recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gösta Henrik Norio** (sukunimi aik. *Nordström*, 27. joulukuuta 1903 Raahe – 18. maaliskuuta 1937 Raahe) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Raahen kaupunginjohtaja.

Raahelaisen sekatavarakauppiaan poika Gösta Norio pääsi ylioppilaaksi Raahessa 1921 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1927. Hän oli vuodesta 1926 Raahe Oy:n palveluksessa ja sen jälkeen vuodesta 1928 Raahen kaupungin sähkölaitoksen johtajana. Norio oli Raahen ensimmäisenä kaupunginjohtajana 1930–1936. Hän oli virkaan tullessaan Suomen nuorin kaupunginjohtaja. Norio kuoli maaliskuussa 1937 33-vuotiaana umpisuolen leikkauksen jälkeen tulleeseen veritulppaan. 

Vuonna 2003 paljastettiin Raahen Kirkkokadulla sijainneen Norion lapsuudenkodin seinään kiinnitetty muistolaatta.

Gösta Norio oli naimisissa lehtori Hilja Katariina Tervosen kanssa. Heidän poikansa on professori Reijo Norio (s. 1934).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ensimmäisen kaupunginjohtajan kunniaksi muistolaatta, Kaleva 28.12.2003
2. ↑  Raahen matkailuoppaat ry : Kun kirkon tornin kukko kallistui (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Raahen Raatihuoneen juhlasalin taulut : Gösta Norio (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Kuka kukin on 1978, Reijo Norion tiedot (Projekt Runeberg)


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Raahen vaakuna | Edeltäjä:**-** | **Raahen kaupunginjohtaja**1930–1936 | Seuraaja:**Aatu Hänninen** |

Raahen kaupunginjohtajat
Gösta Norio (1930–1936) |
Aatu Hänninen (1937–1946) |
Arvo Tenkanen (1946–1960) |
Yrjö Reinilä (1961–1979) |
Jaakko Nahkuri (1979–2007) |
Kari Karjalainen (2006–2016) |
Ari Nurkkala (2017–2022) |
Leena Mikkola-Riekkinen (2022–)
**Michel Pignolet de Montéclair** (4. joulukuuta 1667 Andelot – 22. syyskuuta 1737) oli ranskalainen säveltäjä, musiikkiteoreetikko ja musiikkipedagogi.

Montéclair liittyi Langresin tuomiokirkon kuorokouluun 9-vuotiaana ja saapui Pariisiin vuonna 1687. Hän soitti Pariisin oopperan orkesterissa bassoviulua, kunnes jäi kuninkaalliselle eläkkeelle vuonna 1737. Montéclair työskenteli myös hovin palveluksessa Italiassa ja opetti kahta François Couperinin tytärtä.

Montéclair lisäsi näyttämöteoksiinsa hyvin selkeät ohjeistukset soittajille ja laulajille. Vaikka hänen tuotantonsa ei ole laaja Couperinin kaltaisten aikalaisten rinnalla, se sisältää teoksia lähes kaikissa 1700-luvun tyylilajeissa kosketinsoitinmusiikkia lukuun ottamatta. Tuotannon joukossa on balettiooppera, kolme kantaattikirjaa, lauluja ja instrumentaalimusiikkia. Montéclair vaikutti merkittävästi säveltäjä Jean-Philippe Rameaun kehitykseen. Hänen kirjansa *Principes de musique* (1736) sisältää tietoa muun muassa 1700-luvun ranskalaisesta vokaaliornamentaatiosta.

Montéclair oli mukana perustamassa Pariisiin aikansa menestyksekkäintä musiikkikauppaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Michel Pignolet de Montéclair AllMusic
2. 1 2 3  MICHEL PIGNOLET DE MONTÉCLAIR Naxos
3. ↑  Michel de Monteclair: Principes de Musique (1736) University of Central Oklahoma

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Leo Jouhki ja hänen tuleva puolisonsa Kata Brofeldt (1941?)
**Leo Jouhki** (28. kesäkuuta 1918 Sortavalan maalaiskunta – 19. heinäkuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Jouhkin vanhemmat olivat kauppias Aleksanteri Jouhki ja Elisabet Haahti ja puoliso vuodesta 1943 metsäneuvos Kata Brofeldt, metsäneuvos Timo Brofeldtin tytär. Yritysjohtajat L. J. Jouhki ja Timo Jouhki olivat heidän poikiaan. Leo Jouhki tuli ylioppilaaksi Elisenvaaran yhteiskoulusta 1938 ja valmistui metsänhoitajaksi 1944. Hän oli Ab J. W. Enqvist Oy:n harjoittelija 1944–1945 ja Metsähallituksen Uudenmaan hoitoalueen harjoittelija 1945.

Jouhki oli Thomén Metsätoimiston, vuodesta 1951 Oy Thomén Metsätoimisto ja vuodesta 1969 Thomesto Oy, metsänhoitaja 1945–1948, metsäosaston päällikkö 1949–1951, johtokunnan varapuheenjohtaja 1951–1957, johtokunnan/hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1957 ja toimitusjohtaja 1976–1978 sekä Thomesto Group Oy:n hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1989. Jouhki oli myös Oy Halkoyhtymän toimitusjohtaja 1951–1958 ja yrityksen johtokunnan puheenjohtaja 1959–1968 sekä Oy Thombrokers Ab:n perustajia 1957, toimitusjohtaja 1957–1969 ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1957. Hänellä oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Jouhki oli reservin kapteeni (1972). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1968. Nuoruudessaan yleisurheilua harrastanut Jouhki oli Suomen nuorten mestari pituushypyssä ja kolmiottelussa 1936.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Leo Jouhki *Biografiasampo*. Viitattu 20.10.2022.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 305. Viitattu 21.10.2022.
3. 1 2  Ihmiset. Kuolleita. Kauppaneuvos Leo Jouhki. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  31.7.1991. Viitattu 21.10.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Annikki Toikka-Karvonen** (2. joulukuuta 1915 Hietamäki, Inkerinmaa – 30. toukokuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, museonjohtaja, taideteollisuuskriitikko ja päätoimittaja.

Annikki Toikka-Karvosen vanhemmat olivat agronomi Toivo J. Toikka (1889–1955) ja Ruusa Vesanto (1888–1976). Toikka-Karvonen pääsi ylioppilaaksi 1935 Helsingin Tyttönormaalilyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa valtio-oppia, kansantaloustiedettä, englantilaista ja saksalaista filologiaa sekä taidehistoriaa valmistuen filosofian maisteriksi 1941. Jatkosodan aikana Toikka-Karvonen oli Suurtalkoot ry:n naisten toiminnanjohtajana 1942–1944. Hän oli Ylioppilaslehden päätoimittajana marraskuusta 1945 helmikuuhun 1947 ja opiskeli samalla taidehistoriaa seuraten Onni Okkosen ja Ludvig Wennervirran luentoja. Toikka-Karvonen oli vuodesta 1946 Taiteen Maailma-lehden avustajana ja lehden päätoimittajana 1950–1953. Hän kirjoitti kuvataiteista ja taideteollisuudesta myös Viikkosanomat- ja Pirkka-lehtiin. Vuodesta 1953 alkaen Toikka-Karvonen oli Helsingin Sanomien taideteollisuuskriitikkona kymmenen vuoden ajan vuoteen 1963 saakka. Hän oli Viikkosanomien taidetoimittajana 1952–1959 ja Kotiliesi-lehden sisustustoimittajana 1959–1965.

Toikka-Karvonen oli vuodesta 1946 professori Onni Okkosen tutkimusassistenttina tämän kirjoittaessa Akseli Gallen-Kallelan elämäkertaa. Hän oli Okkosen assistenttina aina vuoteen 1956 saakka. Tämän jälkeen Toikka-Karvonen valittiin 1958 vasta perustetun Tarvaspään museon intendentiksi ja hän oli museon johtajana eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1978 saakka.

Annikki Toikka-Karvonen oli naimisissa vuodesta 1941 lääkintäkenraali Martti Karvosen kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Gallen-Kallelan Tarvaspää : museo-opas - Vandring genom museet - Museum guide*. WSOY - Akseli Gallen-Kallelan museosäätiö 1962, 1968, 1972
* *Tapiolan koteja : Homes in Tapiola*. WSOY 1963
* *Ryijy*; värikuvat Osmo Thiel. Otava 1971

Suomennoksia
------------

* *Kotien käyttötaidetta : pohjoismainen taidekäsityö ja taideteollisuus*; toim. Erik Zahle ; suomalaiset toim. H. O. Gummerus ja Benedict Zilliacus ; tanskalaisesta alkuteoksesta suom. Kaarina Visakanto ja Annikki Toikka-Karvonen ; valokuvat Erik Hansen. WSOY 1961

Lähteet
-------

1. 1 2  Annikki Toikka-Karvonen, Helsingin Sanomat Muistot 30.5.2009 (Tilaajille)
2. 1 2 3  Satu Kähkönen : "Kunnia sille kelle se kuuluu" – Annikki Toikka-Karvonen taideteollisuuskriitikkona, TAHITI Taidehistoria tieteenä 03/2014
3. 1 2 3  Kuka kukin on 1978
4. ↑  Toivo ja Ruusa Toikan hautakivi Malmin hautausmaalla Helsingissä, Suomen Sukututkimusseura. Hautakirjoituksia ja hautakuvia[vanhentunut linkki]


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Martin Ragnar Gröning** (10. marraskuuta 1898 Asikkala – 25. helmikuuta 1973) oli suomalainen everstiluutnantti ja järjestöjohtaja.

Gröningin vanhemmat olivat rovasti Karl Alfred Gröning (1871–1947) ja Maria Alexandra Holmberg (k. 1912). Hän pääsi ylioppilaaksi 1917 ja kävi Saksassa Fahnjunkerschulen 1918. Tämän jälkeen Gröning kävi Suomessa kadettikoulun 1919–1920, tykistön ampumakoulun 1920 ja sotakorkeakoulun 1924–1926.

Gröning oli Uudenmaan rakuunarykmentissä joukkueenjohtajana, adjutanttina ja lähettiupseerina 1918 sekä Rannikkotykistörykmentti 1:ssä patterin päällikkönä 1920, patteriston komentajana 1921–1922 ja talouspäällikkönä 1923–1924. Hän oli tykistön teknillisen toimiston päällikkönä 1924, rannikkotykistön esikunnassa yleisesikuntaupseerina 1926–1927 sekä meripuolustuksen esikunnassa järjestely- ja liikekannallepanotoimiston päällikkönä 1928 ja koulutus- ja operatiivisen toimiston päällikkönä 1929. Lisäksi Gröning oli 1927–1928 kadettikoulussa aseopin opettajana. Gröning oli sitten vuodesta 1929 Suomen puunjalostusteollisuuden keskusliiton palveluksessa. Gröning oli perustamassa vuonna 1931 Vapaussodan Kenttäharmaat-yhdistystä ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana.

Gröning oli Kadettikunnan puheenjohtajana 1924–1925 ja 1927–1929, Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä 1927–1929 ja Suomen sotiiasaikakauslehden toimituksen jäsenenä 1928–1929.

Gröning oli naimisissa vuodesta 1922 hammaslääkäri Taimi Ikäläisen kanssa.

Teoksia
-------

* *Aseoppi : kadettikoulua varten* ; kirj. Rikman (Jussi Lambert Rikama) ja Gröning. Helsinki 1927
* *Aseoppi : historiikki : räjähdysaineet : aserakenne : ulkoballistiikka : taktilliset vaatimukset* ; kirj. Rikman (Jussi Lambert Rikama) ja Gröning. Otava 1928

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
2. ↑  Kadettikunnan kunniajäsenet (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  GRÖNING Karl Alfred. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
**Aimo Vesa Heikki Hiltunen** (24. huhtikuuta 1929 Leppävirta – 27. toukokuuta 2002) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hiltunen toimi johtajana Lahden, Jyväskylän ja Kuopion kaupunginteattereissa.

Hiltunen ohjasi myös Pyynikin kesäteatterin esityksiä ja toimi näyttelijä-ohjaajana Suomen Kansallisteatterissa. Vaimonsa Sirkka-Liisa Wilénin tapaan hänkin toimi myös radioäänenä ja elokuvanäyttelijänä. Elokuvarooleista hänen tunnetuimpana pidetään Lampisen roolia *Tuntemattomassa sotilaassa*.

Hiltunen on haudattu Isolle hautausmaalle Kuopioon.

Filmografia
-----------

* Kovanaama (1954)
* Herrojen Eeva (1954)
* Tuntematon sotilas (1955)
* Sankarialokas (1955)
* Rakkaus kahleissa (1955)
* Onni etsii asuntoa (1955)
* Rintamalotta (1956)
* Vääpelin kauhu (1957)
* Herra sotaministeri (1957)
* Sotapojan heilat (1958)
* Autuas eversti (1958)
* Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
* Kovaa peliä Pohjolassa (1959)
* Miljoonavaillinki (1961)
* Nuoruuteni savotat (1988)

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, Tammi 1993.
2. ↑  Kuopion seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 6.12.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
Riitta Örö vuonna 1983.
**Brita Johanna (Riitta) Örö** (vuoteen 1942 **Öhrling**; 24. helmikuuta 1920 Varkaus – 8. elokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Hänestä tuli Suomen ensimmäinen suurlähettilääksi diplomaattiuran kautta edennyt nainen, kun hänet nimitettiin Suomen Intian-suurlähettilääksi 1. lokakuuta 1974. Suomen kaikkein ensimmäinen naissuurlähettiläs oli vuonna 1958 Norjaan nimitetty Tyyne Leivo-Larsson, joka oli taustaltaan poliitikko.

Örön vanhemmat olivat uittopäällikkö, insinööri Werner Ferdinand Öhrling ja Tyyni Johanna Peltola. Hän vietti nuoruusvuotensa Rovaniemellä, jota hän piti myöhemminkin kotikaupunkinaan. Örö pääsi ylioppilaaksi 1939 ja opiskeli Helsingissä valmistuen ekonomiksi 1944 sekä valtiotieteen kandidaatiksi 1956. Örö oli aluksi valtioneuvoston kanslian notaarina 1953–1956 ja sen jälkeen tasavallan presidentin linnan toimistosihteerinä vuosina 1956–1959. Tässä tehtävässä Örö ystävystyi presidentti Urho Kekkosen ja rouva Sylvi Kekkosen kanssa. Örön arkistoa säilytetään Urho Kekkosen arkistossa Orimattilassa.

Örö oli ulkoministeriön palveluksessa avustajana, lähetystösihteerinä ja lähetystöneuvoksena muun muassa Etelä-Afrikassa, Itävallassa, Unkarissa, Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa vuosina 1960–1974. Tämän jälkeen hän oli Suomen Intian-suurlähettiläänä vuosina 1974–1979 ja samalla myös lähettiläänä Bangladeshissa, Nepalissa, Singaporessa ja Sri Lankassa. Örö toimi sitten vielä Suomen Perun-suurlähettiläänä 1983–1986. Hän sai lähetystöneuvoksen arvonimen 1969.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kuka kukin on 1978*, s. 1138. Projekt Runeberg.
2. 1 2 3 4 5  Pirkko Arstila: Riitta Örön muistokirjoitus *Helsingin Sanomat* 8.8.2005.
3. ↑  Naiset ja diplomaatinura. Ulkoasiainministeriö (Internet Archive).
4. ↑  Arkistosäätiö | Urho Kekkosen arkisto *ukk-arkisto.fi*. Viitattu 25.8.2020.
5. ↑  Suomen suurlähetystö, New Delhi: Historiaa.
6. ↑  Historia Suomen suurlähetystö, Lima (Internet Archive).
Verna Erikson ammusvöiden kanssa.
**Verna Maria Erikson** (11. huhtikuuta 1893 Turku – 16. lokakuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen teekkari, joka osallistui Suomen sisällissotaan toimittamalla Helsingissä aseita ja ampumatarvikkeita valkoisille.

Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Karl Erikson ja Adolfina Sjödin. Vernan ollessa viisivuotias hänen isänsä kuoli, ja perhe muutti vuonna 1907 Helsinkiin asettuen asumaan Pohjoisesplanadi 35:een, niin sanottuun Wreden taloon.

Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1913 Erikson aloitti opiskelun Teknillisessä korkeakoulussa. Siellä oli tuohon aikaan vain toistakymmentä naisopiskelijaa, joista enemmistö opiskeli arkkitehtiosastolla. Yksi heistä oli Salme Setälä, joka valmistui arkkitehdiksi vuonna 1917. Erikson suoritti vain joitakin peruskursseja. Tämä oli tyypillistä sotavuosina, jolloin kolmannes opiskelijoista keskeytti opintonsa ja melkein koko ylioppilaskunnan hallitus lähti 1915 Saksaan jääkäreiksi.

Valkoiset onnistuivat kehittämään laajaa salaista toimintaa punaisessa Helsingissä. He ostivat aseita venäläisiltä, ja varastoinnista huolehtivat paljolti naiset. Teekkaritytöt ryhtyivät auttamaan poikien konekiväärikomppaniaa. Aseiden käsittelyä harjoiteltiin yksityisasunnoissa. Äänet koetettiin peittää soittamalla musiikkia gramofonilla. He pitivät kokoontumispaikkanaan Kauppatorin reunalla ollutta Nissenin kahvilaa. Sieltä Erikson, Setälä ja muut lähetettiin ostamaan venäläisiltä aseita ja ampumatarvikkeita. He kuljettivat niitä punaisten ohi partiorepuissa ja jalkojensa välissä, jossa ne olivat piilossa pitkän hameen alla. Öisin oli ulkonaliikkumiskielto, punaiset vartioivat kaikkialla ja tekivät kotitarkastuksia. Toiminnan paljastuminen olisi ollut vaarallista, mutta nuoriso piti sitä vain jännittävänä.

Sisällissodan päätyttyä Erikson ja Setälä palkittiin Vapaudenristillä. Pian tämän jälkeen Erikson joutui Kirurgiseen sairaalaan, jossa hänellä todettiin pitkälle edennyt syöpä. Hän kuoli 25-vuotiaana 16. lokakuuta 1918.

Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Hauta on uuden alueen korttelissa 12 rivillä 6. 

Keväällä 2018 kirjailija Ville Kaarnakari totesi, että hauta oli päässyt huonoon kuntoon ja päätti tehdä asialle jotakin. Hän sai Helsingin seurakuntayhtymän hautapalvelulta luvan haudan hoitoon, koska Eriksonilla ei ollut lähiomaisia. Kaarnakari kokosi talkooporukan, joka kunnosti haudan kiillottamalla kiven ja suoristamalla kulmapylväät. Pylväiden väliin hankittiin alkuperäisen näköiset ketjut.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Anu Nousiainen: Neiti E, Helsingin sanomat 22.3.2008
2. 1 2  Laura Manninen: Henkensä uhalla aseita salakuljettanut teekkarityttö koki traagisen kohtalon keväällä 1918, Ilta-Sanomat 12.5.2018
3. 1 2 3 4  Maria Petterson: *Suomen historian jännät naiset*. Atena, 2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Laurokari, Aki: Menneisyyden todistajat - Mikrohistoriallisen journalismin esittelyä. (pro gradu -tutkielma)  pro gradu -tutkielma. Tampereen yliopisto, Viestinnän, median ja teatterin yksikkö.  Arkistoitu 15.8.2017. Viitattu 3.4.2021.
* SlideShare: Hs Selvitti SisäLlissodan KuularuiskutytöN Mysteerin
* 
* 
*
**Jacques-Paul Migne** (25. lokakuuta 1800 Saint-Flour, Ranska – 24. lokakuuta 1876 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen roomalaiskatolinen pappi ja kustantaja, jonka kattavat ja edulliset julkaisut edistivät voimakkaasti kirkkoisien ja keskiajan teologien kirjoitusten leviämistä 1800-luvulla.

Elämä
-----

Migne opiskeli teologiaa Orléansissa. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1824, ja hän sai vastuulleen Orléansin hiippakuntaan kuuluvan Puiseaux'n seurakunnan. Vuonna 1833 hän lähti Pariisiin ja perusti *L'Univers religieux* -lehden. Kolme vuotta myöhemmin hän avasi Pariisin lähellä sijaitsevassa Petit Montrougessa suuren kustantamon, joka toi nopeassa tahdissa markkinoille lukuisia uskonnollisia teoksia edulliseen hintaan. Kustantamolla oli valtava merkitys katolisen patristiikan ja teologisen kirjallisuuden kannalta. Mignen päätyö oli kirkkoisien ja -opettajien laaja ja kattava julkaisusarja *Patrologiæ cursus completus*. Sarja koostuu seuraavista teoksista: *Patrologia Latina*, 217 nidettä (1844–1855), latinankielisten kirkkoisien saatavilla olevat teokset Tertullianuksesta paavi Innocentius III:n aikaan asti, ja *Patrologia Graeca*, 162 nidettä, kreikankielinen teksti ja latinankielinen käännös, (1857–1866), joka kattaa kreikankielisen kirkollisen kirjallisuuden apostolisista isistä Firenzen konsiiliin. Kokoelma on edelleen arvokas, koska se sisältää monia teoksia, joita ei ole muissa painoksissa.

Migne julkaisi myös useita muita erittäin laajoja kokoelmia, muun muassa dogmaattisen teologian kirjaston *Theologiæ cursus completus* (28 nidettä, 1840–1845), kuuluisien saarnojen kokoelman *Collection intégrale et universelle des orateurs sacrés* (102 nidettä, 1844–1866) ja teologisen ensyklopedian 171 nidettä. Kustantamon yhteydessä oli urkujenrakennuksen, uskonnollisen maalauksen ja muita työpajoja. Vuonna 1868 tulipalo tuhosi koko kustantamon, mutta Migne perusti uuden yrityksen. Arkkipiispa kielsi Migneltä tämän liiketoiminnan, koska se näytti sopimattomalta papille. Migne erotettiin virasta, ja paavi riisti häneltä pappisoikeudet vuonna 1874.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jacques Paul Migne *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 10.09.2022.
2. 1 2 3  Jacques Paul Migne *Nordisk familjebok*.  1913. Viitattu 10.09.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Skonsseja hunajakastikkeessa.
**Skonssi** (engl. *scone* < keskiajan holl. *schoonbroot*, ’hieno leipä’) on skotlantilaisperäinen teeleipä. Se voi olla suolainen tai makea. Skonssit ovat melko korkeita, muodoltaan pyöreitä ja halkaisijaltaan 6–7 cm. Brittiläiset skonssit voivat olla joko makeita tai suolaisia, kun taas niiden yhdysvaltalaiset vastineet ovat suurempia, kuivempia ja makeita.

Skonssien taikinaan käytetään vehnä- tai grahamjauhoja, kananmunia, voita tai margariinia sekä nesteenä maitoa ja mahdollisesti piimää tai jogurttia, makeissa skonsseissa on lisäksi sokeria. Skotlannissa jauhot voidaan korvata myös kokonaan tai osittain kaurajauhoilla. Taikinan nostatusaineena on leivinjauhe tai ruokasooda.

Alun perin skonssit paistettiin avotulella tai liedellä kuumennetulla rautapannulla, mutta nykyään ne valmistetaan uunissa. Skonssit tarjoillaan mieluiten lämpiminä aamiaisella tai iltapäiväteen kanssa. Perinteiset skonssit halkaistaan ja sivellään voilla, kun taas makeat skonssit nautitaan hillon ja kermavaahdon tai englantilaisen kerman (*clotted cream*) kanssa.

Tuntomerkit
-----------

Brittiläiset skonssit muistuttavat läheisesti pohjoisamerikkalaisia pikkuleipiä. Yhdysvalloissa skonssien maukkaita muunnelmia kutsutaan omalla nimellään, kun taas makeita versioita kutsutaan pikkuleiviksi (syynä lienee, että yhdysvaltalaiset sekoittavat ne helposti keskenään).

Yhdysvaltalaiset skonssit paistetaan kuiviksi ja rakenteeltaan helposti mureneviksi, ja ne ovat muodoltaan suorakulmaisia.

Muunnelmia
----------

Brittiläiset skonssit sisältävät usein erilaisia rusinoita, juustoa tai välimerentaateleita. 

Yhdysvalloissa skonsseja myydään kahviloissa, ja sisältönä on karpaloita, mustikoita, pähkinöitä tai suklaahippuja. Lisäksi mausteet, kuten kaneli tai unikonsiemenet, ovat yleisiä yhdysvaltalaisissa skonsseissa.

Skotlannin ja Ulsterin skonssivaihtoehtoihin sisältyy soodaskonssit ja perunaskonssit (kutsutaan myös *potaattiskonsseiksi*). Perunaskonsseja tarjoillaan useimmiten paistettuina skotlantilaisella aamiaisella (se on myös Ulsterissa paistosaamiaisen tärkeänä osana).

Lähteet
-------

1. 1 2  Turtia, Kaarina: *Gastronomian sanakirja*, s. 516. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 2009. ISBN 978-951-1-18546-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skonssi** Wikimedia Commonsissa
**KK Krka** on slovenialainen koripalloseura Novo mestosta. Seura on voittanut historiansa aikana kuusi Slovenian mestaruutta.

Historia
--------

Seura perustettiin vuonna 1948. Kaudella 1999–2000 Krka voitti ensimmäisen Slovenian mestaruutensa ja sai osallistumisoikeuden Suproleagueen. Tämä oli myös ensimmäinen kerta, jolloin joukkue pelasi korkeimmalla kansainvälisellä tasolla. Kaudella 2002–2003 seura osallistui ULEB Cupiin, jossa se sijoittui toiseksi. Kotimaassa Krka voitti samalla kaudella historiansa toisen Slovenian mestaruuden. Viimeisimmän kerran joukkue pääsi Euroliigaan kaudella 2003–2004, mutta sijoittui lohkonsa viimeiseksi. Kaudella 2010–2011 Krka selviytyi EuroChallengen loppuotteluun, jossa se voitti Lokomotiv Kubanin.

Lähteet
-------

1. ↑  Zgodovina kluba KK Krka.  Arkistoitu 24.9.2008. Viitattu 14.12.2008. (sloveeniksi)
2. ↑  Krka bring the trophy to Slovenia  1.5.2011. FIBA Europe. Viitattu 2.5.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen kotisivu (sloveeniksi)
**Seppo Sakari Konttinen** (3. elokuuta 1930 Käkisalmi – 17. lokakuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja ekonomi. Hän oli Osuuspankkien Keskuspankin (OKO) pääjohtaja vuosina 1967–1984.

Konttinen kirjoitti ylioppilaaksi 1950, valmistui ekonomiksi 1954 ja lainopin kandidaatiksi 1955 sekä sai varatuomarin arvon 1959. Hän tuli OKO:n palvelukseen lakimieheksi vuonna 1956 ja toimi osastopäällikkönä 1961–1963. Hän toimi Teollistamisrahaston toimitusjohtajana vuosina 1963–1966 ja siirtyi 1967 OKO:n pääjohtajaksi. Pankki oli tuolloin konkurssin partaalla rahoitettuaan taloudellisesti kannattamattomia Mekesiä ja Tikkakoskea, mutta Konttinen sai yhtiöt saneerattua takaisin kannattaviksi ja auttoi siten myös OKO:n uudelleen jaloilleen. Hänen pääjohtajakaudellaan osuuspankit saivat aiempaa vahvemman jalansijan kaupungeissa, sitä ennen niiden pääpainopiste oli ollut maaseudulla. Konttinen jäi varhaiseläkkeelle 53-vuotiaana.

Konttinen oli myös Maa- ja teollisuuskiinteistöpankin toimitusjohtaja vuosina 1967–1972 ja sen johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1967, Sponsor Oy:n johtokunnan jäsen vuodesta 1967, Talouselämä Oy:n johtokunnan jäsen 1967–1971 sekä Aura-yhtiöiden hallintoneuvoston jäsen 1967–1971. Hän oli opiskeluaikanaan ainejärjestö Pykälän puheenjohtaja vuonna 1955, Keskisuomalaisen Osakunnan kuraattori 1957–1960 ja Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan varapuheenjohtaja 1959–1961. Konttinen oli lisäksi Suomen Nykyaikaisen 5-ottelun Liiton puheenjohtaja vuosina 1969–1974 ja kuului Suomen Kulttuurirahaston säätiön, Liikesivistysrahaston ja Maanpuolustuksen tuki ry:n hallituksiin sekä Veronmaksajain Keskusliiton valtuuskuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Kuka kukin on 1978*, s. 414 Runeberg.org.
2. 1 2  Hannu Leinonen: Kuolleita: Pääjohtaja Seppo Konttinen – Maalaispankin pelastusmies (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 23.10.1994. Viitattu 6.6.2018.
3. ↑  Facta2001, WSOY 1981, 8. osa, palsta 766


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Joni Rytkönen** (s. 29. maaliskuuta 1993 Helsinki) on suomalainen pesäpalloilija. Hän pelaa ulkokentällä kolmosvahtina ja sisäpelissä vaihtajana. Superpesiksen etenijäkuninkuuden Rytkönen on voittanut vuosina 2019, 2020 ja 2021. Kaikkien aikojen tuotujen juoksujen ennätyksen hän rikkoi kaudella 2021 (81 tuotua juoksua runkosarjassa). Rytkönen on aiemmin urallaan pelannut lukkarina, mutta sittemmin siirtynyt ulkokentälle lautaskammon vuoksi.

Rytkönen debytoi Superpesiksessä kaudella 2013 Kouvolan Pallonlyöjien joukkueessa, jossa hän lopulta pelasi yhteensä neljä kautta. Kaudella 2017 Rytkönen pelasi Kankaanpään Mailassa ja kaudella 2018 Hyvinkään Tahkossa. Kaudeksi 2019 Rytkönen siirtyi Sotkamon Jymyyn, jossa hän voitti ensimmäiset SM-mitalinsa (hopeaa kaudella 2019, kultaa kaudella 2020). Syksyllä 2022 Rytkönen teki kolmivuotisen pelaajasopimuksen Joensuun Mailan kanssa.

Rytkönen on pelannut 248 Superpesiksen runkosarjaottelua tehoin 22+50 lyötyä, 354 tuotua juoksua ja 1 195 kärkilyöntipistettä.

Nuorempana Rytkönen on kilpaillut myös maastohiihdossa ja salibandyssa.

Rytkönen hyllytettiin Joensuun Mailan toiminnasta 16. toukokuuta 2023 seurajohdon tietoon tulleen seksuaalisen häirintäepäilyn vuoksi.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
*Tämä artikkeli käsittelee maantieteellistä termiä. Lakeus oli myös sanomalehti.*
Näkymä Limingan lakeudelta.
Eteläpohjalaista lakeusmaisemaa Ilmajoen Alajoella.
**Lakeus** tarkoittaa lakeaa luonnonpaikkaa, esimerkiksi peltoaukeaa tai tasankoa. Suomalaisen maantieteilijän J. G. Granön määrittelemänä maantieteellisenä terminä sillä tarkoitetaan aluetta, jossa korkeuserot ovat yli viisi, mutta alle kymmenen metriä. Alue, jossa korkeuserot ovat alle viisi metriä, on tasanko, ja alue, jossa ne ovat 10–50 metriä, on mäkimaa. Sanaa lakeus voidaan käyttää myös meren- tai järvenselästä.

Suomessa suurimmat lakeudet ovat Pohjanmaalla, ja usein lakeudella tarkoitetaankin nimenomaan Pohjanmaan tasaisia peltomaisemia. Laajoja lakeuksia Suomessa on myös Satakunnassa, koillisessa Varsinais-Suomessa ja Lounais-Hämeessä, missä ne ulottuvat Porista Forssan seudulle saakka. Pienempiä lakeuksia on myös esimerkiksi Itä-Uudellamaalla ja Kymenlaaksossa.

Kirjailijoista Pohjanmaan lakeusmaisemaa ja sen ihmisiä on kuvannut teoksissaan runsaasti Antti Tuuri. Maalaustaiteessa lakeuksien kuvaajana on tullut tunnetuksi erityisesti liminkalainen taidemaalari Vilho Lampi, valokuvataiteen saralla lakeuden kulttuurimaiseman kuvaamista on pyrkinyt edistämään Lakeuden luontovalokuvaajat ry. Lakeusmaiseman kuvaaminen on keskeisessä osassa myös Paavo Rintalan vuonna 1959 ilmestyneessä Vilho Lammen elämästä kertovassa romaanissa *Jumala on kauneus*.

Katso myös
----------

* Limingan lakeus

Lähteet
-------

1. 1 2  Reino Kalliola: *Kotimaa*, s. 27. WSOY, 1973 (8. painos). ISBN 951-0-00869-9.
2. 1 2  Otavan iso Fokus, 8. osa, art. Suomi, s. 4011. Otava 1974, ISBN 951-1-01521-4
3. ↑  "**lakeus**40 lakea luonnonpaikka, kenttä, (pelto)aukea, tasanko; myös meren- t. järvenselästä." MOT Kielitoimiston sanakirja 2.0.
4. ↑  Alkuluku: Antti Tuuri: Lakeuden kutsu  Marraskuu 1997. Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 24.1.2007. Viitattu 16.9.2008.
5. ↑  Junttila, Marja: *Vilho Lampi 1898–1936*. Pohjoinen/Ars Nordica, 1998. ISBN 951-749-312-6.
6. ↑  Lakeuden luontokuvaajat Lakeuden luontokuvaajat. Viitattu 16.9.2008.
7. ↑  Kaisu Mikkola: Nuori Rintala loi Lampi-myytin.  *Kaleva*, 19.7.1998, s. 11.

Aiheesta muualla
----------------

* Lakeuden kulttuuripolku (Arkistoitu – Internet Archive)
* Benjam Pöntinen. Lakia : Partridge plain. 1991. (kuvateos)
**Aarne Ilmari Kiira** (aik. Kock) (20. maaliskuuta 1894 Sulkava – 24. kesäkuuta 1972 Kuopio) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen rykmentin komentaja.

Kiira osallistui Suomen sisällissotaan Karjalassa 1918, kävi Kadettikoulun 1920–1921, Sotakorkeakoulun komentajakurssin 1930 sekä yleisen osaston 1932–1933. Hänet nimitettiin yleisesikuntaupseeriksi 1935. Kiira palveli Viipurin rykmentissä komppanianpäällikkönä ja pataljoonankomentajana 1918–1926. Tampereen rykmentissä hän oli pataljoonankomentajana 1926–1927. Reserviupseerikoulussa komppanianpäällikkönä hän oli 1927–1928 sekä virkaatekevänä johtajana 1931–1932. Kannaksen sotilaspiirin päällikkönä hän toimi 1933. Viipurin Taistelukoulun johtajana hän oli 1936–1939. 

Talvisodassa Kiira johti JR 5:ä 1939–1940. Välirauhan aikana hän komensi 4. prikaatia 1940–1941. Jatkosodan aikana hän oli JR 53:n komentajana 2.9.1941–18.3.1943. Myöhemmin hän toimi Jalkaväkikoulutuskeskus 22:n päällikkönä, Kotijoukkojen esikunnan koulutuksen tarkastajana ja koulutusosaston päällikkönä vuosina 1943–1944. Sodan jälkeen hän johti jalkaväen aliupseerikoulua 1945. Kuopion sotilaspiirin komentajana hän toimi vuonna 1948. Savo-Karjalan sotilasläänin komentajaksi hänet nimitettiin 1952. 

Kiira toimi myös Haminan ja Viipurin kaupunginvaltuustoissa sekä useissa muissa luottamustehtävissä. 

Ylennykset: reservivänrikki 1918, reserviluutnantti 1918, luutnantti 1920, kapteeni 1921, majuri 1926, everstiluutnantti 1933, eversti 1940.

Lähteet
-------

* Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 28.6.1972, s. 9. Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille). Viitattu 6.3.2018.
**Nils-Erik "Nipa" Mikander** (s. 1936) on suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja. Hän pelasi enimmäkseen oikeana laitahyökkääjänä.

Mikander aloitti uransa 9-vuotiaana HJK:n C-junioreissa, ja vuonna 1954 hän nousi seuran SM-sarjassa pelanneeseen edustusjoukkueeseen. Vuonna 1957 hänet lainattiin Maakuntasarjassa pelanneeseen Lahden Pallo-Miehiin, jota valmensi silloinen Suomen maajoukkuevalmentaja Kurt Weinreich. LPM nousi Suomensarjaan Mikanderin tehdessä 17 maalia. Vuosiksi 1958–1959 hän palasi HJK:hon. Pallo-Poikien SM-sarjajoukkueessa hän pelasi kaudella 1960. Kaudeksi 1961 hän siirtyi pelaajavalmentajaksi Herttoniemen Urheilijoihin, joka nousi Suomensarjaan. HerU muuttui myöhemmin Herttuaksi, joka puolestaan fuusioitui Kiffeniin, jossa Mikander pelasi uransa loppuun, vuoteen 1974 asti.

Pelaajauransa jälkeen Mikander kuului Kiffenin edustusjoukkueen valmennusjohtoon 25 vuoden ajan aina 1990-luvun puoliväliin saakka, vaihdellen ykkös- ja kakkosvalmentajan roolissa. Myös Kiffenin ikämiestoiminnassa hän oli pitkään mukana 1970-luvulta lähtien. Hän kuului myös seuran ja sen jalkapallojaoston johtokuntaan. Kiffenin lisäksi Mikander valmensi välillä yhdessä Erkki Alajan kanssa HPS:aa kaudella 1984, Väinämöisen Palloa ja FC Canonia.

Nils-Erik Mikanderin veli Leo Mikander pelasi urallaan muun muassa HPS:ssa, jossa voitti Suomen mestaruuden kaudella 1957.

Lähteet
-------

* Wallén, Göran & Huotinen, Timo & Alaja, Erkki: *Mustat Hurmurit – De svarta charmörerna*. Gummerus, 2008. ISBN 978-952-92-4369-3.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Wallén & Huotinen & Alaja, s. 74.
2. ↑  Wallén & Huotinen & Alaja, s. 73.
3. ↑  Wallén & Huotinen & Alaja, s. 65.
Leivinjauhetta
**Leivinjauhe** on leivonnassa käytetty kemiallinen kohotusaine, jonka tarkoitus on kohottaa ja kuohkeuttaa taikinaa. Leivinhiiva on yleinen biologinen kohotusaine. Leivinjauheen keksi englantilainen kemisti Alfred Bird vuonna 1843.

Koostumus
---------

Leivinjauhe on yleensä valkoista ja hyvin hienorakeista jauhetta. Leivinjauhe koostuu pääasiassa emäksisestä ruokasoodasta, happamasta natriumpyrofosfaatista – jonka E-koodi on E450 – ja tärkkelyksestä. Säilyvyyden ja maun parantamiseksi voidaan käyttää myös muita aineita. Veteen sekoitettuna leivinjauhe tuottaa hiilidioksidia.

Liiallinen leivinjauheen käyttö saattaa värjätä leivonnaisen ruskeanvihertäväksi. Jos taikinaan laitetaan happamia aineksia kuten piimää tai hedelmämehua, voi leivinjauheen sijasta käyttää pelkkää ruokasoodaa. Mitallinen ruokasoodaa vastaa kahta mitallista leivinjauhetta. Leivinjauheen voi aina korvata ruokasoodalla tässä suhteessa.

Tärkkelys tasoittaa seoksen koostumusta ja estää muiden aineiden ennenaikaisen toiminnan.

Ravintoarvot
------------

Ravintoarvoltaan leivinjauhe on pääasiassa hiilihydraatteja, noin kymmenen prosenttia on proteiinia.

Lähteet
-------

1. ↑  Turtia, Kaarina: *Gastronomian sanakirja*, s. 256. Helsinki: Otava, 2009. ISBN 978-951-1-18546-8.
2. ↑  Leivinjauhe *fi.Alegsaonline.com*.  30.8.2021. Viitattu 13.2.2024.
3. ↑  Finfood: Leivinjauheella ja soodalla kohotetut leivonnaiset (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Leivinjauhe**.
* Fineli.fi - Leivinjauhe (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli käsittelee Ranskan kaupunkia. Myös Kanadassa on Dieppe.*


  

  

  

  

  

  

  

  

**Dieppe** on kaupunki Seine-Maritimen departementissa Ranskassa. Sen asukasluku vuonna 2017 oli 29 080 henkeä. Ensimmäistä kertaa vuonna 1030 mainitusta kalastajakylästä alkunsa saanut Dieppe sijaitsee Englannin kanaalin rannikolla. Sinne on säännöllinen laivayhteys useita kertoja päivässä Englannin Newhavenista.

Liittoutuneiden joukot tekivät epäonnistuneen operaatio Jubileena tunnetun Dieppen maihinnousun 19. elokuuta 1942 kaupungin satamaan. Vuosipäivänä kaupungissa vierailee veteraaneja ja heidän omaisiaan. Dieppe oli ollut jo aiemminkin sotilaallisesti tärkeä kohde; kaupunki koki merkittäviä tuhoja englantilais-hollantilaisten joukkojen pommituksessa vuonna 1694.

Nähtävyyksiä kaupungissa on muun muassa linna Château de Dieppe, joka säilyi ehjänä vuoden 1694 pommituksessa ja on nykyään museona. Nähtävillä on esimerkiksi norsunluuesineitä 1600- ja 1700-luvuilta. Uudempi nähtävyys ja ajanvietekeskus on laaja Les Bains -vesikeskus rannalla. Vanhassa keskustassa pidetään markkinat lauantaisin.*lähde?*

Dieppe

Kuuluisia dieppeläisiä
----------------------

* Jean Ango
* Louis de Broglie, nobelisti
* Emmanuel Petit, jalkapalloilija

```
    Toivo myllymäki
```

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dieppe** Wikimedia Commonsissa

* Dieppen kaupungin sivut (ranskaksi)
* Sivu Dieppen maihinnoususta vuonna 1942 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
logo
**Coreboot** on firmwareprojekti, joka kehittää vapaan ohjelmiston vaihtoehtoa BIOSille ja UEFIlle. 
Koska ohjelma on suurelta osin laitekohtainen (Coreboot ladataan ennen käyttöjärjestelmän ydintä) on siihen ohjelmoitava tuki erikseen eri laitteille.

Coreboot on aiemmin tunnettu nimellä **LinuxBIOS**. Projekti on laajentunut alkuperäisestä Linuxin käynnistävästä firmwaresta tukemaan myös esimerkiksi Plan 9 -käyttöjärjestelmää. Coreboot on saatavilla eri arkkitehtuureille kuten RISC-V-suorittimille.

Corebootin eduiksi lasketaan tehokkuus (karsimalla ylimääräiset ohjelmistot tietokone käynnistyy nopeammin) sekä turvallisuus (vähentämällä mahdollisia hyökkäyspintoja). Koska Coreboot on avointa lähdekoodia se voidaan auditoida ja sitä voidaan muokata.

Muun muassa System76 on julkaissut kannettavia tietokoneita, joissa on Coreboot.

Historia
--------

Coreboot-projekti sai alkunsa Yhdysvalloissa Los Alamos National Laboratoryssä vuonna 1999 kahden opiskelijan projektina. Sittemmin projektin parissa on työskennellyt suuri joukko ihmisiä.

Rahoitus
--------

Muun muassa Google, AMD, Acer ja Saksan valtio ovat tukeneet projektia.

Katso myös
----------

* BIOS
* UEFI
* Libreboot

Lähteet
-------

1. 1 2  ron minnich: 'LinuxBIOS' Welcome to coreboot. *mail.coreboot.org*. Viitattu 28.10.2017.
2. ↑  Wojciech Niewiadomski: Building coreboot for RISC-V and running it in Qemu *blog.3mdeb.com*. Viitattu 21.10.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Jason Evangelho: System76 Will Begin Shipping 2 Linux Laptops With Coreboot-Based Firmware *forbes.com*.  10.10.2019. Viitattu 21.10.2021. (englanniksi)
4. ↑  Jason Evangelho: System76 Reveals An Open Source PC Surprise For AMD Ryzen Fans *forbes.com*.  26.7.2020. Viitattu 21.10.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Projektin kotisivu
* Versiohallinta
**Elinkorkolaitos Hereditas Oy** on suomalainen listaamaton sijoitusyhtiö.

Elinkorkolaitos 1905–2015
-------------------------

Hereditas perustettiin vuonna 1905. Hereditas oli elinkorkolaitos, joka maksoi elinkorkoa. Laitokseen rahaa tallettanut sai juoksevan elinkoron, joka periytyi sukupolvelta toiselle. Yhteensä Suomessa on toiminut kuusi elinkorkolaitosta.

Hereditas (lat. 'perintö') poikkesi muista elinkorkolaitoksista siinä, että sen elinkorko oli perinnöllinen. Historiansa aikana Hereditas on sijoittanut muun muassa kiinteistöihin ja teollisuusosakkeisiin.

Oikeudelliselta muodoltaan Hereditas oli pitkään erikoisuus. Muiden elinkorkolaitosten lopetettua toimintansa se jäi Suomen ainoaksi elinkorkolaitokseksi. Elinkorkolaitoksista ei ollut säädetty laissa, vaan toiminta perustui laitoksen omiin sääntöihin.

Osakeyhtiö 2016 alkaen
----------------------

Hereditas muuttui elinkorkolaitoksesta osakeyhtiöksi vuoden 2016 alusta. Elinkoron on korvannut osinko, jota yhtiö pyrkii maksamaan vuosittain.

Vuonna 2022 Hereditaksella oli 650 osakkeenomistajaa. Yhtiön sijoitussalkun markkina-arvo oli noin 250 miljoonaa euroa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Historia *Hereditas*. Viitattu 10.2.2024.
2. ↑  Kalle Silfverberg HS: Tsaarinajan salaperäinen laitos jakaa yhä rahaa *Helsingin Sanomat*.  14.7.2013. Viitattu 10.2.2024.
3. ↑  KILA 1719/9.12.2003 | EDILEX *www.edilex.fi*. Viitattu 10.2.2024.
4. ↑  Hereditaksen osake *Hereditas*. Viitattu 10.2.2024.
5. ↑  Hereditas Vuosikertomus 2022 Hereditas.
Raimund VI
**Raimund VI** (*Raymond*, 1156–1222) oli Toulousen kreivi ja Provencen rajakreivi. Hän oli kuningas Ludvig VI:n tyttärenpoika.

Raimund tuki kataareja, ja kun nämä oli julistettu harhaoppisiksi. Huolestuneet paavi ja kuningas lähtivät ristiretkelle Toulousen kreiviä vastaan. Ristiretkeläiset tuhosivat monia Lounais-Ranskan kaupunkeja.

Raimund joutui kirkonkiroukseen ja luopui vallasta poikansa hyväksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Raymond VI Catholic Encyclopedia
2. ↑  Toulouse and the Cathars (Arkistoitu – Internet Archive) Toulouse Info (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Raimund Pieni Tietosanakirja (suomenkielisen kirjoitusasun lähde)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Morganaattinen avioliitto** (keskiajan latinasta *matrimonium ad morganaticam*) on keskiajalla käyttöön otettu avioliiton muoto, jossa kuninkaallisen perheen tai aatelissuvun jäsen avioituu alempaan säätyyn kuuluvan henkilön kanssa. Yleensä kyseessä oli avioliitto, jonka mies solmi alempisäätyisen naisen kanssa. Toisin kuin normaalissa avioliitossa, jossa vaimo sai miehensä arvoon perustuvan arvonimen (esimerkiksi kuninkaan puolisosta tuli kuningatar), morganaattisessa avioliitossa vaimo ei saanut oikeutta miehensä säätyyn. Hän ei siis saanut miehensä aatelisarvoa, eivätkä avioliitosta syntyneet lapset perineet isänsä aatelis- tai kuninkaanarvoa. Liitosta syntyneillä lapsilla ei liioin ollut perimisoikeutta isänsä omaisuuteen. Toisaalta kyseessä oli laillinen avioliitto, ei *konkubinaatti*, ja avioliitosta syntyneitä lapsia pidettiin aviolapsina.

Koska morganaattisessa avioliitossa vaimolla ei ollut minkäänlaista oikeutta miehensä omaisuuteen, eivätkä lapsetkaan perineet, oli vaimon ainut taloudellinen turva miehen hänelle antama huomenlahja, joka tällaisissa liitoissa saattoikin olla huomattavan runsas. Suomen ja keskiajan latinan termit onkin johdettu muinaisyläsaksan sanasta \**morgangeba* eli huomenlahja.

Morganaattista avioliittoa solmittaessa oli erikoista, että mies ojensi vaimolleen liittoa vahvistettaessa vasemman kätensä oikean sijasta. Tästä johtuu morganaattisen avioliiton rinnakkaisnimitys *vasemman käden avioliitto* (saks. *Ehe zur linken Hand*).

Myös aatelisnainen saattoi solmia morganaattisen avioliiton aatelittoman tai alempaan aateliin kuuluvan miehen kanssa. Tällöin nainen ei menettänyt aatelisarvoaan tai perimisoikeuttaan, kuten yleensä vastaavissa liitoissa oli tapana.

Tunnettuja esimerkkejä morganaattisista avioliitoista ovat Venäjän keisarin Aleksanteri II:n liitto Jekaterina Dolgorukovan kanssa 1880 ja Itävalta-Unkarin kruununperijän, arkkiherttua Frans Ferdinandin liitto alempaan aatelistoon kuuluneen Sophie von Chotekin kanssa 1900.

Järjestelmä nykyisin
--------------------

Morganaattinen avioliitto on järjestelmänä vieläkin mahdollinen, mutta harvoin käytetty. Walesin prinssi Charlesin ja aatelittoman Camilla Parker Bowlesin avioliiton ilmoitettiin nimen omaan olevan ei-morganaattinen. Myöskään Charlesin pojan prinssi Williamin ja aatelittoman Catherine Middletonin avioliitto ei ole morganaattinen.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Facta 2001, WSOY 1981, 11. osa, palsta 487
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Morganaattinen avioliitto** Wikimedia Commonsissa
**Axel Fredrik Cronstedt** (23. joulukuuta 1722 Turinge, Tukholman lääni, Ruotsi – 19. elokuuta 1765 Säters, Ruotsi) oli ruotsalainen mineralogi ja kemisti. Cronstedt tunnetaan nikkelin löytämisestä vuonna 1751. Häntä on kutsuttu modernin minerologian ja petrografian perustajaksi.

Elämä ja ura
------------

Cronstedt aloitti opinnot vuonna 1738 Uppsalassa. Hän opiskeli aluksi pääasiassa matematiikkaa aikomuksenaan ryhtyä isänsä toiveiden mukaisesti sotilaaksi, mutta Johan Gottschalk Walleriuksen mineralogian luennoilla hän kiinnostui aiheesta, jolle hän sittemmin omistautui täydellisesti. Vuonna 1742 hän tuli vuorikollegioon auskultantiksi, jossa hänestä tuli ylimääräinen notaari vuonna 1746 ja notaari vuonna 1747. Vuosina 1746-1748 Cronstedt osallistui koboltin löytäjän George Brandtin opetukseen Tukholman kuninkaallisessa kaivoslaboratoriossa. Siellä hän opiskeli kemiallista analyysia ja sulatusta. Lopulta vuonna 1758 hänestä tuli vuorimestari vuoripiirikuntaan. Vuonna 1753 Cronstedt nimitettiin Ruotsin tiedeakatemian jäseneksi.

Cronstedtin tutkimuksilla tieteellisen mineralogian alalla on perustava merkitys. Tärkeimmät niistä hän julkaisi teoksessa *Försök till en mineralogie eller mineralrikets uppställning* (1758), jossa esitetty kivennäisten luokitus on kaikkia siihen asti tehtyjä parempi, etenkin siinä suhteessa, että hän ensimmäisenä erotti toisistaan kivennäiset, kivettymät ja vuorilajit, ollen myöskin varsinaisen vuorilajitieteen eli petrografian perustaja, sekä otti jakoperusteeksi kemialliset ominaisuudet. Cronstedt ei luokittelussa pitänyt mineraalien ulkoista olemusta tärkeänä. Hän oli nimittäin määrännyt useimpien silloin tunnettujen kivennäisten kvalitatiivisen koostumuksen. Näitä tutkimuksia tehdessään Cronstedt muun muassa löysi nikkelin vuonna 1751 ja antoi alkuaineelle nimen vuonna 1754. Cronstedt eristi nikkelin Losin kobolttikaivosten malmeista ja esitteli nikkeliä koskevia tutkimuksiaan Ruotsin tiedeakatemialle. Vielä vuosikymmeniä myöhemmin jotkut tutkijat, muun muassa René Just Haüy, väittivät, että kyseessä oli seos eikä uusi alkuaine, mutta lopulta Cronstedtin löytö hyväksyttiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Axel Fredrik Cronstedt *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 11.12.2021.
2. 1 2 3  Axel Fredrik Cronstedt *Nordisk familjebok*.  1906. Viitattu 11.12.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Axel Fredrik Cronstedt** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kroaatit** ovat 8–9 miljoonan hengen laajuinen eteläslaavilainen kansa. Kroaatin määrittely ei ole yksiselitteinen. Kroaatit ovat etupäässä katolilaisia ja puhuvat kroatian kieltä. Uskonto onkin pääasiallinen tekijä, joka erottaa kroaatit muista entisen Jugoslavian alueen kansoista.

Kroaattien alueellinen sijoittuminen
------------------------------------

*Pääartikkeli: Italian kroaatit, Burgenlandin kroaatit, Bosnian ja Hertsegovinan kroaatit, Montenegron kroaatit*
Pääasiassa kroaatit asuvat kansallisvaltiossaan Kroatiassa, ja heillä on myös perustuslaissa tunnustettu asema yhtenä Bosnia ja Hertsegovinan kansoista. Merkittäviä kroaattivähemmistöjä elää myös Vojvodinassa, Boka Kotorskassa Itä-Montenegrossa, Itävallan itäosan Burgenlandissa, sekä Burgenlandiin rajoittuvilla Unkarin ja Slovenian alueilla.

Perinteisen asuinalueensa lisäksi kroaatteja asuu nykyisin ympäri maapalloa. Kroaattidiasporan yhdistävänä järjestönä toimii Pittsburghissa majaansa pitävä veljesliitto *Hrvatska bratska zajednica*.

Kroatialaisten diaspora
-----------------------

* Kroatia: n. 4 028 000 (2005)
* Bosnia ja Hertsegovina: n. 575 000 (2005)
* Chile: n. 380 000 (2008)
* Saksa: n. 340 000
* Yhdysvallat: n. 300 000 (2005)
* Argentiina: n. 250 000 (2008)
* Australia: n. 140 000
* Itävalta: n. 130 000
* Italia: n. 100 000
* Etelä-Afrikka: n. 80 000
* Serbia: n. 70 000
* Kanada: n. 70 000

* Ruotsi: n. 50 000
* Britannia: n. 40 000
* Uusi-Seelanti: n. 30 000
* Unkari: n. 20 000

Lähteet
-------

1. ↑  Diaspora Croata Chile.
2. ↑  Diaspora Croata Argentina.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kroaatit** Wikimedia Commonsissa