recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Garnett-Paul Thompson Spears** (3. joulukuuta 2008 – 23. tammikuuta 2014) oli yhdysvaltalainen poika, jonka hänen äitinsä Lacey Spears myrkytti suolalla tämän ollessa viisivuotias. Henkirikos on yksi tunnetuimpia niin sanotun välillisen Münchhausenin oireyhtymän aiheuttamia tapauksia, joissa huoltaja kuvittelee sairauksia huollettavalleen.

Lacey Spears
------------

**Lacey Spears** (s. 1987) vietti lapsuutensa Decaturissa, Alabamassa. Ennen lapsensa syntymää hän oli lapsenvahtina toimiessaan ottanut luvatta kuvia lapsista ja väitti heitä omakseen. Hän oli yksinhuoltaja ja julkaisi sosiaalisessa mediassa tietoja poikansa terveysongelmista. Lacey muutti Garnettin kanssa Floridaan asuakseen isoäitinsä Peggyn kanssa. 14 kuukautta ennen pojan kuolemaa he muuttivat Chestnut Ridgeen New Yorkin osavaltioon. Lacey väitti, että Garnettin isä oli poliisi nimeltä Blake, joka oli kuollut autokolarissa. Tämä väite todistettiin kuitenkin myöhemmin valheeksi. Pojan oikea isä oli Laceyn ystävä Chris Hill, joka olisi halunnut olla osa pojan elämää, mihin tämän äiti ei kuitenkaan suostunut.

Hän keksi pojalleen useita sairauksia ja vaivoja, joita tällä ei kuitenkaan ollut. Tämä viittaa Münchhausenin oireyhtymään.

Murha
-----

Tammikuussa 2014 Garnett vietiin Nyackin sairaalaan New Yorkissa. Kaksi päivää myöhemmin hänen vointinsa huononi ja huomattiin, että pojan natriumtasot tasot olivat nousseet vaarallisen korkeiksi. Hänet myöhemmin siirrettiin Maria Faferin lastensairaalaan Valhallassa. Hänen vointinsa oli parantunut, mutta hänen aivonsa olivat jo turvonneet, minkä takia hänet laitettiin elintoimintojen ylläpitoon. 23. tammikuuta Garnett Spears julistettiin virallisesti kuolleeksi. Lääkärit epäilivät Laceyn myrkyttäneen poikansa suolalla, minkä vuoksi aloitettiin tutkinnat.

Maria Faferin lastensairaala, jossa murha tapahtui.

Tutkinta
--------

Kotietsinnässä poliisit löysivät kaksi tiputuspussia. Kun ne tutkittiin tarkemmin, niistä löydettiin valtavia määriä suolaa. Samalla talosta löytyi useita suolapakkauksia. Lacey pidätettiin lähes viisi kuukautta lapsensa kuoleman jälkeen 17. kesäkuuta 2014.*lähde?*

Oikeudenkäynti
--------------

Spearsin oikeudenkäynti alkoi helmikuussa 2015. Laceyn ei kerrottu osoittaneen juurikaan tunteita istuntojen aikana. Hänen asianajajansa väittivät, että Garnettin kuolema johtui sairaalan tekemästä hoitovirheestä. Oikeus kuitenkin totesi naisen syylliseksi poikansa murhaan. Hän sai 20 vuotta vankeutta toisen asteen murhasta.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Kriti Mehrotra: Where is Garnett Spears' Mom Lacey Spears Now? *The Cinemaholic*.  16.8.2022. Viitattu 14.9.2022. (englanniksi)
2. ↑  A Mother Accused *www.cbsnews.com*. Viitattu 14.9.2022. (englanniksi)
3. ↑  Investigating the death of Garnett Spears *www.cbsnews.com*. Viitattu 14.9.2022. (englanniksi)
4. ↑  Pikkupoika kuoli – Bloggaajaäitiä epäillään järkyttävästä rikoksesta *www.iltalehti.fi*. Viitattu 14.9.2022.
**Motherwell Football & Athletic Club** on jalkapalloseura Skotlannin Motherwellista. Seura on perustettu vuonna 1886 ja se pelaa kaudella 2021–2022 maan pääsarjassa Skotlannin Valioliigassa. Se on voittanut kerran Skotlannin liigamestaruuden ja kahdesti Skotlannin Cupin.

Historia
--------

Alun perin Motherwell perustettiin vuonna 1886 kahden tehdastyöläisten joukkueen *Glencairnin* ja *Alphan* muodostettua yhteisen joukkueen hyväntekeväisyystapahtumaa varten. Myöhemmin samana vuonna seurat yhdistyivät virallisesti ja muodostivat Motherwell Football Clubin. Vuonna 1893 Motherwellista tuli ammattilaisseura. Nykyiselle kotikentälleen Fir Parkille seura muutti vuonna 1896.

Seuran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1920- ja 1930-luvuille, jolloin se oli seitsemänä kautena peräkkäin liigassa kolmen parhaan joukossa. Seuran ensimmäinen ja ainoa liigamestaruus tuli kaudella 1931–1932, jolloin Willie MacFadyen teki 38 sarjaottelussa 52 maalia. Skotlannin Cupin loppuottelussa seura pelasi vuosina 1931, 1933 ja 1939, mutta oli joka kerralla häviävänä osapuolena.

Toisen maailmansodan jälkeen Motherwell ei menestynyt enää entisellä tavalla. Vielä vuonna 1950 se kykeni voittamaan liigacupin ja vuonna 1952 Skotlannin Cupin. Joukkue putosi ensimmäisen kerran historiassaan pääsarjatasolta kauden 1952–1953 päätteeksi, mutta palasi yhden kauden jälkeen takaisin pääsarjaan. Uudelleen seura putosi kakkosdivisioonaan 1960-luvun lopulla, mutta nousi takaisin pääsarjaan 1970-luvulle tultaessa. Myös 1980-luvulla Motherwell kävi peräti kahteen otteeseen kakkodivisioonassa, mutta on sittemmin joukkue on vakiinnuttanut paikkansa taloushuolista kärsivänä liigan keskikastin seurana. Toisen Skotlannin Cup -tittelinsä Motherwell voitti vuonna 1991. Vuonna 2011 Motherwell hävisi Skotlannin Cupin loppuottelussa Celticille.

Saavutukset
-----------

* Skotlannin mestaruus 1932
* Skotlannin Cupin voitto 1952, 1991
* Skotlannin liigacupin voitto 1950
* Milk Cupin voitto 1983

Lähteet
-------

1. 1 2  Ross, James M.: Scotland - List of Champions  31.8.2017. RSSSF. Viitattu 5.1.2018. (englanniksi)
2. ↑  Brown, Alan et al: Scotland - List of Topscorers  8.6.2017. RSSSF. Viitattu 5.1.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3  Ross, James M.: Scotland - List of Cup Finals  8.6.2017. RSSSF. Viitattu 5.1.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen sivu
**Socoura** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Moptin piirissä Malissa. Keskuskylä sijaitsee 15 kilometriä Moptista koilliseen. Kunnassa on 42 600 asukasta (vuonna 2009).

Socouran kunnan pinta-ala on 905 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Moptin piirin Dialloubén, Kounarin ja Fatoman sekä etelässä Koubayen, Soyen ja Sion, idässä Bandiagaran piirin Pignari Banan ja lännessä Ténenkoun piirin Togoro Kotian kuntiin. Socouran kunnan keskellä sijaitsee Moptin kaupunkikunta. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunnan alueella virtaavat Niger ja sen sivujoki Bani, jotka tulva-aikaan muodostavat lukuisia järviä.

Kuntaan kuuluu 28 kylää, joista puolet sijaitsee Nigerjoen tulva-alueella. Suurimmat kylät ovat Socoura, Diondiori, Djebitaka, Tongorogo ja Nantaka. Asukkaat ovat fulbeja ja heidän entisiä orjiaan rimaibeja, diawandoja, bozoja, markoja ja bambaroita.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, keräily ja kaupankäynti. Kunnan läpi kulkevat maantiet RN6, RN15 ja RN16. Palveluihin kuuluvat kuusi alakoulua, kaksi yläkoulua, kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), kaksi ammattikoulua ja terveysasema. Socouran kylässä on vesijohtoverkko.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Mopti) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 23.9.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3 4  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Socoura 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*. Viitattu 23.9.2014. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Mali - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 23.9.2014. (ranskaksi)
4. ↑  Mali - Cercle de Mopti - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 23.9.2014. (ranskaksi)
**Keltainen perhonen** (*The Clouded Yellow*) on Ralph Thomasin ohjaama mustavalkoinen brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1950. Sen ovat käsikirjoittaneet Eric Ambler ja Janet Green, ja pääosia näyttelevät Jean Simmons, Trevor Howard, Sonia Dresdel ja Maxwell Reed.

Juoni
-----

Britannian tiedustelupalvelusta pois jättäytynyt David Somers (Howard) löytää työtä Hampshiressä sijaitsevan maalaiskartanon perhoskokoelman luetteloijana. Lapsuuden traumaa kantavaa ja ankaran tädin kasvattamaa perheen aikuistunutta tytärtä Sophieta (Simmons) syytetään riistanvartijan murhasta. Somers ja Sophie karkaavat yhdessä poliisin välttämiseksi ja asianajajan hankkimiseksi. Lontoon ja Newcastlen kautta he päätyvät Liverpooliin, jossa he yrittävät päästä laivaan ja pois maasta. Murhaajan todellinen henkilöllisyys paljastuu loppuhuipennuksessa varaston katolla.

Vastaanotto ja jälkimaine
-------------------------

*Helsingin Sanomien* Paula Talaskivi sanoi ensi-iltakritiikissään *Keltaisen perhosen* olevan "sekä lajissaan edustavinta thrillerityyliä että ylimalkaan edustavinta uutta englantilaista tuotantoa". Hän arvostaa etenkin näyttelijäsuorituksia ja koko ajan tihentyvää "täyteläistä atmosfääriä".

Lähteet
-------

1. ↑  Talaskivi, Paula: Viikon filmejä.  *Helsingin Sanomat*, 11.3.1951, s. 9.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The Clouded Yellow
**Hannes Kuokkanen** (15. maaliskuuta 1895 Jyväskylä – 30. marraskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen peruukkimestari ja elokuva-alan naamioitsija.

Jyväskylän Kuokkalasta kotoisin ollut Hannes Kuokkanen meni 1911 parturioppiin Heikki Ollilaisen parturiliikkeeseen Jyväskylään ja valmistui 1914 parturiksi ja peruukkimestariksi. Hän toimi sitten neljän vuoden ajan Ollilaisen apulaisena. Vuonna 1921 Kuokkanen perusti oman peruukkiliikkeen nimellä *H. Kuokkasen Peruukkiliike* Uuteenkaupunkiin ja opiskeli myös omin päin maskeeraamista. Kuokkanen siirsi liikkeensä vuonna 1926 Helsinkiin Suomen Kansallisteatterin pyynnöstä ja muutti sinne myös itse perheineen. Liike toimii edelleen osoitteessa Itäinen Teatterikuja 5 lähellä Kansallisteatteria. Kansallisteatterissa Kuokkanen vastasi peruukkien ja viiksien teosta sekä maskeerauksesta iltaisin, omaa liikettään hän hoiti päivällä. Hannes Kuokkanen oli Suomen Kansallisteatterin peruukkimestarina 1926–1974. Hän teki opintomatkoja Saksaan 1920- ja 1930-luvuilla sekä myös Wieniin ja Prahaan. Kuokkasen liike on tehnyt peruukkeja sekä teatteri- että yksityiskäyttöön. Liike valmisti myös omia maskeerausvärejä 1950-luvulle saakka kunnes siirtyi myymään teollisesti valmistettuja maskeeraustuotteita. 

Elokuva-alalla Hannes Kuokkanen aloitti 1927 ja toimi naamioitsijana kymmenessä mykkäelokuvassa vuosina 1927–1930. Äänielokuvaan siirtymisen jälkeen Kuokkanen oli naamioitsijana vuosina 1931–1942 21:ssä sekä Suomi-Filmin että Suomen Filmiteollisuuden elokuvassa. Tämän lisäksi Kuokkanen teki peruukit kahdeksaan elokuvaan vuosien 1929 ja 1952 välillä ja oli 1931 avustajana elokuvassa Rovastin häämatkat ja 1955 pienessä cameoroolissa elokuvassa Pastori Jussilainen.

Hannes Kuokkasen nuorempi veli oli naamioitsija Aarne Kuokkanen (1904–1982).

Elokuvia joissa Hannes Kuokkanen oli naamioitsijana
---------------------------------------------------

* Muurmanin pakolaiset (1927)
* Nuori luotsi (1928)
* Meidän poikamme (1929)
* Korkein voitto (1929)
* Kajastus (1930)
* Tukkipojan morsian (1931)
* Siltalan pehtoori (1934)
* Pohjalaisia (1936)
* Ja alla oli tulinen järvi (1937)
* Markan tähden (1938)
* Helmikuun manifesti (1939)
* Onni pyörii (1942)
* Rantasuon raatajat (1942)

Elokuvia joihin Hannes Kuokkanen teki peruukit
----------------------------------------------

* Mustat silmät (1929)
* Mustalaishurmaaja (1929)
* Juha (1937)
* Prinsessa Ruusunen (1949)
* Valkoinen peura (1952)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kari Uusitalon henkilöesittely Hannes Kuokkasesta EloNetissä
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* H. Kuokkasen Peruukkiliike Oy:n kotisivut
* Mistä runoilijat laulavat ja parturit elävät, Suomen Kuvalehti, 21.04.1934, nro 17, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Arvi Johannes (Hannes) Haapio**, vuoteen 1906 **Ervast** (28. tammikuuta 1888 Helsinki – 10. marraskuuta 1954 Savonlinna) oli kanttoriurkuri, päätoimittaja, tietokirjailija, laulunopettaja, kuoronjohtaja ja kapellimestari sekä musiikkivänrikiksi ylennetty Suomen puolustusvoimien ensimmäinen musiikkivääpeli.

Henkilöhistoria
---------------

Haapion vanhemmat olivat työmies Fritiof Ervast ja Anna Timonen ja puoliso vuodesta 1926 Elli Johanna Saarinen. Haapio tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1907 ja valmistui Liikemiesten Kauppaopistosta 1909, Viipurin kirkkomusiikkiopistosta 1916 ja Helsingin konservatoriosta 1930, jossa hän suoritti kapellimestaritutkinnon. Haapio johti useita kuoroja, orkestereita ja soittokuntia, soitti itse orkestereissa ja toimi teatterikapellimestarina. Hän oli Kirvun kanttoriurkuri 1918–1921 ja Savonlinnassa 1921–1954. *Kirkkomusiikki-lehden* ensimmäisenä päätoimittajana Haapio työskenteli 1925–1932. Hän toimi laulunopettajanana Viipurin klassillisessa lyseossa, Säämingin emäntäkoulussa 1932–1935 ja Savonlinnan lyseossa vuodesta 1940. Haapio suunnitteli ja johti kirkkomusiikkijuhlia ja oli Suomen Kirkkokuoroliiton perustajia. Hänellä oli useita kirkkomusiikin ja kanttoriurkuriyhdistysten luottamustehtäviä. Kustannusliikkeen hoitajana hän toimi 1934–1935. Haapio sai director cantus -arvonimen vuonna 1942, musiikkivänrikiksi hänet ylennettiin 1941.

Julkaisuja
----------

* *Kirkolliskokoukselle tehtyjen kanttori- ja urkurivirkakunnan anomusten selostavat perustelut*, 1928, J. H. Väänänen, A. V. Lehtinen ja Hannes Haapio
* *Suomen kirkon kanttorien ja urkurien matrikkeli*, 1929
* *Etelä-Savon kirkkolaulujuhlat 1926–1953*, 1953

Lähteet
-------

1. 1 2  L. Arvi P. Poijärvi, Ilmari Havu, Mauno Jääskeläinen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1950*, s. 140. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1949.
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1905–1907, nro. 31513. (Viitattu 3.2.2019)
3. 1 2  60-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 28.1.1948, s. 26
Hannes Kettunen.
**Hannes Kettunen** (27. marraskuuta 1898 – 11. marraskuuta 1961) oli suomalainen laulaja. Hän levytti 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Homocord-orkesterin ja Dallapén solistina muun muassa tangon *Me kahvilassa istuttihin*.

Kettunen opiskeli laulua Helsingissä ja hän kävi kanttori-urkurikoulun. Hän oli päätyökseen posti- ja lennätinlaitoksen palveluksessa ja hän toimi myös Oulunkylän kunnalliskodin kanttori-urkurina. Kettunen levytti Homocord-levymerkille iskelmiä muun muassa Dallapén solistina ja Columbia-levymerkille iskelmien lisäksi taidemusiikkia.

Lähteet
-------

1. ↑  Aninkaisten rytmi - rytmimusiikin helmiä 20- ja 30-luvuilta : In einer kleinen Konditorei (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Me kahvilassa istuttihin, Hannes Kettunen ja Helsingin Homocord-orkesteri v.1929 (Youtube-videon seliteteksti)

Aiheesta muualla
----------------

* Äänitearkisto : Hannes Kettusen levytyksiä (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Hannes Kettunen
**Kaksoisveturi** oli etupäässä saksalaisten käyttämä kapearaiteinen höyryveturityyppi.

Veturi oli rakennettu kahdesta kolmeakselisesta tankkiveturista poistamalla hytin takaosa ja liittämällä veturit hyttien takareunasta yhteen; väliin sijoitettiin polttoainetila. Tällaista veturia ei tarvinnut kääntää, ja se pystyi yksinään vetämään raskaitakin junia; kuusiakselisuuden ja keskelle osuvan pitkän akselivälin johdosta sen akselipaino oli tosiasiassa pieni hankauspainoon nähden, eli veturilla saattoi ajaa kevytrakenteisillakin, ns. tukemattomilla radoilla, joilla ei kiskojen ja pölkkyjen tukena ollut sorakerrosta; tämä oli erityisen tärkeätä nopeasti rakennetuilla sotilasradoilla. Tukemattomilla radoilla ajokyvystä tulikin saksalaisten kapearaiteisten sotilasveturien tietynlainen tyyppiominaisuus aina toiseen maailmansotaan asti; mm. Hyrynsalmen - Kuusamon kenttäradan veturit olivat kaikki tukemattomalla radalla ajamaan pystyviä.

Kaksoisvetureiden huomattavin valmistaja oli saksalainen Henschel-metallitehdas. Veturityyppi hävisi ensimmäisen maailmansodan jälkeen käytöstä; vetureita kummitteli kuitenkin vielä vuosikymmenien ajan teollisuusradoilla tavallisiksi vetureiksi muutettuina.

Yhtään kokonaista kaksoisveturia ei Suomessa ole ollut, mutta oletettavasti yhden tällaisen veturin toinen kattila on palvellut Suomessa Ojakkalan-Olkkalan rautatiellä nelosveturin kattilana; tieto ei kuitenkaan ole varma.

Lähteet
-------

* Jukka Sarkki: Ojakkalan-Olkkalan yksityinen kapearaiteinen rautatie
Kaku järven eteläosa maantielle päin nähtynä.
Tiesilta, joka ylittää joen tai järven kapeikon.
**Kaku järv** on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Kakun kylässä sijaitseva padottu järviallas.

Maantietoa
----------

Patojärvi on 370 metriä pitkä ja 120 metriä leveä. Sen pinta-ala on 2,3 hehtaaria, joka sisältää pinta-alaltaan 10 aarin saaren. Pato sijaitsee järven pohjoispäässä ja sen yhteydessä on toiminut ensin vesimylly ja sitten pieni sähköä tuottava vesivoimala. Järven poikki on rakennettu pengertie, jonka itäpää katkeaa sillaksi. Penger jakaa järven kahteen järvialtaaseen, jonka pohjoisosassa sijaitsee saari ja eteläosassa on verrattain matalaa. Eteläosassa kasvaa runsaasti vesikasvillisuutta. Järvi alkaa Võrun ja Valgan väliseltä maantieltä, jonka Rõuge jõgi alittaa. Järven itäpuolen ympäristö on metsämaata ja länsipuoli laaja peltoaukea. Järvellä on asutusta kahden tilan verran ja sen ympärysmitta on 1,1 kilometriä.

Luontoarvoja
------------

Järvi sijaitsee viime jääkauden loppuvaiheessa syntyneessä jäätikköjokilaaksossa (vir. *Rõuge ürgorg*), joka on järven ympäristössä suhteellisen matala. Laaksosta tuleva Rõuge jõgi liittää sen ekologisesti yläpuolella sijaitsevaan Rõugen järvialueen järviketjuun, vaikka se ei siihen kuulu.

Historiaa
---------

Viimeisimmän vesimyllyyn liittyvä rakennus on vuodelta 1874. Se oli suorakulmion muotoinen ja korkeaharjainen tako, jonka seinät oli rakennettu kivestä. Vuonna 1984 otetuissa valokuvissa sen katto oli romahtanut, mutta nykyään sen kohdalla on taas asuttu ja rakennuksia. Tarkempia tietoja vesimyllyn toiminnasta ei tässä ole käytettävissä.

Vesistösuhteita
---------------

Kaku järv kuuluu Rõuge jõen valuma-alueeseen, koska se on jokeen padottuna samalla sen läpivirtausjärvi. Rõuge jõgi on Võhandu jõen sivujoki. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia
------------

1. 1 2  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Keskkonnaregister: Kaku järv (VEE2139110) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 30.7.2020. (viroksi)
2. ↑  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 30.7.2020). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Rõuge järvestik, Eesti Entsüklopeedia (viroksi), viitattu 4.8.2020
4. ↑  ürgorg, Eesti Entsüklopeedia (viroksi), viitattu 4.8.2020
5. ↑  Rõuge järvestik, kalapeedia.ee (viroksi), 1977, viitattu 4.8.2020
6. ↑  Kaku vesiveski. Arhitektuurimälestise pass *muinais.ee*. Muinsuskaitseamet. Viitattu 30.7.2020. (viroksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kaku veski Nursi-Võru tee ääres, Eesti Rahva Muuseum (valokuva)
**Kamala Purnaiya Taylor**, o. s. *Kamala Purnaiyas*, tunnettu kirjailijanimellä **Kamala Markandaya** (1924 Mysore, Intia – 16. toukokuuta 2004 Lontoo) oli intialais-brittiläinen kirjailija.

Kamala Markandaya syntyi yläluokkaiseen bramiiniperheen tyttärenä Etelä-Intian Mysoressa. Hän opiskeli historiaa Madrasin yliopistossa ja työskenteli toisen maailmansodan aikana Intian siirtomaa-armeijassa. Sodan jälkeen hän tuli tunnetuksi journalistina ja novellien kirjoittajana. Hän avioitui englantilaisen toimittajan Bertrand Taylorin kanssa ja muutti tämän kanssa Britanniaan vuonna 1948, juuri kun Intia oli itsenäistymässä.

Markandayan kolmanneksi kirjoittama mutta ensimmäinen julkaistu romaani oli vuoden 1954 *Nectar in a Sieve*. Siitä tuli kansainvälinen menestys, joka käännettiin 17 kielelle, suomeksi nimellä *Savimaja ja temppeli* (WSOY 1955). Se on säilyttänyt asemansa monien Yhdysvaltojen ja Britannian yliopistojen kirjallisuuden opetuksen lukulistoilla.

Seuraavana vuonna suomeksi julkaistiin *Punaista tomua* (Some Inner Fury) ja vuonna 1962 *Kirjuri ja hänen vaimonsa* (A Silence of Desire, 1960). Hänen myöhempiä, suomeksi julkaisemattomia romaaneja ovat *Possession* (1963), *A Handful of Rice* (1966), *The Coffer Dams* (1969) sekä intialaisten siirtolaisuudesta Britanniaan kertova *The Nowhere Man* (1972), jota monet pitävät kirjailijan parhaana. Sen jälkeen hän kirjoitti vielä romaanit *Two Virgins* (1973), *The Golden Honeycomb* (1977) ja *Pleasure City* (1982, Yhdysvalloissa nimellä *Shalimar*), joka sai huonot arvostelut. Markandaya eli sen jälkeen vielä yli 20 vuotta, muttei julkaissut enää mitään.

Suomennettuja teoksia
---------------------

* *Savimaja ja temppeli*, suom. Kaija Lintumaa, 1955.
* *Punaista tomua*, suom. Mikko Kilpi. WSOY 1956.
* *Kirjuri ja hänen vaimonsa*, suom. Kyllikki Mäntylä, WSOY 1962.

Lähteet
-------

1. ↑  Markandaya, Kamala, Kirjasampo. Viitattu 6.12.2015.
2. 1 2 3  Markandaya, Kamala[vanhentunut linkki], Gale Contextual Encyclopedia of World Literature, 2009. Vaatii HighBeam-tilauksen. Viitattu 6.12.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Markandayan elämäkerta (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kaman sellu- ja paperitehdas** (ven. *OAO Tselljulozno-bumažnyi kombinat "Kama"*, ent. *Kamski tselljulozno-bumažnyi kombinat*) on Permin aluepiirin Krasnokamskissa sijaitseva tuotantolaitos, joka kuuluu nykyisin suurelle metsäteollisuuden Investlesprom-holdingyhtiölle. Tehdas on ensimmäisenä Venäjällä aloittamassa aikakauslehtipaperina käytettävän päällystetyn kevytpaperin tuotannon. Suomalainen Vaahto Group sai tehtäväkseen tehtaan paperikoneiden uudistamisen vuonna 2008. Keväällä 2011 tuotantolinjan käynnistäminen oli lykkääntynyt epäluotettavien laitetoimittajien takia.

Kaman sellu- ja paperitehdas oli suurimpia ja tunnetuimpia Neuvostoliiton paperitehtaita. Tehtaan perustaminen kuului Neuvostoliiton ensimmäiseen viisivuotissuunnitelmaan ja se aloitti toimintansa 1936. Neuvostoliiton hajottua tehdasta ei yksityistetty, vaan se pysyi valtion omistuksessa olevana, mutta silti itsenäisestä toimivana yhtiönä. Sittemmin se ajautui konkurssiin. Tehtaalla oli kolme kapeaa sanomalehtipaperikonetta, ja se sai Madridissa laatupalkinnon vuonna 1995.

Lähteet
-------

1. ↑  About CJSC "Investlesprom": The largest virtically integrated forest industry structure in Russia. investlesprom.ru (viitattu 28.5.2011)
2. ↑  На ЦБК "Кама" (холдинг "Инвестлеспром") в 2009г. впервые в России начнется производство легко-мелованной бумаги. www.woodbusiness.ru 13.5.2009 (venäjäksi)
3. ↑  Vaahto Groupin jättitilaus työllistää ess 13.8.2008
4. ↑  Целлюлозно-бумажный комбинат «Кама» перенес дату запуска в эксплуатацию комплекса по выпуску легкомелованной бумаги[vanhentunut linkki] rosinvest.com 20.4.2011

Aiheesta muualla
----------------

* Камский целлюлозно-бумажный комбинат Большая советская энциклопедия. (venäjäksi)
**Jouko Antero Simonen** (s. 14. elokuuta 1943 Kaavi) on suomalainen insinööri, ekonomi ja yritysjohtaja, joka on saanut energianeuvoksen arvonimen.

Simosen vanhemmat olivat majuri Paavo Simonen ja Inkeri Turunen. Hänen puolisonsa vuodesta 1972 on filosofian maisteri Riitta-Liisa Peltonen. Simonen tuli ylioppilaaksi Kouvolan lyseosta 1963 ja valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä oppilaitoksesta 1968 ja ekonomiksi Tampereen yliopistosta 1977. Hän oli Kouvolan sähkölaitoksen toimistoinsinööri 1968–1971, Hämeenlinnan sähkölaitoksen toimistopäällikkö 1971, Suomen Sähkölaitosyhdistyksen talous- ja hallintoasiantuntija 1972–1976 ja hallintoasiain osaston osastopäällikkö 1977–198, Oulun energialaitoksen apulaisjohtaja 1980–1986 ja sähkölaitospäällikkö 1980–1982 ja Keskusosuuskunta Oulun Seudun Sähkön toimitusjohtaja 1986–2003. Simonen oli myös talous- ja johtamisopin opettaja Tampereen teknillisessä oppilaitoksessa 1970 ja tuntiopettaja Kouvolan kurssikeskuksessa 1970–1971. Hänellä oli työuransa aikana useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Energianeuvoksen arvonimen Simonen sai vuonna 2000. Hän on sotilasarvoltaan reservin kapteeni (2000).

Lähteet
-------

1. 1 2  Harri Turunen: Energianeuvos Jouko Simonen (1943–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 28.8.2014. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 14.6.2022.
2. ↑  Sähkömies pääsee luovien harrastusten pariin. Kirjastolinkit. Viitattu 14.6.2022.
**Jamaal Wilkes** (alk. **Jackson Keith Wilkes**, s. 2. toukokuuta 1953 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän pelasi pääasiassa pienenä laitahyökkääjänä NBA:ssa kausina 1974–1986. Hänet nimettiin Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen vuonna 2012.

Wilkes edusti yliopistosarjoissa Kalifornian yliopiston UCLA Bruins -joukkuetta, joka hänen aikanaan saavutti John Woodenin valmennuksessa 88 peräkkäistä voittoa ja voitti kaksi mestaruutta. Golden State Warriors varasi Wilkesin NBA:han 11. varausvuorolla vuoden 1974 varaustilaisuudessa. Hän edusti seuraa kolme kautta ja siirtyi vuonna 1977 Los Angeles Lakersiin. Viimeisen kautensa 1985–1986 Wilkes edusti Los Angeles Clippersiä. Hän voitti NBA:n mestaruuden Warriorsin joukkueessa vuonna 1975 sekä Lakersin joukkueessa vuosina 1980, 1982 ja 1985. Viimeksi mainitulla kaudella hän ei pelannut pudotuspeleissä helmikuun alussa tulleen polvivamman vuoksi.

Wilkes pelasi NBA-urallaan 828 runkosarjaottelua, joissa hän teki keskimäärin 17,7 pistettä ja otti 6,2 levypalloa. Pudotuspelejä hänelle kertyi 113, ja niissä hän teki keskimäärin 16,1 pistettä ja otti 6,4 levypalloa. Hän pelasi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 1976, 1981 ja 1983.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Jamaal Wilkes *Basketball Reference*. Viitattu 23.5.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Jamaal Wilkes Naismith Memorial Basketball Hall of Fame. Viitattu 23.5.2021. (englanniksi)
3. ↑  Jamaal Wilkes – 2015 California Sports Hall of Fame Inductee California Sports Hall of Fame. Viitattu 23.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  Springer, Steve: Jamaal Wilkes Plays in Summer League as He Works Way Back to the Lakers : Torn Silk *Los Angeles Times*.  25.7.1985. Viitattu 22.5.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Jouko Talonen** (s. 11. huhtikuuta 1953 Vähäkyrö) on suomalainen teologi, teologian ja filosofian tohtori, joka toimi Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kirkkohistorian professorina vuodesta 2005 vuoteen 2021. Hän vastasi erityisesti Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian oppiaineesta ja on tunnettu myös lestadiolaisen herätysliikkeen eri suuntien tutkijana ja tuntijana.*lähde?*

Koulutus ja tutkimustyö
-----------------------

Talonen valmistui 1981 filosofian maisteriksi yleisestä historiasta Oulun yliopistosta ja teologian maisteriksi samana vuonna Helsingin yliopistossa. Hän jatkoi opintojaan kummassakin yliopistoissa. Talonen väitteli teologian tohtorin arvoa varten Pohjois-Suomen lestadiolaisuuden poliittis-yhteiskunnallisesta profiilista 1905–1929 Helsingin yliopistossa 1988. Niin ikään hän väitteli 1997 Oulun yliopistossa filosofian tohtoriksi Neuvosto-Latvian sodan jälkeistä kirkkohistoriaa koskevalla englanninkielisellä väitöskirjallaan. Talonen on toiminut professorina vuodesta 2005.

Talonen on tutkinut kirkon ja politiikan välisiä suhteita, herätysliikkeitä (erityisesti lestadiolaisuutta) sekä Baltian (erityisesti Latvian) kirkkohistoriaa. Hän tuntee myös eurooppalaista teologianhistoriaa sekä arktisten alueiden kirkkohistoriaa.*lähde?* Häntä on usein julkisuudessa haastateltu erityisesti lestadiolaisuuteen liittyvissä kysymyksissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirjoittajan Jouko Talonen artikkelit *Vartija*. Viitattu 7.1.2022.
2. ↑  Jouko Talonen - University of Helsinki Research Portal - University of Helsinki *tuhat.helsinki.fi*. Viitattu 14.4.2019.
3. ↑  Saarnamiesten potkut kiristävät lestadiolaisten ja kirkon välejä *www.suomenmaa.fi*.  27.6.2015. Viitattu 14.4.2019. [vanhentunut linkki]
4. ↑  19 08 2016 10:00-Jussi Rytkönen | Teologia: Professori Jouko Talonen: Esikoislestadiolaisuuden enemmistö etääntyy kirkosta *Kotimaa24*. Viitattu 14.4.2019.
5. ↑  Kirkkohistorian professori: Juha Sipilän lestadiolaisuutta yritettiin valkopestä todellisuutta vapaamielisemmäksi *www.iltalehti.fi*. Viitattu 14.4.2019.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Lauri Hämäläisen (oik.) ja vaimonsa Emma Kekonin perhe vuonna 1888.
**Lauri Hämäläinen** (10. elokuuta 1832 Rautalampi – 29. syyskuuta 1888 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, urkuri ja pianonvirittäjä.

Henkilöhistoria
---------------

Hämäläisen vanhemmat olivat sumiaislaislähtöinen seppä Johan Gabriel Hämäläinen ja Anna Pynnönen. Perheeseen kuului vanhempien lisäksi kymmenen lasta. Hämäläinen opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa vuosina 1860–1864, toimittuaan sitä ennen jonkin aikaa Oulun ruotuväen soittokunnassa. Opinnot päätettyään hän toimi Viipurissa sotilaskapellimestarina, Viaporissa urkurina ja Meissnerin teatteriorkesterin viulistina. Helsingin Vanhan kirkon urkuri hän oli vuosina 1871–1888 ja Helsingin lukkari- ja urkurikoulun urkujen soiton opettajana vuosina 1882–1888. Hämäläinen opetti muun muassa Oskar Merikantoa. 

Hämäläinen oli naimisissa vuodesta 1875 lähtien Emma Fredrika Kekonin (k. 1931) kanssa. Heidän tyttärensä Armi (1885–1979) avioitui vuonna 1908 säveltäjä, kuoronjohtaja ja kirjailija Heikki Klemetin kanssa. Perheen poika Väinö Hämäläinen (1876–1940) oli taas taidemaalari, graafikko ja kuvittaja ja hänen poikansa jazzmuusikko, kapellimestari ja tuotantopäällikkö Olli Hämäläinen (1924–1984).

Taiteellinen tuotanto
---------------------

Hämäläisen sävellyksiin kuuluu mm. yksinlauluja kuten *Kuhun taidan verrata*. Hänen säveltämiään ovat myös *Turun marssi*, *Jyväskylän palokunnanmarssi*, *Valtiopäivien marssi* sekä laaja urkutuotanto, josta hän julkaisi kokoelmat *Orgelmusik för kyrkan* vuonna 1874 ja *Helmivyö* vuonna 1878. Hän myös toimitti vuonna 1868 ilmestyneen *Suomalaisia kansanlauluja ja tanssia* -teoksen.

Lähteet
-------

* *Suomen säveltäjiä*, osa I (toinen painos, 1965), WSOY, toimittanut Einari Marvia.
* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*, s. 320. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.

### Viitteet

1. ↑  valokuvaaja Atelier Nyblin: Urkuri Lauri Hämäläisen ja vaimonsa Emma Fredrika Kekonin perhe, mm. tytär Aino (naimisissa vuodesta 1908 Klemetti). *www.finna.fi*. Viitattu 21.2.2020.
2. ↑   Toivo Haapanen ym. (toim.): *Musiikin tietokirja*, s. 242. Helsinki: Otava, 1948.
3. ↑  Klemetti, Heikki: *Lauri Hämäläinen*, s. 99–106. Teoksessa: Ranta, Sulho (toim.), *Suomen säveltäjiä*. Porvoo: WSOY, 1945.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Puolan** oli tarkoitus osallistua ensimmäistä kertaa **Turkvision laulukilpailuun**, vuonna 2016, mutta osallistuminen peruttiin, sillä kilpailua ei järjestetty. Puola yritti kuitenkin uudelleen debyyttiä seuraavan vuoden kisaan vuonna 2017.

Historia
--------

### 2016

Puola oli aikomassa osallistua ensimmäistä kertaa vuoden 2016 Turkvision laulukilpailuun, joka olisi pidetty Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi oli valittu laulaja Olga Šimanskaja kappaleella "Masal gibi bu dünya".

### 2017

Puola osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2017 Turkvision laulukilpailuun, joka olisi järjestetty Astanassa Kazakstanissa. Edustajaksi oli valittu laulaja Olga Šimanskaja kappaleella "Masal gibi bu dünya".

Kilpailijat
-----------

Värien selitykset
  Voitto
  Toinen
  Kolmas
  Viimeinen

| Vuosi | Artisti(t) | Kieli | Kappale | Sija | Pisteet | Semif. | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Olga Šimanskaja | Turkki | "Masal gibi bu dünya" | Kilpailu peruttu |
| 2017 | Olga Šimanskaja | Turkki | "Masal gibi bu dünya" | Kilpailu peruttu |

Lähteet
-------

1. ↑  Granger, Anthony: Poland: Olga Shimanskaya To Turkvision Song Contest 2016  30.11.2016. eurovoix.com.  Arkistoitu 1.12.2016. Viitattu 30.11.2016. (englanniksi)
2. ↑  Granger, Anthony: Poland: Confirms Debut at the Turkvision Song Contest in 2017  28.2.2017. eurovoix.com.  Arkistoitu 1.3.2017. Viitattu 28.2.2017. (englanniksi)
Erkki Pale 1960-luvun keskivaiheilla.
**Erkki Pale** (alk. **Bror Erik Sten Bergh**, 13. syyskuuta 1906 Valkeala – 7. joulukuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko ja vakuutusjohtaja. 

Pale toimi sota-aikana salakirjoitusasiantuntijana Suomen radiotiedustelussa Reino Hallamaan alaisuudessa. Hänet huomattiin nuorena matemaatikkona lähettää rannikkotykistöstä Tuusulan radiokouluun. Hän aloitti työnsä vakuutusyhtiö Salaman amerikkalaisella Hollerit -tietokoneella. Palesta tuli Hallamaan läheinen avustaja. Jatkosodan aikana hän johti kapteenina Radiotiedustelukeskuksen avausjaostoa Sortavalassa.

Pale oli myös mukana toteuttamassa syksyllä 1944 operaatio Stella Polarista, jolla radiotiedustelun henkilöt, laitteet ja kertynyt tiedustelumateriaali siirrettiin Ruotsiin. Hän toimi Ruotsiin lähteneen tiedustelijaryhmän johtajana. Marraskuun 1944 alussa Pale aloitti yhdessä Harald Öhquistin ja Runar Bäckströmin kanssa neuvottelut tiedustelumateriaalin myymisestä ruotsalaisille. Sopimus solmittiin tammikuussa 1945. Palattuaan Suomeen maaliskuussa 1945 Pale joutui elokuussa 1945 Punaisen Valpon turvasäilöön, vaikkakaan mitään laitonta ei hänen tekemisistään löytynyt. Hänet vapautettiin 20 kuukauden kuluttua ilman tuomiota.

Siviilissä Pale toimi vakuutusalalla Henkivakuutusyhtiö Salaman varatoimitusjohtajana. 1960-luvun alussa Pale kehitti, avustajanaan matemaatikko Matti Kurimo, Suomessa nykyisin käytettävän henkilötunnuksen (entinen sosiaaliturvatunnus). Tätä tunnusta tarvittiin silloin otettaessa käyttöön uutta palkkasidonnaista työeläkejärjestelmää; tunnuksen avulla voitiin yhdistää tiedot henkilön eri työsuhteista ja erottaa toisistaan samannimiset henkilöt.

Pale kuoli 97-vuotiaana Helsingissä Laakson sairaalassa sairastettuaan pitkään Alzheimerin tautia.

Teoksia
-------

* *Totuus Stella Polariksesta*, toimittanut Reijo Ahtokari, omakustanne 1994
* *Suomen radiotiedustelu 1927–1944*. Kirjan aineiston kerännyt ja alkuperäiskirjoituksen laatinut Erkki Pale, toimittanut Reijo Ahtokari. Viestikoelaitoksen kilta 1997.

Lähteet
-------

* Sosiologipäivät Jyväskylässä 27.–28.3.1998. Alustusten tiivistelmiä. Web Archive 13.9.2007.

### Viitteet

1. ↑  Ahtokari, Reijo: / Pale, Erkki (1906–2003) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu*.  8.6.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 16.6.2020.
2. ↑  Rislakki, Jukka: *Erittäin salainen. Vakoilu Suomessa*, s. 239. LOVE KIRJAT, 1982.
3. ↑  Uola, Mikko: *Unelma kommunistisesta Suomesta 1944–1953*, s. 253–255. Helsinki: Minerva Kustannus Oy, 2013. ISBN 978-952-492-768-0.
4. ↑  Erkki Palen muistokirjoitus (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 7.12.2003. Käyttäjätunnuksella.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo kirjailijasta. Keihäänheittäjästä kertoo artikkeli Lauri Immonen (keihäänheittäjä).*
**Lauri Immonen** (2. syyskuuta 1913 Impilahti – 26. elokuuta 1979 Outokumpu) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Laatokan Mantsinsaarelta kotoisin ollut Immonen asui sodan jälkeen Forssassa ja Tammelassa vuosina 1945-1976. Immonen kuvasi teoksissaan talvisodan tapahtumia Laatokan rintamalla käyttäen aineistona arkistojen asiakirjoja, päiväkirjoja sekä taisteluissa mukana olleiden henkilöhaastatteluja. Kirja *Kaksi tykkiä : Mantsinsaari talvisodassa* kertoi Mantsinsaaren taisteluista ja *Unohdettujen rintama* Petäjäsaaren taistelusta. Immonen kirjoitti myös radiodokumentteja ja lehtiartikkeleita muun muassa Forssan Lehteen. 

Immosen puoliso oli opettaja ja kirjailija Kyllikki Pellinen, opettaja ja kirjailija Tapani Immonen oli heidän poikansa.

Teoksia
-------

* *Kaksi tykkiä : Mantsinsaari talvisodassa*. WSOY 1966
* *Unohdettujen rintama*. WSOY 1967
* *Leppäsilta - Mursula - Lemetti - Siira : Osasto Elomaan talvisota* ; toimittaneet Erkki Marttila, Kari Terho, Pirkko Tiuraniemi. Laatokan puolustuksen perinneyhdistys, Turku 2013

Palkinnot
---------

* Kalevi Jäntin palkinto 1968, teoksesta *Unohdettujen rintama*.

Lähteet
-------

* Lounais-Hämeen kotiseutukirjailijat -tietokanta[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  Geni: Lauri (Lavrenti) Immonen Viitattu 28.4.2023.



|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Jacob Schiff
**Jacob Schiff** (s. 10. tammikuuta 1847 – 25. syyskuuta 1920) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen pankkiiri. Schiff syntyi Frankfurtissa, Saksassa ja muutti Yhdysvaltoihin sisällissodan jälkeen. Schiff työskenteli Kuhn, Loeb & Co. -pankille. Schiff kuului useiden yhdysvaltalaisten suurten ja merkittävien yritysten hallituksiin, muiden muassa: National City Bank of New York, Equitable Life Assurance Society, Wells Fargo & Company ja Union Pacific Railroad. Schiff auttoi rahoittamaan japanilaisten sodankäyntiä tsaarin Venäjää vastaan Venäjän–Japanin sodassa. Henry Ford mainitsee Schiffin 1920-luvulla ilmestyneessä kirjasessaan *Kansainvälinen juutalainen*.

Yksityiselämä
-------------

Schiff avioitui Solomon Loebin tyttären Therese Loebin kanssa vuonna 1875 ja he saivat kaksi lasta: Frieda Schiff (1876–1958) ja Mortimer L. Schiff (1877–1931). Schiffin hauta sijaitsee Brooklynissä, New Yorkissa Salem Fields -hautausmaalla.

Katso myös
----------

* Paul Warburg

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Eero Saarinen** (s. 28. huhtikuuta 1947) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripallovalmentaja ja koripalloilija.

Saarisen kasvattajaseura on Porin Veto, jossa hän aloitti pääsarjauransa kaudella 1964-1965. Vuonna 1967 hän voitti Porin suomalaisen yhteislyseon joukkueessa arvostetun Oppikoulucupin. Saarinen esiintyi SM-sarjassa myös Tampereen Pyrinnön ja Karhun Poikien riveissä. Yhteensä hän pelasi kolmen kauden aikana 38 ottelua, tehden niissä 53 pistettä. Vuonna 1969 Saarinen voitti Pyrinnössä Suomen cupin. 

Valmentajana Saarinen aloitti vuonna 1974 Karhun Poikien naisjoukkueen ja A-tyttöjen parissa.
Pääsarjatasolla hän on valmentanut muun muassa Torpan Poikia, Helsingin NMKY:tä, TuNMKY:tä sekä Kotkan Työväen Palloilijoita. Pääsarjaotteluita Saarisella on valmentajana yli 500. 

Suomen naisten koripallomaajoukkuetta Saarinen valmensi vuosina 1974-1981 ja miesten A-maajoukkuetta 1984-1991. Naisten maajoukkue selvisi hänen alaisuudessaan EM-kisoihin vuosina 1980 ja 1981. Saarinen on toiminut myös Espoon Hongan toimitusjohtajana sekä Suomen Ammattivalmentajat SAVAL ry:n toiminnanjohtajana.

Saavutukset valmentajana
------------------------

* Suomen mestaruus: 1981 ToPo, 1984 ja 1985 HNMKY
* Suomen cupin voitto: 1980 ToPo, 1991 Pantterit, 1999 Piiloset, 2003 ja 2004 KTP
* Naisten Suomen cupin voitto: 1976 ja 1980 KaPo

Lähteet
-------

* Eero Saarinen (Arkistoitu – Internet Archive) baskethotel.fi
* Suomen Koripallovalmentajat ry (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Porin suomalainen yhteislyseo lukuvuosi 1968-1969 juhaerik.net. Viitattu 27.4.2012. [vanhentunut linkki]
2. ↑  HNMKY:n miesten Suomen mestarit Helsingin NMKY.  Arkistoitu 15.11.2009. Viitattu 4.1.2011.
3. ↑  Rannikko vei Turun Cup-voittoon  20.12.1999. Suomen Koripalloliitto. Viitattu 4.1.2011.
4. ↑  Saariselle 500 peliä täyteen SM-runkosarjassa  14.10.2002. Suomen Koripalloliitto. Viitattu 4.1.2011.
5. ↑  Eero Saarinen SAVALin uudeksi toiminnanjohtajaksi  11/2008. Liikunnan ja Urheilun maailma. Viitattu 27.4.2012. [vanhentunut linkki]

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Aaron McCarthyJarmo Laitinen** | **Korisliigan vuoden valmentaja**1997–19982001–2002 | Seuraaja:**Risto PiipariMihailo Pavicevic** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Kari Liimo** | **Suomen koripallomaajoukkueen päävalmentaja**1984–1991 | Seuraaja:**Aaron McCarthy** |

Suomen joukkue – Koripallon naisten EM-kilpailut 1980
4 Kotisaari |
5 Koski |
6 Nummi |
7 Avellan |
8 Mäkelä |
9 Martin |
10 Hakala |
11 Airas-Järventaus |
12 Valtakari |
13 Vesa |
14 Saarteinen |
15 Peltoniemi |
Valmentaja Saarinen

Suomen joukkue – Koripallon naisten EM-kilpailut 1981
4 Koski |
5 Avellan |
6 Nygren |
7 Martin |
8 Savikko |
9 Peltoniemi |
10 Hakala |
11 Airas-Järventaus |
12 Nohynek |
13 Vesa |
14 Saarteinen |
15 Toikka |
Valmentajat Arola & Saarinen
**Kaiooshin** (*Higashi no Kaiōshin*, *Supreme Kai*, *Shin*) on kuvitteellinen hahmo Akira Toriyaman luomassa *Dragonball Z* ja dragon ball super -sarjoissa. Kaiooshin esiintyy *Dragon Ball* -kirjoissa 37-42. Animessa hän esiintyy ensimmäisen kerran jaksossa 212. Hahmolla on pieni rooli myös *Dragonball GT* -sarjassa.

Kaiooshin oli universumin itäisen neljänneksen hallitsija. Universumin muita neljänneksiä hallinneet muut kaiooshinit kuolivat hirviö Buun hyökkäyksien takia. Vain yksi kaiooshin jäi jäljelle ja sulki Buun munaan. Kaiooshin ilmestyi sarjassa ensimmäisen kerran varoittaakseen Gokua maagi Babidin aikeista herättää Buu jälleen henkiin.

Kaiooshin on ylempi hallitsija, jonka alaisuudessa on neljä Suur-Kaioota, joiden hallintaan on määrätty itäinen, eteläinen, läntinen ja pohjoinen galaksi. Maapallo kuuluu pohjoiseen galaksiin, jota hallitsee kaioo King Kai (*North Kaio*). Täten Kaiooshin hallitsee kaikkea elämää universumissa.

Kaiooshin näyttää nuorelta ja on lyhytkokoinen, mutta vaikka hänen ikäänsä ei sanota missään, hän on oletettavasti tuhansia vuosia vanha. Kaiooshin ei taistele sarjan missään vaiheessa, mutta osaa kuitenkin taikoja. Hänellä on henkivartija nimeltä Kibito, joka osaa parantaa ja teleportata. Kaiooshin pelkää Buuta, koska on nähnyt, mitä se saa aikaan.

Kirjassa 41 Kaiooshin fuusioituu Potara-korvakorujen avulla Kibiton kanssa yhdeksi vanhan Kaiooshinin (*Rō Kaiōshin, Old Kai*) pyynnöstä. Fuusio on lopullinen, eivätkä he voi enää palata takaisin entiseen muotoonsa. Sen lisäksi, että fuusio on lopullinen, poikkeaa Potara-korvakorujen fuusio muista sarjassa tavattavista fuusioista siten, että uudella hahmolla on kahden eri hahmon päällekkäisen äänen sijaan vain Kaiooshinin ääni. Hahmoa kutsuttiin alkuperäisesti sarjassa fuusiosta huolimatta edelleen Kaiooshiniksi, mutta sarjan eri dubbauksissa hahmosta käytettiin nimeä *Kibitoshin* tai *Kibito Kai*.

Lähteet
-------

1. ↑   Luettu 10.10.2017.
2. 1 2
3. 1 2
4. ↑
**Junkers Ju 388** *Störtebeker* on saksalainen nopea, Junkersin valmistama mäntämoottorikäyttöinen tiedustelu- ja pommikone. Sitä käytettiin toisessa maailmansodassa. Koneella oli omaan aikakauteensa nähden, varsin hyvät suoritusarvot. Se valmistui vain liian myöhään, sillä sen ensilento tapahtui joulukuussa 1943 sekä esittely myöhään vuoden lopulla 1944. Lisäksi sitä ehdittiin valmistaa liian vähäisissä määrin (valmistusmäärä oli arviolta 100 koneyksilöä) ehtiäkseen vaikuttaa riittävällä tavalla Saksan ilmasotaan sodan loppuvaiheilla. Alkuperäiseen edeltäjäänsä, Ju 88:aan nähden: tässä konetyypissä olivat BMW:n valmistamat tähtimoottorit, *Jumo*-rivimoottorien asemesta. Konetyyppi oli jatkokehittelyn tulosta Ju 188 -konetyypistä.

Omassa luokassaan konetyyppiä voidaan luokitella nopeana, sillä sen matkanopeus oli 540 km/h, huippunopeus 615 km/h (tuolloin lähinnä vain hävittäjäkoneille tyypillinen) sekä MW50-seoksella hetkellisesti jopa 655 km/h. Lakikorkeus oli sekin suuri, 13 440 metriä.

Lähteet
-------

1. ↑   Viitattu 9.5.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* 
* 
* '
* 
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* (venäjäksi)
* (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Carl Robert Olof Gustafsson** (s. 20. joulukuuta 1964) on ruotsalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten ruotsalaisen *Killinggänget*-komediaryhmän jäsenenä. Gustafsson on yksi Ruotsin tunnetuimpia koomikoita, ja häntä on tituleerattu "Ruotsin hauskimmaksi mieheksi".

Vuonna 2013 hän näytteli satavuotiasta Allan Karlssonia elokuvassa *Satavuotias joka karkasi ikkunasta ja katosi* ja vuoden 2016 jatko-osassa *Satayksivuotias, joka jätti laskun maksamatta ja katosi*.

Tyyli
-----

Vaikka *Killinggänget* on enimmäkseen tunnettu ironiasta ja pop-kulttuurin viittauksista, Gustafsson yleensä käyttää perinteisempiä ja fyysisempiä komedian tyyliä, kuten slapstickiä ja hahmoja, joilla on erittäin liioiteltuja persoonallisuuksia. Hän on tunnettu monipuolisesta äänivalikoimasta ja kyvystään matkia eri murteita. Gustafssonilla on taipumuksena esittää hahmoja, jotka päätyvät lopulta satuttamaan itseään.

Joitain Gustafssonin komediarooleja:

* **Greger**: Ilmeisesti homoseksuaali palomies, joka on pukeutunut kilttiin.

* **Vanhukset**: Gustafsson tunnetaan vanhojen ja usein melko seniilien yksilöiden esittämisestä.

* **Bertil**: Onnettomuus-altis omaava puutarhuri, jolla on oma tv-ohjelma *Lost in my own garden*. Tämä hahmo sai innoituksen 1980-luvun ruotsalaisesta puutarhanäyttelystä, jossa isäntä leikkasi vahingossa peukalonsa veitsellä, mutta jatkoi kuin mitään ei olisi tapahtunut.

Lisäksi Gustafsson on taitava imitaattori. Hänen imitoimiaan henkilöitä ovat muun muassa Ingmar Bergman, Sven Wollter, Ernst-Hugo Järegård, Tony Rickardsson, Robert Aschberg, Magnus Härenstam, Göran Persson sekä Carl Bildt.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |