
| "Eighteen with a Bullet"Pete Wingfield |
| --- |
| Singlen "Eighteen with a Bullet" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Julkaistu | 1975 |
|  Formaatti | 7"-vinyylisingle |
|  Tuottaja(t) | Pete Wingfield, Barry Hammond |
|  Tyylilaji | popmusiikki |
|  Kesto | 03.30 |
|  Levy-yhtiö | Island Records |

ÄäninäyteEighteen with a BulletÄänitiedostojen kuunteluohjeet

**Eighteen with a Bullet** on brittiläisen Pete Wingfieldin singlejulkaisu vuodelta 1975. Levy-yhtiö on Island Records. Singlen toisena tuottajana Wingfieldin lisäksi on Barry Hammond. Kappaleiden julkaisijat ovat Island Music Ltd / Uncle Doris Music Ltd. Single on ollut New Musical Express -lehdessä viikon singlenä.

Wingfieldiltä on ilmestynyt ainakin sooloalbumi *Breakfast Special* ja sen lisäksi hän on ollut mukana myös esimerkiksi Nazareth-yhtyeen debyyttialbumilla vuonna 1971 ja Mud-yhtyeen toisella albumilla *Mud Rock Vol II* vuonna 1975.

Singlen kappaleet
-----------------

1. Eighteen with a Bullet – 3.30 (säv. Pete Wingfield)
2. Shadow of a Doubt – 3.25 (säv. Pete Wingfield)

Arvioita
--------

Single on esitelty Soundin numerossa 6/1975. Sen mukaan Pete Wingfield on tunnettu soul-levyjen keräilijänä ja hän on kirjoitellut aiheesta mm. Let It Rock -lehteen. Wingfield on ollut Jellybread-yhtyeen jäsen ja tehnyt yhteistyötä muun muassa Maggie Bellin, Van Morrisonin ja Colin Blunstonen kanssa. Tämä doo-wop-elementtejä sisältävä single ei ole arvioijan musiikkimaun mukainen, vaikka Wingfieldiä onkin muualla kehuttu.

Lähteet
-------

* Pete Wingfield s. *Eighteen with a Bullet* (Island WIP 6231, 1975)

### Viitteet

1. ↑  Anon.: NME Singles Of The Week.  *New Musical Express*, 1975, nro December 27, s. 14. Lontoo:  Eric Jackson / IPC Magazines Ltd.
2. ↑  Kari Arosilta: Singlearvostelut.  *Soundi*, 1975, 1. vsk, nro 6, s. 15. Tampere:  T:mi Soundi.