recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Valtion maitotalouskoelaitos** oli aiemmin Suomessa viranomainen, jonka tehtävänä oli tehdä tutkimuksia maitotuotteiden valmistuksesta sekä valvoa meijerikoneita ja meijeritarvikkeita.

Laitos sijaitsi valtion omistamalla Jokioisten tilalla, ja se oli hallinnollisesti maataloushallituksen alainen.

Maitotalouskoelaitoksen tehtävät
--------------------------------

Maitotalouskoelaitoksen tehtävänä oli toimittaa maitotaloustuotteita ja niiden valmistusta, raaka-aineen tuotantoa ja käsittelyä, meijerien liiketaloutta sekä muita maitotaloutta koskevia kokeita ja tutkimuksia sekä suorittaa meijerikoneiden koetuksia ja meijeritarvikkeiden tarkastuksia. Tarpeen mukaan ja varojen riittäessä laitos saattoi järjestää myös paikallisia kokeita.

Koelaitoksen henkilöstö ja johtokunta
-------------------------------------

Maitotalouskoelaitoksessa oli johtaja sekä assistentteja voinvalmistusta, juustonvalmistusta, biokemiaa ja meijeriliikeoppia varten. Lisäksi laitoksessa oli juustomestari ja voimestari sekä muita toimihenkilöitä.

Koelaitoksen johtokuntaan kuuluivat koelaitoksen johtaja, maataloushallituksen valitsema Jokioisten kartanoiden edustaja, Helsingin yliopiston maatalousmetsätieteellisen tiedekunnan valitsema edustaja sekä yksi meijeriliittojen yhteisesti valitsema edustaja ja yksi maitotaloustuotteiden vientiä harjoittavien osuustoiminnallisten liikkeiden yhteisesti valitsema edustaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hakkila, Esko (toim.): "Valtion maitotalouskoelaitos", *Lakiasiain käsikirja*, s. 1266. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Asetus valtion maitotalouskoelaitoksesta (14.4.1930).
Vanha maitolaituri Kerimäen Lamminpäässä Savonlinnassa.
Maitolaituri ja kuljetus Pålsbölessä Ahvenanmaalla 1960-luvulla.
**Maitolaituri** on usein katoksellinen, joskus myös seinällinen lava tai teline, johon meijeriin vietävät, maitoa täynnä olevat maito­tonkat eli pystöt tuotiin odottamaan maitoautoa. Maitolaitureilla sijaitsivat usein myös postilaatikot. Ne toimivat myös nuorison kokoontumispaikkoina. Maitolaitureita alettiin rakentaa 1920-luvulta alkaen, ja ne yleistyivät etenkin toisen maailmansodan jälkeen maitoautojen eli tonkissa kuljetetun maidon keruuseen käytettyjen avolavaisten kuorma-autojen myötä. Maitolaiturit jäivät pois käytöstä tilasäiliöiden yleistyessä 1970-luvulta alkaen, kun säiliöautoiksi muuttuneet maitoautot alkoivat imeä maidon suoraan navetan yhteydessä olevasta tilasäiliöstä.

Maitolaitureiden hävittyä alkuperäisestä käytöstään niitä on paikoin säilytetty ja kunnostettu. Yksi esimerkki tästä on Velaatan maitolaiturimuseo Tampereen Velaatassa. Maitolaiturijäljitelmiä pihoille, tienvarsille tai messukäyttöön valmistetaan nykyään myös kaupallisesti.

Lähteet
-------

1. ↑  Perinteikäs maitolaituri Längelmäen jalokivigalleria.  Arkistoitu 7.3.2016. Viitattu 20.3.2011.
2. ↑  Maitolaiturin historiaa Längelmäen jalokivigalleria.  Arkistoitu 12.3.2016. Viitattu 20.3.2011.
3. ↑  Maatalousteemaisia museoita Suomen maatalousmuseo Sarka.  Arkistoitu 10.6.2010. Viitattu 20.3.2011.
4. ↑  Velaatan maitolaiturimuseo Velaatan maitolaiturimuseo. Viitattu 10.3.2013.
5. ↑  Maitolaituritehdas Längelmäen jalokivigalleria.  Arkistoitu 8.3.2016. Viitattu 20.3.2011.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maitolaituri**.
* Laamanen, Jaana: *Maitolaiturilla: kansatieteellinen tutkimus maitolaitureista ja niiden asemasta suomalaisessa kyläyhteisössä*. Väitöskirja. Helsinki: Kustantajat Sarmala: Rakennusalan kustantajat RAK, 2001. ISBN 951-664-084-2.
* Lehtinen, Satu: Milk platforms have a place in Finnish hearts.  *Universitas Helsingiensis*, 2001, nro 4/2001. Helsinki:  University of Helsinki. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 22.7.2009.  (englanniksi)
* Minna Moisio: Tiedätkö, mistä tulee sanonta maitojunalla kotiin palaamisesta? – maitolaiturit ovat kadonneet rautatieasemilta, mutta eivät tienvarsilta *Maaseudun tulevaisuus*.  25.7.2020.
**Veli Alois**, eli **Alois Löser** (s. 11. kesäkuuta, 1954 Nördlingen, Baijeri, Saksa) on Taizé-yhteisön johtaja, joka seurasi Veli Rogeria tämän kuoltua 16. elokuuta 2005.

Elämä
-----

Veli Alois syntyi 1954 Baijerissa, mihin hänen vanhempansa olivat asettuneet tultuaan karkotetuiksi Tšekkoslovakiasta toisen maailmansodan jälkeen saksalaisuutensa takia. Hän eli nuoruutensa Stuttgartissa. Toisin kuin protestanttinen edeltäjänsä, Veli Roger, Veli Alois on katolinen. Teini-ikäisenä hän oli erilaisissa seurakunnan tehtävissä. Myöhemmin hän opiskeli teologiaa Lyonissa, joskaan hänestä ei koskaan tullut pappia. Kun hän ensimmäistä kertaa vieraili Taizé-yhteisössä, se teki häneen suuren vaikutuksen, ja pian hän oli pysyvä asukas. Vuonna 1974 hänestä tuli yhteisön jäsen.

Veli Alois valittiin Veli Rogerin seuraajaksi vuonna 1998. Hänestä tuli yhteisön johtaja Veli Rogerin kuoleman jälkeen 2005.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Veli Juhani Ollikainen** (s. 20. toukokuuta 1941 Ylämaa) on suomalainen diplomaatti ja Euroopan komission ulkosuhteiden pääosaston eläkkeellä oleva virkamies. Hän toimi Suomen suurlähettiläänä Jakartassa Indonesiassa ja samanaikaisesti Singaporessa vuosina 1992–1996 ja Suomen suurlähetystön va. asiainhoitajana Bangkokissa Thaimaassa vuosina 1983–1986. Siirryttyään Euroopan komission palvelukseen vuonna 1997 Ollikainen toimi mm. komission lähetystön päällikkönä (suurlähettiläänä) Nigerian pääkaupungissa Abujassa vuosina 1998–2002.

Ennen tuloaan ulkoministeriöön vuonna 1971 Ollikainen työskenteli Suomen Tietotoimistossa uutistoimittajana ja toimitussihteerinä vuosina 1967–1970. Ministeriössä hän toimi eri tehtävissä poliittisella, oikeudellisella ja kauppapoliittisella osastolla, jossa hänen vastuualueenaan olivat pääosin taloudellisten suhteiden ja suomalaisyritysten viennin ja investointien edistäminen Aasian, Afrikan ja latinalaisen Amerikan maiden kanssa ja erikseen myös osallistuminen OECD:n piirissä käytyihin monenvälisiin neuvotteluihin Suomen pääneuvottelijana.

Suomen ulkomaanedustustoissa Ollikainen palveli em. asemapaikkojen lisäksi Hampurissa, Lagosissa ja New Yorkissa.

Koulutukseltaan Ollikainen on valtiotieteen maisteri ja oikeustieteen kandidaatti Helsingin yliopistosta.

Lähteet
-------

* Kuka kukin on 2003
* Suomen Lakimiesmatrikkeli 2019
* Who's who in the European Union? Interinstitutional directory 2001
**Šerehovitši** (ven. Шереховичи) on kylä Novgorodin alueen Ljubytinon piirin Ljubytinon kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Belajajoen varrella 10 kilometriä Ljubytinosta itään. Kylässä on 180 asukasta (vuonna 2011).

Novgorodin Bežetskin viidennekseen kuulunut Šerehovitši oli keskiajalta lähtien pogostan ja myöhemmin volostin keskus. Vuonna 1924 se liitettiin Belskojen (nykyisen Ljubytinon) volostiin. Kylällä on historiallisen asutuskeskuksen status. Sen nähtävyyksiä ovat Belajajoen luonnonmaisema, muinaiset hautakummut, Pokrovan kirkon jäännökset, vuonna 1876 avattu zemstvon sairaala ja entinen koulu.

Kylästä on linja-autoyhteys Ljubytinoon. Palveluihin kuuluvat kirjasto, ensiapuasema ja kauppa. Sairaalarakennuksissa toimii tuberkuloosiparantola.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Generalnyi plan munitsipalnogo obrazovanija Ljubytinskoje selskoje poselenije Ljubytinskogo raiona Novgorodskoi oblasti: materialy po obosnovaniju  2011. Veliki Novgorod:  GradInfo.  Arkistoitu 1.10.2013. Viitattu 25.11.2011. (venäjäksi)
Klooriaknen aiheuttamia pustuloita, noduluksia ja kystia
Viktor Juštšenko vuonna 2006
**Klooriakne** on klooriyhdisteiden, varsinkin dioksiinin aiheuttama märkänäppyläinen ihottuma. Etenkin korvien takana, silmien ympärillä ja hartioissa esiintyy komedoja (ihomatoja) ja erityisesti avoimia komedoja eli mustapäitä. Nämä johtuvat siitä, että talirauhasten tiehyet tukkeutuvat niitä reunustavan solukon liikakasvun takia. 

Harvoin esiintyy varsinaista tulehdusta, sen sijaan pustuloita (märkää sisältäviä pieniä rakkuloita), noduluksia (kyhmyjä) ja kystia. Klooriakneen voi liittyä ihon ja kynsien sidekalvojen tummumista eli ylimääräistä pigmentaatiota. Klooriaknea voi esiintyy kaikissa ikäryhmissä, mutta lapset ovat selvästi aikuisia herkempiä.

Aknemuoto tuli tunnetuksi useissa kemikaalionnettomuuksissa Saksassa sekä vuonna 1976 Italiassa, kun Sevesossa pääsi torjunta-ainetehtaan säiliöstä useita kilogrammoja dioksiinia ilmaan.
Tunnetuin uhri on Ukrainan presidentti Viktor Juštšenko. Kyseessä oli tahallinen myrkytys hänen ollessaan presidenttiehdokkaana.

Katso myös
----------

* Dioksiinit

Lähteet
-------

1. ↑  Toxic responses of the skin, kirjassa Klaassen CD. Casarett and Doull's Toxicology, McGraw-Hill, New York 2001
2. ↑  Haittavaikutukset ihmisissä (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Tuomisto J. 100 kysymystä ympäristöstä ja terveydestä: arsenikista öljyyn, s. 73. ISBN 951-656-221-3. Verkossa englanniksi .
4. ↑  Sorg O ym. 2,3,7,8-tetrachlorodibenzo-p-dioxin (TCDD) poisoning in Victor Yushchenko: identification and measurement of TCDD metabolites. Lancet 2009:374:1179-1185.
VesihiihtoVesihiihto
**Vesihiihto** järjestettiin näytöslajina **vuoden 1972 kesäolympialaisissa** 1. – 2. syyskuuta. Mukana oli 35 osanottajaa 20 eri maasta. Tapahtumia oli kuusi, kolme miehille ja kolme naisille. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa.

Tulokset
--------

### Miehet

| Tapahtuma | **Ensimmäinen** | **Toinen** | **Kolmas** |
| --- | --- | --- | --- |
| Pujottelu |  ItaliaRoby Zucchi |  YhdysvallatWayne Grimditch |  SuomiHeikki Olamo |
|  RanskaJean-Michel Jamin |
| Kuviot |  YhdysvallatRicky McCormick |  YhdysvallatWayne Grimditch |  Länsi-SaksaKarl-Heinz Benzinger |
| Hypyt |  YhdysvallatRicky McCormick |  Länsi-SaksaHagen Klie | *Ei pronssimitalistia* |
|  ItaliaMax Hofer |

### Naiset

| Tapahtuma | **Ensimmäinen** | **Toinen** | **Kolmas** |
| --- | --- | --- | --- |
| Pujottelu |  YhdysvallatLiz Allen-Shetter |  AlankomaatWilly Staehle |  KanadaPat Messner |
| Kuviot |  AlankomaatWilly Staehle |  AustraliaKaye Thurlow |  RanskaSylvie Maurial |
| Hypyt |  RanskaSylvie Maurial |  AustraliaKaye Thurlow |  YhdysvallatLiz Allen-Shetter |

Lähteet
-------

* Olympic Report Munich 1972: Volume 3 The competitions, sivut 526–527 (englanniksi)

Kesäolympialaisten 1972 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Koripallo | Käsipallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Ratsastus | Soutu | Sulkapallo (*Näytöslaji*) | Uimahypyt | Uinti | Vesihiihto (*Näytöslaji*) | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
**Kehdosta kehtoon** on teknisen suunnittelun malli, jossa ideana on, että käytöstä poistetun tuotteen tulee olla verrattain helposti käytettävissä uuden tuotteen raaka-aineeksi sen sijaan että se olisi vaikeasti hyödynnettävää jätettä. Eli jo tuotetta suunniteltaessa tulee ottaa huomioon sen materiaalin soveltuvuus jatkokäyttöön uuden tuotteen raaka-aineena. Tämä on laajennus nk. elinkaariajattelusta ja vastakohta perinteiselle kehdosta hautaan -mallille.

Termi on Walter R. Stahelin 1970-luvulla kehittämä ja sen popularisoivat William McDonough ja Michael Braungart vuonna 2002 julkaistussa kirjassaan *Cradle to Cradle: Remaking the Way We Make Things*. Mallia kehittäessään 1976 Stahelin työskenteli Genevessä Battelle-tutkimuslaboratoriossa tavoitteena tuotteiden elinkaaren pidentäminen. 

Muun muassa autonvalmistaja Ford on ottanut McDonoughin periaatteista mallia*lähde?*.

Katso myös
----------

* Elinkaariajattelu
* Utopia
* Entropia

Lähteet
-------

1. ↑  Lovins, L. Hunter (2008). Rethinking production (Arkistoitu – Internet Archive) in *State of the World 2008*, pp. 38-40.

Aiheesta muualla
----------------

* *Waste = Food Documentary* (Arkistoitu – Internet Archive) - An inspiring documentary on the Cradle to Cradle design concept of Michael Braungart and William McDonough.
* *Cradle to Cradle (Synopsis)* (Arkistoitu – Internet Archive) - The author's website provides a slightly more in-depth synopsis than what's provided here.
**Kloogan inkeriläisleiri** oli inkeriläisten kauttakulkuleiri Pohjois-Virossa vuosina 1943–1944. Leirin kautta kuljetettiin yli 60 000 inkeriläistä Suomenlahden perukan asuinalueiltaan Suomeen.

Taustaa
-------

*Pääartikkeli: Inkeriläiset*
Natsi-Saksan valloitettua Neuvostoliiton alueita, muun muassa Leningradin eteläpuoliset alueet loppuvuodesta 1941, jäi suuri osa asukkaista sotatoimialueelle. Keväällä 1942 Inkerin alueella oli kova pula ruuasta, minkä seurauksena saksalaiset siirsivät osan asukkaista Viroon osan lähtiessä Saksaan. Vuoden 1942 lopulla Inkeristä poissiirtyneitä oli noin 20 000. Vuodenvaihteessa 1942–43 Saksa ja Suomi sopivat alueen Inkerin suomalaisten ja suomalaissukuisten (inkeroiset, vatjalaiset) siirtämisestä vapaaehtoisperiaatteella Suomeen.

Alueen asukkaita siirrettiin Suomeen kaikkiaan 63 205, joista 61 163 kulki Viron kautta vajaan 15 kuukauden aikana ajanjaksolla 29.3.1943–17.6.1944. Ennen tätä, marraskuussa 1942, oli jo siirretty 391 inkeriläistä orpolasta Suomeen.

Viron kauttakulkuleirit
-----------------------

Suomeen siirrettävät inkeriläiset koottiin karanteenileireille Kloogan-Paldiskin alueelle, Kloogan, Paldiskin ja Pölkkylän eli Põllkülan leireille, ennen Suomeen kuljettamista. Olot leireillä olivat karut, ja yli 6 000 inkeriläistä kuoli nälkään ja tauteihin matkan aikana.

Laivakuljetukset
----------------

Kuljetukset hoidettiin suomalaisilla laivoilla Paldiskista pääasiassa Hankoon, mutta myös Pohjankuruun, Turkuun ja Raumalle. Kuljetuksissa oli mukana kaikkiaan 16 laivaa, muun muassa s/s Aranda, höyrylaiva Suomi, miinalaiva Louhi, S/S Lokki ja S/S Arcturus.

Põllkülan hautausmaa
--------------------

Põllkülassa on Suomen-matkalla kuolleiden inkeriläisten hautausmaa ja hautamuistomerkki.

Lähteet
-------

* Tuuli, Erkki: *Inkeriläisten vaellus: Inkeriläisen väestön siirto 1941-1945*. WSOY, 1988. ISBN 951-0-14953-5.

### Viitteet

1. ↑  Inkeriläisten vaellus, s. 17–18, 23, 57
2. ↑  Suomeen siirretyt inkeriläiset vuosina 1943-1944 *Kotiin karkotettavaksi -tutkimushanke*. Kansallisarkisto.  Arkistoitu 22.9.2008. Viitattu 5.7.2015.
3. ↑  Inkeriläisten vaellus, s. 43, 111
4. ↑  Inkeriläisten vaellus, s. 100–106

Aiheesta muualla
----------------

* Tuuli, Erkki: [www.inkeri.fi/inkerilehtia/1988/10-88.pdf Emme erkane konsanaan] (pdf) *Inkeriläisten viesti*.  lokakuu 1988. Vammala:  Inkeriläisten yhdistys ry.. Viitattu 5.7.2015. (suomeksi)
* Nevalainen, Pekka: *Inkeriläinen siirtoväki Suomessa 1940-luvulla*. Otava, 1990.
* Pool, Liisa: Ingerisoomlaste Eesti kaudu Soome evakueerimine Teise maailmasõja ajal (pdf) *Akadeemiake III/2011*.  2011. Tartto:  SA Akadeemiake. Viitattu 5.7.2015. (viroksi)
**Kefisia** (m.kreik. Κηφισία, *Kēfisia*, lat. *Cephisia*) oli antiikin aikainen Erekhtheis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen *mesogeios*-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.

Herodes Atticuksen rintakuva tämän huvilalta Kefisiasta, 100-luku jaa. Kansallinen arkeologinen museo.
Kefisia sijaitsi Pentelikon-vuoren (nyk. Pentéli) juurella Ateenan koillispuolella nykyisen, demoksesta nimensä perineen Kifisián kaupungin alueella.

Perinteen mukaan Kefisia oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (*polis*) tai kylästä (*kōmē*), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (*synoikismos*) Ateenaksi. Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin kuusi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin kahdeksan bule-edustajaa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä *Kēfisieus* (Κηφισιεύς). Kefisia säilyi merkittävänä demoksena loppuun saakka.

Kefisiassa sijaitsi Herodes Atticuksen kesähuvila. Siellä aikaa viettänyt Aulus Gellius kuvaa paikkaa teoksessaan *Attikan öitä*. Herodes Atticus pystytti alueelle julkisia rakennuksia, puutarhoja ja veistoksia. Alueelta on löydetty muun muassa piirtokirjoituksia, Herodeen ja Polydeukionin rintakuvat sekä roomalainen hauta, jossa oli neljä sarkofagia. Kefisiassa tiedetään olleen myös palaistra.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Attica", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Traill, J. et al.: Places: 579972 (Kēfisia) *Pleiades*. Viitattu 21.8.2017.
3. 1 2 3 4  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "Kephissia, Attica, Greece", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio.
4. ↑  Traill, John S.: *The Political Organization of Attica: A Study of the Demes, Trittyes, and Phylai, and Their Representation in the Athenian Council*. *Hesperia* 14. Princeton: American School of Classical Studies at Athens (ASCSA), 1975. ISBN 0876615140.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kefisia** Wikimedia Commonsissa

Erekhtheis-fyle

|  |  |
| --- | --- |
| *Asty* | Alempi Agryle · Ylempi Agryle · Euonymon · Themakos |
| *Paralia* | Anagyrus · Kedoi · Alempi Lamptrai · Ylempi Lamptrai · Pambotadai |
| *Mesogeios* | Fegus · Kefisia · Alempi Pergase · Ylempi Pergase · Sybridai |
Efronin nopat
**Efronin nopat** ovat kehittäjänsä, Bradley Efronin mukaan nimetyt nopat, joiden paremmuusjärjestys muodostaa ringin. Voittava (suuremman silmäluvun antava) noppa riippuu siitä mitkä nopat valitsee.
Kaikki Efronin nopat ovat 6-tahkoisia noppia.

A voittaa B:n 2/3 ajasta

B voittaa C:n 2/3 ajasta

C voittaa D:n 2/3 ajasta

D voittaa A:n 2/3 ajasta.

Tahkojen silmäluvut nopilla A–D ovat:

A:4,4,4,4,0,0

B:3,3,3,3,3,3

C:6,6,2,2,2,2

D:5,5,5,1,1,1

Noppa A voittaa B:n aina, kun nopan A heitto tuottaa nelosen. Noppa A häviää aina, kun nopan A heitto tuottaa nollan. Todennäköisyys, että A voittaa B:n, on siis

{\displaystyle {{2 \over 3}\times 1}={2 \over 3}.}
Noppa B:n heitto tuottaa aina kolmosen. Noppa B voittaa noppa C:n aina, kun nopan C heitto tuottaa kakkosen. Todennäköisyys, että B voittaa C:n, on siis

{\displaystyle {1\times {2 \over 3}}={2 \over 3}.}
Todennäköisyys, että noppa C:n heitto tuottaa kuutosen, on 1/3; tässä tapauksessa C voittaa D:n riippumatta noppa D:stä (todennäköisyydellä 1). Todennäköisyys, että noppa C:n heitto tuottaa kakkosen, on 2/3; tässä tapauksessa C voittaa D:n, jos ja vain jos nopan D heitto tuottaa ykkösen, minkä todennäköisyys on 1/2. 

Todennäköisyys, että C voittaa D:n, on siis

{\displaystyle \left({1 \over 3}\times 1\right)+\left({2 \over 3}\times {1 \over 2}\right)={2 \over 3}.}
Todennäköisyys, että noppa D:n heitto tuottaa viitosen, on 1/2; tässä tapauksessa D voittaa A:n riippumatta noppa A:sta (todennäköisyydellä 1). Todennäköisyys, että noppa D:n heitto tuottaa ykkösen, on 1/2; tässä tapauksessa D voittaa A:n, jos ja vain jos nopan A heitto tuottaa nollan, minkä todennäköisyys on 1/3.

Todennäköisyys, että D voittaa A:n, on siis

{\displaystyle \left({1 \over 2}\times 1\right)+\left({1 \over 2}\times {1 \over 3}\right)={2 \over 3}.}
**Efren Saldivar** (s. 30. syyskuuta 1969) on yhdysvaltalainen sarjamurhaaja, joka murhasi potilaitaan toimiessaan hengitysterapeuttina.

Saldivar syntyi Brownsvillessä Texasissa. Hän valmistui hengitysterapeutiksi vuonna 1988 ja pääsi sairaalaan töihin yövuoroon.

Saldivar murhasi potilaita injisoimalla potilaisiin halvaannuttavaa lääkettä, joka johti hengityslamaan, sydänpysähdykseen tai molempiin. Nämä lääkkeet ovat voineet olla morfiinia ja suksametoniumkloridia, koska niitä löytyi hänen vaatekaapistaan käytettyjen ja käyttämättömien injektioruiskujen kanssa. Kuudessa murhassa oli todistetusti käytetty pankuronia (Pavulon), joka pysäyttää potilaan hengityksen kytkettäessä heidät hengityskoneeseen. Saldivar valitsi uhrinsa huolellisesti ja murhasi yleensä potilaita, jotka olivat muutenkin kuolemassa. Tämän vuoksi hänen työvuorollaan ei huomattu poikkeavuuksia potilaiden kuolleisuudessa. 

Saldivar erotettiin virastaan 13. maaliskuuta 1998 pian sen jälkeen, kun hän oli tunnustanut 50 murhaa. Hän perui tunnustuksensa myöhemmin. Jotta olisi saatu varmuus Saldivarin syyllisyydestä 20 ruumista, joita ei ollut krematoitu, kaivettiin haudasta ja niille suoritettiin ruumiinavaus. Kuudesta ruumiista löytyi kuolettava määrä pankuronia, joka säilyy muuttumattomana kuukausia hautaamisen jälkeenkin.

12. maaliskuuta 2002 Saldivar myönsi syyllisyytensä kuuteen murhaan, ja hänet tuomittiin kuuteen peräkkäiseen elinkautiseen vankeusrangaistukseen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen. Hän kärsii tuomiotaan Salinas Valleyn osavaltion vankilassa.

Todellisen uhrien määrän tietää vain Saldivar itse, mutta on arvioitu, että uhreja voisi olla yhteensä jopa 120.

Katso myös
----------

* Harold Shipman
* H. H. Holmes
* Marianne Nölle

Lähteet
-------

1. ↑  Ramsland, Katherine: All about Efren Saldivar (Arkistoitu – Internet Archive),*Crimelibrary.com*
2. ↑  Serial killer true crime library - Effren Saldivar
**Kansallinen vallankumouksellinen liike**  (esp. *Movimiento Nacionalista Revolucionario*) (MNR, suom. *kansallinen vallankumouksellinen liike*) on 1942 perustettu bolivialainen puolue. MNR syntyi vasemmistolaisena uudistuspuolueena, mutta nykyisin se kannattaa uusliberaalia talouspolitiikkaa. Vuoden 2005 vaaleissa se sai 6,5 % äänistä ja seitsemän paikkaa alahuoneessa ja yhden senaattorin.

Movimiento Nacionalista Revolucionario syntyi vuosien 1932–1935 Chacon sodan aiheuttamasta tyytymättömyydestä. Se perustivat Víctor Paz Estenssoro ja Hernán Siles Zuazo. Tuolloin puolue houkutteli maansa merkittävimmät intellektuellit joukkoonsa. Ensimmäistä kertaa MNR nousi vallankahvaan 1943 Gualberto Villarroelin uudistusmielisessä sotilashallituksessa. Tuolloin puoluetta epäiltiin kuitenkin fasistisympatioista ja Yhdysvallat vaati sen jäsenten poistamista hallituksesta.

MNR johti 1952 kansallista vallankumousta ja hallitsi maata vuoden 1964 sotilasvallankaappaukseen asti. Tuona aikana maahan tuli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus ja toteutettiin maauudistus ja tinakaivosten kansallistaminen. Vahvojen persoonien hallitsema MNR hajosi sisäisiin riitoihin. Ensimmäisenä lähti Walter Guevara Arze 1950-luvun lopulla. Suosittu ammattiyhdistysjohtaja Juan Lechín erotettiin 1964. Maanpakolaisvuodet lisäsivät hajaannusta. MNR:n suurinta faktiota ohjasi Paz Estenssoro, joka teki puolueen kannatuksen kannalta merkittävän virheen tukiessaan 1971 diktaattori Hugo Banzeria. Kun Paz siirtyi myöhemmin oikealle, Siles Zuazo lähti johtamaan perustamaansa UDP:ta (Union Democratica Popular), joka liittoutui uuden MIR:in (Movimiento de Izquierda Revolucionaria) kanssa.

Movimiento Nacionalista Revolucionariosta eronneet liikkeet ja niiden johtohenkilöt:

* Movimiento Nacionalista Revolucionario Auténtico (MNRA, 1960), myöhemmin Walter Guevara Arzen Partido Revolucionario Auténtico (PRA)
* Partido Revolucionario de la Izquierda Nacionalista (PRIN, 1971), Juan Lechín ja Lidia Gueiler Tejada
* Movimiento Nacionalista Revolucionario de Izquierda (MNRI 1971), Hernán Siles Zuazo
* Movimiento Nacionalista Revolucionario Histórico (MNRH, 1978)
* Movimiento Nacionalista Revolucionario Vanguardia (MNRV)

Paz Estenssoro johti MNR:aa vielä vuosien 1978, 1979 ja 1980 vaaleissa. Hänet valittiin uudelleen presidentiksi neljännen kerran 1985, jonka jälkeen hän jäi politiikasta. Talouskriisin myötä Paz ja hänen suunnitteluministerinsä Gonzalo Sanchez de Lozada uudistivat taloutta liberaalin talouspolitiikan mukaan. Sanchez valittiin presidentiksi 1993 vaaleissa.

Vuoden 2002 vaaleissa MNR sai Movimiento Bolivia Libren kanssa 26,9 % äänistä ja 36/130 edustajainpaikkaa ja 11/27 senaattoria ja Sanchez de Lozada valittiin presidentiksi. Hän erosi kuitenkin jo 2003, ja hänen seuraajansa Carlos Mesa pysyi sitoutumattomana kansallisen yhtenäisyyden nimissä.

Vuoden 2005 vaaleissa MNR sai vain 6,5 % äänistä ja seitsemän paikkaa alahuoneessa ja yhden senaattorin.
Acca Larentia Jacopo della Quercian veistoksessa.
**Acca Larentia** on hahmo roomalaisessa tarustossa. Hahmona hän esiintyy useammissa eri tarinoissa, joista yhdessä hän kasvattaa Rooman perustaneita Romulusta ja Remusta. Larentalia-juhla oli hänen muistolleen vuosittain Roomassa järjestetty juhlapäivä.

Merkitys
--------

Faustulus tuo Romuluksen ja Remuksen kotiin vaimonsa Acca Larentian luo. Nicolas Mignardin maalaus vuodelta 1654.
Acca Larentian tarussa on useampia eri historiallisia ja mytologisia kerrostumia, joiden keskenäisen suhteen selvittäminen on hankalaa. Kuten monet muutkin Rooman myyttiset kertomukset, Acca Larentian tarinaan liittyy monimerkityksellisyyttä ja useiden eri tarinoiden nivoutumista. Tarujen kautta Acca Larentia tunnettiin joka tapauksessa Rooman kansan hyväntekijänä ja äitihahmona, jota muisteltiin vuosittain järjestetyssä Larentalia-juhlassa.

Tarinoissa
----------

Roomalaisessa mytologiassa Vesta-neitsyt synnytti Marsin pojat Romuluksen ja Remuksen hyläten nämä Tiber-joen virtaan kuningas Amuliuksen käskystä. Romulus ja Remus pelastuvat susiemon (*lupa*) ottaessa heidät hoiviinsa. Lopulta veljekset löytää eräs sikopaimen Faustulus, joka antaa heidät edelleen vaimonsa Acca Larentian hoivaan. Aikaisemmin yhden oman lapsensa menettänyt Acca Larentia imettää veljeksiä. Acca Larentiaan viitataan tarinassa termillä *lupa* eli naarassusi. Termillä on puolestaan yleensä viitattu prostituoituihin. Romulus ja remus kasvavat Acca Larentian ja Faustuluksen luona perustaen eri vaiheiden jälkeen sittemmin Romuluksen mukaan nimetyn Rooman kaupungin. Acca Larentialla ja Faustuluksella oli legendan mukaan kaksitoista poikaa, joista syntyi sittemmin arkaaisessa Roomassa vaikuttaneiden pappien arvaaliveljeskunta, jooiden tehtävänä oli uhrata Dea Dian jumalattarelle.

Acca Larentia esiintyy Rooman perustamistarinan ohella muissa roomalaisissa taruissa. Toisessa hän on kaunis nuori nainen, jonka Herkules voittaa omakseen noppapelissä. Acca Larentia viettää pelin jälkeen Herkulesin kanssa yön Herkuleelle omistetulla temppelillä Rooman Forum Boariumilla eli karjatorilla. Tarinassa saattaa olla yhteyksiä alueella sijainneeseen arkaaiseen Pyrgin kauppakaupunkiin, joka tunnettiin oletettavasti sakraaliprostituutiota harjoittavana kulttikeskuksena. Samassa tarinassa Acca Larentia saa Herkuleelta edelleen neuvon, jonka mukaan hänen tulee tarjota itseään ensimmäiselle forumilla vastaan tulevalle miehelle. Acca Larentia tapaa vanhan ja rikkaan Tarrutiuksen, joka jätti sittemmin kuollessaan suuren omaisuuden Acca Larentialle. Acca Larentia testamenttaa edelleen itse kuollessaan omaisuutensa Rooman kansalle. Tämän johdosta hänelle järjestettiin julkiset hautajaiset ja vuosittaiset muistojuhlat. Niin sanottuna Larentalia-päivänä kunnioitettiin myös laareja, roomalaisten esi-isien henkiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jussi Rantala: "Acca Larentia ja kansakunnan synty", *Keisarit ja kurtisaanit : perhe, valta ja seksi antiikin Roomassa*. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2020. ISBN 978-951-858-203-1.
2. 1 2  Romulus and Remus Encyclopaedia Britannica. Viitattu 14.1.2021. (englanniksi)
Petroskoin Kansallinen teatteri 2017.
**Petroskoin Kansallinen teatteri** on vuonna 1932 perustettu ainoa suomenkielinen teatteri Venäjällä. Teatterin johtajana toimii Irina Šumskaja.

Entiset nimet:

* 1932 tammikuusta 1932 lokakuuhun – Karjalan Kansallinen draamateatteri
* 1932–1950 – Valtion suomalainen draamateatteri
* 1950–1956 – Valtion karjalais-suomalainen draamateatteri
* 1956–1990 – Valtion suomalainen draamateatteri
* 1991 joulukuusta – Petroskoin Kansallinen teatteri

Teatterissa on esityksiä suurella näyttämöllä (300 katsomopaikkaa) ja pienellä näyttämöllä (60 paikkaa). Ohjelmistoon kuuluu suomalaisia ja venäläisiä sekä muunmaalaisia näytelmiä. Esityksiä on suomen, karjalan ja venäjän kielillä. Suomenkielisissä näytöksissä on tarjolla venäjänkielinen simultaanitulkkaus kuulokkeiden kautta.

Teatterissa on vieraillut säännöllisesti suomalaisia teatteriohjaajia, kuten Kurt Nuotio, Paavo Liski ja Kaisa Korhonen ja siellä on työskennellyt useita suomalaisia näyttelijöitä, muun muassa Marko Tiusanen. Suomeen muuttaneita teatterin näyttelijöitä ovat muun muassa Pauli Rinne ja Jevgeni Haukka. Teatteri on tehnyt useita vierailuja Suomeen. 

Teatteri sijaitsee Petroskoin keskustassa, Kirovin aukion laidalla osoitteessa Karl Marxin valtakatu 19. Samassa rakennuksessa sijaitsee nukketeatteri ja sushiravintola.

Samassa teatterirakennuksessa toimivan nukketeatterin tunnistaa katon rautakoristeista.
Teatterin johtajana toimi 2004–2010 Sergei Pronin. Vuonna 2010 teatteri ajautui kaaokseen, kun johtaja Sergei Pronin irtisanottiin. Se aiheutti irtisanoutumisten aallon, ja merkittäviä näyttelijöitä, kuten Vieno Kettunen ja Pekka Mikšijev, ja muita työntekijöitä ilmoitti lähtevänsä pois. Suomenkielisen ohjelmiston uskottiin olevan vaarassa, kun uusi johtaja Arvid Zeland astui virkaan. Venäjänkieliselle Luova paja -ryhmälle annettiin käyttöön kolmasosa ajasta, ja ohjelmistosta poistettiin suomenkielisiä näytelmiä. Zeland palasi kuitenkin pian vanhaan virkaansa opetustehtäviin, ja heinäkuussa 2011 johtajaksi tuli aiempi varajohtaja Irina Šumskaja. Suomenkieliset esitykset jatkuvat. Tilanteen kohenemisen taustalla on Karjalan tasavallan uusi kulttuuriministeri Jelena Bogdanova, joka puhuu suomea ja karjalaa.

Sergei Proninille myönnettiin vuonna 2011 Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki.

Lähteet
-------

1. ↑  Petroskoin Kansallinen teatteri vierailee Joensuussa ja Kajaanissa Mtv3.fi 6.10.2003 (arkistoitu versio)
2. ↑  Avainnäyttelijät jättävät Petroskoin teatterin *Helsingin Sanomat*.  30.8.2010.
3. ↑  Ahonen, Anneli: Petroskoin kansallinen teatteri saa jatkaa.  *Helsingin Sanomat*, 13.12.2011, s. C 2. Artikkelin verkkoversio.
4. ↑  Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton myöntämät kultaiset kunniamerkit 2014–1947 (Arkistoitu – Internet Archive), Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliitto 2014 (pdf). Viitattu 27.2.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kansallisen teatterin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (suomeksi), (englanniksi)
* Kansallisen teatterin koko ohjelmisto 1932–1995
**Kansallinen vapautusarmeija** (alb. *Ushtria Çlirimtare Kombëtare – **UÇK***, mak. Ослободителна народна армија – ОНА, *Osloboditelna narodna armija – ONA*), joka tunnetaan myös nimellä Makedonian UÇK on Pohjois-Makedoniassa toimiva sotilaallinen järjestö. Vuoden 2001 konfliktin jälkeen UÇK:n uskotaan riisuutuneen aseista.

Järjestön tunnus.

UÇK ja Makedonian konflikti
---------------------------

*Pääartikkeli: Makedonian konflikti*
UÇK:n perusti entinen Kosovon vapautusarmeijan komentaja Ali Ahmeti. UÇK:n tavoite oli saada Makedonian albaaneille tasa-arvoiset oikeudet. Tuolloisen Makedonian tasavallan hallituksen mielestä UÇK oli terroristijärjestö, joka pyrki liittämään albaanien asuttamat alueet Albaniaan. 

22 tammikuuta 2001 UÇK alkoi hyökkäillä Makedonian tasavallan turvallisuusjoukkojen kimppuun. Vuoden 2001 marraskuun alkupuolella UÇK oli saanut haltuunsa isoja alueita 12 mailin päässä Skopjesta. 

Marraskuussa UÇK epäonnistui yrityksessään vallata Tetovo, mutta onnistui hallitsemaan Tetovon ja Kosovon välisiä vuoria. 13 elokuuta osapuolet tekivät rauhansopimuksen lopettaen konfliktin.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:National Liberation Army
Cesare Cremonini, jonka opetuksien pohjalle Accademia degli Incogniti perustettiin.
**Accademia degli Incogniti** (Tuntemattomien akatemia) oli vapaa-ajattelijaälymystön, lähinnä aatelisten, tieteellinen seura, joka vaikutti merkittävästä 1600-luvun puolivälissä Venetsian kulttuuri- ja poliittiseen elämään. Seuran perustivat vuonna 1630 Giovan Francesco Loredan ja Guido Casoni, ja sen perustana oli Cesare Cremoninin aristoteelinen filosofia. Cremonini edusti peripateettista koulukuntaa, ja hän oli Padovan yliopiston filosofian professori. Seuraan kuului historioitsijoita, runoilijoita ja libretistejä.

Historioitsija Ellen Rosandin mukaan akatemia toimi nimensä mukaisesti tavallisesti kulissien takana. Jäsenet kirjoittivat usein salakielellä ja julkaisivat teoksensa anonyymisti. Accademia degli Incogniti toimi erityisen aktiivisesti 1630-luvulta alkaen Venetsian musiikkiteatterin edistäjänä, ja se perusti oman teatterin, Teatro Novissimon, jolla oli lyhyt kukoistuskausi 1641–1645. Musiikkinäytelmien libretoissa akatemian ikonoklastiset älyköt käyttivät sävyä, joka oli "[usein] kauhistuttavan suorasukaista ja usein epämoraalista". Libretistejä olivat muun muassa Giacomo Badoaro, joka kirjoitti tekstin *Il ritorno d'Ulisse in patria* Claudio Monteverdille, ja Giovanni Francesco Busenello, joka laati Monteverdille libreton tämän viimeiseen ja todennäköisesti merkittävämpään oopperateokseen *L'incoronazione di Poppeaan*.

Vaikka akatemiaa sanotaan usein joukoksi skeptisiä libertiinejä, Loredano oli Venetsian tasavallan kunnioitettu senaattori. Muutkin jäsenet olivat joko tasavallan senaattoreita tai neuvoston jäseniä, ja akatemia oli useita vuosikymmeniä poliittisen vallan epävirallinen keskus. Sen vaikutusvalta alkoi vähetä 1650-luvun lopulla, ja vuoden 1661 jälkeen akatemia ei enää kokoontunut.

Lähteet
-------

* Ellen Rosand: Opera in Seventeenth-Century Venice: the Creation of a Genre Berkeley:  University of California Press. Viitattu 7.10.2017. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Rosand, s. 37–40
2. ↑  Operas and Oratorios in Early Baroque Music Columbia University. Viitattu 7.10.2017. (englanniksi) (archived)
3. ↑  Rosand, s. 42
4. ↑  Libertines and Libertinism in Early Modern Europe. (Arkistoitu – Internet Archive) British Society for the History of Philosophy, viitattu 7.10.2017
5. ↑  Ferrante Pallavicino’s La Retorica Delle Puttane (1642) Springer, viitattu 7.10.2017 (tässä sanotaan aktiiviseksi ajaksi 1630–1661. Loredano kuoli 1661.
John Rosas.
**John Anders Rosas** (30. marraskuuta 1908 Lapinjärvi – 2. maaliskuuta 1984 Turku) oli suomalainen musiikkitieteilijä, kuoronjohtaja, säveltäjä ja sellisti. Hän teki tieteellisen uransa Åbo Akademissa.

John Rosas opiskeli musiikkia Helsingin konservatoriossa ja Åbo Akademissa. Hän johti useita kuoroja, muun muassa Brahe Djäknaria sen perustamisesta (1937) lähtien vuoteen 1955. Hän toimi Åbo Akademin musiikinopettajana vuodesta 1937 ja soitti kontrabassoa Turun kaupunginorkesterissa 1938–1940.

Rosas väitteli filosofian tohtoriksi Åbo Akademissa aiheenaan Fredrik Paciuksen musiikki vuonna 1950. Vuosina 1953–1962 hän hoiti musiikkitieteen dosentuuria ja vuosina 1954–1962 väliaikaista professuuria sekä musiikkitieteen ja kansanrunoudentutkimuksen professuuria vuosina 1962–1973. Hän johti useita kuoroja ja orkestereita ja hoiti luottamustehtäviä (mm. Turun Soitannollisen Seuran puheenjohtaja 1961–1974).

John Rosasin poika on tuomari Allan Rosas.

Julkaisuja
----------

* *Fredrik Pacius som tonsättare.* Acta Academiae Aboensis. Åbo 1949.
* *Till frågan om Pacius’ körstil.* Acta Academiae Aboensis. Åbo 1951.
* *Ernst Mielck.* Acta Academiae Aboensis. Åbo 1952.
* *Kärleksmotiv i äldre finlandssvensk vistradition med verkligheten som bakgrund.* Åbo. 1960.
* *Otryckta kammarmusikverk av Jean Sibelius.* Acta Academiae Aboensis. Åbo 1961.

Lähteet
-------

1. ↑  Rosas, John hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. 1 2  Dahlström, Fabian: "Rosas, John (1908–1984)", *Suomen kansallisbiografia, osa 8*, s. 341–342. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 951-746-449-5. / Teoksen verkkoversio.

Kirjallisuutta
--------------

* Dahlström, Fabian: *John Rosas: Cellist – kördirigent – musikprofessor*. Helsingfors: Svenska folkskolans vänner, 2020. ISBN 978-952-7076-46-0.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Virtanen-tyyppi** on suomalainen, ensisijaisesti länsisuomalainen sukunimityyppi, johon kuuluvat nimet on muodostettu yhdistämällä jokin luontoaiheinen sana (ei kuitenkaan eläinlajin nimi) ja vanhoista itäsuomalaisista sukunimistä saatu pääte -nen. Sirkka Paikkala on nimennyt nimityypin Virtasen, yleisimmän siihen kuuluvan nimen ja Suomen toiseksi yleisimmän (vuoteen 2009 yleisimmän) sukunimen mukaan.

Virtasen lisäksi yleisiä tyypin nimiä ovat (järjestyksessä yleisimmästä alkaen) Nieminen, Mäkinen, Koskinen, Järvinen, Lehtonen, Lehtinen, Saarinen, Salminen, Heinonen (sanasta heinä, ei etunimestä Heino), Salonen, Tuominen, Rantanen, Jokinen, Lahtinen, Leppänen, Ahonen, Aaltonen ja Laaksonen.

Nimityyppi vakiintui 1800-luvulla, kun tämäntapaisista nimistä tuli muodikkaita ja sitten hyvin monet ottivat itselleen sellaisen. Osa niistä, kuten Ahonen, Järvinen, Kivinen, Lampinen ja Lehtonen, oli ollut olemassa jo aikaisemmin, mutta paljon harvinaisempina. Osa 1800-luvulla Virtanen-tyypin nimen ottaneista ei ottanut tyyppiä aivan tyhjästä, vaan esimerkiksi Sysmässä otettiin nimeksi Saarinen johtaen Saarenkylän nimestä.

Virtanen-tyypin kulta-ajan mentyä sitä seurasi Laine-tyyppi, jonka loiston aikaa oli 1800-luvun loppu ja 1900-luvun alku.

Lähteet
-------

* Pirjo Mikkonen, Sirkka Paikkala: Sukunimet, s. 27.

### Viitteet

1. ↑  Virtanen-tyyppi suomalaisen sukunimistön uudistajana; Virittäjä 3/2005, sivu 418

Aiheesta muualla
----------------

* Sirkka Paikkala: Se tavallinen Virtanen: suomalaisen sukunimikäytännön modernisoituminen 1850-luvulta vuoteen 1921; Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 959. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki, 2004. ISBN 951-746-567-X
**Varkaiden kaupunki** (engl. *City of Thieves*) on yhdysvaltalaisen kirjailija-käsikirjoittaja David Benioffin kirjoittama historiallinen romaani. Se sijoittuu toisen maailmansodan aikaiseen Leningradiin, missä kaksi nuorta miestä saavat tehtäväkseen hankkia NKVD-upseerille rasiallisen kananmunia saksalaisten piirittäessä kaupunkia.

Juoni
-----

17-vuotias Lev Beniov jää sotilaspoliisien vangiksi Leningradin piirityksen ensimmäisenä talvena. Hän luulee joutuvansa teloitetuksi, mutta saa yhdessä rintamakarkuri Koljan kanssa mahdollisuuden välttyä pikaiselta rangaistukselta. NKVD:n eversti Gretsko antaa kaksikolle tehtäväksi etsiä tusinan kananmunia tyttärensä hääkakkua varten. Tehtävä tuntuu miehitetyssä kaupungissa lähes mahdottomalta, mutta he kuitenkin lupaavat hankkivansa munat käskyn mukaisesti vain viidessä päivässä.

Vastaanotto
-----------

*Varkaiden kaupunki* sai kriitikoilta hyvän vastaanoton. Varsinkin *San Francisco Gaten* Jesse Berrett ja *The New York Timesin* Boris Fishman pitivät kirjasta. *Entertainment Weeklyn* Jennifer Reese antoi sille arvosanaksi A- ja kirjoitti: "Kuuntelemalla tarkasti – ja keksimällä loput – Benioff on saanut aikaan hauskan, surullisen ja kiehtovan romaanin."

Romaanilla oli myös suuri vaikutus post-apokalyptiseen videopeliin *The Last of Us* (2013). Pelin ohjannut Bruce Straley sanoi: "On hienoa inspiroitua [...] oikeista asioista. *Varkaiden kaupunki* on uskomaton kirja. Kaikkien tulisi lukea se."

Lähteet
-------

1. ↑  Berrett, Jesse: Fiction review: Benioff's 'City of Thieves' *San Francisco Gate*.  13.5.2008. Viitattu 1.4.2015. (englanniksi)
2. ↑  Fishman, Boris: Wartime Rations - Book Review - 'City of Thieves' by David Benioff *The New York Times*.  6.7.2008. Viitattu 1.4.2015. (englanniksi)
3. ↑  City of Thieves *Entertainment Weekly*.  20.5.2008. Viitattu 1.4.2015. (englanniksi)
4. ↑  The Last of Us: Naughty Dog On Elevating the Interactive Medium | GamesIndustry International  18.7.2012. Gamesindustry.biz. Viitattu 1.4.2015. (englanniksi)
**Diaye Coura** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Nioron piirissä Malissa. Se sijaitsee 58 kilometriä Niorosta länteen. Kunnassa on 13 700 ja kylässä 5 900 asukasta (vuonna 2009).

Diaye Couran kunta rajoittuu idässä Nioron piirin Nioro Tougouné Rangabén ja Gavinanén, etelässä Sandarén ja lännessä Yélimanén piirin Kirané Kaniagan kuntiin sekä pohjoisessa Mauritaniaan. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pysyviä vesistöjä ei ole.

Kuntaan kuuluu yhdeksän kylää. Asukkaat ovat soninkeja, fulbeja ja maureja.

Liikenneyhteydet ovat heikot varsinkin sadeaikaan. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maapähkinä, okra, maissi ja riisi. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 20.12.2018.
2. ↑  Mali - Région de Kayes: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 20.12.2018.
3. 1 2 3  Plan de sécurité alimentaire: Commune rurale de Diaye-Coura 2007-2011 *aec.msu.edu*.  2007.  Arkistoitu 14.6.2010. Viitattu 20.12.2018.
Perinteinen analoginen kiertokäämiampeerimittari.  
Kuvassa on punaisella värillä esitetty kela, jossa kulkee mitattava virta.  
Vihreällä värillä on esitetty palauttava jousi.  
N ja S ovat magneetin navat.
Vanhanmallinen ampeerimittari Penn Station -metroasemalla New Yorkissa.
**Virtamittari** eli **ampeerimittari** on mittari, jolla mitataan sähkövirran hetkellistä suuruutta. On olemassa digitaalisia ja analogisia virtamittareita. 

Sähkövirran suuruus havaitaan tavallisesti joko virran synnyttämän magneettikentän perusteella tai virta voidaan ohjata pienen vastuksen (*sunttivastuksen*) läpi ja mitata vastuksen ylitse syntyvä jännite; virta saadaan sitten selville jännitteestä Ohmin lain mukaisesti.

Mittarityypit
-------------

Tavallisin mittarityyppi on sellainen, jossa mitattava virta kulkee mittarin läpi. Tällainen mittari kytketään virtapiirissä aina sarjaan - virtapiirin osaksi - jolloin mitattava virtapiiri katkeaa aina mittaria kytkettäessä tai irrotettaessa. Jotta mittari ei vaikuttaisi virran suuruuteen mittauksen aikana, sen impedanssin on oltava hyvin pieni. Piiriteknisesti ideaalinen virtamittari onkin oikosulku. Mitattaessa on siksi syytä aluksi laittaa mittarin mittausalue suurimmalle arvolle ja pienentää sitä, kunnes saadaan oikea lukema.

Perinteinen analoginen virtamittari on yleensä kiertokäämimittari, joka perustuu virran aiheuttamaan magneettikenttään. 

Yleismittari sisältää yleensä myös virtamittarin ja virta mitataan shunttivastuksen yli syntyvän jännitteen avulla. Koska virtamittausasennossa yleismittari muodostaa lähes oikosulun, sen suojaksi on usein mittarin sisällä kytketty sulake sarjaan mittajohtimien kanssa. Jos muuten ehjän yleismittarin virtamittaus ei toimi, syyksi paljastuu usein, että sulake on palanut väärän asteikkovalinnan tai virheellisen mittauskytkennän vuoksi.

Pihtivirtamittarilla virran aiheuttama magneettikenttä voidaan mitata katkaisematta virtapiiriä mittarin liittämiseksi.

Katso myös
----------

* Pihtivirtamittari
* Galvanometri
* Ampeeri

Lähteet
-------

1. ↑  Young & Freedman: *University Physics with Modern Physics, 11. painos*, s. 993. Pearson, 2004. ISBN 0-321-20469-7. (englanniksi)
2. ↑  Benson, Harris: *University Physics*, s. 561. Revised Edition. Wiley, 1996. ISBN 978-0-4711-5264-4. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Virtamittari** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee tajuttomuustilaa. Kooma-vaatemerkistä on eri artikkeli.*
**Kooma** on syvän tajuttomuuden tila, jossa oleva henkilö ei tiedosta ympäristöään eikä reagoi minkäänlaisiin ulkoisiin ärsykkeisiin. Henkilöä ei voida myöskään herättää koomasta voimakkaillakaan ääni-, näkö-, tai kipuärsykkeillä. Syvässä koomassa potilas ei välttämättä pysty hengittämään, jolloin hänet voidaan pelastaa vain laittamalla hänet hengityskoneeseen.

Kooma voi aiheutua esimerkiksi voimakkaasta päähän kohdistuneesta iskusta (bilateraalinen vahinko aivoverkostoon), keskushermostollisesta sairaudesta tai neurologisesta vammasta. Muita mahdollisuuksia ovat aineenvaihdunnan sairaustilat, esimerkiksi kohonnut verensokeritaso diabeteksen yhteydessä. Potilas voidaan myös saattaa keinotekoiseen koomaan lääkkeiden avulla tarkoituksena aivokudoksen turvotuksen laskeminen, tai potilaan säästäminen äärimmäisiltä kiputiloilta.

Seuraukset
----------

Kooman seurauksena voi olla täydellinen paraneminen, mutta joissain tapauksissa myös kuolema. Potilas voi kooman aikana osoittaa hereillä olemisen merkkejä (liikettä tai jopa puhetta) hänen ollessaan silti koomassa. Kooman pituus voi vaihdella muutamasta tunnista aina useisiin vuosiin asti. Yleensä kooma kestää muutamasta päivästä muutamaan viikkoon.

Pisimpään koomassa oli yhdysvaltalainen Edwarda O’Bara, joka vaipui koomaan 16-vuotiaana ja oli siinä 42 vuotta, kunnes kuoli. Puolalainen rautatieläinen Jan Grzebski oli koomassa 19 vuotta vuosina 1988–2007, mutta toipui.

Ennuste
-------

Kooman jälkeen potilas voi toipua hiljalleen ja saavuttaa jälleen täyden fyysisen ja henkisen terveyden, kun taas jotkut tarvitsevat terapiaa, ja kaikki eivät palaudu koskaan täydellisesti. Koomasta voi myös siirtyä vegetatiiviseen tilaan, jolloin autonomiset elintoiminnot toimivat, mutta kognitiiviset aivotoiminnot eivät. Tässä tilassa hengitys toimii itsenäisesti, ja potilaalla on selkeät unirytmit toisin kuin koomassa. Potilas voi hereillä ollessaan reagoida kipuun ja liikkua, mutta liikkuminen ei ole tarkoituksenmukaista.

Katso myös
----------

* Glasgow’n kooma-asteikko
* Tajuttomuus
* Vegetatiivinen tila
* Minimaalisen tietoisuuden tila
* Aivokuolema

Lähteet
-------

* NINDS Coma and Persistent Vegetative State Information Page –  (Arkistoitu – Internet Archive)
* Coma – Overview – neurologychannel –  (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Coma and Persistent Vegetative State,

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kooma** Wikimedia Commonsissa