recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Matti Sarvilahti** (18. toukokuuta 1864 Luumäki − 26. joulukuuta 1936 Helsinki) oli ensimmäinen sukeltajan ammatissa toiminut suomalainen.

Sarvilahti ryhtyi sukeltajaksi 19-vuotiaana, näihin aikoihin Suomessa ei ollut yhtään suomalaista sukeltajaa. Hän suoritti välillä asevelvollisuutensa Suomen kaartissa ja oli sitten sukeltajan ammatissa yli 50 vuoden ajan aina 1930-luvulle saakka jolloin hän joutui korkean iän ja vaikean sairauden takia lopettamaan työt. 

Sarvilahti oli mukana nostamassa useita uponneita laivoja. Suomen sisällissodan jälkeen hän otti tehtäväkseen nostaa Laatokkaan uponneen miinanlaskija Ahmolan ja sen 125 ladatun merimiinan lastin. Sarvilahti toi miinat yksi kerrallaan ylös ja sen jälkeen myös itse laiva voitiin nostaa. Sarvilahti työskenteli useiden vuosien ajan myös Helsingin satamarakennuksilla. Hänelle myönnettiin 70-vuotiaana Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan mitali pitkäaikaisesta ansiokkaasta työstään.

Matti Sarvilahti kuoli 72-vuotiaana joulukuussa 1936. Hänet on haudattu Suomen kaartin hautausmaalle Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Geni.com : Matti Sakarinpoika Sarvilahti
2. 1 2 3  Sukeltaja Matti Sarvilahti kuollut, Helsingin Sanomat, 29.12.1936, nro 350, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Matti Sarvilahden kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat, 29.12.1936, nro 350, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Billion Graves : Matti Sarvilahti
**Nalut** (arab. نالوت‎) on kaupunki ja Nalutin piirikunnan hallinnollinen keskus Libyassa. Se sijaitsee lähellä Tunisian rajaa 280 kilometriä Tripolista lounaaseen. Kaupungissa on 26 300 asukasta (vuonna 2020).

Nafusavuorten länsirinteillä sijaitsevan Nalutin kanta-asukkaat ovat berberejä. Kaupungin nähtävyys on viljavarastona toiminut linnamainen *qasr*, joka on korvannut aikaisemman rakennelman vuonna 1240. Kallioon koverretut huoneet jäivät tyhjilleen vuoteen 1960 mennessä, mutta ne ovat säilyneet varsin hyvin. Autioituneessa vanhassakaupungissa on myös kolme moskeijaa, joista vanhin on rakennettu uudelleen vuonna 1312. Nalutissa on joitakin matkailupalveluja, ja sen kautta kulkee Tripolin ja Ghadamesin välinen maantie.

Lähteet
-------

1. ↑  Population of Cities in Libya *World Population Review*. Viitattu 16.12.2020.
2. ↑  Ham, Anthony: *Libya*, s. 162–163. New York: Lonely Planet, 2007. ISBN 978-1-74059-493-6.
**Tuorilan työväentalo** on Tuorilan kylässä Karkkilan kaupungissa sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Tuorilan ja Järvenpään työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Yhdistys osti tontin Tuorilan kylästä. Muistitiedon mukaan tässäkin tonttikaupassa olisi jouduttu käyttämään niin kutsuttuja välikäsiä, joita ilman työväenyhdistysten oli vaikeaa ostaa tonttimaata. Ensimmäinen maininta talosta oli SDP:n vuoden 1909 puoluetilastossa. Vuonna 1945 työväenyhdistys siirtyi SKDL:n jäsenjärjestöksi.

Rakennus
--------

Työväentalon pinta-ala on 270 m². Talossa on 103 m²:n juhlasali ja 48 m²:n näyttämö. Talossa on lisäksi pieni keittiö ja ravintolatila sekä tarvittavat saniteettitilat. Taloa on peruskorjattu useaan otteeseen vuosina 1997–2007. Talo lämpiää puulla ja sähköllä. Vesi saadaan omasta kaivosta.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Työväentalon vakiokäyttäjinä oli alkuvuosina oman yhdistyksen lisäksi myös Pyhäjärven Sos.dem. kunnallisjärjestö. Tuorilan työväentalolla järjestettiin monet yhteiset vappujuhlat.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
2. ↑  Seurantalot Tuorilan työväentalo *seurantalot.fi*. Viitattu 29.12.2022.
**Juhana Herttuan ja Catharina Jagellonican lauluja** on Eino Leinon vuonna 1919 ilmestynyt runoelma (Kustannus Oy Ahjo). Siinä Leino on hakenut niin runojensa muodon, metriikan kuin loppusointukaavat Italian renessanssiin juontavasta kirjallisesta traditiosta. Valtaosa runoista noudattaa *ottave rime* -runomuotoa, joka tunnetaan myös nimityksellä *stanza*.

Runoelmassa rakastavaiset Suomen herttua ja Ruotsin tuleva kuningas Juhana ja hänen vaimonsa Puolan prinsessa Katariina Jagellonica käyvät runollista vuoropuhelua, joka alkaa laivamatkalla Turkuun, jatkuu Turun linnan renessanssihovissa sekä sittemmin vankeudessa Gripsholmin linnassa Ruotsissa Mälaren rannalla. Runoelman loppuosasto *Rime* sisältää Catharinan Juhanalle lohdutukseksi kirjoittamia runoja. Kokoelman kaikilla runoilla on joko latinan- tai italiankieliset nimet.

*Juhana Herttuan ja Catharina Jagellonican lauluissa* on tulkittu heijastuvan Eino Leinon ja Aino Kallaksen suhde ja keskinäinen ihastus, jonka Leino puki trubaduuri- ja renessanssilyriikan kuosiin. Runoelmaansa Leino itse kutsui "viimeisen romantikon" lahjaksi rakastetulleen.

Lähteet
-------

* Sihvo, Hannes: *Eino Leino*, s. 30. Teoksessa: Eino Leino, Elämän kirja. Valikoima Leinon tuotannosta (toim. Hannu Mäkelä). Helsinki: Otava, 1980.

### Viitteet

1. ↑  Teos uusintapainoksen ottaneen ntamo-kustantamon sivuilla
2. ↑  Sihvo 1980, s. 30.
**Saksa** on osallistunut **Turkvision laulukilpailuun** kahdesti, vuosina 2014 ja 2015.

Historia
--------

### 2014

Saksa osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2014 Turkvision laulukilpailuun, joka pidettiin Tatarstanissa Kazanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Fahrettin Güneş kappaleella "Sevdiğim". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Güneş sai 149 pistettä, jäi sijalle 21 eikä päässyt finaaliin.

### 2015

Vuonna 2015 Saksa osallistui jälleen Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi valittiin laulaja Derija Kaptan kappaleella "Sessiz Çiğlik". Finaalissa Kaptan sai 153 pistettä ja sijoittuivat yhdenneksitoista.

### 2017

Saksa osallistui uudelleen vuoden 2017 kilpailuun, joka olisi järjestetty Astanassa, Kazakstanissa. Edustajaksi oli valittu Seyran.

Kilpailijat
-----------

Värien selitykset
  Voitto
  Toinen
  Kolmas
  Viimeinen

| Vuosi | Artisti(t) | Kieli | Kappale | Sija | Pisteet | Semif. | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Fahrettin Güneş | Turkki | "Sevdiğim" | Ei päässyt jatkoon | 21 | 149 |
| 2015 | Derija Kaptan | Turkki | "Sessiz Çiğlik" | 11 | 153 | Ei semifinaalia |
| 2016 | Seyran | Turkki, saksa |  | Kilpailu peruttu |
| 2017 | Seyran | Kilpailu peruttu |

Lähteet
-------

1. ↑  Granger, Anthony: Tonight: Türkvizyon 2014 Semi Final  19.11.2014. eurovoix.com. Viitattu 19.11.2014. (englanniksi)
2. ↑  Granger, Anthony: TURKVIZYON’15: KYRGYZSTAN HAS WON THE THIRD TURKVIZYON SONG CONTEST *News*.  19.12.2015. Eurovoix.  Arkistoitu 22.12.2015. Viitattu 17.2.2020. (englanniksi)
**Jorma Tuomas Taitto** (5. heinäkuuta 1917 Mäntsälä – 6. tammikuuta 2003 Turku) oli suomalainen kivääriampuja.

Taitto kilpaili Melbournen olympialaisissa 1956. Hän sijoittui vapaakiväärin täysottelussa neljänneksi edellään kaksi neuvostoliittolaista ja Suomen Vilho Ylönen, jolle hän hävisi kahdeksan pistettä tuloksellaan 1120. Hän oli makuuosuudella Ylöstä parempi ammuttuaan 392 pistettä ja polvelta niukasti Ylöstä heikompi tuloksellaan 379 pistettä, mutta pystystä hän ampui muita mitalisteja selvästi heikommin saaden tuloksekseen 349 pistettä. Taitto sijoittui pienoiskiväärin täysottelussa 17:nneksi ja makuukilpailussa 32:nneksi.

Taitto kilpaili maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1952, 1954, 1958 ja 1962. Parhaiten hän menestyi vuoden 1952 MM-kilpailuissa Oslossa, jossa hän saavutti hopeaa vapaakiväärin täysottelussa ja makuukilpailussa sekä pronssia vapaakiväärin pystykilpailussa. Lisäksi hän saavutti kaksi joukkuemitalia: hopeaa pienoiskiväärin pystykilpailussa ja pronssia vapaakiväärin täysottelussa. Hän saavutti joukkuemitaleja myös Caracasin MM-kilpailuissa 1954 ja Moskovan MM-kilpailuissa 1958. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Taitto saavutti henkilökohtaisen pronssin pienoiskiväärin makuukilpailussa vuonna 1959 sekä joukkuemitaleja.

Taitto edusti kotimaassaan Pohjois-Hämeen Ampujia ja Turun Seudun Ampujia ja voitti useita Suomen-mestaruuksia.

Taitto kuoli 85-vuotiaana tammikuussa 2003.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 326–327. Graface, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
2. 1 2 3 4  Jorma Taitto *Olympedia*.  (englanniksi)
3. ↑  Arponen, Antti O.: *Olympiakisat Ateenasta Atlantaan*, s. 181–182. WSOY, 1996. ISBN 951-0-21072-2.
4. 1 2  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 62–68. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
5. ↑  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 83–89. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
6. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 25*, s. 59. Minerva Kustannus Oy, 2004. ISBN 952-5478-47-5.
**Sakraalioikeus** on johonkin uskontoon perustuva oikeus, jolle on ominaista, että sitä pidetään pyhänä. Se kehittyi vastaamaan primitiivisen yhteisön tarpeita, ja se perustui käsitykseen, jonka mukaan kaikki oikeus on lähtöisin jumaluudesta tai jostakin salaperäisestä voimasta. Sakraalioikeuden normit saattoivat olla esimerkiksi jumalan käskystä kirjoitetut, kuten kymmenen käskyä tai Hammurabin laki.

Roomalainen oikeuskin oli alkuvaiheissaan pääosin sakraalioikeutta, jota turvasi jumaluuden antama suoja. Oikeudellinen tietämys oli tällöin papiston hallinnassa, ja oikeuden määräykset ja niiden noudattamista turvaavat seuraamukset perustuivat uskontoon. Germaaneilla oli sakraalioikeuden rinnalla maallinen oikeus. Jumaluus suojasi temppeleitä ja muita pyhiä alueita sekä jumalille pyhitettyjä asioita, kuten ihmisiä, uhrieläimiä tai palvontavälineitä. Nykyisinkin uskontorikoksia, avioliittoa ja valaa koskeviin säännöksiin liittyy jonkinasteisia vivahduksia sakraalioikeudesta.

Katso myös
----------

* Šaria

Lähteet
-------

* Otavan iso tietosanakirja, Otava 1964
* Uusi tietosanakirja, Tietosanakirja oy 1964
**Sakoluku** on yksi tärkeimmistä leipäviljan leipoutuvuuden mittareista. Suomessa se määritetään leipävehnästä ja rukiista. Mittausmenetelmästä johtuen alin mahdollinen sakoluku on 60. Näin alhainen sakoluku osoittaa, että vilja on käytännössä leivontakelvotonta, eli se ei sovellu leivän valmistukseen, mutta sitä voidaan käyttää mämmin valmistuksessa. Alhaisen sakoluvun viljasta valmistetun leivän sisus ei kypsy paiston aikana, vaan seurauksena on taikinamainen ja kostea sisus.
Käytännössä leivontaan käytettävän viljan sakoluku on vehnällä 230-280 ja rukiilla 110-130.

Viljan ostajat määrittävät ostamastaan viljasta sakoluvun, ja se vaikuttaa viljan ostohinnoitteluun. Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus (MTT) ylläpitää viljelijöille tarkoitettua sakolukupalvelua, jossa sakolukujen kehitystä seurataan kasvukauden loppupuolella kolmella MTT:n koepaikalla läntisessä Suomessa. MTT mittaa sakoluvun syysrukiista, syysvehnästä ja kevätvehnästä useista eri lajikkeista.

Sakoluvun mittaaminen
---------------------

Sakoluku tarkoittaa viljan itämisastetta. Kosteuden vaikutuksesta jyvässä oleva alfa-amylaasientsyymi aktivoituu, ja sitä alkaa erittyä jyvän jauhoytimeen, jossa se hajottaa jauhoytimen sisältämää tärkkelystä. Tämä puolestaan heikentää viljan leipoutuvuutta.

Varsinkin kosteina vuosina jyvä saattaa korjuukypsyyden saavuttamisensa jälkeen itää jo pellolla ennen puintia. Tällöin itäminen ei välttämättä ole vielä silmin havaittavissa, mutta se on jo alkanut heikentää viljan leivontalaatua.

Sakoluvun mittaamista varten pellolta kerätty viljanäyte puidaan, kuivataan ja jauhetaan. Tämän jälkeen koeputkeen mitataan 7 grammaa jauhoja ja 25 millilitraa vettä. Jauhovelliä sisältävää koeputkea ravistellaan voimakkaasti, jonka jälkeen sitä aletaan kuumentaa kiehuvassa vesihauteessa. Ensimmäisen 60 sekunnin ajan velliä sekoitetaan mittalaitteessa olevalla männällä; sen jälkeen mäntä vapautetaan, ja sen annetaan vajota itsekseen koeputken pohjalle. Sakoluku tarkoittaa aikaa sekunteina siitä, kun mittaus aloittiin (koeputki asetettiin vesihauteeseen), siihen, kun mäntä on vajonnut koeputken pohjalle. Sakoluvuksi tulee siis 60, mikäli mäntä putoaa suoraan koeputken pohjalle. Maksimissaan sakoluku voi olla jopa 400–500. 

Mäntä vajoaa koeputkessa sitä nopeammin, mitä enemmän jyvä on ehtinyt itää eli mitä enemmän jauhoytimeen on ehtinyt erittyä alfa-amylaasia.

Jauhon sakoluku voidaan mitata standardin ISO 3093/1974:n mukaan.

Muut leipäviljan laadun mittarit
--------------------------------

Leipäviljan laadun mittari on myös sitkopitoisuuden ilmaiseva zeleny-luku. Leipäviljan hinnoittelussa otetaan huomioon myös valkuaispitoisuus, kosteus, rikkajyvien ja epäpuhtauksien määrä sekä rikkoutuneiden jyvien osuus.

Lähteet
-------

* MTT
* Viljan laatu ja turvallisuus – Ruokavirasto
* Suvi Strandberg: Sään vaikutus sakolukuun, Laurea-ammattikorkeakoulu, Opinnäytetyö, Hyvinkää, Huhtikuu 2010
**Isak (Iisakki) Reinhold Valavaara** (19. joulukuuta 1871 Laihia – 23. huhtikuuta 1953 Vaasa) oli suomalainen konttoripäällikkö ja sosialidemokraattien kansanedustaja.

Valavaaran vanhemmat olivat mäkitupalainen Kustaa Wallenius ja Maria Jokela. Hän työskenteli aluksi rakennus- ja kirvesmiehenä Turussa ja Vaasassa. Valavaara oli Vaasan työväenyhdistyksen kirjastonhoitajana 1903–1906, Vaasan työväestön sanomalehti Oy:n taloudenhoitajana 1906–1920, Vaasan työväenyhdistyksen rahastonhoitajana 1907–1908 ja 1923 sekä Työväen Osuusliikkeen konttoripäällikkönä Vaasassa 1920–1927. 

Valavaara oli kansanedustajana 1919–1920 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Hänet vapautettiin edustajantoimesta sairauden vuoksi lokakuussa 1920 ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli sosialidemokraattien Hilda Hannunen. 

Iisakki Valavaara oli naimisissa vuodesta 1899 Maria Aaltosen kanssa. Iisakki Valavaaran veli oli sosialidemokraattien kansanedustaja Nestori Valavaara.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx Iisakki Valavaara *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1919–1922 |
| --- |
|  |
| Kansanedustajat (12) | 
* Alkio
* Estlander
* Hannunen (1920–1922)
* Helenelund
* Kujala
* Kärki
* Lanne
* Luopajärvi (1919–1920†)
* Nix
* Peura (1920–1922)
* Valavaara (1919–1920)
* von Wendt
* Virkkunen
* Åkerblom

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Jorma Simpura vuonna 1964.
**Jorma Johannes Simpura** (5. elokuuta 1921 – 14. maaliskuuta 1987) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Simpura toimi Kansan Uutisten päätoimittajana vuosina 1957–1974 ja kuului Suomen kommunistisen puolueen poliittiseen toimikuntaan 1965–1974.

Simpura kuului nuorena Suojeluskuntaan. Hän lähti rintamalle päästyään ylioppilaaksi 1942 ja palveli KTR 2:ssa tulenjohtajana ja jaosupseerina. Sota-aika muutti Simpuran maailmankatsomuksen ja hän liittyi Akateemiseen Sosialistiseuraan loppuvuodesta 1945. Valtiotieteen kandidaatiksi valmistunut Simpura palkattiin vuonna 1948 Vapaan Sanan ulkomaantoimittajaksi. Hän liittyi samana vuonna SKP:n jäseneksi.

Puolue laittoi Simpuran suorittamaan Sirola-opiston jatkokurssin vuonna 1953. Kiitettävät arvosanat kaikista aineista saanut Simpura palkattiin saman tien opistoon opettamaan työväenliikkeen historiaa. Keväällä 1957 Simpuran oli tarkoitus lähteä Moskovaan opiskelemaan erikoisstipendillä, mutta matka peruuntui. Syyksi paljastui syksyllä Simpuran nostaminen Kansan Uutisten päätoimittajaksi.

Simpura toimi SKDL:n ja SKP:n yhteisen äänenkannattajan päätoimittajana 17 vuotta. SKP:n enemmistöön ja 1960-luvun uudistajiin lukeutunut Simpura sai usein kritiikkiä oppositiolta ja neuvostoliittolaisilta. Vuonna 1970 suurlähettiläs Aleksei Beljakov vaati Simpuran eroa SKP:n puheenjohtaja Aarne Saariselta. Vuonna 1974 Simpura siirtyi Alkoholipolitiikka-lehden päätoimittajaksi ja vuonna 1982 hänet ylennettiin Alkon apulaisjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Veli-Pekka Leppänen: Kivääri vai äänestyslippu (Edita 1999), s. 170–171.
2. ↑  Suomen kommunistisen puolueen toiminnasta 16. ja 17. edustajakokousten välillä (SKP 1975), s. 49.

Aiheesta muualla
----------------

* Kalevi Kalemaa: / Simpura, Jorma (1921 - 1987) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Sakkolan kirkko** oli Sakkolan seurakunnan kirkko Sakkolassa Suvantojärven pohjoisrannalla.

Sakkolan ensimmäinen kirkko rakennettiin Kiviniemen kylään 1500-luvun lopulla. Kirkko hävitettiin myöhemmin. 1690-luvulla perustettu Metsäpirtin rukoushuone erotettiin 1902 omaksi seurakunnakseen.

Luterilainen seurakunta perustettiin Sakkolaan uudestaan vuoden 1611 jälkeen, jolloin Ruotsi oli vallannut Käkisalmen läänin. Ensimmäinen kirkko rakennettiin kirkonkylään noin 1616. Kirkkoherra oli oletettavasti jo silloin, mutta maininta on vuodesta 1631. Kirkonkylään valmistui uusi kirkko 1674, mutta se paloi salamaniskusta 1770-luvun alussa. Seuraava kirkko vihittiin 1772, mutta senkin poltti salama 1776. Viimeinen, puinen, kirkko valmistui 1779, ja sen rakensi kirkonrakentaja Tuomas Ragvaldinpoika Suikkanen. Kirkko vihittiin 1781. Josef Stenbäck suunnitteli kirkon perusteellisen uusimisen, joka toteutettiin 1912–1913. Kirkkoon kuului myös kellotapuli. Kirkko tuhoutui toisessa maailmansodassa. Kirkon ympärillä olevalla vanhalla hautausmaalla on vuoden 1918 sisällissodan valkoisten hauta sekä talvi- ja jatkosodan sankarihauta.

Kirkon paikalla on jäljellä portaat. Portaiden viereen on tuotu sankarivainajien muistomerkki, joka oli hotellin vieressä Losevossa. Portailla on vuonna 1993 pystytetty muistomerkki. Uusi hautausmaa on tien toisella puolella Pyhäjärven tien varressa ja siellä on myös sotilashautausmaa. Uudelle hautausmalle rakennettiin siunauskappeli.

Lähteet
-------

1. ↑  Sakkola. Suomen sukututkimusseura. Viitattu 19.6.2018
2. 1 2 3  Kirkonkylä. Sakkolan kylät. Viitattu 19.6.2018
3. ↑  Sakkola, Luovutetun Etelä-Karjalan pitäjät. Viitattu 19.6.2018
4. ↑  Sakkolan kirkon paikka. Sotahistorialliset kohteet. Suomen sotahistoriallinen seura. Viitattu 19.6.2018

Aiheesta muualla
----------------

* Sakkolan seurakunnan arkisto (Arkistoitu – Internet Archive)
* Piirroskuva kirkosta ja kellotapulista Museoviraston kokoelmissa
**Karusellisorvi** on metallintyöstökone, jossa yksinkertaisimmillaan suoritetaan lastuavaa työstöä kuten kärkisorvissa: pakkaan kiinnitetty kappale pyörii oman akselinsa ympäri, ja erilaisilla terillä aineen pinnasta poistetaan materiaalia lastuamalla.

Poiketen tavallisesta sorvista, karusellisorvin pyörivä pakka on asennettu vaakasuuntaan, ja sorvattava kappale pyörii pystyakselinsa ympäri.
Tällöin pakkaa kohti liikkuva Z-akseli kulkee pystysuunnassa ja X-akseli vaakasuunnassa.
Tämä mahdollistaa suurien ja painavien kappaleiden sorvauksen: karusellisorvien pyörähdyshalkaisijat alkavat 1200 mm:stä ja isoimmat karusellisorvit kykenevät työstämään yli 20-metrisiä kappaleita.
Suuri lattiatasolla pyörivä pakka juontaakin nimityksen "karusellisorvi" (englanniksi Vertical Turret Lathe, VTL).

Kuten muissakin työstökoneissa CNC-ohjaus on karusellisorveissa tavallista. Se mahdollistaa myös metallintyöstön jyrsimällä. Tällöin lisävarusteisiin kuuluu jyrsinpää. Koneessa on siis vähintään kolme CNC-ohjattua akselia: X-, Z- ja C-akseli. Sorvin normaalisti pyörivä pakka ottaa CNC-koordinaatistossa nimityksen C-akseli, jota käytetään kulmapaikoittavana akselina, kun X- ja Z-akselit huolehtivat lineaarileikkauksesta käyttäen tavanomaisia interpolaatiotyökiertoja.

Tyypillisiä kappaleita sorveille ovat erilaiset laakeriholkit ja laipat, isoimmilla sorveilla laivojen potkurit ja suulakkeet ja isoimmat koneistukset ovat voimalaitostekniikkaa sekä off-shore -laitteistojen osia.

Suomessa ei ole työstökonevalmistusta. Isoimmat karusellisorvit valmistetaan Kiinassa, Venäjällä ja USA:ssa. Jotkut yritykset ostavat ja kunnostavat vanhojen koneiden runkoja, jolloin ne modernisoidaan uudella sähkö- ja CNC-tekniikalla.
Isoin tällainen projekti on tekeillä TEVO Oy:n potkuritehtaalla Turengissa. 1970-luvun neuvostovalmisteinen Kolomna-karusellisorvi rakennetaan käytännöllisesti kokonaan uudestaan. Koneen alkuperäinen pyörähdyshalkaisija on 10 metriä, ja työstökappaleen massa voi olla 200 000 kg. Työstettävä kappale voi olla niin ikään viisi metriä korkea. Pelkkä koneen pakka painaa 125 000 kg, ja se pyörii hydrostaattisen öljykalvon varassa. Koneen oma massa on 600 000 kg.
Koneeseen tulee CNC-ohjaus ja molemminpuoliset jyrsinpäät.
**Nabil Fekir** (s. 18. heinäkuuta 1993 Lyon) on algerialaiset sukujuuret omaava ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Real Betisia. Vasenjalkainen Fekir on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Ranskan jalkapallomaajoukkueeseen.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Fekir edusti junioritasolla seitsemää eri seuraa. Olympique Lyonnaisia hän edusti vuodet 2005–2007 ja 2011–2013. Elokuussa 2013 Fekir debytoi Lyonin paidassa Ligue 1:ssä Evian Thonon Gaillard FC:tä vastaan. Avausmaalinsa Ligue 1:ssä hän iski huhtikuussa 2014 SC Bastiaa vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan Ligue 1:ssä Fekir teki 11 ottelussa yhden osuman ja pelasi myös Eurooppa-liigaa. Kaudella 2014–2015 Fekir nousi yhdeksi Lyonin tärkeimmistä pelaajista. Hän teki kauden aikana 34 ottelussa 13 maalia. Tuon maalimäärän hän ylitti tehtyään 18 maalia kaudella 2017–2018. Kaudella 2016–2017 hän teki Eurooppa-liigan kahdeksassa ottelussaan neljä maalia Lyonin selviydyttyä välieriin.

### Maajoukkueura

Fekir pelasi 2014 yhden ottelun Ranskan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Ranskan jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi maaliskuussa 2015 ystävyysottelussa Brasiliaa vastaan. Avausmaalinsa hän teki saman vuoden kesäkuussa niin ikään ystävyysottelussa Belgian verkkoon. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi MM-karsintaottelussa Bulgariaa vastaan lokakuussa 2016.

Fekir kuului maailmanmestaruuden voittaneeseen Ranskan joukkueeseen Venäjän MM-kilpailuissa 2018. Hän tuli vaihdosta kentälle kaikissa muissa otteluissa paitsi välierässä Belgiaa vastaan.

Lähteet
-------

* Nabil Fekir Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
* 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 

Betis – Primera División
1 Bravo |
2 Montoya |
3 González |
4 Akouokou |
5 Rodríguez |
6 Ruiz |
7 Juanmi |
8 Fekir |
9 Iglesias |
10 Canales |
11 Luiz Henrique |
12 José |
13 Silva |
14 Carvalho |
15 Moreno |
16 Pezzella |
17 Joaquín |
18 Guardado |
19 Luiz Felipe |
21 Morón |
22 Camarasa |
23 Sabaly |
24 Ruibal |
25 Martín |
28 Rodri |
33 Miranda |
Valmentaja Pellegrini

Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2018
1 Lloris |
2 Pavard |
3 Kimpembe |
4 Varane |
5 Umtiti |
6 Pogba |
7 Griezmann |
8 Lemar |
9 Giroud |
10 Mbappé |
11 Dembélé |
12 Tolisso |
13 Kanté |
14 Matuidi |
15 N’Zonzi |
16 Mandanda |
17 Rami |
18 Fekir |
19 Sidibé |
20 Thauvin |
21 Lucas |
22 Mendy |
23 Areola |
Valmentaja Deschamps
Collonges-la-Rougen kylänraittia alueen punaisesta hiekkakivestä tehtyine taloineen.
**Collonges-la-Rouge** [kɔ'lɔ̃ʒ.la.ʁuʒ] on Ranskan kunta Uuden-Akvitanian alueella Corrèzen departementissa. Entisellä Limousinin hallintoalueella sijaitsevan kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 490. Collonges-la-Rouge kuuluu departementissaan Midi corrézien -kantoniin Brive-la-Gaillarden arrondissementissa.

Collonges-la-Rouge kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön *Les Plus Beaux Villages de France*, jonka perusti vuonna 1982 kunnan pormestarina vuosina 1965–1996 toiminut Charles Ceyrac.

Kylän lisäksi kunnan nähtävyyksiin kuuluu 1300-luvulta peräisin oleva Vassinhacin kartano ja 1400-luvulta peräisin oleva Maussacin linna.

Lähteet
-------

1. ↑  List of The Most Beautiful Villages of France (Arkistoitu – Internet Archive), Les plus beaux villages de France. Viitattu 24.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Collonges-la-Rouge** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Collonges-la-Rouge
**Francesco Antonioli** (s. 14. syyskuuta 1969 Monza, Italia) on italialainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi useissa kotimaansa seuroissa, viimeksi Cesenassa vuosina 2009–2012.

Ura
---

Antonioli aloitti jalkapallouransa Milanin junioreissa 1980-luvulla. Hänet kuitenkin lainattiin Serie C1:n Monzaan hakemaan kokemusta aikuisten tasolta. Vuonna 1988 hänen lainasopimuksensa päätyttyä Antonioli vietti kaksi kautta Milanin edustusjoukkueessa pelaamatta kuitenkaan otteluakaan Serie A:ssa. Hän oli hetkellisesti lainalla Cesenassa, mutta siirtyi marraskuussa Serie B:ssä pelanneen Modenan riveihin. Antonioli pelasi vakuuttavasti 30 ottelua ja siirtyi takaisin Milaniin vuosiksi 1991–1994, joiden aikana hän pelasi yhteensä 13 liigaottelua. Ensiesiintymisensä pääsarjassa Antonioli teki vuoden 1992 huhtikuussa Interiä vastaan pelatussa, 1-0 voittoon päättyneessä ottelussa.

Milanossa vietetyn ajan jälkeen Antonioli vietti vielä yhden kauden Serie B:ssä Pisassa ennen siirtymistään takaisin liigaan, tällä kertaa Bolognaan, jossa hän pelasi kolme kokonaista kautta. Antoniolin uran parhaat vuoden olivat vasta edessä, kun hän siirtyi kesällä 1999 Romaan ja voitti uransa ensimmäisen Scudetton kaudella 2000–01. Samalla hän pääsi Italian maajoukkueen varamaalivahdiksi vuoden 2000 EM-kisoihin, joissa hän ei kuitenkaan pelannut otteluakaan. Viimeisellä Roma-kaudellaan Antonioli oli menettämässä ykkösmaalivahdin rooliaan ja siirtyi kesällä 2003 Sampdoriaan kolmeksi kaudeksi.

Kesällä 2006 Antonioli päätti siirtyä seitsemän vuoden jälkeen takaisin Bolognaan, jonka sarjataso oli vaihtunut pykälän alemmas Serie B:hen. Toisen kauden päätteeksi Bologna nousi korkeimmalle sarjatasolle, jolla Antonioli pelasi yhden kauden, kunnes hän siirtyi Serie B:ssä pelaavaan Cesenaan kaudeksi 2009–2010.

Lähteet
-------

1. ↑  Francesco Antonioli *Transfermarkt*. Viitattu 18.11.2018. (englanniksi)

  

Italian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2000
1 Abbiati |
2 Ferrara |
3 Maldini |
4 Albertini |
5 Cannavaro |
6 Negro |
7 Di Livio |
8 Conte |
9 Inzaghi |
10 Del Piero |
11 Pessotto |
12 Toldo |
13 Nesta |
14 Di Biagio |
15 Iuliano |
16 Ambrosini |
17 Zambrotta |
18 Fiore |
19 Montella |
20 Totti |
21 Delvecchio |
22 Antonioli |
Valmentaja Zoff
**Oinus** (m.kreik. Οἰνοῦς, *Oinūs* tai *Oinous*, lat. *Oenus*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Lakoniassa Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.

Oinuksen kaupungin tiedetään sijainneen Eurotas-joen sivujoen Oinus-joen (nyk. Oinoúntas eli Kelefína) laaksossa. Athenaios kuvaa sen sijainneen lähellä Pitanea, millä perusteella se sijaitsi oletettavasti lähellä Eurotaksen ja Oinuksen yhtymäkohtaa vain muutaman kilometrin päässä Spartasta.

Oinus oli oletettavasti Spartan alaisia perioikien poliksia, mutta sen todellinen asema tunnetaan huonosti. Kaupungin historiasta ei tiedetä antiikin lähteistä mitään, ja se mainitaan niissä vain muutaman kerran. Oinus tunnettiin viinistään, johon myös sen nimi viittaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä *Oinūntios* (Οἰνούντιος) ja *Woinontios* (Ϝοινόντιος).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "338. Oinous", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4  Smith, William: "Oenus", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Oinous *Pleiades*. Viitattu 4.10.2021.
4. ↑  "58 Oinous", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
5. ↑  Athenaios: *Deipnosofistai* 1.57 (kreik.) (engl. käännös); Polybios: *Historiai* 2.65–66; Livius: *Rooman synty* 34.28.
**Martin Stokken** (16. tammikuuta 1923 Snillfjord – 25. maaliskuuta 1984 Trondheim) oli norjalainen maastohiihdon olympiamitalisti, yleisurheilija ja hiihtovalmentaja.

Yleisurheilijana
----------------

Martin Stokken tuli aluksi tunnetuksi yleisurheilijana. Hän osallistui vuonna 1946 sodan jälkeen Oslossa pidettyihin EM-kisoihin 10 000 metrin juoksuun ja sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 1947 hänestä tuli ensimmäinen norjalainen, joka juoksi 10 000 metriä alle 31 minuutin. Kaksi vuotta myöhemmin eli vuonna 1949 Stokken alitti puolen tunnin rajan neljäntenä juoksijana maailmassa ajalla 29.59,6. Häntä ennen vain suomalaiset Taisto Mäki ja Viljo Heino sekä tšekkitähti Emil Zátopek olivat rikkoneet puolen tunnin haamurajan. Stokken hallitsi pitkiä matkoja kansallisella tasolla vuosina 1946–1951 ja voitti yhdeksäntoista Norjan mestaruutta yleisurheilussa ja hiihdossa.

Stokken osallistui Lontoon kesäkisoihin 1948 10 000 metrille sijoittuen neljänneksi häviten viisi sekuntia pronssimitalisti Bertil Albertssonille ja myöhemmin 5 000 metrille ja oli kymmenes. Neljä vuotta myöhemmin Helsingissä 1952 hän oli Zátopekin hallitsemassa kisassa kymmenes 10 000 metrillä. Stokken toimi Norjan joukkueen lipunkantajana Helsingin olympialaisten avajaisseremoniassa.

Vuoden 1950 yleisurheilun EM-kisoissa Brysselissä hän sijoittui 10 000 metrillä kuudenneksi ja 3 000 metrin esteissä neljänneksi.

Hiihtäjänä
----------

Stokken tuli tunnetuksi 1950-luvulla ennen kaikkea hiihtäjänä. Hän oli miesten 4 × 10 kilometrin viestijoukkueessa, joka saavutti pronssia MM-viestissä vuonna 1950 ja hopeaa Oslon olympialaisissa 1952. Stokken oli Cortina d'Ampezzon olympialaisissa 1956 Norjan neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Yksilölajeissa tuli olympialajeissa kaksi kuudetta sijaa eli Oslon kisoissa 18 kilometrillä ja Cortinassa 15 kilometrillä. MM-kisoissa paras yksilölajisijoitus oli Falunin vuoden 1954 50 kilometrin neljäs sija 9 sekunnin häviöllä suomalaiselle Arvo Viitaselle. Stokken voitti viisi Norjan mestaruutta, neljä 30 kilometrillä ja yhden 50 kilometrillä. Holmenkollenin 50 kilometrin Stokken voitti vuonna 1954. 

Lopetettuaan kilpahiihtäjäuransa vuonna 1960, hänestä tuli Norjan naisten hiihtomaajoukkueen valmentaja.

Tunnustuksia
------------

Stokken oli Norjan joukkueen lipunkantajana Helsingin kesäkisojen avajaisissa 1952.

Martin Stokken valittiin Norjan vuoden urheilijaksi vuonna 1949 ja samana vuonna hän sai arvostetun Egebergs-palkinnon vuonna 1949, Morgenbladet-kultamitalin vuonna 1950, ja vuonna 1954 hän sai Holmenkollen-mitalin.

Lähteet
-------

* Martin Stokken NRK. Viitattu 23.6.2013. (norjaksi)
* Martin Stokken FIS-tietokannassa FIS.  Arkistoitu 29.9.2007. Viitattu 24.6.2013. (englanniksi)
* Martin Stokkenin olympiasijoitukset Sports Reference LLC.  Arkistoitu 22.6.2016. Viitattu 23.6.2013. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Norway (Arkistoitu – Internet Archive) Sports Reference LLC

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Petter Hugsted** | **Norjan vuoden urheilija**1949 | Seuraaja:**Sverre Strandli** |
**Tampereen Höyrypuuseppä Oy** oli suomalainen Tampereella toiminut puusepäntuotteita valmistanut yritys, joka aikanaan oli alallaan yksi Suomen merkittävimpiä. Yritys valmisti huonekaluja ja rakennuspuusepän tuotteita, kuten ovia ja ikkunoita, sekä teki julkisten tilojen sisustuksia.

Yritys aloitti toimintansa vuonna 1894 nimellä *Tampereen Höyrypuuseppä Karl K. Tallqvist*. Sen perustaja oli Karl Konstantin Tallqvist (k. 1903). Tallqvist oli kiinnostunut myös kulttuurista ja politiikasta: hän oli muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen ja Tampereen kaupunginvaltuutettu. Tallqvist oli perustamassa Tampereelle puuseppäin sairaus-, hautaus- ja eläkerahastoa, ja hän jakoi osan yrityksensä liikevoitosta työntekijöille. Tallqvist oli perustamassa myös Ryötön puuhiomoa sekä Tampereen kaakelitehdasta.

Tallqvistin puusepäntehdas oli 1900-luvun alussa Tampereen suurin ja sillä oli asiamiehiä suurimmissa Suomen kaupungeissa. Tehdas valmisti huonekaluja, muun muassa wieniläistuoleja ja -sohvia, ovia, ikkunoita ym. rakennuspuusepän töitä, sekä teki kokous-, kauppa- ja virastohuoneiden sisustuksia. Yritys valmisti muun muassa puukalusteet Tampereen tuomiokirkkoon.

Tallqvistin kuoltua vuonna 1903 tamperelainen nahkatehtailija J. N. Salminen hankki yhdessä liikekumppaniensa kanssa Tallqvistin tehtaan, joka jatkoi toimintaansa *Tampereen Höyrypuuseppä Oy* -nimisenä. Salminen oli tehtaan isännöitsijänä 1903-1916. Vuonna 1917 uudeksi ja ainoaksi omistajaksi tuli arkkitehti Arthur Gauffin.

Vuonna 1924 perustettiin uusi yhtiö *Höyrypuuseppä Oy* jatkamaan Tallqvistin aloittaman yrityksen toimintaa. Sisustusarkkitehti Lauri Järveläinen toimi yhtiössä 1924–1943, puolet ajasta toimitusjohtajana. Vuonna 1929 pääomistajaksi tuli tehtailija Elis Lahtinen. Yrityksellä oli tehdas Tampereen Santalahdessa. Höyrypuuseppä Oy:n palveluksessa oli vuonna 1928 noin 70 työntekijää ja 1930-luvulla noin 100 työntekijää. 1930-luvulla tehdas oli tekemässä muun muassa uuden Eduskuntatalon sisustustöitä.

Vuonna 1944 yhtiön omistajat perustivat toiminnan jatkajaksi *Visuvesi Oy*:n. Santalahden tehdas lopetti toimintansa vuoden 1980 tienoilla ja tehdasrakennus purettiin 2001. Höyrypuuseppä Oy lakkautettiin yhtiönä 1995 ja vanerinvalmistajana toiminut Visuvesi Oy teki konkurssin 2011.

Lähteet
-------

* Juhan suku-uutiset blogi 26.5.2010 : Höyrypuuseppä K. K. Tallqvist, Tampere
* Pörssitieto G. Kock : Lisätietoja yhtiöistä T-Ö : Tampereen Höyrypuuseppä
* Tampereen tuomiokirkon rakentajat

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Höyrypuuseppä Oy:n perustamisesta 50 vuotta.  *Helsingin Sanomat*, 11.11.1944, s. 8. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Taidehalli TR1** oli visuaalisten taiteiden näyttelykeskus. Se oli toiminnassa 2005–2015 Tampereella Finlaysonin historiallisella tehdasalueella.

Näyttelyt
---------

Taidehalli TR1:n tiuhaan vaihtuvissa näyttelyissä esiteltiin kuva- ja mediataiteita, muotoilua, taidekäsityötä ja valokuvataidetta. Näyttelytoiminnasta vastasivat pääasiallisesti Tampereen taidemuseo, Tampereen nykytaiteen museo, mediamuseo Rupriikki, Valokuvakeskus Nykyaika sekä Pirkanmaan muotoilu- ja taideteollisuusyhdistys Modus. Taidehallia vuokrattiin myös muille näyttelynjärjestäjille. Tiloja hallinnoi Tampereen kaupungin museotoimi.

TR1:n näyttelytoiminta päättyi vuoden 2015 alussa. Tampereen kaupungin museopalvelujen mukaan taidehalli lakkautettiin taloudellisten syiden takia.

Rakennus
--------

Taidehalli TR1 toimi Suomen ensimmäisessä nykyaikaisessa tehdasrakennuksessa, joka on valmistunut vuonna 1837. Talosta on käytetty nimiä *Vanha tehdas*, *Kuusivooninkinen* (tai *Kuusvooninkinen*) ja *TR1* (’tehdasrakennus 1’). Rakennuksessa sijaitsi pitkään myös mediamuseo Rupriikki.

Lähteet
-------

1. 1 2  Taidehalli TR1:n historia Tampere:  Tampereen kaupungin museotoimi.  Arkistoitu 1.3.2014. Viitattu 4.3.2014.
2. 1 2  Taidehalli TR1:n näyttelyprofiili Tampere:  Tampereen kaupungin museotoimi.  Arkistoitu 1.3.2014. Viitattu 4.3.2014.
3. ↑  TR1 Taidehallin näyttelytoiminta on päättynyt 4.1.2015 *tr1.tampere.fi*.  Arkistoitu 14.2.2015. Viitattu 13.2.2015.
4. ↑  Palomaa, Antti: Tampereen taidemuseon TR1 Taidehallissa eletään lopun alkua *Yle Uutiset*.  22.11.2014. Yleisradio. Viitattu 13.2.2015.
5. ↑  Jaatinen, Toimi: Tampereen uudessa taiderakennuksessa kohtaavat muotoilu, valokuva- ja kuvataide.  *Museokello*, 2005, nro 1, s. 6–8.
**Johannes (Juho) Natanael Vainio** (3. syyskuuta 1875 Hiitola – 17. toukokuuta 1948 Pori) oli suomalainen kansakoulunopettaja, kuoronjohtaja ja säveltäjä.

Vainion vanhemmat olivat talollinen Simo Antinpoika Vainio ent. Bragge ja Maria Erkintytär Bragge. Perheessä oli 11 lasta joista tunnettuja olivat kansanedustaja Antti Vainio ja jääkärikenraalimajuri Väinö Vainio. J. H. Vainio oli naimisissa vuodesta 1901 opettaja Bertta Vilhelmiina Hällforsin (s. 1877) kanssa.

Vainio toimitti vuonna 1909 ilmestyneen Valistuksen laulukirjan josta ilmestyi 41 painosta. 220 laulua sisältänyt kirja oli tarkoitettu kansakoulujen laulunopetuksen käyttöön ja myös iltamiin ja kokouskäyttöön.

Vainion sävellyksiä ovat muun muassa *Satakunnan laulu*, *Kissimirri* (*Kissimirri, kissimirri koreana käyt*), *Köyhän lapsen joulukuusi*, *Mammanpojan laulu*, *Minäpä olen se pikkuinen poika* ja *Mirri* (*Mirrin kolttu se kirjava on*). Vainion Porin lyseolle lahjoittama sävellysarkisto on kadonnut.

Vainio oli opettajana 1899–1901 Räisälän Tiurin koululla ja sen jälkeen Porissa. Räisälässä asuessaan Vainio kokosi yhdistetyn Räisälän sekakuoron joka esiintyi muun muassa Helsingin laulujuhlilla vuonna 1900. Porissa Vainio toimi *Porin Kansallisköörin* johtajana ja johti lähes 40 vuoden ajan Porin lyseon oppilasorkesteria.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Valistuksen laulukirja : koulujen ja nuorison tarpeeksi* ; toimittanut J. N. Vainio. Valistus, Helsinki 1909, 11. korj. ja lis. painos 1920, 16. korjattu ja lisätty painos 1926, 20. painos 1930, 30. painos 1939, 40. painos 1957, 41. painos 1959
* *Lyhyt nuottioppi* : eripainos Valistuksen laulukirjasta. Valistus, Helsinki 1911, uusia painoksia 1916, 1921, 1923, 1927, 1930, 1936, 1940, 1942, 1951, 1954
* *Valikoima Walistuksen laulukirjan säestyksiä : koulujen ja nuorison tarpeeksi* ; toimittanut J. N. Wainio. Valistus, Helsinki 1913, 2. lis. painos 1922–1924 ja 3. painos 1927 nimellä *Valistuksen laulukirjan säestyksiä : koulujen ja nuorison tarpeeksi*.
* *Lauluja pienokaisille : kotien ja alkeiskoulujen tarpeeksi* ; toim. J. N. Vainio. Valistus, Helsinki 1921

Lähteet
-------

* J. H. Vainion perhetiedot[vanhentunut linkki]
* Bragge-Vainio-sukuseuran sivut : Juho Vainion sukuhaara[vanhentunut linkki]
* Räisälän kansakoulut : Tiuri (Arkistoitu – Internet Archive)
* Äänitearkisto : Säveltäjät : Johan Natanael Vainio[vanhentunut linkki]
* Satakunnan laulun historiaa[vanhentunut linkki]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Hirsimäki** on kaupunginosa Riihimäellä, noin parin kilometrin päässä keskustasta. Kaupunginosa asemakaavoitettiin 1951. Kaupunginosa on pääosin omakotitaloaluetta ja sen palveluihin kuuluvat mm. päiväkoti ja lähikauppa. Asukasluku oli vuonna 2015 noin 2 700. Hirsimäellä sijaitsevat mm. Suomen lasimuseo, Suomen metsästysmuseo sekä Riihimäen hautausmaa ja Kappelikirkko. Hirsimäellä toimii myös Lasitehtaan koulu. Riihimäen puistoista Hirsimäellä sijaitsevat Ilvespuisto, Lasitehtaanpuisto, Luotilinjanpuisto, Maikkilanpuisto, Messupuisto, Palomiehenpuisto, Roopenpuisto ja Vuorineuvoksenpuisto sekä leikkipaikat Hirsimäenpuisto ja Lehtolantien leikkipuisto. 

Vuosina 1910–1990 toiminnassa ollut Riihimäen lasitehdas sijaitsi Hirsimäellä.

Lähteet
-------

1. ↑  Riihimäen rakennetut kulttuuriympäristöt 2020 (Arkistoitu – Internet Archive) (sivulla 12), *riihimaki.fi*, viitattu 24.9.2020.
2. ↑  Hirsimäki, Riihimäki - Kiinteistömaailma
3. ↑  Riihimäki Kotikaupunki - Tilastokirja 2016.pdf (Arkistoitu – Internet Archive) (sivu 10 - Lasinalue, Pohjois-Hirsimäki, Etelä-Hirsimäki, Sakon alue)
**Lajienvälinen sosiaalinen oppiminen** tarkoittaa eri eläinlajien kesken tapahtuvaa oppimista. Luonnossa esiintyvästä oppimisesta ovat ensimmäisen tutkimuksen julkaisseet vuonna 2007 Jukka T. Forsman ja Janne-Tuomas Seppänen. He tutkivat sepel- ja kirjosieppojen ja tiaisten välisiä suhteita. Tutkimuksissa todettiin, että etenkin myöhemmin pesivä sieppo valitsee samanlaisella kuviolla merkityn pesän kuin tiainen. Vuonna 2014 julkaistussa tutkimuksessa todettiin, että sieppo tarkkailee myös tiaisen pesän munien määrää, ja se vaikuttaa jääkö se pesimään alueelle.. Tutkijoiden mukaan oppiminen voi olla luonnossa yleinen ilmiö.

Lähteet
-------

1. 1 2  Talvikki Lehtolainen: JY:n tutkija Current Biology -lehdessä: Käyttäytyminen voi siirtyä eläinlajilta toiselle *Jyväskylän yliopiston tiedote*.  7/2007.  Arkistoitu 28.8.2016. Viitattu 28.8.2016.
2. ↑  Jani Kaaro: Tutkimus: Kirjosieppo ja tiaiset käyvät salaista informaatiosotaa *Helsingin Sanomat*.  11.3.2014.  Arkistoitu 10.9.2016. Viitattu 28.8.2016.
**Teatteri Kvartetti ry** on Nurmijärvellä toimiva teatteri, joka on perustettu 7. tammikuuta 2017. Perustajajäseniä ovat Tytti Hannila, Juha Lehtonen, Kirsi Mäkelä ja Kari Storckovius.

Perustajajäsenet ovat toimineet teatterin alalla pitkään eri teatteriyhteisöjen puitteissa. Teatteri Kvartetilla on yhteistyösopimus Lepsämän kyläyhdistyksen kanssa ja se toimii Lepsämän Kylätalo Toukolassa.

Historiaa
---------

Ensimmäiset Kvartetin perustajista ovat aloittaneet teatteriuransa jo -90 luvun alussa. Taustaa löytyy niin draamasta ja farsseista kuin musikaaleista ja oopperasta. Perustajajäsenet ovat olleet niin suurissa tuotannoissa kuin monologeissa ja kaikkea siltä väliltä. Teatteri Hyökyvuori on ollut yhteinen nimittäjä, jonka lavoilla kvartettilaiset ovat tutustuneet. Ensimmäinen yhteinen näytelmä oli Leena Airaksisen kirjoittama ja ohjaama Pelkkää petkutusta (2016). Se tehtiin vielä Hyökyvuoren nimissä ja esitettiin Espoossa Kivenlahden Kahvi-kaisassa. Toinen näytelmä oli jo omaa tuotantoa. Jouko Myllyoja ohjasi Ilkka Malmin ja Rami Saarijärven kirjoittaman Katsotaan kalenterista (2017). Se esitettiin vielä Kivenlahdessa.

Nurmijärvelle
-------------

2018 Teatteri Kvartetti alkoi etsiä uutta tilaa ja sellainen löytyi sen kotikunnasta Nurmijärven Lepsämästä. Ensimmäinen Toukolassa tehty näytelmä oli maaliskuussa 2019 ensi-iltaan tullut Vaimoni on toista maata -farssi (Gilles Dyrek, ohjaus Jouko Myllyoja). 

Keväälle 2020 valmistui myös Jouko Myllyojan ohjaamana Florian Zellerin draama Isä (Meidän Isä). Pandemiarajoitukset siirsivät ensi-illan lokakuulle.

Kurssitoimintaa
---------------

2020 käynnistyivät Teatteri Kvartetin kurssit. Elokuussa oli ensimmäinen, teatteritoiminnan budjetti- ja apurahatyöpaja, jossa vetäjänä ja luennoitsijana toimi Hinriikka Lindqvist Ruska Ensemblesta. Syyskuussa 2020 käynnistyi käsikirjoittamisen kurssi. Kirjailija Helen Partti toimii kurssin fasilitaattorina. Kurssin tuotoksena syntyy käsikirjoitus, jonka pohjalta toteutetaan näytelmä vuonna 2021. Käsikirjoituskurssi on osa Nurmijärven Seitsemän veljestä 150 -juhlavuoden ohjelmaa. Juhlavuoden teemana on lukutaidon ja lukuinnon kehittäminen, mihin kurssi istuu hienosti.
**Teatterikone** on vuonna 2003 toimintansa aloittanut teatteriryhmä, joka toimii nykyään Jyväskylässä. Perustajina ja toiminnan moottoreina ovat Annu Sankilampi ja Aaro Vuotila. Teatterikoneen esitykset ovat useimmiten kiertäviä. Jyväskylässä ryhmä on tehnyt esityksiä mm. Vakiopaineen teatteritilaan, Nikolainkulmaan ja Killerin metsään. Lisäksi Teatterikone tekee performansseja paikallisiin tapahtumiin, kuten Yläkaupungin yö, jonka keskiyön performanssin ryhmä on toteuttanut Moirislammella vuodesta 2008 lähtien.

Teatterikoneen lastenohjelmista omaa elämäänsä elävät ainakin Aaronmeiden, näyttelijä Aaro Vuotilan yhden miehen lastenorkesteri, sekä merirosvobändi Arpiraattori.
Yksi Teatterikoneen suosituimmista yksittäisistä ohjelmanumeroista on Laulukone. Kyseessä on puoli-improvisaatioon perustuva huolien pois laulaminen.

Teatterikone tuottaa vuosittain yhdestä neljään uutta ensi-iltaa. Menneiden vuosien tärkeimpiä näytelmiä ovat olleet Ilonen talo, Kreeta Onkelin samannimisestä kirjasta Teatterikoneelle dramatisoitu näytelmä, ohjaus Mika Terävä. Toivo Elvis Tähti, käsikirjoitus Aaro Vuotila, ohjaus Aila Lavaste. Ronja Ryövärintytär - metsäseikkailu, ohjaus Aila Lavaste. Forumin nuoret - viisi pienoisnäytelmää nuorten elämästä forumteatterin keinoin, ohjaus Kirsi Sulonen.

Lähteet
-------

1. ↑  Teatterikone Jyväskylä:  Jyväskylän kaupunki. Viitattu 16.4.2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut
* Aaronmeiden (Arkistoitu – Internet Archive)
* Laulukone
**Olavi Aleksanteri Tervahartiala** (25. marraskuuta 1928 Hanko – 3. toukokuuta 1993 Hämeenlinna) oli suomalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä.

Tervahartiala opiskeli Yhteiskunnallisen Korkeakoulun draamastudiossa 1962–1963 ja täydensi opintojaan STKL:n kesäkursseilla. Jo vuodesta 1953 hän oli kiinnitettynä Mikkelin Teatterissa, sitten Imatran Teatterissa 1954–1955, Joensuun kaupunginteatterissa 1955–1959, Vaasan Suomalaisessa Teatterissa 1959–1961, Hämeenlinnan kaupunginteatterissa 1961–1967, Jyväskylän kaupunginteatterissa 1967–1975, sitten taas Hämeenlinnassa 1975–1982, Porin kaupunginteatterissa 1982–1984 ja jälleen Hämeenlinnan kaupunginteatterissa vuoteen 1993 saakka.

Hänen rooleihinsa lukeutuivat *Loppiaisaaton* Narri, *Vanja-enon* Astrov, *Elokuun teehuoneen* Sakini, *Näköalan sillalta* Rodolpho ja *Anne Frankin päiväkirjan* Peter. Tervahartiala on näytellyt myös Pyynikin ja Samppalinnan kesäteattereissa.

Tervahartiala muistetaan ehkä parhaiten tehtailija Angströmin osasta Visa Mäkisen kulttimaineeseen nouseessa jännityselokuvassa *Yön saalistajat* (1984). Hänellä oli myös rooli Mikko Niskasen alkoholistikuvauksessa *Kahdeksan surmanluotia* (1972). Television puolella Tervahartiala on näytellyt muun muassa Eeva Joenpellon romaaneista tehdyissä sarjoissa (*Vetää kaikista ovista* 1978, *Elämän rouva, rouva Glad* 1990).

Ennen kuolemaansa hän ehti kirjoittaa kaksi näytelmää: *Mummo*, jota esitettiin Hämeenlinnan kaupunginteatterissa täysille katsomoille, sekä *Vettä repussa*, joka perustuu omakohtaisiin kokemuksiin keuhkotautiparantolassa.

Lähteet
-------

* Olavi Tervahartiala Elonetissä.

### Viitteet

1. ↑  Uusitalo, Kari & Huhtamo, Erkki: "Riveistä vuonna 1993 poistuneet", *Elävän kuvan vuosikirja 1994*, s. 105. Suomen elokuvasäätiö. ISBN 951-37-1245-1.
2. 1 2  Verneri Veistäjä (toim.): *Teatterin maailma 1965, Suomen teatterilaitos ja teatteriväki*, s. 384. Helsinki: Tammi, 1965.
3. ↑  Olavi Tervahartiala, Ilona-esitystietokanta, Teatterin tiedotuskeskus. Haettu 19.11.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Olavi Tervahartiala Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |