recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bella Hartley** (oikealta nimeltään Isabella Hartley) on kuvitteellinen hahmo australialaisessa nuortensarjassa H2O: Just Add Water. Häntä näyttelee Indiana Evans.

Kuka on Bella?
--------------

Bella tulee H2O:hon vasta 3. tuotantokaudella Emman lähdettyä maailmanympärysmatkalle. Bella on myös merenneito ja hänen voimansa on veden muutaminen gelatiiniksi ja kovettaminen kiteiksi. Bella tuli merenneidoksi jo 9-vuotiaana, kun he asuivat Irlannissa ja Bella löysi sieltä samanlaisen kuutamoaltaan kuin Mako-saarella. Bella sai tietää Cleon ja Rikkin olevan merenneitoja, kun vesilonkero veti Rikkin veteen Rikki`s baarin avajaisiltana ja Bella näki Rikkin pyrstön hänen kastuttuaan. Cleo hyppäsi veteen pelastamaan Rikkiä. Bellan seuratessa Cleoa veteen, näki Bella veden alla Cleonkin olevan merenneito. Bella laulaa Rikki`s -baarissa bändin kanssa.

Luonne
------

Bella on luonteeltaan hauska ja iloinen. Bella on myös pirteä ja joskus vähän höpsö. Hän on myös kaunis ja temperamenttinen. Useat pojat yrittävät flirttailla hänelle, mutta Bella ei kiinnitä siihen huomiota.

Ulkonäkö
--------

Bellalla on kullanruskeat hiukset ja sinivihreät silmät. Bella on noin 165 senttimetriä pitkä. Koskettuaan veteen Bella muuttuu merenneidoksi. Bella pitää ihmisenä ollessaan mustaa kaulakorua, jossa on sininen "kide". Kide on peräisin luolasta, joka sijaitsee Irlannissa, jossa Bella muuttui merenneidoksi.

Rakkauselämä
------------

Sarjassa Bella ihastuu Williin, jota 3. tuotantokaudella esittää Luke Mitchell. Myöhemmin he alkavat seurustelemaan. Will saa tietää Bellasta, Rikkistä ja Cleosta ja lupaa, ettei kerro heistä kenellekään.
**Kelja** oli pienehkö kylä Vpl Pyhäjärvellä, Karjalankannaksella. Kylä sijaitsi Pyhäjärven Keljanlahden tuntumassa. Samassa ryppäässä Keljan kylän kanssa sijaitsi myös naapurikylä Rotjalahti. Lahnavalkaman kylä sijaitsi noin kilometrin päässä Keljan länsipuolella ja Salitsanrannan kylä rivimäisessä muodostelmassa Keljan kaakkoispuolella. Pattoisten kylä sijaitsi Keljan luoteispuolella, noin 1-2 kilometrin päässä. Salitsanrannan koulupiirin kansakoulu sijaitsi Keljan puolella, lähellä Keljanlahden rantaa. Kylän halki kulki Pyhäkylästä Riiskaan johtava maantie. Kylään liikennöi vuosina 1922-1924 myös höyrylaiva.

Keljanlahti sijoittui Pyhäjärven "hevosenkengän" ylemmän sakaran päähän. Lahti tunnettiin hiekkaisesta rannastaan ja läheisistä nuotta-apajistaan, joita olivat Javanaisenniemen apajat, Ahveapajat, Selkäharjun apajat, Ranta-apaja sekä kalaisa Lonnan apaja, josta Salitsanrannan nuottakunnan mainitaan saaneen yhdellä vedolla 2.000 kg lahnoja.

Keljan kylän pääelinkeino oli maatalous. Kylässä oli v. 1925 9 maatilaa, ja vuoden 1929 maanmittauksen mukaan kylässä oli yhteensä 124,18 hehtaaria peltoa, 7,62 ha niittyä ja 573,49 ha metsämaata. Vuonna 1943 viljelyksessä oli veroilmoitusten mukaan 171,68 ha peltoa, joten lisäystä pellonraivauksen tuloksena vuoden 1929 viljelyksiin oli tullut 47,5 hehtaaria. Kirkonkirjojen mukaan asukkaita kylässä oli v. 1939 yhteensä 83 henkeä.

Kylässä toimi Jussi ja Mari Barckin pitämä pieni kauppa, joka tosin lopetti toimintansa jo ennen talvisotaa. Keljassa toimi myös Vpl. Pyhäjärven orpokotiyhdistyksen ylläpitämä lastenkoti vuosina 1926-1934.

Lähteet
-------

1. ↑  Wiika, Impi 1950: Vpl. Pyhäjärvi. Kappale kannakselaisvaiheita, s. 224.
2. ↑  Wiika, Impi 1950: Vpl. Pyhäjärvi. Kappale kannakselaisvaiheita, s. 273.
3. ↑  Wiika, Impi 1950: Vpl. Pyhäjärvi. Kappale kannakselaisvaiheita, s. 107, 257-258.
4. ↑  Wiika, Impi 1950: Vpl. Pyhäjärvi. Kappale kannakselaisvaiheita, s. 85, 448.
**Mustalahti** on Särkänniemen vieressä oleva lahti Tampereella Näsijärvessä Paasikivenkadun (ent. Paasikiventien) kyljessä. Aivan Mustanlahden vieressä satama-alueella on myös Kortelahti.

Mustanlahden satama
-------------------

Mustanlahden rannalla on ollut satama 1830-luvulta lähtien, jolloin satama oli tärkeä sisävesiliikenteen matkustajille sekä tavarakuljetuksille. Mustanlahden satamasta liikennöi myös HL Kuru, joka upposi myrskyssä Siilinkarin läheisyydessä syyskuussa vuonna 1929. Satamassa käytiin paljon kauppaa. Vuonna 1977 sataman ohi kulkemaan rakennettiin Paasikiventie..

Mustanlahden satamasta liikennöi nykyään muun muassa SS Tarjanne.

Mustanlahden satamassa on palveluja Näsijärvellä veneileville sekä venepaikkoja. Satama-alueella ja sataman laiturilla järjestetään usein tapahtumia; muun muassa moottoripyöräilijät kokoontuvat siellä kesäisin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mustalahti oli vilkas kauppa- ja laivasatama; www.tampereenhistoria.fi, Jari Niemelä[vanhentunut linkki]
2. ↑  Jouni Keskinen: Kuru-laivan onnettomuus 7.9.1929 *uta.fi*. Viitattu 15.6.2012.
3. ↑  Tampereen keskustan rantojen käytön historia 1700-luvulta lähtien, sivu 15-16; Tampereen kaupunki 2013
4. ↑  Reittiliikenne Tampere-Ruovesi-Virrat, runoilijantie.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Mustanlahden satama täyttyi moottoripyöristä, Aamulehti 24.05.2012

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mustalahti** Wikimedia Commonsissa

* Mustanlahden kotisivut
* Ilmapanoraamakuva Mustanlahden satamasta - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Hans Holbein vanhempi: *Ambrosius ja Hans Holbein*, hopeakynäpiirustus 1511.
Leonardo da Vinci, *Tytön pää*, hopeakynä ja korostuksia valkoisella 1483, 18 x 15,9 cm.
**Hopeakynä** on kynä, jonka varteen on kiinnitetty hopeinen kärki.

Hopeakynä oli suosituimmillaan renessanssin taiteessa Italiassa, Saksassa ja Hollannissa, vaikka se, samoin kuin sen lyijykärkinen muunnos, tunnettiin jo antiikin aikana. Antiikin Kreikan ohella muinaisessa Egyptissä ja Roomassa käytettiin pieniä lyijykiekkoja piirtämiseen ja kirjoittamiseen. Euroopassa käytettiin myös 1300-luvulta alkaen hopean ohella lyijystä tai sinkistä tehtyjä kärkiä hopeakynissä.

Hopeakynällä voi piirtää vain liidulla tai luujauholla pohjustetulle alustalle. Kynän aluksi harmaa jälki muuttuu rusehtavaksi ajan myötä, samoin kuin huonosti kiinnitetyt hopeayhdisteet valokuvassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Taiteen pikkujättiläinen*, s. 220. 3. painos. Porvoo: WSOY, 1995. ISBN 951-0-16447-X.

Kirjallisuutta
--------------

* Antoine, Beth. "Metalpoint Drawing: the History and Care of a Forgotten Art". Final paper published at , November 2007.
* Meder, Joseph. *Das Buchleim von Silbersteft: Ein Trachtatlein fur Moler.* Vienna: Gerlach and Wielding, 1909.
* Streetman, John & O'Hern, John. "*The Luster of Silver*". Exhibition catalogue. Evansville Museum of Arts, Science and History, Evansville, IN. 2009
* Watrous, James. *The craft of Old Master drawings*. Madison: The University of Wisconsin Press, 1957.
* White, Susan Dorothea. *Draw Like Da Vinci*. London: Cassell Illustrated, 2006.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hopeakynä** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo opettajaksi pätevöitymiseen sekä lakimiehen tuomioistuinharjoitteluun liittyvästä asiasta. Auskultointi eli auskultaatio on myös lääketieteen kliininen tutkimusmenetelmä.*
**Auskultointi** (latinan sanasta *auscultare* ’kuunnella tarkasti’) on perinteinen koulutus- ja harjoittelujakso, jolla pätevöidytään opettajaksi tai tuomariksi. Harjoittelijaa nimitetään auskultantiksi.

Juristeilla auskultointi tapahtuu joko kokonaan käräjäoikeudessa tai osittain hovi- tai hallinto-oikeudessa, jolloin ensimmäisen käräjäoikeudessa suoritettavan kuuden kuukauden jakson jälkeen toinen jakso suoritetaan hovi- tai hallinto-oikeudessa. Käräjäoikeudessa tapahtuvan tuomioistuinharjoittelun aikana käräjänotaarit ratkaisevat muun muassa hakemus- ja velkajärjestelyasioita sekä toimivat selvimmissä rikos-, riita- ja hakemusasioissa oikeuden puheenjohtajana. Vuoden kestävän auskultoinnin hyväksytysti suorittaneelle myönnetään tuomarinkoulutuslautakunnan päätöksellä vapaamuotoisesta hakemuksesta varatuomarin arvonimi.

Muodollisesti varatuomarin arvonimi ei ole edellytys tuomarin virkaan nimittämiselle. Käytännössä yleisissä tuomioistuimissa eli käräjä- ja hovioikeuksissa kaikki tuomarit ovat auskultoineet. Sen sijaan hallintotuomioistuimissa on paljonkin tuomareita, jotka eivät ole auskultoineet.

Lähteet
-------

1. ↑  Tuomioistuinharjoittelu - Oikeus.fi / Tuomioistuinlaitos *oikeus.fi*. Viitattu 20.7.2022.
**Kaarle Tapani Jokela** (14. tammikuuta 1922 Lahti – 22. elokuuta 2014 Espoo) oli suomalainen taidemaalari. Hänen teoksiaan oli ensi kertaa julkisesti näytteillä Helsingissä vuonna 1950.

Jokela opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1945–1946 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1946–1949. Jokelan taiteellinen tuotanto koostuu pääasiassa öljy- ja temperamaalauksista. Hänen merkittävin julkinen tilaustyönsä on Tampereen yliopiston kansanterveystieteen laitokselle toteutettu suurikokoinen fresko *Kasvun aikaa* (1979, Valtion taideteostoimikunnan tilaama). Lisäksi hän teki seinämaalauksia muun muassa useisiin kouluihin ja Vantaan virastotaloon.

Oman taiteilijanuransa ohella Jokela toimi myös opettajana Suomen Taideakatemian koulussa vuodet 1962–1973, joista rehtorina 1965–1973, sekä Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella vuodesta 1978 lähtien.

Jokela sai Suomen Taideyhdistyksen jakaman Dukaattipalkinnon vuonna 1951. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1967 ja Vantaan kulttuuripalkinto vuonna 1981.

Jokelan puoliso oli Götha Ingeborg Lindström (s. 1926), ja parilla oli kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuvataiteilijamatrikkeli
2. ↑  Jokela, Markus: Taidemaalari vierasti itsensä brändäämistä: Tapani Jokela 1922–2014.  *Helsingin Sanomat*, 29.9.2014, s. B 13. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 29.9.2014.
3. ↑  Suomen Taideyhdistyksen jakamat Dukaattipalkinnot 1858–1999[vanhentunut linkki]
4. ↑  Vantaan kulttuuripalkinto Vantaan kaupunki, vantaa.fi. Viitattu 2.7.2016.
5. ↑  Tapperien sukuseura

Aiheesta muualla
----------------

* Jokela, Tapani s. 1922. Suomalaisen kuvataiteen bibliografia

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Mustalainen** rautatieteknisenä terminä tarkoittaa vaihtoliikettä, jossa veturi irtautuu vaunuletkasta vaihtoliikkeen aikana. Tarkoituksena on yleensä siirtää veturi kiinni vaunuletkan vastakkaiseen päähän.

Tyypillisimmin liikettä käytettiin vuosina 1910–1971 Honkataipaleen tukkiradalla. Siellä liike toteutettiin näin: kun kuorma saavutti tietyn kohdan radasta, veturi vihelsi sovitulla tavalla ja Taipaleenlahden vaihdemies käänsi sivuraiteen vaihteen. Nyt lämmittäjä avasi veturin ja tukkivaunuletkan välisen kytkimen, veturi kiihdytti nopeutensa kaksinkertaiseksi ja livahti sivuraiteelle, jonka jälkeen vaihde käännettiin taas suoralle raiteelle. Perimmäisessä vaunussa ollut jarrumies hidasti letkan menoa varoen, ja kun se oli ohittanut vaihteen, veturi palasi letkan taakse pääraiteelle; jarrumies ja lämmittäjä kytkivät nyt maassa valmiina odottaneen vaijerin viimeiseen vaunuun ja veturiin. Nyt veturi saattoi laskea letkan varoen veteen, jossa se tyhjeni itsestään.

Viimeisenkin vaunun tyhjettyä vaijeri irrotettiin sivulla olleesta pylpyrästä ja veturi kiskoi sen avulla vaunuletkan riittävän ylös. Jarrumies lukitsi vaunujen jarrut; vaijeri irrotettiin ja heitettiin veturin oikeassa kyljessä olevalle ulokkeelle joka ohjasi sen sivuun. Kiinniajo oli helppoa ja nyt juna palasi taas Kuolimojärvelle; siellä tehtiin taas mustalainen: vaihdemies käänsi merkkivihellyksestä vaihteen, ja veturi irtautui omia aikojaan rullaavasta letkasta. Kun veturi oli ohittanut vaihteen, se käännettiin taas ja jarrumies ohjaili irrallisen letkan tyhjälle raiteelle. Siellä se pysähtyi, huollettiin ja varustettiin taas vinssivaijerilla ja lähti hakemaan uutta kuormaa järvestä. Veturi meni uuden ylöshinatun letkan eteen, puitettiin ja vesitettiin – ja näin päivä jatkui. Honkataipaleen veturia tasan puoli vuosisataa (1921–1971) ajaneesta veturinkuljettaja Armas Pöntisestä tuli mustalaistekniikan lyömätön mestari: kukaan muu kuljettaja ei tehnyt sitä niin usein kuin hän.

Liike jäi hetkeksi pois käytöstä kun höyryveturista luovuttiin; dieselveturin vaihteisto ei olisi kestänyt sitä, joten tekniikkaa muutettiin; alun perin dieselveturi työnsi täyden letkan Taipaleenlahdelle, jossa lasku ja nosto tehtiin erillisellä vinssillä; takaisin letka tuotiin vetämällä. Menettely osoittautui nopeasti liian hankalaksi, joten siitä luovuttiin. Sivuraidetta jatkettiin niin että vaunuroikka saattoi irrallaan ohittaa dieselveturin. Vinssi poistettiin ja korvattiin alkuperäisen kaltaisella vaijerijärjestelmällä. Paluusuunnassa meneteltiin jatkossa aivan samoin kuin höyryveturiaikana: tyhjä vaunuletka sai rullata irrallaan paluuraiteelle ja veturi ajoi kiinni uuteen lastattuun letkaan.

Jokioisten museorautatien Opasteet ja liikennemääräykset -säännöstössä, jonka mukaan liikennöidään, mustalainen on erikseen kielletty.

Lähteet
-------

* Opasteet ja liikennemääräykset, Jokioisten museorautatie
* DVD-levy HONKATAIPALE, Jokioisten museorautatie 2011
Frascaroli vuonna 1925
**Valentina Frascaroli** (oikealta nimeltään *Valeria Frasca*, 29. heinäkuuta 1890 Torino – 18. tammikuuta 1955 Neuilly-sur-Seine) oli italialainen elokuvanäyttelijä.

Valentina Frascarolin elokuvaura alkoi vuonna 1909 Itala Filmillä André Deedin Cretinetti-hahmon vastanäyttelijänä. Hän teki joukon Gribouilette-komedioita ranskalaiselle Pathé-yhtiölle ja työskenteli myös draamanäyttelijänä. Frascarolin yli sadasta elokuvasta on säilynyt vain muutamia. Niistä merkittävimpiä on sensuurin kieltämä poliittinen elokuva *Il delitto della piccina* vuodelta 1920.

Frascaroli oli naimisissa näyttelijä André Deedin kanssa.

Elokuvia
--------

* *Isä*, 1912
* *Tigre reale*, 1916
* *Momi näkee unta sodasta*, 1917
* *L’uomo meccanico*, 1921

Lähteet
-------

1. ↑  Il Cinema Ritrovato: Valentina Frascaroli, Leading Lady *festival.ilcinemaritrovato.it*. Viitattu 10.9.2015.
2. ↑  Il Cinema Ritrovato: Valentina Frascaroli / 1 *festival.ilcinemaritrovato.it*. Viitattu 10.9.2015.
3. ↑  Moliterno, Gino: *Historical Dictionary of Italian Cinema*, s. 110. Lanham, Toronto, Plymouth: The Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0-8108-6073-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database: Valentina Frascaroli (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Italia

 |

 |
**Skotlannin parlamenttitalo** sijaitsee Skotlannin pääkaupungissa Edinburghissa, Holyroodin alueella. Rakennuksen rakennustyöt aloitettiin vuoden 1999 kesäkuussa, ja se vihittiin käyttöön vuonna 2004. Sen suunnittelusta vastasi espanjalainen arkkitehti Enric Miralles, joka ehti kuolla ennen rakennuksen valmistumista.

Parlamenttitalo sai osakseen runsaasti arvostelua. Sen sijainti, suunnittelu, arkkitehti ja rakennusyhtiö olivat kaikki rankan julkisen arvostelun kohteena. Lisäksi talo valmistui yli kolme vuotta myöhässä: Alkuperäisten suunnitelmien mukaan sen piti olla käyttövalmis jo vuonna 2001. Rakennustöiden tultua päätökseen rakennuksen arveltiin maksaneen noin 414 miljoonaa Englannin puntaa .

Skotlannin parlamentin jäsenet pitivät ensimmäisen istuntonsa uudessa rakennuksessa 7. syyskuuta vuonna 2004. Muodollinen avajaistilaisuus, jota johti Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar Elisabet II, järjestettiin saman vuoden lokakuun 9. päivänä.

2. maaliskuuta 2006 istuntosalin katosta irtosi palkki, minkä vuoksi sali evakuoitiin ja koko kattorakenne tarkastettiin.

Skotlannin parlamenttitalo, Holyroodin

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑
3. 1 2
4. ↑
5. ↑
6. ↑

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skotlannin parlamenttitalo**.

Aiheesta muualla
----------------

* Historiaa ja tietoa Skotlannin parlamentin sivuilla
Ensimmäinen historian tuntema ilmasalamatkustaja Clarence Terhune (oik.) Saksan oikeusministeri Theodor von Guérardin kanssa. Terhune piiloutui lokakuussa 1928 ilmalaiva *Graf Zeppelinin* postisäkkien sekaan Lakehurstissa New Jerseyssä ja matkusti ilmalaivan kyydissä Saksaan.
**Salamatkustaja** (kutsumanimenä myös *jänis*) on henkilö, joka matkustaa salaa jossakin kulkuvälineessä, kuten linja-autossa, junassa, laivassa tai lentokoneessa.

Salamatkustajille matkustaminen voi olla vaarallista. Koska he eivät ole laillisesti kyydissä, voivat he joskus matkata pitkiäkin aikoja ilman ruokaa tai juomaa ja joissain tapauksissa jopa ilman ilmaa (liian tiivis kontti jossa liikaa ihmisiä). On tapauksia, joissa salamatkustajat ovat yrittäneet matkustaa lentokoneiden laskutelineille varatussa tilassa ja kuolleet paleltumalla. Ihmisiä on myös kuollut kuorma-autojen kuljettamiin kontteihin, kun metallisen kontin sisäilma on kuumentunut auringonpaisteessa.

1920-luvun loppupuolella nousi salamatkustuksessa suoranainen buumi, sillä sen katsottiin olevan nopea ja helppo keino nousta kuuluisuuteen. Yhdysvaltain Ellis Islandilta karkotettiin vuosina 1927–1928 yli 500 salamatkustajana ollutta henkilöä, joista merkittävä osa oli nuoria naisia.

Katso myös
----------

* Vapaamatkustajan ongelma

Lähteet
-------

1. 1 2  Shapiro, Laurie Gwen: The Stowaway Craze *The New Yorker*.  8.1.2018. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* References for the original study of wheel well stowaways by Veronneau et al. in 1996
* Aviat Space Environ Med. 1996 Aug;67(8):784-6
* The 1996 study was updated and published by The Flight Safety Foundation in 1997
Ortoestereiden yleinen rakenne
**Ortoesterit** ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa hiiliatomiin on sitoutunut 3 alkoksiryhmää. Ortoestereiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla RC(OR’)3.

Valmistus ja reaktioita
-----------------------

Ortoestereitä valmistetaan tyypillisemmin niin kutsutulla Pinner-reaktiolla. Tässä reaktiossa nitriilistä muodostetaan imidaatti, joka reagoi alkoholin kanssa muodostaen ortoesterin.

Ortoesterit hydrolysoituvat veden vaikutuksesta happamissa olosuhteissa muodostaen alkoholin ja esterin. Hydrolyysin ensimmäisessä vaiheessa ortoesteristä eliminoituu yksi alkoksiryhmistä ja muodostuu oksoniumkationi. Tässä oksoniumkationissa on elektrofiilinen hiiliatomi, jonka kanssa nukleofiilinen vesimolekyyli reagoi additioreaktiolla. Muodostuva hemiasetaalin kaltainen välituote hajoaa alkoholiksi ja esteriksi. Esimerkkinä trimetyyliortoformaatin hydrolyysi.

Mikäli näissä olosuhteissa on mukana karbonyyliyhdiste kuten aldehydi tai ketoni, reagoi ortoesterin hydrolyysissä muodostuva alkoholi karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen asetaalin. Tämä on yleisesti käytetty tapa erityisesti vaikeasti asetaalin muodostavien ketonien asetaalien valmistamiseen. Ortoesterit voivat reagoida hydrolyysin kaltaisesti myös muiden nukleofiilien kuin veden kanssa. Esimerkiksi ortoestereiden ja karboksyylihappojen anioneiden karboksylaattien välisessä reaktiossa muodostuu estereitä.

Ortoesterit reagoivat allyylisten alkoholien kanssa transeetteröitymisreaktiolla muodostaen uuden ortoesterijohdannaisen. Tästä välituotteesta eliminoituu α-asemassa olevasta hiiliatomista protoni ja muodostuva tyydyttymätön yhdiste reagoi Claisen-toisiintumisella muodostaen γ,δ-tyydyttymättömän esterin. Kiraalisista allyylisistä alkoholeista muodostuu kiraalisia estereitä hyvällä selektiivisyydellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Reinhard Bruckner: *Organic Mechanisms*, s. 334, 373–376. Springer, 2010. ISBN 978-3-642-03650-7. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 19.12.2014). (englanniksi)
2. 1 2  Jonathan Clayden, Nick Greeves, Stuart Warren: *Organic Chemistry*, s. 248. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-927029-3. (englanniksi)
3. ↑  Francis A. Carey & Richard J. Sundberg: *Organic Chemistry B: Reactions and synthesis*, s. 564–565. Springer, 2007. ISBN 978-0-387-68350-8. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IUPAC Gold Book: Ortho esters (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee salamanteria mytologiassa. Eläimestä katso Salamanterieläimet.*

**Mytologian salamanteri** oli pieni olento, mutta tappava. Legendan mukaan salamanteri voisi elää tulen sydämessä, sammuttaa liekit ihonsa kosketuksella ja tappaa ihmisen vain pisaralla sen myrkkyä.

Tarun alkuperä
--------------

Kuvattu Plinius vanhemman kirjoituksissa.

Myytti yliluonnollisesta salamanterista alkoi todennäköisesti Euroopasta, jossa oikea eläin, tulisalamanteri, on edelleen yleinen. Tulisalamanterit lepäävät usein tukkien sisällä tai välissä. Kun tukit tuotiin sisälle poltettavaksi takassa, salamanteri tuli ulos. Legendat maagisesta olennosta kasvoivat siitä, että salamanteri näytti kävelevän ulos tulen sydämestä täysin vahingoittumattomana.

Tulisalamanteri on ollut salamanterin esikuvana.

Legenda
-------

Salamanterin ihon sanottiin olevan niin kylmä, että se saattoi sammuttaa tulen vain kävelemällä liekkeihin. Salamanterin uskottiin myös elävän tulivuorien sivuilla virtaavassa laavassa.

Legendan mukaan salamanteri eritti maidollista nestettä suustaan ja ihostaan. Kun eläin kiipesi puuhun, sen myrkky myrkytti hedelmät tappaen kaikki niitä syöneet. Jos possu söisi salamanterin, possu pysyisi terveenä, mutta jos sen jälkeen possu syötäisiin, sen syöjät kuolisivat.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Salamander *Weird n' Wild Creatures Wiki*. Viitattu 12.1.2021. (englanniksi)*tarvitaan parempi lähde*
Salamatin sijainti Tšadissa.
**Salamat** on yksi Tšadin 22 hallinnollisesta alueesta. Se on muodostettu aluehallinnon uudistuksessa 2002 samannimisestä prefektuurista. Salamatin pinta-ala on 63 000 neliökilometriä. Vuonna 2008 alueella arvioitiin olevan noin 264 000 asukasta.

Salamat sijaitsee maan kaakkoisosassa Keski-Afrikan tasavallan vastaisella rajalla. Sen pääkaupunki on Am Timan. Alue on saanut nimensä Salamat-joen mukaan. 

Salamatin alueella sijaitsee 305 000 hehtaarin laajuinen Zakouman kansallispuisto, joka on ollut ehdolla Tšadin ensimmäiseksi Unescon maailmanperintökohteeksi.
Puisto on tunnettu elefanteistaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Thomas Brinkhoff: Chad: Regions (Institut National de la Statistique, des Études Économiques et Démographiques) Citypopulation. Viitattu 4.11.2014. (englanniksi)
2. ↑  World Gazetteer
3. ↑  UNESCO

Tšad Tšadin alueet
Barh el Gazel • Batha • Borkou • Chari-Baguirmi • Ennedi • Guéra • Hadjer-Lamis • Kanem • Lac • Logone Occidental • Logone Oriental   
 Mandoul • Mayo-Kebbi Est • Mayo-Kebbi Ouest • Moyen-Chari • Ouaddaï • Salamat • Sila • Tandjilé • Tibesti • Wadi Fira

Pääkaupunki N’Djamena on oma alueensa.
**Kent** on kalastajakylä Sierra Leonen Läntisen alueen maaseudulla. Sen väkiluku vuonna 2013 oli noin 1 804. Kentin suurimmat teollisuudenalat ovat kalastus, hiilikaivosteollisuus sekä turismi. Kylä tunnetaan suurista rannoistaan ja suuresta kalastajayhteisöstään.

Historia
--------

1600- ja 1700-luvuilla Kent oli orjakaupan keskus. Portugalilaiset kaappasivat ihmisiä, jotka kuljetettiin Kentistä Banana Islandsille, jossa heidät tutkittiin. Useat kuljetettiin laivalla Amerikkaan. Kylässä oli useita orjahäkkejä, joista yhteen häkkiin mahtui 500 orjaa. 

Kentillä oli osaa orjakauppaan senkin jälkeen, kun orjakauppa lakkautettiin Britanniassa. Britit partioivat aluetta laivoilla estääkseen laittoman orjakaupan. Kentistä tuli keskus sadoille vapautetuille afroamerikkalaisille ja länti-intialaisille orjille, jotka asettuivat kylään. Novascotialainen Peter During ja everstiluutnantti Charles McCarthy virallisesti perustivat ja nimesivät kylän samoihin aikoihin. Anglikaanisen kirkon lähetyssaarnaajat muuttivat orjahäkit kirkoiksi.

Talous
------

Kent on ollut tärkeä keskus palmunsiemeniin keskittyneeseen agrikulttuuriin 1800-luvulta asti. Palmuviini ja palmuöljy ovat vieläkin tärkeitä paikallisen talouden kannalta. Kalastus ja turismi ovat myös tärkeitä. Turistit matkustavat Kentiin rantaa varten ja kulkevat lähellä sijaitsevaan Banana Islandsille lautalla. 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Kent, Sierra Leone
**Vem vet mest?** on ruotsalainen television visailuohjelma, jota on esitetty Ruotsin SVT2-kanavalla maanantaista perjantaihin vuodesta 2008. Tavallisia ruotsalaisia kilpailijoikseen kutsuvan, yleistietoa kysyvän ohjelman juontajana oli Rickard Olsson vuosina 2008–2018. Elokuusta 2018 alkaen juontajana on ollut Johan Wester. Ohjelmaa esittää myös Suomen Yle Fem arkisin alkuillasta. Ohjelma nauhoitetaan Göteborgissa.

Ohjelman konsepti perustuu brittiläiseen *Fifteen to One* -ohjelmaan, jota esitti Channel 4 vuosina 1989–2003. *Vem vet mest?* -ohjelman tavalliseen jaksoon kutsutaan kilpailijoiksi kahdeksan tavallista ruotsalaista. He seisovat vierekkäin puhujapöntön näköisissä lavasteissa, joissa olevat lamput syttyvät tai sammuvat sen mukaan, miten hyvin kukin kilpailija pärjää. Ensimmäisellä kierroksella kilpailevat kaikki kahdeksan, toisella kierroksella ensimmäisen kierroksen parhaat ja kolmannella kierroksella enää kolme finalistia. Jokaisella kierroksella on hieman eri säännöt, ja kilpailussa menestymiseen vaikuttaa oman yleistiedon lisäksi myös oikeanlainen kilpailutaktiikka. Maanantaista torstaihin esitettyjen jaksojen voittajat kilpailevat keskenään saman viikon perjantain *Fredagsfinalen*-ohjelmassa 10 000 Ruotsin kruunun viikkopalkinnosta.

Alun perin kussakin maanantaista torstaihin esitetyssä jaksossa oli kahdeksan sijasta 12 kilpailijaa. Eri tuotantokausina kilpailussa on järjestetty myös erikoisjaksoja, kuten Nobel-palkintojen aihepiireihin keskittyvä, yliopistojoukkueisiin perustuva ja eri ammattiryhmien edustajia keskenään kilpailuttava erikoisjakso.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vem vet mest? *Yle Areena*. Viitattu 14.11.2017.
2. ↑  Vem vet mest? och Rickard Olsson med nya frågor varje dag! (Internet Archivessa.)  2011. SVT.
3. ↑  Om programmet (Internet Archivessa.)  2010. SVT. Viitattu 14.11.2017.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Vem vet mest?
**Variskivi** on Laatokan pohjoisrannalla Salmissa sijaitseva entinen rajakivi. Variskiven kautta kulki Ruotsin ja Venäjän raja Stolbovan rauhasta 1617 alkaen aina Uudenkaupungin rauhaan 1721 saakka. Kivi oli uudelleen Suomen suuriruhtinaskunnan ja Venäjän rajakivenä 1811-1917 ja sen jälkeen itsenäisen Suomen ja Neuvostoliiton rajakivenä Moskovan rauhaan 1940 saakka.

Rajalinja tuli Variskivelle Laatokan yli suoraan ja jatkui sitten Variskiveltä luoteeseen rantaviivaa pitkin Vino-ojalle noin 2 kilometrin matkan niin että ranta kuului Venäjälle ja vesialue Suomelle. Raja jatkui sitten pitkin Vino-ojaa kolme kilometriä koilliseen aina maantiehen saakka ja kulki sitten maantien lännen puoleista ojaa pitkin kilomatrin matkan kaakkoon Mantsilan Rajakivelle jossa rajaviiva ylitti tien ja jatkui sitten pohjoiskoilliseen kohti Suojärveä.

Punaista graniittia oleva neliskulmainen Variskivi sijaitsee rantavedessä ja on noin kaksi metriä korkea. Kiveen hakattiin Stolbovan rauhan rajamerkkeinä Venäjän puolelle ristit ja Ruotsin puolelle kruunut. Toinen Salmissa sijainnut Stolbovan rauhan rajakivi oli Virtelässä Laatokan rantaa pitkin kulkeneen maantien varrella ollut **Virtelän kivi** johon oli hakattuna teksti *Huc Regni posuit fines Gustavus Adolphus, Rex Svecorum; fausto numine duret opus (Tähän Kustaa Aadolf, ruotsalaisten kuningas, asetti valtakunnan rajan; Jumalan avulla olkoon tämä työ pysyvä.) 1617*. Tämä kivi kaadettiin myöhemmin ja hakattiin palasiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sotahistorialliset kohteet Suomen Sotahistoriallinen Seura ry : Variskivi, Salmi
2. ↑  Variskivi (heninenet)

Aiheesta muualla
----------------

* Valtakunnan rajapyykit, Jonkerin kivi ja Variskivi (Varashev) , Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Edvard Bergenheim.
Bergenheimin tehdas Harkovassa.
**Edvard Ferdinand Bergenheim** (ven. Эдуард Эдуардович Бергенгейм, *Eduard Eduardovitš Bergengeim*, 24. tammikuuta 1844 Turku – 28. maaliskuuta 1893 Harkova) oli Venäjällä toiminut suomalaissyntyinen rautatieinsinööri ja tehtailija.

Bergenheimin isä oli arkkipiispa Edvard Bergenheim. Hän valmistui Haminan kadettikoulusta vuonna 1863 ja palveli Suomen kaartissa ja keisarillisessa henkikaartissa. Bergenheim valmistui Nikolain insinööriakatemiasta vuonna 1869 ja palveli sen jälkeen insinöörijoukoissa. Hän työskenteli linjapäällikkönä Kurskin–Harkovan rautatiellä vuodesta 1870 ja siirtyi Harkovan–Nikolajevin rautatien palvelukseen vuonna 1876. Vuosina 1879–1884 hän työskenteli insinöörinä rautatietyömailla Ukrainassa ja Kaukasiassa.

Bergenheim perusti vuosina 1877–1878 Harkovaan Etelä-Venäjän ensimmäisen keramiikkatehtaan. Se valmisti kaakelia, keraamisia lattia- ja jalkakäytävälaattoja, keraamisia putkia, tulenkestävää tiiltä ja kattotiiltä. Tehtaan tuotteet olivat laadukkaita ja huomattavasti ulkomaisia halvempia. Bergenheim kiinnitti huomiota myös henkilökuntansa työ- ja asuinoloihin. Bergenheim oli Harkovan kaupunginduuman jäsen ja hän erosi armeijan palveluksesta everstiluutnanttina.

Bergenheim oli aatelissäädyn edustaja Suomen valtiopäivillä 1877–1878.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dagens nyheter: Följande minnesruna.  *Hufvudstadsbladet*, 10.4.1893, s. 2. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Harkov: Entsiklopeditšeski slovar *repository.kpi.kharkov.ua*.  2014. Viitattu 12.8.2020.
3. ↑  Förteckning öfver Ridderskapets och Adelns medlemmar vid Landtdagen i Helsingfors år 1877. Protokoll fördt hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen 1877. Sjette häftet. Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1879, ss. 1903-1907.
**Kenraali Anatol Alexis Gogol** on fiktiivinen hahmo James Bond -elokuvissa. Häntä näyttelee Walter Gotell. Gogol esiintyi kaikkiaan kuudessa Bond-elokuvassa.

Taustaa
-------

Kenraali Gogol on tiedustelupalvelu KGB:n johtaja. Gogol esiintyi ensimmäisen kerran elokuvassa *007 rakastettuni*, jossa hän lähettää majuri Anya Amasovan selvittämään kadonneen ydinsukellusveneen kohtaloa ja hakemaan salaisen mikrofilmin. Myöhemmin Gogol tekee liiton Bondin päällikön M:n kanssa ilmoittaen uudesta Neuvostoliiton ja Ison-Britannian välisestä yhteistyöstä.

*Kuuraketissa* Gogol tiedustelee Yhdysvaltain avaruuskomitealta syytä valtavan avaruusaseman olemassaoloon ja ilmoittaa Neuvostoliiton hoitavan asian, jos Yhdysvallat epäonnistuu aseman tuhoamisessa.

*Erittäin salaisessa* Gogol neuvottelee ATAC-laitteen ostamisesta kreikkalaiselta anarkistilta. Gogolin saapuessa paikalle Bond on tappanut myyjän ja heittää laitteen alas vuorelta tuhoten sen. Gogol estää apulaistaan ampumasta Bondia ja lähtee pois tappionsa tunnustaneena.

*Octopussy – mustekalassa* Gogol vastustaa kenraali Orlovin suunnitelmaa hyökätä Länsi-Saksaan. Bondin ansiosta Gogol saa tietää Orlovin salakuljettaneen jalokiviä Venäjän aarteistosta ja nuhtelee Orlovia tämän kuollessa Gogolin eteen. Gogol pyytää myöhemmin Bondia palauttamaan Orlovin varastaman Romanovin tähden.

*007 ja kuoleman katseessa* Gogol nuhtelee Max Zorinia tämän yrityksestä tappaa Bond ja tämän lähtemisestä KGB:stä. Myöhemmin Gogol yrittää yhdessä agenttinsa Pola Ivanovan kanssa estää Zorinia tuhoamasta piilaaksoa. Elokuvan lopussa Gogol luovuttaa Bondille Leninin kunniamerkin palkinnoksi Zorinin pysäyttämisestä.

Elokuvassa *007 vaaran vyöhykkeellä* Gogol on siirtynyt Neuvostoliiton ulkoministeriöön ja hänen seuraajakseen on valittu kenraali Puškin. Gogol ilmoittaa elokuvan lopussa Kara Milovylle järjestäneen hänelle viisumin sekä Neuvostoliittoon että itäblokin ulkopuolelle.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Pagkalochóri** (kreik. Παγκαλοχώρι, kath.kreik. Παγκαλοχώριον, *Pagkalochórion*; transl. myös *Pangalochóri(on)*) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Réthymnon kuntaan, Réthymnon alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 177 (vuonna 2011).

Pagkalochórin kylä sijaitsee noin 13 kilometriä itään Réthymnon kaupungista. Se on rakennettu noin 80 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän nimen on ehdotettu tulevan koko Págkalos-sukunimestä tai kylän vauraudesta (*pan* + *kaló*, ’Kaikki hyvin’). Varhaisin maininta kylästä on venetsialaisvallan ajalta vuodelta 1583. Kylän pääkirkko on omistettu Neitsyt Marian temppeliintuomiselle (*Eisódia tis Theotókou*).

Pagkalochóri muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Παγκαλοχωρίου, *Topikí Koinótita Pagkalochoríou*), johon kuuluu varsinaisen Pagkalochórin kylän lisäksi Sfakákin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 969.

Aiemmin kylä kuului Arkádin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Réthymnon kunnan Arkádin kunnallisyksikköön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 25.12.2013. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Παγκαλοχώρι *Terrabook*. Viitattu 1.9.2021.
3. ↑  Παγκαλοχώρι *Πολιτιστικό Ρέθυμνο*. Viitattu 1.9.2021.
**The Man Who Could Cheat Death** on vuonna 1959 julkaistu Terence Fisherin ohjaama brittiläinen kauhuelokuva, jonka pääosissa ovat Anton Diffring, Hazel Court ja Christopher Lee.

*The Man Who Could Cheat Death* perustuu Barré Lyndonin näytelmään *The Man in Half Moon Street*, joka viimeksi kuvattiin vuonna 1945. Elokuvan käsikirjoituksen laati Jimmy Sangster ja tuottajana toimi Michael Carreras Hammer Film Productionsille. Paramount Pictures toimi elokuvan levittäjänä.

*The Man Who Could Cheat Death* sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa kesäkuussa vuonna 1959. Elokuva sai ensi-iltansa kotimaassaan Isossa-Britanniassa 30. marraskuuta vuonna 1959. Elokuva kiellettiin Suomessa 1960-luvulla (Valtion elokuvatarkastamon ikäraja KK - Kokonaan kielletty).

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Pariisissa vuonna 1890 104-vuotias Georges Bonnet (Anton Diffring) työskentelee kuvanveistäjänä, joka ylläpitää nuorekasta ulkonäköään murhaamalla säännöllisesti naisia ja käyttämällä heidän lisäkilpirauhasiaan eliksiirinä pitääkseen ikääntymisen merkit loitolla...

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Anton Diffring  | … |  Tohtori Georges Bonnet
  |
|  Hazel Court  | … |  Janine Dubois
  |
|  Christopher Lee  | … |  Tohtori Pierre Gerard
  |
|  Arnold Marlé  | … |  Professori Ludwig Weiss
  |
|  Delphi Lawrence  | … |  Margo Phillipe
  |
|  Francis de Wolff  | … |  Komisario LeGris
  |
|  Gerda Larsen  | … |  Katutyttö
  |
|  Ronald Adam  | … |  Tohtori
  |

Tuotanto
--------

*The Man Who Could Cheat Death* kuvattiin Bray Studiosilla, Berkshiressa sijaitsevassa Oakley Greenin kylässä. Kuvaukset alkoivat 17. marraskuuta 1958 ja päättyivät 30. joulukuuta 1958. Elokuva tehtiin 84 000 punnan budjetilla.

Anton Diffring oli toinen vaihtoehto tohtori Bonnetin rooliin Peter Cushingin jälkeen. Cushing kuitenkin kieltäytyi roolista.

Euroopan julkaisussa elokuva sisältää kohtauksen, jossa Hazel Court esiintyy yläosattomissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Mies, joka petti kuolemaa (1959) *imdb.com*. IMDB.com. Viitattu 23.12.2012. (englanniksi)
2. ↑  Sedergren, Jari.: *Taistelu elokuvasensuurista : valtiollisen elokuvatarkastuksen historia 1946-2006*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, [2006]. 85017263. ISBN 9517468121. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Hallenbeck, Bruce G. (2011). British Cult Cinema: Hammer Fantasy and Sci-Fi. Hemlock Books.

Aiheesta muualla
----------------

* *The Man Who Could Cheat Death* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *The Man Who Could Cheat Death* Elonetissä.
* *The Man Who Could Cheat Death* AllMoviessa. (englanniksi)
"**The Man I Love**" on George Gershwinin säveltämä ja Ira Gershwinin sanoittama laulu vuodelta 1924. Siitä on tullut yksi Gershwinien tunnetuimmista lauluista ja yksi 1920-luvun suosituimmista jazzstandardeista.

Kappale kirjoitettiin alun perin Broadway-musikaaliin *Lady, Be Good!*, mutta kaihoisa balladi ei sopinut muuten nopeatempoiseen musikaaliin. Ensin se siirrettiin toiseen näytökseen ja lopulta pudotettiin kokonaan, kun koeyleisöt antoivat enemmän aplodeita musikaalin nopeammille tanssikappaleille. Vuonna 1927 Gershwinit ehdottivat laulua *Strike Up the Band* -musikaaliin, mutta näytelmä keskeytettiin ulkopaikkakunnilla pidettyjen koenäytösten jälkeen. Seuraavana vuonna kappale oli ehdolla Sigmund Rombergin ja Gershwinien yhteistyönä kirjoittamaan näytelmään *Rosalie*, mutta se pudotettiin tälläkin kertaa ohjelmistosta ennen ensi-iltaa.

Kappaleen pelasti englantilainen perijätär, kreivitär Edwina Mountbatten, joka kuuli George Gershwinin esittävän sitä New Yorkissa pidetyillä kutsuilla ja pyysi saada kopion nuottijulkaisusta. Palattuaan Lontooseen kreivitär järjesti kappaleen Berkeley Square Orchestran ohjelmistoon, ja sitä kautta siitä tuli nopeasti suosittu Lontoon musiikkipiireissä. Kappale levisi myös Pariisin mustien jazzbändien repertuaariin. Kappaleen ulkomainen suosio sai kustantaja Max Dreyfusin markkinoimaan kappaletta Tin Pan Alleyn kautta, ja Yhdysvaltojen läpimurto tapahtui lopulta vuonna 1928, jolloin Marion Harris, Sophie Tucker, Paul Whiteman ja Fred Rich nousivat kukin omalla versiollaan singlelistoille.

Jazzartisteista kappaleen ovat esittäneet muun muassa Art Tatum vuonna 1933, Billie Holiday Lester Youngin kanssa vuonna 1939 sekä Coleman Hawkins vuonna 1943. Suomeksi laulua on esitetty nimillä "Tuo mies" (san. Terttu Jaakola) ja "Mies toiveiden" (san. Pertti Reponen).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jeremy Wilson: The Man I Love *JazzStandards.com*. Viitattu 3. maaliskuuta 2010. (englanniksi)
2. 1 2  Philip Furia: *Ira Gershwin: The Art of the Lyricist*. Oxford University Press US, 1997. ISBN 0195115708. (englanniksi)
3. ↑  The Man I Love *Suomen äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901–1999*. Viitattu 20. maaliskuuta 2010. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* "Mies toiveiden (The Man I Love)", *Suuri toivelaulukirja 13*, s. 232. Fazer Musiikki, Suuri suomalainen kirjakerho, 1996.
**Kun syksy saapuu Helsinkiin** on Valto Laitisen säveltämä ja Ulla Sandqvistin sanoittama musiikkikappale, jonka ensimmäinen levyttäjä oli Maynie Sirén vuonna 1957. Sen ovat levylle laulaneet myös Iris Keinänen 1972, Eino Grön 1990, Eija Ahvo 1991 ja Anneli Saaristo 1995. Vuonna 1970 Pentti Lasanen lauloi sen Yleisradion kantanauhalle George de Godzinskyn johtaman Radion viihdeorkesterin säestyksellä. Lisäksi suomalaiseksi jazzstandardiksi muodostuneesta sävelmästä on tehty instrumentaalilevytyksiä.

Valto Laitisen kertoman mukaan Toivo Kärki kehotti häntä sovittamaan sävelmän tangoksi, jotta se menisi kaupaksi.

Ulla Sandqvistin sanoituksen lisäksi sävelmän ovat sanoittaneet suomeksi Raimo Inkinen ja englanniksi Margaret Russell nimellä "September Souvenir". Nämä tekstit on julkaistu laulun nuottijulkaisussa vuonna 1973 sekä *Suuren toivelaulukirjan* osassa 9 vuonna 1991. Niitä ei ilmeisesti ole levytetty.

Lähteet
-------

1. ↑  Hakutulos kappaleelle Kun syksy saapuu helsinkiin *Suomen äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901–1999*. Suomen äänitearkisto ry.  Arkistoitu 5.9.2018. Viitattu 5.9.2018.
2. 1 2  Marjanen, Jari J.: Valto Laitinen *Biografiat*. Pomus.  Arkistoitu 5.9.2018. Viitattu 5.9.2018.
3. ↑  Kappaleen tiedot: Kun syksy saapuu Helsinkiin *Fono.fi*. Yleisradio. Viitattu 5.9.2018.
4. ↑  Kun syksy saapuu Helsinkiin : (September souvenir) (nuotti) *Finna-tietokanta*. Kansalliskirjasto.  Arkistoitu 5.9.2018. Viitattu 5.9.2018.
5. ↑  "Kun syksy saapuu Helsinkiin", *Suuri toivelaulukirja 7*, s. 194. Toim. Aapeli Vuoristo. Fazer Musiikki, Suuri suomalainen kirjakerho, 1991.

Aiheesta muualla
----------------

* Irina Milanin tulkinta laulusta vuodelta 1996, Yle Elävä arkisto (video, 4 min)
**Ibrahima Mamadou Ouane** (10. heinäkuuta 1908 Bandiagara – ?) oli malilainen kirjailija.

Ouane kuului tukulorivaltakunnan perustajan Umar Tallin jälkeläisiin. Hän kävi Terrasson de Fougères -koulun ja työskenteli hallintovirkailijana. Mielipiteidensä takia hän joutui karkotetuksi Kidaliin.

Ouane oli yksi Ranskan Sudanin ensimmäisiä kirjailijoita. Hän julkaisi kertomuskokoelmat *Fâdimâtâ, la princesse du désert* (1955) ja *Les filles de la reine Cléopâtre* (1961), romaanin *Le collier de coquillages* (1958), runokokoelman *Pérégrinations soudanaises* (1960) sekä historiaa, kansatiedettä ja islamia käsitteleviä tutkimuksia ja esseitä. Ouanen teemoja on afrikkalaisen, islamilaisen ja länsimaisen kulttuurin kohtaaminen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jahn, Janheinz & al.: *Who’s Who in African Literature: Biographies, Works, Commentaries*, s. 305. Tübingen: Horst Erdmann Verlag, 1972. ISBN 3-7711-0153-0.
2. ↑  Schachter Morgenthau, Ruth: *Political Parties in French-speaking West Africa*, s. 272. Oxford: Clarendon Press, 1964.
3. ↑  Wauthier, Claude: *The Literature and Thought of Modern Africa: A Survey*, s. 94. New York: Praeger Publishers, 1966.
4. ↑  Ibrahima Mamadou Ouane sort enfin de l’ombre *Un pinceau sur le tableau Mali*. Viitattu 20.2.2021.
5. ↑  Gikandi, Simon (ed.): *Encyclopedia of African Literature*, s. 591. London: Routledge, 2003. ISBN 0-415-23019-5.
**Icaronycteris** on sukupuuttoon kuollut pienlepakoiden alalahkoon kuuluva suku. Se eli Pohjois-Amerikassa varhaisen eoseenin aikana, ja oli siis varhaisimpien tunnetuiden lepakoiden joukossa. Se oli anatomisesti tyypillinen pienlepakko, mutta sillä oli silti vielä joitakin hyvin primitiivisiä piirteitä. Sen siivet olivat suhteellisen lyhyet ja leveät, ja sen lukuiset pienet hampaat olivat järjestäytyneet samalla tavalla kuin hyönteissyöjien hampaat. Ruumis ei ollut yhtä jäykkä kuin nykyisillä lepakoilla, ja häntä oli pitkä eikä yhteydessä takaraajojen kanssa nahkaläpän välityksellä, mutta muistutti hieman nykyisen meksikondoggilepakon häntää. Toisin kuin nykyisillä lepakoilla, joilla on kynsi vain peukalossa, *Icaronycteriksellä* oli kynsi sekä peukalossa että etusormessa. Myös evoluutionsa varhaisessa vaiheessa lepakot siis roikkuivat ylösalaisin puunoksalta tai luolan katosta. 

*Icaronycteris* lisäksi saalisti kuten nykyiset lepakot, napaten hyönteisiä siivellään paikoissa missä esiintyi hyönteisparvia, mahdollisesti lentäen matalalla järvien yllä tai puiden seassa. Niiden on uskottu saalistaneen yöaikaan, kun ympäristössä ei ollut paljon niitä saalistavia lintuja.

Joitakin huomionarvoisia hyvin säilyneitä lepakoiden fossiileja on löydetty Messelin kaivokselta Saksasta, läheltä Frankfurt am Mainia. Jopa siipien kalvot ovat nähtävissä, ja lepakon mahan alueelta löydetyt jäänteet vahvistavat niiden syöneen hyönteisiä.

Lähteet
-------

* Morgan, Ben; Bingham, Caroline: *Dinosaurukset : suuri dinosauruskirja*. Suomentanut Niemi, Marko. Helsinki: Readme.fi, 2011. ISBN 978-952-220-416-5.
* Dixon, Dougal & Cox, Barry & Savage, R.J.G & Gardiner, Brian: *The Macmillan illustrated encyclopedia of dinosaurs and prehistoric animals*. New York: Collier Books, Macmillan Publishing Company, 1992. ISBN 0-02-042981-9. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  †*Icaronycteris* Jepsen 1966 (bat) *Fossilworks – Gateway to the Paleobiology Database*. Viitattu 25.3.2017. (englanniksi)
2. ↑  Carr, Steven M.: Icaronycteris Memorial University of Newfoundland. Viitattu 25.3.2017. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1062126
* EoL: 4440253
* Fossilworks: 40632
* GBIF: 4832028
* IRMNG: 1204623

 |

 |
**Hallintoneuvosto** on osakeyhtiön, osuuskunnan tai säästöpankin ylin hallintoelin. Se päättää tärkeimmistä asioista ja valvoo toimitusjohtajan, hallituksen tai johtokunnan toimia. Sen tehtävät määritellään tarkemmin yhtiöjärjestyksessä tai osuuskunnan säännöissä. Hallintoneuvosto toimii yhtiökokouksen tai osuuskunnan kokouksen alaisuudessa. Laki ei yleensä velvoita perustamaan hallintoneuvostoa, vaan sen asettamisesta määrätään yhtiöjärjestyksessä tai osuuskunnan säännöissä. Laki hypoteekkiyhdistyksistä (936/1978) määrää, että yhdistyksen hallintoa hoitavat hallintoneuvosto ja hallitus. Myös säätiöllä tai yhdistyksellä voi olla hallintoneuvosto, vaikka tavallisesti niiden vastaavaa hallintoelintä nimitetään esimerkiksi valtuustoksi tai valtuuskunnaksi.

Yleisradion korkein päättävä elin on Yleisradion hallintoneuvosto, jonka jäsenet valitsee eduskunta vaalikauden ensimmäisillä valtiopäivillä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966.
2. ↑  *Iso tietosanakirja,* WSOY 1995–1997.
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Hallinnollinen taakka** tai **hallinnollinen kustannus** tarkoittaa yritysten toimia, jotka ovat välttämättömiä vain lainsäädännön takia, mutta eivät reaalisesti. Esimerkiksi erilaiset ilmoitukset viranomaisille liittyen veroihin ja palkanmaksuun kuuluvat tähän kategoriaan. Samoin hallinnollista taakkaa ovat erilaiset kirjanpidot muun muassa rahaliikenteestä, vaarallisista tai luvanvaraisista aineista sekä varastoista.

Hallinnollinen taakka voi haitata merkittävästi yritysten varsinaista toimintaa ja vaikuttaa siten laajemminkin talouteen. Esimerkiksi maatalouden osalta uutisoidaan toistuvasti tuottajien väsymyksestä byrokratiaan, jonka hoitaminen haittaa varsinaisen tuotantotyön tekemistä. Yksityishenkilöiden osalta verrattaen yleistä on erilaisten sosiaaliturvahakemusten tarpeeton monimutkaisuus, joka mainitaan joskus ainoaksi syyksi sosiaaliturvan hakematta jättämiselle, vaikka henkilö olisi siihen täysin oikeutettu.

Suuret yritykset saattavat kannattaa hallinnollisen taakan kasvattamista, sillä taakka on suhteellisesti raskaampi pienemmille yrityksille. Hallinnollisen taakan kasvatus voi siis olla myös keino vähentää kilpailua. Yhdysvalloissa House Committee on Small Business kiinnittää huomiota siihen miten lainsäädäntö vaikuttaa pieniin yrityksiin ja yrittäjiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Innolink. 2010. Selvitys palkkatuen hakemiseen ja tilityksiin liittyvistä yritysten hallinnollisista kustannuksista ja taakasta. Työ- ja elinkeinoministeriön palkkatukikysely. Viitattu 25.5.2012. Saatavana:
2. ↑  Taloussanomat. 2012. Yrittäjät tiukkoina: "Hallinnollista taakkaamme ei saa lisätä!". Viitattu 25.5.2012. Saatavana:
3. ↑  Kaleva. 2007. Suomessa ennätysraskas maatalouden byrokratia. Viitattu 25.5.2012. Saatavana:
4. ↑
5. ↑

Aiheesta muualla
----------------

Helppo Hallinto - Sujuva Suomi palvelu (Arkistoitu – Internet Archive)