recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pedro Rocha** (3. joulukuuta 1942 Salto – 2. joulukuuta 2013) oli uruguaylainen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Rocha debytoi Uruguayn maajoukkueessa 1961. Hän kuului Uruguayn joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1962, 1966, 1974 ja 1974. Hän on pelannut 54 maaottelua ja tehnyt niissä 17 maalia.

Lähteet
-------

1. ↑  National Football Teams

Uruguayn joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1962
1 Sosa
2 Troche
3 Emilio Álvarez
4 Méndez
5 Gonçalves
6 P. Cubilla
7 Pérez
8 Cortés
9 Sasía
10 Rocha
11 L. Cubilla
12 Maidana
13 Martínez
14 Soria
15 E. González
16 R. González
17 Eliseo Álvarez
18 Langón
19 Bergara
20 Silva
21 Cabrera
22 Escalada
Valmentaja Corazzo

Uruguayn joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1966
1 Mazurkiewicz
2 Troche
3 Manicera
4 Forlán
5 Gonçalves
6 Caetano
7 Cortés
8 Urruzmendi
9 Sasía
10 Rocha
11 Pérez
12 Sosa
13 Díaz
14 Emilio Álvarez
15 Ubiña
16 Eliseo Álvarez
17 Salva
18 M. Viera
19 Silva
20 Ramos
21 Espárrago
22 Taibo
Valmentaja O. Viera

Uruguayn joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1970
1 Mazurkiewicz
2 Ancheta
3 Matosas
4 Ubiña
5 Montero Castillo
6 Mujica
7 Cubilla
8 Rocha
9 Espárrago
10 Maneiro
11 Morales
12 Santos
13 Sandoval
14 Cámera
15 Fontes
16 Caetano
17 Bareño
18 Gómez
19 Zubía
20 Cortés
21 Losada
22 Corbo
Valmentaja Hohberg

Uruguayn joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Mazurkiewicz
2 Jáuregui
3 Masnik
4 Forlán
5 Montero Castillo
6 Pavoni
7 Cubilla
8 Espárrago
9 Morena
10 Rocha
11 Corbo
12 Santos
13 de Simone
14 Garisto
15 González
16 Cardaccio
17 Jiménez
18 Mantegazza
19 Milar
20 Silva
21 Gómez
22 Fernández
Valmentaja Porta
**Naryandos** (m.kreik. Ναρυάνδος, lat. *Naryandus, Nariandus*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.

Myöskään Naryandoksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä siihen, että löydettyjen piirtokirjoitusten perusteella kaupungilla vaikuttaa olleen tähän viittaavaa yhteistoimintaa Mylasan poliksen kanssa 300-luvulla eaa.

Toinen piirtokirjoitus hellenistiseltä kaudelta viittaa Demeter Naryandiksen kulttiin. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Naryandeus* (Ναρυανδεύς).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "916 Naryandos(?)", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. ↑  Naryandos *Pleiades*. Viitattu 2.11.2020.
**Mieczysław Boruta-Spiechowicz** (20. huhtikuuta 1894 – 13. lokakuuta 1985) oli puolalainen kenraali. Hän johti puolalaisia yksiköitä toisen maailmansodan aikana ensin Puolassa ja maan miehityksen jälkeen Neuvostoliitossa ja Isossa-Britanniassa. Sodan jälkeen hän palasi Puolaan osallistuen myöhemmällä elämällään demokratiaa vaatineen opposition toimintaan.

Elämäkerta
----------

Mieczysław Boruta-Spiechowicz valokuvassa 1930-luvulta.
Mieczysław Boruta-Spiechowicz syntyi Rzeszówissa 20. huhtikuuta 1894. Hän liittyi jo opiskeluaikoinaan puolalaiseen kivääriyhdistykseen (*Związek Strzelecki*). Ensimmäisen maailmansodan aikana vuosina 1914–1918 hän oli puolestaan puolalaisten legioonien ja puolalaisen sotilasjärjestön (*Polska Organizacja Wojskowa*) jäsen. Maailmansodan jälkeen hän johti Lwówin rintamaan kuulunutta sektoria.

Vuonna 1919 Boruta-Spiechowicz lähti Ranskaan, jossa hän liittyi Józef Hallerin johtamiin puolalaisiin joukkoihin. Vuonna 1921 Boruta-Spiechowicz palasi Puolaan opiskellen yleisesikunta-akatemiassa. Hän swuoritti joitakin opintoja myös Antwerpenin yliopistossa. Valmistuttuaan Boruta-Spiechowicz toimi useissa eri komentotehtävissä Puolan asevoimissa. Vuodesta 1934 hän komensi divisioonaa ja vuonna 1936 hänestä tuli arvoltaan prikaatinkenraali.

Saksan hyökätessä Puolaan vuonna 1939 Boruta-Spiechowicz johti operaatioryhmä *Bielskoa* ja hieman myöhemmin operaatioryhmä *Borutaa*. Hyökkäyksen jälkeen marraskuussa 1939 hän jäi saksalaisten tapaan Puolaan edenneiden neuvostojoukkojen vangiksi. Elokuussa 1941 Boruta-Spiechowicz pääsi vapaaksi niin sanotun Sikorski-Mayski -sopimuksen avulla. Neuvostoliitossa alettiin koota puolalaisia sotilasyksiköitä, joihin kuului Boruta-Spiechowiczin sittemmin komentama 5. puolalainen jalkaväkidivisiioona. Puolalaiset joukot evakuoitiin lopulta Neuvostoliitosta [ensin Iraniin ja lopulta Isoon-Britanniaan. Boruta-Spiechowicz johti evakuoitavia joukkoja ja Britanniassa hänestä tuli puolaisen 5. armeijakunnan komentaja.

Boruta-Spiechowicz palasi lopulta Puolaan maailmansodan jälkeen joulukuussa 1945 ja liittyi uuteen kommunsitien hallitsemaan Puolan kansanarmeijaan. Hän jäi kuitenkin eläkkeelle jo seuraavana vuonna asettuen asumaan Zakopaneen. 1970-luvulla hän osallistui demokratiaa vaatineen puolalaisen opposition toimintaan ja hän oli kunniavieras Solidaarisuusliikkeen ensimmäisessä kokouksessa vuonna 1981. Boruta-Spiechowicz kuoli Zakopanessa 13. lokakuuta 1985.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Wojciech Roszkowski ja Jan Kofman: *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century*, s. 109. M.E.Sharpe, 2008. ISBN 978-0-7656-1027-0. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |

 |
**Midstream-liiketoiminta** on öljy- ja kaasuteollisuuden osa-alue, johon kuuluu tuotantoketjun keskivaiheen toiminta, kuten varastointi, markkinointi ja kuljetus. Öljy- ja kaasuteollisuudessa käytetyn jaon mukaisesti midstreamin lisäksi muita osa-alueita ovat upstream- ja downstream-liiketoiminta. Yleistettäessä midstream usein yhdistetään downstream-toimintaan.

Midstream-liiketoimintaan osallistuvat yritykset voivat olla puhtaasti erikoistuneita kuljetusalan yrityksiä, jotka vastaavat öljyn kuljettamisesta eri liikennevälineillä. Etäisyydestä ja tuotteesta riippuen tuotteen siirtäminen hoidetaan esimerkiksi putkilla tai valtamerien halki kulkevilla tankkereilla. Varastointi on olennainen osa midstream-toimintaa. Koska öljy ja maakaasu ovat tärkeitä energiatuotteita, niiden varastoiminen takaa turvallisen tasaisen tarjonnan tuotannon ja kysynnän vaihtelun aiheuttamien katkojen aikana. Midstream-yrityksellä saattaa olla toimintaa tuotantoketjun alku- sekä loppupäässä. Esimerkiksi maakaasua jalostava laitos saattaa osaltaan puhdistaa raakakaasua epäpuhtauksista ja samalla myös valmistaa kaasunesteitä, joita se myy valmiina tuotteina.

Usptream, midstream ja downstream ovat liikekielen käsitteitä, joilla kuvataan tuottajayritysten osallistumista tuotantoketjun vaiheisiin. Raaka-aineita käsittelevä tuottaja harjoittaa upstream-liiketoimintaa ja esimerkiksi kuluttajalle päätyvän tuotteen valmistaja harjoittaa downstream-liiketoimintaa.

Lue myös
--------

* Öljynjalostus

Lähteet
-------

1. ↑  Midstream Investopedia. Viitattu 27.8.2017
2. 1 2  What is the difference between upstream and downstream oil and gas operations? Investopedia. Viitattu 27.8.2017
3. ↑  Integrated Oil & Gas Company Investopedia. Viitattu 27.8.2017
4. ↑  Upstream, Midstream & Downstream Internet Archive Wayback Machine, julkaistu alun perin Canadian Association World Petroleum Councilin (CAWPC) sivuilla. Viitattu 27.8.2017
**Mieczysław Franciszek Rakowski** (1. joulukuuta  1926 Kowalewko – 8. marraskuuta 2008 Varsova) oli puolalainen historioitsija ja toimittaja sekä armeijan upseeri vuosina 1945–1948. Hän aloitti poliittisen uransa vuonna 1946 Puolan työväenpuolueessa, ja jatkoi vuodesta 1948 vuoteen 1990 Puolan yhtyneessä työväenpuolueessa, jonka keskuskomitean jäsen hän oli vuosina 1975–1990.

Rakowski suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1956 Varsovassa pääaineenaan historia. Hän on tullut tunnetuksi Puolan viimeistä edellisenä kommunistisena pääministerinä syyskuusta 1988 elokuuhun 1989. Hänen seuraajansa Czesław Kiszczak oli virassa vain alle kuukauden ennen Tadeusz Mazowieckia. Heinäkuusta 1989 tammikuuhun 1990 hän toimi puolueen pääsihteerinä eli käytännössä valtion korkeimman vallan käyttäjänä. 

Rakowski oli viikkolehti *Polityka*n perustaja vuonna 1958 ja jatkoi sen päätoimittajana aina vuoteen 1982. Lehti oli maan johtava ja suuresti arvostettu riippumattoman lehdistön edustaja.

Rakowskia pidetään yhtenä kommunistisen puolueen merkittävimmistä uudistajista ja maan demokratisoitumiskehityksen vauhdittajista 1980-luvulla. Toisaalta hänet muistetaan myös Lech Wałęsan johtaman riippumattoman Solidaarisuus-ammattiliiton vastustajana ja kriitikkona. 

Puolan vaakunaPuolan kansantasavallan pääministerit (1944–1989)
Edward Osóbka-Morawski (1944–1947) | Józef Cyrankiewicz (1947-1952) | Bolesław Bierut (1952–1954) | Józef Cyrankiewicz (1954-1970) | Piotr Jaroszewicz (1970–1980) | Edward Babiuch (1980) | Józef Pińkowski (1980–1981) | Wojciech Jaruzelski (2/1981–1985) | Zbigniew Messner (1985–1988) | Mieczysław Rakowski (9/1988–8/1989) | Czesław Kiszczak (1989)



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Miehalanjärvi** on niemien halkoma metsäjärvi Leppävirran ja Varkauden rajalla Pohjois-Savon maakunnassa. Sen pinta-ala on 2,5 neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 65 kilometriä eteläkaakkoon.

Maantiede
---------

Miehalanjärven ulottuvuus kaakosta luoteeseen on viisi kilometriä. Järveä jakaa kaakkoisosan Sopalanniemi ja keskiosan Miehalanniemi. Niiden eteläpuolella sijaitsee järven eteläinen osa, jonne kuljetaan Kosulansalmea. Järven kaakkoisosan Saunalahden rannalta alkaa noin kolme kilometriä pitkä kaakkois–luoteissuuntainen järvenosa, josta kuljetaan alle sata metriä leveän Haapasalmen kautta luoteiseen järvenosaan. Järven läntisimmän osan muodostaa Miehalanlahti. Miehalanjärven syvin alue sijaitsee Miehalanniemen luoteispuolella.

Miehalanjärven laajin saari on vajaan hehtaarin laajuinen Isosaari. Se sijaitsee järven luoteisosassa. Eteläisen järvenosan keskellä sijaitsee Saunasaari. Miehalanjärven rannat ovat metsää ja suota. Järven pohjoispuolella kohoavan Korkeavuoren laki on noin 140 metriä merenpinnan yläpuolella.

Miehalanjärveen virtaa laskuoja Syvä-Särki-nimiseltä järveltä (106,9 metriä mpy). Luoteesta Iso-Syväriltä (114,0 metriä mpy) virtaa Syvärinpuro. Miehalanjärvi laskee Pienen Miehalanjärven (93,7 metriä mpy) kautta Miehalanjokea luoteeseen. Miehalanjoki jatkuu Rapujokena luoteeseen ja laskee Unnukan Enonpinnanlahteen. Unnukan korkeustaso on noin viisitoista metriä Miehalanjärveä alempi.

Miehalanjärven vesitilavuus on 9 962 000 kuutiometriä.

Miehalanjärvi (04.279.1.008) kuuluu Rapujoen valuma-alueeseen (04.279), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kallaveden alaosan alue (04.27) ja ensimmäinen on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Miehalanjärvi on laajin Rapujoen valuma-alueen 17:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Seuraavaksi laajimmat ovat Pieni Miehalanjärvi ja Iso-Syväri.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Miehalanjärvi, vakavesi, Leppävirta
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 5.10.2022.
3. ↑  Miehalanjärvi. Järviwiki. Viitattu 5.10.2022.
4. ↑  Rapujoen valuma-alue (04.279). Järviwiki. Viitattu 5.10.2022.
**Jaakko Samuel Enkovaara** (vuoteen 1937 Engelberg (27. kesäkuuta 1917 Juankoski – 27. maaliskuuta 1981 Helsinki) oli kauppaneuvos, joka teki elämäntyönsä isänsä perustamassa Eho-perheleipomossa, ensin työntekijänä ja myöhemmin toimitusjohtajana sekä hallituksen puheenjohtajana.

Elämäkerta
----------

Hän suoritti keskikoulun päästötodistuksen Helsingin koelyseossa 1934 ja alkoi samana vuonna työskennellä Ehossa, jonka hänen isänsä Gunnar Engelberg oli perustanut vuonna 1923. Sodan jälkeen vuonna 1949 hän suoritti kondiittori- ja leipurimestarin tutkinnon, ja isän kuoltua 1952 hänestä tuli aikaisemmin osakeyhtiöksi muutetun Oy Eho Ab:n toimitusjohtaja.

Enkovaaran johdolla Eho lähti kasvuun. Konditoriamyymälöiden lukumäärä lisääntyi kymmeneen ja kahviloiden kahteentoista 1960-luvun loppuun mennessä. Lisäksi perustettiin tytäryhtiöt Esi Oy, Tit-Bit Oy, Cafetria Oy, Herttoniemen Ravintotalo Oy ja ulkomaan yhteyksiä hoitamaan tuontiliike Cofco Oy. Uudenaikainen suurleipomo valmistui 1963. Henkilökuntaa yhtymässä oli 1960-luvun lopussa noin 300 henkilöä. 

Enkovaara oli Kahvilaravintolaliiton puheenjohtaja. Hänen aikanaan liiton jäsenmäärä nousi nopeasti, perustettiin myös kolme uutta yhdistystä ja aluejärjestö. Hän kehitti alan ammattikoulutusta, muun muassa aloittamalla esimieskurssit 1965. Työntekijöille pidettiin tarjoilu- ja ruuanvalmistuskursseja, ja liiton kurssikeskuksessa Helsingin Ruskeasuolla koulutettiin kahvila- ja ravintola-alan esimiehiä. Alan väelle rakennettiin vanhainkoti Säästömaja Ruskeasuolle 1963.

Enkovaara kutsuttiin kauppa- ja teollisuusministeriön nimeämään komiteaan, jonka tehtävänä oli muokata majoitus- ja ravitsemusliikkeille uutta asetusta. Hän oli myös mukana neuvottelemassa keskioluen vapauttamisesta ja sen anniskelukorvauksista. 

Hänen jäsenyyksistään ja luottamustoimista mainittakoon Leipurien Tukku Oy:n hallitus, Kulosaaren Ostokeskus Oy:n hallitus ja puheenjohtajuus, Vanhainkoti Säästömaja Oy:n hallitus ja Keskinäisen vakuutusyhtiö Pohjan hallintoneuvosto. Lisäksi hän oli Mannerheimintien Yhteiskoulun kannatusyhdistyksen hallituksessa sekä Herttoniemen Rotaryklubin jäsen.

Hänelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi 1969.

Hän luopui Oy Eho Ab:n toimitusjohtajan tehtävistä 1979 ja jatkoi yhtiön hallituksen puheenjohtajana. Hänen poikansa Juhani Enkovaara jatkoi isänsä työtä toimitusjohtajana. Eho jatkoi suvun omistuksessa, mutta kilpailu ja ketjuuntumisen paine koveni. Ehon Leipomo Oy myytiin vuonna 2008 Perheleipurit-ryhmälle, koska suvussa ei ollut halukkaita jatkajia. Taustatekijänä oli kaupan keskittyminen. Markkinointiketjujen avulla tuotteita pystyttiin toimittamaan kaikkiin kaupan valtakunnallisiin ketjuihin. Ehon tuotteita ryhdyttiin markkinoimaan koko Suomeen. 

Jaakko Enkovaara kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen Meilahden sairaalassa 63-vuotiaana. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.

Lähteet
-------

* Annastiina Henttinen: Kauppaneuvos Jaakko Enkovaara (1917–1981). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
**Martin Rowe** (s. 24. kesäkuuta 1971 Plymouth, Devon, Englanti) on englantilainen uransa lopettanut ralliautoilija. Hän starttasi urallaan kaikkiaan 33 MM-osakilpailuun pääsemättä kuitenkaan kertaakaan MM-pisteille. Hän ajoi urallaan vuosina 1998 ja 1999 *Renault Elf Dealer Rallying UK* –tallissa etuvetoisella Renault Megane Maxi –ralliautolla kartanlukijanaan Derek Ringer. Hänen tallitoverinaan ajoi Tapio Laukkanen. Kaudella 2003 Rowe kilpaili David Sutton Cars Ltd:n Subaru Imprezalla PWRC sarjassa voittaen sarjan mestaruuden..

Rowen uran parhaat saavutukset ovat Englannin avoimen rallisarjan mestaruus vuonna 2008, N-ryhmän tuotantoautojen PWRC cupin mestaruus vuonna 2003 ja Kiinan rallimestaruus vuonna 2006.

Rowe voitti myös kahdesti Autosport National Rally Driver of the Year äänestyksen kotimaassaan vuosina 1998 ja 2003.

Lähteet
-------

1. ↑

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Martin Rowe
**Martin Ritchie Sharp** (s. 21. tammikuuta 1942 – 1. joulukuuta 2013) oli australialainen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi psykedelisen *Oz* nimisen underground-lehden kuvittajana 1960-luvulla. Hän ystävystyi Cream-yhtyeen kitaristin Eric Claptonin kanssa, ja hänet tunnetaankin parhaiten yhtyeen *Disraeli Gears* -albumin kannen suunnittelijana ja tekijänä. Sharpin kirjoittama runo on sanoituksena Claptonin säveltämässä kappaleesa "Tales of Brave Ulysses".

Lähteet
-------

1. ↑  Syntymä ja kuolinaika *theguardian.com*.
2. ↑   Classic Albums – Cream Disraeli Gears DVD Eagle Vision EV426300 2006


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia

 |
|  |
| Taiteenala | 
* South Australia
* MusicBrainz
* Museum of Modern Art
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Pireuksen Artemis** viittaa kahteen Artemis-jumalatarta esittävään antiikin kreikkalaiseen pronssiveistokseen, jotka on löydetty Pireuksesta. Suurempi Artemis on veistetty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 340–330 eaa. ja pienempi hellenistisellä kaudella noin vuonna 200 eaa. Nykyisin veistokset on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.

Kumpikin veistos esittää seisovaa Artemista, jonka oikea käsi on ojennettu. Jumalatar on pukeutunut peplokseen tyypillisen khitonin sijaan. Rinnan yli kulkee poikittain metsästäjättärelle tyypilliset hihnat nuoliviiniä varten. Artemiin toisessa kädessä on ollut jousi ja toisessa juomauhriastia. Esineet ovat kadonneet. Suuremman veistoksen korkeus on noin 1,95 metriä ja pienemmän veistoksen korkeus noin 1,55 metriä.

Veistokset ovat mahdollisesti peräisin Delokselta. Ne löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Apollonin sekä Pireuksen Athenen kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä.

|  |  |
| --- | --- |
| Suurempi Artemis. | Pienempi Artemis. |

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Piraeus 4647 (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 22.8.2016.
2. 1 2 3  Piraeus 4648 (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 22.8.2016.
3. ↑  Artemis *Ancient Rome*. Viitattu 22.8.2016.
4. ↑  Piraeus Athena (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 22.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pireuksen Artemis, suurempi** Wikimedia Commonsissa

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pireuksen Artemis, pienempi** Wikimedia Commonsissa
**Marian Adámek** (s. 2. lokakuuta 1997 Třinec) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Tšekin Extraligassa pelaavaa HC Ocelaři Třineciä. Adámek on voittanut Třinecin joukkueessa kaksi Tšekin mestaruutta.

Ura
---

### Seuraura

Adámek debytoi Tšekin Extraligassa kaudella 2014–2015 HC Ocelaři Třinecin joukkueessa. Hän pelasi debyyttikaudellaan yhden ottelun ilman tilastomerkintöjä. Aikaisemmin hän oli pelannut Tšekin juniorisarjoissa vuodesta 2010 lähtien voittaen mestaruuden B-nuorissa vuonna 2015 ja A-nuorissa vuonna 2016. Kaudella 2015–2016 Adámek pelasi yhdeksän ottelua Extraligassa ja 26 ottelua Třinecin U20-joukkueessa. Seuraavan kauden hän pelasi lainalla 1. česká hokejová ligassa HC Frýdek-Místekin joukkueessa.

Adámek teki ensimmäiset tehopisteensä Extraligassa kaudella 2017–2018 pelaten 38 ottelua tehoin 1+2=3. Seuraavalla kaudella tuli yksi maali 27 ottelussa, ja Adámekin edustama Třinec voitti kauden päätteeksi Tšekin mestaruuden. Kaudella 2019–2020 Adámek jäi Extraligassa pisteittä mutta oli yhä lainalla Frýdek-Místekissä Tšekin kakkostasolla ja teki siellä tehopisteet 2+16=18 pelaamassaan 28 ottelussa.

Kaudella 2020–2021 Adámek teki tähänastiset ennätyspisteensä Extraligassa pelaamalla 37 ottelua tehopistein 3+11=14. Pudotuspeleissä hän keräsi kaksi syöttöpistettä ja voitti lopulta Tšekin mestaruuden Třinecin voittaessa HC Bílí Tygři Liberecin finaalisarjassa lukemin 4–1. Adámekin nykyinen sopimus HC Ocelaři Třinecissä päättyy kauden 2021–2022 jälkeen.

### Maajoukkueura

Adámek on pelannut 40 nuorten maaottelua tehopistein 0+5=5 keräten 12 rangaistusminuuttia. Lisäksi hän on edustanut Tšekkiä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa Sveitsissä 2015.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Marian Adámek *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB. Viitattu 1.6.2021. (englanniksi)
2. ↑  HC Ocelari Trinec Team History And Standings *Elite Prospects*. Viitattu 1.6.2021. (englanniksi)
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Wiborgs Annonce Blad** oli Viipurissa vuosina 1837–1839, 1842–1844 ja 1848 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.

Kirjanpainaja Anders Cedervaller julkaisi *Wiborgs Annonce Bladia* aluksi *Sanan Saattaja Wiipurista* -lehden liitteenä ja myöhemmin sellaisina vuosina, jolloin Viipurissa ei ilmestynyt varsinaista sanomalehteä. Kerran viikossa ilmestynyt lehti sisälsi vain kuulutuksia ja ilmoituksia etupäässä ruotsiksi, mutta myös kaupungin muilla kielillä.

*Annonce Bladin* jälkeen Cedervallerit julkaisivat vuodesta 1849 lähtien samankaltaista ilmoituslehteä *Tillkännagifvanden ifrån Embets-Myndigheterne i Wiborgs stad* (vuodesta 1851 *i Wiborgs län*). Se lakkasi ilmestymästä vasta vuoden 1883 lopussa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 261. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  Hirn, Sven: *Kaunotar ja hirviöitä: kotimaista kulttuurihistoriaa*, s. 204, 212. Helsinki: Yliopistopaino, 2004. ISBN 951-570-544-4.

Aiheesta muualla
----------------

* *Wiborgs Annonce Blad* digitoituna kansalliskirjastossa
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Wiburgs Wochenblatt** oli Viipurissa vuosina 1823–1832 ilmestynyt saksankielinen sanomalehti.

Lehden julkaisija oli saksankielistä *Wiburgs Mancherley* -kuukausilehteä vuonna 1821 kustantanut kirjanpainaja Anders Cedervaller. Kerran viikossa ilmestynyt *Wiburgs Wochenblatt* sisälsi Pietarin lehdistä otettuja uutisia, viranomaisten kuulutuksia ja tiedotuksia sekä ilmoituksia. Se lakkasi toimittaja Diedrich Andreas Mangeluksen kuoltua ja saksankielisen lehdistön osoittauduttua kaupungissa kannattamattomaksi. Lehden tilalle perustettiin *Sanan Saattaja Wiipurista*.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 267. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 343. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-240-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Wiburgs Wochenblatt digitoituna kansalliskirjastossa
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Wiborgs Tidning** oli Viipurissa vuosina 1864–1881 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.

Kirjanpainonomistaja N. A. Zilliacuksen julkaisema *Wiborgs Tidning* oli linjaltaan aluksi liberaali ja myöhemmin ruotsinmielinen. Sen ilmestyminen lakkasi liberaalin *Östra Finlandin* perustamisen aiheuttamaan kilpailuun. Tilalle Zilliacus perusti uuden *Wiborgsbladetin*.

Aluksi kahdesti ja vuodesta 1873 lähtien kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 500 kappaletta vuonna 1875. Päätoimittajina työskentelivät N. A. Zilliacus (1864–1867 ja 1874–1877), Gabriel Lagus (1868–1872), Axel Lille (1873) ja Axel H. Antell (1878–1881).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 266. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  *Suomen lehdistön historia 1: Sanomalehdistön vaiheet vuoteen 1905*, s. 348. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-220-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Wiborgs Tidning Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
*Tämä artikkeli kertoo konkurssiin mennestä Swissairista. Nykyisestä sveitsiläisestä lentoyhtiöstä kertoo artikkeli Swiss International Air Lines*

Airbus A321-100 vuonna 2001.
Swissair McDonnell Douglas MD-11.
**Swissair** (lyhenne nimestä **Swiss Air Transport Company Limited**, saks. *Schweizerische Luftverkehr AG*) oli Sveitsin kansallinen lentoyhtiö 71 vuoden ajan (1931–2002). Swissair syntyi lentoyhtiöiden Balair ja Ad Astra Aero fuusioituessa. Suurimman osan eliniästään Swissair oli tunnettu taloudellisesta vakaudestaan, ja se tunnettiinkin "lentävänä pankkina". Swissairia pidettiin Sveitsin kansallissymbolina. Valtio omisti Swissairista noin 30 %, romahtaessaan yrityksen omistivat holdingyhtiö SAirGroup ja lentoyhtiöt Crossair ja Balair. Swissairin tärkeimmät kentät olivat Geneven ja Zürichin kansainväliset lentokentät.

Swissairin konkurssi
--------------------

1990-luvulla Swissair aloitti suuren laajennusohjelman, joka tunnettiin "metsästysstrategiana". Ohjelman avulla yritys pyrki laajentumaan ostamalla omistusosuuksia pienistä lentoyhtiöistä sen sijaan, että se olisi liittoutunut muiden yhtiöiden kanssa. Swissair hankki 49,5 prosentin osuuden Sabenasta, Belgian kansallisesta lentoyhtiöstä ja osti kaksi pienempää ranskalaista lentoyhtiötä, Air Libertéen ja AOM:n.

Strategia osoittautui kuitenkin liian kalliiksi, ja vuonna 2001 raskaasti tappiollinen Swissair haettiin osittaiseen konkurssiin. Sveitsin suurinta pankkia UBS AG:tä syytettiin siitä, ettei se enää myöntänyt Swissairille luottoa. Vuonna 2002 Swissairin lentokoneet ja kannattavat reitit liitettiin tytäryhtiö Crossairiin, ja muut osat lakkautettiin tai myytiin. Crossair sai uuden nimen vuonna 2002: Swiss International Air Lines eli Swiss.

Katso myös
----------

* Swissairin lento 111
Piirros Te Rauparahasta 1840-luvulta.
**Te Rauparaha** (1760–1849) oli Ngāti Toa -maoriheimon johtaja. Epäselvyydet maakaupoissa New Zealand Companyn kanssa johtivat Wairaun verilöylyyn Marlboroughissa, jossa maorit surmasivat 12 heille antautunutta eurooppalaista.

Alkuvaiheet
-----------

Vuonna 1819 Te Rauparaha johti heimonsa Ngā Puhi -heimon yhteyteen taistellakseen heidän kanssaan muskettisodissa, joka oli maorien keskinäistä sotaa. He joutuivat tappiolle ja menettivät alkuperäisen maansa Pohjoissaaren pohjoisessa nurkassa. He joutuivat muuttamaan saaren eteläosiin ja Kapitin saarelle. Eteläsaaren maoriheimot yrittivät valloittaa saarta 1824, mutta Te Rauparaha onnistui kukistamaan hyökkäykset. Te Rauparaha kävi kauppaa eurooppalaisten kanssa ja sai näin käsiinsä musketteja. 1827 hän hyökkäsi Eteläsaarelle ja hallitsi lopulta suurinta osaa sen pohjoisosasta.

Yhteenotto eurooppalaisten kanssa
---------------------------------

*Pääartikkeli: Wairaun verilöyly*
New Zealand Company lähetti vuonna 1839 retkikunnan Ngāti Toan alueelle. Heidän tehtävänään oli etsiä sopivaa maata siirtokunnan perustamista varten. Te Rauparaha myi heille maata nykyisen Nelsonin alueelta Golden Baysta. 1840 Te Rauparaha allekirjoitti Waitangin sopimuksen, jolla hän uskoi turvaavansa valloittamansa alueet. Eurooppalaisten siirtolaisten tulo kuitenkin jatkui, ja Te Rauparaha kieltäytyi myymästä heille uusia alueita. Tämä johti välien kiristymiseen eurooppalaisten kanssa jotka yrittivät pidättää hänet. Tapahtui Wairaun verilöyly jossa kuoli 22 eurooppalaista. Silloinen kuvernööri Robert FitzRoy päätti antaa maoreille anteeksi sillä New Zealand Company oli käyttänyt maahankinnoissa hämäriä keinoja.

Loppuvaiheet
------------

Vuonna 1846 puhkesi Hutt Valleyssa uusi maorien ja eurooppalaisten välinen yhteenotto. Maoreja johti Te Rangihaeata, joka oli Te Rauparahan sisaren poika. Vaikka Te Rauparaha ei ollut tapahtumaan suoraan osallinen, kuvernööri George Grey pidätti hänet, ja hänet karkotettiin Pohjoissaarelle. Hän sai luvan palata 1848, ja hän kuoli seuraavana vuonna 1849.

Lähteet
-------

1. ↑  Teara.govt.nz


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee nykykaupunkia Algeriassa. Muista merkityksistä, katso täsmennyssivu.*

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Tipasa** (arab. ولاية تيبازة ‎ *Tibaza*) on rannikkokaupunki Algeriassa. Se on Tipasan maakunnan pääkaupunki. Nykyinen Tipasan kaupunki on perustettu vuonna 1857 ja se on kuuluisa kauniista sijainnistaan ja hiekkarannoistaan.

Tipasan arkeologinen alue valittiin vuonna 1982 UNESCOn maailmanperintöluetteloon.

Historia
--------

Foinikialaiset perustivat Tipasan ja keisari Claudius teki siitä roomalaisen armeijasiirtokunnan. Roomalainen kaupunki rakennettiin kolmelle kukkulalle. Suurin osa asuintaloista, joista ei ole jäänyt mitään jäljellä, sijaitsivat keskimmäisellä kukkulalla. Läntiselle kukkulalle on jäänyt kuitenkin kahden basilikan ja itäiselle kukkulalle muun muassa basilikan, kylpylän ja amfiteatterin rauniot. Suojavallista on myös selvät jäänteet ja itäisen kukkulan juurella on muinaisen sataman rauniot. Basilikoja ympäröivät hautausmaat, jotka ovat täynnä kivestä tehtyjä mosaiikkikoristuksilla päällystettyjä ruumisarkkuja.

Kristinusko levisi alueelle varhain, tosin vasta 300-luvulla sattuneen Salsan marttyyrikuoleman jälkeen. Vandaalikuningas Hunerik lähetti Tipasaan vuonna 484 areiolaisen piispan, minkä seurauksena suurin osa asukkaista pakeni Espanjaan. Monia alueelle jääneitä vainottiin julmasti. Pian tämän jälkeen kaupunki hävisi maailmankartalta.

Kuvia
-----

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tipasa**.
* 
* 
* 
*

Lähteet
-------

1. ↑  Algeria:Cities *Citypopulation*. Viitattu 3.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Tipasa UNESCOn sivuilla (englanniksi)
**Tina Morpurgo** (6. maaliskuuta 1907 Split, Itävalta-Unkari – 1. kesäkuuta 1944 Banjican keskitysleiri, Itsenäinen Kroatian valtio) oli juutalaistaustainen kroatialainen taidemaalari.

Elämänvaiheita
--------------

Morpurgon suku oli lähtöisin Saksasta, Marburgin kaupungista. Splitissä se oli noussut huomattavaan asemaan. Suvusta oli noussut runoilija ja julkisen kirjaston perustaja sekä pankkiiri.

Koulunsa lopetettuaan Morpurgo omistautui maalaustaiteelle ja piti ensimmäisen näyttelyn vuonna 1932. Hän suunnitteli maalaustaiteen opintoja Saksassa, mutta talouskriisi ja kansallissosialistien valtaannousu estivät aikeen. Morpurgo pysytteli kotikaupungissaan ja vähitellen luopui taiteesta. Vuonna 1943 hänet kuljetettiin vanhempineen Banjican keskitysleirille. Eräissä papereissa on virheellinen tieto Jasenovacin keskitysleirille joutumisesta. Hänen maalauksensa pelastuivat ystävien ja eloonjääneiden sukulaisten avulla. Niitä oli esillä näyttelyissä 1974 ja 1975.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**U. V. Helava -palkinto** on ilmakuvauskartoituksen kehittäjän ja kansainvälisen edelläkävijän Uuno V. Helavan mukaan nimetty palkinto. Palkinnon on perustanut kansainvälinen fotogrammetrian ja kaukokartoituksen seura ISPRS (International Society for Photogrammetry and Remote Sensing) yhdessä Teknillisen korkeakoulun fotogrammetrian ja kaukokartoituksen laboratorion kanssa. Palkinto jaetaan neljän vuoden välein parhaalle ISPRS Journalissa julkaistulle tiedeartikkelille.

Palkintona on rahasumma, jonka arvo on 10 000 Sveitsin frangia (runsaat 8 000 euroa), ja professori Einari Kilpelän suunnittelema mitali. Palkinto on yksi ISPRS:n arvostetuimmista tunnustuksista.

Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2000.

Kun palkinnon toisen perustajana ollutta laboratoriota ei enää ole, suunnitteilla on että Aalto-yliopiston osuudesta tulee virallinen.

Palkinnon saajat
----------------

* 2000 Martina Sinning-Meister, Armin Gruen, Hanbin Dan
* 2004 Changno Lee, James S. Bethel
* 2008 Martin Raubal1, Stephan Winter, Sven Teβmann ja Christian Gaisbauer2
* 2012 sveitsiläis-saksalais-belgialainen tutkijaryhmä. Konrad Schindler, Andreas Ess, Bastian Leibe ja Luc Van Gool

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  U. V. Helava -palkinto, Aalto.fi
2. ↑  Vuoden 2000 palkinto (englanniksi)
3. ↑  Vuoden 2004 palkinto (englanniksi)
4. ↑  Vuoden 2008 palkinto (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* The U. V. Helava Award, Isprs.org
Vladimir Ghika kantaa Romanian roomalaiskatolisten Pyhän sydämen lippua Paray-le-Monialissa Ranskassa vuonna 1917
**Vladimir Ghika** (1873 Konstantinopoli – 1954 Jilava, Romania) oli romanialainen diplomaatti. Hän kuoli vankilassa kommunismin uhrina, kun hän kieltäytyi luopumasta katolisesta uskostaan. Paavi julisti hänet autuaaksi vuonna 2013.

Ghika oli kääntynyt ortodoksista katoliseksi vuonna 1902, ja hänet vihittiin roomalaiskatoliseksi papiksi vuonna 1923. Hän luopui omaisuudestaan köyhien hyväksi ja auttoi koleran, tuberkuloosin ja maanjäristysten uhreja.

Romanian kommunistinen hallinto syytti häntä "Vatikaanin vakoojaksi", ja vankilassa häntä kidutettiin. Hän kuoli Jilavan vankilassa 1954.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vankilassa kuollut romanialaisprinssi julistettiin autuaaksi


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vladimir Mihailovitš Kiršon** (ven. Влади́мир Миха́йлович Киршо́н, 19. elokuuta 1902 Naltšik – 28. heinäkuuta 1938) oli neuvostoliittolainen näytelmäkirjailija.

Vladimir Kiršon syntyi juristin perheeseen. Hän osallistui Venäjän kansalaissotaan ja liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1920. Vuonna 1923 hän valmistui Jakov Sverdloville nimetystä Moskovan kommunistisesta instituutista. Vuodesta 1925 lähtien hän toimi yhtenä Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen johtajista.

Kiršonin näytelmiä ovat ajankohtaisia yhteiskunnallisia aiheita käsittelevät *Konstantin Terjohin* (A. Upenskin kanssa, 1926), *Relsy gudjat* ("Raiteet humisevat", 1927), *Gorod vetrov* ("Tuulten kaupunki", 1928), *Hleb* ("Leipä", 1930), *Sud* ("Tuomio", 1933), *Tšudesnyi splav* ("Ihmeellinen seos", 1934) ja *Bolšoi den* ("Suuri päivä", 1936). Ne ovat rakenteeltaan perinteisiä ja taiteelliselta tasoltaan vaatimattomia.

Stalinin vainojen aikana Kiršon pidätettiin ja ammuttiin syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta. Hänet on haudattu Moskovan lähelle Kommunarkan teloituspaikalle. Kirjailijan maine palautettiin vuonna 1955.

Lähteet
-------

1. ↑  Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 357. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.
2. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 12*, s. 193. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1973.
3. 1 2  Kasack, Wolfgang: *Entsiklopeditšeski slovar russkoi literatury s 1917 goda*, s. 358. London: Overseas Publications Interchange, 1988. ISBN 0-903868-73-3.
4. ↑  Žertvy polititšeskogo terrora v SSSR *lists.memo.ru*. Viitattu 30.1.2011. (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vladimir Jadov** (25. huhtikuuta 1929 Leningrad, Neuvostoliitto – 2. heinäkuuta 2015 Moskova, Venäjä) oli venäläinen sosiologi.

Jadov kuului alansa ensimmäisiin, jotka alkoivat uudistaa Stalinin aikana kuollutta tutkimusta. Alalla ei ollut Neuvostoliitossa koulutusta. Filosofi Jadov kiinnostui sosiologiasta ja psykologiasta, joten hän oli niissä itseoppinut. Vielä Stalinin jälkeenkään varsinainen tieteellinen tutkimus ei ollut vapaata, sillä teorioihin suhtauduttiin porvarillisena oppina. Jadov aloitti sosiologian parissa 1960-luvun suojasään aikana, mutta kausi loppui brežneviläisyyden puristuksessa.

Andrei Žravomyslovin kanssa Jadov kirjoitti laajalti tunnetun teoksen Ihminen ja hänen työnsä (ei suom.), jonka uusi laitos Ihminen ja hänen työnsä Neuvostoliitossa ja sen jälkeen (ei suom.) ilmestyi vuonna 2003. Jadovin ympärille syntyi koulukunta, ja hänen oppilaanaan oli monta sosiologipolvea. Hän oli mukana kansainvälisissä järjestöissä ja alan lehtien toimittaja.

Jadov oli Helsingin yliopiston ja Tarton yliopiston kunniatohtori.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Markku Kivinen, J. P. Roos: Neuvostoliiton ja Venäjän kärkisosiologi.  *Helsingin Sanomat*, 31.7.2015, s. B 13. Artikkelin verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Vladimir Iljitš Jaštšenko** (ven. Владимир Ильич Ященко) (12. tammikuuta 1959 – 30. marraskuuta 1999) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen korkeushyppääjä. Hän paransi miesten ulkoratojen maailmanennätystä kahdesti lukemiin 234 cm ja sisäratojen maailmanennätystä kerran lukemiin 235 cm. Jaštšenko voitti yhden ulkoratojen ja kaksi sisäratojen Euroopan mestaruutta.

Jaštšenkon ura maailman huipulla oli säkenöivä mutta lyhyt: se alkoi 18-vuotiaana Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton nuorisomaaottelussa Richmondissa vuonna 1977 hyppäämästään ME-tuloksesta 233 cm ja päättyi polven vakavaan loukkaantumiseen kaksi vuotta myöhemmin.

Jaštšenko erosi useimmista muista aikansa huippuhyppääjistä tyyliltään: hän käytti kierähdystyyliä, joka oli tuohon aikaan jo väistymässä floppaustyylin tieltä. Hän oli 193 cm pitkä.

Ennenaikaisesti päättyneen urheilu-uran jälkeen Jaštšenkon elämä luisui alamäkeen ja hän kuoli kirroosiin 40-vuotiaana.

Maailmanennätykset
------------------

* 233 Richmond 3.6.1977
* 235 Milano 12.3.1978 (sisäradalla)
* 234 Tbilisi 16.6.1978

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Reineri, Giorgio (1999-12-01) Volodomir Yashchenko the last King of the Straddle. IAAF. Haettu 2009-07-29. (englanniksi)
2. ↑  Downes, Steven (1999-12-08) Obituary: Vladimir Yashchenko. The Independent. Haettu 2009-07-29. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Henkilöt | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Maakasperä** on pieni metsien ympäröimä kylä Pohjois-Vilppulassa, Kurkijärven ja Ukonselän välisellä kannaksella Pirkanmaan maakunnassa, lähellä Keski-Suomen maakuntarajaa. 

Maastoltaan alue on voimakkaasti kumpuilevaa metsälampien sävyttämää vanhaa kuusimetsää.

Yoldiameren aikana, tuhansia vuosia sitten Maakasperä oli meren peitossa. Tuolloin meren pinnan yläpuolella sijaitsivat mm. Haikkavuori, Mäkelänvuori, Lillovuori sekä Elämänmäki, joka nousi Yoldiamerestä alueen korkeimpana saarena.

Myöhemmin Ancylusjärvivaiheen aikana meren pinta alkoi laskea paljastaen ensi kertaa mm. Taipaleeksi kutsutun korkean mäen, jonka etelärinteelle aikanaan muodostui Maakasperän kylä.

Alueen suurimmat ja tiheimmät metsäalueet sijaitsevatkin juuri Taipaleenmäellä ja sen luoteispuolella. Alueella on rehevä kasvi- ja eläinkanta, josta tunnetuimmaksi on varmasti tullut erityisen runsas karhukanta.

Maakasperän kylää halkoo Palomäentieksi kutsuttu mutkitteleva hiekkatie, josta erkanee kapeampi Haikanvuorelle johtava ns. Haikantie.
**Maakunnanvoudinvirasto** (ruots. *Landskapsfogdeämbetet*) oli vuonna 1980 toimintansa aloittanut oikeusministeriön alainen virasto, joka toimi ulosottoviranomaisena ja rikostuomioiden täytäntöönpanoviranomaisena Ahvenanmaan maakunnassa. Ulosottomiehenä maakunnassa toimi maakunnanvouti, ja hänen apunaan ulosottoapulainen. Ulosottoapulainen toimi myös haastemiehenä. Maakunnanvoudinvirastossa voi olla myös kanslianhoitaja, kanslisti, apulaiskanslisti ja toimistoapulainen.

Maakunnanvoudin nimitti oikeusministeriö ja ulosottoapulaisen Ahvenanmaan maakunnan lääninhallitus. Muut työntekijät nimitti maakunnanvouti. Ennen viraston perustamista ulosottoasioita hoitivat maakunnan nimismiehet ja Maarianhaminan maistraatti.

Maakunnanvoudinvirasto lakkautettiin 1. joulukuuta 2020, jolloin muodostettiin valtakunnallinen Ulosottolaitos.

Lähteet
-------

* Laki Ahvenanmaan maakunnan maakunnanvoudinvirastosta, 898/1979
* Asetus Ahvenanmaan maakunnan maakunnanvoudinvirastosta, 65/1980

### Viitteet

1. ↑  Ulosottolaitos  16.10.2020. Ulosottolaitos. Viitattu 11.11.2021.
MeloriaTorre della Meloria

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
LivornoLivornoToscanaItalia |
| Saariryhmä | 
Toscanan saaristo |
| Vesialue | 
Ligurianmeri |
| Merialue | 
Välimeri |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Meloria** on pieni Italialle kuuluva kivikkoinen saari (tai laajemmin matalikko) Ligurianmeressä Toscanan rannikolla Livornon kaupungin edustalla. Saari oli kahden meritaistelun näyttämönä keskiajalla.

Melorian ensimmäisessä taistelussa vuonna 1241 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijan Fredrik II:n ja Pisan laivastot hyökkäsivät Genovan tasavaltaa vastaan. Taistelu päättyi keisarikunnan ja Pisan voittoon. Voittajat vangitsivat genovalaisten joukossa matkanneet, paavi Gregorius IX:n lateraanikonsiiliin kutsumat englantilaiset, ranskalaiset ja espanjalaiset prelaatit.

Toinen taistelu, joka käytiin sunnuntaina 6. elokuuta 1284, oli historiallisesti merkittävämpi, ja "Melorian taistelu" viittaakin yleensä tähän tapahtumaan. Taistelussa Genova romahdutti Pisan merivallan. Albertino Morosinin, Ugolino della Gherardescan ja Andreotto Saracenon komennuksessa ollut Pisan laivasto oli sataman suojissa eikä kyennyt vastaamaan genovalaisten hyökkäykseen.

Melorian matalikko (ital. *Secche della Meloria*) on noin 40 neliökilometrin laajuinen, ja siitä on tehty luonnonsuojelualue. Matalikolla kohoavat Melorian torni (ital. *Torre della Meloria*) ja majakka. Pisalaiset rakensivat paikalle tornin jo vuonna 1154, mutta genovalaiset tuhosivat sen meritaistelun jälkeen vuonna 1286. Ferdinando I de' Medici rakennutti uuden tornin vuonna 1598, mutta se joutui aaltojen rapauttamaksi, ja nykyisen tornin kaariaukkoineen pystytti Cosimo III de' Medici vuonna 1709.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Meloria Encyclopædia Britannica. Viitattu 3.11.2011.
2. ↑  Steven A. Epstein: *Genoa and the Genoese, 958–1528*, s. 159. UNC Press Books, 2002. ISBN 9780807849927. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Area marina protetta "Secche della Meloria" Ente Parco Regionale Migliarino San Rossore Massaciuccoli. Viitattu 3.11.2011.
4. ↑  Giuseppe Piombanti: *Guida storica ed artistica della città e dei contorni di Livorno*, s. 519–520. G. Marini, 1873. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Meloria** Wikimedia Commonsissa
Martin Luther -höyryveturi
**Martin Luther** on Luurankorannikolle Swakopmundin kaupungin lähistölle 1800-luvun lopulla hylätty maantieveturi, josta on tullut paikallinen nähtävyys.

Tämän "maantieveturin" toi Saksan Lounais-Afrikkaan Schutztruppen yliluutnantti Edmund Troost käytettäväksi rahdin kuljetukseen Swakopmundin ja sisämaan välillä. Ennen tätä, ja myös kauan tämän jälkeen, ihmisten ja rahdin kuljetukseen käytettiin härkävaljakoita. Matkan varrella ei kuitenkaan ollut kaikkialla laitumia härkiä varten, ja myös kuivuus koetteli reittiä vuosittain, minkä vuoksi joka vuosi kuoli suuret joukot vetohärkiä työn uuvuttamina.

Tilanteen korjaamiseksi Troost osti Saksasta alkuvuodesta 1896 Halberstadtista Fr. Dehneltä höyryveturin ja lähetti sen Hampurista Afrikkaan. Swakopmundissa kävi kuitenkin ilmi, ettei veturia kyetty siirtämään siellä maihin, sillä sen paino (14 tonnia) oli liikaa satamakalustolle. Niinpä alus jatkoi Walvis Bayhin, jossa veturi saatiin maihin.

Tämän jälkeen veturi jäi Walvis Bayhin neljäksi kuukaudeksi, sillä Troostilla oli muita velvollisuuksia Kapkaupungissa. Kun hän pääsi palaamaan, veturia käyttämään palkattu mies oli jo lähtenyt takaisin Eurooppaan. Veturin kuljettivat sitten seuraavien kolmen kuukauden aikana Swakopmundiin eräs amerikkalainen ja eräs buuri. Lähes 50 metrin välein veturi juuttui hiekkaan ja oli kaivettava esiin. Se tarvitsi myös valtavia määriä vettä, jota oli kuljetettava sen kulloiseenkin olinpaikkaan.

Swakopmundissa veturille ei ollut tarjolla asianmukaista huoltoa eikä varaosiakaan. Veturi kuitenkin onnistui kuljettamaan muutaman lastin Nonidakseen 11 kilometrin päähän sekä Heigamchabiin.

Vuoden 1897 alussa veturi pysähtyi lopullisesti noin neljän kilometrin päähän kaupungin ulkopuolelle ja hylättiin sinne. Eräs kaupunkilainen nimeltä Max Rhode tiettävästi sanoi eräissä juhlissa Bismarck Hotelissa: "Tiesittekö, että sitä rautahärkää kutsutaan nyt nimellä Martin Luther, koska sekin voisi sanoa: ’Tässä seison, enkä muuta voi.’" Näin veturi sai nykyisen nimensä, ja aikaa myöten siitä tuli paikallinen nähtävyys.

Veturi on restauroitu kahdesti, ensin vuonna 1973 ja sitten vuosien 2000 ja 2004 välillä. Viimeisimmän restauroinnin yhteydessä sille rakennettiin suojaksi katto ja seinät, sillä oli selvää, että Swakopmundissa usein esiintyvät sumut olisivat saaneet veturin pian ruostumaan uudelleen pilalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Massmann, Ursula: *Swakopmund: A chronicle of the town’s people, places, and progress*, s. 47–49. Society for Scientific Development and Museum, 1983.
2. 1 2  Martin Luther namibia-1on1.com. Viitattu 25.9.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Martin Luther on namibia-1on1.com

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Martin Luther (steam locomotive)
Invisalign-oikomiskalvo
**Oikomiskalvot** ovat muovisia oikomiskojeita, joilla oiotaan hampaita. Oikomiskalvoja käytetään korjaamaan purennan virheitä, kuten hampaiden ahtautta, ristipurentaa, syväpurentaa, hampaiden väljyyttä ja alapurentaa. Kalvot valmistetaan potilaan suusta otetun 3D-kuvan tai tarkkuusjäljennöksen avulla. Oikomiskalvot poikkeavat perinteisistä oikomiskojeista siten, että ne ovat huomaamattomat ja ne voidaan poistaa esimerkiksi ruokailun ajaksi. 

Oikomiskalvot valmistetaan sarjoina hoidon tarpeiden mukaan. Useimmiten hoidot kestävät 9–24 kuukautta, hoidon haastavuudesta riippuen. Hoidossa voidaan hyödyntää hampaan pintaan kiinnitettäviä otepintoja, joiden avulla oikomiskalvo saa paremman otteen hampaasta.

Käyttö
------

Oikomiskalvoja pidetään suussa noin 22 tuntia päivässä. Kalvot tulisi poistaa vain ruokailun ja hampaiden puhdistamisen ajaksi. Kalvoja käytetään noin kahden viikon ajan, jonka jälkeen siirrytään sarjassa seuraavaan kalvoon, joka taas jatkaa hoitoa eteenpäin.