recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kerran elettyä** on laulaja-lauluntekijä Pauli Hanhiniemen omaelämäkerta, joka julkaistiin vuonna 2016.

Hanhiniemi aloitti kirjan kirjoittamisen kustantajan aloitteesta. Kirjassa on otteita Hanhiniemen vuonna 2004 julkaisemasta muistelmakirjasta *Soitto on sanoja*. Hanhiniemi on kertonut, että kirjan alkusysäys oli se, että hän halusi kertoa kolmelle lapselleen, missä oli ollut ja mitä tehnyt. Että he saisivat tietää asioita, joita hän ei ollut heille tajunnut tai ehtinyt kertoa.

Teos ei ole varsinainen elämäkerta vaan Hanhiniemi tuo kirjassaan esiin merkityksellisiä katkelmia koko elämäntaipaleeltaan. Hän kertoo lapsuudestaan Etelä-Pohjanmaalla Alavudella Itärannan pienessä maalaiskylässä. Tulevista Kolmannen naisen soittajista erityisen merkittäväksi teoksessa muodostuu kitaristi Timo Löyvän osuus. Teoksessa Hanhiniemi kertoo myös tapahtumista ennen Kolmannen naisen läpimurtoa, tarinoita on keikkailusta ja oheistoiminnasta Tallinnassa ja Tartossa esimerkiksi Veltto Virtasen kanssa.

Kirjassaan Hanhiniemi muistelee vaiheita yhtyeittensä Kolmas nainen, Perunateatteri ja Hehkumo kanssa. Kolmannen naisen keskeisestä tuotannosta lähitarkasteluun pääsevät esimerkiksi varhaisemman tuotannon merkkipaalut kuin "Asserin kapakkaan" ja "Äiti pojastaan pappia toivoi". Samoin käsitellään Hyvää ja kaunista – albumin keskeiset kappaleet. Perunateatterin uralta teoksessa nousee esille runsas ulkomaankeikkailu. Teoksessa Hanhiniemi kertoo myös musiikkibisneksen varjopuolista, kun tehdyt sopimukset paljastuvat epäreiluiksi. Kolmas nainen tekin uran alkuvaiheessa tietämättömyyttään huonon kustannussopimuksen, jota se yritti myöhemmin purkaa oikeusteitse siinä onnistumatta. 

Teoksessa on ajallisesti lähes koko Hanhiniemen uran kattavat tekstinäytteet kappaleiden sanoituksista. Kuvituksen osuus on runsas ja se painottuu tuoreempiin otoksiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pekka Ruissalo: Oikaisu: Hanhiniemi kirjoitti kirjansa yksin *Tamperelainen*. Viitattu 14.9.2019.
2. 1 2  Pauli Hanhiniemi muistelee bändiaikoja omaelämänkerrassaan: "Olin lähellä luopua muusikon ammatista" *ET*.  20.10.2016. Viitattu 14.9.2019.
3. 1 2  Pasi Huttunen: Katkelmia suomirockin ikonin pitkältä matkalta *Uljas - Itä-Suomen ylioppilaslehti*.  7.11.2016. Viitattu 14.9.2019.
4. ↑  Pauli Hanhiniemi asui lapsena kyläkoulussa – "Juuret maaseudulla ovat tärkeät" *Maaseudun Tulevaisuus*. Viitattu 14.9.2019.
5. ↑  Iida Korhonen: Pauli Hanhiniemi tylyttää kirjassaan maineikasta levy-yhtiön pomoa – sopimuskiista eteni hovioikeuteen asti *mtvuutiset.fi*.  19.10.2016. Viitattu 14.9.2019.
6. ↑  Senni Loikala: Pauli Hanhiniemi muistelee kohtaamistaan Apulanta-laulajan kanssa: "Päätimme valistaa häntä" *Radio Nova*.  28.10.2016. Viitattu 14.9.2019.
**Pauli Kajavo**, vuoteen 1935 **Paul Krestjaninoff** (3. kesäkuuta 1907 Oulu – 24. huhtikuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen teollisuusneuvos, radiotekniikan insinööri ja yritys- ja järjestöjohtaja.

Kajavon vanhemmat olivat kauppias Aleksei Krestjaninoff ja ravintoloitsija Maria Lydia Appelgren ja puoliso vuodesta 1933 konttoristi Lissi Selma Percklén. Kajavo tuli ylioppilaaksi Torniossa 1926. Hän toimi posti- ja lennätinhallituksen radiokonttorin radioneuvojana 1932–1934 ja sitten Yleisradiossa vastaavassa tehtävässä vuoteen 1936. Opiskeltuaan radiotekniikkaa Teknillisessä korkeakoulussa hän valmistui radiotekniikan diplomi-insinööriksi 1939 ja hänestä tuli Yleisradion suunnitteluinsinööri. Talvisotaan osallistunut Kajavo haavoittui ja tuli sodan jälkeen vuonna 1941 Helvarin palvelukseen. Hän toimi yrityksen lähetinosaston päällikkönä 1941–1945 ja sitten kymmenen vuotta lähetin- ja elektroniikkalaitteiden suunnittelu- ja tuotanto-osaston päällikkönä. Kajavo oli keskeisesti mukana kehittämässä Helvarin radiolaitteita siten vaikuttamassa radioteollisuuden kehittymiseen Suomessa. Vuonna 1954 Kajavo nimitettiin Helvarin toimitusjohtajaksi. Hänen johdollaan Helvar suuntautui myös televisiotuotantoon, joskin luopui siitä myöhemmin 1960-luvulla, keskittyen sähkötarviketuotantoon ja valaistuselektroniikkaan. Kajavon toimitusjohtajan työ yhtiössä päättyi 1967, mutta hän toimi vielä Helvarin johtokunnan konsulttina, siirryttyään Suomen Radioteollisuusyhdistyksen toimitusjohtajaksi. Teollisuusneuvoksen arvon Kajavo sai 1967.

Sota-aikana Kajavo suunnitteli Yleisradion työpajassa ULA-alueella toimivan kannettavan radiopuhelimen, joita valmistettiin 120 kappaletta puolustusvoimien käyttöön.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Pauli Kajavo Viitattu 11.9.2021.
2. ↑  Uusia valokuvia radiotekniikasta sodassa ja rauhassa. Yle. Elävän arkiston blogi, 3.5.2017. Viitattu 11.9.2021.
**Marahouén alue** (ransk. *région de la Marahoué*) on Sassandra-Marahouén piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon keskiosassa. Sen hallinnollinen keskus on Bouaflé. Alueen pinta-ala on 9 092,48 neliökilometriä. Asukkaita on 862 300 henkeä (vuonna 2014, väestönlaskenta).

Marahouén alue rajoittuu pohjoisessa Bérén alueeseen, idässä Gbêkên ja Bélierin alueisiin ja Yamoussoukron autonomiseen piirikuntaan, etelässä Gôhin alueeseen ja lännessä Haut-Sassandran alueeseen. Pinnanmuodostusta leimaavat tasainen ylänkö sekä muutamat alangot ja kukkulat.

Ilmasto on ekvatoriaalinen kaksine sadekausineen. Vuotuinen sademäärä on 1 800–2 000 millimetriä. Tärkeimmät vesistöt ovat Bandama ja Marahoué. Kasvillisuus on etelässä ja lännessä tiheää metsää ja etelässä ja idässä puusavannia.

Alue käsittää Bouaflén, Sinfran ja Zuénoulan departementit. Aliprefektuureja on 18. Kuntia ovat Bouaflé, Bonon, Gohitafla, Sinfra ja Zuénoula.

Asukkaat ovat etupässä guroja, bauleja ja jaureja. Lisäksi on paljon burkinalaisia.

Väestön elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, käsityöammatit, kullankaivu ja teollisuus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat keittobanaani, jamssit, maissi, riisi ja maniokki. Myytäväksi tuotetaan kahvia, kaakaota ja sokeriruokoa. Tuotantoeläimiä ovat naudat, vuohet, siat ja siipikarja. Kullankaivua harjoitetaan sekä perinteisin että nykyaikaisin menetelmin. Teollisuus tuottaa virvoitusjuomia, olutta, kaakaota ja sokeria.

Alueen nähtävyyksiä ovat Marahouén kansallispuisto, Bazrén kutojat, Gohitaflan pyhät kivet, Bandaman ja Marahouén yhtymäpaikka Bozi sekä paikalliset musiikki- ja tanssiperinteet.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Présentation de Marahoué *Côte d’Ivoire politique*. Viitattu 4.2.2022.
2. ↑  Répertoire des localités: Région de la Marahoué *Institut national de la statistique*. Viitattu 4.2.2022.
**Pauli Kalervo Harju** (s. 9. syyskuuta 1960 Rovaniemi) on Pohjois-Pohjanmaan liiton johdossa toimiva Pohjois-Pohjanmaan maakuntajohtaja.

Pauli Harju syntyi kunnanjohtaja Kauno Harjun ja sairaanhoitaja Eira Kantasen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1989 on lehtori Tarja Tolonen. Harju tuli ylioppilaaksi 1979 ja valmistui oikeustieteiden kandidaatiksi 1984, varatuomarin arvon hän sai 1985. Hän toimi Kuusamossa pankkilakimiehenä 1984–1985, Kemijärvellä käräjäoikeuden notaarina 1985 ja pankinjohtajana 1986–1991 ja Pudasjärvellä elinkeinoasiamiehenä 1991–1995. Taivalkosken kunnanjohtajaksi Harju valittiin 1995, Pudasjärven kaupunginjohtajaksi 2004 ja Pohjois-Pohjanmaan liiton maakuntajohtajaksi 2008. Harju työskenteli valtiovarainministeriössä maakuntauudistuksen muutosjohtajana elokuusta 2016 lokakuuhun 2017, palaten takaisin maakuntajohtajaksi ennen vuoden 2019 loppuun asti suunnitellun määräaikaisen tehtävänsä päättymistä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 174. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Ministeriössä työskentelevä Pauli Harju palaa Pohjois-Pohjanmaan maa­kun­ta­joh­ta­jak­si. Kaleva, 25.8.2017.
**Saksan 7. jalkaväkidivisioona** (saks. *7. Infanterie-Division*) oli Weimarin tasavallan maavoimien yhtymä maailmansotien välillä 1922-1934.

Perustaminen
------------

Versailles'n sopimuksen täyttämiseksi 31. heinäkuuta 1920 asevoimien supistamisesta annetun lain mukaisesti jokainen sotilaspiiri (saks. *Wehrkreis*) muodostaisi divisioonan 1. lokakuuta 1920. Übergangsheerin eli siirtymäajan asevoimien Reichswehr-Brigaden 21, 23 ja 24 muodostivat tammikuussa 1921 7. divisioonan, johon kuului kolme jalkaväkirykmenttiä, kenttätykistörykmentti, pioneeripataljoona, viestipataljoona, kuljetuspataljoona ja lääkintapataljoona.

Yhtymä lakkautettiin lokakuussa 1934 ja sen yksiköt siirrettiin muodostettaviin Wehrmachtin 21 uuteen divisioonaan.

Komentajat
----------

Müncheniin sijoitetun Wehrkreis VII:n komentajat olivat oman toimensa ohella divisioonankomentajina. Komentajina olivat:

* jalkaväenkenraali Arnold Ritter von Möhl 1. lokakuuta 1920 – 1. tammikuuta 1923
* kenraaliluutnantti Otto von Lossow 1. tammikuuta 1923 – 20. maaliskuuta 1924
* tykistönkenraali Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein 20. maaliskuuta 1924 – 1. tammikuuta 1928
* jalkaväenkenraali Adolf Ritter von Ruith 1. tammikuuta 1928 - 1. helmikuuta 1930
* kenraaliluutnantti Wilhelm Ritter von Leeb 1. helmikuuta 1930 - 1. lokakuuta 1933

Lähteet
-------

1. ↑  feldgrau.com

Reichswehrin divisioonat

|  |  |
| --- | --- |
| Jalkaväki | 1. - 2. - 3. - 4. - 5. - 6. - 7. |
| Ratsuväki | 1. - 2. - 3. |
**Väärentäjä** (saks. *Die Fälscher*) on vuonna 2007 valmistunut itävaltalais-saksalainen elokuva, jonka on ohjannut Stefan Ruzowitzky. Elokuva kertoo tositarinan toisen maailmansodan Operaatio Bernhardista, jossa natsit yrittivät horjuttaa liittoutuneiden taloutta syytämällä järjestelmällisesti markkinoille väärennettyjä puntia ja dollareita.

*Väärentäjä* perustuu slovakianjuutalaisen kirjasinsuunnittelija Adolf Burgerin muistelmiin. Burger vangittiin 1942 jäätyään kiinni kirkollisten asiakirjojen väärennöksistä, joiden avulla hän yritti pelastaa juutalaisia pakkosiirrolta. Hän joutui myöhemmin työskentelemään Sachenhausenin rahanväärennösyksikössä.

*Väärentäjä* palkittiin 2007 parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnolla (Itävallan ehdokas).

Tausta
------

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Operaatio Bernhardissa SS-Sturmbannführer Bernhard Krüger perusti Himmlerin käskystä Sachsenhausenin keskitysleirille leirin vangeista koostuvan rahanväärennösyksikön, jota myöhemmin täydennettiin muilta leireiltä tuoduilla vangeilta. Vangit valmistivat lähes täydellisesti väärennettyjä 5, 10, 20, ja 50 punnan seteleitä lähes yhdeksän miljoonaa kappaletta. Leirillä painetun rahan arvo oli yhteensä 134 610 810 puntaa. Operaatio Bernhardin tarkoitus oli horjuttaa Ison-Britannian taloutta kasvattamalla maan inflaatiota. Rahat aiottiin pudottaa lentokoneista Britannian yllä, mutta suunnitelmasta luovuttiin sen epävarmuuden vuoksi. Raha käytettiin sen sijaan strategisten tarvikkeiden hankkimiseen ulkomailta sekä Saksan ulkopuolella toimivien agenttien palkkioihin.
Punnan jälkeen oli tarkoitus edetä dollareihin, mutta rahanväärennösyksikön vankien viivytystoimien johdosta väärien dollareiden tuotanto jäi pieneksi.

Operaatio Bernhardia pidetään tuloksiltaan historian suurimpana rahanväärennysoperaationa.

Näyttelijät
-----------

* Karl Markovics - Salomon "Sally" Sorowitsch, juutalainen mestariväärentäjä (Salomon Smolianoff)
* August Diehl - Adolf Burger (kirjailija)
* Devid Striesow - majuri Friedrich Herzog
* Martin Brambach - vääpeli Holst
* August Zirner - tohtori Klinger

Lähteet
-------

1. ↑  Väärentäjä Nordisk Film.  Arkistoitu 2.6.2008. Viitattu 26.8.2008.
2. ↑  Reider, Estee & Ginsberg, Rachel: The Counterfeiters (alkup. julkaisu: Mishpacha Magazine) *Aish.com: Holocaust Studies*.  25.5.2008. Aish.com.  Arkistoitu 28.8.2018. Viitattu 26.8.2008. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Väärentäjä**.
* Rakkautta ja anarkiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Tienfala** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Koulikoron alueen Koulikoron piirissä Malissa. Se sijaitsee Bamakon ja Koulikoron välisen maantien varrella 27 kilometriä Koulikorosta lounaaseen. Kunnassa on 7 000 ja keskuskylässä 1 500 asukasta.

Tienfalan kunnan pinta-ala on 450 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Koulikoron piirin Koulan, idässä Méguétanin, etelässä Katin piirin Baguinéda-Campin ja N’Gabacoron sekä lännessä Safon ja Yélékébougoun kuntiin. Etelässä on Nigerin jokilaakso ja pohjoisessa Mandinguevuorten jatke. Seutu kuuluu Sudanin ja Sahelin siirtymäalueeseen.

Kuntaan kuuluu 16 kylää. Asukkaista 85 % on bambaroita, 5 % somonoja ja bozoja ja 10 % moseja, mandinkoja, fulbeja ja khasonkoja.

Seudun pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, riisi, maissi ja lehmänpapu. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, kalastusta, käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème Recensement Général de la Population et de l’Habitat du Mali (RGPH). Resultats definitifs. Tome 0: Repertoire des villages *instat-mali.org*.  2013.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 1.8.2016.
2. 1 2 3 4  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Tienfala 2008–2012 *fsg.afre.msu.edu*.  2008. Viitattu 1.8.2016. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Mali - Région de Koulikoro: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 1.8.2016.
**Ala-Itävalta** (saks. *Niederösterreich*)  on yksi Itävallan yhdeksästä osavaltiosta. Vuodesta 1986 osavaltion pääkaupunkina on ollut Sankt Pölten. Sitä ennen varsinaista pääkaupunkia ei ollut, ja osavaltion hallintoelimet sijaitsivat sen omien rajojen ulkopuolella Wienissä. Ala-Itävalta on pinta-alaltaan (19 186 km²) maan suurin ja asukasluvultaan (arviolta 1 636 778 vuonna 2015) toiseksi suurin osavaltio.

Ala-Itävalta sijaitsee Itävallan koillisosassa. Ala-Itävallan nimi juontuu siitä, että se sijaitsee alempana Enns-joen juoksulla kuin Ylä-Itävalta.

Ala-Itävalta rajoittuu pohjoisessa Tšekin tasavaltaan ja idässä Slovakiaan. Naapuriosavaltiot ovat lännessä Ylä-Itävalta, kaakossa Burgenland ja etelässä Steiermark.

Ala-Itävallalla on neljä osaa: Waldviertel (Viertel tarkoittaa neljännestä) ja Weinviertel Tonavan pohjoispuolella sekä Mostviertel ja Industrieviertel Tonavan eteläpuolella. Waldviertelin ja Weinviertelin raja on Manhartsberg, Most- ja Industrieviertelin välillä raja on Wienerwald.

Lähteet
-------

1. ↑  Hakulinen, Kerkko ja Paikkala, Sirkka: *Pariisista Papukaijannokkaan*, s. 13. Suomenkieliset ulkomaiden paikannimet ja niiden vieraskieliset vastineet. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus (Kotus), 2013. ISBN 978-952-5446-80-7.
2. ↑  Austria Citypopulation.de. Viitattu 12.9.2015.
3. ↑  Ala-Itävallan viralliset verkkosivut.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ala-Itävalta** Wikimedia Commonsissa

* Ala-Itävallan viralliset verkkosivut (saksaksi)

ItävaltaItävallan osavaltiot

* Ala-Itävalta
* Burgenland
* Kärnten
* Salzburg
* Steiermark
* Tiroli
* Wien
* Vorarlberg
* Ylä-Itävalta
**Pauli Johannes Jalassola** (vuoteen 1935 **Jakobsson**, 23. lokakuuta 1916 Tampere – 28. tammikuuta 2003 Helsinki) oli insinööri ja teollisuusneuvos, joka teki elämäntyönsä kirjapainoalalla.

Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1935 Tampereen yhteislyseosta ja valmistui insinööriksi 1943 Tampereen teknillisestä opistosta, pääaineena kemia. Valmistuttuaan hän aloitti Kuvateollisuus Oy:n teknisenä johtajana ja eteni toimitusjohtajaksi 1957. Vuonna 1964 hän siirtyi Yhteiskirjapaino Oy:n toimitusjohtajaksi.

Yhteiskirjapaino Oy oli perustettu 1912 osuustoiminnallisten keskusliikkeiden kirjapainoksi. Sen osakkaita olivat Pellervo-Seura, Henkivakuutusyhtiö Suomi, Keskusosuusliike Hankkija, Osuuskassojen keskuslainarahasto ja Valio. Yhteiskirjapainossa tehtiin ensisijaisesti osakkaiden painotöitä, joita oli niin paljon, että toiminta oli alusta asti kannattavaa. Töiden hankkimisesta ei aiheutunut kustannuksia, ja konehankinnat perustuivat tiedossa oleviin tarpeisiin. Yhteiskirjapainolla oli vuodesta 1919 oma painotalo Dagmarinkadulla Etu-Töölössä. 

Jalassolan toimitusjohtajakaudella kirjapainon koneisto ja työmenetelmät uudistettiin kilpailukyvyn säilyttämiseksi. Yhtiö alkoi saada mainetta kauniilla painotuotteillaan. Myös ulkomailta, muun muassa Ruotsista ja Neuvostoliitosta alkoi tulla tilauksia. Vuonna 1975 yhtiön painama ratsastusurheilua käsittelevä teos sai Neuvostoliitossa kunniamaininnan työn korkeasta laadusta.

Jalassolaa arvostettiin kirjapainoalalla, ja hän sai monia luottamustoimia alan järjestöissä. Hän toimi muun muassa Graafisen Keskusliiton ja Graafisen Työnantajaliiton hallituksissa. Kielitaitoisena hän edusti usein Suomea graafisen alan kansainvälisissä tilaisuuksissa. Hän oli Vientiyhdistys Finnprintin, Oy Papyrus Ab:n ja Oy Foto-Set Ab:n hallitusten jäsen ja kuului myös Suomen Työnantajain Keskusliiton edustajistoon. 

Hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1977.

Sotien aikana hän toimi ilmatorjuntatehtävissä ja ansioitui Ilmatorjuntarykmentti 1:n patterin päällikkönä. Patteri hoiti ilmatorjuntaa Helsingin Lauttasaaressa ja nykyisen Tapiolan itäosassa Espoossa. Hän osallistui sodan jälkeen aktiivisesti maanpuolustustyöhön Helsingin Reserviupseerien ilmatorjuntakerhon johtotehtävissä. Hän oli sotilasarvoltaan kapteeni.

Yhteiskirjapaino Oy:n toiminta loppui 1980-luvun lopussa. Pauli Jalassola kuoli 2003. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.

Lähteet
-------

* Annastiina Henttinen: Teollisuusneuvos Pauli Jalassola (1916–2003). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 3.9.2012. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Satunnaistettu vertailukoe** (lyh. **RCT** engl. Randomized controlled trial) on tieteellinen koe, jossa koehenkilöt jaetaan arpomalla kahteen tai useampaan ryhmään, joihin vaikutetaan tämän jälkeen eri tavalla. Tyypillisessä satunnaistetusti vertailevassa kokeessa saatetaan esimerkiksi ryhmä päänsärystä kärsiviä koehenkilöitä arpoa kahteen ryhmään, joista toinen saa päänsärkylääkettä ja toinen lumelääkettä.

Kokeissa yksi ryhmä on yleensä verrokkiryhmä, joka voi olla positiivinen tai plasebokontrolloitu. Positiivisen verrokkiryhmän tapauksessa ryhmälle annetaan toista, esimerkiksi yleisesti käytössä olevaa hoitoa. Verrokkiryhmä voi myös olla plasebokontrolloitu, jolloin tälle ryhmälle annetaan lumelääkettä. Koe tulisi toteuttaa plasebokontrolloidun verrokkiryhmän tapauksessa siten, ettei lääkkeen saaja eikä antaja tiedä onko kyseessä lumelääke. Tätä sanotaan kaksoissokkokokeeksi.

Satunnaistettuja vertailevia kokeita pidetään yleisesti kiistattomimpana menetelmänä selvittää eri hoitojen toimivuutta ja vaikutuksia.  Näin vältetään vinoutunut otos.

Satunnaistettuja vertailevia kokeita käytetään etenkin lääketieteessä, mutta myös jossain määrin yhteiskuntatieteissä.

Satunnaistetut vertailukokeet eivät ole ongelmattomia. Sattumanvaraiseen jakamiseen liittyy eettisiä ongelmia ja tulokset eivät välttämättä ole yleistettävissä, vaan saattavat erota esimerkiksi eri maissa toteutettuna. Kokeet voivat olla kalliita toteuttaa ja tarpeeksi suuria koeryhmiä voi olla vaikea saada erityisesti harvinaisten sairauksien tapauksessa. Lisäksi kaikkia vaikutuksia etenkin pitkällä aikavälillä voi olla vaikea mitata. Intressiristiriidat saattavat vääristää tuloksia esimerkiksi julkaisuvinoutuman muodossa. Tämä tarkoittaa, että tutkimuksia lääkkeen vaikutuksista jätetään julkaisematta todennäköisemmin, jos ne ovat epäedullisia lääkeluvan saannin kannalta. 

Siksi joskus käytetään niiden sijaan satunnaista muistuttavia kokeita, kuten sopiva luonnollinen koe tai kvasikoe.

Lähteet
-------

1. ↑  Guyatt, G. H. & Oxman, A. D. & Kunz, R. & Vist, G. E. & Falck-Ytter, Y. & Schünemann, H. J. & GRADE Working Group (2008). "What is "quality of evidence" and why is it important to clinicians?". *BMJ* **336** (7651): 995–8. doi:10.1136/bmj.39490.551019.BE. PMID 18456631. PMC:2364804.
2. ↑  Oxford Centre for Evidence-based Medicine: Levels of evidence *cebm.net*.  16.9.2011. Viitattu 15.2.2012.
**Vera Samuilovna Krepkina** (o.s. **Kalašnikova**; ven. Вера Самуиловна Крепкина (Калашникова), ukr. Віра Самуїлівна Крепкіна (Калашникова), *Vira Samujilivna Krepkina (Kalašnykova)*; 15. huhtikuuta 1933 – 25. huhtikuuta 2023) oli neuvostoliittolainen ja ukrainalainen pikajuoksija ja pituushypyn olympiavoittaja.

Krepkina voitti naisten pituushypyn olympiakultaa Roomassa 1960 olympiaennätystuloksella 637 cm, jolla hän kukisti hallitsevan mestarin, Puolan Elżbieta Krzesińskan kymmenellä senttimetrillä.

Ennen olympiavoittoaan Krepkina oli tunnettu paremminkin pikajuoksijana, ja parhaimmillaan hän sivusi 100 metrin juoksun maailmanennätystä 11,3 s syyskuussa 1958. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän oli voittamassa kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 45,8 s. Neljä vuotta myöhemmin Tukholman EM-kilpailuissa hän sai 100 metrin juoksussa hopeaa ajalla 11,7 s ja 4 × 100 metrillä toistamiseen kultaa ajalla 45,3 s. Olympialaisten viestijuoksuissa hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa joukkueessa niin Helsingissä 1952, Melbournessa 1956 kuin myös Roomassa 1960.

Lähteet
-------

* Kamper, Erich: *Lexikon der 14 000 Olympioniken*, s. 145. Leykam-Verlag, 1983. ISBN 3-7011-7144-0.
* Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 151, 157. , 1988. ISBN 0-14-010771-1.

### Viitteet

1. ↑

Naisten pituushypyn olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1948: Olga Gyarmati |
1952: Yvette Williams |
1956: Elżbieta Krzesińska |
1960: Vera Krepkina |
1964: Mary Rand |
1968: Viorica Viscopoleanu |
1972: Heide Rosendahl |
1976: Angela Voigt |
1980: Tatjana Kolpakova |
1984: Anișoara Cușmir-Stanciu |
1988: Jackie Joyner-Kersee |
1992: Heike Drechsler |
1996: Chioma Ajunwa |
2000: Heike Drechsler |
2004: Tatjana Lebedeva |
2008: Maurren Higa Maggi |
2012: Brittney Reese |
2016: Tianna Bartoletta |
2020: Malaika Mihambo |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Rukajärven rintamatunnus
**Rukajärven rintamatunnus** eli *Rukajärven miesten merkki* on kenraalimajuri Erkki Raappanan johtamien Rukajärven suunnalla jatkosodassa taistelleiden joukko-osastojen epävirallinen tunnus. Se koostuu R-kirjaimesta ja itään osoittavasta miekasta kuvaamassa korpisoturien etenemistä erämaiden halki itään kohti Rukajärveä. Kuva-aiheen reunoilla olevat karhunkäpälät ja ketjut viittaavat heimosotien aikaiseen Itä-Karjalan vaakunaan.

Merkki syntyi vuoden 1941 lopulla 14. divisioonan joukko-osastojen keskuudessa pidetyn suunnittelukilpailun kautta. Kilpailun parhaiksi ehdotuksiksi valittiin alikersantti Martti Sonkamon ja kersantti Bo Bjurströmin ehdotukset. Niitä yhdistellen valistusupseeri, luutnantti Matti Viherjuuri sommitteli merkin muotoon, jonka palkintolautakunta hyväksyi toteutettavaksi. Lautakunnan jäsenenä oli muiden muassa majuri Pentti Perttuli.

Rintamamerkkiä valmistettiin hopeanvärisestä metallista kahta eri kokoa. Merkkiä pidettiin asepuvussa tai komentohihnassa. Valistusupseeri Viherjuuri valmisti merkin myös 16 sentin läpimittaiseksi kohokuvaksi. Sitä jäljennettiin puhdetyönä mäntypuusta veistämällä tuhansia kappaleita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kainuun tykistörykmentin perinteet  18.2.2013. Vuodatus.net:  Pohjois-Suomen tykkimieskilta.  Arkistoitu 19.4.2014. Viitattu 18.4.2014.
Tihvinän kanavajärjestelmän jäänteitä Tihvinän kaupungin lähellä.
Pietari I:n muistomerkki yhdyskanavan luona.
**Tihvinän kanavajärjestelmä** (ven. Ти́хвинская во́дная систе́ма, *Tihvinskaja vodnaja sistema* ) oli Volgan ja Itämeren yhdistänyt vesitie Luoteis-Venäjällä 1800- ja 1900-luvuilla. Se alkoi Rybinskistä ja kulki Mologa, Tšagodoštša, Gorjun, Sominka ja Valtšina -jokien kautta Tihvinän yhdyskanavalle, Tihvinänjokea ja Säsjokea pitkin Laatokalle ja sieltä edelleen Laatokan kanavan ja Nevan kautta Pietariin. Reitin pituus oli 924 kilometriä.

Tihvinän kautta kulki Kiovan Rusin ajoista lähtien idän ja lännen yhdistänyt kauppareitti. 1600-luvulla tavarat kuljetettiin Volgalta Mologaa ja Sominkaa pitkin Sominon satamaan, jossa ne siirrettiin veneisiin tai vietiin maata pitkin Tihvinään. 1700-luvun alussa ryhdyttiin Pietari I:n aloitteesta suunnittelemaan jokien yläjuoksuja yhdistävää kanavaa, mutta rahanpuutteen takia hanke lykkäytyi 1800-luvun alkuun.

Kanavajärjestelmän rakentaminen alkoi vuonna 1802 kenraali François Sainte de Wollantin suunnitelman mukaisesti. Se otettiin käyttöön vuonna 1811, mutta eri puolilta Venäjää komennettujen talonpoikien suorittamat rakennustyöt jatkuivat vielä myöhemminkin. Kaikkiaan rakennettiin seitsemän sulkua sekä 66 yksittäistä sulkuporttia, jotka muutettiin kammiosuluiksi vuoteen 1842 mennessä. Sulutettujen osuuksien yhteispituus oli 188 ja Tihvinän yhdyskanavan pituus 5,33 kilometriä.

Tihvinän kanavajärjestelmää pitkin kuljetettiin Volgalta Pietariin etupäässä viljaa ja puutavaraa ja Pietarista Volgalle sokeria, viinejä ja rautatavaraa. Kalusto käsitti pieniä 1200–1500 puudan yksipurjeisia aluksia, joita kutsuttiin rakennuspaikkojensa mukaan nimillä *tihvinka* ja *sominka*. Kanavalla oli myös matkustajaliikennettä. Matka Rybinskista Pietariin kesti 29 päivää. Kanava tarjosi työtä Tihvinän ja Ustjužnan kihlakuntien talonpojille ja kaupunkilaisille sekä edisti paikallisen teollisuuden kehitystä.

Kanavajärjestelmä menetti taloudellisen merkityksensä Pietarin ja Vologdan välisen rautatien valmistuttua vuonna 1905. Sen jälkeen sitä käytettiin lähinnä puutavaran uittoon sekä maataloustuotteiden kuljetuksiin. Kanava suljettiin virallisesti vuonna 1956, mutta paikoittain se oli käytössä vuoteen 1965 saakka.

Nykyään kaikki sulut ovat rikki ja Tihvinänjoen pinta on laskenut yli viisi metriä. Kanavan jäänteiden tutkimus ja toimenpiteet niiden suojelemiseksi alkoivat 2000-luvun vaihteessa. Jefimovskin taajaman pohjoispuolella sijaitsevalla vedenjakajalla on paikalla käyneelle Pietari I:lle vuonna 1862 pystytetty muistomerkki.

Lähteet
-------

1. ↑  Tihvinän kanavajärjestelmä, Тихвинская водная система *Suuressa neuvostosanakirjassa*.  3. laitos, 1969–1978. Viitattu 4.2.2022. (venäjäksi)
2. 1 2 3  Kultura Leningradskoi oblasti: Tihvinskaja vodnaja sistema *enclo.lenobl.ru*. Viitattu 15.9.2013. (venäjäksi)
3. 1 2 3 4 5  Tihvinskaja vodnaja sistema – istorija i sovremennoje sostojanije *medline.ru*. Viitattu 15.9.2013. (venäjäksi)
4. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija (1-je izdanije), tom 54*, s. 299. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1946. (venäjäksi)
**Elja Arjas** (s. 9. helmikuuta 1943 Tampere) on suomalainen matemaatikko ja emeritusprofessori.

Arjas opiskeli matematiikkaa Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1964. Hän valmistui lisensiaatiksi matematiikan ja tilastotieteen alalta vuonna 1970 ja väitteli tohtoriksi matematiikasta vuonna 1972.

Arjas oli vuosina 1975–1997 Oulun yliopiston sovelletun matematiikan ja tilastotieteen professori. Vuosina 1992–1997 hän toimi Suomen Akatemian akatemiaprofessorina ja 1997–2009 Helsingin yliopiston osa-aikaisena biometrian professorina sekä Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) tutkimusprofessorina.

Arjas on tutkinut muun muassa todennäköisyyslaskentaa. Hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Elja Arjas (ks. Curriculum Vitae) Helsingin yliopiston matematiikan ja tilastotieteen laitos. Viitattu 20.8.2015. (englanniksi)
2. ↑  Facta2001 1. osa palsta 654
3. ↑  Suomalaisen Tiedeakatemian varsinaiset jäsenet  2.9.2014. Suomalainen Tiedeakatemia. Viitattu 29.6.2015.



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project

 |

 |
**Rukajärven piiri** oli Neuvosto-Karjalan paikallinen itsehallintoalue. Se muodostettiin 1920-luvun alussa entisen Aunuksen kuvernementin Rukajärven ja Kiimasjärven kunnista sekä Repolan kunnan itäosasta ja pienemmistä osista Kontokin, Jyskyjärven ja Tunkuan kuntia. 

Vuonna 1926 Rukajärven piirin pinta-ala oli 7 748 km2 ja asukasluku 2 496, joista karjalaisia oli 2 376. Asukastiheys oli 0,32 as/km2. Piirin pinta-alasta oli metsää noin 70 %. Vuonna 1926 piiriin kuului 44 kylää, joista tärkeimmät olivat Rukajärvi, Kiimasjärvi, Luvajärvi, Korpilahti, Kuusiniemi, Nokeus ja Miinoa. 

Rukajärven piirin alue laajeni 1930-luvulla, kun Repolan piiri liitettiin siihen. Vuonna 1933 piirissä oli 5 933 asukasta, joista karjalaisia oli 4 967.

Jatkosodan aikana Rukajärven piiri oli suomalaisten miehittämä vuosina 1941–1944. Rukajärven piiri lakkautettiin jatkosodan jälkeen ja liitettiin Segežan piiriin. Sittemmin suunnilleen entisestä Rukajärven piirin alueesta on muodostettu Mujejärven piiri (1966). 

Karjalan tasavallan entiset piirit

|  |  |
| --- | --- |
| Lakkautetut | Kemijoen piiri • Kiestingin piiri • Kurkijoen piiri • Petrovskin piiri • Poventsan piiri • Pyhäjärven piiri • Repolan piiri • Rukajärven piiri • Šallan piiri • Seesjärven piiri • Soutjärven piiri • Sungun piiri • Suurlahden piiri • Säämäjärven piiri • Tunkuan piiri • Vepsän kansallinen volosti*selvennä* • Vieljärven piiri • Viteleen piiri • Äänisentauksen piiri |
| Leningradin alueeseen liitetyt | Jääsken piiri • Koiviston piiri • Käkisalmen piiri • Raivolan piiri • Raudun piiri • Viipurin piiri |
| Murmanskin alueeseen liitetyt | Kantalahden piiri |
**Tauroeis** (m.kreik. Ταυρόεις) eli **Tauroention** (m.kreik. Ταυροέντιον, lat. *Tauroentium*) oli antiikin aikainen kaupunki Galliassa nykyisen Ranskan alueella. Se sijaitsi nykyisen Le Bruscin kaupungin paikalla.

Tauroeis oli alun perin kreikkalainen siirtokunta. Myöhemmin se kehittyi tavalliseksi roomalaiseksi kaupungiksi.

Maantiede
---------

Tauroeis sijaitsi Gallian etelärannikolla noin 50 kilometriä itään Massalian kaupungista. Hellenistisen ja roomalaisen kauden kaupunki on paikannettu nykyisen Le Bruscin kaupungin Citadellen alueelle. Tauroeisin länsipuolella sen ja Massalian välissä sijaitsi Kitharista, ja Tauroeisista itään Olbia, Athenopolis, Antipolis ja Nikaia.

Historia
--------

Tauroeis oli Massalian perustama siirtokunta ja linnoitus (*epiteikhisma*). Strabonin mukaan se perustettiin rannikon suojaamiseksi barbaareilta. Stefanos Byzantionlaisen lainaama Artemidoros kutsuu sitä myös kelttiläiseksi kaupungiksi. Keramiikkalöytöjen ja rahojen perusteella kaupunki on perustettu 200-luvulla eaa. toisin sanoen suurin piirtein samoihin aikoihin kuin Olbia.

Tauroeisin mainitsevat jo mainittujen lisäksi myös Julius Caesar, Pseudo-Skymnos ja Klaudios Ptolemaios. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Tauroentios* (Ταυροέντιος). Roomalaisella kaudella kaupungin nimi latinalaistui muotoon *Tauroentum*. Kaupunki on säilynyt olemassa ainakin 200-luvulle jaa.

Rakennukset ja löydökset
------------------------

Tauroeisin kaupunki oli ympäröity muureilla, joista on löydetty joitakin osia. Kaupungin alueelta on löydetty kalkkikivestä ja savesta tehtyjen rakennusten jäänteitä. Kaupunki sai vettä akveduktista, josta on myös löydetty osa. Antiikin aikaisia jäänteitä on löydetty myös kaupungin edustalla sijaitsevalta saarelta, jonka nykynimi on Embiez.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*, s. 160. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4 5 6  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "LE BRUSC ("Tauroention") Var, France", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
3. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Tauroeis", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
4. ↑  Taurois/Tauroention *Pleiades*. Viitattu 2.11.2010.
5. ↑  Taurois/Tauroention (Gallia) 5 Le Brusc - Ταυρόεις *ToposText*. Viitattu 2.11.2010.
6. 1 2  "16 A3 Taurois/Tauroention", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
7. 1 2  Strabon: *Geografika* IV s. 180, 184 (4.1.5, 4.1.9).
8. ↑  Pomponius Mela: *De situ orbis* 2.5.
9. ↑  Stefanos Byzantionlainen: *Ethnika*, Ταυρόεις.
10. ↑  Julius Caesar: *Commentarii de Bello Civili* 2.4; Pseudo-Skymnos: *Periplus*; Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 2.10.8.
**Äetsän lyhyttavaratehtaat** (tuotemerkki ÄLY) oli Äetsässä toiminut teollisuuslaitos, jonka perusti vuonna 1929 Lauri Anselmi Hellström (1893–1977). Tehtaiden valmistamia tuotteita olivat mm. sarvi-, galaliitti- ja selluloidikammat, piiput, savukeimukkeet, tupakkapussit, kukkarot ja lompakot, sukka- ja hihanauhat, vyöt, salkut ja olkaimet. Oman valmistuksen ohella yritys toi maahan tupakointivälineitä, selluloidi- ja kumitavaroita, leluja sekä kodin koriste- ja käyttötavaraa. Työntekijöitä oli enimmillään noin 60–70.

Huittisten Keikyässä syntyneen Lauri Hellströmin isä teki sarvikampoja ja kutomasukkuloita, ja poika osallistui jo nuorena niiden myymiseen. Aluksi hän välitti isänsä ja muiden keikyäläisten käsityöläisten tuotteita paitsi Suomeen, myös Viroon ja muihin Baltian maihin, joista toi maahan raaka-aineita. Vuoden 1928 paikkeilla hän hankki auton, jolla hän kiersi tekemässä tukkukauppaa. Seuraavana vuonna oli aika avata oma tehdas Äetsän rautatieaseman lähelle. Oma nelikerroksinen teollisuuskiinteistö valmistui 1933.

Hellström kehitti tehtaissaan kampojen käsityövalmistuksen koneelliseksi teollisuudeksi. 1930-luvulla Äetsän lyhyttavaratehtaat oli vanhin ja suurin täysin koneistettu kampatehdas Suomessa. Tehtaista muodostui myös seudun nahka- ja laukkuteollisuuden uranuurtaja, joka myi laukkuja muun muassa Hollantiin, Ruotsiin, Saksaan ja Tanskaan.

Sotien jälkeen tehtaiden menestys alkoi hiipua, kun verotus suosi tehdastuotannon sijasta kotivalmistusta, josta ei tarvinnut maksaa liikevaihtoveroa. Hellströmin yritys siirtyi kotityönä tehtyjen ja maahantuotujen tuotteiden välitykseen laajan kauppaedustajaverkoston avulla. Kesäkuussa 1960 tehtaiden koneet myytiin huutokaupalla.

Lauri Hellström kuoli 1977, ja Äetsän lyhyttavaratehtaat poistettiin kaupparekisteristä vuonna 1981.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Anneli Kortekallio:Äetsän lyhyttavaratehtaat, Lauri Hellström 1929-1981 (Arkistoitu – Internet Archive), Elinkeinoelämän keskusarkisto 1998. Viitattu 17.8.2014.
2. ↑  Viikki, Raimo: *Suur-Huittisten historia V, Vanha hallintopitäjä hajoaa (1939–noin 1995)*, s. 177–179. Huittinen: , 2001. ISBN 952-91-2874-6.
**Telluurihappo** (H6TeO6) on telluurin happihappoihin kuuluva epäorgaaninen molekyyliyhdiste.

Ominaisuudet ja valmistus
-------------------------

Huoneenlämpötilassa telluurihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja on heikko happo. Telluurihapon pKa-arvo ensimmäiselle deprotonoitumiselle on 7,7. Telluurihappo muodostaa emästen kanssa useita telluraatti- ja vetytelluraattisuoloja. Telluurihappo on melko vahva hapetin. Kuumennettaessa yhdiste hajoaa muodostaen ensin rakenteeltaan polymeerimaista metatelluurihappoa ja noin 300–600 °C:n lämpötilassa telluuritrioksidia.

Telluurihappoa valmistetaan hapettamalla telluuria tai telluuridioksidia vetyperoksidilla, kloorihapolla, typpihapon ja kaliumpermanganaatin tai kromitrioksidin seoksella. Toinen valmistustapa on telluraattisuolojen esimerkiksi bariumtelluraatin reaktio rikkihapon kanssa, jolloin saostuu veteen liukenematonta bariumsulfaattia ja telluurihappo jää liuokseen.

5 Te + 6 HClO3 + 12 H2 O → 5 H6TeO6 + 3 Cl2
TeO2 + H2O2 + 2 H2O → H6TeO6

Lähteet
-------

1. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 1079. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Richard C. Ropp: *Encyclopedia of the Alkaline Earth Compounds*, s. 185–186. Newnes, 2012. ISBN 9780444595539. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 10.10.2018). (englanniksi)
3. 1 2  Egon Wiberg, Nils Wiberg, Arnold Frederick Holleman: *Inorganic chemistry*, s. 592–593. Academic Press, 2001. ISBN 978-0-12-352651-9. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 10.10.2018). (englanniksi)
4. 1 2  N. N. Greenwood & A. Earnshaw: *Chemistry of the Elements*, s. 782. 2nd Edition. Butterworth Heinemann, 1997. ISBN 0-7506-3365-4. (englanniksi)
| "Ählämä-suntraa / Totuuden kasvot"Anita Hirvonen |
| --- |
|  |
| Singlen tiedot |
|  A-puoli | "Ählämä-suntraa" |
|  Julkaistu | 1985 |
|  Tyylilaji | iskelmä |
|  Kesto | 03.12 |
|  Levy-yhtiö | CBS |
| muut singlet |
|  | "Ählämä-suntraa / Totuuden kasvot" |  |

**Ählämä-suntraa** on iskelmätaiteilija Anita Hirvosen single vuodelta 1981. Kappaleen sävelsi Esko Koivumies ja sanoitti Chrisse Johansson. Singlen b-puolena on "Totuuden kasvot", jonka sävelsi Jukka Koivisto ja sanoitti Johansson. Singlen molemmat puolet julkaistiin Anita Hirvosen kokoelma-albumilla *Parhaat* (1985).

"Ählämä-suntraa" kertoo tapahtumista turkkilaisessa saunassa. Se ei ole juurikaan päätynyt Anita Hirvosen myöhemmille kokoelmalevyille, kuten ei myöskään singlen b-puoli. Kappaleita ei ole julkaistu Anita Hirvosen studioalbumeilla..

Lähteet
-------

1. ↑  Anita Hirvonen – Ählämä-suntraa / Totuuden kasvot *Discogs.com*. Viitattu 2.10.2022. (englanniksi)
2. ↑  Anita Hirvonen – Parhaat *Discogs.com*. Viitattu 2.10.2022. (englanniksi)
3. ↑  Anita Hirvonen *Discogs.com*. Viitattu 2.10.2022. (englanniksi)
**Tuiki, tuiki, tähtönen** (engl. *Twinkle, Twinkle, Little Star*) on lastenlaulu, joka tunnetaan monissa maissa. Laulun englanninkielisessä versiossa on yhdistetty ranskalainen laulu *Ah! Vous dirai-je, Maman* (Koska meitä käsketään) vuodelta 1761 ja englantilainen runo, Jane Taylorin kirjoittama *The Star*. *The Star* ilmestyi vuonna 1806 Jane Taylorin ja hänen sisarensa Ann Taylorin kokoelmassa *Rhymes for the Nursery*. W. A. Mozart sävelsi vuosien 1781–1782 paikkeilla 12 muunnelmaa laulusta *Ah vous dirai-je, Maman* (KV 265).

Laulun suomenkieliset sanat on tehnyt Maisa Krokfors. Samaa sävelmää on käytetty useissa muissakin lauluissa, joista Suomessa tunnetuimpia ovat olleet varsinkin kansakouluissa ennen yleisesti laulettu *Koska meitä käsketään* ja *Aakkoslaulu*. 

"Twinkle, Twinkle, Little Star" on mukana Emile Berlinerin ensimmäisillä kaupallisilla gramofonilevyillä. Vuoden 1890 tienoilla äänitetyt "The Lord’s Prayer" ja "Twinkle Twinkle Little Star" valittiin Yhdysvaltain kansalliseen ääniterekisteriin, National Recording Registryyn vuonna 2003.

Lähteet
-------

1. ↑  Who wrote "Twinkle Twinkle Little Star"?
2. ↑  Suomen Äänitearkisto[vanhentunut linkki]
3. ↑  National Recording Registry

Aiheesta muualla
----------------

* Alkuperäinen melodia
* Koska meitä käsketään (wikiaineisto)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tuiki, tuiki, tähtönen**.
**Kyathos** (m.kreik. Κύαθος, lat. *Cyathus*) oli Oineuksen juomanlaskija kreikkalaisessa mytologiassa. Herakleen ollessa Oineuksen luona, Kyathos teki virheen toimessaan, minkä vuoksi Herakles iski Kyathosta yhdellä sormella. Kyathos kuoli iskun voimasta. Toisessa perinteessä kyseisen juomanlaskijan nimi oli **Eurynomos** (m.kreik. Εὐρύνομος, lat. *Eurynomus*).

Yhden version mukaan Herakles olisi suuttunut, koska Kyathos antoi epähuomiossa käsien pesuvedeksi vettä, jota oli aiemmin käytetty jalkojen pesemiseen. Joidenkin tarinan versioiden mukaan Kyathos oli jalosukuinen tai jopa sukua Oineukselle. Vaikka Oineus ymmärsi tapahtuneen olleen vahinko ja antoi Herakleelle anteeksi, niin Herakles halusi jatkaa matkaansa haluten aloittaa alusta jossain muualla. Kyathoksen muistoksi rakennettiin pyhäkkö Fleiuksen kaupungin Apollonin temppelin läheisyyteen.

Kyathoksen tarinasta kerrottiin yksityiskohdiltaan eroavia versioita, mutta niiden kulku on aina pääpiirteittäin sama. Kyathos tekee joko yksinkertaisuuttaan tai huolimattomuuttaan virheen, jonka seurauksena kimpaantunut Herakles läimäyttää tai napauttaa häntä. Kyathos kuolee, vaikka Herakles oli vain tarkoittanut rangaista häntä kevyesti. Antiikin Kreikassa kerrottiin myös muita samankaltaisia tarinoita. Näiden tarkoituksena oli varoittaa vaaroista, joiden kohteiksi nuoret palvelijat ja viininlaskijat saattoivat joutua alistumaan palvellessaan humaltuneita aikuisia miehiä.

Kyathoksen nimi yhdistettiin kyathos-vaasityyppiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hard, Robin: *The Routledge Handbook of Greek Mythology: Based on H.J. Rose's "Handbook of Greek Mythology"*, s. 280. Psychology Press, 2004. ISBN 0415186366.
2. 1 2  *Suuri Tarukirja*, s. 215. Koko Kansan Kirjakerho.
3. 1 2 3  Smith, William: *Dictionary of Green and Roman Biography and Mythology vol. I.*, s. 907–908. Lontoo: Taylor and Walton. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
4. ↑  Graves, Robert: *The Greek Myths, volume two*. Verkkoversiossa ei sivunumerointia, hakusana *Cyathos*. Penguin Group. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
5. ↑  Topper, Kathryn: *The Imagery of the Athenian Symposium*, s. 72. Cambridge University Press, 2012. ISBN 1107011027.
**Tihu järv** (myös *Tihu Suurjärv, Suurjärv, Tihu Esimene järv, Männamaa järv*) on Virossa Hiidenmaalla Hiidenmaan kunnassa Männamaan kylässä sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 51 hehtaaria ja se on 1,6 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Saaria on 19, joiden yhteinen pinta-ala on 5,03 ha. Järven laskuoja on Tihu kraav, joka lähtee järven kaakkoispäästä ja virtaa kaakkoon suoraksi kaivettuna ojana. Järveen laskee oja Keskminejärvestä, joka saa vettä ojasta, joka laskee Kolmannesta järvestä. Tihu kraav yhtyy Luguse jõgeen parin kilometrin päässä järvestä. Joki laskee Saarenmaan ja Hiidenmaan väliseen mereen Jausanlahteen. Järven valuma-alueen laajuus on 7,8 neliökilometriä. Järven suurin syvyys on 0,2 metriä. Järven rantaviivan pituus on 8,5 kilometriä ja sen rannat ovat kokonaan ruohottunutta suota. Rantavedessä on paksu mutapohja. Järven lähiympäristö on autiota metsämaata.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 4) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on tumma (vir. *pehme- ja tumedaveeline järv*).

Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (vir. *makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv*, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia.

Luontoarvoja
------------

Vaikka järvi jäätyy usein umpeen ja jäljelle jäänyt vesi jää hapettomaksi, elää järvessä yleisenä hauki, ahven ja ruutana. Siellä esiintyy myös allikkosalakka, särki, seipi ja made.

Historiaa
---------

Järven pinta-ala on aiemmin ollut 139 ha. Vuonna 1930 järven vedenpintaa laskettiin niin paljon, että järven pinta-ala laski 85 hehtaariin (vuoden 1977 suuruus). Pinta-alan pienentyminen 51 hehtaarilla on tapahtunut tämän jälkeen.

* Syksyinen näkymä järvelle, 2010Syksyinen näkymä järvelle, 2010

Lähteet
-------

1. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 31.3.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Keskkonnaregister: Tihu järv (vee2051300) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 31.3.2017. (viroksi)
4. 1 2  Mäemets, Aare: Eesti NSV järved ja nende kaitse, kalapeedia.et, 1977, viitattu 19.4.2017

Aiheesta muualla
----------------

* hiiumaa.et: Õppe- ja Matkarajad Hiiumaal(viroksi), viitattu 21.4.2017
**Luontokuvaajan matkaopas – Suomi ja muu maailma** on toimittaja ja luontokuvaaja Tuomo Björkstenin teos, jossa hän kertoo kuvin, kartoin ja tekstein parhaista kuvauskohteista eri puolilla maailmaa, joskin pääpaino on Suomessa.

Artikkeleita Suomessa olevista kohteista ovat:

* Kuusamo
* Lappi (jossa myös Norjan kohteita)
* Merikarvia, Meri-Pori ja Kalajoen seutu
* Suomenoja, Espoo
* Langinkoski, Kotka
* Ruissalo, Turku
* Utö, Parainen
* Ahvenanmaa

Muualta maailmasta kohteita on seuraavista maista:

* Hornborga, Ruotsi
* Viro
* Islanti
* Afrikka
* Kenia
* Namibia ja Botswana
* Etelämanner

Omat artikkelit on teerien kuvaamisesta, petojen kuvaamisesta Suomessa ja arktikan eli arktisten vesilintujen muuton kuvaamisesta.

Verkkosivullaan Björksten korjaa kirjaan pujahtaneet virheet: Utö Saaristomeren eteläreunalla eikä Suomenlahdella. Utön omistussuhteissa on virheellinen tieto saaren rakennusten omistussuhteista. Hanna Kovanen omistaa vain vanhan upseerikerhon, muut majoitustojen omistajat ovat kotiseutuyhdistys ja muut utöläiset. Kovanen kuitenkin välittää majoitusta niihinkin.

Afrikka-artikkelissa Kruger on kirjoitettu virheellisesti G:llä.

Arviot
------

Johanna Mehtola kirjoittaa Suomen Luonto -lehdessä, että kirjan kartat esimerkiksi teerien soidinpaikoista arveluttavat häntä. Hän kiittää upeita kuvia mutta olisi kaivannut niihin lajitietoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Björksten, s. 6–7
2. 1 2  Tuomo Björksten: Luontokuvaajan matkaoppaasta löytyneet virheet *bjorksten.fi*. Viitattu 21.9.2015.
3. ↑  Johanna Mehto, Suomen Luonto 2/2014 17.2.2014
Tihkovitsan kylä vuonna 1942.
**Tihkovitsa** (ven. Ти́хковицы, *Tihkovitsy*) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Suuren-Kolppanan maalaiskunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suijanjoen varrella 19,5 kilometriä Hatsinasta lounaaseen. Asukkaita on 280 henkeä.

Kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Vuonna 1848 siellä asui 171 inkerinsuomalaista savakkoa ja 30 inkerikkoa. Suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen ja inkerikot Sivoritsan ortodoksiseen seurakuntaan. Kylän asukkaat olivat keisarillisen hovin apanaasimaiden talonpoikia.

Nykyään Tihkovitsa koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Niistä noin 80 % on asuttuja vain kesällä. Puolentoista kilometrin päässä kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Kylästä on linja-autoyhteys Hatsinaan. Muita palveluja ei ole. Lähistöllä sijaitsee Inkerin kirkon leirikeskus.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 243. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2015).
2. 1 2  Projekt generalnogo plana munitsipalnogo obrazovanija Bolšekolpanskoje selskoje poselenije Gatšinskogo munitsipalnogo raiona Leningradskoi oblasti primenitelno k naseljonnomu punktu derevnja Tihkovitsy, vhodjaštšemu v sostav Bolšekolpanskogo selskogo poselenija: Obosnovanije projekta, tom 2  2010. Sankt-Peterburg:  Region Projekt.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 12.2.2012. (venäjäksi)
3. ↑  von Köppen, Peter: *Erklärender Text zu der ethnographischen Karte des St. Petersburger Gouvernements*, s. 38. St.-Petersburg: , 1867.
4. ↑  Inkerin kirkko: Tihkovitsan leirikeskus sai kappelin *inkerinkirkko.fi*. Viitattu 12.2.2012.
*Tämä artikkeli kertoo Salon kaupungin kylästä. Katso muista merkityksistä Salonkylä.*
**Salon kylä** on entisen Uskelan pitäjän maakirjakylä ja nykyään osa Saloa. Salon kylän kylätontin paikalla sijaitsee nykyisin Salon aluesairaala ja pääterveysasema. Salon kylä antoi nimensä ensinnäkin Salon kappeliseurakunnalle, joka oli yksi Uskelan jo keskiajalla syntyneitä kappeliseurakuntia, sittemmin myös Salon kauppalalle, vaikka itse kauppala ei alkujaan syntynytkään Salon kylän maille. Salon keskiaikainen kappelikirkko sijaitsi mäellä, jonne 1830-luvulla rakennettiin Uskelan uusi kivikirkko. Silloin vanha kappelikirkko purettiin. Salon kylässä oli 1800-luvulla kahdeksan maakirjatilaa. 

Salonjoen ylittävän sillan pieleen, noin 1,5 kilometrin päähän Salon kylästä, liikenteellisesti keskeiseen paikkaan Joensuun kartanon omistamalle maalle syntyi 1800-luvun kuluessa epävirallinen kauppala, joka sai vuonna 1887 kauppalaoikeudet. Kun kauppalan aluetta vuonna 1932 suuresti laajennettiin, tuli Salon kylästä osa kauppalan uutta aluetta. Salon aluesairaala aloitti toimintansa vuonna 1935 Salon kylän Nokan rusthollin entisessä päärakennuksessa. Sittemmin Salon kylän luonne maakirjakylänä on kokonaan hämärtynyt kaupunkirakentamisen edettyä.

Lähteet
-------

1. ↑  Pylkkänen-Vähäkangas-Laine: Joki yhdisti ihmiset, Salo 2006. Kari Alifrosti: Salon ja Uskelan historia 1869-1990, Salo 1996