recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Aleksi Kylmälä** (s. 26. elokuuta 1999 Raahe) on suomalainen futsalpelaaja, joka pelaa Vieska Futsalissa futsal-liigaa kaudella 2021-2022. 

Kylmälä aloitti futsaluransa kotikaupunkinsa Raahen AS Moonissa futsal-ykkösessä. Kaudella 2018-2019 Kylmälä siirtyi futsal-liigassa pelaavan, Sievi FS:n riveihin. Kylmälän debyyttikausi tuotti 16 maalia ja 6 syöttöpistettä, mikä oikeutti runkosarjan pistepörssissä 21. sijaan. Kauden päätteeksi Kylmälä valittiin futsal-liigan Kauden Tulokkaaksi. Kylmälä valittiin myös Suomen maajoukkueeseen MM-karsintaturnaukseen Moldovassa tammikuussa 2019. Kaudeksi 2019-2020 Kylmälä siirtyi torniolaisen ToPV riveihin 1+1-vuotisella sopimuksella. Kylmälä siirtyi nimeä Vieska Futsaliin kaudeksi 2021-2022 kahden Torniossa vietetyn vuoden jälkeen.  

Kylmälä on pelannut jalkapalloa pelaten kauden 2017 AC Oulun U19 joukkueessa, josta hän siirtyi kaudeksi 2018 JS Herculekseen. Kauden 2019 hän vietti OLS:ssa, jonka jälkeen hän jätti jalkapallon. Kylmälä on pelannut Miesten Kakkosessa 39 ottelua tehden 5 maalia.

Lähteet
-------

1. ↑  Uutta nuorta verta - Aleksi Kylmälä Sieviin *www.sievifs.fi*.  Arkistoitu 28.9.2019. Viitattu 28.9.2019.
2. ↑  Sarjanousija ToPV satsaa tosissaan *www.palloliitto.fi*.  Arkistoitu 27.9.2019. Viitattu 28.9.2019.
3. ↑  Futsal Gaala 2019 *www.palloliitto.fi*.  Arkistoitu 14.6.2019. Viitattu 28.9.2019.
4. ↑  Ismo Kunelius: Sievi FS:n Jarmo Junno ja Aleksi Kylmälä futsalin MM-karsintoihin *KP24*.  14.1.2019. Viitattu 28.9.2019.
**Emil Tähtiniemi**, sukunimi aik. *Henriksson* (26. heinäkuuta 1875 Maaria – 11. huhtikuuta 1938 Tähtiniemi, Teisko) oli suomalainen parturimestari.

Tähtiniemi meni 13-vuotiaana parturinoppiin Tampereelle. Hän työskenteli sitten parturina Turussa toimien myös teatterikähertäjänä. Vuonna 1894 hän asettui Tampereelle ja perusti sinne oman parturiliikkeen. Tähtiniemen liikkeestä tuli kaupungin johtava liike alallaan ja hän piti sitä 40 vuoden ajan vuoteen 1935 saakka, jolloin hän myi liikkeen ja asettui asumaan omistamalleen Tähtiniemen tilalle Teiskoon.

Tähtiniemi kuului Suomen Parturien ja Kähertäjien liiton liittojohtokuntaan ja toimi liiton varapuheenjohtajana. Hän oli myös liiton Tampereen osaston perustaja ja puheenjohtaja. Tähtiniemi kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen parturiammatin käsikirjan ja toimi Suomen Parturien ja Kähertäjien liiton ammattikoulujen tarkastajana. Hän oli Tampereen käsityö- ja tehdasyhdistyksen valtuutettuna 15 vuoden ajan, kuului Tampereen ammattiklubin perustajiin ja oli klubin hallituksen jäsen ja rahastonhoitaja.

Julkaisuja
----------

Nimellä *Emil Henriksson*:

* *Kähertäjä- ja parturiammatin käsikirja. 1 osa*. Suomen kähertäjäliitto, Helsinki 1926

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Aamulehti, 13.04.1938, nro 100, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Parturimestari Emil Tähtiniemi, Aamulehti, 13.04.1938, nro 100, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Emil Arvid Westermarck** (28. elokuuta 1907 Ruotsinpyhtää – 20. tammikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja lääkintälaitealan yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Westermarckin vanhemmat olivat talonmies Alfred Westermarck ja Fanny Maria Pihlström ja puoliso vuodesta 1935 Margit Exenia Sjölund. Westermarck kävi Lovisa mellanskolanin 1925 ja valmistui insinööriksi Tekniska läroverket i Helsingforsista 1931. Erikoistumisopintoja röntgentekniikkaan hän harjoitti 1930-luvulla Saksassa ja teki opintomatkoja useisiin muihinkin maihin. Westermarck oli toimistoinsinööri Optillinen Aitta Oy:ssä 1931–1934 ja Sähkö Oy Siemensillä 1934–1937 sekä 1939–1943, Ab Stockforsin käyttöinsinööri 1938–1939 ja Lääkintäsähkö-yhtiön toimitusjohtaja 1943–1973 ja hallituksen jäsen vuodesta 1971. Westermarckin johtama yhtiö oli suurin toimija röntgentutkimuksissa käytettyjen laitteiden markkinoilla Suomessa aina 1960-luvulle asti. Westermarckilla oli lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Hänet tunnettiin myös taitavana orkesterimuusikkona ja ornitologian harrastajana. Sotilasarvoltaan Westermarck oli reservin korpraali. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1970.

Lähteet
-------

1. 1 2  Emil Westermarck *Biografiasampo*. Viitattu 29.10.2022.
2. ↑  Dödsfall.  *Hufvudstadsbladet*, 3.2.1985, nro 32, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 29.10.2022.
**Johann Emil Wiechert** (26. joulukuuta 1861 – 19. maaliskuuta 1928) oli preussilainen geofyysikko, joka kehitti muun muassa seismografia. Lisäksi hän osallistui painovoimateorian kehittämiseen 1910-luvulla ja tutki myös tiiviin aineen fysiikkaa ja atomifysiikkaa.

Elämä
-----

Wiechert syntyi Tilsitissä, Itä-Preussissa (nyk. Sovetsk, Venäjä). Hänen vanhempansa olivat Johann ja Emilie Wiechart. Hänen isänsä kuoli kuitenkin Wiechertin ollessa nuori. Wiechert ja hänen äitinsä muuttivat Königsbergiin, jossa hän kävi lukion ja sai päättötodistuksen 8. syyskuuta 1881. Königsbergissä hän aloitti myös yliopisto-opiskelunsa. Tuolloin häntä kiinnosti erityisesti aineen rakenne ja uusi fysiikan osa-alue, tiiviin aineen fysiikka. 

Wiechertin talous oli tiukilla, jonka takia hänen oli pakko ansaita rahaa. Tämä heijastui hänen opiskeluihinsa ja vasta vuoden 1889 alussa hän sai filosofian tohtorin arvon väitöstyöllään *Über die elastische Nachwirkung*. Habilitaation suorittamisen hän kuitenkin sai päätettyä jo lokakuussa 1890. Habilitaation jälkeen hän työskenteli Königsbergin matemaattis-fysikaalisessa laboratoriossa.

Göttingen oli tuolloin modernin fysiikan keskipiste. Felix Klein uudisti fysiikan opiskelujärjestelmää Göttingenissä, minkä seurauksena syntyi muutama uusi professuuri. Yksi niistä oli geofysiikan professuuri, johon Wiechert valittiin. Göttingenissä hän pysyi kunnes vuonna 1928 kuoli.

Ura
---

Wiechert otti osaa keskusteluun suhteellisuusteoriasta. Hän ei ollut samaa mieltä Einsteinin kanssa siitä, ettei eetteriä ole olemassa. Hänen mukaansa sähkömagneettisella säteilyllä on pakko olla jonkinlainen väliaine, jossa se kulkee. 
Wiechert tunnetaan varsinkin työstään seismografin parissa. Seismografin kehittäminen alkoi kun hän oli matkalla Italiassa ja vieraili muutamissa seismologian laitoksissa. Hän myös kuvasi kuinka seismiset aallot leviävät Maan läpi.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Wilfried Schroeder–Some Aspects in Emil Wiechert's Scientific Work
* Göttingenin geofysiikan laitos (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Josia** oli Raamatun mukaan yksi Juudan kuninkaista. Hän tuli kuninkaaksi isänsä Aamonin murhan jälkeen kahdeksanvuotiaana ja hallitsi 31 vuotta.

Josian hallituskauden puolivälissä temppelistä löytyi sattumalta kirjakäärö, joka oli lakikirja. Kun kirjakääröä luettiin Josialle, hän tuskastui ja tajusi sen hirveän synnin, jonka hänen isoisänsä Manasse oli tehnyt. Hän päätti puhdistaa temppelin assyrialaista epäjumalista ja muutenkin jumalanpalveluselämän. Hän tuhosi kaikki epäjumalan kuvat, temppelit ja niiden palvelijat. Tätä kutsutaan "Josian uudistukseksi" tai "Josian puhdistukseksi".

Josia ei tyytynyt tähän, vaan käytti Assyrian heikkenemistä hyväkseen ja nousi kapinaan vapauttaen Juudan assyrialaisista. Vuosia myöhemmin Egyptin faarao Nekau II lähti sotaretkelle Assyrian avuksi. Josia päätti estää yrityksen ja aloitti taistelun egyptiläisiä vastaan Megiddon tasangolla. Hän haavoittui taistelussa ja kuoli saamiinsa vammoihin. Josian kuoltua tuli Juudan kuninkaaksi hänen poikansa Joahas.

Lähteet
-------

* Toinen kuninkaiden kirja 22–23:1–30

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Aamon** | **Juudan kuningas** | Seuraaja:**Joahas** |
*Hakusana "Feuillants" ohjaa tänne. Ranskan vallankumouksen poliittisesta ryhmästä kerrotaan artikkelissa Feuillanttien klubi.*
**Feuillantit** (ransk. *Feuillants*) oli sisterssiläinen luostarikunta, joka perustettiin Ranskaan Rieux’n hiippakuntaan (nykyisin Toulouse) vuonna 1145. Se lakkautettiin Ranskan suuren vallankumouksen aikana vuonna 1791.

Alkuperäinen luostari sai ensin nimen Fuliens ja myöhemmin Notre-Dame-des-Feuillants, jonka jälkiosaa alettiin pian käyttää sen rakentajista. Nimen taustalla on latinan sana *folium*, joka tarkoittaa lehteä. Vallankumouksen aikana Pariisissa toiminut poliittinen kerho Feuillanttien klubi nimettiin feuillanttien luostarikunnan mukaan, sillä se kokoontui entisessä feuillanttien luostarissa lähellä Tuileries’n palatsia.

Historia
--------

Vuonna 1577 feuillanttien johtoon tuli uudistusmielinen apotti Jean de la Barrière. Hänen johdossaan sisterssiläisten ankarat luostarisäännöt nostettiin uudelleen kunniaan ja monia sääntöjä jopa kiristettiin. Tuloksesi tuli, että feuillantit eivät käyttäneet viiniä, kalaa, kananmunia, voita, suolaa, eivätkä muitakaan mausteita, vaan heidän ruokavalionsa koostui ohraleivästä, vedessä keitetyistä yrteistä sekä kaurasta. Pöytien käyttö lopetettiin ja ruoka nautittiin lattialle polvistuneena. 

Vaatetus perustui sisterssiläiseen luostaripukuun, mutta feuillantit eivät käyttäneet päähinettä tai jalkineita, vaan liikkuivat luostarissa avojaloin. He nukkuivat lankkulattialla päänalusenaan kivi, neljä tuntia yössä. He pitivät arvossa käsin tehtävää työtä ja hiljaisuutta. Sääntöuudistuksen jälkeen järjestö sai paljon uusia ja innokkaita kokelaita. 

Paavi Gregorius XIII muodosti feuillanteista oman seurakuntansa 1589. Vuonna 1630 järjestö sai kaksi luostaria Roomassa, ja se jaettiin kahteen haaraan, Ranskassa se jatkoi nimellä feuillantit ja Italiassa toimi Bernardoni-haara, joka yhdistyi myöhemmin toiseen luostarikuntaan. 

Vuonna 1791 feuillanteilla oli Ranskassa 24 luostaria, mutta kuten muutkin uskonnolliset järjestöt, myös he joutuivat lopettamaan toimintansa. Vallankumoushallinto oli kieltänyt niiden toiminnan ja otti haltuunsa järjestöjen omaisuuden.

Feuillantiinit
--------------

Jean de la Barrière perusti vuonna 1588 feuillanttien rinnalle feuillantiinien (*Feuillantines*) nunnakunnan. Sen nimi on saatu taivuttamalla munkkikunnan nimi feminiiniin. Nunnajärjestö noudatti samaa ankaraa luostarisääntöä kuin munkitkin. Se sai korkean tason suojelijoita ja tuli suosituksi, mutta koki Ranskan vallankumouksen aikana saman kohtalon kuin munkkikuntakin.

Lähteet
-------

* Edmond M. Obrecht: Feuillants  11. maaliskuuta 2007. New Advent Catholic Encyclopedia. Viitattu 3. marraskuuta 2007.
**Olosjärvi** on ylänköjärvi Muonion kuntakeskuksen itäpuolella Lapin maakunnan luoteisosassa. Sen pinta-ala on kaksi neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 182 kilometriä pohjoisluoteeseen.

Maantiede
---------

Olosjärven pituus kaakosta luoteeseen on kolme kilometriä. Järven keskiosan leveys on noin kilometrin, etelä- ja pohjoisosa ovat huomattavasti kapeampia. Noin kuudesosa Olosjärvestä on vähintään kuusi metriä syvä. Nelisen hehtaaria järven pinta-alasta on vähintään 10 metriä syvä. Syvin alue sijaitsee yhtenäisenä vyöhykkeenä järven luoteispuoliskolla ja sen keskellä on järven syvin kohta, 14 metriä. Puolentoista metrin syvyyskäyrä kulkee järven länsirannalla paikoin aivan rantaviivan tuntumassa

Olosjärven ainoa nimetty saari on Minnansaari pohjoisen rannan tuntumassa. Huomattavin niemimaa on Rovaniemi. Järven rannoilla on siellä täällä pientaloja. Olosjärven lounaispuolella kohoaa Lompolorova, jonka laki on noin sata metriä järven pintaa korkeammalla. Olostunturi sijaitsee Olosjärven eteläpuolella. Olosjärven itäpuolella sijaitsee Torasjärvi, järvien välinen kannas on noin kilometrin leveä.

Torasjärvi laskee Olosjärveen mutkaista vesireittiä, joka alkaa Piinsuusta ja johtaa Kalkinjärven (245,7 metriä mpy) ja Saarikosken kautta Olosjärven itäisimpään kolkkaan. Olosjärven luusua on Oloslompolo, josta alkaa useiden koskien ja Jerisjoen kautta länteen Muonionjokeen johtava vesireitti.

Olosjärven kalalajeja ovat ahven, harjus, made, muikku, siika ja särki.

Olosjärven vesitilavuus on 6 986 000 kuutiometriä.

Olosjärvi (67.472.1.001) kuuluu Olosjärven-Torasjärven alueeseen (67.472), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Tornionjoen vesistössä (67). Toinen jakovaihe on Jerisjoen valuma-alue (67.47) ja ensimmäinen jakovaihe Kangosjärven–Muonion alue (67.4). Olosjärvi on toiseksi laajin Olosjärven-Torasjärven alueen neljästätoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Torasjärvi.

Olosjärvi on kymmenenneksi laajin Muonion 226:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä seuraa Kaarantojärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Olosjärvi, vakavesi, Muonio
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 21.1.2022.
3. ↑  Olosjärvi. Järviwiki. Viitattu 21.1.2022.
4. ↑  Muonion kalavedet, kalastusluvat ja palvelut kalastajalle *Discovermuonio.fi*. Muonion Matkailu ry. Viitattu 21.1.2022.
5. ↑  Olosjärven - Torasjärven alue (67.472). Järviwiki. Viitattu 21.1.2022.
6. ↑  Muonio. Järviwiki. Viitattu 21.1.2022.
**Kulmikkaat munat** (engl. *Lost in the Andes!*) on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä 32-sivuinen sarjakuvatarina, joka julkaistiin vuonna 1949.

Juoni
-----

Ruutu, jossa Aku Ankka huomaa museon "kivien" olevan munia.
**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Museon vahtimestarina työskentelevä Aku Ankka huomaa sattumalta, että museon kokoelmiin kuuluvat "kivet" ovatkin todellisuudessa kuutionmuotoisia kananmunia. Elintarviketeollisuus kiinnostuu mahdollisuudesta tuottaa kulmikkaita kanoja ja munia, ja siksi Aku sekä Tupu, Hupu ja Lupu lähtevät etsimään munien alkulähdettä Andien vuoristosta. Lopulta he löytävät vuorten keskeltä kaupungin nimeltä Vihoviimeinen rotankolo, jonka kaikki asukkaat ja rakennukset ovat kulmikkaita. Lisäksi Ankat löytävät ensimmäisinä kulmikkaita munia tuottavat kulmikkaat kanat. Tupu, Hupu ja Lupu joutuvat melkein tuomituksi pakkotyöhön, koska he rikkovat kaupungin lakeja puhaltamalla pyöreitä purukumipalloja. He saavat kuitenkin armahduksen puhallettuaan kananpoikien avulla kulmikkaita purukumipalloja. Ankat palaavat Ankkalinnaan kahden kulmikkaan kanan kanssa, mutta heidän epäonnekseen molemmat kanat ovatkin kukkoja eivätkä siis voi tuottaa jälkeläisiä.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Julkaisuhistoria
----------------

Barks sai *Kulmikkaat munat* valmiiksi lokakuussa 1948, ja tarina julkaistiin Yhdysvalloissa huhtikuussa 1949 *Donald Duck One Shot* -lehden numerossa 223. Suomessa tarina julkaistiin ensimmäistä kertaa *Aku Ankka* -lehden numeroissa 11-15/1964.

Lähteet
-------

1. 1 2  Inducks (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  A Guide to the Carl Barks Universe
**Hryhori Kosynka**, oikea nimi **Hryhori Strilets**, (29. marraskuuta 1899 Štšerbanivka, Kiovan kuvernementti – 17. joulukuuta 1934 Kiova, Ukrainan SNT) oli ukrainalainen kirjailija.

Ukrainalaisten taiteilijoiden (MARS) tapaaminen 1923 Kiovassa. Kosynka takarivissä kolmas vasemmalta.
Kosynka asui vuodesta 1920 Kiovassa ja kuului kirjailijaryhmiin Hrono, Aspys, Lanka (myöhemmin nimellä MARS). Hän julkaisi ensimmäisen kertomuksensa 1919 kirjailijaryhmä *Borotban* saman nimisessä lehdessä. Hän julkaisi elinaikanaan 20 kertomuskokoelmaa. Niistä sensuuri kielsi kokoelman *Sertse* (1933, suom. *Sydän*) julkaisemisen. Puolueen kriitikot syyttivät häntä "kulakki-ideologian, vastavallankumouksellisten ajatusten ja rosvoilun" levittämisestä kirjoissaan. Hänen kirjojensa julkaisu kiellettiin 1930-luvun alkupuolella, ja hän toimi sen jälkeen käsikirjoittajana. Hänet vangittiin Stalinin vainojen aikana, ja sotilastuomioistuin tuomitsi tekaistuilla syytteillä hänet ja 36 muuta osallistumisesta terroristiseen toimintaan. Hänet ja 27 muuta ammuttiin.

Kosynka oli merkittävimpiä 1920-luvun ja 1930-luvun alun neuvostoukrainalaisia kertomusten kirjoittajia. Hän käsitteli kertomuksissa asenteita, suhteita ja poliittisia muutoksia ukrainalaisen talonpoikaiston keskuudessa vuosina 1917–1921. Neuvostokritiikki piti häntä jäljittelijänä. Tämä näkemys on Ivan Košelivetsin mukaan ristiriitainen analysoitaessa hänen tyyliään, jossa on runsaasti esimerkkejä ekspressionismista ja kokeilevasta tyylistä. Kosynkan maine palautettiin lyhyenä suojasään aikana Stalinin kuoleman jälkeen. Hänen tuotantoaan on myöhemmin julkaistu Yhdysvalloissa, Ukrainassa ja Neuvostoliitossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ivan Koshelivets: Kosynka, Hryhorii *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1989. Viitattu 15.9.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hryhori Kosynka** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* Internet Encyclopedia of Ukraine

 |

 |
**Geoidimalli** (engl. *geoid model*) on geoidin numeerinen estimaatti. Termiä geoidimalli käytetään, jotta voitaisiin erottaa teoreettinen käsite geoidi sille lasketuista numeerisista estimaateista. Geoidimalli lasketaan nykyään tavallisesti maanpäällisistä ja/tai satelliiteilla tehdyistä painovoimamittauksista. 

**Kvasigeoidimalli** on kvasigeoidin numeerinen estimaatti.

Korkeusmuunnospinta lasketaan tavallisesti geoidimallista vertaamalla ellipsoidisia korkeuksia ja painovoimaan liittyviä korkeuksia samoilla pisteillä. Korkeusmuunnospintaa kutsutaan satunnaisesti myös geoidimalliksi.

Globaaleja geoidimalleja
------------------------

### Earth Gravitational Model 2008

*Earth Gravitational Model 2008* (lyh. *EGM2008*) on viimeisin WGS 84:n yhteydessä on määritelty maailmanlaajuinen geoidimalli. Sen avulla voidaan laskea globaalin geoidin ja WGS 84 -vertausellipsoidin välinen ero.

### Earth Gravitational Model 96

*Earth Gravitational Model 96* (lyh. *EGM96*) on WGS 84:n yhteydessä on määritelty maailmanlaajuinen geoidimalli. Sen tarkkuus on Suomessa noin 20 cm, mutta maailmanlaajuisesti noin metrin .

### Earth Gravitational Model 1984

*Earth Gravitational Model 1984* (lyh. *EGM84*) on WGS 84:n yhteydessä on määritelty maailmanlaajuinen geoidimalli.

Alueellisia geoidimalleja
-------------------------

Geodimalli voidaan määrittää rajatulle alueelle, kuten Eurooppaan, Skandinaviaan tai Suomeen.


### NKG96

NKG96 on geoidimalli, joka on sovitettu Skandinavian ja Baltian alueelle. Se tarjoaa geoidista paremman kuin 10 cm tarkkuuden suhteessa GPS-havaintoihin ja vaaituslinjoihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Bilker-Koivula, Mirjam: Miten GPS-korkeudet eroavat vaaituista?.  *Positio*, 2008, nro 2, s. 11-13.
**Armas Otto Laitinen** (20. marraskuuta 1891 Helsinki – 23. joulukuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen painija, painivalmentaja ja poliisi.

Armas Laitinen aloitti painimisen 16-vuotiaana. Hän sai hopeaa 66,5 kilon sarjassa Porissa 1910 pidetyissa painin Suomen-mestaruuskilpailuissa ja kultaa 73 kilon sarjassa Kotkassa 1913 pidetyissä painin Suomen-mestaruuskilpailuissa. Laitinen osallistui Tukholman olympialaisiin 1912 kilpaillen kreikkalais-roomalaisen painin kevyessä sarjassa. Hänet suljettiin kuitenkin pois kilpailusta, koska tuomarit pitivät hänen painiotteitaan väkivaltaisina. Laitinen oli sitten ammattipainijana Yhdysvalloissa ja paini pari kertaa maailmankuulun Stanislaus Cbytzonkin kanssa. Laitinen voitti useimmat ottelunsa toisten otteluiden jäädessä ratkaisemattomiksi mutta hän ei pitänyt siitä että otteluissa pyrittiin voittoon vahingoittamalla vastustajaa. Niinpä John Pesek niminen painija mursi ottelussa Laitisen oikean käden.

Suomeen palattuaan Laitinen toimi painivalmentajana ja oli työssä Helsingin poliisilaitoksella komisariona. Laitinen palkattiin 1920 suomalaisten edustuspainijoiden valmentajaksi olympia-ampujan Nestori Toivosen tekemän lahjoituksen turvin. Laitinen oli myös Antwerpenin olympialaisissa Suomen painijoukkueen johtoportaassa yhdessä Heikki Lehmuston ja erotuomari Viktor Smedsin kanssa.

Laitinen julkaisi painioppaan yhdessä Heikki Lehmuston kanssa (*Painiskeluopas: ranskalais-suomalaisen ja vapaapainin oppikirja*, Otava 1924). Kirja ilmestyi myös Ruotsissa Viktor Smedsin kääntämänä nimellä *Den moderna brottningskonsten: lärobok i fransk-finsk och fribrottning* (Björck & Börjesson, Tukholma 1925).

Lähteet
-------

1. ↑  Olympedia : Armas Laitinen
2. ↑  "Painiva salama". Armas Laitinen painija ja valmentaja, Seura, 13.11.1935, nro 46, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Urheilumuseo : Kaikki mitalit ja pisteet

Aiheesta muualla
----------------

* Armas Laitinen : Hiukan painista suomalaisten kansallisurheilusta, Suomen Kuvalehti, 26.05.1923, nro 21, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Armas Viktor Niemeläinen** (27. kesäkuuta 1881 Joensuu – 11. joulukuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Niemeläisen vanhemmat olivat suutari, vahtimestari, saarnaaja Henrik Niemeläinen ja Sofia Steckman ja puoliso vuodesta 1904 Anna Karoliina Saksinen. Jääkrieverstiluutnantti Kaino Niemeläinen oli Armas Niemeläisen veli. Armas Niemeläinen kävi kansakoulun ja oli kauppaharjoittelija Mikko Piiroisen liikkeessä Ilomantsissa, myymälänhoitaja Lundin laivanvarustamoliikkeessä, Wärtsilä Ab:n kaupassa Viipurissa, Kokko, Wilska & Kumpp:lla Sortavalassa 1893–1902, rautakauppias Wilhelm Kammosen kauppa-apulainen Jyväskylässä 1903–1904, rautakauppias Jyväskylässä 1904–1915, kangaskauppias Jyväskylässä 1915–1919 ja Helsingissä 1919–1923 sekä Niemeläinen & Ohtola Oy:n perustajaosakas 1923, vuodesta 1925 A. Niemeläinen Oy:n osakas ja johtaja. Hän oli myös Maailma kuvissa -yhtiön perustajia 1908, Termo Oy:n perustaja 1925 ja Neulomo Ano Oy:n perustaja 1942. Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen Niemeläinen oli 1912–1917. Hänet tunnettiin myös huomattavista lahjoituksistaan vähäosaisille. Niemeläinen sai kauppaneuvoksen arvonimen 1951.

Lähteet
-------

1. 1 2  Armas Niemeläinen *Biografiasampo*. Viitattu 8.9.2022.
2. ↑  Kauppaneuvos Armas Niemeläinen kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 13.12.1957, nro 336, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.09.2022.
**Keijo Armas Maximilian Niemi** (5. kesäkuuta 1916 – 31. lokakuuta 1998 Valkeakoski) oli suomalainen jalkapalloilija.

Puolustajana pelannut Niemi edusti urallaan Turun Tovereita 1939–1941 ja 1945–1949 sekä Maarian Kisa-Veikkoja kaudella 1943–1944. Hän voitti TuTossa SM-hopeaa 1947. Kaikkiaan Niemi pelasi kolmen mestaruussarjakauden aikana 42 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia. 

Niemi pelasi maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1947.

Niemi asui myöhemmin Valkeakoskella, jossa aloitti keilailun 1961. Niemi nousi keilailussa M-luokkaan ja saavutti parikeilailun SM-kilpailuissa 12. sijan. Hän kuului Valkeakosken Keilailuliiton johtokuntaan ja kilpailutoimikuntaan. Niemi on saanut Suomen Urheilun pronssisen ansiomitalin.

Niemen puoliso oli Liisa (o.s. Virtanen) (1924–2009). Liisa Niemi saavutti uinnissa 4x100 m:n SM–kultaa vuonna 1945 ja 1946 ja yleisurheilussa 4x100 m:n SM–kultaa. Liisa Niemelle myönnettiin Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali. Keijo Niemi oli ammatiltaan rakennusmestari ja hänen puolisonsa uimaopettaja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sääksmäen seurakunta, Niemi Keijo Armas Maximilian, Valkeakosken hautausmaan muistolehto, Valkeakoski, viitattu 13.2.2022
2. ↑  Vuorinen, Juha & Kasila, Markku: *Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006*, s. 225. Suomen urheilumuseosäätiö, 2007. ISBN 978-952-99075-9-5.
3. ↑  Soininen, Heidi (toim.): *Jalkapallokirja 2009*, s. 146. Suomen Palloliitto, 2009. ISSN-0787-7188.
4. 1 2 3  Urheilumme Kasvot Osa 3, Niemi, Keijo Armas, sivu 217, vastaavat toimittajat Risto Rantala, Markku Siukonen, Seppo Tukiainen, Oy Scandia Kirjat Ab, Keuruu 1978
**Köyhäintalo** oli Suomessa 1800-luvun lopulta lähtien yleistynyt laitos. Köyhäintaloihin sijoitettiin huollettaviksi kaikki köyhäinhoidon elätit vammaisista aviottomiin äiteihin. Nämä talot olivat oman aikansa vastaus sosiaalihuollon ongelmiin: tavoitteena oli esimerkiksi ehkäistä kerjuuta ja kasvattaa "työnvieroksujista" kunnon kansalaisia.

Köyhäintaloon tai ruotuun
-------------------------

Ennen pitäjät rakensivat köyhäintaloja köyhimpiä, esimerkiksi iäkkäitä palvelijoita ja asunnottomia vanhuksia varten. Vuonna 1698 synodaalikokouksessa päätettiin, että niissä pitäjissä, joihin ei rakennettu köyhäintaloja, pitäjänkokouksen on jaettava talot ruotuihin. Ruodun tulee ottaa huoltaakseen yksi henkilö, joka ei kykene huolehtimaan itsestään, esimerkiksi köyhä vanhus tai orpo lapsi. "Pysyvästi köyhät olivat ruotuvaivaisia ja tilapäisen avun tarpeessa olevat kirkonvaivaisia, joita avustettiin kirkon köyhäinkassasta."

Huutolaiset
-----------

1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa huollettavia lapsia huutokaupattiin siten, että viranomaiset antoivat nämä huutolaiset niille huollettaviksi, jotka suostuivat heidät halvimmalla hoitamaan. Huutolaisten kohtelu oli joissain taloissa hyvää, toisissa huonoa, ja heillä saatettiin teettää enemmän töitä kuin talon omilla lapsilla.

Katso myös
----------

* Vaivaistupa

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Köyhäinhoidosta hyvinvointiyhteiskuntaan, Espoon perinneyhdistys Aurora, Pirkko Kivimäki, luettu 30.1.2011

Aiheesta muualla
----------------

* Äiti, emäntä, virkanainen, vartija. Köyhäintalojen johtajattaret ja yhteiskunnallinen äitiys 1880–1918 (väitös)
Carillon Virginiassa Yhdysvalloissa
Carillonin soittopöytä
Carillon Münchenissä
**Carillon** eli **tornikellopeli** on kartionmuotoisista eri sävelkorkeuksille viritetyistä kelloista koostuva soitin, jota soitetaan koskettimistolla. Se on suurin ja voimakasäänisin kaikista lyömäsoittimista ja samalla myös maailman painavin soitin. Carillonissa on vähintään 23 kelloa, suurimmissa jopa 77. Normaalikokona pidetään 47-kelloista soitinta eli konsertticarillonia, jonka ääniala on vajaa neljä oktaavia. Soittimet rakennetaan torniin, joka voi olla esimerkiksi kirkon tai raatihuoneen torni, taikka myös yksinään seisova torni.

Carillonia soitetaan hieman urkujen soittopöytää muistuttavasta soittopöydästä, jossa on manuaalikoskettimet ja jalkio. Manuaalikoskettimia soitetaan kämmenillä tai nyrkeillä. Koskettimet on yhdistetty tanko-, vipu- ja vaijerivälityksin kelloja soittaviin vasaroihin. Tietokoneohjauksella voidaan ohjata soittoja automatisoidusti.

Tukholman Saksalaisen kirkon kellopeli soittaa joka päivä klo 12 virrensävelmää.
Carillonille sovitetut kappaleet on yleensä nuotinnettu siten, että bassoavaimelle kirjoitetut nuotit soitetaan jalkiolla ja diskanttiavaimelle kirjoitetut manuaalikoskettimistolla.

Kuningas Frederik IX'n tornikellopeli Løgumklosterissa, Tanskassa
Carillon on alun perin hollantilainen soitin, ja siellä niitä tavataankin eniten. Soittimia on erityisen paljon myös Belgiassa ja Pohjois-Ranskassa. Soittamista voi opiskella Alankomaissa, Belgiassa ja Yhdysvalloissa. 

Suomessa on carillon vuonna 2010 valmistuneessa Kuokkalan kirkossa. Vantaalle Tikkurilan kirkkoon valmistui carillon tammikuussa 2021.Tikkurilan kirkon carillon koostuu 31 kellosta ja se on siten Suomen suurin tornikellopeli. Suurin sen kelloista on yksi Tikkurilan edellisen kirkon kolmesta kellosta vuodelta 1969, wieniläisen Glockengießerei Pfunderin valmistama ja uudet kellot ovat hollantilaisen Eijsbouts Klokkengieterijin valmistamia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirkonkellot | Sanctus *www.sanctus.fi*. Viitattu 4.9.2017.
2. ↑  Tikkurilan kirkolla testaillaan jo, kuinka tornikellopeli soi – soitin on Suomen kirkoissa harvinaisuus *www.kirkkojakaupunki.fi*. Viitattu 17.9.2021.
3. ↑  Kuokkalan kirkko *Jyväskylän seurakunta*. Viitattu 17.9.2021.
4. ↑  Kuokkalan kirkko kellotettiin *Yle Uutiset*. Viitattu 17.9.2021.
5. ↑  Kirkot | Tältä näyttää Tikkurilan uusi moderni kirkko, joka on puolet pienempi kuin vanha *Helsingin Sanomat*.  18.11.2020. Viitattu 18.11.2020.
6. ↑  Kellopeli ja urut *vantaanseurakunnat.fi*. Viitattu 29.3.2021.
7. ↑  Samppa Laakso: Tikkurilan kirkko saa urut ja carillonin.  *Crux*, Joulukuu 2020, s. 34-38.  Kirkon Akateemiset Aki r.y.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carillon**.
* Suuri carillon Berliinin Tiergartenissa
* Boogert, Loek, André Lehr, and Jacques Maassen. *45 Years of Dutch Carillons, 1945-1990.* Asten, the Netherlands: Netherlands Carillon Society, 1992. ISBN 90-900-3450-1.
* Keldermans, Karel, and Linda Keldermans. *Carillon: The Evolution of a Concert Instrument in North America.* Springfield, IL: Springfield Park District, 1996. ISBN 0-9652252-0-8.
**Erkki Fredrikson** (s. 3. huhtikuuta 1947 Jyväskylä) on Keski-Suomen museon entinen intendentti ja amanuenssi sekä tietokirjailija, joka tunnetaan keskisuomalaisen kulttuurihistorian, tapa- ja tyylihistorian, ruokakulttuurin ja taiteen syvällisenä tuntijana. Hän toimi Keski-Suomen museossa ensin amanuenssina vuodesta 1979 ja sitten intendenttinä vuodesta 1997, kunnes jäi eläkkeelle vapunpäivänä 2015. Monet Fredriksonin näyttelyt ovat saaneet kansainvälisesti huomiota. Hänen näyttelyjulkaisujaan on julkaistu 17 kielellä.

Kirjoja
-------

* Fredrikson, Erkki: *Suomi 500 vuotta Euroopan kartalla*. Gummerus, 2005. ISBN 9789512061877.

Lähteet
-------

1. ↑  Stranius, Susanna: Ei koskaan suoraviivainen.  *Keskisuomalainen*, 1.4.2017, s. 30.
2. ↑  Toivakka, Sari: Keskisuomalaisen kulttuurihistorian tuntija, intendentti Erkki Fredrikson eläkkeelle toukokuussa *Keskisuomalainen*.  11.3.2015.
3. ↑  Erkki Fredrikson, kirjailija; Kirjaseuranta


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Erkki Olavi Alajärvi** (1. marraskuuta 1942 Rovaniemi – 5. maaliskuuta 2015  Sodankylä) oli lappilainen taiteilija ja kuvanveistäjä. Hän kilpaili myös painissa.

Andreas Alarieston muistomerkki vuodelta 2000 on Sodankylän Lokassa.
Alajärvi käytti veistoksissaan usein materiaalina puuta. Hänet tunnetaan myös lavastajana muun muassa Velho-oopperasta, sekä kirjailijana. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluvat omakustanteiset *Mateenlänget*-esseekokoelma sekä *Peilin syy* -runoteos. Vuonna 2008 Alajärvi toimitti ja kuvitti runokokoelman *Raskaan sarjan runoja*. Kirjassa on runoja ja aforismeja häneltä ja entisiltä painijoilta Pertti Ukkola, Tomas Johansson, Eero Suvilehto, Osmo Hekkala ja Aleksandr Karelin.

Painissa Alajärvi saavutti kreikkalais-roomalaisen tyylin SM-kultaa vuonna 1966 ja SM-hopeaa vuonna 1972. Hän edusti urallaan Helsingin Jyryä, Lapin Veikkoja ja Viipurin Voimailijoita.

Alajärvelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2  Erkki Alajärvi *tulpaini.fi*. TUL. Viitattu 8.5.2009.
2. ↑  Tynkkynen, Jyri: Erkki Alajärvi on kuollut *Yle Uutiset*.  9.3.2015. Viitattu 9.3.2015.
3. ↑  Poropatsas & muut muistomerkit Sodankylässä Sodankylän kunta. Viitattu 1.8.2018.
4. ↑
5. ↑  Raskaan sarjan runoja Kustannus-Puntsi. Viitattu 8.5.2009. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Heille myönnettiin uudet taiteilijaeläkkeet  26.6.2013. Iltalehti.  Arkistoitu 29.6.2013. Viitattu 26.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Erkki Alajärvi - Ovatko mateenlänget taidetta?, Kaltio.fi, nro 2/2001
* Lappilaisia omakustantajia: Aate (Erkki Alajärvi)[vanhentunut linkki], Lapin Kirjallisuusseura
* Taiteilija Erkki Alajärven verstaan viimeinen hetki — tältä näyttävät pian katoavat seinämaalaukset (Arkistoitu – Internet Archive), Lapin Kansa 31.8.2017 (vaatii tunnukset)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Izak Boom
**Izak Boom** (s. 1965 Leerbroek) on hollantilainen säveltäjä ja multi-instrumentalisti. Hän soittaa muun muassa pianoa, kitaraa, mandoliinia ja banjoa. 

Izak Boom tapasi Hollannissa asuvan suomalaisen laulajattaren Pauliina Mayn ja he perustivat yhdessä AINA-yhtyeen. Yhtye esittää Boomin säveltämää suomalaista lyriikkaa, Eino Leinoa, Kalevalaa ja Kanteletarta. AINA on konsertoinut runsaasti Hollannissa, ja keväällä 2006 levy-yhtiö Munich Records julkaisi siellä levyn *AINA Leino* (BMCD 496), joka on myynnissä myös Suomessa.

Izak Boom on konsertoinut AINA-yhtyeen kanssa Kajaanin Runoviikoilla 2004 ja 2005, Multian Lovisa Charlottan kirkossa 2004, Keuruun vanhassa kirkossa, Pukkilan Kohisevassa 2005 ja Suomussalmen musiikkijuhlilla 2008. Maaliskuussa 2008 Boom esiintyi yhdessä Pauliina Mayn kanssa Geuzen-säätiön juhlassa Hollannin Vlaardingenin Suuressa kirkossa (Grote Kerk), missä presidentti Martti Ahtisaarelle jaettiin Geuzen-mitali hänen työstään kansainvälisten kriisien selvittäjänä. Tilaisuutta kunnioitti läsnäolollaan kuningatar Beatrix  .

Izak Boom on työskennellyt suositussa hollantilaisessa teatteriryhmässä *De Berini’s*. Tämän ryhmän kanssa hän on esiintynyt yli 300 kertaa Hollannin eri teattereissa. Boomilla on myös jousiyhtye *Vals Plat*. Vuodesta 1995 lähtien Izak Boom on toiminut kapellimestarina *Peter Blanker Consort* -ryhmässä, joka perustettiin arvostetun hollantilaisen trubaduurin *Peter Blanker'in* ympärille. Boom esiintyy myös *De Alibi’s* -orkesterissa, joka säestää lahjakasta, nuorta säveltäjä-laulajaa nimeltä *Ibo Bakker*. Lisäksi Boom on mukana *The Inmost* -duon kokeellisissa tanssiprojekteissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Kainuun Sanomat 7.7.2008, etusivu ja s. B3
2. ↑
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Izak Boom
* Aina (yhtye) (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli kertoo Ruotsin laivaston torpedoveneestä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Thetis** (runkonumerot 40 ja V40) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Plejad-luokka (1905)*
Alus tilattiin Götaverken AB:lta. Alus laskettiin vesille 19. syyskuuta 1908 ja liitettiin laivastoon toukokuussa 1909.

Palvelus
--------

Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V40, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja muutettiin moottoritorpedoveneosaston harjoitustorpedoiden pelastusalukseksi Gålöhön ja sen jälkeen sitä käytettiin maalialuksena. Se myytiin 1958 romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Hofsten, Gustaf von & Waernberg, Jan: *Örlogsfartyg - Svenska maskindrivna fartyg under tretungad flagg*. Luulaja: Svenskt Militärhistoriskt Bibliotek, 2004. ISBN 91-974384-3-X. (ruotsiksi)

### Viitteet

1. 1 2  Hofsten, Gustaf von & Waernberg, Jan s. 221
Hedvig Taube noin vuonna 1740. Maalaus Martin Mijtens nuorempi.
**Hedvig Ulrika Taube** (31. lokakuuta 1714 – 11. helmikuuta 1744) oli Ruotsin kuninkaan Fredrik I:n rakastajatar vuosina 1731–1741.

Hedvig Tauben isä oli amiraali Evert Didrik Taube. Kuninkaan tiedettiin entuudestaan olevan kiinnostunut nuorista naisista, kun hän tapasi 17-vuotiaan Hedvigin, joka oli tunnettu kauneudestaan. Suhde herätti paljon paheksuntaa, sillä Ruotsissa ei esiintynyt kuninkaallisten kevytmielisyyttä samassa määrin kuin esimerkiksi Ranskassa. Erityisesti pappissääty lausui paheksuntansa asiasta. Myös kansliapresidentti Arvid Horn osoitti kuninkaalle asiasta eriävän kannan ja joutui siten hallitsijan epäsuosioon.

Hedvig synnytti kuninkaalle neljä lasta ja oli kuninkaan epävirallinen puoliso Ulriika Eleonooran kuoleman (1741) jälkeen. Kuningas pyrki järjestämään Hedvigille arvonimiä kuten Saksan keisarin kautta järjestetty roomalaisen kreivittären arvonimi von Hessenstein. Naisen isä taas nimitettiin amiraliteettikollegion presidentiksi ja valtaneuvokseksi. 

Hedvigin neljäs raskaus oli hänen terveydelleen kohtalokas ja hän kuoli muutamia päiviä sen jälkeen kun hän oli synnyttänyt terveen lapsen. Kuningas otti tämän jälkeen rakastajattarekseen Catharina Ebban, jonka sukukartano oli Halikon Åminne.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Toivo J. Paloposki: "Ajan suuret kiistakysymykset", *Suomen historia 4: Vapauden aika*, s. 71. Espoo: Weilin & Göös, 1986. ISBN 951-35-2493-0.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* RISM

 |

 |
**Cur dog** on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.

Ulkonäkö
--------

Cur dog, Sydenham Edwards: Cynographia Britannica, 1800.
Cur dog oli kookkaampi, voimakkaampi ja pitkäraajaisempi kuin lammaskoirat ja sen karvapeite oli lyhyempi ja sileämpi. Korvat olivat puolipystyt. Osa pennuista syntyi lyhythäntäisinä, ja niitä kutsuttiin nimellä *self-tailed dogs*. Väritys oli yleensä mustavalkoinen.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Rotu oli ovela, viisas, aktiivinen, äänekäs ja levoton. Vuonna 1790 Thomas Bewick kuvaili sitä luotettavaksi ja hyödylliseksi työkoiraksi. Hänen mukaansa se oli nimenomaan karjakoira, vaikka jotkut muut kutsuivat sitä lammaskoiraksi, ja mainitsi lisäksi että se oli lammaskoiria hurjaluonteisempi.

Alkuperä
--------

Sydenham Edwardsin mukaan rotu olisi tulos lammaskoirien ja lurchereiden sekä mahdollisesti myös mastiffien välisistä risteytyksistä. Sitä käytettiin karjan ohjailuun, erityisesti Englannin pohjoisosissa. Se oli työskentelytavaltaan ns. *heeler*, jolla oli terävä purema ja joka kykeni jopa suurten härkien ajamiseen. Se myös ajoi vieraat karjalaumat pois alueeltaan. Cur dog kuoli sukupuuttoon todennäköisesti 1800-luvun aikana, kun vanhaenglanninlammaskoira alkoi saavuttaa suosiota.

### Etymologia

Erään teorian mukaan nimitys *cur* juontuu termistä *cur-tail*, viitaten faktaan, että häntä oli joko luonnontöpö tai typistetty. Toisen mukaan *cur* viittaa eläimen matalaan murinaan. Nykyisin *cur* on joko haukkumasana tai tarkoittaa sekarotuista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Morris, Desmond. *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds*, s. 459–460. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont.
**Neuvostoliiton 67. kivääridivisioona** oli Neuvostoliiton puna-armeijan (myöhemmin Neuvostoliiton asevoimien) jalkaväkidivisioona.

Perustaminen
------------

Divisioona muodostettiin vuonna 1923 Leningradin sotilaspiirin militiaprikaateista muodostetusta 20. kivääridivisioonasta uudelleen nimeämällä 21. toukokuuta 1936.

Palvelus
--------

### Toinen maailmansota

Kesäkuussa 1941 Saksan aloittaessa operaatio Barbarossan divisioona kuului Balttian erityissotilaspiirin alaiseen 27. armeijaan. Divisioonan tehtävänä oli Liepājan alueen puolustaminen. Saksan 291. jalkaväkidivisioonan saavuttaessa kaupungin 23. kesäkuuta alkoi kolmipäiväinen taistelu kaupungin hallinnasta, mikä päättyi saksalaisten voittoon. Taistelun jälkeen divisioonan jäänteet vetäytyivät Kuurinmaan halki kohti Riikaa. Divisioonankomentaja eversti tai kenraalimajuri Nikolai Dedaev sai surmansa 27. kesäkuuta 1941. Kärsittyään taisteluissa raskaita tappioita divisioona lakkautettiin 19. syyskuuta 1941.

Divisioona muodostettiin uudelleen syyskuussa 1941 ja se osallistui taisteluihin suomalaisia vastaan. Divisioona kuului Pohjois-Norjaa miehittäneeseen 14. armeijaan toukokuussa 1945.

### Kylmä sota

Vuonna 1957 divisioona nimettiin 116. motorisoiduksi kivääridivisioonaksi ja se lakkautettiin 1960.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:67th Rifle Division

Lähteet
-------

* Glantz, David: *The Initial Period of War on the Eastern Front 22 June - August 1941*. Portland: Frank Cass, 2001. ISBN 0-7146-4298-3. (englanniksi)
* Buttar, Prit: *Between Giants - the Battle for the Baltics in World War II*. Oxford: Osprey Publishing, 2013. ISBN 978-1-78096-163-7. (englanniksi)
* Kirchubel, Robert: *Operation Barbarossa 1941 (2) Army Group North*. Oxford: Osprey Publishing, 2005. ISBN 978-1-84176-857-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Kirchubel, Robert s.30
2. ↑  Buttar, Prit s. 76
3. ↑  Glantz, David s. 100
Boris Iofanin suunnitelma Neuvostojen palatsiksi vuonna 1937 julkaistussa postimerkissä.
**Neuvostojen palatsi** (ven. Дворец советов, *Dvorets sovetov*) oli maailman korkeimmaksi suunniteltu rakennus, joka oli tarkoitus rakentaa Moskovaan Moskvajoen rannalle lähelle Kremliä. Rakennuksen suunnittelusta julistettiin kansainvälinen kilpailu, jonka voitti Boris Iofan vuonna 1933. Neuvostojen palatsin tieltä räjäytettiin paikalla ollut Moskovan suurin kirkko Kristus Vapahtajan katedraali vuonna 1931.

Suunnitelma
-----------

Valdimir Štšukon hävinnyt kilpailuehdotus vuodelta 1932.
Rakennustyömaa vuonna 1940.
Boris Iofan voitti kansainvälisen suunnittelukilpailun, johon olivat jättäneet ehdotuksensa myös kansainväliset arkkitehdit Le Corbusier ja Walter Gropius. Iofanin voitokas ehdotus merkitsi paluuta vanhoihin kertaustyyleihin sosialistisessa rakennustaiteessa edistyksellisen konstruktivistisen kauden jälkeen.

Suunnitelman mukaan rakennus olisi kohonnut 415 metrin korkeuteen ja ollut siten 34 metriä korkeampi kuin silloinen maailman korkein rakennus Empire State Building. Suunniteltu palatsi muistutti etäisesti zikkuratia ja toi mieleen maalaustaiteessa kuvatun Baabelin tornin. Rakennuksen tarkoituksena oli toimia maailmanlaajuisen neuvostojen liittokokouksen toimipaikkana hieman Yhdistyneiden kansakuntien tapaan.

Kokonaisuuden huipulle piti tulla sata metriä korkea V. I. Leninin patsas. Palatsissa oli useita museoita ja luentosaleja pääauditorion lisäksi. Alimmat maanalaiset kerrokset oli varattu liikennejärjestelyille. Ainoa toteutunut osa kompleksia oli vuonna 1935 avattu metroasema *Dvorets sovetov*, joka hankkeen unohduttua nimettiin uudelleen *Kropotkinskajaksi*.

Palatsin rakennusmonttuun avattu maauimala vuonna 1969, taustalla Kreml.
Neuvostojen palatsin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1931, mutta hankkeen edistymistä haittasivat tekniset vaikeudet kuten veden tulviminen Moskvajoesta. Toisen maailmansodan alkaminen lopetti työt vuonna 1941, eikä niitä enää myöhemmin jatkettu. Palatsin perustukset raivattiin Nikita Hruštšovin aikana pois ja pitkään seisseestä montusta tehtiin Moskovan maauimala. Maauimala purettiin vuonna 1994 uudelleen rakennettavan Kristus Vapahtajan katedraalin tieltä. Kirkko valmistui vuonna 2000.

Lähteet
-------

1. ↑  Vertaus Baabelin torniin mainitaan kirjassa *American Engineer in Stalin's Russia: The Memoirs of Zara Witkin, 1932–1934*. Edited with an Introduction by Michael Gelb. Berkeley – Los Angeles – Oxford: University of California Press, 1991. ISBN 0-520-07134-4.

Kirjallisuutta
--------------

* Timo Vihavainen: "Stalinistinen klassismi", s. 216–252 teoksessa *Kivettyneet ihanteet. Klassismin nousu maailmansotien välisessä Euroopassa* (toim. Marja Härmämaa ja Timo Vihavainen). Atena Kustannus Oy. Jyväskylä 2000. ISBN 951-796-214-2

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Neuvostojen palatsi**.
* Kuvia suunnitelmasta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Le Corbusierin ehdotus   (Arkistoitu – Internet Archive)
Hiram Maxim kehittämänsä konekiväärin ääressä.
**Hiram Stevens Maxim** (5. helmikuuta 1840 Maine, Yhdysvallat – 24. marraskuuta 1916 Lontoo, Iso-Britannia) oli brittiläinen keksijä ja ensimmäisen nykyaikaisena pidetyn konekiväärimallin kehittäjä.

Elämäkerta
----------

Maxim oli mekaanikkoisänsä vanhin poika. Hän osoitti keksijänlahjoja jo nuorella iällä ja haki ensimmäisen patenttinsa suunnittelemaansa hiuskähertimeen jo 26-vuotiaana.

Muutettuaan Lontooseen Maxim alkoi pohdiskella konetuliaseisiin liittyviä ongelmia. Työn seurauksena valmistui Maxim-konekivääri 1884. Keksintö oli yksinkertaisuudessaan nerokas. Panoksen räjähtämisen tuottaman kaasupurkauksen rekyyliä käytettiin voimana, joka sai mekanismin poistamaan hylsyn, lataamaan uuden panoksen ja virittämään aseen seuraavaa laukausta varten. Aikaisempia konekiväärimalleja kuten Gatling oli jouduttu käyttämään ulkoisen voimanlähteen avulla. Vyösyöttöinen ja vesijäähdytteinen Maxim-konekivääri toimi itsenäisesti ja sen ensimmäisen version käytännöllinen tulinopeus oli 300 laukausta minuutissa. 

Paul Vieille oli keksinyt savuttoman ruudin samana vuonna. Hiram Maximin veli Hudson Maxim kehitti edelleen savuttoman patruunan 1891, joka täydensi Maxim-konekiväärin tehokkuutta. Maxim myi uuden aseensa brittiarmeijalle, vaikka upseeriston keskuudessa riitti arvostelijoita.

Maxim jatkoi myös muiden keksintöjen kehittelyä. 1890-luvulla hän suunnitteli höyryvoimalla toimineen lentokoneen. Tuhansien keksintöjen jälkeen kuningatar Viktoria löi hänet ritariksi 1901. Yksi keksinnöistä oli nykyäänkin käytössä oleva jousiviritteinen hiirenloukku.

Maximin oman yhtiön liityttyä Vickers-yhtiöön Hiram Maxim toimi sen johtajana. Vickers-konekivääri oli brittiarmeijan perusaseita 1900-luvun alkupuolen sodissa. Maxim kuoli Lontoossa 1916.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6   Michael Duffy: Who's Who: Sir Hiram Maxim  16. tammikuuta 2002. firstworldwar.com. Viitattu 28. syyskuuta 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hiram Maxim** Wikimedia Commonsissa

* Lindell, Ismo: *Sähkön pitkä historia*, s. 316. Helsinki: Otatieto, 2009. ISBN 978-951-672-358-0.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Shogun Kunitoki** on 1990-luvun alussa perustettu helsinkiläinen yhtye, joka soittaa minimalistista elektronista musiikkia yltäkylläisellä äänimaisemalla. Yhtye on ottanut vaikutteita myös 1960-luvun psykedeliasta ja 1970-luvun kokeellisesta musiikista. Uransa alussa yhtye teki hypnoottista, drone-vaikutteista musiikkia tietokoneella, mutta kyllästyi rajallisiin mahdollisuuksiin ja alkoi luoda musiikkia oikeilla soittimilla. Yhtye käyttää sähkökitaroiden, urkujen, perkussioiden ja tamburiinien lisäksi monia eriskummallisia soittimia, kuten vanhaa venäläistä monosyntikkaa, folk-nokkahuiluja sekä yksinkertaisia lasten soittimia ja opetussarjoja.

Yhtyeen ensimmäinen levy *Tasankokaiku* ilmestyi vuonna 2006 Fonal Recordsin julkaisemana. Levy on tyyliltään minimalistista psykedeliaa, joka on saanut vaikutteita avant-gardesta ja 1960-luvun vasemmistolaisesta rockista. Levy on saanut kiitosta tunnetussa englantilaisessa musiikkilehdessä *The Wiressä*.

Toinen levy *Vinonaamakasio* julkaistiin vuonna 2009. Se jatkaa ensimmäisen levyn tyyliä, joskin hieman laajemmalla äänien ja rytmien kirjolla. 

Shogun Kunitoki on konsertoinut Suomen ulkopuolella Ruotsissa, Virossa, Venäjällä, Belgiassa, Hollannissa ja Kiinassa. Yhtye ei ole erityisen tunnettu, mutta on valloittanut itselleen pienen, mutta hartaan fanijoukon. Merkittävä osa levyistä myydään ulkomaille.

Albumit
-------

* *Tasankokaiku* (2005)
* *Vinonaamakasio* (2009)

Katso myös
----------

* Fonal Records

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
*

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtyeen kotisivut
* Shogun Kunitoki Myspacessa (englanniksi)
* Jukka Hätisen haastattelu yhtyeestä