recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aapo Repo** (s. 15. marraskuuta 1977 Imatra) on suomalainen nukketeatteritaiteilija, joka johtaa yhden miehen teatteri Reaktoria, jonka hän perusti vuonna 2007. Hänet palkittiin vuonna 2018 Lastenkulttuurin valtionpalkinnolla.

Ura
---

Repo aloitti harrastajateatteritoiminnan vuonna 1994. Teatteri Imatrassa hän esiintyi vuosina 2000–2003 ja Mustan ja valkoisen teatterissa 2002–2005. Repo perusti vuonna 2007 yhden miehen nukketeatteri Reaktorin.

Revon ura kansainvälistyi vuonna 2014, kun hän liittyi tanskalais-irlantilaiseen Teater Refleksion -ryhmään, joka on kiertänyt esiintymässä ympäri maailmaa. Suomessa Repo on edistänyt nukketeatteritoimintaa alan kansainvälisen järjestön UNIMAn Suomen yhdistyksessä. Hän oli siellä ensin hallituksen jäsenä, ja vuodesta 2015 hän on toiminut yhdistyksen puheenjohtajana.

Repo on toiminut urallaan myös Etelä-Savon lastenkulttuurin läänintaiteilijana ja mikkeliläisen Satujen sateenvarjo -nukketeatterifestivaalin taiteellisena johtajana.

Tyyli ja tunnustukset
---------------------

Repo johtaa yhden miehen teatteri Reaktoria. Hän ideoi, käsikirjoittaa, ohjaa, lavastaa ja näyttelee esityksissään. Hän valmistaa myös bunraku-nukkeja. Repo palkittiin vuonna 2018 lastenkulttuurin valtionpalkinnolla. Sitä perusteltiin Revon tavalla luoda paperista turvallisia leikkimaailmoja, jotka ovat turvallisia vauvoja myöten.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aapo Repo, CV (pdf) *webcache.googleusercontent.com*. Viitattu 27.11.2018. [vanhentunut linkki]
2. 1 2 3  Lastenkulttuurin valtionpalkinnon sai nukketeatteritaiteilija Aapo Repo  19.11.2018. Taiteen edistämiskeskus.  Arkistoitu 28.11.2018. Viitattu 27.11.2018.
3. ↑  Pekkarinen, Susanna: Aapo Repo luo leikkimaailmoja nukketeatterillaan – on saanut 30 000 euron valtionpalkinnon *YLE Uutiset*.  19.11.2018. Yleisradio. Viitattu 27.11.2018.
4. ↑  Haapanen, Satu: Miten kiltistä Carmenista tulee karmee ämmä? *YLE Uutiset*.  17.8.2012. Yleisradio. Viitattu 27.11.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Nukketeatteri Reaktor
Rostov-na-Donu - Tsentralnyi -lentotukikohta Venäjän länsiosan kartalla.  
Rostov-na-Donu - Tsentralnyi -lentotukikohta Venäjän länsiosan kartalla.Rostov‑na‑Donu - TsentralnyiRostov-na-Donu - Tsentralnyi
**Rostov-na-Donu - Tsentralnyi** (ven. военный аэродром Ростов-на-Дону - Центральный, *vojennyi aerodrom Rostov-na-Donu - Tsentralnyi, Donin Rostovin keskustan sotilaslentokenttä*; kansallinen lentopaikka-tunnus: **ЬРРО** ), joskus muodossa *Rostov-Tsentralnyi*, on lentotukikohta Venäjän Rostovin alueen Donin Rostovissa. Lentopaikka sijaitsee noin 9 kilometriä Donin Rostovin keskustasta luoteeseen.

Lentotukikohdassa toimi vuoden 2021 lopussa 30. yhdistetty lentokuljetusrykmentti (30 OTSAP; joukko-osasto 41497). Sen kalustoon kuului rahtilentokoneita (An-12BK, Antonov An-26 ja Antonov An-148-100E), Mil Mi-24P/V -taisteluhelikoptereita, Mil Mi-26/26T/T3 -kuljetushelikoptereita ja ainakin yksi Iljušin Il-20M -tiedustelulentokone.

Keväällä 2022 lentotukikohta on esimerkiksi huoltanut Venäjän hyökkäyssodan Ukrainassa taistelevia sotilaita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Rostov-na-Donu/North (--) (lentopaikalla on tässä luettelossa virheellinen nimi) *Scramble, scramble.nl*. Dutch Aviation Society. Viitattu 11.7.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Сборник четрыхбуквенных указателей (Индексов) местоположения аэродромов, полигонов и посадочных площадок (pdf) (Kokoelma lento- ja laskeutumispaikkojen sijaintien nelikirjaimia tunniksia (indeksejä))  2013, päivitetty 5/2022. Moskova:  Federanoje agenstvo vozdušnogo transporta (Rosaviatsija) via caiga.ru. Viitattu 11.7.2022. (venäjäksi)
3. 1 2 3  David Batashvili: Russian Military Forces: Interactive Map (Karttaa zoomaamalla yksittäiset joukko-osastot ja niiden tukikohdat tulevat esille. Yksiköiden symboleja klikkaamalla yksiköstä tai tukikohdasta saa lisätietoa.) *gfsis.org.ge*. Rondeli Foundation. Viitattu 11.7.2022. (englanniksi)
4. ↑  Отправка пасхальных куличей из Ростовской области российским военнослужащим (Pääsiäiskulitsojen lähettäminen Rostovin alueelta venäläisille sotilaille (Ukrainassa)) *Argumenty i Fakty, aif.ru*.  22.4.2022. Viitattu 11.7.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Vojennyi aerodrom Rostov-na-Donu (Tsenralnyi) (venäjäksi) (wikimapia.org)

Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
  
Džankoi
Hvardijske
 Sevastopol-Belbek
Katša
Saky
 Krymsk
Jeisk
Korenovsk
Prim.-Aht.
Budjonnovsk
Morozovsk
Rostov‑na‑  
 Donu‑Tsent.
Taganrog-  
Tsent.
Millerovo
Ahtubinsk
Marinovka
Vjazma‑  
Dvojevka
Šatalovo-1
Kursk-itäinen
Baltimor
 Boriso-  
     glebsk
Buturlinovka
Šaikovka
Lipetsk
Kaliningrad
 Kalining.-  
   Tškalovsk
Donskoje
Rjazan-Djagilevo
Tškalovski
Ostrov
Pihkova
Soltsy-2
Vologda-Kipelovo
Kubinka
Ostafjevo
Vlad.-Semj.
Savasleika
Borisovski-  
    Hotilovo
Toržok
Tver-Migalovo
Ivanovo-Severnyi
Saratov-Engels
Puškin
Pietari‑  
Levašovo
Pribylovo
Gromovo
Petroskoi
Plesetsk
Alakurtti
Montšegorsk
Olenja
Severom.-3
Severom.-1
Rogatšovo**Venäjän läntisimpien lentotukikohtien ja yhteiskäyttölentoasemien sijainti.** Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
**Henrik Knut Wrede** (11. joulukuuta 1854 Anjala – 13. elokuuta 1929 Anjala) oli suomalainen agronomi, turvalaitoksen johtaja ja muistelmakirjailija.

Wreden vanhemmat olivat Vaasan läänin kuvernööri, vapaaherra Carl Gustaf Fabian Wrede ja Margareta Sofia Eleonora Glansenstjerna. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1874 ja valmistui agronomiksi 1880 Ruotsin maatalousyliopistossa Ultunassa. Wrede perusti sisarensa Mathilda Wreden kanssa Toivolan vapautettujen vankien turvalaitoksen ja oli sen johtajana 1886–1897. Sittemmin hän oli Toivolan tilan vuokraajana.

Wrede matkusti 1880-luvulla Siperiassa ja Kaukoidässä levittäen Englannin ja ulkomaiden raamattuseuran kustantamia kirjoja. Hän tapasi matkoillaan myös Siperiaan karkotettuja suomalaisia ja kirjoitti myöhemmin kokemuksistaan muistelmakirjan *I Sibirien för trettio år sedan*.

Wrede oli naimisissa vuodesta 1894 kreivitär Ellen Jenny Creutzin kanssa.

Teokset
-------

* *I Sibirien för trettio år sedan: reseminnen*. Helsingfors: Söderström, 1918, ilmestyi Aune Krohnin suomentamana nimellä *Siperiassa 30 vuotta sitten*. WSOY 1923 ja Lennart Pinomaan tarkistamana nimellä *Jokilaivalla ja tarantassissa: matkakuvaus Siperiasta 100 vuoden takaa*. Karas-sana, Lohja 1985
* *Kymmenen vuotta vapautettujen vankien parissa: muistelmia*; suom. Aune Krohn. WSOY 1926

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. ↑  Hurskaan miehen Siperia, Timo Vihavaisen blogi 10.10.2018


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Ispoisten uimarannalla on suosittu avantouintipaikka.
**Pitkäsalmi** on Saaristomeressä Turun ja Kaarinan edustalla oleva salmi, joka erottaa Hirvensalon saaren manner-Turusta. Pitkäsalmi on noin viisi kilometriä pitkä ja leveimmästä kohdastaan yli kilometrin leveä.

Muutoin kuin vesitse Pitkäsalmen ylitse pääsee ainoastaan Hirvensalonsiltaa, joka valmistui vuonna 1993. Ensimmäinen silta rakennettiin vuonna 1949 ja sitä ennen salmen saattoi ylittää lossilla tai venekyydillä. Nykyinen silta yhdistää Pihlajaniemen ja Moikoisten kaupunginosan.

Pitkäsalmen rannoilla sijaitsevat muiden muassa Uittamon lava sekä Katariinanlaakson ja Rauvolanlahden luonnonsuojelualueet. Pitkäsalmen varrella on useita pienempiä venesatamia sekä 250-paikkainen Uittamon pienvenesatama. Uittamon soutu- ja melontakeskus on myös Pitkäsalmessa. Turun puolella on Ispoisten uimaranta ja Hirvensalon puolella Sorttamäen ja Moikoisten uimarannat.

Kalalajisto koostuu alueelle tyypillisistä merikaloista sekä särkikaloista. Poikasnuottausten perusteella Pitkäsalmi on tärkeä lisääntymis- ja poikastuotantoalue kuoreelle, silakalle, salakalle, kuhalle ja ahvenelle. Runsaimmin tavattuja lajeja ovat kuha, pasuri, ahven, kiiski ja salakka. Alue on rehevää ja suosii siksi särkikaloja.

Lähteet
-------

1. ↑  Turun opaskartta Turun kaupunki. Viitattu 5.6.2018.
2. ↑  Port Aboa: Asemakaava ja asemakaavan muutos (pdf) Turun kaupunki. Viitattu 5.6.2018.
3. 1 2  Lupapäätös 74/2007/4 (pdf) Länsi-Suomen ympäristölupavirasto. Viitattu 5.6.2018.
*Tämä artikkeli kertoo kihlakunnantuomarista ja valtiopäivämiehestä. Hänen pojastaan, jääkäri Kasper Wredestä on oma artikkeli.*
**Kasper Hjalmar Wrede** (26. tammikuuta 1849 Anjala – 8. maaliskuuta 1912 Anjala) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja valtiopäivämies.

Wreden vanhemmat olivat Vaasan läänin kuvernööri, vapaaherra Carl Gustaf Fabian Wrede ja Margareta Sofia Eleonora Glansenstierna. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lukiosta 1868 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1872 ja kameraalitutkinnon 1873. Wrede sai varatuomarin arvon 1875. Wrede oli senaatin ylimääräisenä kopistina vuodesta 1879 ja toimi sitten tuomarina eri tuomiokunnissa. Hän oli Euran tuomiokunnan tuomarina 1885–1900 ja Iitin tuomiokunnan tuomarina 1900–1903. Hän osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1888, edustaen von Willebrand -sukua, ja omisti Anjalassa Rabbelugnin kartanon.

Wrede oli naimisissa vuodesta 1892 ruotsalaisen Anna Sofia Ihren kanssa. Heidän lapsiaan olivat jääkäri ja Suomen ilmailun uranuurtaja Kasper Wrede ja hevoskasvattaja ja kilparatsastaja Eva Wrede.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. ↑  Kuolleita.  *Turun Sanomat*, 09.03.1912, nro 2163, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 10.04.2021.
3. ↑  Förteckning öfver Finlands till landtdagen i Helsingfors år 1888 församlade Ridderskap och Adel. Protokoll förda hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen år 1888. Tredje häftet. Helsingfors: Hufvudstadsbladets Tryckeri, 1888, ss. 1685-1691.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Shenzhenin satama  
Shenzhenin satamaShenzhenin satamaShenzhenin sataman sijainti Kiinassa
**Shenzhenin satama** (kiin. 深圳港, LOCODE: CN SZX tai CN SZP (Shenzhen Pt)) on Kiinan eteläosissa sijaitsevan Guangdongin maakunnan erityistalousalueen, suurkaupunki Shenzhenin satama. Sataman läntinen osa sijaitsee laajalla alueella Helmijoen (Zhujiang) estuaarin koillisosissa Etelä-Kiinan meren pohjoisrannalla. Shekoun lauttaterminaalista on matkustajaliikennettä lähialueille, esimerkiksi Hongkongin, Macaon ja Zhuhain puolelle. Satamaan kuuluu myös itäinen osa konttilaitureineen (Yantian, esimerkiksi 22.573°N, 114.271°E).

Shenzhenin sataman läntisen osan Chiwanin konttiterminaalia
Shenzhenin satama-alueita Guangdongin maakunnassa  
*Shenzhenin satama (Shekou)*
*Shenzhenin satama (Yantian)*Shenzhenin sataman alueita Guangdongin maakunnassa
Shenzhenin Chiwanin konttiterminaalia
Shenzhenin Shekoun lauttaterminaalia
Shenzhenin sataman läntisen osan välittömässä läheisyydessä on kaksi muuta suursatamaa: Hongkongin satama etelässä ja Kantonin satama luoteessa.

Maailmanluokan suursatama
-------------------------

Shenzhenin satama on maailman suurimpia satamia erityisesti pitemmälle jalostetun tavaran kuljetuksiin käytetyssä konttiliikenteessä. Vuoden 2011 konttimäärällään (22,6 miljoonaa TEU) satama oli Euroopan suurimman sataman eli Rotterdamin sataman laatimalla listalla neljännellä sijalla maailmassa; sama sijoitus Shenzhenillä oli kahtena edellisenäkin vuonna. Myös amerikkalaisten satamaviranomaisten laatimalla vuoden 2010 satamien top-100 maailmanlistalla, Shenzen ylsi konttiliikenteessä maailmanlistan 4. sijalle.

Sataman kautta kulki vuonna 2010 yhteensä 204,9 miljoonaa tonnia rahtia, joka toi Shenzhenille amerikkalaisen satamajärjestön rahtiliikennetilastossa 13. sijan maailmantilastossa tuona vuonna. Amerikkalaislistaus ei kuitenkaan sisällä esimerkiksi kaikkia viime vuosina nopeasti kasvaneita kiinalaissatamia. Rotterdamin sataman keräämien tietojen mukaan Shenzhenin sataman rahtimäärä vuonna 2011 oli 223,0 miljoonaa tonnia ja satama sijoittui hollantilaislistan 16. suurimmaksi satamaksi maailmassa (2010 määrä 221,0 milj. t.).

Shenzhenin lounaisosissa sijaitsevan Shekoun sataman itälaitaa, matkustajaterminaali kuvan oikeassa laidassa
Shekoun konttiterminaalin nostureita Shenzheninlahdelta (Hongkongin suunnalta) nähtynä

Lähteet
-------

1. ↑  United Nations Code for Trade and Transport Locations (UN/LOCODE) (YK:n koodi kauppa- ja liikennepaikoille (UN/LOCODE)) unece.org. Viitattu 3.3.2013. (englanniksi)
2. 1 2  Port of Rotterdam: Port statistics 2009 - 2010 - 2011 Port of Rotterdam, portofrotterdam.com.  Arkistoitu 3.1.2013. Viitattu 30.12.2012. (englanniksi)
3. 1 2  World port rankings 2010 (pdf) (Maailman suurimpien satamien kokonaisrahtimäärä (t) ja konttiliikenteen määrä (TEU))  2011. American Association of Port Authorities, aapa-ports.org. Viitattu 30.12.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Shen Zhen Port - Port info - Brief Introduction of Shenzhen Port (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (sztb.gov.cn)
* Shenzhenin sataman tilanne (AIS-tietojen mukaan) (englanniksi) (marinetraffic.com)
Kantonin satama  
Kantonin satamaKantonin satamaKantonin sataman sijainti Kiinassa
Kantonin satama-alueita Guangdongin maakunnassa  
*Kantonin satama*
*Kantonin satama*Kantonin satama-alueita Guangdongin maakunnassa
**Kantonin satama** (kiin.  廣州港, LOCODE: CN GUA tai CN GUT(Guangdong Terminal)) on Kiinan eteläosissa sijaitsevan Guangdongin maakunnan pääkaupungin, suurkaupunki Kantonin satama. Satama sijaitsee laajalla alueella Helmijoen (Zhujiang) alajuoksulla, sekä esimerkiksi Nanshan saarella Helmijoen estuaarissa Etelä-Kiinan meren pohjoisrannalla (22.647°N, 113.680°E). Sataman toiminnasta vastaa valtionyritys *Guangzhou Port Group Co. Ltd*. 

Kanton on ollut merkittävä satamapaikkakunta erittäin pitkään, ainakin jo Qin-dynastian aikakaudella runsas 200 eaa.

Yksi maailman suurimmista satamasta
-----------------------------------

Kantonin sataman kautta kulki vuonna 2010 yhteensä 425,6 miljoonaa tonnia rahtia, millä määrällä satama oli tuolloin maailman neljänneksi suurin satama amerikkalaisen satamajärjestön laatimalla maailmantilastolla. Euroopan suurimman sataman eli Rotterdamin sataman tietojen mukaan Kantonin satama oli vuosina 2010 ja 2011 kuitenkin vasta kuudennella sijalla, rahtimäärän ollessa vuonna 2010 yhteensä 400 ja vuonna 2011 kaikkiaan 429 miljoonaa tonnia. Kiinalaisen Shanghain merenkulkuylioipiston satamatilaston mukaan Kantonin sataman kautta kulki vuonna 2013 kaikkiaan 455,1 miljoonaa rahtitonnia. Kantonin sataman oli tuolloin maailman 5. suurin rahtisatama.

Konttiliikenteessä Kantonin satama oli vuoden 2011 konttimäärällä 14 400 kTEU hollantilaislistalla 7. sijalla maailmassa, samoin edellisvuonna molempien listausten mukaan. Vuonna 2013 satama listattiin maailman 8. suurimmaksi konttisatamaksi 15,31 MTEU:n konttimäärällä. 

Kantonin sataman lähistöllä sijaitsee muitakin Kiinan suursatamia: Hongkongin satama ja Shenzhenin satama.

Lähteet
-------

1. ↑  United Nations Code for Trade and Transport Locations (UN/LOCODE) (YK:n koodi kauppa- ja liikennepaikoille (UN/LOCODE)) unece.org. Viitattu 3.3.2013. (englanniksi)
2. 1 2  World port rankings 2010 (pdf) (Maailman suurimpien satamien kokonaisrahtimäärä (t) ja konttiliikenteen määrä (TEU))  2011. American Association of Port Authorities, aapa-ports.org. Viitattu 22.12.2012. (englanniksi)
3. 1 2  Port of Rotterdam: Port statistics 2009 - 2010 - 2011 Port of Rotterdam, portofrotterdam.com.  Arkistoitu 3.1.2013. Viitattu 22.12.2012. (englanniksi)
4. 1 2  Throughput Ranking of Top 10 Global Ports (Shanghain merenkulkuyliopiston ylläpitämän China Shipping Databasen tieto vuosien 2012-2013 rahtimääristä tonneina maailman 10 suurimman sataman osalta; saman tilaston toiselta lehdeltä löytyvät 10 maailman suurinta konttisatamaa samoina vuosina) Shanghai Maritime University China Shipping Database.  Arkistoitu 28.5.2014. Viitattu 17.6.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Satama-alueella olevat alukset (AIS-tietojen mukaan) (englanniksi) (marinetraffic.com)
* Satamayhtiön portaali (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gzport.gov.cn)
* Satamayhtiön sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gzport.com)
**Nils Karl Elias Grotenfelt** (28. joulukuuta 1817 Joroinen – 1. huhtikuuta 1868 Viipuri) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies. 

Grotenfeltin vanhemmat olivat tilanomistaja Gustaf Berndt Grotenfelt ja Anna Margareta Paldani ja puoliso vuodesta 1844 Ottiliana Johanna Crusell (k. 1908). Grotenfelt tuli ylioppilaaksi 1834 ja suoritti tuomarintutkinnon 1839, varatuomarin arvon hän sai 1842. Grotenfelt tuli Viipurin hovioikeuden ylimääräiseksi kanslistiksi 1840, kanslistiksi 1843, aktuaariksi 1846, ylimääräiseksi viskaaliksi 1850, notaariksi 1851, varakanneviskaaliksi 1856, sihteeriksi 1857, asessoriksi 1858 ja hovioikeudenneuvokseksi 1866. Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1867.

Grotenfeltin poikia olivat maataloushallituksen ylijohtaja Nils Grotenfelt, Porvoon lyseon kollega Ossian Grotenfelt, tullihallituksen asessori Nils Bernt Grotenfelt ja maanviljelystalouden ja maanviljelysopin professori Gösta Grotenfelt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Nils Karl Elias Grotenfelt. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 13.12.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Tuusulan venäläinen ortodoksinen varuskuntakirkko.
**Tuusulan venäläinen varuskuntakirkko** eli **Pyhän Nikolaoksen kirkko** oli Tuusulan varuskunta-alueella sijainnut ortodoksinen kirkkorakennus. Vuonna 1900 valmistuneen kirkon rakentaminen kuului laajaan venäläistämisohjelmaan. Kirkon suunnitelmat piirsi arkkitehti Šaposnikov. Kirkko sijaitsi mäellä, josta rakennus hallitsi koko Tuusulaa.

Kirkkoon saatiin paljon lahjoituksia. Muun muassa kelloihin tarvittava metalli saatiin venäläisten upseerien keräämistä ja lahjoittamista tykinhylsyistä. 

Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1897. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov oli läsnä kirkonkellojen nostotilaisuudessa maaliskuussa 1900, ja kirkko vihittiin lokakuussa 1900. Kirkkoa on pidetty komeimpana tuolloin rakennetuista monista sotilaskirkoista. Kirkossa pidettiin jumalanpalveluksia vuoteen 1922 asti, minkä jälkeen se oli erilaisissa tilapäiskäytöissä, muun muassa varastona. Tornit purettiin jatkosodan aikana, jotta ne eivät loistaisi pimeässä, ja itse rakennus purettiin vuonna 1958.

Kirkon paikalle pystytettiin muistomerkki vuonna 1961.

Kirkolle kuulunut risti löytyi Tuusulan Hyrylän Kirkonmäen rakennustyömaalta joulun alla 2020.

Lähteet
-------

* Koukkunen, Heikki & Kasanko, Mikael: *Helsingin ortodoksinen seurakunta 1827–1977*, s. 64–67. Helsingin ortodoksinen seurakunta, 1977. ISBN 951-99128-5-1.

* Lehtonen, Timo: *Vaienneet kellot: Autonomian ajan sotilaskirkot 1809 - 1917*. Jelgava Printing House, Riika, 2015. ISBN 978-952-93-6534-0.

### Viitteet

1. 1 2  Tuusulan kotiseutupolut; Varuskuntapolku *tuusula.fi*.  Arkistoitu 8.2.2009. Viitattu 17.5.2009.
2. ↑  Artikkelit: Ajankohtaista Hos.fi 27.1.2021
**Frans Oskar Durchman** (13. helmikuuta 1813 Kuivaniemi – 27. maaliskuuta 1880 Vöyri) oli suomalainen pappi, myöhemmän herännäisliikkeen johtohenkilöitä, ja valtiopäivämies. 

Durchmanin vanhemmat olivat kappalainen Gustaf Durchman ja Brita Maria Sarelius ja puolisot vuodesta 1838 Evelina Augusta Bergroth (k. 1850) ja vuodesta 1850 Vendla Margareta Hällfors (k. 1896). Durchman tuli ylioppilaaksi 1831 ja vihittiin papiksi 1835, varapastorin arvon hän sai 1854 ja rovastin arvon 1862. Durchman toimi pappina Kalajoella, Ylihärmässä, Ullavassa, Isossakyrössä ja Munsalassa. Hänet oli 1842 pidätetty virantoimituksesta puoleksi vuodeksi luvattomien hartauskokousten pitämisen takia. Isonkyrön pitäjänapulainen Durchmanista tuli 1842 ja vt. kirkkoherrana hän toimi 1846–1848 ja 1854–1856. Koivulahden kirkkoherraksi Durchman tuli 1858 ja Iin kirkkoherraksi 1867, astuen virkaan 1869. Vöyrin kirkkoherra hänestä tuli 1875. Durchman oli pappissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872. Hän suomensi yhdessä A. W. Ingmanin kanssa Lutherin postillan (1848–1851).

Lähteet
-------

1. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Frans Oscar Durchman. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 15.12.2020)
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 2 p. 597


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet 1872 |
| --- |
|  |
| Arkkipiispa:Edvard Bergenheim |
|  |
| Edustajat | 

|  |  |
| --- | --- |
| Piispat | 
* Schauman

 |
|  |
| Turun arkkihiippakunta | 
* Dahlberg
* Granfelt
* Grönberg
* Hallsten
* Helander
* Hjelt
* Aug. Lilius
* Renvall
* Roos
* Rosendal
* Rosengren
* Sohlberg
* Törnudd
* Öller

 |
|  |
| Porvoon hiippakunta | 
* Alopaeus
* Berner
* Borenius
* Collan
* Granfelt
* Hackzell
* Hornborg
* Kihlman
* Lampén
* Ant. Lilius
* Snellman
* Yrjö-Koskinen

 |
|  |
| Kuopion hiippakunta | 
* Borg
* Durchman
* Cleve
* von Essen
* Johnsson
* Järnefelt
* Westerlund

 |
|  |
| Yliopisto | 
* Ehström
* Lindelöf

 |

 |

 |
Else Aropaltio 1950-luvun alussa.
**Else Aili Aropaltio** (o.s. **Hannus**; 5. elokuuta 1914 Turku – 7. heinäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka suunnitteli useita kerrostaloja Helsingin Lauttasaareen.

Else Aropaltio pääsi ylioppilaaksi 1933 Turun tyttölyseosta ja hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1943. Aropaltio perusti oman arkkitehtitoimiston 1945 ja teki yhteistyötä rakennusliikkeen omistaneen miehensä varatuomari Paavo Aropaltion kanssa.

Aropaltio suunnitteli 1930-luvun lopulta alkaen yhteensä noin 50 kerrostaloa Helsingin Lauttasaaren kaupunginosaan, muun muassa Lauttasaaren Isokaaren varteen yhdeksän kerrostalon ryhmän sekä Haahkatien varteen kolme kerrostaloa. Ensimmäiset Aropaltion Lauttasaareen suunnittelemat kerrostalot olivat vuosina 1938–1939 Otavantien varteen valmistuneet seitsenkerroksiset Otavantie 5 ja Otavantie 3. Hän suunnitteli myös 1948 oman perheensä omakotitalon sisustuksineen Lauttasaaren Kaakkurinkujalle. Talo valmistui vuonna 1949, mutta se on sittemmin purettu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Else Aropaltio. Arkkitehtuurimuseon arkkitehtiesittely.
2. ↑  Else Aropaltion muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.
3. ↑  Lauttasaaren rakennusinventointi 2001-2002 Helsingin kaupunginmuseo. Viitattu 20.4.2022.
4. ↑  Lauttasaaren kotikaupunkipolut osa 16: Lauttasaaren pilvenpiirtäjät.
5. ↑  Rantanen, Miska: Arjen arkkitehtuurin tuntematon mestari.  *Helsingin Sanomat*, 10.11.2020, s. B1–2. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 10.11.2020.

Kirjallisuutta
--------------

* Laaksonen, Esa: *Else Aropaltio: Arjen arkkitehti*. Helsinki: Pen & Paper, 2020. ISBN 978-952-294-447-4.
* Riikonen, Alma: *Arkkitehti Else Aropaltio Lauttasaaren rakennetun ympäristön kehittäjänä*. Taidehistorian pro gradu -työ. Helsingin yliopisto 2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Lauttasaaren rakennusinventointi 2001–2002: As Oy Otavantie 3. Helsingin kaupunginmuseo.
* Lauttasaaren rakennusinventointi 2001–2002: Isokaari 10. Helsingin kaupunginmuseo.
**Harjaantumisopetus** on opetusta, joka on suunnattu kehitysvammaisille oppivelvollisille, jotka eivät pysty suorittamaan normaalia perusopetusta tai erityisopetusta.

Opetus perustuu opetussuunnitelmaan, jossa otetaan huomioon oppilaan erityistarpeet ja oppimisen mahdollisuudet. Harjaantumisopetus alkaa lapsen ollessa 6-vuotias ja loppuu, kun lapsi täyttää 16. Opetusta annetaan peruskoulun yhteydessä olevilla erillisillä harjaantumisluokilla tai erityiskoulussa. Vaihtoehtoisesti opetusta voidaan antaa laitos- tai sairaalakouluissa tai niin sanottuna kotiopetuksena.

Opetus
------

Harjaantumisopetuksessa on tavoitteena oppilaiden jokapäiväisessä elämässään tarvitsemien taitojen kartuttaminen.

Harjaantumisopetusta varten sovelletaan kahdenlaisia opetussuunnitelmia:

### EHA 1

EHA 1 -suunnitelma on tarkoitettu lievemmin kehitysvammaisille oppivelvollisille. Opetussuunnitelmassa harjaannutetaan niitä taitoja ja valmiuksia, joita oppilas tarvitsee selvitäkseen yhteiskunnassa itsenäisesti. Näitä ovat muun muassa vuorovaikutustaidot sekä työelämään siirtyminen.

### EHA 2

EHA 2 -opetussuunnitelma on tarkoitettu vaikeammin vammautuneille. EHA 2 -suunnitelmassa oppiaineet on kytketty melko tiiviisti hoidollisen vuorovaikutuksen yhteyteen. Opetussuunnitelma on jaettu neljään toiminta-alueeseen: motoriikkaan, viestintään, sosiaalisiin taitoihin ja päivittäisiin taitoihin. Toiminta-alueet korvaavat peruskoulun oppiainejaon.

Historia
--------

Suomessa Koululainsäädäntö uudistettiin vuonna 1979, jolloin laki velvoitti kunnat perustamaan harjaantumiskoulut ja/tai -luokat kehitysvammaisille oppivelvollisille. Koululaki tuli käyttöön Suomessa vuonna 1985, jolloin lievemmin kehitysvammaisten opetus siirtyi peruskoulun yhteyteen. Lakia uudistettiin vuonna 1997 ja tuolloin myös vaikeasti kehitysvammaiset siirtyivät peruskoulun piiriin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Harjaantumisopetuksen tietopankki - Kehitysvammahuollon tietopankki *kvhtietopankki.fi*.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
British Museumin kokoelmiin kuuluva Halikarnassoksen mausoleumista peräisin oleva veistos, joka mahdollisesti esittää Mausollosta.
**Mausollos** (m.kreik. Μαύσσωλλος, *Maussōllos* tai Μαύσωλος, *Mausōlos*, lat. *Mausolus*; k. 353 eaa. tai 352 eaa.) oli Vähässä-Aasiassa sijainnutta Kaariaa vuosina 377–353 eaa. hallinnut Persian alainen satraappi, jolla oli käytännössä itsenäisen hallitsijan asema. Hän rakennutti itselleen valtavan hautamuistomerkin, Halikarnassoksen mausoleumin, jota pidettiin antiikin aikana yhtenä maailman seitsemästä ihmeestä. Hänen nimestään tulee suurta ja näyttävää hautarakennelmaa tarkoittava sana mausoleumi. Mausollos kuului Kaariaa hallinneeseen Hekatomnidien hallitsijasukuun, joka sai alkunsa hänen isästään Hekatomnoksesta.

Mausollos siirsi pääkaupunkinsa Mylasasta Halikarnassokseen, jonka ympärille hän rakennutti muurit. Hän siirrätti Halikarnassokseen myös asukkaita ja rakennutti sinne loisteliaita rakennuksia. Pääkaupungin siirto sisämaasta rannikolle merkitsi myös askelta kohti valtakunnan laajentamista. Mausollos asettui vuonna 362 eaa. tukemaan Vähä-Aasian satraappien kapinaa Persian hallitsijaa Artakserkses II:a vastaan, mutta irtautui kapinasta ennen sen kukistumista. Tämän jälkeen Mausollos sai lähes itsenäisen hallitsijan aseman ja ryhtyi laajentamaan valtakuntaansa. Hän valloitti osan Lyydiasta ja useita Joonian kreikkalaisista kaupungeista. Hän asettui tukemaan Rhodoksen, Khioksen ja Kosin muodostamaa Ateenan vastaista liittoa vuosien 357–355 eaa. liittolaissodassa, ja sodan päätyttyä liiton voittoon myös nämä saaret päätyivät hänen valtapiiriinsä. Lisäksi hän valloitti osia Lyykiasta.

Mausollos nai sisarensa Artemisian. Jossain elämänsä vaiheessa hän ryhtyi rakennuttamaan itselleen ja vaimolleen mahtavaa hautamuistomerkkiä eli *Mausoleionia* pääkaupunkiinsa Halikarnassokseen. Artemisia jatkoi rakennustöiden johtamista Mausolloksen kuoltua ja kutsui aikansa nimekkäimmät taiteilijat mukaan hankkeeseen. Arkkitehteina toimivat Pytheos ja Satyros, kuvanveistäjinä Bryaksis, Leokhares, Skopas ja Timotheos. Rakennus valmistui Artemisian elinaikana. Se pysyi pystyssä yli 1 500 vuotta, mutta tuhoutui ilmeisesti 1300-luvun lopulla maanjäristyksessä ja on nykyään raunioina.

Artemisia seurasi Mausollosta Kaarian hallitsijana nimellä Artemisia II, mutta pysyi vallassa vain kaksi vuotta. Myöhemmin Kaarian hallitsijoina toimivat vielä peräjälkeen Mausolloksen nuoremmat veljet Idrieus ja Piksodaros sekä heidän siskonsa, Idrieuksen leski Ada, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti koko valtakunnan vuosina 334–332 eaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Mausolus (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 20.10.2013.
2. 1 2 3  Kari, Risto: *Historian ABC: Kaikkien aikojen valtiot 3*, s. 7–8. Tammi. Helsinki 2001.
3. ↑  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*, s. 352. Otava 2000.
4. ↑  *Antiikin käsikirja*, s. 61, 331.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mausollos** Wikimedia Commonsissa
**Aramoanan verilöyly** oli Uudessa-Seelannissa 13. marraskuuta 1990 tehty joukkomurha, jossa David Malcolm Gray ampui 13 aikuista ja lasta pienessä Aramoanan asutuskeskuksessa lähellä Dunedinia. Ampuja oli itse Aramoanan paikallisyhteisön jäsen. Aramoanan verilöyly oli tuhoisin joukkoammuskelu Uudessa-Seelannissa ennen Christchurchin moskeijahyökkäyksiä 2019.

Aramoanan verilöyly alkoi Grayn tappaessa 38-vuotiaan naapurinsa Garry Holdenin riideltyään tämän kanssa eläimistä. Samalla haavoittui Holdenin 9-vuotias tytär Chiquita. Tämän jälkeen Gray surmasi lukuisia muita yhteisön jäseniä. 41-vuotias poliisi Stewart Guthrie reagoi heti kuultuaan ampumisen ääniä. Hän tunsi Grayn ja löysi tämän kotoaan. Mukana ampujaa etsimässä oli toinen poliisi, Russell Anderson. Gray ampui poliisin saapuessa lisää laukauksia, joista yksi surmasi Guthrien välittömästi. Tämän jälkeen paikalle lähtivät muut poliisijoukot ja Wellingtonissa toimineet terrorisminvastaiset joukot. Paikalta löydettiin monia ruumiita, kuten pyörällä ajamassa ollessaan ammutuksi tulleen lapsen ruumis. Gray lähestyi 14. marraskuuta 1990 poliiseja, tulitti kiväärillä sattumanvaraisesti ja pyysi poliiseja surmaamaan hänet. Tuleen vastattiin ja Grayta ammuttiin viisi kertaa.

Poliisi Stewart Guthrie sai postuumisti myönnetyn George Crossin palveluksestaan, jonka yhteydessä menetti henkensä.

Kuolonuhrit
-----------

* Garry Holden (38)
* Jasmine Holden (11)
* Stewart Guthrie (41)
* Rewa Bryson (11)
* Simon Cole (62)
* Victor Crimp (71)
* James Dickson (45)
* Magnus Jamieson (69)
* Ross Percy (42)
* Vanessa Percy (26)
* Dion Percy (6)
* Aleki Tali (41)
* Leo Wilson (6)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Remembering the deadly Aramoana massacre 30 years on Stuff 13.11.2020, viitattu 6.9.2023
**Adolf Fredrik von Willebrand** (24. maaliskuuta 1766 Nousiainen – 15. helmikuuta 1845 Turku) oli suomalainen juristi, Turun hovioikeuden presidentti ja senaatin oikeusosaston jäsen.

Elämäkerta
----------

Willebrand ryhtyi aluksi sotilasuralle (kersantiksi 1781), mutta siirtyi 1782 opiskelemaan Turun akatemiaan. Von Willebrand toimi Turun hovioikeuden auskultanttina 1784–1785, ylimääräisenä kanslistina ja varanotaarina vuodesta 1785 lähtien. Vuonna 1790 hänet määrättiin sotatuomariksi henkikasakkajoukkoon ja 1792 hän siirtyi Tukholmaan, missä sai 1795 laamannin arvon. Tukholmassa hän työskenteli kenraaliadjutantin toimistossa kanslistina ja sihteerinä. Vuonna 1800 hänet nimitettiin Norrköpingin valtiopäivien lakivaliokunnan jäseneksi. Hän toimi Ruotsissa myös pankkiuralla, mutta siirtyi 1805 Turun ja Porin läänin lakikunnan laamanniksi.

Venäjän valloitettua Suomen alueen von Willebrand nimitettiin 1809 hallituskonseljin oikeusosaston jäseneksi. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1812 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1814. Vaikka von Willebrand toimi Turussa sijaitsevan hallituskonseljin (Suomen hallituksen) senaattorina, hänet nimitettiin 1814 myös Pietarissa sijainneen Suomen asiain komitean (sekin pyrki esiintymään Suomen hallituksena) jäseneksi. Vuonna 1821 von Willebrand teki Pietarissa vararikon ja sai muodollisesti eron komiteasta terveydellisten syiden vuoksi. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Turun hovioikeuden presidentiksi ja korotettiin 1830 vapaaherraksi. Keväällä 1832 von Willebrand erosi omasta pyynnöstään lainkäyttäjän virastaan eläen elämänsä loppuajan yksityishenkilönä koko palkkaa vastaavan elinkautisen eläkkeen varassa.

Von Willebrandin isä oli Turun läänin jalkaväkirykmentin majuri Carl Johan von Willebrand (3. maaliskuuta 1730 – 19. huhtikuuta 1810) ja äiti Carl Johanin ensimmäinen puoliso Agnes Lilliestjerna (18. maaliskuuta 1734 – 30. kesäkuuta 1776). Von Willebrandin puoliso oli Wilhelmina Albertina von Willebrand (17. toukokuuta 1782 – 13. toukokuuta 1824). Wilhelmina oli Turun ja Porin läänin maaherran Ernst Gustaf von Willebrandin ja Wendla Gustava von Wrightin tytär sekä hallituskonseljin jäsenen kenraalimajuri August Fredrik Palmfeltin leski. Eva Gustava von Willebrand oli Wilhelmina Albertinan sisar, joka oli myös Aurora Karamzinin äiti.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Adolf Fredrik von Willebrand. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 25.12.2020
2. 1 2  Kristiina Kalleinen: Willebrand, Adolf Fredrik von teoksessa *Suomen kansallisbiografia,* Suomalaisen kirjallisuuden seura 2007, ISBN 978-951-746-441-3, osa 10, sivut 554–555. (Artikkelin verkkoversio)
3. 1 2 3  Matti Mali (toimittanut): *Korkein oikeus 1809–1959,* Helsinki 1959, sivut 125–126.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Juho Ilmari Saloheimo**, sukunimi vuoteen 1906 *Berner* (7. toukokuuta 1882 Ilomantsi − 9. tammikuuta 1953 Mäntyharju) oli suomalainen juristi ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos.

Saloheimon vanhemmat olivat filosofian kandidaatti, Möhkön ruukin tehtaanisännöitsijä Akseli Berner (Saloheimo) (1853−1931) ja tämän ensimmäinen puoliso Hilma Maria Riikonen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1900 Viipurin reaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1904. Saloheimo sai varatuomarin arvon 1907.

Saloheimo oli oikeusneuvosmiehenä Joensuussa 1908−1913, Savonlinnan hiippakunnan tuomiokapitulin notaarina 1913−1914 ja sihteerinä 1914−1925, Oulun tuomiokunnan tuomarina 1925−1932 ja korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena 1932−1935 sekä Tyrvään tuomiokunnan tuomarina 1935−1947. Saloheimo oli kirkolliskokouksen jäsenenä 1913−1943 ja laajennetun piispainkokouksen jäsenenä 1944−1948.

Juho Saloheimo oli naimisissa vuodesta 1909 kansakoulunopettaja Hilja Sutisen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1900 : matrikkelinumero 26894
2. 1 2  Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Axel Berner (Saloheimo9
**Johan Gabriel Martin** (8. heinäkuuta 1787 Hauho – 29. syyskuuta 1855) oli suomalainen virkamies, joka toimi Yleisen revisionioikeuden ylikomissaarina.

Martinin vanhemmat olivat notaari Fredrik Gabriel Martinius ja Anna Katarina Lundbeck. Hän opiskeli Hämeenlinnan triviaalikoulussa ja tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1801. Hän oli Uudenmaan ja Hämeen läänin lääninkonttoristi vuodesta 1803, vt. lääninkamreeri vuodesta 1809, varalääninkamreeri vuodesta 1811 ja hallituskonseljin sotilastoimituskunnan kamreeri vuodesta 1812. Turun ja Porin läänin lääninkamreerina Martin toimi vuodesta 1815 ja senaatin valtiovaraintoimituskunnan kamreerina 1816–1842 sekä samalla apulaisesittelijäsihteerinä 1823–1824. Hän sai kamarineuvoksen arvon 1826 ja valtioneuvoksen arvon 1841. Yleisen revisionioikeuden ylikomissaarina Martin toimi 1842–1852.

Martinin puoliso oli vuodesta 1815 Karolina Margareta Almqvist (k. 1866). Hänen tyttärensä Nina Lucia Martin avioitui vuonna 1842 Fredrik Paciuksen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Gabriel Martin. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 25.5.2020)
2. ↑  Kaarlo Blomstedt, Gabriel Rein, Martti Ruuth, Gunnar Suolahti, Väinö Voionmaa, Yrjö Karilas, Ragnar Rosén: *Kansallinen elämäkerrasto IV*, s. 303. Porvoo: WSOY, 1932.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Johannes Emanuel (Hannes) Hahl** (2. maaliskuuta 1854 Lappee – 15. syyskuuta 1886 Hämeenlinna) oli suomalainen oopperalaulaja ja laulunopettaja.

Hahlin vanhemmat olivat Raudun ja Antrean kirkkoherra, lääninrovasti Anders Gustaf Hahl (1818–1882) ja Emma Sofia Wahlman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Viipurin alkeisoppilaitoksesta. Hahl opiskeli Helsingin yliopistossa vuoteen 1876 saakka jolloin hän liittyi Suomalaiseen oopperaan ja oli jäsenenä oopperassa vuoteen 1879 saakka. Hän teki konserttimatkoja maaseuutkaupunkeihin ja jatkoi sitten opintojaan yliopistossa. Viimeksi hän toimi Hämeenlinnan alkeisopiston laulunopettajana vuodesta 1882 alkaen. 

Hahl katosi Hämeenlinnassa syyskuussa 1886 ja hänen otaksuttiin lähteneen ulkomaille. Kalastajat löysivät hänen ruumiinsa toukokuussa 1887 Vanajavedestä Katinalan luota. Hänen taskuissaan oli löydettäessä 9 naulaa kiviä ja ohimossaan luodinreikä ja tästä pääteltiin että Hahl oli tehnyt itsemurhan. 

Johannes Hahlin sisaruksia olivat taidemaalari Bruno Hahl, kirjailija ja teatterinjohtaja Jalmari Hahl ja kuoronjohtaja, laulunopettaja ja tenorilaulaja Taavi Hahl.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Geni.com : Johannes Emanuel Hahl
3. ↑  Itsemurha, Hämeen Sanomat, 27.05.1887, nro 42, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Itsemurha, Hämäläinen, 28.05.1887, nro 42, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Laulaja Hahlin kuolema, Hämeen Sanomat, 05.08.1887, nro 62, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Pápaksen laguuni** (kreik. Λιμνοθάλασσα Πάπα, *Limnothálassa Pápa*), myös *Kalogerán/Kalogrián/Kalógrian laguuni* (Λιμνοθάλασσα Καλογερά/Καλογριάς/Καλόγριας) tai *Áraxoksen laguuni* (Λιμνοθάλασσα Αράξου), on laguuni Áraxoksen niemellä Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Kreikassa. Laguunin pinta-ala on noin 4,5 neliökilometriä ja sen keskisyvyys vaihtelee noin 0,5–2,5 metrin välillä.

Pápaksen laguuni, etualalla Akrotíri Aráxoun kylä.
Pápaksen laguuni sijaitsee lähellä Joonianmereen kuuluvan Patraksenlahden rantaa. Sen erottaa Patraksenlahdesta kapea hiekkakannas, ja se yhdistyy lahteen kolmen pienen kanavan kautta. Laguunin vesi on murtovettä ja alueen muita kosteikkoja suolaisempaa. Laguunin kerrotaan saaneen paaviin viittaavan "Pápas"-nimensä siitä, että sen kaloja olisi viety paavinistuimen ruokapöytään venetsialaisvallan aikana. Laguuni on osa Kotýchin ja Strofylián kosteikkojen kansallispuistoa ja Natura 2000 -aluetta, ja sen eteläpuolella sijaitsee Prókopos-järvilaguuni. Laguunin etelärannalla sijaitsevat kylät Áraxos ja Akrotíri Aráxou.

Lähteet
-------

1. 1 2  Λιμνοθάλασσα Άραξος (ή Πάπα ή Καλόγρια) Strofylia National Park. Viitattu 3.9.2018.
2. ↑  Το δάσος της Στροφυλιάς *Visit Greece*.  Arkistoitu 5.9.2018. Viitattu 3.9.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pápaksen laguuni** Wikimedia Commonsissa
Agroksen haarakonttori Turussa
**Agros Osakeyhtiö** oli suomalainen vuosina 1892–1943 toiminut maataloustarvikkeiden ja -koneiden tukkukauppa, joka oli 1900-luvun alkuvuosikymmeninä alallaan suurin Suomessa.

Agroksen perusti 1892 Arthur H. Borgström jatkamaan Hangossa toimineen *Smörexportfirman Arthur H. Borgströmin* harjoittamaa maatalouden rehujen, lannoitteiden ja siementen maahantuontia. Vuonna 1899 Agros laajensi toimintaansa maatalouskonekauppaan ostettuaan Emil Björkellin liikkeen. Yhtiön pääkonttori oli vuoteen 1900 saakka Hangossa, josta se siirtyi Helsinkiin. Agroksen toimitusjohtajana vuosina 1899–1918 oli Ferdinand von Wright (1863–1930).

Agroksen uusi, arkkitehti Selim A. Lindqvistin suunnittelema kolmikerroksinen pääkonttori valmistui 1911 Helsinkiin Mikonkadun ja Hallituskadun kulmaan. Agros perusti 1919 Yhdysvaltoihin *The Agros Corporation* nimisen tytäryhtiön. Vuonna 1923 Agros hankki omistukseensa Espoon Turvepehku Oy:n, jolla oli turvepehkutehdas Espoon Kilossa. Vuonna 1927 hankittiin Oitin kartano ja sen mukana Oitin Tiilitehdas Oy, jonka oli perustanut 1907 Oscar Forsström. Agros luopui 1920-luvun alussa maatalouskonekaupasta, ja 1929 se realisoi koko tavaravarastonsa hankkien tuloilla kiinteistöjä ja osakkeita.

Agros fuusioitiin 1943 Oy K. H. Renlund Ab:hen. Renlund oli ostanut Agroksen osake-enemmistön jo 1938 yhtiön toimitusjohtajalta insinööri Björn Runebergiltä (1881–1949). Vuonna 1940 Renlundin pääkonttori muutti Agroksen entiseen pääkonttorirakennukseen. Renlund puolestaan siirtyi OTK:lle 1959. Oitin Tiilitehdas Oy (vuodesta 1950 *Renlundin Tiili Oy*) jatkoi toimintaansa aina vuoteen 1959 saakka.

Lähteet
-------

* Pörssitieto G. Kock : Vuosina 1912–72 poistuneet pörssiyhtiöt : Osakeyhtiö Agros
* Elina Kuorelahti: Kauppaneuvos Ferdinand von Wright (1863–1930). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 11.2.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Kertomuksia Helsingin kortteleista : Osa 46 Hamsteri : Hamsterin kortteliin kohosi monia merkittäviä liiketaloja, Helsingin Sanomat 9.9.2006
**Arthur Johan Zetterman** (10. elokuuta 1840 Helsinki – 11. maaliskuuta 1909 Salo) oli suomalainen piirilääkäri ja professori.

Zettermanin vanhemmat olivat Suomen kaartin everstiluutnantti, lääninrahastonhoitaja Lorentz Johan Zetterman ja Natalia Lovisa Lampa. Hän pääsi ylioppilaaksi 1858 Turun kymnaasista ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1863, lääketieteen kandidaatiksi 1865, lääketieteen lisensiaatiksi 1869 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1871. Hän teki opintomatkoja Itävaltaan 1874, Saksaan ja Ranskaan 1879 sekä Venäjälle 1883.

Zetterman oli Kurkijoen piirin piirilääkärinä 1872–1873 ja Salon piirin piirilääkärinä 1873–1906. Hän sai professorin arvon 1894. Zetterman hoiti sivutyönä myös Uudenmaan Osakepankin Salon konttoria. Heinäkuussa 1887 Zetterman johti vastaperustetun Salon kauppalan rakennuksia tuhonneen tulipalon sammutustöitä. Hän tuli Salossa tunnetuksi vanhoillisuudestaan, kansanomaisuudestaan ja äkkipikaisesta luonteestaan. Zettermanista kiersi useita 1880- ja 1890-luvuilla syntyneitä kaskuja. Myös professorin vaunuja ajanut renki Kalle ja sairaanhoitajanakin tarpeen vaatiessa ollut sisäkkö Miina olivat Salossa kuuluisia. Etti Joutsen kirjoitti Zettermanista muutamia murrekertomuksia. Zetterman kuoli Salossa maaliskuussa 1909. Hänet on haudattu Muurlan hautausmaalle. Zettermanin käyttämiä kääsejä säilytetään Perniön museossa.

Zetterman oli naimisissa vuodesta 1869 Matilda Wilhelmina von Willebrandin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Urho Kallio : Herra ja kansanmies. Kolmekymmentä vuotta Salon professorin kuolemasta, Turun Sanomat, 11.03.1939, nro 68, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Stewart Francis Newcombe** (1878–1956) oli brittiläinen maavoimien upseeri. Hän palveli toisessa buurisodassa, ja ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskassa ja Gallipolissa.

1913–1914 hän työskenteli Siinain niemimaan strategisessa kartoituksessa ja tapasi T. E. Lawrencen, jonka kanssa tämä teki yhteistyötä ensimmäisen maailmansodan aikana käydyssä arabikapinassa. Newcombe, Lawrence ja Sir Leonard Woolley kartoittivat Siinaita Gazan ja Aqaban väliseltä alueelta. Matka esitettiin tieteellisenä tutkimusretkenä, mutta sen sotilaallinen merkitys oli huomattava. Newcombe jäi sodan aikana ottomaanien vangiksi, mutta onnistui pakenemaan näiltä ja piileskelemään Istanbulissa. Sodan jälkeen hän antoi nimensä Paulet-Newcombe-sopimukselle.

Lähteet
-------

1. ↑  Colonel S. F. Newcombe DSO (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Korda, Michael: *Hero: The Life and Legend of Lawrence of Arabia*, s. 181–242. Harper, 2010. ISBN 978-0-06-171261-6. (englanniksi)
3. ↑  *Explorers in the 20th and 21st Centuriesn*, s. 44. Britanncia Educational Publishing. ISBN 9781622750252.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:S. F. Newcombe
**Knut Gustaf Mauritz Anthoni** (8. joulukuuta 1852 Vanaja – 26. lokakuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies. 

Knut Anthonin vanhemmat olivat nimismies Berndt Robert Anthoni ja Emerentia Gustava Nygren ja puoliso vuodesta 1905 Ida Kantola. Anthoni tuli ylioppilaaksi 1871 ja suoritti oikeustutkinnon 1877, varatuomarin arvon hän sai 1880. Anthoni toimi senaatin kopistina vuodesta 1880, kanslistina vuodesta 1885 ja siviilitoimituskunnan protokollasihteerinä 1889–1890, lääninsihteerinä Hämeenlinnassa 1890–1903 ja leski- ja orpokassan sihteerinä vuodesta 1905. Helsingissä Anthoni toimi myös yksityisenä lakimiehenä. Hänelle myönnettiin laamannin arvonimi. Anthoni edusti Hämeenlinnan kaupunkia porvarissäädyssä valtiopäivillä 1900.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 17. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 28.10.1931, s. 3.
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Viitattu 11.10.2020.
4. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 15. Helsinki: Otava, 1921.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**LAME** (engl. *LAME Ain't an MP3 Encoder*, suom. *LAME ei ole MP3-enkooderi*) on avoimen lähdekoodin MP3-enkooderi.
LAME on lisensoitu LGPL-lisenssillä.

LAME on komentoriviohjelma, jota levitetään vain lähdekoodina. Siksi sen käyttö voi tuottaa aloittelijoille vaikeuksia. Useat ohjelmat hyödyntävät kuitenkin LAMEa käyttämälle siihen perustuvia kirjastoja MP3-enkoodaukseen.

Historia
--------

LAMEn ensimmäinen betaversio julkaistiin syyskuussa 1998.
Mike Cheng kehitti LAMEn alun perin parannuksina 8Hz-MP3-enkooderiin.
MP3 oli kuitenkin patenttien suojaama ja patenttien haltijat vaativat tiedostomuodon purkuun ja pakkaukseen pystyviltä laitteilta ja ohjelmistoilta lisenssimaksuja.

Tämän vuoksi Cheng ja muut kehittäjät hylkäsivät alkuperäisen ohjelman ja alkoivat kehittää LAMEa muutostiedostoina MPEG-standardin referenssitoteutukseen, joka tunnettiin nimellä "dist10". Koska näin jaettu ohjelmakoodi ei pystynyt tuottamaan MP3-tiedostoa tai edes kääntynyt ilman yhdistämistä referenssitoteutukseen, vältettiin lisensointivaatimukset.

Viimein toukokuussa 2000 viimeiset ISO:n lähdekoodin osat poistettiin ohjelmasta ja se julkaistiin itsenäisesti kääntyvänä ohjelmana ja LGPL-lisenssillä.
Kehittäjät korostivat ohjelman olevan kehitys- ja tutkimusprojekti, jonka tavoitteena oli parantaa MP3-teknologiaa. Useimmat uskoivat käännetyn ohjelman levittämisen olevan laitonta ilman lisenssia Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Japanissa, jossa MP3-patentit olivat voimassa. LAME-projekti ei ikinä joutunut oikeustoimien kohteeksi, mutta julkaisi vain ohjelman lähdekoodin demonstraatiotarkoituksiin.

MP3-patentit vanhenivat huhtikuussa 2017, joten se on nykyisin vapaa tiedostoformaatti.

Lähteet
-------

1. ↑  (en) History (viitattu 15. lokakuuta 2017). Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3  About LAME *lame.sourceforge.net*. Viitattu 1.5.2012. (englanniksi)
3. ↑  LAME AfterDawn. Viitattu 1.5.2012.
4. ↑  LAMEn historia *lame.cvs.sourceforge.net*. Viitattu 2.5.2012. (englanniksi)
5. ↑  LAME Technical FAQ *lame.sourceforge.net*.  kesäkuu 2000.

Aiheesta muualla
----------------

* Kotisivu