recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lorena Gale
**Lorena Gale** (9. toukokuuta 1958 Montreal, Québec – 21. kesäkuuta 2009 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen näyttelijä, näytelmäkirjailija ja aktivisti. Hän loi mittavan uran kanadalaisen teatterin parissa, mutta tuli ehkä kaikkein tunnetuimmaksi ylipapitar Eloshan roolista televisiosarjassa *Taisteluplaneetta Galactica*.

Gale oli kolmannen sukupolven kanadalainen. Hän valmistui Montrealin Marianopolis Collegesta vuonna 1977. Hän opiskeli myös Concordian yliopistossa sekä Kanadan kansallisessa teatterikoulussa ja kävi kuusikuukautisen kurssin New Yorkissa torontolaissyntyisen näyttelemisvalmentaja Paul Mannin kanssa. Vuonna 2005 Gale sai taiteiden maisterin oppiarvon Simon Fraserin yliopistosta (Vancouver).

Gale muutti vuonna 1988 Vancouveriin, jossa hän vuonna 1991 voitti Jessie Richardson -palkinnon sivuroolistaan teatterissa. Vuonna 1991 hän meni naimisiin ohjaaja John Cooperin kanssa. Cooper oli samalla hänen säännöllinen yhteistyökumppaninsa. Itse kirjoittamissaan näytelmissä Gale toi esiin mustaihoisten asemaan liittyneitä aiheita. Näillä avuilla hän pääsi myös ehdolle Kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Hän kuoli syöpään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Canadian Encyclopedia: Lorena Gale


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Syvänmerenkeila** tai syvänmeren viuhka (eng. deep-sea fan, abyssal fan, underwater delta) on vedenalainen mannerreunusten alaosassa esiintyvä viuhkamainen geologinen muodostuma, joka on muodostunut pääasiassa turbidiittivirtausten seurauksena. Vastaavanlainen muodostuman maan pinnalla voisi sanoa olevan alluviaalikeila, joka muodostuu jokiuoman suulle sen saavuttaessa tasankoalueen. Syvänmerenkeila muodostuu vastaavasti mannerrinteen alaosaan, kun turbidiittivirtaus saavuttaa syvänmeren pohjan. Syvänmerenkeilojen koko voi vaihdella muutaman kilometrin levyisestä usean tuhannen kilometrin levyiseksi.

Muodostuminen
-------------

Syvänmerenkeilat muodostuvat turbidiittivirtausten seurauksena. Turbidiittivirtaus on mannerrinteellä tapahtuva vedenalainen massaliikunto, ja merkittävin ainesta kerrostava sedimentologinen prosessi syvässä meressä. Sen voi aiheuttaa aineksen kerrostuminen mannerrinteen yläosaan tai mannerjalustan reunalle niin, että painovoima ylittää ainesta paikallaan pitävän kitka- ja koheesiovoiman ja syntyy maanvyöry, mutta myös esimerkiksi maanjäristys voi olla laukaiseva tekijä. Virtaus voi kuljettaa tuhansia kuutiometrejä hiekkaa ja hienoainesta mannerjalustan alaosaan ja syvänmeren pohjalle.

Tunnettuja syvänmerenkeiloja
----------------------------

Bengalin keila (Eng. Bengal fan) on tällä hetkellä suurin tunnettu syvänmerenkeila maapallolla. Sen on muodostanut Ganges- ja Brahmaputra-jokien Tiibetin ylängöltä ja Himalajalta tuoma sedimenttiaines, ja se sijaitsee Intian Valtameressä Intian itä-puolella Bengalinlahdella. Sen on noin 1000 kilometriä leveä ja 3000 kilometriä pitkä, ja sen keskipaksuus on 16,5 kilometriä.

Indus-keila (Eng. Indus fan) sijaitsee Intian valtameressä Intian länsipuolella Arabianmeressä. Se on muodostunut Indus-joen Himalajalta tuomasta aineksesta.
**Syvänmeren kaivaus** on suhteellisen uusi mineraalien keräysmenetelmä. Mineraaleja löytyy yleensä syvänmeren savuttajien läheisyydestä noin 1 400–3 700 metrin syvyydestä. Savuttajat synnyttävät sulfiditaskuja, joista löytyy jalometalleja, kuten hopeaa, kultaa, kuparia, mangaania, kobolttia ja sinkkiä. Mineraaleja kerätään joko hydraulisten pumppujen tai keräinjärjestelmien avulla, jotka tuovat mineraalin maan pinnalle käsiteltäväksi. Kuten kaikki kaivostoiminta, myös syvänmeren kaivaus synnyttää kysymyksiä toiminnan aiheuttamista vahingoista ympäröivälle alueelle. 

1960-luvun puolivälissä ajatuksen syvänmeren kaivostoiminnasta esitti J. L. Mero teoksessaan *Mineral Resourcess of the Sea*. Teoksen mukaan valtameristä olisi löydettävissä lähes rajattomat määrät kobolttia, nikkeliä ja muita metalleja. Meron mukaan metallit olivat mangaaninoduuleissa, joita esiintyi merenpohjaan tiivistyneissä sedimenteissä noin 5 000 metrin syvyydessä. Muun muassa Ranska, Saksa ja Yhdysvallat lähetti tutkimusaluksia etsimään metalleja. Alustavat arviot syvänmeren kaivostoiminnan kannattavuudesta osoittautuivat suuresti liioitelluiksi. Tämä yhdessä laskeneiden metallinhintojen kanssa johti kiinnostuksen häviämiseen vuoteen 1982 mennessä. 

Viimeisen vuosikymmenen aikana kiinnostus merenpohjassa sijaitsevia mineraaleja kohtaan on jälleen virinnyt. Arvometallien hintojen nousu on johtanut maat etsimään uusia lähteitä. 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Deep sea mining
Everstiluutnantti Boyd Robert Horsbrugh.
**Boyd Robert Horsbrugh** (27. heinäkuuta 1871 Pune, Intia – 11. heinäkuuta 1916 Englanti) oli englantilainen lintutieteilijä ja sotilas, joka tunnetaan parhaiten vuonna 1912 julkaistusta teoksesta *The Gamebirds and Waterfowl of South Africa*, jonka hän kirjoitti yhdessä Claude Gibney Finch-Daviesin kanssa.

Hän syntyi vanhimpana poikana Charles Bell Horsbrughille, joka toimi upseerina Intiassa. Jo varhain Boyd lähetettiin Englantiin, jossa hän kävi Wellington Collegen ja Sandhurstin kuninkaallisen sotakorkeakoulun. 25. helmikuuta 1893 hän liittyi Royal Warwickshire Regimentiin ja palveli Ceylonissa kaksi vuotta. Vuonna 1895 hänet siirrettiin armeijan huoltojoukkoihin ja toimipaikaksi tuli Irlanti, jossa hänet ylennettiin luutnantiksi 1896.

Horsbrugh sai siirron Sierra Leoneen ja työskenteli siellä vuosina 1898–1899. Sierra Leonessa hän perehtyi maan lintuihin ja hänestä tuli Britannian Avicultural Societyn elinikäinen jäsen. Hän kirjoitti toisinaan artikkeleita seuran julkaisuun.

Vuonna 1899 hän palasi Englantiin, mutta pian hän sai komennuksen Etelä-Afrikkaan, jossa alkoi toinen buurisota. Hän palveli etupäässä Lordi Methuenin joukoissa ja sai ylennyksen kapteeniksi 1900. Seuraavat pari vuotta hän soti eri puolilla maata, haavoittui, eikä voinut keskittyä lintutieteeseen. Juuri ennen sodan päättymistä hänet kotiutettiin Englantiin. Ansioistaan hänet palkittiin Kuningattaren mitalilla (Queen's South Africa Medal) ja Kuninkaan mitalilla (King's South Africa Medal).

Toipilasaikanaan 1902 Horsbrugh matkusti Yhdysvaltoihin, missä hän kulutti paljon aikaa tutkimalla riista- ja vesilintuja. Matkallaan hän avioitui philadelphialaisen Elizabeth Mitchellin kanssa. Vietettyään pari vuotta Kentissä Horsbrugh komennettiin jälleen Etelä-Afrikkaan vuonna 1905, missä hänen sijoituspaikakseen tuli Bloemfontein, josta hän ja Elizabeth saivat asuttavakseen upseerin talon Naval Hillillä. Hän rakensi siellä muutamia suuria aviaarioita, joissa hän saattoi perehtyä lintujen elämäntapoihin. Horsbrughit palasivat Englantiin 1906 ja toivat mukanaan suuren määrän eläviä lintuja.

Aiheesta muualla
----------------

* Avisoc (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Commonwealth War Graves Commission

 |

 |
**Saamelaiskonferenssi** on saamelaisneuvoston korkein päättävä elin ja pidetään joka neljäs vuosi. Saamelaisneuvoston jäsenorganisaatiot Ruotsissa, Suomessa ja Norjassa nimittävät 20 edustajaa ja Kuolan saamelaiset viisi edustajaa konferenssiin. Konferenssiin osallistuvien edustajien lukumäärä on yhteensä 65. Konferenssi nimittää yhteensä 15 jäsentä saamelaisneuvostoon, viisi Norjasta, neljä Ruotsista ja Suomesta ja kaksi Venäjältä.

Konferenssissa käsitellään ja päätetään muun muassa saamelaisneuvoston ehdotukset ja käsitellään toimintakertomuksia. Konferenssissa on päätetty muun muassa saamen lipusta, kansallislaulusta ja saamelaispoliittisista ohjelmista.

Ensimmäinen pohjoismainen saamelaiskonferenssi pidettiin Jokimukassa 1953 (saamelaisneuvosto), johon kutsuttiin yksittäisiä saamelaisia, järjestöjä ja laitoksia. Toisessa konferenssissa Kaarasjoella 1956 muodostettiin Pohjoismaiden saamelaisneuvosto. Neuvoston tehtäväksi määrättiin huolehtia saamelaisten yhteisistä asioista. Saamelaisneuvoston jäseniksi valittiin perustajajärjestöjen (Lapin sivistysseura, Sami Ätnam, Oslo Sámi Searvi) edustajia. 1971 pidettiin seitsemäs saamelaiskonferenssi Jällivaarassa. Jällivaaran konferenssissa perustettiin uusi elin, Saamen kielilautakunta. Kielilautakunnan tehtäväksi annettiin suojella ja kehittää saamen kieltä ja toimia saamen kieltä koskevissa asioissa. Arjeplogin konferenssi 1978 hyväksyi pohjois- ja eteläsaamen kirjoitusjärjestelmät. Tromssan konferenssissa 1980 hyväksyttiin saamelaisten poliittinen ohjelma ja päätettiin ottaa käyttöön yhteinen pohjoismainen käsityömerkki Sámi Duodji. Åren saamelaiskonferenssissa 1986 päätettiin saamen lipusta ja kansallislaulusta. Kansallislauluksi hyväksyttiin Isak Saban kirjoittama *Sámi soga lávlla*.

Helsingissä pidetyssä 15. konferenssissa määrättiin kansallispäiväksi helmikuun 6. päivä. Helsingin konferenssi oli historiallinen, sillä Venäjän saamelaiset, oman järjestönsä kautta, hyväksyttiin neuvoston viralliseksi jäseneksi. Vuodesta 1994 myös Amerikan saamelaiset ovat osallistuneet tarkkailijoina konferenssiin. 1996 järjestettiin konferenssi Murmanskissa ja samalla vietettiin saamelaisneuvoston 50-vuotisjuhlallisuuksia. Murmanskissa päätettiin myös saamelaisneuvoston tehtävien, kuten kielilautakunnan siirtämisestä saamelaiskäräjille. Saamelaisneuvoston asema saamelaispolitiikassa oli muutoksen kourissa uuden demokraattisemman saamelaiselimen aloitettua toimintansa Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Saami Conference *saamelaisensyklopedia.fi*. Viitattu 27.3.2021.
**Eila Nevalainen** (s. 10. helmikuuta 1948 Juuka) on suomalainen tiedottaja ja toimittaja.

Nevalainen toimi marraskuusta 2007 helmikuuhun 2012 tasavallan presidentin kanslian lehdistöpäällikkönä. Tätä ennen hän toimi Euroopan parlamentin sosiaalidemokraattisen ryhmän neuvonantajana vuodesta 1996 sekä Euroopan komission jäsenenä toimineen Erkki Liikasen tiedottajana vuosina 1997–1999 ja kabinetin jäsenenä vuosina 2001–2004.

Nevalainen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden kandidaatti, joksi hän valmistui vuonna 1971 Tampereen yliopistosta. Hän työskenteli toimittajanurallaan 1970–1973 toimittajana Kansan Lehdessä, 1973–1978 toimittajana ja toimitussihteerinä Me-lehdessä ja Maanmiehessä, 1978–1987 toimittajana ja toimituspäällikkönä Talouselämässä ja 1988–1994 päätoimittajana Markkinointi & Mainonnan edeltäjälehdessä Mainosuutisissa. Hän on työskennellyt myös Espoon tiedotussihteerinä vuosina 1977–1978 ja Pirkko Työläjärven poliittisena sihteerinä vuosina 1980–1982, Työläjärven toimiessa ensin ministerinä valtiovarainministeriössä ja myöhemmin kauppa- ja teollisuusministerinä Koiviston II hallituksessa.

Nevalainen on toimittanut kaksi kirjaa, teoksen *Naisen luokkakuva – 8 otosta* vuonna 1978 ja Erkki Liikasen *Brysselin päiväkirjat 1990–1994* vuonna 1995.

Nevalainen on puoluekannaltaan sosialidemokraatti. Hän liittyi SDP:n jäseneksi työskennellessään Kansan Lehden toimittajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaseva, Tuomas: Ruokaostoksilta presidentin palvelukseen.  *Helsingin Sanomat*, 10.2.2008. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2  Presidentille uusi lehdistöpäällikkö *mtvuutiset.fi*.  28.9.2007. Viitattu 11.9.2021.
3. ↑  Komissaarille uusi tiedottaja.  *Helsingin Sanomat*, 17.3.1997. Artikkelin verkkoversio.
4. ↑  Liikanen ottaa entisen tiedottajansa kabinettiinsa.  *Helsingin Sanomat*, 11.5.2001. Artikkelin verkkoversio.
5. ↑  Nevalaisen viimeinen työpäivä: En tiedä mitä teen *mtvuutiset.fi*.  29.2.2012. Viitattu 11.9.2021.
6. ↑   Pirkko Työläjärvi *Suomen ministerit*. Valtioneuvosto.
7. ↑  FENNICA – Suomen kansallisbibliografia Kansalliskirjasto. Viitattu 26.11.2010. [vanhentunut linkki]
Eildon Hill ja sen juurella Eildonin kylä.
**Eildon Hill** on kolmihuippuinen vuori Skotlannissa Scottish Bordersin hallintoalueella Melrosen kylän lähellä. Sen korkein huippu on 422 metriä merenpinnan yläpuolella. Vuoren omistaa Buccleuchin herttua, joka on Skotlannin vauraimpiin kuuluva yksityinen maanomistaja. 

Vuorella on ollut roomalainen vartiotorni Flaviusten hallitsijasuvun aikana. Samalla seudulla on lukuisia kristillisille pyhimyksille omistettuja lähteitä, jotka ovat aiemmin saattaneet olla kelttiläisille jumalille omistettuja. Thomas Learmontiin liittyvissä tarinoissa hänen kerrotaan asuneen seitsemän vuotta vuoren sisällä haltioiden kuningattaren luona.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tweedbank Spatial Framework Chapter 2: Site Analysis (pdf) *Scottish Borders Council*. Viitattu 18.4.2020. (englanniksi)
2. ↑  Buccleuch (Eildon) *Who Owns Scotland*.  Arkistoitu 5.3.2018. Viitattu 18.4.2020. (englanniksi)
3. ↑  Landowner Duke of Buccleuch receiving millions in EU subsidies *The Scotsman*.  30.6.2017. Viitattu 18.4.2020. (englanniksi)
4. ↑  Archaeology InSites *Canmore National Record of the Historic Environment*. Viitattu 18.4.2020. (englanniksi)
5. ↑  The Legend of Thomas the Rhymer *Scottish Highland Trails*. Viitattu 18.4.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eildon Hill** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo Suomen rannikkopuolustuksen vuonna 1919 perustetusta rannikkotykistörykmentti 1:stä. Muita samoin nimettyjä rykmenttejä on täsmennyssivulla.*
**Rannikkotykistörykmentti 1** oli vuonna 1919 perustettu Suomen rannikkopuolustuksen tykistörykmentti.

Historia
--------

Rannikkotykistörykmentti 1:n esikunta oli Helsingissä. Sen tehtävänä oli puolustaa Suomenlahdella Helsingistä Hankoon. Teknikko Allan Staffansin toiminnan ansiota venäläinen Suomen sisällissodan aikana kansanvaltuuskunnan haltuun joutunut tykistö saatiin taisteluitta hyväkuntoisena suojeluskuntien haltuun. 7. toukokuuta 1918 perustettu Suomenlinnan Linnoitustykistö piti hallussaan aluetta ja siihen kuuluva I Suo­malainen Raskastykistöpatteri ampui 12. toukokuuta, kun valtionhoitaja Svinhufvudin läsnä ollessa nostettiin Suomen senaatin punainen leijonalippu Kustaanmiekalla salkoon. Yksiköstä tuli 16. syyskuuta 1918 Suomenlinnan Rannikkotykistöpataljoona, joka täydennettiin 13. toukokuuta 1919 yleisessä rannikkotykistön organisaatiouudistuksessa Rannikkotykistörykmentti 1:ksi 14. toukokuuta 1919.

Seuraavaksi Hangon saaristoaseman linnakkeista tehtiin 1. elokuuta 1921 Turun Erillinen Rannikkotykistöpatteristo, mikä nimettiin 1922 uudelleen 1. Erilliseksi Rannikkotykistöpatteristoksi.

RT 1:stä tuli merkittävä puolustushaaran ja aselajin kehittäjä vuoksi. Ensimmäiset koeammunnat aloitettiin Santahaminasta ja Harmajalta kuuden tuuman rannikkotykeillä jo toukokuussa 1918. 1930-luvulle mentäessä alettiin kehittää tykkejä. Muutettiin tykkien ryhmitystä siten, että ne kykenivät ampumaan joka suuntaan ympäristöön 360 asteen sektorille. Lisäksi kehitettiin Canat-tykkien putken kääntö siten, että putken korotus suureni mahdollistaen aikaisempaa suuremman ampumaetäisyyden, kehitettiin sisä- ja ulkoballistiikkaa sekä kehitettiin ampumamenetelmiä. 

Hieman ennen talvisotaa Rannikkotykistörykmentti 1 muutettiin 15. syyskuut 1939 Helsingin ja Pellingin Lohkoiksi, millä kummallakin oli alalohkoja. Kun taistelutoimintaa ei juuri ollut Helsingin Lohkon alueella, irrotettiin siitä pataljoona Kiveliö tammikuussa 1940 taisteluihin Viipurinlahdelle, mikä kärsi suuret tappiot.

Lähteet
-------

1. 1 2    *Kansa taisteli*, 1977, nro 3. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑
**Naoki Tsukahara** (jap. 塚原 直貴, s. 10. toukokuuta 1985 Okaya, Nagano) on japanilainen pikajuoksija.

Tsukahara selvisi Pekingin olympialaisissa 2008 100 metrin juoksussa aina välieriin asti parantaen aikaansa joka kierroksella. Välierässään hän jäi seitsemänneksi ajalla 10,16 sekuntia. Erinomaisesta sijoituksestaan huolimatta Tsukaharan menestyksekkäimmät hetket nähtiin kuitenkin miesten 4×100 metrin viestijuoksussa, jossa Tsukahara juoksi Japanin joukkueessa. Joukkue sijoittui alun perin kolmanneksi, mutta nousi myöhemmin hopealle kun Jamaikan joukkue hylättiin Nesta Carterin dopingkäryn takia.

Olympiamitalin lisäksi Tsukahara on voittanut kaksi hopeamitalia vuoden 2006 Aasian kisoista ja kulta- ja hopeamitalin vuoden 2009 Aasian-mestaruuskilpailuista. Lisäksi hänen palkintokaappiaan koristaa nuorten MM-pikaviestipronssi vuodelta 2004. 

MM-kotikisoissa Osakassa Tsukahara putosi 100 metrillä puolivälierissä ajallaan 10,31, joka riitti erän viidenteen sijaan. Berliinin MM-kisoissa 2009 hän karsiutui välierissä.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 100 metrin juoksu: 10,09 (Hiroshima 27.6.2009)
* 200 metrin juoksu: 20,35 (Jokohama 21.5.2006)

Lähteet
-------

* Naoki Tsukahara Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
* Profiili Pekingin olympialaisten kisasivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Olympedia – 4 x 100 metres Relay, Men *www.olympedia.org*. Viitattu 12.7.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Carmelo Bossi** (15. lokakuuta 1939 Milano – 23. maaliskuuta 2014 Milano) oli italialainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.

Bossi saavutti Rooman 1960 olympialaisissa hopeaa kevyessä keskisarjassa eli alle 71-kiloisissa. Hän hävisi loppuottelussa yhdysvaltalaiselle Wilbert McClurelle tuomariäänin 1–4.

Ammattilaisena Bossi voitti 17. toukokuuta 1967 välisarjan Euroopan-mestaruusottelussa ranskalaisen Jean Josselinin pistein. Hän menetti tittelin 14. elokuuta 1968 hävitessään alankomaalaiselle Fighting Mackille teknillisellä tyrmäyksellä yhdeksännessä erässä. Hän voitti kevyen keskisarjan maailmanmestaruuden 9. heinäkuuta 1970 ottaessaan pistevoiton yhdysvaltalaisesta Freddie Littlestä. Tittelin hän menetti 31. lokakuuta 1971 japanilaiselle Koichi Wajimalle.

Lähteet
-------

* Lounasheimo, Ilmo: *Kehän sankarit*, s. 702, 719. WSOY, 1987. ISBN 951-0-13981-5.
* Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 197. , 1988. ISBN 0-14-010771-1. (englanniksi)
* Carmelo Bossin olympiasijoitukset Sports Reference LLC.  Arkistoitu 12.9.2015. Viitattu 21.6.2014. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Boxe, morto ex campione Carmelo Bossi *Rai News*.  23.3.2014.  Arkistoitu 6.8.2020. Viitattu 23.3.2014. (italiaksi)
2. 1 2  Sports Reference LLC
3. 1 2  Wallechinsky, s. 197
4. ↑  Lounasheimo, s. 719
5. ↑  Lounasheimo, s. 702
Johannes ja Pirkale valmiina seikkailuihin.
**Johannes ja Pirkale** (ranskaksi *Johan et Pirlouit*) on sarjakuva, jonka loi belgialainen sarjakuvapiirtäjä Peyo (Pierre Culliford) vuonna 1952. Sarjakuva ilmestyi belgialaisessa *Le Journal de Spirou* -lehdessä. Tarinat julkaistiin albumeina, joita ehti ilmestyä 13 kappaletta ennen Peyon kuolemaa. 

Johannes ja Pirkale seikkailevat keskiajan Euroopassa. Johannes on kuninkaan uskollinen palvelija ja hänellä on apurinaan lyhyenläntä, kiivasluontoinen Pirkale, joka ratsastaa vuohella nimeltä Esmeralda.

Vuonna 1958 tarinassa *Kuusistrumffinen huilu* ilmestyivät sivuhahmoiksi pienet siniset strumffit *(schtroumpfs)*, jotka saivat pian oman sarjakuvansa.

Historia
--------

*Johannes ja Pirkale* oli Peyon suosikkisarja ja hän piirsi sitä itse ilman studionsa apua.

Suomalaisille lukijoille Johannes ja Pirkale sekä strumffit tulivat tutuiksi sarjakuvalehdistä *Ruutu* ja *Non Stop*. *Non Stopin* kannessa oli lehden logon vieressä kuva Pirkaleesta Esmeraldan selässä. Strumffeista on Suomessa käytetty myös nimityksiä muffet ja smurffit. 

Johanneksen ja Pirkaleen seikkailuja ovat Peyon kuoleman jälkeen jatkaneet muut Studio Peyon kirjoittajat ja piirtäjät. Yvan Delporte, Thierry Culliford ja Alain Maury on merkitty tekijöiksi suomeksikin julkaistuihin albumeihin *Korpin lauma* (Semic 1995, *La horde du Corbeau* 1994) ja *Rotkovuoren trubaduurit* (Semic 1996, alk. *Les troubadours de Roc à Pic* 1995). Albumeja on ilmestynyt edelleen lisää.

Peyon Johannes ja Pirkale -albumit
----------------------------------

1. *Le château de Basenhau* 1954
2. *Le maitre de Roucyboeuf* 1954
3. *Le lutin du bois aux roches* 1955
4. *La pierre de lune* 1956
5. *Le serments des Vicking* 1957
6. *La source des Dieux* 1957, *Jumalten lähde* (Non Stop 6-8/1976)
7. *La fleche noire* 1959, *Musta nuoli* (Non Stop 3-6/1977, albumi Otava 1979)
8. *Le sire de Montrésor* 1960, *Aarnihovin valtias* (Ruutu 1-9, 1975)
9. *La flute a six schtroumphfs* 1960, *Kuusistrumffinen huilu* (Ruutu 23-29/1975, albumi Otava 1977)
10. *La guerre des sept fontaines* 1961, *Seitsemän Lähteen sota* (Non Stop 23-25/1976, albumi Otava 1978, uusi painos 2009)
11. *L'anneau des Castellac* 1962, *Järvilinnan sormus* (Non Stop 20-22/1977, albumi Otava 1979)
12. *Le pays maudit* 1964, *Strumffien maa* (Non Stop 5-10/1975, albumi Otava 1978)
13. *Le sortilège de Maltrochu* 1970, *Sysivuoren kirot* (Ruutu 5-16 1974)

Flauryn Johannes ja Pirkale -albumit
------------------------------------

1. 14: *La horde du corbeau* 1994
2. 15: *Les troubadours de Roc-à-Pic* 1995
3. 16: *La nuit des sorciers* 1998
4. 17: *La Rose des sables* 2001

Aiheesta muualla
----------------

* Johannes ja Pirkale. Kimmo Lakoman sarjakuvasivut.
* Johan et Pirlouit (Arkistoitu – Internet Archive). Dupuis. (ranskaksi)
**Kakait** on nimitys Ahl-i Haqq-uskonnon eli jarsanismin harjoittajille Irakissa. Uskon harjoittajia asuu myös Iranin puolella, jossa heitä kutsutaan kuitenkin nimellä *Yaresan*.

Asuinalue ja lukumäärä
----------------------

Kolme kakaimiestä Sulaimaniyyassa, Irakin Kurdistanissa.
Kakaita asuu eri puolilla Irakin Kurdistania, sekä Iranin Azerbaidžanissa Irakin ja Iranin rajan toisella puolella. Iranissa heistä käytetään kuitenkin nimeä *Yaresan*. Yhteensä kakaita on noin 75 000–200 000. Pakolaisuuden takia kakaita asuu nykyisin myös Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.

Historia
--------

Kakaiden alkuperästä on useita eri teorioita. Heidän uskontonsa on liitetty ennen islamin tuloa harjoitettuihin paikallisiin uskomuksiin, mutta ryhmän on esitetty myös muodostuneen mongolien hyökkäyksien jälkeen 1200-luvulla tai Osmanien ja Safavidien välisten kiistojen aikana 1500-luvulla. Toisen tarinan mukaan ryhmän perusti Sayyid Ishaq, joka tunnettiin sittemmin nimellä Sultan Sohak, Hawramanissa 1300-luvulla. Saddam Husseinin Irakissa kakait joutuivat muiden kurdien tapaan maan hallituksen arabialaistamispolitiikan kohteeksi, jolloin heidän perinteisesti asuttamilleen alueille siirrettiin arabeja maan muista osista. Isis-järjestön otettua haltuunsa alueita Irakissa myös kakai-kyliä päätyi sen vallan alle ja he joutuivat muiden uskonnollisten vähemmistöjen tapaan vainon kohteiksi. Osa heistä on liittynyt Isisiä vastaan taisteleviin asejoukkoihin.

Kulttuuri
---------

Kakaiden uskonnon tyypillinen piirre on sen salassa pitäminen. Uskon piirteiden salassa pitäminen liittyy pelkoihin vainoista pääosin islamin uskontoa harjoittavan valtaväestön taholta. Kakaiden uskonnossa on piirteitä islamin ohella myös vanhemmista mesopotamialaisista uskonnoista. Šiialaisten tapaan he korostavat Muhammadin ottopojan ja serkun Ali ibn Abi Talibin tärkeyttä. Jesidien tapaan he uskovat myös jälleensyntymiseen. Muslimien tapaan kakait viettävät paastoa, mutta ramadanin sijaan paastoaika on vain kolmipäiväinen. Kakaiden pyhä kirja on nimeltään *Zanur*. Kakait tunnistaa usein suurista viiksistä, joita muslimit pitävät kakaista poiketan tavallisesti lyhyinä.

Etnisesti kakait mieltävät itsensä kurdeiksi, mutta ovat ajaneet myös omaa erillistä poliittista asemaansa. Irakin tai Irakin Kurdistanin perustuslaissa heitä ei mainita omana erillisenä ryhmänään. Heillä on kuitenkin yksi kiintiöpaikka Halabjan maakunnan valtuustossa. Kakait puhuvat kieltä nimeltä *macho*, joka määritellään vaihtelevasti joko kurdin tai guranin murteeksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Michael M. Gunter: *Historical Dictionary of the Kurds*, s. 152. Toinen painos. The Scarecrow Press, 2011. (englanniksi)
2. ↑  A religious minority in Iraq - A secret sect *The Economist*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
3. 1 2 3  Karlos Zurutuza: Where a moustache can mean life or death *Al Jazeera*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
4. 1 2 3  Mohammed A Salih, Wladimir van Wilgenburg: Iraq's Kakais: 'We want to protect our culture' *Al Jazeera*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
5. ↑  Saad Salloum: Who are Iraq's Kakai? *Al-Monitor*. Viitattu 10.4.2017. (englanniksi)
**Rannveig Guðmundsdóttir** (s. 15. syyskuuta 1940) on islantilainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Islannin sosiaaliministerinä vuosina 1994–1995 sekä kansanedustajana Alþingissä vuosina 1989–2007.

Rannveig syntyi Ísafjörðurissä. Vuosina 1956–1962 hän työskenteli posti- ja puhelintyöntekijänä Ísafjörðurissä, vuosina 1962–1963 ja 1967–1968 toimistotyöntekijänä ja myyjänä. Vuosina 1970–1972 hän opiskeli tietotekniikkaa Oslossa ja Reykjavíkissä, minkä jälkeen hän työskenteli Loftleiðir-lentoyhtiön tietokoneosastolla vuosina 1972–1976. Vuosina 1978–1988 hän istui Kópavogurin kunnanvaltuustossa ja toimi sen puheenjohtajan vuosina 1980–1981, 1982–1983 ja 1986–1987. Vuosina 1987–1988 hän toimi kunnanhallituksen puheenjohtajana. Vuonna 1989 hänet valittiin Alþingiin. Vuosina 1989 ja 1996 hän istui Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa. Vuosina 1991–1994 hän toimi Alþingin sosiaalivaliokunnan puheenjohtajana. Vuosina 1993–1994 ja 1995–1996 hän toimi Alþýðuflokkurinnin parlamenttiryhmän puheenjohtajana. Vuosina 1994–1995 hän toimi Davíð Oddssonin hallituksessa sosiaaliministerinä. Vuosina 1996–1999 hän toimi sosiaalidemokraattisen parlamenttiryhmän puheenjohtajana ja vuosina 1999–2001 sosiaalidemokraattisen liiton parlamenttiryhmän puheenjohtajana. Vuonna 2004 hän toimi Pohjoismaiden neuvoston puheenjohtajana. Vuosina 2005–2007 hän toimi Alþingin 1. varapuhemiehenä.

Lähteet
-------

1. ↑  Rannveig Guðmundsdóttir *Æviágrip þingmanna frá 1845*. Alþingi.  Arkistoitu 14.4.2023. Viitattu 14.4.2023. (islanniksi)
**Elizabeth Gilbert** (s. 18. heinäkuuta 1969) on yhdysvaltalainen kirjailija, jonka menestynein teos on *Omaa tietä etsimässä Italiassa, Intiassa ja Indonesiassa* (*Eat Pray Love*, 2006, suom. 2007) ja sen jatko-osa *Tahdonko? Kuinka päädyin naimisiin* (*Committed. A Skeptic Makes Peace with Marriage*, 2010, suom. 2011).

Gilbert on kotoisin Connecticutista ja opiskeli New Yorkin yliopistossa politiikan tutkimusta. Hän työskenteli kokkina ja tarjoilijana ja kirjoitti moniin eri lehtiin. Ensimmäinen kirja, novellikokoelma *Pilgrims*, ilmestyi vuonna 1997.

Pitkällä matkallaan, josta kerrotaan *Omaa tietä etsimässä* -teoksessa, Gilbert tapasi Jose Nunesin ja meni tämän kanssa naimisiin 2007. Liitto päättyi eroon vuonna 2016. Vuonna 2017 hän juhlisti rakkauttaan Rayya Eliasin kanssa yksityisessä seremoniassa. Elias menehtyi vuoden 2018 alussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Reetta Kangastie: Uhrautujat, mukautujat ja vapautujat *gradu*.  2014. Viitattu 10.3.2018.
2. ↑  Bio *Elizabeth Gilbert*. Viitattu 10.3.2018.
3. ↑  Author Bio *Lit Lovers*. Viitattu 10.3.2018.
4. ↑  Eat, Pray, Love author Elizabeth Gilbert and Rayya Elias celebrate love in private ceremony *The Guardian*. Viitattu 10.3.2018.
5. ↑  Eat Pray Love author Elizabeth Gilbert announces death of her partner *The Telegraph*. Viitattu 10.3.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Elizabeth Gilbert profile Washington Post 2010

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
	+ 2
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
George Monck, Albemarlen ensimmäinen herttua.
**George Monck**, Albemarlen ensimmäinen herttua (6. joulukuuta 1608 Devon – 3. tammikuuta 1670 Lontoo) oli englantilainen sotilas ja poliitikko, jolla oli merkittävä rooli restauraatiossa eli monarkian palauttamisessa Englantiin yksitoista vuotta kestäneen tasavallan ajan jälkeen. Hän osallistui kahdeksankymmenvuotiseen sotaan, Irlannin kapinan kukistamiseen sekä Englannin sisällissotaan aluksi rojalistien puolella ja vuodesta 1646 parlamentin puolella.

Englannin protektoraatin viimeisinä vuosina Monck oli joukkoineen Skotlannissa. Hän ulotti ensimmäistä kertaa Skotlannin historiassa englantilaisten vallan Ylämaihin ja Skotlannin saarille. Monck aloitti marssin etelään tammikuussa 1660 lumipeitteistä tietä pitkin. Hän määräsi miehet kahlaamaan Tweedjoen yli, koska silta oli liian pieni kuudelle tuhannelle sotilaalle. Lontoossa hänet valittiin uuteen rojalistienemmistöiseen parlamenttiin, joka kutsui Kaarle II:n takaisin Englantiin ja toteutti restauraation. Monck hajotti New Model Armyn lukuun ottamatta omaa rykmenttiään, joka on vielä nykyäänkin olemassa. Kuningas palkitsi Monckin lukuisilla arvonimillä sekä Sukkanauharitarikunnan jäsenyydellä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  George Monck, 1st duke of Albemarle *britannica.com*. Viitattu 30.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Coldstream Guards recreate Monck's march to London *The Berwickshire News*.  13.1.2010. Viitattu 31.3.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Monck**.
* George Monck's Observations upon Military & Political Affairs: The foremost English handbook of Generalship and Statecraft
* September 1, 1651 the day a fifth of Dundee’s population were massacred Dundee Evening Telegraph

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
George Milne.
**George Francis Milne** (5. marraskuuta 1866 Aberdeen, Skotlanti – 23. maaliskuuta 1948 Lontoo) oli brittiläinen sotamarsalkka, joka toimi Britannian pääesikunnan päällikkönä vuosina 1926–1933.

Milne valmistui Woolwichin kuninkaallisesta sotilasakatemiasta vuonna 1885 ja Camberleyn yleisesikuntakoulusta vuonna 1897. Hän osallistui tykistöupseerina Omdurmanin taisteluun vuonna 1898. Buurisodan aikana vuosina 1899–1902 Milne toimi everstiluutnanttina Herbert Kitchenerin esikunnan tiedusteluosastolla. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa Milne oli neljännen divisioonan komentajana, ja hän johti sitä sodan alussa Le Cateaun, Marnen ja Aisnen taisteluissa. Hänet ylennettiin lokakuussa 1914 prikaatinkenraaliksi ja seuraavana vuonna kenraalimajuriksi, ja siirrettiin sen jälkeen Balkanille Salonikin rintamalle 27:nnen divisioonan komentajaksi. Tammikuusta 1916 alkaen Milne oli kaikkien Salonikiin sijoitettujen brittiläisten joukkojen komentaja ranskalaisen ylipäällikön, Maurice Sarrailin alaisuudessa. Britannian armeijan esikuntapäällikkö William Robertson ei kuitenkaan halunnut hyökkäyksiä käynnistettävän Salonikin rintamalla, mikä rajoitti Milnen toimintamahdollisuuksia. Tilanne muuttui kun Sarrail korvattiin uudella ylipäälliköllä, ja saatuaan luvan Milne komensi huhtikuussa 1917 joukkonsa hyökkäykseen Dojran-järvellä. Operaatiossa malariasta kärsineet brittijoukot kokivat suuria tappiot ilman merkittävää menestystä. Ympärysvallat eivät tämän jälkeen toteuttaneet Salonikin rintamalla hyökkäysoperaatiota ennen syksyn 1918 menestyksekästä Vardarin offensiivia.

Turkin taivuttua aselepoon maailmansodan lopussa Milnen joukot miehittivät Konstantinopolia vuoteen 1920. Samana vuonna hänet ylennettiin kenraaliksi. Vuodesta 1922 Milne toimi itäisen joukko-osaston komentajana, kunnes hänet 1926 nimitettiin imperiumin pääesikunnan (*Imperial General Staff*) päälliköksi vuonna 1926. Hän jäi eläkkeelle 1933 sotamarsalkan arvoisena. Milne aateloitiin ja hänestä tuli paroni *Milne of Salonika and Rubislaw*. Toisen maailmansodan aikana hän palveli vielä kodinturvajoukoissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sir George Milne (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 10.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **George Milne** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Maija Louekari** (s. 1982 Oulu) on suomalainen tekstiilitaiteilija. Hän opiskeli muotoilua ja sisustusta Taideteollisessa korkeakoulussa ja graafista suunnittelua Kööpenhaminassa.

Vuonna 2003 hän voitti ensimmäisen palkinnon Marimekon ja Taideteollisen korkeakoulun järjestämässä Nuoren elämän raamit -suunnittelukilpailussa kuosillaan *Hetkiä.* Vuonna 2006 hänet palkittiin parhaasta kangasmuotoilusta Elle Deco International Design Awards (EDIDA) 2005 -kilpailussa.

Louekari on suunnitellut Marimekolle monia painokuoseja, asusteita ja sisustusesineitä. Syyskuussa 2013 eräässä Marimekkoa kohdanneessa plagiointikohussa hänen *Hetkiä*-kuosinsa todettiin pohjautuvan Markus Lepon valokuvaan 1960-luvun Helsingistä.

Louekari asuu avoliitossa graafikko Kasper Strömmanin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  CV Maija Louekari. Viitattu 28.9.2013.
2. ↑  Näin Marimekko vaihtoi selitystään Hetkiä-kuosin innoittajasta  27.9.2013. Keskisuomalainen.  Arkistoitu 12.9.2017. Viitattu 28.9.2013.
3. ↑  Laari, Susanna: Onko bloggaaja Kasper Strömman Suomen hauskin mies? Me Naiset 22.11.2013, viitattu 17.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Maija Louekari Marimekon sivustolla
* Maija Louekari Finnish Design Shopin sivustolla

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |

 |
Leonid A. Nagornoff Tarpon II kannella HSS:n satamassa
**Tarpon II** on Anker & Jensenin telakalla Norjassa rakennettu 10mR-purjevene. Klassinen purjevene on ns. ensimmäisen R-mittasäännön mukaan rakennettu vene. Venen tilaaja ja alkuperäinen omistaja oli teollisuusmies, todellinen valtioneuvos Leonid A. Nagornoff Pietarista. Nagornoff rakennutti veneen vuoden 1912 Tukholman Olympialaisia varten.
Tarpon ei osallistunut olympialaisiin mutta Nagornoff voitti samana vuonna Keisari Wilhelmin palkinnon Kielerwoche:ssa. Seuraavana vuonna Tarpon jatkoi voitokkaana Solentin ja Isle of Wrightin kilpailuissa

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Nagornoff muutti Venäjän vallankumousta pakoon Helsinkiin. Nagornoff ja Tarpon II olivat tuttu näky kesäsin Suomessa ja hänet mainitaan NJK:lla Pietarin Keisarillisen Pursiseuran edustajana. Tarpon II rekisteröitiin Suomeen tultuaan tuttuun NJK:iin jonka lipun alla Tarpoon II jatkoi purjehduksiaan. Kesällä 1930 hän purjehti Hollantiin asti josta hänelle myönnettiin NJK:n Suuri Purjehdusmerkki (Det Större Seglartecknet). Kaiken kaikkeaan Nagornoff purjehti Tarponilla 178 000 meripeninkulmaa, viimeisenä purjehduskesänään 1955 Nagornoff oli yli yhdeksänkymmenen vanha. Tarpon II:n kotisatamana oli yli 50 vuoden ajan HSS, jonka jäsen Nagornoff oli myös. Nagornoff kuoli vuonna 1963.

Veneen rakensi Anker & Jensen Norjassa. Sen purjenumero on L 3 ja se on nykyisin matkapurjeduskäytössä. Rakenne on Hoduras-mahonkia, kaaret tammesta, kansi oregon pine. Viimeisin tiedossa oleva kotisatama on Blommeholm Oslossa.

Omistajat
---------

Tarpon II vuonna 1916 ennen Suomeen tuloaan
Tarpoon II omistajaluettelo:

Nykyinen omistaja:  

Vuosi: 2008: Marius Borg   

Aikaisemmat omistajat:  

Vuosi: 1998; Linda Rui / Håkon Honningsvåg KTK Oslo   

Vuosi: 1962; Kurt & Thor Dahl HSS Helsinki  

Vuosi: 1958; Otto Wetterhof HSS Helsinki  

Vuosi: 1912; Leonid A. Nagornoff Pietari / NJK, HSS Helsinki, ESS Tammisaari   

Nykyiset omistajat ostivat Tarponin Kurt Dahlin lapsilta 1998

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

*

Lähteet
-------

* På glittrande våg - Helsingfors Segelsällskap 1893-1993, Rolf Kokkola ISBN 952-90-4476-3
* NJK Årsbok m.m. 1928, 1931, 1934 ...
* Nyländska Jaktklubben 1861-1961, Tor Smedslund 1961
* Finlands segeljakter, Pekka Barck ISBN 952-5045-14-5
*Tämä artikkeli käsittelee koulua Kotkassa. Myös Hyvinkäällä on Hakalan koulu.*

**Hakalan koulu** on peruskoulu Kotkassa kaupungin itäosassa entisen Karhulan kauppalan alueella. Koulussa toimivat vuosiluokat 1–6 ja sen oppilasmäärä on noin 170 (2011).

Historia
--------

Hakalan koulun historia alkaa Sunilan yhteiskoulun perustamisesta vuonna 1960. Koulu oli aluksi 5-luokkainen oppikoulu. Arkkitehti Osmo Siparin suunnittelema koulurakennus valmistui vuonna 1961. Voimistelusali valmistui vuonna 1964. Vuonna 1967 koulu muuttui 8-luokkaiseksi oppikouluksi ja lukiosiipi valmistui vuonna 1969. Vuonna 1974 peruskoulujärjestelmään siirryttäessä koulun uudeksi nimeksi tuli Hakalan peruskoulun yläaste ja lukio. Lukion nimi vaihtui vuonna 1985 Sunilan lukioksi. Lukio lakkautettiin vuonna 1991 ja yläaste vuonna 1995.

Nykymuotoinen Hakalan koulu syntyi vuonna 1995, jolloin Metsäkulman ja Sunilan ala-asteet, Tapion erityiskoulu sekä Hakalan yläaste lakkautettiin ja koulusta muodostettiin peruskoulun vuosiluokat 1–6 käsittävä oppilaitos.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hakalan koulu – Historia *kotkankoulut.fi*. Viitattu 22.11.2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Hakalan koulun verkkosivut
Kuu kuvattuna käyttäen kaukoputken okulaarisuurennusta.
**Digiscoping** on melko uusi tapa ottaa valokuvia digikameralla kaukoputken läpi okulaarisuurennosta käyttäen. Kyseinen metodi on jo ollut lintuharrastajilla käytössä jonkin aikaa ja yleistyy nyt tähtitieteen harrastajien joukossa. Jo halvalla webbikameralla on mahdollista saada komeita ja suhteellisen tarkkoja kuvia koska ilmakehän turbulenssin ja maan pyörimisliikkeen vaikutuksia voidaan korjata käyttäen hyväksi kuvien pinoamista. Siinä kokonaiskuva muodostetaan yhdistämällä useita lyhyitä valotuksia. Kuvan laatua voidaan muutenkin parantaa digitaalisen kuvankäsittelyn avulla. 

Saatavilla on myös yleiskäyttöisiä sovittimia, joiden avulla kamera voidaan kätevästi kiinnittää kaukoputken okulaariin.

Tuoreempi muunnelma digiscopingista on nimeltään *phonescoping*, jossa käytetään kamerapuhelinta digikameran sijasta. Etuna on se, että puhelin kulkee yleensä helpommin mukana, sekä mahdollisuus esimerkiksi lähettää välittömästi multimediaviestinä ottamiaan kuvia.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Digiscoping** Wikimedia Commonsissa

* 
* OJO NATURAL
* Digiscoping (Arkistoitu – Internet Archive) Ursan sivuilla
* (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli käsittelee Riihimäen kaupunginosaa. Sanan muista merkityksistä katso Kumela (täsmennyssivu).*

**Kumela** on kaupunginosa Riihimäellä. Alue on yksinomaan omakoti- ja rivitaloaluetta. Siellä on myös ruokakauppa, autokauppa ja huoltoasema. Kumelassa on myös kaksi puistoa: Kumelanpuisto ja Vehmaspuisto. Asukasluku oli vuonna 2015 noin 1 163.

Alueen muodostumisen kannalta ratkaisevaa oli Kumelan lasitehtaan perustaminen 1930-luvulla sekä myös Riihimäen lasitehtaan perustaminen ennen tätä vuonna 1910. Kumelan lasitehdas sai alkunsa, kun lasinkaivertaja Toivo Kumén perusti paikalle vuonna 1933 lasimaalaamon ja kaivertamon. Ensimmäinen tuotantorakennus, hiomo, rakennettiin 1934. Sitten kaivertamossa työskennelleet Kuménin veljekset Toivo, Ilmari ja Oiva muuttivat sukunimensä Kumelaksi ja perheyhtiö Osakeyhtiö Kumela perustettiin 1936. 

Talvisota pysäytti tehtaan toiminnan, mutta sotien jälkeen toimintaa laajennettiin. Tehtaassa oli alkujaan vain koristelasiin keskittynyttä tuotantoa, mutta sittemmin tuotantoa laajennettiin käyttölasiin ja siellä valmistettiin muun muassa lääkelasia ja pulloja Alkolle sekä myös valaisinlasia. Pullotuotanto päättyi tehtaassa 1960. Monista tuotannon uudelleenjärjestelyistä ja toiminnan kehittämisestä huolimatta vaikeudet jatkuivat 1970-luvulla ja lasitehtaan toiminta päättyi konkurssiin 1985. Tämän jälkeen tehdas rakennuksineen purettiin ja tilalle nousi rivitaloalue.

Lähteet
-------

1. ↑  Tilastokirja 2016 - Riihimäki Kotikaupunki (Arkistoitu – Internet Archive) (sivu 9, kohta Taajama-alue, rivi Kumela, vuosi 2015), riihimaki.fi, viitattu 1.8.2020.
2. ↑  Juho Haavisto & Sami Louekari - Riihimäen jälleenrakennuskauden pientaloaluetarkastelu, Patastemäki - Kumela - Hirsimäki - Petsamo (sivu 55 - Aluettainen tarkastelu, kohta 4. Kumela, Alueen historia), docplayer.fi, viitattu 31.7.2020
3. ↑  Kumela - tutustu lasitehtaan historiaan - Meillä kotona, meillakotona.fi, viitattu 1.8.2020.
**Siamanna** (sardiksi *Siamànna*) on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 812 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 28,36 neliökilometriä. Se sijaitsee 100 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Altitudini dei comuni tramite DEM *Italian kuntien pinta-alat ja korkeus merenpinnasta*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)
2. 1 2  Istat - Istituto nazionale di statistica: Bilancio demografico al 30/11/2016 *Italian tilastokeskuksen väestötilasto alueittain, maakunnittain ja kunnittain*. Viitattu 16.04.2019. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Siamanna** Wikimedia Commonsissa

Oristanon maakunta
Abbasanta | Aidomaggiore | Albagiara | Ales | Allai | Arborea | Ardauli | Assolo | Asuni | Baradili | Baratili San Pietro | Baressa | Bauladu | Bidonì | Bonarcado | Boroneddu | Bosa | Busachi | Cabras | Cuglieri | Curcuris | Flussio | Fordongianus | Ghilarza | Gonnoscodina | Gonnosnò | Gonnostramatza | Laconi | Magomadas | Marrubiu | Masullas | Milis | Modolo | Mogorella | Mogoro | Montresta | Morgongiori | Narbolia | Neoneli | Norbello | Nughedu Santa Vittoria | Nurachi | Nureci | Ollastra | Oristano | Palmas Arborea | Pau | Paulilatino | Pompu | Riola Sardo | Ruinas | Sagama | Samugheo | San Nicolò d’Arcidano | San Vero Milis | Santa Giusta | Santu Lussurgiu | Scano di Montiferro | Sedilo | Seneghe | Senis | Sennariolo | Siamaggiore | Siamanna | Siapiccia | Simala | Simaxis | Sini | Siris | Soddì | Solarussa | Sorradile | Suni | Tadasuni | Terralba | Tinnura | Tramatza | Tresnuraghes | Ula Tirso | Uras | Usellus | Villa Sant'Antonio | Villa Verde | Villanova Truschedu | Villaurbana | Zeddiani | Zerfaliu
**Southwarkin tuomiokirkko** (engl. *Cathedral and Collegiate Church of St Saviour and St Mary Overie*) on katedraali Lontoon Southwarkissa, lähellä London Bridgeä.

Historia
--------

Swithun perusti pappisyhteisön Southwarkiin 800-luvulla. Ensimmäinen paikalla ollut kirkko, josta on maininta Domesday bookissa vuodelta 1086, on kokonaan hävinnyt ja vuonna 1206 suuri osa St Maryn kirkosta tuhoutui tulipalossa. Nykyisen kirkon vanhimmat osat ovat peräisin palon jälkeisestä jälleenrakennuksesta. Kirkko valmistui 1300-luvulla.

Seurakuntalaiset ostivat kirkon kuningas Jaakko I:ltä ja kunnostivat sen. 1800-luvun puolivälissä se oli päässyt niin huonoon kuntoon, että vaadittiin sen purkamista. Arthur Blomfieldin suunnittelema uusi kirkkolaiva rakennettiin vuosina 1889–1897. Seurakuntakirkosta tehtiin Southwarkin hiippakunnan katedraali vuonna 1905.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Southwark Cathedral, London *Sacred Destinations*. Viitattu 1.1.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Southwark Cathedral *History.UK.com*.  1.7.2004.  Arkistoitu 2.1.2014. Viitattu 1.1.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Southwarkin tuomiokirkko** Wikimedia Commonsissa
**S/S Fritz S.** oli suomalaisen varustaja Ernst Sohnin omistaman Rederi Sohn Ab -laivanvarustamon nimissä ollut höyryrahtilaiva eli "rahtihöyry".

Laiva valmistettiin Norjan Kristianiassa vuonna 1907 Nylands Verkstedin (Nylands Værksted) telakalla. Tuolloin laivan nimenä oli D/S Biscaya. Vuonna 1917 laiva siirtyi Britannian hallituksen omistukseen kahdeksi vuodeksi ja palautui taas alkuperäiselle omistajalleen Dampskibs-I/S Garonne:lle Norjaan vuonna 1919 säilyttäen alkuperäisen nimensä.

Vuonna 1938 Ernst Sohn osti laivan rahtilaivaksi Suomeen ja antoi sille nimeksi Fritz S. Laivan kotisatama vaihteli: aluksi se oli Helsinki, sitten järjestyksessä: Koivisto, Pori, Viipuri, Helsinki, Espoo ja jälleen Helsinki.  Aluksesta tuli jatkosodan aikana viipurilainen ja tuolloin aluksen omistajaksi merkittiin Ernst Sohnin tytäryhtiö Trångsunds Ångfartygs Ab.

Laulu laivasta
--------------

Laivasta kerrotaan 13-säkeistöisessä merimieslaulussa "Skönemanni-Heikki" (eli "Eldari-Heikki"):

*Skönemanneja tunnen ma monta, yksi niistä on voittamaton.*

*Elo hällä ol´niin voittamatonta ja siit´ei välitä hän hitto vie.*

*Fritz S:ssä föörissä siellä, hänet Heikkinä tunnettihin*

*ja jos kohtaamme elämän tiellä, jälleen yhdessä ryypättäisiin*

  

Laulu loppuu säkeistöön: 

*Fritz S:ssä föörissä siellä, käy dunkkina Heikin nyt tie,*

*ja jos kohtaatte elämän tiellä, skönemannien terveiset vie.*

Historia
--------

* 1907 - 1917 D/S Biscaya, D/S I/S Garonne, Kristiania (nyk. Oslo), Norja
* 1917 - 1919: D/S Biscaya, British Government, Lontoo, Englanti
* 1919 - 1938: D/S Biscaya, D/S I/S Garonne, Kristiania (nyk. Oslo), Norja
* 1938 - 1957: S/S Fritz S. Rederi Sohn Ab. (Ernst Sohn, Lönnrotink. 23) Helsinki (myös Pori, Kotka, Uuras)
* 23.11.1957: Alus romutetaan J. Bakker:in toimesta Bruggessa, Belgiassa.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑

Lisää aiheesta
--------------

* valokuva: Digitalt Museum, Norja (kuvassa D/S Biscaya Norjassa)
* (Arkistoitu – Internet Archive) valokuva: Äänimeri, Suomi (kuvassa S/S Fritz S.)
* (Arkistoitu – Internet Archive) valokuva: Rauman merimuseon kokoelmista (kuvassa S/S Fritz S.)
* (Arkistoitu – Internet Archive) valokuva: Sjöhistoriska Museét, Tukholma, J. Robert Bomanin kokoelmista (kuvassa S/S Fritz S.)
* (Arkistoitu – Internet Archive) valokuva\_ Rauman merimuseo (kuvassa Fritz S:n miehistöä Lontoossa vuonna 1951)