recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Itäistä aavikkoa Hurghadan ja Safagan välisellä tiellä.
**Itäinen aavikko** (vanhalta nimeltään **Arabian aavikko**, arab. Aş-Şaḩrā’ al-‘Arabīyah‎ tai Aş-Şaḩrā’ ash-Sharqīyah) on pitkä vuoristoinen aavikkoalue Egyptissä Suezinlahden, Punaisenmeren ja Niilin välissä. Se on osa Saharan aavikkoa. Itäisen aavikon pinta-ala on noin 221 900 neliökilometriä.

Autiomaa alkaa Niilistä ja jatkuu siitä Suezinlahdelle. Niililtä aavikko on hiekkaa, joka jatkuu noin 80–137 kilometriä. Punaisenmeren kohdalla alkaa pohjois–eteläsuunnassa kulkeva vuoristo, joka on autiomaan ja Punaisenmeren välissä. Punaisenmeren rantojen vuoret ovat alueen korkeinta vyöhykettä. Korkein vuori Shāʾib al-Banāt on 2 187 metriä korkea. Alueella sataa satunnaisesti ja sitä halkovat kuivat joenuomat eli vadit.

Väestö elää idässä vuorien takana rannikolla olevissa pienissä kylissä. Alueen elinkeinoina ovat kalastus, kaivostoiminta tai öljyntuotanto. Aavikon itäpuolella on runsaasti fosfaatti-, asbesti-, mangaani-, uraani- ja kultaesiintymiä.

Itäisellä aavikolla on jo varhaisilta ajoilta merkkejä ihmisen toiminnasta siellä. Esidynastiselta ajalta sieltä on löydetty varhaisia kalliopiirroksia. Alueelta on myös jo muinaisen Egyptin ajoista saakka louhittu kultaa, jalokiviä ja graniittia. Sieltä on myös haettu muinaiseen Egyptiin natronsuolaa, alunaa ja muita raaka-aineita. Natronsuolaa tarvittiin muun muassa muumiointiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Kerkko Hakulinen, Sirkka Paikkala: Itäinen aavikko *Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisuja 58*. Kotimaisten kielten keskus. Viitattu 29.5.2020.
2. 1 2 3  Eastern Desert *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
3. 1 2 3  Nag, Oishimaya Sen: The Geography Of Egypt: The Climate And The Natural Regions Of Egypt *WorldAtlas.com*.  25.8.2017. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
4. ↑  Lankester, Francis David: Predynastic Egyptian rock art as evidence for early elites’ rite of passage.  *Afrique : Archéologie & Arts*, 2016, nro 12, s. 81–92. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
5. ↑  Klemm, Dietrich & Klemm, Rosemarie & Murr, Andreas: Gold of the Pharaohs – 6000 years of gold mining in Egypt and Nubia.  *African Earth Sciences*, 2001, 33. vsk, s. 643–659. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
6. ↑  Sanders, DaVaun: Mining Resources in Ancient Egypt *Scienceing*.  25.4.2017. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
7. ↑  Yellen, Danielle & Pope, Carly: How Was An Egyptian Mining Expedition Carried Out? *Wadi el-Hudi Expedition – Ancient Mining*.  2019. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
8. ↑  Larsen, Mikkel: Näin valmistat muumion *Historia -lehti*.  8.6.2018. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Itäinen aavikko**.
* Bayfield, Su: Introduction to the Eastern Desert *Egyptian monuments -blogi*. Viitattu 7.7.2019 (englanniksi).
Kolmas Salpausselkä.
Iso-Valkee.
Lammenjärvi.
Varesjoki.
**Hyyppärän harjualue** on Natura 2000 -suojeluohjelmaan kuluva suojelualue Varsinais-Suomen ja Uudenmaan maakunnissa. Se sijaitsee osaksi Salossa entisten Suomusjärven ja Kiikalan kuntien alueella, osaksi Somerolla entisen Somerniemen kunnan alueella ja osaksi Lohjalla entisen Nummen kunnan alueella. Alueeltaan se vastaa likimain Kolmanteen Salpausselkään kuuluvaa Kiikalannummen reunamuodostumakompleksia.

Natura alueeseen kuuluu harjuja, harjualueen raviineja, lähteitä, puroja, järviä, lampia, soita ja kallioita, ja järvien rannat ovat usein soistuneita. Kallioista merkittävä on Säräjärven luona kohoava Särämäki. Se on luonnoltaan monipuolinen ja on myös koko Varsinais-Suomen maakunnan korkein kohta.

Monet alueen lähteet ja lähteiköt, puronotkot ja paikoin vanhat metsät ovat luonnonarvoiltaan merkittäviä. Näihin kuuluu muiden muassa Varesjärvestä alkunsa saavan Varesjoen notko sekä alueen useista lähteistä alkunsa saavat eri vesistöihin laskevat puronotkot. Harvinaisempia luontotyyppejä ovat lehto-, harmaaleppä- ja lähdekorvet. Harvinaista kasvillisuutta liittyy myös Särämäen kalliojaksoon ja Hyyppärän harjualueen reunamuodostuman harjumaastoon. Samoin linnusto on luonnon monipuolisuudesta johtuen edustavaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hyyppärän harjualue *Ymparisto.fi*. Uudenmaan ELY-keskus, Varsinais-Suomen ELY-keskus. Viitattu 17.1.2014.
2. ↑  Glückert, Gunnar: *Das Deltakomplex von Kiikalannummi am 3. Salpausselkä in Südwestfinnland*, s. 5. Turun yliopiston maaperägeologian osaston julkaisuja 35. Turku: Turun yliopisto, 1978. ISBN 951-641-591-1. (saksaksi)
3. ↑  Hyyppäränharju, Kultalähde ja Särämäki Salon kaupunki.  Arkistoitu 4.6.2019. Viitattu 17.1.2014.

Kirjallisuutta
--------------

* Arohonka, Jukka (toim.): *Kiikalan Hyyppärän harjualueen luonto ja käyttö*. Valtakunnallinen harjututkimus. Raportti 6. Turku: Salon seudun luonnonsuojeluyhdistys, 1978.
* *Kalliomäkien katveessa: Salon seudun luonto*. [Salo]: Salon seudun luonnonsuojeluyhdistys, 1984. ISBN 951-99596-7-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hyyppärän harjualue** Wikimedia Commonsissa

* Hyyppäränharju *100 luontohelmeä*. Suomen luonnonsuojeluliitto. Viitattu 1.12.2017.
**Itäinen rakennus** oli antiikin aikainen rakennus Ateenan Agoralla Kreikassa. Se on saanut nykyisen nimensä siitä, että se sijaitsi Keskistoan ja Etelästoa II:n välisen aukion itälaidalla.

Itäinen rakennus rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 150 eaa. suunnilleen samaan aikaan Keskistoan ja Etelästoa II:n kanssa. Rakennus on mahdollisesti ollut rahanvaihtajien tai jonkinlaisen pankkitoiminnan käytössä, ja näin se on palvellut alueen kaupallisia toimintoja.

Itäinen rakennus oli rakennettu pohjois-eteläsuuntaisesti ja muodosti Keskistoan ja Etelästoa II:n väliin jäävän aukion itälaidan. Keskistoa sijaitsi rakennuksen pohjois- ja Etelästoa II eteläpuolella. Rakennus oli tehty kalkkikivestä. Sen pituus oli noin 38,9 metriä ja leveys noin 13,8 metriä. Rakennuksessa oli stoaa muistuttava pylväikkö, joka avautui itään päin Panathenaia-juhlan tien suuntaan. Rakennuksen länsiseinustalla oli viisi huonetta, jotka avautuivat länteen eli pihan puolelle. Keskimmäisessä huoneessa oli portaikko, jonka kautta pääsi kulkemaan rakennuksen läpi ja laskeutumaan alemmalla tasolla olleelle pihalle. Kolmen keskimmäisen huoneen edessä on ehkä ollut pylväät. Eteläisimmästä huoneesta oli pääsy Etelästoaan. Rakennuksessa on merkkejä siitä, että siellä on ollut rahanvaihtajien tai muiden sellaisten käyttämät puiset pöydät.

Rakennuksesta on säilynyt nykyaikaan sen perustukset ja seinien alaosia sekä marmorista lattiaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Agora Monument: East Building *Agora Excavations*. The American School of Classical Studies at Athens. Viitattu 4.4.2016.
2. 1 2 3  Athens, East Building *Perseus*. Viitattu 4.4.2016.
3. ↑  Ancient Agora: South side *Athens Info Guide*. Viitattu 4.4.2016.
**Keski-Mahlun työväentalo** on Saarijärven kunnan Mahlun kylässä sijaitseva työväentalo. Talo edustaa työväentalorakentamiselle ominaista rakennustyyppiä ja se on rakennushistoriallisesti ja maisemallisesti arvokas.

Historia
--------

Keski-Mahlun työväenyhdistys on perustettu vuonna 1905. Tontti työväentaloa varten ostettiin kauppias Jylhältä. Puita taloa varten ostettiin Pitkäahon Kaapon maalta. Talon rakensivat urakalla Otto ja Väinö Heinänen Einari Koskisen piirustusten mukaan.

Lapuanliikkeen aikana 1931–1932 talo pakkohuutokaupattiin, ja sen osti Mahlun evankelisluterilainen seurakunta. Seurakunta kunnosti talon rukoushuoneeksi. Näyttämön tilalle tehtiin vahtimestarin asunto. Yhdistyksen toiminta päättyi talon huutokaupan myötä.

Rakennus
--------

Talo on hirsirunkoinen ja harjakattoinen rakennus. Katteena on huopa. Perustuksena on betonikivijalka ja ritiläjalusta. Väritykseltään talo on valkoinen.

Talossa on ollut sali, jonka toisessa päässä ravintola ja toisessa päässä näyttämö. Näyttämön tilalle seurakunta rakennutti vahtimestarin asunnoksi huoneen ja keittiön sekä eteisen.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Yhdistyksen toiminnan jälkeen talossa on ollut seurakunnan järjestämää toimintaa. Tilaisuuksia ei kuitenkaan enää vuonna 1979 ole järjestetty, mutta siinä on vielä asunut vahtimestari.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Andersson, Päivi: *Työväentalot Keski-Suomessa, inventointi*. Museoviraston raportti. Museovirasto, 1979. Teoksen verkkoversio.
**Hyvää syntymäpäivää** on yksi Sigin tunnetuimmista kappaleista, jonka yhtye julkaisi *Purppura*-levyllään.

Kappaleen sanoittaja ja laulaja oli alun perin Matti Inkinen. Inkinen pyöritti myöhemmin syntymäpäiväpalvelua, jossa sai soittaa Inkisen numeroon, jolloin Inkinen lauloi kappaletta puhelimeen. Soittoja tähän numeroon ehti kertyä tuhansia.

Sijoitus listoilla
------------------

Kappale nousi Suomen hittilistalla sijalle 13 tammikuussa 1986, ja pysyi listoilla pari kuukautta. Suomen vanhojen singlelistojen mukaan kappale sijoittui lokakuussa vuonna 1985 viikolla 43 sijalle 29 ja nousi viikolla 44 sijalle 22. Sama vuoden marraskuussa viikolla 45 se oli sijalla 23, viikolla 46 sijalla 18, viikolla 47 sijalla 14, viikolla 48 sijalla 15. Joulukuussa 1985 viikolla 49 se oli sijalla 15, seuraavalla viikolla sijalla 22, viikolla 51 sijalla 19 ja viikolla 52 sijalla 22. Tammikuussa 1986 viikolla 1 sija oli 22, viikolla 2 sija 26, viikolla 3 sija 29.
Toisen tiedon mukaan kappale olisi korkeimmillaan ollut myyntilistan sijalla 14. Rumba-lehden listalla kappale sai noin 500 pistettä..

Kertosäe
--------

> »
> 
> 
> Hyvää syntymäpäivää sinulle rakkain.  
> 
> Hyvää syntymäpäivää toivotan.  
> 
> Hyvää syntymäpäivää sinulle rakkain,  
> 
> ja paljon onnea vaan.  
> 
> 
> 
> »   
> ("Hyvää syntymäpäivää" -kertosäe)
> 
>

Kokoonpano
----------

|  |  |
| --- | --- |
| Yhtye
* Matti Inkinen – laulu
* Rauno Linja-aho – kitara
* Ari Hemmilä – bassokitara
* Jukka Merisaari – rummut
* Juha Oksanen – kosketinsoitin

 | Tuotanto
* Atte Blom – tuottaja
* T. T. Oksala – tuottaja
* Svante Forsbäck – masteroija

 |

Lähteet
-------

1. ↑  SIG:n virallinen kotisivu *www.sigpop.net*.  Arkistoitu 29.7.2018. Viitattu 29.7.2018.
2. ↑  Mitä Suomi soittaa, Juha Lassila, Jyväskylän yliopisto 1990, ISBN 951-680-321-0, sivu 177
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑  Timo Pennanen: *Sisältää hitin : levyt ja esittäjät Suomen musiikkilistoilla vuodesta 1972*, s. 262. Helsinki: Otava, 2006. ISBN 978-951-1-21053-5 nid..
**Reuhurinne** on Tuula Kallioniemen kirjoittama kirjasarja. 

Reuhurinteen ala-asteella kaikki oppilaat, ekaluokkalaisista kuutosin, mahtuvat samaan luokkaan. Opettaja on nimeltään Aapeli Käki. Oppilaita ovat muun muassa Ryyni, Ötö, Vatanen ja Rosita. Reuhurinteen koulussa arkisimmistakin pikku asioista saattaa paisua uskomaton soppa. Eikä ihme, sillä samaan luokkaan mahtuvat kaikki koulun oppilaat ekaluokkalaisista kuudesluokkalaisiin. Jokainen päivä on seikkailu myös opettaja Aapeli Käelle, joka yrittää parhaansa mukaan paimentaa katrastaan opintiellä. 

Tuula Kallioniemen sarja ilmestyi alun perin vuosina 1997-2001. Reuhurinne 1 sisältää teokset *Reuhurinteen ala-aste* ja *Pusuja ja pulmia*. Reuhurinne 2 sisältää teokset *Mörköjä ja sankareita*, *Tähtiä ja tumpeloita* ja *Velmuja ja vintiöitä*. Nämä teokset kuvittivat Aino Havukainen ja Sami Toivonen. 

Kirjasarja jäi kirjan *Velmuja ja vintiöitä* jälkeen pitkäksi aikaa tauolle, kunnes se sai vuonna 2011 jatkoa. Tämä uudempi sarja esittelee uudet oppilaat, sillä vuosia on kulunut edellisestä osasta. Koulun opettajana on edelleen Aapeli Käki ja Soppa-Nestori esiintyy myös, tosin tällä kertaa koulunkäyntiavustajana. Kirjoja on ilmestynyt toistaiseksi seitsemän: *Kaahailua ja kepposia*, *Aaveita ja avaruusolentoja*, *Faneja ja fossiileja*, *Hässäkkää ja hätähousuja*, Eläköön reuhurinne, Räppiä ja rettelöitä ja Kirjoja ja kummituksia. Nämä teokset on kuvittanut Jii Roikonen.
**Hyyppärän kartano** sijaitsee Hyvinkäällä ja on alkujaan ollut tilanhoitajan asunto, josta tehtiin uusi päärakennus vanhan päärakennuksen palon jälkeen 1920-luvulla.

Historia
--------

Hämeenlinnalainen Johan Emil Helenius oli Hyyppärän kartanon ensimmäinen omistaja, jonka aikana kartanoa kehitettiin paljon mm. peltopinta-ala oli yli sata hehtaaria.. Helenius oli myös perustanut Usmin louhoksen ja siihen liittyvän  Hyyppärän radan. 

Heleniuksen jälkeen omistajaksi tuli 1920-luvulla maanviljelijä Toivo Puttaa. Toivo Puttaan jälkeen kartano siirtyi leskelle 1930-luvulla. Tämän jälkeen kartanon omistajaksi tuli Hyvinkään Kiinteistö Oy. Kytäjän kartanon tilanhoitaja Einari Korkkinen osti Torsten poikansa kanssa tilan vuonna 1938. Perikunta myi kartanon Hyvinkään kaupungille v.1973. Suurimmillaan kartanon tilalla oli peltoa yli 200 hehtaaria ja 50 lehmää sekä 25 sikaa ja yhdeksän hevosta, joista viimeinen viimeinen myytiin 1960-luvulla.

2006 – 2022 kartanossa on toiminut kahvila-ravintola, jonka toiminta loppuu elokuussa 2022, lopettamisen syyksi sanotaan mm. reippaasti kohonnut sähkön hinta. Lisäksi kartano-rakennus kaipaa kunnostusta.

Muuta
-----

Hyyppärän alueella on tällä hetkellä (v.2022) paljon hevosharrastus ja -urheilutoimintaa, sisältäen yksityisiä talleja, ratsastuskouluja, maneeseja, ratsastuskenttiä sekä maastoratsastusradan ja hevospoolokentän.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aamuposti-lehti, 13.8.2022, sivu 7.
2. ↑  Hevosurheilualueet *hyvinkaa.fi*. Hyvinkään kaupunki. Viitattu 14.8.2022.
Urbaanissa fantasiassa tarina sijoittuu usein suurkaupunkiin. Kuvassa on New York vuonna 2005.
**Urbaani fantasia** (engl. *urban fantasy*) on fantasian alalaji, jossa yliluonnolliset voimat ja olennot ovat osa kaupunkiympäristöä ja kaupunki on keskeisessä osassa tarinaa. Yliluonnollisuus voi olla joko uusi asia, jos kaupunki on esimerkiksi yliluonnollisen invaasion kohteena, tai erottamaton osa kaupunkia ja sen historiaa. Tarinat sijoittuvat pääasiallisesti todelliseen maailmaan, mutta niissä saattaa esiintyä myös muita maailmoja. Urbaani fantasia on suosittu lajityyppi etenkin nykyaikaisessa nuortenkirjallisuudessa.

Ensimmäisiä viitteitä urbaanista fantasiasta esiintyy *Gilgameš*-eepoksessa, jossa fantastista kaupunkia asuttavat sekä jumalat että ihmiset, sekä monissa muissa vanhoissa fantasiateoksissa, kuten *Tuhat ja yksi yötä*. Näissä yliluonnollinen kaupunki on kuitenkin vain tarinoiden taustalla ja ensimmäiset selkeät urbaanin fantasian esiasteet ovat peräisin 1800-luvulta. Charles Dickensin romaanit, esimerkiksi vuonna 1843 julkaistu *Joulukertomus*, ovat urbaanin fantasian perusteoksia. Modernia urbaania fantasiakirjallisuutta edustavat muun muassa Neil Gaimanin romaanit *Neverwhere – maanalainen Lontoo* ja *Unohdetut jumalat*, Rick Riordanin kirjasarja *Percy Jackson* sekä Cassandra Claren kirjasarja *Varjojen kaupungit*. Sitä vastoin fantasian klassikkoteoksista J. K. Rowlingin *Harry Potteria* tai C. S. Lewisin *Narnian tarinoita* ei pidetä urbaanina fantasiana, koska niiden tapahtumat sijoittuvat vain pieneltä osin kaupunkiympäristöön.

Katso myös
----------

* Matala fantasia

Lähteet
-------

1. 1 2  Korpua, Jyrki; Hirsjärvi, Irma; Kovala, Urpo & Välisalo, Tanja (toim.): "Kauhufantasia ja urbaani fantasia", *Fantasia: lajit, ilmiö ja yhteiskunta*, s. 171–188. Jyväskylä: Nykykulttuurin tutkimuskeskus, 2021. ISBN 978-951-39-8699-5. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 10.6.2023).
2. ↑  Nikander, Satu: Kirjallisuusgenre: Urbaani fantasia *Kirjasampo*.  12.5.2020. Viitattu 10.6.2023.
3. 1 2  Silvester, Jacqueline: What Is Urban Fantasy? How To Recognise And Write It *Jericho Writers*. Viitattu 10.6.2023. (englanniksi)
Jean Moreau de Séchelles, piirros Jean Valaden vuonna 1760 tekemästä muotokuvasta.
**Jean Moreau de Séchelles** (10. toukokuuta 1690 Pariisi – 31. joulukuuta 1760) oli ranskalainen virkamies ja poliitikko, joka toimi Ranskan valtiovarainministerinä Ludvig XV:n valtakautena. Hänen mukaansa on nimetty Intian valtamerellä sijaitsevat Seychellit.

Séchelles oli Ranskan valtiovarainministerinä (*contrôleur-général des finances*) vuosina 1754–1756. Hän oli Ranskan tiedeakatemian kunniajäsen vuodesta 1755 ja sen puheenjohtaja vuonna 1757. Ranskan vallatessa Seychellit vuonna 1756 ne saivat nimekseen *Séchelles* hänen mukaansa. Kun saariryhmä siirtyi vuonna 1810 Isolle-Britannialle, nimi muutettiin muotoon *Seychelles*.

Ranskan vallankumouksen aikainen poliitikko Marie-Jean Hérault de Séchelles oli Séchellesin tyttärenpojanpoika.

Lähteet
-------

1. 1 2  Les membres du passé dont le nom commence par S (ranskaksi) Académie des sciences. Viitattu 23.12.2019.
2. ↑  A brief history of Seychelles (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) The National Assembly of Seychelles. Viitattu 23.12.2019.
3. ↑  *Encyclopédie moderne* (1824), s. 483. Google Books (ranskaksi)
4. ↑  Présidents de l'Académie des sciences de 1699 à nos jours (ranskaksi) Académie des sciences. Viitattu 23.12.2019.
5. ↑  Seychelles: History (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 23.12.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Esimerkkinä nukleofiilinen substituutio, jossa nukleofiili Nu liittyy molekyyliin korvaten lähtevän ryhmän L. Punaiset nuolet kuvaavat elektronien hyökkäyksiä. Keskellä välivaiheena epästabiili ioni.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Reaktiomekanismi**.
**Reaktiomekanismi** on yksityiskohtainen kuvaus tavasta, jolla kemiallinen reaktio tapahtuu. Reaktiomekanismista selviää reaktion eri vaiheet, funktionaalisissa ryhmissä tapahtuvat elektronien siirtymiset, sidosten avautumiset, katkeamiset ja syntymiset, välituotteet sekä lopputuotteet.

Reaktiossa elektronien siirtyminen johtaa sidoksen katkeamiseen tai syntymiseen. Sidos katkeaa homolyyttisesti (radikaali-mekanismi), kun sidoselektronit siirtyvät kummallekin sidosatomille (syntyy radikaaleja), ja heterolyyttisesti (polaarinen mekanismi), kun sidoselektronit jäävät toiselle sidosatomille, jolloin atomit varautuvat sähköisesti (muodostuu anioni ja kationi).

Jos kumpikin atomi luovuttaa elektronin elektroniparia varten, sidos syntyy homogeenisesti ja heterogeenisesti, kun elektronit tulevat vain toiselta sidosatomilta.

Katso myös
----------

* Katalyytti

Lähteet
-------

1. ↑  Mechanism of a reaction *IUPAC GoldBook*. Viitattu 10.7.2014. (englanniksi)
Hombori Tondo.
Fatiman käsi.
**Homborivuoret** (ransk. *monts Hombori*) ovat vuorijono Moptin alueen Douentzan piirin Homborin kunnassa Malissa. Ne sijaitsevat Bandiagaran–Homborin ylängön koillisreunalla ja rajoittuvat Gourman tasankoon.

Pystyreunaisista ja tasalakisista vuorista suurin on 1155 metriä korkea Homborivuori eli Hombori Tondo, joka on Malin korkein kohta. Toinen kuuluisa kalliomuodostelma on ylös kohotettua kättä muistuttava Main de Fatma eli "Fatiman käsi".

Pinnanmuodostuksensa ansiosta Homborivuoret ovat säästyneet maanviljelyn ja karjanhoidon vaikutuksilta, ja niiden kasvi- ja eläinlajisto on poikkeuksellisen runsas. Vuoret ja niitä ympäröivät dogoni-, songhai- ja fulbekylät ovat suosittu matkailu- ja vuorikiipeilykohde. Matkailun lisääntymisen on pelätty vaarantavan alueen ympäristö- ja kulttuuriarvot.

Lähteet
-------

1. ↑  Schema regional d’amenagement du territoire de Mopti 2010–2035 *pact-mali.org*.  2011. Viitattu 18.4.2017. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Velton, Ross: *Mali, third edition*, s. 214. Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2009. ISBN 978-1-84162-218-7.
3. ↑  Monts Hombori *mireille.free.fr*.  Arkistoitu 4.9.2010. Viitattu 18.4.2017.
4. ↑  Mount Hombori, an ex-unexplored part of west Africa *hombori.org*. Viitattu 18.4.2017.
5. ↑  Walther, Olivier: Le développement du tourisme dans les Monts Hombori: Rapport de mission 2006 *hombori.org*. Viitattu 18.4.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Project Hombori (englanniksi), (ranskaksi)
* Salvador Campillo: Main de Fatma (ranskaksi), (katalaaniksi), (espanjaksi)
Stanford Tuck Hawker Hurricanen ohjaamossa noin vuonna 1940.
**Robert Roland "Bob" Stanford Tuck** (1. heinäkuuta 1916 – 5. toukokuuta 1987) oli englantilainen hävittäjälentäjä. Hän oli myös ensimmäisiä Kuninkaallisten ilmavoimien lentäjiä, jotka tulivat hävittäjä-ässäksi Spitfirellä.

Lontoon Catfordissa syntynyt Robert Tuck aloitti ilmailu-uransa vuonna 1935. Myöhemmin RAF:n pilotiksi valmistuttuaan hän lensi Gloster Gladiator -konetyypillä. Toukokuussa 1940 Tuck toimi 92. hävittäjälaivueen lentuepäällikkönä sekä taisteli Dunkerquessa. Kesäkuussa 1940, seitsemän viholliskonetta pudotettuaan sekä yhdellä jaetulla ja kahdella vaurioitetulla tuhoamisellaan Robert Stanford Tuckille myönnettiin muun ohella Distinguished Flying Cross (DFC) sekä Distinguished Service Cross (DSO) sotilasansiomerkkinä. Tuck saavutti Spitfirellä taistellen 14 pudotusta, kaksi jaettua sekä yhden todennäköisen, ja kaksi vaurioitettua ja yhden jaetun vaurioitetun viholliskoneeseen kohdistuneen saavutuksen. Toimiessaan 257. hävittäjälaivueen komentajana Tuck lensi Hawker Hurricanella.

Myöhemmin Tuck toimi majurin arvoisena ja Biggin Hillin lentorykmentin komentajana. Varsin pian tämän jälkeen Tuck ammuttiin alas Ranskan yllä tammikuussa 1942. Silloin hän joutui vihollisen vangitsemaksi, kun lensi Spitfife Mk Vb:llä. Pudotustilillä oli tuolloin 27 varmistettua sekä kuusi todennäköistä ilmavoittoa.

Tuck pysyi RAF:n palveluksessa aina vuoteen 1949 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle everstiluutnantin arvoisena. Hän kuoli vuonna 1987.

Lähteet
-------

* Price, Alfred: Spitfire Mk I/II -ässät 1939-41, Koala-Kustannus, 2002 ISBN 952-5186-35-0 (s. 64)

### Viitteet

1. 1 2  Price, A. 1996/2002: s. 64

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Robert Stanford Tuck** Wikimedia Commonsissa

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia
* Puola

 |

 |
Ruotsin saamelaiskäräjien rakennus Kiirunassa.
**Saamelaiskäräjät** (pohjoissaameksi *Sámediggi*, luulajansaameksi *Sámedigge*, eteläsaameksi *Saemiedigkie*, ruots. *Sametinget*) on Ruotsissa toimiva saamelaisten oikeuksia ja kulttuuria tukeva organisaatio. Saamelaiskäräjät on yhtä aikaa sekä Ruotsin valtion viranomainen että saamelaisten vaaleilla valitsema parlamentti. Saamelaiskäräjät ei kuitenkaan ole varsinainen itsehallintoelin vaan pikemminkin neuvoa-antava asiantuntijaviranomainen.

Saamelaiskäräjillä on 31 jäsentä, jotka valitaan vaaleilla joka neljäs vuosi. Äänioikeutettuja ovat vaaliluetteloon rekisteröidyt yli 18-vuotiaat Ruotsin kansalaiset, jotka ovat saamelaisia. Saamelaisella tarkoitetaan saamelaiskäräjiä koskevan lain mukaan sitä, joka pitää itseään saamelaisena ja joko puhuu saamea kotikielenään tai jonka yksi vanhempi tai isovanhempi puhuu tai on puhunut saamea kotikielenään tai jonka yksi vanhempi on tai on ollut Saamelaiskäräjien vaaliluettelossa.

Ruotsin saamelaiskäräjät perustettiin vuonna 1993, ja ne vihki käyttöön kuningas Kaarle XVI Kustaa.

Lähteet
-------

* Sametinget
* Sametingslag (1992:1433)

### Viitteet

1. ↑  Vad är Sametinget? *Sametinget*.  Arkistoitu 29.7.2017. Viitattu 13.11.2020. (ruotsiksi)
2. ↑  Sametingsvalet *Sametinget*. Viitattu 13.11.2020. (ruotsiksi)
3. ↑  Regler för att komma med i röstlängden *Sametinget*. Viitattu 13.11.2020. (ruotsiksi)
4. ↑  Riksdagsförvaltningen: Sametingslag (1992:1433) Svensk författningssamling 1992:1992:1433 t.o.m. SFS 2019:881 - Riksdagen *www.riksdagen.se*. Viitattu 13.11.2020. (ruotsiksi)
5. ↑  Varför finns Sametinget? *Sametinget*. Viitattu 13.11.2020. (ruotsiksi)
Pinhead
**Pinhead** on kuvitteellinen hahmo Clive Barkerin *Hellraiser*-maailmassa. Elokuvissa häntä esittää näyttelijä Doug Bradley. Pinheadillä ei alun perin ollut nimeä, vaan häntä kutsuttiin vain "Kenobiittien Johtajaksi". Elokuvien fanit keksivät hahmolle nimen "Pinhead".

Tietoja hahmosta
----------------

Pinhead oli alun perin tutkimusmatkailija ja ensimmäisen maailmansodan veteraani, Britannian armeijan kapteeni **Elliot Spencer**. Hän muuttui Pinheadiksi, "kärsimyksen enkeliksi" ja Kenobiittien johtajaksi avattuaan demonisen Lemarchandin laatikon, ja tultuaan Kenobiitti Xipe Totecin hengen riivaamaksi.

Pinheadin täytyy tarkoituksellisesti kutsua paikalle avaamalla Lemarchandin laatikko, mikä mahdollistaa Kenobiittien pääsyn tähän maailmaan. Pinhead ei tapa harkitsemattomasti, tai kostonhalusta, vaan koska arvoituslaatikon avaaja kutsuu hänet Helvetistä. On myös huomioitava, että laatikon avaaminen itsessään ei aiheuta avaajan kuolemaa: *Hellbound: Hellraiser II*:ssa Pinhead estää Kenobiittejä tappamasta henkisesti sairasta Tiffanya, joka ratkaisee ja avaa laatikon ilkeän tohtori Channardin manipuloinnin johdosta. "...*kädet* eivät kutsu meitä, vaan *halu*..." Pinheadin erottaa muista tyypillisistä tappajista myös mahdollisuus neuvotteluun ja kaupankäyntiin. Sekä *Hellraiserissä*, että *Hellraiser: Hellseekerissä* Kirsty tekee kaupat Pinheadin kanssa tarjoten hänelle "sieluja" omansa sijasta, ja täten säilyttäen henkensä.

Pinhead ei myöskään tapa nopeasti. Hän ja Kenobiitit ovat hyvin perehtyneitä kidutukseen. Kuolema ei lopeta uhrien kärsimystä, koska he päätyvät helvettiin, jossa (Pinheadin sanoin) "Meillä on ikuisuus aikaa tutustua lihaanne."

Pinhead: Sadisti vai Helvetin johtaja?
--------------------------------------

Pinheadin rooli on vaihdellut elokuvien myötä. Alkuperäisessä *Hellraiserissä* hän oli yksinkertaisesti vain "yliluonnollinen sadisti", joka kidutti laatikon arvoituksen ratkaisijoita. Neljänteen *Hellraiseriin* mennessä hänestä on tullut jonkinlainen korkea-arvoisempi demoni Helvetin hierarkiassa. Pinheadin tehtävä seitsemännessä elokuvassa on vaikea ymmärtää kuuden aiemman elokuvan antamien tietojen pohjalta, siksi jotkut *Hellraiser* fanit pitävätkin vain kolmea ensimmäistä elokuvaa merkittävinä.

Pinhead populaarikulttuurissa
-----------------------------

* Elokuvassa *Chuckyn morsian*, poliisipäällikön kuoltua nauloihin kasvoillaan, tappajanukke Chucky toteaa: "Miksi tämä näyttää niin tutulta?", viitaten Pinheadin ulkonäköön. Todennäköisesti Chucky oli nähnyt itse Pinheadin helvetissä, kun hän oli kuolleena useita vuosia.
* Elokuvassa *Freddy vs. Jason* poistetussa kohtauksessa Freddy Krueger ja Jason Voorhees joutuvat helvettiin taistelemaan toisia vastaan, mutta Pinhead ilmestyy paikalle ja tuhoaa molemmat sarjamurhaajat.

Aiheesta muualla
----------------

* Doug Bradleyn kotisivut
* Clive Barkerin kotisivut
* Tietoa Hellraisereistä
**Satavuotinen muna** (kiin. 皮蛋, pinyin *pídàn*) on kiinalainen linnunmunista valmistettava ruokalaji. Munat valmistuvat suolassa ja kalkissa säilömällä ja nimestä huolimatta valmistukseen menee vain joitakin viikkoja tai kuukausia. Valmis muna on muuttunut väriltään ruskehtavasta vihertäväksi ja sille on tyypillistä ammoniakin haju. Kiinalaisessa keittiössä munia valmistetaan kotona, myydään kaupoissa ja tarjoillaan ravintoloissa.

Valmistus
---------

Kahtia leikattu muna.
Nimestään huolimatta tuhatvuotisen munan valmistamiseen ei kulu vuosisatoja tai edes vuosia. Tyypillisen perinteisen valmistusmenetelmän mukaan munat lisätään mustalla teellä, kalkilla, suolalla ja tuoreella tuhkalla täytettyyn päivän ajan jäähtyneeseen vatiin. Munat voivat olla kanan-, hanhen tai viiriäisen munia. Munat ovat valmistuneet, kun niitä on säilötty vadissa seitsemästä viikosta viiteen kuukauteen.

Valmistukseen kuluvaa aikaa voidaan nopeuttaa nykyaikaisemmilla menetelmillä esimerkiksi kemikaaleja lisäämällä. Joitakin kiinalaisia yrityksiä on suljettu niiden käytettyä valmistukseen myrkyllistä kuparisulfaattia.

Käyttö
------

Munia myyviä katukauppiaita Hongkongissa.
Valmiin tuhatvuotisen munan väri vaihtelee hieman valmistusasteen mukaan. Hyvin valmistetussa munassa on suhteellisen suuri keltuainen, jonka väritys voi olla vihertävän kellertävä. Keltuaisessa voi olla myös ruskean ja sinisen sävyjä. Valmiille munille tyypillistä on myös ammoniakin haju. Munien maku on varsin erilainen kuin haju. Makua on kuvailtu esimerkiksi samettiseksi, kermaiseksi ja meheväksi. Munia voidaan syödä aamiaisesta alkaen päivän millä tahansa ruokailulla. Munia käytetään paitsi sellaisenaan, myös muiden ruokalajien kuten piiraiden valmistukseen. Nykyisin munia valmistetaan myös kotien ulkopuolella. Niitä myydään tavallisissa kaupoissa ja tarjoillaan ravintoloissa. Joitakin tahoja on ruokalajin säilymisen kannalta huolettanut munien suosion hiipuminen etenkin nuorempien ikäluokkien keskuudessa.

Historia
--------

Tuhatvuotisen munan syntytarinaa ei tunneta varmasti. Yhden tarinan mukaan ruokalajin keksi eräs kiinalainen maanviljelijä, joka oli löytänyt hanhenmunia, jotka olivat säilyneet luonnollisesti mutaisessa ja kalkkisessa vedessä. Huomattuaan munien olevan syömäkelpoisia, maanviljelijä alkoi kehittää menetelmiä saman toistamiseksi keittiössä. Ensimmäiset tunnetut merkit tuhatvuotisten munien valmistuksesta ovat noin 500 vuoden takaa Ming-dynastian hallitseman Kiinan ajoilta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kate Springer: The 500-year-old snack *BBC Travel*. BBC. Viitattu 31.3.2019. (englanniksi)
2. ↑  Rachel Nuwer: Unless You Like Toxic Chemicals, Skip This Chinese Delicacy *Smithsonian.com*. Viitattu 31.3.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tuhatvuotinen muna** Wikimedia Commonsissa
**Kakarlampi** (ruots. *Kakars*) on 1,6 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualueen ympäröimä metsäjärvi Kirkkonummen koillisosassa läntisellä Uudellamaalla. Etäisyys Helsingin keskustasta on 26 kilometriä länsiluoteeseen.

Maantiede
---------

Kakarlammen pituus on 200 metriä, järvi on saareton ja muodoltaan kolmiomainen. Kakarlampeen saapuu laskuoja pohjoisesta Hauklammelta, Kakarlammelta lähtee laskuoja etelään Loojärveen, jonne etäisyys on kolmisen kilometriä. Kakarlammen ja Loojärven välissä sijaitseva Kakarsberget kohoaa noin 70 metriä merenpinnan yläpuolelle. Kakarsbergetin itäpuolella sijaitsee Myllynpää.

Kakarlampi (81.057.1.012) kuuluu Mankinjoen valuma-alueeseen (81.057), joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Kakarlampi on Mankinjoen valuma-alueen keskiosan vakavesiä.

Maanmittauslaitoksen maastotietokannan 1:10000 mittakaavaisen aineiston (Ranta10) perusteella Kakarlammen pinta-ala on 192 900 neliömetriä, 1:20000 aineiston (Ranta20) perusteella puolestaan 164 200 neliömetriä. Ranta10-perusteinen ala on siten 28 700 neliömetriä (noin 17 %) laajempi.

Nimen alkuperä
--------------

Suomessa on useita Kakarlampia, nimi viittaa kaakkureihin. Kirkkonummella on itäisen Kakarlammen lisäksi kaksi pienempää Kakarlampea, ne sijaitsevat kunnan länsiosassa Myllykylässä ja Smedsissä. Myllykylän Kakarlammen pinta-ala on noin 45 aaria ja korkeustaso 58,0 metriä mpy. Kakarlammen suomenkielinen muoto on todennäköisesti sen alkuperäinen nimi. Kirkkonummen Kakarlampien nimet on tulkittu hämäläiskulttuurin saapumiseksi pitäjän läntisiin ja pohjoisiin osiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Paikannimihaku : Kakarlampi *Retkikartta.fi*. Metsähallitus. Viitattu 25.3.2021.
2. 1 2 3 4  Kakarlampi *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 25.3.2021.
3. ↑  Mankinjoen valuma-alue (81.057) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 25.3.2021.
4. ↑  Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta *Ympäristö.fi*. Suomen ympäristökeskus SYKE. Viitattu 25.3.2021.
5. ↑  Raunamaa, Jaakko: Kirkkonummen järvien ja lampien nimet (Kakarlampi) *Helda.helsinki.fi*.  2014. Helsinki. Viitattu 26.3.2021.
**Sirpin ja vasaran tie** on Arvo "Poika" Tuomisen muistelmasarjan vuonna 1956 ilmestynyt avausosa, jossa hän käsittelee lapsuuttaan, perhetaustaansa ja uransa varhaisvaiheita. Tuominen kirjoitti teoksen ollessaan maanpaossa Tukholmassa.

Nimi ei tule neuvostosymboliikasta: Tuomisen äiti Elina oli kylän arvostetuin sirpillä niittäjä, jonka työstä suorastaan kilvoiteltiin. Vasara taas tarkoittaa puuseppä Oskari Tuomisen eli isän työvasaraa, jota tämä tapasi kantaa mukanaan ja kopautella sillä painokkaasti pöytään tai ovenpieleen sanojaan tehostaakseen. Poika sanoo, että kun neuvostosymbolien kauhu painoi päälle, niin äidin sirppi ja isän vasara työnsivät ne sivuun. Äidin sirppi jäi Tuomiselle ainoaksi perintöesineeksi ja hän säilytti sen elämänsä loppuun asti kalleimpana aarteenaan.

Kirja käy osin epäkronologisesti läpi Tuomisen vaiheet lapsuudesta Suomen sisällissotaan ja ensimmäiseen käyntiin Neuvostoliitossa, jossa hän tapasi muun muassa V. I. Leninin. Kirjassa on jatkuvia viitteitä kronologisesti myöhempiin muistelmasarjan osiin *Maan alla ja päällä* ja *Kremlin kellot*.
**Josep del Hoyo** on espanjalainen lintutieteilijä, joka toimittaa lintukirjasarjaa *Handbook of the Birds of the World*.

Del Hoyo on koulutukseltaan lääkäri. Hän työskenteli lääkärinä pienessä katalonialaisessa kylässä. Vuonna 1980 hän lähti kahden ystävänsä, joista toinen on hänen vaimonsa, kanssa 13 kuukauden mittaiselle maastoautoretkelle viiteentoista Afrikan maahan. Palattuaan Espanjaan hän päätti jättää lääketieteen ja keskittyä lintutieteeseen. Vuosien valmistautumisen jälkeen hän ryhtyi 1988 toimittamaan kirjaa kaikista maailman linnuista, jonka ensimmäinen osa *Handbook of the Birds of the World, Volume 1* (julkaisija Lynx Edicions, jonka osakas Del Hoyo on) ilmestyi syyskuussa 1992. Toimittajina olivat hänen lisäkseen Andrew Elliott ja Jordi Sargatal ja artikkelien kirjoittajat olivat enimmäkseen espanjalaisia lintutieteilijöitä. Kirjasarjan varpuslinnuista kertova 16. osa ilmestyy vuonna 2011, jonka jälkeen kaikkiaan 9 774 lintulajia on kuvailtu.

Del Hoyo on lisäksi videokuvannut lintuja jo vuodesta 1998 lähtien ja julkaissut teoksiaan Lynx Edicionsin *The Internet Bird Collection* (IBC) sivustossa. Del Hoyo on matkustellut yli 90 maassa ja nähnyt yli 6 900 lintulajia.

Del Hoyo toimi kuuden vuoden ajan DEPANAn, katalonialaisen luonnonsuojelujärjestön puheenjohtajana, ja 1994–2008 hän toimi Espanjan lintutieteellisen yhdistyksen (Sociedad Española de Ornitología, SEO/BirdLife) varapuheenjohtajana. Nykyään hän on BirdLife Internationalin neuvoston jäsen.

Lähteet
-------

* IBC (englanniksi)
* Handbook of the Birds of the World (englanniksi)
* IBC (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sirpa Tolonen** (27. marraskuuta 1900 Mikkeli – 25. helmikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 

Tolonen kävi Mikkelissä  ruotsinkielistä Antellien koulua. Hänet kiinnitettiin Tampereen Teatteriin vuonna 1920. Alkuun hän näytteli lähinnä yksinkertaisia naisrooleja, mutta sai vuonna 1921 merkittävän roolin Ferenc Herczegin komediassa *Sinikettu*, jossa hänen lahjakkuutensa pääsi esiin. 

Teuvo Puron johtajakaudella Tolonen sai runsaasti päärooleja. Puro oli muutoinkin kiinnostunut Tolosesta. He tekivät kävelyretkiä  Pyynikille, mutta Tolonen otti aina siskonsa Elli Tolosen esiliinakseen. Tolonen näytteli vuoden verran Viipurissa, josta palasi Tampereelle vuonna 1923. Ammattilaisnäyttelijän ura oli verraten lyhyt jakso Tolosen yli satavuotisesta elämästä. Avioiduttuaan vuonna 1928 Tolonen muutti Ranskaan ja lopetti uransa. Hänen jäähyväisnäytelmänsä oli *Kunniallinen hekuma*.

Toloseen kohdistui teatterissa kateutta, joka myrkytti ilmapiirin. Tolonen käytti asemaansa hyväksi esimerkiksi pitämällä sisarensa puolia roolijaoissa. Hän sai myös muutettua  Erkki Kivijärven komedian *Eeva* loppuratkaisun mieleisekseen. Tolosen tulkitsema Eeva Ström meni hänen ratkaisussa naimisiin toisen miehen kanssa kuin Kivijärven alkuperäistekstissä.

1930-luvulla Tolonen oli vielä sivuosassa kahdessa elokuvassa. Risto Orkon elokuvassa *Minä ja ministeri* (1934) hänet nähdään palveluspaikkaa hakevana neitinä. Valentin Vaalan komediaklassikossa *Vaimoke* (1936) hänellä on niin ikään sivuosa.

Jarno Pennanen mainitsi jäähyväiskirjoituksessa Aamulehdessä Tolosen olleen näyttämöllä sekä tyttönen että daami, joka laajensi asteikkoaan aina  tragedienneen asti. Pennanen näki Tolosen olleen vasta puhkeamassa kukkaan uransa lopussa.

Lähteet
-------

* Rajala, Panu: Tunteen tulet, taiteen tasot – Tampereen Teatteri 1904 – 2004, ISBN 952-99437-0-9
* Vuosisadanalun Mikkeli Sirpa Tolosen kuvaamana (arkistoitu versio) Mikkeli.fi
* Elonet

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Suhoi Su-2** (ven. Сухой Су-2) on neuvostoliittolainen Suhoin valmistama tiedustelu- ja kevyt pommikone, jota käytettiin toisessa maailmansodassa itärintaman taistelujen alkuvaiheessa. Se oli Pavel Suhoin suunnittelemista lentokoneista ensimmäinen. Suunnittelu tapahtui vuosien 1936 ja 1937 välillä. Ensilennon lensi Mihail Gromov 25. elokuuta 1937. Malli hyväksyttiin tuotantoon nimellä **BB-1** (ven. Ближний бомбардировщик, *Bližni bombardirovštšik*, "lyhyen matkan pommittaja"). Mallinimeksi vaihtui Su-2, kun epäluotettava M-87-moottori korvattiin Tumanski M-88:lla. Siitä kehitettiin kaksi jatkoversiota: **Su-4**, jossa oli voimakkaampi moottori ja aseistus, ja maataistelukone **ShB**. Koneita valmistettiin vuosina 1940–1942 793 kappaletta.

Koneessa käytettiin eri versioissa sekä Švetsov- että Tumanski-tähtimoottoreita. Näistä Tumanski M-88 -versio oli massatuotantomalli. Kun LaGG-3-hävittäjässä kokeiltiin voimakkaampaa Švetsov AŠ-82 -tähtimoottoria suorituskyvyn parantamiseksi, asennettiin runkoon Su-2-tyypin keulaosa.*lähde?*

Lähteet
-------

* Donald, David: *The encyclopedia of world aircraft*. Enderby: Blitz Editions, 1997. ISBN 1-85605-375-X. (englanniksi) (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Donald 1997 s. 864

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Suhoi Su-2** Wikimedia Commonsissa

* Su-2 from Avia Russian (Arkistoitu – Internet Archive)
* Su-2 from WINGS PALETTE (Arkistoitu – Internet Archive)
* Su-2 from Avia press  (Arkistoitu – Internet Archive)

Suhoin lentokoneet

|  |  |
| --- | --- |
| Hävittäjät | 
* Su-9
* Su-11
* Su-15
* Su-27
* Su-30
* Su-33
* Su-35
	+ Su-37
* Su-57 (T-50)

 |
| Pommi- ja rynnäkkökoneet | 
* Su-2
* Su-4
* Su-7
* Su-17
	+ Su-20
	+ Su-22
* Su-24
* Su-25
* Su-34
* Su-39

 |
| Tiedustelukoneet | 
* Su-12

 |
| Koulukoneet | 
* UTB
* Su-26
* Su-28
* Su-29
* Su-31

 |
| Kuljetuskoneet | 
* Su-38
* Su-80
* S-21
* Superjet 100

 |
| Kokeelliset | 
* Su-1
* Su-3
* Su-5
* Su-6
* Su-8
* Su-10
* Su-11
* Su-13
* Su-37
* Su-47
* P-1
* T-3
* T-4

 |
Soturi ratsailla  
Pohjoinen Wei-dynastia (386 – 534)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eteläiset ja pohjoiset dynastiat**.

**Eteläiset ja pohjoiset dynastiat** (南北朝 [nán běi cháo]) on yhteisnimitys Kiinan eri osia välillä 386–589 hallinneille dynastioille. 

1. Pohjoiset dynastiat 386–581
2. Eteläiset dynastiat 420–589

Oikeastaan jo Han-dynastian päättymisestä alkanut hajanaisuus Kiinassa jatkui Jin-dynastian luoman hetkellisen yhtenäisyyden jälkeen. Pohjoisten ja eteläisten alueiden ei-kiinalaisen väestön kiinalaistuminen kiihtyi. Myös buddhalaisuus levisi ympäri maata. 

Poliittisesta hajanaisuudesta huolimatta teknologista kehitystä tapahtui. Ruuti (jota käytettiin ilotulitteissa) ja kottikärryt ovat ilmeisesti peräisin 500-luvulta tai 600-luvulta. Lisäksi aikakaudella tapahtui merkittävää kehitystä lääketieteessä, astronomiassa ja karttojen tekemisessä.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Itäinen Jin-dynastia** | **Kiinan dynastiat** | Seuraaja:**Sui-dynastia** |
**Tarso Anibal Santanna Marques** (s. 19. tammikuuta 1976 Curitiba, Brasilia) on brasilialainen autourheilija. Hän osallistui 26 Formula 1 -sarjan Grand Prix -kilpailuun kausilla 1996, 1997 ja 2001. Hän ajoi kaikki kautensa Minardilla, eikä hän saavuttanut yhtään MM-pistettä.

Marques on ajanut myös Champ Car -sarjassa ja ajaa nykyään Brasiliassa vakioautoilla.

Uran alku
---------

Viiden karting-vuoden jälkeen Marques kilpaili Formula Chevrolet -sarjassa kotimaassaan Brasiliassa ollessaan vasta 16-vuotias. Hän voitti mestaruuden heti ensi yrittämällään. Kaudeksi 1993 hän siirtyi Formula 3 Sudamericana -sarjaan ja myöhemmin Euroopan Formula 3000 -sarjaan. Hänestä tuli nuorin molemmissa sarjoissa voittanut kuljettaja.

Formula 1 -ura
--------------

Marques pääsi kaudella 1996 kilpailemaan ensimmäistä kertaa Formula 1 -sarjassa. Kyseisellä kaudella hän ajoi osallistui kahteen osakilpailuun Minardin ratissa. Lisäksi kaudella 1997 hän korvasi Prost-talliin siirtynyttä Jarno Trullia Kanadan GP:stä lähtien. Vuodeksi 1999 Marques siirtyi kilpailemaan CART-sarjaan.

Kaudeksi 2001 Marques palasi F1-sarjaan. Hän ajoi Minardilla Fernando Alonson tallikaverina. Kausi loppui Marquesin osalta jo Belgian GP:n jälkeen, kun malesialainen Alex Yoong korvasi hänet. Kyseisellä kaudella Marques oli kahdesti yhdeksäs, jotka jäivät hänen parhaaksi sijoikseen. Kausi jäi Marquesin viimeiseksi F1:ssä, eikä hän näin ollen ajanut yhtään kokonaista kautta sarjassa.

Ura F1:n jälkeen
----------------

Marques ajoi vuosina 2004 ja 2005 Champ Car -sarjassa, jota edeltäneessä CART-sarjassa hän oli ajanut jo vuosina 1999 ja 2000. Hän ajoi FIA GT Championship -sarjassa Ferraria kolmessa kilpailussa. Hän saavutti kymmenen pistettä. Kaudesta 2006 lähtien Marques on ajanut Brasilian Touring car -sarjassa.

Formula 1 -tulokset
-------------------

**Lihavointi** tarkoittaa paalupaikkaa, *kursivointi* kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.


| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | Minardi | AUS  | BRAKesk. | ARGKesk. | EUR  | SMR  | MON  | ESP  | CAN  | FRA  | GBR  | GER  | HUN  | BEL  | ITA  | POR  | JPN  |  | 0 | 24. |
| 1997 | Minardi | AUS  | BRA  | ARG  | SMR  | MON  | ESP  | CAN  | FRAKesk. | GBR10 | GERKesk. | HUN12 | BELKesk. | ITA14 | AUTEX | LUXKesk. | JPNKesk. | EUR15 | 0 | 25. |
| 2001 | Minardi | AUSKesk. | MAL14 | BRA9 | SMRKesk. | ESP16 | AUTKesk. | MONKesk. | CAN9 | EURKesk. | FRA15 | GBRDNQ | GERKesk. | HUNKesk. | BEL13 | ITA  | USA  | JPN  | 0 | 22. |

Lähteet
-------

1. ↑  Tarso Marques perfil Tarsomarques.com. Viitattu 27.5.2008. (portugaliksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Kuljettajat: Tarso Marques F1-ruutu.  Arkistoitu 3.5.2015. Viitattu 27.5.2008.
3. ↑  Tarso Marques career statistics Driverdb.com. Viitattu 27.5.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tarso Marques** Wikimedia Commonsissa

* Tarso Marquesin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Mark Howe** (s. 28. toukokuuta 1955 Detroit) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja. Hän on legendaarisen Gordie Howen poika. Hän on eniten alivoimamaaleja NHL:n historiassa tehnyt puolustaja 28 alivoimamaalillaan.

Ura
---

Howe oli saavutti hopeaa vuoden 1972 talviolympialaisissa. Vuonna 1973 hän aloitti ammattilaisuransa WHA-liigassa Houston Aeros -joukkueessa. Howe valittiin WHA:n vuoden tulokkaaksi. Boston Bruins varasi hänet NHL:ään varaustilaisuuden 1974 toisella kierroksella numerolla 25. Howe pelasi Houstonissa vuoteen 1977 saakka, jolloin siirtyi New England Whalersiin. Whalers siirtyi NHL:ään vuonna 1979.

Vuonna 1982 Howe siirtyi Philadelphia Flyersiin, jossa pelasi seuraavat kymmenen kautta. Vuonna 1992 Howe siirtyi Detroit Red Wingsiin, jossa pelasi vielä kolme kautta ennen uransa lopettamista. Yhteensä Howen NHL-ura käsitti 929 ottelua, jossa hän teki197 maalia ja antoi 545 maalisyöttöä. Uransa parhaalla kaudella 1985–1986 Howe teki 24 maalia, antoi 58 maalisyöttöä, teki 7 alivoimamaalia sekä saavutti tehopörssiin lukeman +85.

Uran jälkeen
------------

Aktiiviuransa jälkeen Howe on toiminut pelaajatarkkailijana Detroit Red Wingsille.

Vuonna 2011, 16 vuotta pelaajauransa päättymisen jälkeen, Howe valittiin Hockey Hall of Famen jäseneksi ja vuonna 2012 Philadelphia Flyers jäädytti hänen pelinumeronsa, numeron 2.

Lähteet
-------

1. ↑  Gordie Howe NNDB. Viitattu 21.2.2007. (englanniksi)
2. ↑  NHL Stats *NHL.com*. Viitattu 10.1.2022. (englanniksi)
3. ↑  Mark Howe *Olympedia*.  (englanniksi)
4. ↑  Flyers Heroes of the Past: Mark Howe (Part 1)  29.1.2007. philadelphiaflyers.com. Viitattu 6.5.2012. (englanniksi)
5. ↑  Flyers Heroes of the Past: Mark Howe (Part 2)  2.2.2007. philadelphiaflyers.com. Viitattu 6.5.2012. (englanniksi)
6. ↑  Flyers retire Mark Howe's No. 2  6.3.2012. NHL.com. Viitattu 6.5.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Legends of Hockey (englanniksi)
* Mark Howe The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Philadelphia Flyers Legends: Mark Howe (englanniksi)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Wayne Gretzky** | **NHL Plus/Minus Awardin voittaja**1986 | Seuraaja:**Wayne Gretzky** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Kolikko vuodelta 89 eaa. , jossa kuvataan Tarpeian surma kilvillä.
**Tarpeia** on kenties alun perin ollut Capitolium-kukkulan – jonka vanha nimi on *mons Tarpeius* – suojelusjumalatar. Fabius Pictorin ajasta lähtien Tarpeia kuitenkin tulkittiin Rooman varhaishistorian tarunomaiseksi neidoksi.

Roomalaisessa mytologiassa Tarpeia oli Capitolium-kukkulan komentajan Spurius Tarpeiuksen tytär sabiineja vastaan käydyn sodan aikana. Tarujen mukaan Tarpeia oli rakastunut sabiinien kuninkaaseen Titus Tatiukseen, ja lupasi avata linnoituksen portit sabiineille, jos nämä antaisivat hänelle palkkioksi mitä he pitivät vasemmassa käsivarressaan eli kultaiset käsivarsirenkaat. Sabiinit pitivät lupauksensa, mutta käsivarsirenkaiden sijaan he heittivät pitelemänsä kilvet Tarpeian päälle ja murskasivat hänet kuoliaaksi. Tarina on mahdollisesti yritys selittää, miksi Capitoliumin Tarpeian kallio oli murhaajien ja petturien teloituspaikka.  

Toisen tarun mukaan Tarpeia olikin kansallissankari, koska hän onnistui riisumaan sabiinit aseista.

Lähteet
-------

* Paavo Castrén ja Leena Pietilä-Castrén: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. 1 2 3  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 557
2. ↑  Tarpeia *Britannica Academic, Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 5.7.2018. (englanniksi)
**Minna Vienola (o.s. Marjamäki)** (s. 8. toukokuuta 1969) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vienola debytoi naisten SM-sarjassa kaudella 1983 Ikaalisten Tarmon riveissä. Hän edusti Tarmoa yhtäjaksoisesti vuoteen 1990 ja siirtyi sitten vuodeksi Hyvinkään Tahkoon. Hyvinkäältä hän palasi vuoden jälkeen vielä yhdeksi vuodeksi Ikaalisiin ennen siirtymistään kaudelle 1993 Ylihärmän Junkkareihin. Siellä hän pelasi Superpesistä yhtäjaksoisesti vuoteen 1998 asti ennen lopettamistaan. Vienola teki paluun Ylihärmän joukkueeseen kaudelle 2006 jonka jälkeen lopetti pelaajauransa toistamiseen.

Minna Vienola pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä kaikkiaan 346 ottelua, joissa syntyi 663 lyötyä ja 293 tuotua juoksua. Sisäpelissä hänen roolinsa oli nimenomaan vaihto- ja kotiutuslyöjä. Ulkopelissä Vienola toimi uransa alkuvuosina Tarmossa lukkarina.

Pesispörssissä Vienola löytyy 2047.3 pisteellä sijalta kuusi.

Vienola valittiin seitsemän kertaa Itä-Länsi otteluun ja kuudesti Liitto-Lehdistö otteluun.

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 4 SM-kultaa: 1985, 1986, 1987, 1991
* 1 SM-hopea: 1984
* 2 SM-pronssia: 1989, 1990
* 7 Itä–Länsi-ottelua: 1985, 1968, 1987, 1989, 1990, 1993, 1994
* 6 Liitto–Lehdistö-ottelua: 1984–1988, 1990

Lähteet
-------

1. ↑   Pelaajakortti