recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sakaka** (arab. سكاكا‎, *Sakākā*) on keidas ja kaupunki muinaisella Välimereltä Arabian niemimaan keski- ja eteläosiin johtavalla karavaanireitillä. Se sijaitsee Nafudin aavikon pohjoispuolella ja al-Jawfin keitaan koillispuolella.

Nykyään Sakaka on Saudi-Arabian luoteisosan al-Jawfin provinssin pääkaupunki.
Kaupungin väkiluku on kehittynyt Saudi-Arabian väestönlaskentojen mukaan seuraavasti: 65 793 (1992), 122 686 (2004) ja 150 257 (2010). Kaupungissa on noin kolmannes provinssin väestöstä (440 009 as. vuonna 2010).

Saudihallinnon maataloustuen seurauksena keidasalueen päätuotteita ovat taatelit ja meijerituotteet. Yksi seudun arkeologisista kohteista on Rajajil, muinaisesta Thamudin kulttuurista muistuttavat, aikansa graffitilla koristellut noin kolmimetriset kivipaadet 25 kilometrin päässä Sakakan kaupungista. Niiden tarkoitusta ei tiedetä. Kivipaasia on kutsuttu jopa Saudi-Arabian Stonehengeksi.

Kaupungissa vallitsee aavikkoilmasto. Vuorokauden ylin lämpötila vaihtelee vuoden mittaan 16–41 °C:n välillä ja alin lämpötila 4–25 °C:n välillä. Viilein kuukausi on tammikuu ja lämpimin elokuu. Vuosittainen sadanta on noin 60 millimetriä. Suurimmat sateet saadaan lokakuun ja huhtikuun välillä. Toukokuun ja syyskuun aikana ei sada juuri lainkaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Thomas Brinkhoff: Saudi-Arabi. Cities (Aineistolähteeksi ilmoitetaan Saudi-Arabian tilastokeskus) citypopulation.de. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Number of Population in Cities with More than 5,000 People (.xlsx) General Authority for statistics. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Jīzān. Saudi Arabia *Encyclopædia Britannica*. britannica.com. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
4. ↑  Introducing Sakaka lonelyplanet.com.  Arkistoitu 25.7.2015. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
5. ↑  Enigmatic standing stele of Al-Rajajil  13.12.2011. arabnews.com. Viitattu 25.7.2015. (englanniksi)
6. ↑  Sakaka World Meteorological Organization. Viitattu 15.8.2021. (englanniksi)
**Peter Vilhelm Borenius** (2. lokakuuta 1803 Viipuri – 5. huhtikuuta 1853) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijan tykistössä palvellut kenraalimajuri.[1]

Boreniuksen vanhemmat olivat oikeusraatimies Erik Johan Borenius ja Kristina Karolina Nigraeus ja puoliso vuodesta 1833 Katarina Anna Marie Louise Reisler. Borenius tuli oppilaaksi Pietarin tykistökouluun 1821. Valmistuttuaan vuonna 1823 hänet määrättiin vänrikkinä tykistöjoukkoihin Liettuaan. Aliluutnantiksi Borenius ylennettiin 1828 ja siirrettiin krenatööriprikaatin palvelukseen. Luutnanttina hänet määrättiin Henkikaartin 3. tykistöprikaatiin vuonna 1831. Alikapteeni hänestä tuli 1838 ja kapteeni 1839, jolloin hänet määrättiin prikaatinsa kevyen patterin päälliköksi. Everstiksi Borenius ylennettiin 1842. Hänet siirrettiin Henkikaartin 5. tykistöpatterin päälliköksi 1844 ja piiritystykistön takavaraston päälliköksi 1848. Kenraalimajuriksi kenttätykistössä Borenius yleni 1852.[1]

Lähteet
-------

1. 1 2  Peter Vilhelm Borenius *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 9.1.2020)
Oisín ja Niamh saapuvat taikahevosen selässä Tir Na Nogiin. Stephen Reidin kuvitusta kirjaan *The High Deeds of Finn and other Bardic Romances of Ancient Ireland*.
**Oisín** on Fenian sykliin kuuluvissa tarinoissa Finn mac Cumhaillin ja Sadbhin poika ja yksi soturijoukko Fiannan rohkeimmista jäsenistä.[1] Oisín merkitsee "pikku hirvi". Nimen antoi hänen isänsä löytäessään poikansa Ben Bulbenin rinteiltä.[2]

Musta druidi Fear Doirche oli lumonnut Oisinin äidin vasaksi, ja Finn löytää Oisinin hylättynä metsästä, sen jälkeen kun druidi oli käynyt noutamassa Sadbhin takaisin. Oisin kasvatetaan Fiannan joukossa.[1] Oisinista kasvaa mahtava soturi ja Irlannin merkittävin runoilija.[2]

Oisinin kuuluisin seikkailu on hänen vierailunsa ikuisen nuoruuden maassa, Tir na Nogissa. Hänet lumoaa Tir na Nogin kuninkaan tytär Niamh (tai Niav) Kultatukka, ja he menevät naimisiin. He elävät onnellisina ja Niamh synnyttää Oisinille paljon lapsia, mutta Oisin alkaa kaivata vanhaa elämäänsä. Vaikka Niamh vastustaa matkaa, hän lainaa silti Oisinille taikahevosensa. Oisin palaa Irlantiin vain huomatakseen, että 300 vuotta on kulunut. Niamh on varoittanut Oisinia, että jos tämä tahtoo palata takaisin vaimonsa luo, ei hän saa astua oman maansa kamaralle. Oisin onkin varovainen, mutta putoaa vahingossa hevosensa selästä, jolloin hän kuolee välittömästi kurttuisena 300-vuotiaana ukkona.[1][3]

Lähteet
-------

* Cotterell, Arthur: Maailman myytit ja tarut. WSOY 1996. ISBN 951-0-17102-6
* Green, Miranda J. : Dictionary of Celtic Myth and Legend. Thames & Hudson 1997. ISBN 0-500-27975-6
* Kerrigan, Michael: Celtic legends: Heroes and warriors, myths and monsters. Amber Books Ltd 2016. ISBN 978-1-78274-331-6

### Viitteet

1. 1 2 3  Green 1997, s. 166
2. 1 2  Kerrigan 2016, s. 131
3. ↑  Cotterell 1996, s. 228
**Anthony Obame Mylann** (s. 10. syyskuuta 1988 Libreville) on gabonilainen taekwondoin. Hänestä tuli maansa ensimmäinen olympiamitalisti hänen voitettuaan hopeaa Lontoossa 2012.

Obame sai Afrikan-mestaruuskilpailuissa Tripolissa 2010 pronssia alle 87 kg:n sarjassa. Hän voitti Afrikan olympiakarsintaturnauksen yli 80 kg:n painoluokassa Kairossa 2012. Myöhemmin samana vuonna hän sai hopeaa opiskelijoiden MM-kilpailuissa yli 87 kg:n sarjassa Pocheonissa. Lontoon olympialaisissa hän saavutti hopeaa yli 80 kg:n painoluokassa. Hän voitti välieräottelussa kuubalaisen Robelis Despaignen pistein 7–6. Loppuottelu Italian Carlo Molfettaa vastaan päättyi jatkoajan jälkeen 9–9, ja Molfetta voitti kultamitalin tuomariäänestyksen perusteella. 

Obame voitti maailmanmestaruuden yli 87 kg:n painoluokassa Pueblassa 2013 kukistettuaan loppuottelussa Iranin Sajjad Mardanin. Hän voitti Afrikan-mestaruuden yli 87-kiloisissa Tunisissa 2014. Hän sai samassa painoluokassa MM-pronssia Tšeljabinskissa 2015.

Obame saavutti yli 87-kiloisissa hopeaa Afrikan kisoissa 2015 ja Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2016. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän karsiutui yli 80 kg:n painoluokassa avausottelun jälkeen. Hän saavuttii yli 87-kiloisissa MM-pronssia Mujussa 2017, voitti Afrikan-mestaruuden Agadirissa 2018 sekä sijoittui kolmanneksi Rabatin Afrikan kisoissa 2019.
.

Lähteet
-------

1. ↑  Anthony Obame *london2012.com*.  Arkistoitu 3.1.2013. Viitattu 16.8.2012. (englanniksi)
2. 1 2  Golden night for Mandic and Molfetta *london2012.com*.  12.8.2012.  Arkistoitu 16.8.2012. Viitattu 16.8.2012. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  Obame Mylann, Anthony *taekwondodata.com*. Viitattu 14.7.2015. (englanniksi)
4. ↑  Male + 87 kg *worldtaekwondofederation.net*.  Arkistoitu 19.7.2013. Viitattu 20.7.2013. (englanniksi)
Revitty ja paloiteltu
**Hirtetyksi, revityksi ja paloiteltavaksi** (engl. *hanged, drawn and quartered*) tuomitseminen oli lähinnä Englannissa käytetty rangaistus maanpetoksesta ja majesteettirikoksesta. Sitä on myöhemmin usein pidetty julman kuolemanrangaistuksen perikuvana.*lähde?* Se langetettiin rikoksesta, joka katsottiin vakavammaksi kuin murha tai muu tavallinen kuolemalla rangaistava teko. Rangaistus langetettiin Englannissa ainoastaan miehille. Maanpetoksesta tuomitut naiset poltettiin roviolla.

Rangaistuksessa tuomittu raahattiin hirttopaikalle ja ripustettiin hirteen, mutta otettiin pois hirrestä ennen kuolemaa. Tämän jälkeen hänen sukuelimensä leikattiin, vatsa avattiin ja sisäelimet poistettiin yksi kerrallaan ja poltettiin tuomitun silmien edessä. Lopuksi kaula katkaistiin ja ruumis jaettiin neljään osaan, joiden kohtalosta päätti monarkki.

Rangaistus syntyi 1200-luvulla ja sitä käytettiin viimeisen kerran vuonna 1782 skotlantilaista vakoojaa David Tyrietä vastaan. Tämänkin jälkeen tuomioita langetettiin, mutta toimenpidettä ei toteutettu koko raakuudessaan. Rangaistus poistui laista vuonna 1870. Tunnettuihin tällä tavalla teloitettuihin kuuluvat muiden muassa keskiajan skotlantilainen kapinallinen William Wallace ja 1600-luvun ruutisalaliitossa mukana ollut Guy Fawkes. Fawkes tosin onnistui välttämään pahimmat vaiheet hyppäämällä tikapuilta hirttämisvaiheessa, jolloin hänen niskansa murtui.

Lähteet
-------

1. ↑  How Being Hanged, Drawn, And Quartered Became The Most Brutal Punishment In History *allthatsinteresting.com*. Viitattu 19.7.2019. (englanniksi)
2. ↑  Hanged, drawn and quartered *phrases.org.uk*. Viitattu 19.7.2019. (englanniksi)
3. ↑  1782: David Tyrie, the last hanged, drawn, and quartered *executedtoday.com*. Viitattu 19.7.2019. (englanniksi)
4. ↑  Drawing and quartering *britannica.com*. Viitattu 19.7.2019. (englanniksi)
**Raimo Sakari "Saku" Ellonen** (9. kesäkuuta 1928 Viipuri – 18. maaliskuuta 2020 Lappeenranta) oli suomalainen jääpallomaalivahti.

Ellonen pelasi Kouvolan Urheilijain Palloilijoissa suomensarjaa vuosina 1946–1948 ja lappeenrantalaisessa Veiterässä SM-sarjaa vuosina 1950–1954. Hän voitti Veiterässä Suomen mestaruuden vuonna 1951 ja SM-pronssia vuonna 1952. Vuosina 1953 ja 1954 Veiterä oli SM-hopealla. Vuosina 1954–1957 Ellonen pelasi vielä suomensarjaa Lappeenrannan Pallossa. Hän harrasti myös tennistä ja toimi lajissa myös erilaisissa taustatehtävissä.

Ellosen ja tämän Ritva-vaimon avioliitto kesti 64 vuotta. Heidän maajoukkueessakin koripalloa pelannut Riikka-tyttärensä avioitui koripalloilija Pekka Markkasen kanssa: heidän lapsistaan Lauri Markkanen on pelannut koripalloa NBA:ssa ja Eero Markkanen jalkapalloa ulkomailla. 2000-luvulla Ellonen sai patsaan Lappeenrannan Hiekkalinnan veistosgalleriaan. Hän kuoli Lappeenrannassa 91-vuotiaana 18. maaliskuuta 2020.

Lähteet
-------

* *Urheilumme Kasvot Osa 3 Palloilu*, s. 529. Oy Scandia Kirjat Ab, 1973.
* Lauri ja Eero Markkasen isoisä Sakari Ellonen on kuollut is.fi 10.4.2020

### Viitteet

1. ↑  Urheilumme Kasvot Osa 3 Palloilu, 529
2. 1 2  is.fi 10.4.2020
**Tuomittu keidas: romaani Arabiasta** (*The Doomed Oasis*, 1960) on Hammond Innesin kirjoittama jännitysromaani.

Juoni
-----

David Thomas - itselleen Whittaker - on Borstalin nuorisovankilan kasvatti joka pakenee laitoksestaan. Hän menee äitinsä luo ja siellä syntyy riita jonka huipuksi hän pieksee pahasti äitiään pahoinpidelleen isäpuolen joka kuolee ambulanssissa. 

Tarinan kokijahahmo, asianajaja George Grant, yrittää auttaa poikaa. Tämä karkaa asianajajan hiljaisella avulla maasta ja päätyy Arabiaan, Saraifan pikkuvaltioon jossa hänen ja kaksoissiskon oikea isä, eversti Whittaker oleskelee. Saraifan ja Haddin pikkuvaltioiden välillä nousee pienimittainen sota johon poika sekaantuu. Asianajaja Grant seuraa häntä ja pitkän kehityksen kautta selviää että eversti Whittaker onkin oman etunsa tavoittelija joka vaihtaa puolta heti kun kuumenee. Tästä nousee isän ja pojan välille todella raivoisa riita joka päättyy vihaa pitäen eroon. Pienin syy ei ole se että eversti on oman etunsa vuoksi kääntynyt islamin uskoon ja poika - ilmeisesti häntä uhmatakseen - on jopa korostetusti kristitty. 

Ja heti perään Haddin väki katkaisee Saraifan elintärkeät vuorilta tulevat vesijohdot. David, Grant ja neljä Saraifan arabia - vanha Salim, Ali, Hamid ja Ben Suleiman ratsastavat räjäyttämään Haddin kaivot kostona vesijohtojen katkaisulle. Seuranneissa kahakoissa Saraifan sheikki Mahmud, hänen veljensä Sultan ja poikansa Khalid saavat surmansa. 

Aikanaan päästään pattitilanteesta rauhanneuvotteluihin. Eversti on kuitenkin kateissa ja hänen vanha poratorninsa on tuhottu. Neuvottelujen aikana Haddin emiiri heitättää everstin ruumiin vastapuolen jalkoihin. 

Nyt mennään oikeuteen ja Davidia syytetään isänsä murhasta; hänet kuitenkin vapautetaan salavihkaa kesken kaiken ja hän katoaa. Olennaisessa osassa oleva öljy-yhtiö GODCO:n johtaja Sir Philip Gorde kieltäytyy tietämästä asiasta mitään ja asia jää siihen. 

Grant ja pojan Dubaissa sairaanhoitajana työskennellyt kaksoissisar menevät naimisiin. He saavat häälahjana öljy-yhtiön kautta hopeisen arabialaisen kahvikannun, jonka saatekirjeen on allekirjoittanut Saraifan uusi hallitsija, šeikki Khalidin veli eli selvästi kadonnut David. *lähde?*
**Anthony Neil James Pilkington** (s. 6. kesäkuuta 1988 Blackburn, Englanti) on englantilais-irlantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa walesilaista Cardiff Cityä. Pelipaikaltaan molempijalkainen Pilkington on vasen laitalinkki. Hän pelaa myös Irlannin jalkapallomaajoukkueessa.

Seurajoukkueura
---------------

Pilkington edusti nuorena muun muassa Manchester Unitedia. Hänen aikuisuransa ensimmäinen seura oli kymmenennellä sarjatasolla pelannut Atheron Collieries, jota hän edusti vuonna 2006. 

Vuodet 2006-2009 Pilkington edusti Stockport Countyä, joka pelasi hänen aikanaan parhaimmillaan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Englannin ykkösliigassa. Pilkington pelasi Stockportin paidassa 80 ottelua ja teki 17 maalia.

Vuodet 2009-2011 Pilkington pelasi Ykkösliigan Huddersfield Townissa, jossa hänet valittiin kaudella 2010-2011 sarjan tähdistöön. Yhteensä Pilkington pelasi seuralle 92 ottelua, joissa syntyi 19 osumaa. 

Heinäkuussa 2011 Pilkington siirtyi Valioliigaan nousseeseen Norwich Cityyn, jossa hän teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2011 Wigan Athleticia vastaan. Avausmaali syntyi Bolton Wanderersia vastaan saman vuoden syyskuussa. Avauskaudellaan seurassa eli kaudella 2011-2012 Pilkington teki 30 pelissä kahdeksan maalia. Seuraavalla kaudella eli kaudella 2012-2013 pelejä kertyi saman verran, mutta maaleja vain viisi. Kolmannella Norwich-kaudellaan, joka päättyi seuran putoamiseen pääsarjasta, Pilkington pelasi vain 15 ottelua ja teki yhden maalin. 

Elokuussa 2014 Pilkington siirtyi Englannin mestaruussarjassa pelaavaan walesilaisseura Cardiff Cityyn, jonka paidassa hän debytoi elokuussa 2014 Wigan Athleticia vastaan.

Maajoukkueura
-------------

Englannissa syntynyt ja kasvanut Pilkington sai ja päätti edustaa Irlantia, sillä hänen isoäitinsä on kotoisin sieltä. Pilkington on pelannut Irlannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Irlannin jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi syyskuussa 2013 Ruotsia vastaan MM-karsintaottelussa ja avausmaalinsa maajoukkuetasolla hän iski marraskuussa 2014 Yhdysvaltoja vastaan harjoitusottelussa.

Muuta
-----

Anthony Pilkingtonin pikkuveli Danny on myös jalkapalloilija. Hän on pelannut parhaimmillaan Ykkösliigassa. Pilkingtonit pelasivat yhdessä Stockport Countyssä vuosina 2008-2009.

Lähteet
-------

* Anthony Pilkington Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Hirsilän työväentalo Harjula** on Oriveden kaupungin Hirsilän kylässä sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Hirsilän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Mukana oli sekä Hirsilän että Onnistaipaleen kylien asukkaita, ja yhdistyksen nimeksi tuli Onnistaipaleen työväenyhdistys. Ensimmäisenä toimintavuonna yhdistyksessä oli jäseniä 69. Yhdistys vuokrasi tontin jo vuonna 1907, mutta rakennustarpeiden saaminen osoittautui hankalaksi, ja lopulta tämä ensimmäinen talohanke kuivui kokoon. Kun Hirsilän kenkätehdas perustettiin vuonna 1911, yhdistyksen toiminta alkoi painottua enemmän Hirsilään. Jäsenmäärä myös kasvoi, kun tehtaan työläisiä liittyi yhdistykseen. Työväentalo valmistui vuonna 1915, ja samana vuonna yhdistyksen nimi vaihdettiin Hirsilän työväenyhdistykseksi. Talo osoittautui kuitenkin ahtaaksi lähes heti, ja vuonna 1917 valmistui lisärakennus. Sisällissodan jälkeen talo oli takavarikossa, ja se saatiin takaisin kesällä 1919. Taloa kunnostettiin tällöin muun muassa maalaamalla.

Talo oli ainakin vuonna 2015 edelleen käytössä, ja siellä järjestettiin Hirsilän Pyrkivän juniorien vapputapahtuma. Talon omistaa ilmeisesti yhä (2023) Hirsilän työväenyhdistys ry.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

1920-luvun alussa talolla toimi aktiivisesti muun muassa soittokunta, laulukuoro, näytelmäseura ja kirjasto. 1930-luvun alussa toimijoina mainittiin myös sosialidemokraattinen työläisnuoriso-osasto, opintokerho sekä voimistelu- ja urheiluseura Hirsilän Pyrkivä. Vuonna 1931 järjestetyissä yhdistyksen 25-vuotisjuhlissa esiintyivät Hirsilän ja Korkeakosken torvisoittokunnat, ja lisäksi ohjelmassa oli muun muassa kuorolaulua, kansantanssia, näytelmä sekä tanssia orkesteri Rytmin säestyksellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sinisalo, Hannu: *Orivesi. Maalaispitäjästä kehittyväksi kaupungiksi*. Oriveden kaupunki, 1990. ISBN 951-95863-0-X.
2. 1 2 3  Kansan Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  28.11.1931, no 276. Viitattu 15.2.2023.
3. ↑  Oriveden Sanomat *lehtiluukku.fi*.  29.4.2015. Viitattu 15.2.2023.
4. ↑  Hirsilän työväenyhdistys ry *seurantalot.fi*. Viitattu 15.2.2023.
5. ↑  Kansan Lehti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  21.11.1931, no 270. Viitattu 15.2.2023.
**Erkki Sakari Annala** (2. toukokuuta 1928 Kauhava – 5. joulukuuta 2011 Kouvola) oli suomalainen kenraaliluutnantti.

Annala kirjoitti ylioppilaaksi Kauhavan lukiosta 1947. Hän valmistui 32. kadettikurssilta 1950. Vuonna 1951 hän suoritti krh-upseerikurssin ja 1956 maavoimien kapteenikurssin. Vuosina 1959–1961 hän opiskeli Sotakorkeakoulun maasotalinjalla.

Kadettikoulun jälkeen hän toimi alkuun nuorempana upseerina JP/JR 3:ssa vuosina 1950–1952, sitten opetusupseerina Kadettikoulussa vuosina 1952–1955, komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 5:ssä vuosina 1955–1957, opetusupseerina Taistelukoulussa 1957–1959. Vuodet 1961–1967 hän toimi Pääesikunnassa toimistoupseerina ja toimistoesiupseerina ja 1967–1968 järjestelytoimiston päällikkönä. 1968 Annala komennettiin pataljoonanupseeriksi Uudenmaan Jääkäripataljoonaan, josta hän siirtyi 1970 koulutustoimiston päälliköksi KSSl:n esikuntaan. 1971–1973 hän toimi Pääesikunnan jalkaväkitoimiston päällikkönä ja Kadettikoulun apulaisjohtajana. 
1973 hänet määrättiin Hämeen Ratsujääkäripataljoonan komentajaksi jonka jälkeen hän toimi Savon prikaatin komentajana vuosina 1975–1977 sekä myöhemmin Savo-Karjalan sotilasläänin komentajana vuosina 1979–1981. Viimeksi hän komensi Kaakkois-Suomen sotilaslääniä 1981–1988.

Ylennykset
----------

* Vänrikki 1949
* Luutnantti 1951
* Yliluutnantti 1954
* Kapteeni 1957
* Majuri 1964
* Everstiluutnantti 1970
* Eversti 1975
* Kenraalimajuri 1979
* Kenraaliluutnantti 1983

Lähteet
-------

1. 1 2  Muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 2.1.2012
2. 1 2  Facta 2001, 1. osa, palsta 535, WSOY 1981, ISBN 951-0-10222-9
Kerttulinmäellä Turussa sijaitsevan vanhan teloituspaikan muistomerkki.
**Hirsipuumäen teloituspaikan muistomerkin** on suunnitellut Esko Hillilä vuonna 1991. Kyseessä on Turun kaupungin hanke, jonka takana ovat olleet museon arkeologi Heljä Brusila ja silloinen kaupunginarkkitehti Jorma Aho. Muistomerkki sijaitsee Turussa Kerttulinmäellä Kerttulin lukion vieressä, yhdellä Turun seitsemästä kukkulasta. Aiemmin kukkula tunnettiin Hirttomäkenä tai Hirsipuumäkenä. Muistomerkissä olevassa laatassa on teksti, jossa paikan kerrotaan olleen kaupungin teloituspaikka keskiajalta 1700-luvun loppuun. 

Muistomerkki koostuu neljästä betonipylväästä, joiden päällä on pylväitä yhdistävä metallirinkula ja sen alla keskellä maassa suuri kivi. Teloituksia tehtiin tuohon aikaan yleisimmin joko mestaamalla tai hirttämällä. Ison kiven voi ajatella kuvastavan mestaamispaikkaa ja ylhäällä olevan metallirinkulan hirttämistä. 

Hirtetyt jätettiin varoitukseksi roikkumaan hirsipuuhun, jolloin kaupunkiin Hämeen härkätietä pitkin matkaavat näkivät, että kannattaa käyttäytyä kunnolla. Teloitetuilla ei ollut kirkkomaahan asiaa, ruumiit heitettiin joskus teloituspaikan läheisyydessä olevaan Mätäjärveen.

Lähteet
-------

1. ↑  Tiedot ovat muistomerkin luonnoksessa, jota säilytetään Turun kaupungin Tilapalveluiden arkistossa.
2. 1 2  Kerttulinmäki oli Turun kukkuloista verisin *Aamuset*.  19.9.2015.  Arkistoitu 20.4.2018. Viitattu 20.4.2018.
**Aarne Sakari Härö** (16. marraskuuta 1917 Mikkeli – 4. heinäkuuta 2012) oli suomalainen lääkäri, tutkija, lääkintöneuvos ja terveydenhuollon kehittäjä.

Henkilöhistoria ja ammattiura
-----------------------------

Härön vanhemmat olivat rovasti Eemil Härö ja Elli Kaakko ja puoliso vuodesta 1948 Eila Pätiälä. Härö tuli ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta 1936 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1946. Iho- ja sukupuolitautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1952 ja keukosairauksien pätevyyden 1961. Sota-aikana hän palveli paitsi asevelvollisena, myös pataljoonan sekä kenttä- ja sotasairaalan lääkärinä sekä pommikoneen suunnistajana.

Lääkintöhallituksessa Härö toimi eri tehtävissä, viimeksi suunnitteluosaston päällikkönä vuoteen 1982 saakka. Sairausrekisterien ylläpito oli yksi hänen työnsä kohteista. Varttuneella iällä väitellyt Härö oli myös aktiivinen tutkija, jolla oli yli 250 julkaisua. Hän oli myös kansainvälisessä yhteistyössä plajon käytetty asiantuntija. Härö harrasti myös keräilyä, hankki käyttöönsä 1900-luvun alussa valmistetun höyrylaivan ja pystytti kotipihalleen tuulimyllyn.

Teoksia
-------

Eläkkeellä ollessaan Härö suomensi Benedictus Olain vuonna 1578 laatiman Ruotsi-Suomen ensimmäisen lääkärikirjan:

* *Een Nyttigh Läkere Book. Benedictus Olain lääkärikirja vuodelta 1578*. Suom. Sakari Härö. Suomen Lääkäriliitto, Helsinki 2008. 278 s. ISBN 978-951-9433-55-4

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 189-190. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. 1 2 3 4  Muistot. Sakari Härö  28.8.2012. Helsingin Sanomat. Viitattu 26.10.2017.
3. ↑  Lääkäriliiton julkaisemat kirjat

Aiheesta muualla
----------------

* Espoon ainoa tuulimylly pyörii Kilossa – katso kuvat, Länsiväylä 30.7.2013 (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 26.10.2017)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Harmaala** on Linninmäen päällä sijaitseva kylä Puumalan kunnassa Etelä-Savossa. 

Linninmäki on osa yhtä Suomen mäkisimmistä teistä. Tiellä 51890 Puumalan Sahanlahdesta Juvan Koikkalaan on yhteensä 12 jyrkkää mäkeä. Tielaitoksella Linninmäkeä pidettiin Suomen suurimpana maantiemäkenä. Vaarallisuutensa vuoksi mäkeä oikaistiin ja madallettiin vuonna 1994, mutta se on vieläkin talvella hyvin hankala. Raskas liikenne kiertääkin mäen Pistohiekan kautta tulevan tien kautta.

Harmaalassa toimi koulu vuoteen 2009. Lukuvuonna 2007–2008 koulussa oli 16 oppilasta. Nykyisin alueella asuvat koululaiset kuljetetaan Puumalan yhtenäiskoululle.

Puumalan kirkonkylään on Harmaalasta matkaa 13 kilometriä.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirlah: Perinnetietoa Puumalasta: Kaipaalantien nimistö *Perinnetietoa Puumalasta*.  tiistai 1. maaliskuuta 2016. Viitattu 3.5.2020.
2. ↑  Elina Huusko: Tilastokeskus - *www.stat.fi*. Viitattu 3.5.2020.
3. ↑  Koulukuljetukset *Puumala*. Viitattu 3.5.2020.
4. ↑  Harmaala to Puumala *Harmaala to Puumala*. Viitattu 3.5.2020. fi-US
**In the Heart of the Moon** on Ali Farka Tourén ja Toumani Diabatén vuonna 2005 julkaistu albumi.

Albumi sisältää kaksitoista kappaletta, jotka pohjautuvat lähinnä pohjoisen Malin Songhai-perinteisiin sekä eteläisen Malin ja Guinean Bambara-perinteisiin. Kaikki albumin kappaleet nauhoitettiin ilman harjoituksia kolmessa kahden tunnin pituisessa nauhoitussessiossa Hotel Mandéssa Bamakossa, Malissa. Alun perin tarkoituksena oli nauhoittaa vain yksi kappale, mutta lopulta materiaalia kertyikin kokonaisen albumin verran. Sekä Tourén että Diabatén mukaan musiikki syntyi vaivatta ja luontevasti. Kahdessa levyn kappaleessa kuullaan Tourén laulua. Tourén ja Diabatén lisäksi albumilla on mukana myös vierailevia artisteja: Ry Cooder, Sekou Kante, Cachaíto Lopez, Joachim Cooder, Olalekan Babalola ja James Thompson.

*In the Heart of the Moon* sai ilmestyessään hyvän vastaanoton kriitikoilta. *Mojo*-lehden arviossa albumin musiikkia kuvailtiin maailman kauneimmaksi musiikiksi. *The Independent*-lehti kuvaili levyä seuraavasti: "[albumin] Musiikki avautuu kuin aarrearkku tarjoten kuulijalle hienointa improvisoitua musiikkia, jota hän todennäköisesti koskaan tulee kuulemaan". *The Times* antoi levylle täydet viisi tähteä. 

Vuonna 2006 *In the Heart of the Moon* palkittiin Grammylla.

Muusikot
--------

* Ali Farka Touré - Kitara ja laulu
* Toumani Diabaté - Kora
* Ry Cooder - Kawai-piano ja kitara
* Sekou Kante - Bassokitara
* Orlando 'Cachaíto' Lopez - Basso
* Joachim Cooder - Rummut
* Olalekan Babaola - Rummut
* James Thompson

Kappalelista
------------

1. Debe – 4.55
2. Kala – 5.06
3. Mamadou Boutiquier – 5.04
4. Monsieur le Maire de Niafunké – 3.58
5. Kaira – 6.24
6. Simbo – 4.00
7. Ai Ga Bani – 4.34
8. Soumbou Ya Ya – 3.30
9. Naweye Toro – 4.23
10. Kadi Kadi – 3.21
11. Gomni – 4.17
12. Hawa Dolo – 5.00

Lähteet
-------

1. ↑
HarmaakariHarmaakari itäpuolelta kuvattuna.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
HelsinkiUusimaaSuomi |
| Merialue | 
Suomenlahti |
| Korkein kohta | 
5 m |
| Pinta-ala | 
0,011 km² |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Harmaakari** (ruots. *Gråskär*) on saari Helsingin läntisessä ulkosaaristossa Lauttasaaren eteläpuolella. Harmaakarin pinta-ala on noin 1,1 hehtaaria, pituus 250 metriä ja leveys 50 metriä. Rantaviivaa sillä on noin 600 metriä. Saaren korkein kohta on noin viisi metriä merenpinnan yläpuolella. Harmaakarin omistaa Helsingin kaupunki.

Harmaakarin pohjoisosan painanne.
Harmaakari on suurimmaksi osaksi paljasta kalliota. Sen kallioperä on punaista graniittia. Saaren pohjoisosassa on painanne, jossa on irtainta maa-ainesta pienellä alalla. Painanteessa on kivikkoinen ruohikko, jonka laidalla on pieni allikko. Allikon rannalla on kapea ruovikkokaistale, jossa kasvaa muun muassa järviruokoa.

Lähteet
-------

1. ↑  Harmaakari (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 30.8.2020.
2. ↑  Permanto, Timo: *Helsingin edustan saaristoselvitys, osa II*, s. 24–25. Helsinki: Helsingin kaupungin kaupunkisuunnitteluvirasto, yleiskaavaosasto, 1986. ISBN 951-771-593-5.
**Breitovon piiri** (ven. Брейтовский район, *Breitovski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Jaroslavlin alueella Venäjällä. Sen pinta-ala on 2159 neliökilometriä. Asukkaita on 7 700 henkeä (vuonna 2010).

Breitovon piiri sijaitsee Jaroslavlin alueen luoteisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueeseen, idässä Rybinskin tekojärven kautta Pošehonjen ja Rybinskin piireihin, etelässä Nekouzin piiriin ja lännessä Tverin alueeseen. Pinta-alasta 47 % on metsää ja 17,5 % maatalousmaata.

Piiriin kuuluu kolme maalaiskuntaa: Breitovo, Gorelovo ja Prozorovo. Hallinnollinen keskus on Breitovon kylä, josta on 265 kilometriä Jaroslavliin.

Seudun nähtävyyksiä ovat keskiaikaiset asuin- ja hautapaikat sekä 1700–1800-luvuilla rakennetut kirkot. Breitovon kylässä toimii kotiseutumuseo. Rybinskin tekojärven erottama piirin pohjoisosa kuuluu vuonna 1945 perustettuun Darwinin luonnonpuistoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2010 g.  2010. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 20.12.2011. Viitattu 29.5.2011. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Breitovon piirin sivusto (venäjäksi)
**Breivikeidet** (pohjoissaameksi *Guohcavuopmi*) on laakso ja matalahko sola Tromssan kunnassa, Tromssan läänissä, Pohjois-Norjassa.

Maantiede
---------

Laakso on kutakuinkin koillinen–lounas -suuntainen. Koillisessa se päättyy Breivikin asutuskeskittymän luona Breivika-lahteen, joka kuuluu Moskivuonoon (norj. *Ullsfjorden*). Lounaassa laakso loppuu Nordbotnin ja Fagernesin asutusten luona Nordbotnin lahteen, joka puolestaan kuuluu Ramfjorden-vuonoon. Laakson pohjalla virtaava pääjoki on Storelva, joka laskee Breivikelvan nimellä koillisessa olevaan Breivika-lahteen. Jokeen laskee joitakin pienempiä sivujokia muista varrella olevista laaksoista, kuten Bjørnskaelva Bjørnskardalenista, Storforselva läheltä Tromsdalstinden-vuorta (1 238 m), Russevankelva Russevankskaretista, Tepphaugelva Tepphaugdalenista, Breidalelva Breidalenista, Langdalelva Langdalenista sekä sen toinen haara Tverrelva läheltä Vardtindeniä (1 054 m) ja Nakkelva Nakkedalenista. Vuoret Breivikeidetin etelä- ja pohjoispuolella ovat noin 1 000–1 400 metriä korkeita. Korkein lähistön huipuista on Hamperokken (1 404 m).

Liikenne
--------

Laakson läpi kulkee Fv91-maantie, joka lounaassa liittyy Eurooppatie 8:aan ja koillisessa puolestaan jatkuu Breivikeidetin jälkeen lauttayhteydellä Moskivuonon yli Lyngenin niemimaalle ja edelleen kohti itää, jossa se vielä yhden lauttayhteyden kautta liittyy Lyngseidetistä Lyngenin vuonon yli Olderdaleniin. Breivikeidetin laaksossa Fv91-tie risteytyy myös Nakkedalen-laaksoon vievän Fv51-tien kanssa. Fv91-tien lisäksi siitä erkanee joitakin lyhyehköjä ja pieniä pistoteitä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Karttadata: Norkart: Virtuaalinen Norjan kartta Sesam.  Arkistoitu 4.5.2009. Viitattu 25.11.2011. (norjaksi)
**Kalle Haapakoski**, kirjailijanimeltään **Kalle Koski**, (2. joulukuuta 1867 Nivala – 16. tammikuuta 1917 Calumet, Michigan, Yhdysvallat) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.

Haapakoski oli Fred Karisen omistaman Amerikan Uutiset -lehden toimittajana Calumetissa vuodesta 1893 alkaen. Hän toimi 1898 lyhyen aikaa Calumetissa ilmestyneen suomenkielisen Päivän Uutiset -lehden toimittajana. Keväällä 1901 hän perusti yhdessä John H. Harpetin ja Sanfrid Mustosen kanssa Calumetiin Päivälehti-nimisen sanomalehden, jonka toimitus siirtyi 1914 Duluthiin Minnesotaan. Päivälehti oli pitkään merkittävin Michiganissa ilmestynyt suomenkielinen sanomalehti. Haapakoski oli myös vuonna 1915 Calumetiin perustetun, kaksi kertaa viikossa ilmestyneen *Valvoja*-lehden toimittajana.

Teoksia
-------

* *Liikalapsi*, Pohjalaiselle kirj. Kalle Koski. Pohjalainen, Vaasa 1893
* *Parantumassa*, kirj. Kalle Koski. Otava 1893
* *Amerikan Suomalais-siirtolaiskirjallisuutta 1: Runoja*, kirjoittanut Kalle Koski. Jaakko Suutala, Calumet, Michigan 1896
* *Viattomuuden kirous*. Fitchburg, Massachuttes 1904

Aiheesta muualla
----------------

* Vapaasti ladattavia Kalle Haapakosken e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta

Lähteet
-------

* Kalle Haapakoski SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* John Ilmari Kolehmainen: Finnish Newspapers and Periodicals in Michigan, Michigan History Magazine, Vol. 24, 1940, p. 119-127
* Juuso Hirvonen: Michiganin kuparialue ja suomalaiset siirtolaiset. Duluth 1920, s. 49-50

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Kalle Haapakoski***
Osia Antrean verkosta.
**Antrean verkko** on Karjalankannakselta, Antrean Korpilahden kylästä, vuonna 1913 löytynyt kalaverkko ajalta noin 8540 eaa. Se on yksi maailman vanhimmista kalaverkoista. Juha Ylimaunun väitöskirjan mukaan verkko olisi kalaverkon sijaan hyljeverkko.  Verkko ei ole enää esillä Suomen kansallismuseossa, vaan on siirretty varastoon.

Antrean verkko on osa Antrean löydöksi kutsuttua löytöä. Sen teki syksyllä 1913 maanviljelijä Antti Virolainen eli "Ämm-Mati Antti" kotitilansa Ämmä-Mattilan suoniityllä syventäessään viemäriojaa, jolloin hänen lapioonsa osui joukko kivi- ja luuesineitä. Seuraavana kesänä Theodor Schwindt kävi paikalla ja totesi löytöpaikan tarkemman tutkimuksen arvoiseksi. Sakari Pälsi toteutti paikalla kaivauksen heinäkuun lopulla vuonna 1914. Kaivauksessa paikalta löytyi 18 verkon kohoa, 31 painokiveä ja hiukan itse verkkoa. Löydettyihin esineisiin kuului lisäksi kivi-, luu- ja sarviesineitä, tuohta ja mahdollisesti tulen teossa käytettyjä käävän paloja eli taulaa. Kaivauksen perusteella tavarat olivat joutuneet paikalle samalla kertaa yhdessä kasassa. Tavarat olivat kadotessaan ilmeisesti uponneet noin 10 metrin syvyyteen Ancylusjärven pohjasaveen. Verkko on upotessaan ollut mahdollisesti puikkariin koottuna.

Sakari Pälsin kuva Antrean löydön kaivauksista vuonna 1914. Edessä verkonkohot, keskellä verkonkivekset, takana luuesineiden löytökohta.
Itse verkko on kudottu tuhkapajun*lähde?* niinestä. Verkon solmimistapana on käytetty ns. ryssänsolmua, jota on käytetty vielä paljon myöhemminkin itäsuomalaisella alueella ja Virossa. Verkon silmäkoko on ollut noin 6 cm, mikä on sopinut esimerkiksi lahnan ja lohen pyyntiin. Männynkaarnakohojen pituus oli noin 30 cm ja paksuus noin 1 cm. Nyrkinkokoiset verkon painokivet eli kivekset oli kiinnitetty verkon paulaan kapeilla tuohinauhoilla. Kohojen ja kivesten lukumäärän perusteella verkon pituudeksi on arvioitu 27–30 metriä ja korkeudeksi 50–70 cm. Märkänä se on painanut kolmisenkymmentä kiloa, josta kivesten paino on ollut noin puolet.

Muut löydöt
-----------

Paikalta löytyneet kiviset työkalut ovat kookas kirveenterä, tasataltta, taltan teelmä sekä kourutaltta. Kourutaltta on valmistettu Äänisen viherliuskeesta. Kivikirveen tyyppiä esiintyy myös Virossa ja Itä-Karjalassa. Paikalta löytyi myös pieniä kvartsinsirpaleita, hiekkakivisiä hiomakiviä sekä pieniä sileitä luonnonkiviä. Löydetty luuaines on puolestaan enimmäkseen peräisin hirvestä. Silmiinpistävin löytynyt luuesine oli 27 cm pitkä ja 3,3 cm leveä luukärki, joka oli teritetty kvartsinsirpaleilla. Paikalta löytyneitä joutsenen putkiluiden palojen on arveltu olleen peräisin kourutaltasta, yksinkertaisesta huilusta tai pilleistä joita muun muassa saamelaisten tiedetään käyttäneen. Luuesineille tunnetaan vastineita Kundan kulttuurin piiristä Baltiasta ja Luoteis-Venäjällä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Juha Ylimaunu: *Itämeren hylkeenpyyntikulttuurit ja ihminen-hylje -suhde*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000. *lähde tarkemmin?*
2. ↑  Antrean verkko in situ *www.finna.fi*. Viitattu 20.1.2018.
**Karl (Kalle) Fredrik Hakala** (16. helmikuuta 1884 Alastaro – 12. marraskuuta 1933 Kokkola) oli suomalainen rakennusmestari ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1922.

Elämä ja ura
------------

Alastaron Ilolassa syntynyt Hakala kävi kansakoulun, jonka jälkeen hän työskenteli muurarina ja kouluttautui rakennusmestariksi. Sikilän työväenyhdistyksen puheenjohtajana toiminut Hakala valittiin eduskuntaan vuonna 1919 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Hän oli myös Alastaron kunnanvaltuuston puheenjohtaja ja toimi Alastaron Työväen Osuuskaupan johtajana 1920–1923. Vuonna 1929 Hakala muutti Kokkolaan, jossa hän kuoli 49-vuotiaana marraskuussa 1933. Hakala on haudattu Kokkolaan Marian hautausmaalle.

Perhe
-----

Hakalan vanhemmat olivat työmies Karl Fredrik Hakala (s. 1857) ja Punkalaitumella syntynyt Karolina Fredrikintytär Hakenberg (s. 1854). Hänen puolisonsa oli Martta Maria Elers (1893–1937), jonka kanssa Hakala avioitui 1911.

Lähteet
-------

1. 1 2  .aspx Kalle Fredrik Hakala *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.   Viitattu 14.9.2008.
2. ↑  Lopulliset vaalin tulokset Turun ja Porin läänin pohjoisesta vaalipiiristä.  *Satakunnan Kansa*, 9.3.1919, nro 56, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 28.6.2020.
3. 1 2  Karl Fredrik "Kalle" Hakala  22.1.2020. Geni. Viitattu 28.6.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Maud Powell
**Maud Powell** (22. elokuuta 1868 Peru, Illinois – 8. tammikuuta 1920 Uniontown, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen viulisti.

Powell aloitti viulunsoiton harjoittelun lapsena musiikkia harrastaneen äitinsä kannustamana. Hän teki 9-vuotiaana kuuden viikon kiertueen Chicago Ladies’ Quartetin kanssa Illinoisissa, Wisconsinissa ja Michiganissa. Vuonna 1880 hänet lähetettiin Eurooppaan musiikkiopintoja suorittamaan. Häntä opettivat Henry Schradieck Leipzigissa, Charles Dancla Pariisin konservatoriossa ja Joseph Joachim Berliinissä. Vuonna 1885 Powell teki ensiesiintymiset Berliinin filharmonikkojen ja New Yorkin filharmonisen seuran kanssa. Seuraavien seitsemän vuoden ajan hän kiersi vuosittain jälkimmäisen orkesterin kanssa. Tammikuussa 1889 hänestä tuli yksi ensimmäisinä Yhdysvalloissa Pjotr Tšaikovskin viulukonserton esittäneistä. Powell esitti yhdysvaltalaisyleisöille myös Max Bruchin, Jean Sibeliuksen, Antonín Dvořákin, Édouard Lalon ja Camille Saint-Saënsin teoksia. Vuonna 1894 hän perusti Maud Powell -jousikvartetin, jonka kanssa kiersi neljän vuoden ajan.

Powell saavutti suosiota myös kiertueillaan Euroopassa ja teki kiertueen Etelä-Afrikassa. Vuoden 1910 jälkeen hän keskittyi toimimaan lähinnä Yhdysvalloissa. Hän kuoli kesken kiertueen vuonna 1920. Powell oli ensimmäinen viulisti, jonka soittoa Victor Talking Machine Company äänitti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Maud Powell Britannica

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maud Powell** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kroatia
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Sini-irena** (*Irena puella*) on Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa elävä metsien varpuslintu. Koiraslinnun päävärit ovat turkoosin sininen ja musta, ja naaras on puolestaan vaaleansininen. Sini-irenat elävät pareittain tai pienissä ryhmissä ja pesimäaikana jakautuvat pareiksi. Niiden ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset ja hedelmät.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Naaras
Kooltaan sini-irena on noin 25 cm. Koiraan päälaki, niska, selkä ja yläperä ovat hohtavan turkoosin siniset. Muuten koiras on väriltään musta.. Naaras on väriltään täysin vaaleansininen mutta siivet ovat hieman muuta lintua tummemmat. Lajin silmät ovat punaiset ja nokka sekä koivet mustat.

Elinympäristö
-------------

Lajia tavataan Himalajan juurilta Intiasta sekä myös Myanmarista, Jaavalta, Sumatralta, Borneosta ja Palawanin saarelta Filippiineiltä Sini-irenat elävät tiheissä metsissä aina 1 800 metrin korkeuteen. Laji ei ole varsinaisesti muuttolintu, mutta liikkuu uusille alueille ravinnon perässä.

Elintavat ja ravinto
--------------------

Useimmiten sini-irenat elävät pareittain tai pieninä parvina, joissa on kuudesta kahdeksaan lintua. Toisinaan havaitaan myös suurempia kolmenkymmenen yksilön parvia.. Lajille on tyypillistä kokoontua kylpemään puroihin kuumina päivinä.

Pesimäaikana linnut jakautuvat pareiksi. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän sammaleesta ja pienistä oksista. Naaras munii yleensä kaksi munaa, joista poikaset kuoriutuvat kahden viikon hautomisen jälkeen. Nuoret linnut oppivat lentämään melko nopeasti, mutta eivät selviä itsenäisinä kuin vasta myöhemmin.

Ravintonaan sini-irenat käyttävät pääasiassa hedelmiä ja hyönteisiä. Erityisesti laji on mieltynyt viikunoiden hedelmiin. Jotkut linnut syövät myös mettä. Laji ruokkii poikasiaan pääasiallisesti hyönteisravinnolla.

Lähteet
-------

1. ↑  BirdLife International: *Irena puella* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2022-2*.  2016. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 25.1.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7  Asian Fairy-bluebird *Birds of India*. Birding in India. Viitattu 3.1.2009. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Asian Fairy Bluebird (PDF) Rosamond Gifford Zoo.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 3.1.2009. (englanniksi)
4. 1 2  Fairy Bluebirds and Leafbirds: Irenidae - Asian Fairy Bluebird (irena Puella): Species Accounts Animal Life Resource. Viitattu 3.1.2009. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

BirdForumin artikkeli sini-irenasta

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q605846
* Wikispecies: Irena puella
* ADW: Irena\_puella
* Avibase: 213AA070DAB1A2DD
* BioLib: 29537
* BirdLife: 103775156
* BOLD: 91290
* CoL: 3PY6V
* BOW: asfblu1
* eBird: asfblu1
* EoL: 1050913
* GBIF: 2488929
* iNaturalist: 12013
* IRMNG: 10601791
* ITIS: 560609
* IUCN: 103775156
* NCBI: 175119
* TSA: 8716
* Xeno-canto: Irena-puella

 |

 |
| Beechcraft 17 |
| --- |
|  |
| Beechcraft D.17S Staggerwing |
|  |
| Kuvaus |
| Tyyppi | sekarakenteinen yksimoottorinen matkailukone |
| Miehistö | 1 |
| Matkustajia | 3 |
| Ensilento | n. 1933 |
| Valmistaja/suunnittelija | Beechcraft/Walter Beech |
| Mitat B17L (D17S) |
| Pituus | 7,70 (7,95) m |  |
| Kärkiväli | 9,76 m |  |
| Korkeus | 2,50 (2,74) m |  |
| Siipipinta-ala | 27,5 m² |  |
| Huippunopeus | 280 (319) km/h |  |
| Matkanopeus | 148 (276) km/h |  |
| Lakikorkeus | 4 575 (6 100) m |  |
| Painoja |
| Tyhjäpaino | 965 (1 294) kg |  |
| Lentopaino | 1 430 (2 170) kg |  |
| Voimanlähde |
| Moottori | mm. Jacobs L-4M tai Pratt&Whitney Wasp Junior |  |
| Teho | 450 hv |  |
|

**Beechcraft 17** oli ensimmäinen yhdysvaltalaisen lentokonerakentaja Walter Beechin vuonna 1932 perustaman Beechcraft-tehtaan valmistama lentokonetyyppi. Kone oli umpiohjaamolla varustettu kaksitaso. Sarjavalmistus alkoi vuonna 1934. Beechcraft 17 -mallia rakennettiin kaikkiaan yhteensä 781 konetta vuoteen 1948 asti. Kone oli hyvin suosittu varsinkin Yhdysvaltojen armeijan yhteyskoneena.

Rakenne
-------

Beechcraft 17 oli sekarakenteinen nelipaikkainen kaksitasokone. Runko oli hitsattua teräsputkea puisin kaarin ja pituusjäykistein ja verhous pääasiassa kangasta. Aluksi tyypissä oli kiinteä laskuteline, joka muutettiin sisäänvedettäväksi. Vuonna 1937 kone varustettiin laskusiivekkeillä.

D17S-malli oli varustettu 9-sylinterisellä 420 hevosvoiman Pratt & Whitney Wasp Junior -tähtimoottorilla. B17L:n moottorina oli 7-sylinterinen 225 hevosvoiman ilmajäähdytteinen Jacobs L-4M -tähtimoottori.

Käyttö Suomessa
---------------

Beechcraft C17L Mikkelin lentokentällä huhtikuussa 1944.
Suomen ilmavoimissa oli käytössä kaksi Beechcraft 17 -konetta, toinen mallia B17L vuosina 1940–1945 tunnukseltaan BC-1 ja toinen mallia D17S vuosina 1951–1958 tunnukseltaan BC-2.

**BC-1**:n oli alun perin omistanut Etelä-Afrikassa asunut tanskalainen kapteeni Otto Thaning vuonna 1935. Tunnukseltaan ZS-BBC ollut kone tuhoutui Luandassa vuonna 1936, mutta sen moottori lähetettiin tehtaalle, jossa se asennettiin uuteen runkoon, joka sai saman tunnuksen. Tanskaan lennettyään Bröderne Dahls A/S luovutti koneen Suomen edustajalle Malmössä 19. helmikuuta 1940. Siirtolennolla koneen tunnus oli OH-BCI. Kone oli Ilmavoimien esikunnan yhteyskäytössä, kunnes se vaurioitui laskussa 27. tammikuuta 1945. Veljekset Karhumäki peruskorjasi koneen ja se sai siviilitunnuksen OH-PKA. Kone tuhoutui laskussa Kuorevedelle 3. joulukuuta 1947. Koneen lempinimenä oli Kalle-Kustaa.

**BC-2** oli vuonna 1944 Yhdysvaltojen ilmavoimille valmistettu D17S, sotilasversioltaan UC-43 Traveler. Veljekset Karhumäki osti koneen Norjasta vuonna 1949, ja seuraavana vuonna se sai tunnuksen OH-VKN. Ilmavoimat lensi koneella 700 tuntia vuoteen 1958 asti ja myi sen 25. huhtikuuta 1960. Koneen lempinimenä oli Piiska.

Lähteet
-------

* Timo Heinonen: *Thulinista Hornetiin – 75 vuotta Suomen ilmavoimien lentokoneita*. Keski-Suomen ilmailumuseo, 1992. ISBN 951-95688-2-4.
**Lamu** on kaupunki Lamun saarella Keniassa. Lamun vanha kaupunki kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Lamun kaupungissa asuu 12 000 asukasta. Lisäksi siellä on yli 2000 aasia. Aaseilla kuljetetaan kaikki tarpeellinen kaupungin kapeilla kujilla. Koko saarella ei ole kuin viisi autoa: vedenkuljetusauto, jäteauto, paloauto ja kaksi ambulanssia, joista toinen on ihmisille ja toinen aaseille. Lamun kaupunki on kuuluisa talojen taidokkaasti kaiverretuista ovista. Kaupungin keskusaukiolla on vanha portugalilaisten rakentama linnoitus, joka on nykyään pahasti rapistunut.

Historiaa
---------

Lamun kaupunki on Itä-Afrikan vanhimpia kaupunkeja. Sen kukoistusaika alkoi 1500-luvulla vilkkaana satamakaupunkina. Lamun talous perustui halpaan orjatyövoimaan. Sataman kautta kuljetettiin norsunluuta, sarvikuonojen sarvia, kilpikonnankuoria ja mangrovepuuta. Britit pakottivat Sansibarin luopumaan orjuudesta 1873. Lamu kuului tuolloin Sansibariin ja orjista luovuttiin myös siellä. Tämän jälkeen satamatoiminta hiipui.

Nähtävyyksiä
------------

Lamun kaupungille tunnusomainen ovi
* *Lamun historiallinen museo*. Museossa kerrotaan paikallisesta historiasta ja kulttuurista.
* *Saksalainen postimuseo*. Tehty vanhaan saksalaiseen postitoimistoon ja kertoo osaltaan kolonialismista saarella.
* *Aasien suojelukeskus*. Keskus on tehty orvoille pikkuaaseille, mutta on myös avoin vierailuille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Eeva-Liisa Kiviniemi: Häivähdys paratiisia.  *Aamulehti*, 16.2.2011, s. B25.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lamu (kaupunki)** Wikimedia Commonsissa
Lana Gogoberidze Zürichissä vuonna 1921.
**Lana Gogoberidze** (georg. ლანა ღოღობერიძე, ven. Лана Левановна Гогобери́дзе, *Lana Levanovna Gogoberidze*; s. 13. lokakuuta 1928 Tbilisi) on georgialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Lana Gogoberidzen äiti Nina (Nutsu) Gogoberidze oli folkloristi, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Äiti pidätettiin vuonna 1937 ja hän vietti kaksikymmentä vuotta Stalinin vankileireillä. Paikalliseen puoluejohtoon kuuluneiden sukulaisten kasvattama Lana valmistui Tbilisin yliopistosta vuonna 1951 ja väitteli filologian kandidaatiksi vuonna 1954. Vuonna 1959 hän valmistui Neuvostoliiton elokuvakoulusta VGIK:istä.

Gogoberdizen esikoisohjaus oli georgialaisista naisista kertova episodielokuva *Erti tsis kveš* (ven. *Pod odnim nebom*, 1961). Vuonna 1965 hän ohjasi Nodar Dumbadzen teokseen perustuvan sota-ajan kuvauksen *Me vkhedav mzes* (*Ja vižu solntse*). Elokuvat *Peristsvaleba* (*Rubeži*, 1970) ja *Roktsa akvavda nuši* (*Kogda zatsvjol mindal*, 1973) käsittelevät yksilön ja yhteiskunnan moraalisia ongelmia. Niistä jälkimmäinen sai yleisliittolaisen elokuvafestivaalin palkinnon. Gogoberidzen tunnetuin elokuva on naisen asemaa neuvostoyhteiskunnassa käsittelevä *Henkilökohtaisia kysymyksiä* (*Ramodemine interviu pirad sakitkhebze*, ven. *Neskolko intervju po litšnim voprosam*, 1979). Kriitikoiden ylistämä elokuva sai yleisliittolaisen elokuvafestivaalin pääpalkinnon ja Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1980. Gogoberidzen viimeinen elokuva oli stalinismin kuvaus *Valssi Petšorajoella* (*Valsi Petšoraze*, ven. *Vals na Petšore*, 1992). Hän on ohjannut myös useita dokumenttielokuvia.

Ohjaaja liittyi NKP:hen vuonna 1965. Vuosina 1975–1988 hän työskenteli Rustavelin teatteri-instituutissa elokuvaohjauksen opettajana. Vuonna 1979 hän sai Georgian SNT:n kansantaiteilijan arvonimen. 1990-luvulla Gogoberidze valittiin Georgian parlamenttiin ja vuonna 1999 hänet nimitettiin maan edustajaksi Euroopan neuvostoon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Rollberg, Peter: *Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema*, s. 257–258. Lanham, Maryland; Toronto; Plymouth, UK: The Scarecrow Press, 2009. ISBN 978-0-8108-6268-5.
2. 1 2 3 4  *Kino: entsiklopeditšeski slovar*, s. 97. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1986.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |