recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ryan VandenBussche** (s. 28. helmikuuta 1973 Simcoe, Ontario) on entinen kanadalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi NHL:ssä tappelijana 310 ottelua, joissa hän teki 10 maalia, antoi 10 syöttöä ja otti 702 jäähyminuuttia.

Ura
---

VandenBussche pelasi kolme kautta OHL:ssa. Toronto Maple Leafs varasi hänet vuoden 1992 NHL:n varaustilaisuudessa 173. vuorolla. Hän pelasi vuosina 1993–1996 neljä kautta AHL:ssa. VandenBussche solmi sopimuksen vapaana pelaajana 22. elokuuta 1995 New York Rangersin kanssa. Toisella kaudellaan Rangersin organisaatiossa VandenBussche pääsi vihdoin debytoimaan NHL:ssa 13. joulukuuta 1996 ja pelasi kauden aikana yhteensä 11 NHL-ottelua. 

Ennen kauden alkua syyskuussa 1997 harjoituspelissä VandenBussche tyrmäsi tappelussa Nick Kypreosin, joka joutui lopettamaan uransa saatuaan aivotärähdyksen. Kaudella 1997–1998 VandenBussche pelasi neljässä eri joukkueessa. Hän pelasi kolme ottelua IHL:ssa Indianapolis Icen joukkueessa, viisitoista Hartford Wolf Packin joukkueessa AHL:ssa ja kuusitoista ottelua Rangersin paidassa NHL:ssa. Rangers myi maaliskuussa 1998 VandenBusschen Chicago Blackhawksin, josta se sai vaihdossa Ryan Risidoren. VandenBussche pelasi kauden aikana Chicagossa neljä ottelua. VandenBussche pelasi Chicagossa vuoteen 2004, jolloin hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Pittsburgh Penguins kanssa. 

Syyskuussa 2006 Jokerit ilmoitti VandenBusschen kuukauden mittaisesta koeaikasopimuksesta. Koeaika päättyi Jokerit-Blues otteluun 5. marraskuuta. Ottelun jälkeen Jokerit ilmoitti, että VandenBussche ei jatka joukkueessa. Samana päivänä VandenBussche solmi uuden sopimuksen CHL:n New Mexico Scorpionsin kanssa, mutta pelasi seurassa vain yhdeksän ottelua ja lopetti uransa jääkiekkoilijana 17. tammikuuta 2007.

Uransa jälkeen Vandenbussche on toiminut kiinteistöalalla Ontarion Port Ryersessa. Hän on tapellut poliisien kanssa useasti jääkiekkouransa jälkeen.

Kaudella 2013–2014 Vandenbussche toimi Niagara & District Junior C liigassa pelanneen Port Dover Sailors -joukkueen päävalmentajana.

Lähteet
-------

* Ryan VandenBussche The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Ryan VandenBussche Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  The Hockey News
2. ↑  Former NHL enforcer Ryan VandenBussche cleared of assault charges *thehockeynews.com*.  11.7.2008. Viitattu 4.6.2009 (englanniksi).
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Uutinen tappelusta Nielikäistä vastaan
* Jatkoajan pelaajakortti
**Enok Erhard Majanpää**, vuoteen 1926 **Majorin** (1. tammikuuta 1875 Helsinki – 22. huhtikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen virkamies, joka toimi Suomen Lennätinlaitoksen pääjohtajana.

Majanpään vanhemmat olivat räätäli Johan Majorin ja Johanna Ruokonen ja puoliso vuodesta 1902 Johanna Olivia Boman (k. 1940). Majanpää tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1893 ja suoritti ylemmän hallintotutkinnon 1906. Hän toimi Valtionrautateiden sähköttäjänä vuodesta 1898, 2. kirjaajana vuodesta 1900 ja kirjaajana vuodesta 1905. Rautatiehallituksen kirjaaja hän oli 1907–1918 ja sitten väliaikainen lennätinhallituksen sihteeri 1918–1920. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön apulaisesittelijänä Majanpää toimi 1920–1923 ja esittelijäneuvoksena 1923–1945. Suomen Lennätinlaitoksen pääjohtajana Majanpää toimi 1926–1927.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja: Kuka kukin on 1934, s. 421. (Viitattu 22.5.2020)
2. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Majorin (Majanpää) Enok Erhard. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 22.5.2020)
3. ↑  *Pääjohtajakunta*, ss. 224–226. SKS, Helsinki, 2005.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Uusikirkko Viipurin piirin kartalla.
**Uusikirkko** eli **Poljany** (ven. Поля́ны) on Karjalankannaksella Leningradin alueen Viipurin piirissä sijaitseva maalaiskunta. Kunnassa oli noin 12 200 asukasta vuonna 2006, ja se oli näin runsasväkisin alueen maalaiskunnista.

Kunta rajoittuu etelässä Suomenlahteen, lännessä Koivistoon (Primorsk) ja Johannekseen (Sovetski), pohjoisessa Kähäriin (Gontšarovo) ja idässä Kyyrölään (Krasnoselskoje), Raivolaan (Roštšino) ja Pietarin kaupungin Kurortin piiriin.

Uudenkirkon keskustaajama Poljany oli Suomeen kuuluessaan silloisen Uudenkirkon kunnan kirkonkylä Kirkkojärvi. Nykyinen Venäjän Uudenkirkon kunta sijaitsee pääosin entisen Uudenkirkon kunnan alueella, mutta käsittää myös osan Kanneljärvestä. Toisaalta entisen Uudenkirkon kaakkoisin osa on nyt Pietarin Kurortin piirin aluetta. Kamenkan sotilasalue sijaitsee Poljanyn kunnan alueella.

Asutuskeskukset
---------------

Uudenkirkon nykyisiä asutuskeskuksia (maaseututaajamia yhtä kylää lukuun ottamatta) ovat:


|  |  |
| --- | --- |
| * Poljany - Uusikirkko (hallintokeskus)
* Boikovo - Sykiälä
* Gorkovskoje - Neuvola / Kirjavala
* Jakovlevo - Mustamäki
* Kamenka - Kaukjärvi
* Klevernoje - Rantamäki
* Mežozernoje - Anterola
* Mesterjarven asema - Mesterjärvi
* Oktjabrskoje - Jaakkovala / Mesterjärvi
* Osetrovo - Joenkylä
* Ozjornoje - Lyykylä
* Peski - Vohnala, Vitikkala, Himottula
* Pesotšnoje - Inoniemi
* Podgornoje - Putrola (Tirttula)
* Privetninski karjer - Taikina
 | * Privetninskoje - Inonkylä
* Privetnenskojen asema
* Semaško (kylä) - Airikkala
* Semiozerje
* Sopki - Rasvattu
* Sosnovyi Bor - Halila
* Sanatorio "Sosnovyi Bor" - Halilan parantola
* Starorusskoje - Hyttilä / Tommila
* Tarasovo - Kirstinälä
* Utkino - Piispala
* Višnjovka - Ylikylä / Möhkösenäki
* Vladimirovka - Talola
* Zapolje - Peippola
* Zeljonaja Roštša - Elinälä (Anttonala, Uskila, Vihmala)
* Zeljonyi Holm - Patru
 |

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Uusikirkko (Viipurin piiri)**.
* Viipurin piirin kuntakartta (Arkistoitu – Internet Archive) (Uusikirkko turkoosilla). Viipurin piirin sivusto (venäjäksi)

Leningradin alueen vaakuna**Viipurin piiri**
Leningradin alueen sijaintiLeningradin alueen sijainti
**Hallinnollinen keskus: Viipuri**  

**Kunnat:**
Antrea (*Kamennogorsk*) |
Enso (*Svetogorsk*) |
Johannes (*Sovetski*) |
Kivennapa (*Pervomaiskoje*) |
Koivisto (*Primorsk*) |
Kyyrölä (*Krasnoselskoje*) |
Kähäri (*Gontšarovo*) |
Makslahti (*Glebytševo*) |
Raivola (*Roštšino*) |
Tienhaara (*Seleznjovo*) |
Uuras (*Vysotsk*) |
Uusikirkko (*Poljany*) |
Viipuri (*Vyborg*)
Kallioista kitumaata Västerbottenissa.

**Kitumaa** on puuta tuotettaessa käytettävä tai käytettävissä oleva maa, jossa tuotto on heikkoa mutta ei olematonta.

Kitumaa tuottaa heikosti, joten sen merkitys metsätalouden kannalta on vähäinen. Kitumaata voivat olla esimerkiksi vahäpuustoiset ja väliaikaisesti puuttomat alueet (tuhoalueet, uudistusalat, taimikot), hietikot, laki- tai tunturimaat, turve- tai kalliomaat sekä kiviperäiset maat. Varsinaiset metsämaat ovat kitumaata parempia.

Määritelmät
-----------

Tilastokeskus määrittelee kitumaaksi "puun tuottamiseen käytettävää tai käytettävissä olevaa maata, jolla puuston keskimääräinen vuotuinen kasvu suotuisimpien kasvuolojen vallitessa ja ohjekiertoaikaa käytettäessä on 0,10-0,99 m³/ha kuorineen." Kitumaaksi määritellään myös tietyt muussa käytössä olevat maat, joilla tuotto olisi vastaava, mutta ei tiealueita eikä taimitarhoja.

Facta 2001 määrittelee kitumaan vuosikasvuksi keskimäärin vähintään 0,1 m³/ha, mutta ei enempää kuin 0,9–1,0 m³/ha (kuori mukaan luettuna).

Katso myös
----------

* Maatalousmaa
* Metsätalousmaa
* Metsämaa
* Joutomaa

Lähteet
-------

1. 1 2 3  F12 Kitumaa Tilastokeskus.  Arkistoitu 6.7.2022. Viitattu 7.12.2008.
2. 1 2 3 4 5 6  Allardt, Erik; Numminen, Maija; Lehtinen, Lauri; Saloranta, Pekka: "K", *Facta 2001 8. kars–kord*, s. 546. joutomaa. Werner Söderström Osakeyhtiö, 1984. ISBN 951-0-10229-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Tilastokeskus: Kitumaa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Bushmannijänis** eli **kapinkaniini** (*Bunolagus monticularis*) on yksi maailman harvinaisimmista nisäkkäistä. Luonnossa niitä elää noin 250 yksilöä. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on *karoonjänis*.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Bushmannijäniksen turkki on pääväriltään ruskehtava, tietyissä kohdissa siinä on myös harmaata sävyä. Leuassa ja korvien sisäpuolella on lisäksi kellertävää ja niskassa punertavaa karvaa; silmien ympärykset ja vatsapuoli ovat likaisenvalkoiset. Häntä on lyhyt, pörröinen ja väriltään musta. Muita tuntomerkkejä on suun nurkista lähtevät mustat raidat, jotka jatkuvat poskille. Sen ruumiin pituus on 40–60 cm ja korvien pituus 13 cm. Bushmannijänis painaa täysikasvuisena noin 1,9 kilogrammaa.

Levinneisyys
------------

Bushmannijäniksen elinalue koostuu ainoastaan Etelä-Afrikassa sijaitsevan Karoo-aavikon etelä- ja keskiosista.

Elintavat
---------

Jänikset ovat yöeläimiä.

Lisääntyminen
-------------

Bushmannijänikset synnyttävät kerrallaan vain yhdestä kahteen poikasta kerran vuodessa. Tiineys kestää 35–36 päivää.

Uhat
----

Bushmannijänis on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Pahin uhka lajille on maatalousmaan raivaus. Suurin osa lajin elinympäristöstä, pensaikkoisista joenrannoista, on 1950-luvun jälkeen raivattu pelloiksi. Muita uhkia ovat ansat, elinalueen pieneneminen polttopuun keräyksen ja lampaiden laiduntamisen vuoksi, vapaat tai ihmisen seurassa metsästävät koirat ja jokia kuivattavien patojen rakentaminen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  South African Mammal CAMP Workshop: *Bunolagus monticularis* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.1*.  2013. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 2.7.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Nisäkäsnimistöehdotus[vanhentunut linkki]
3. 1 2 3 4 5  Elo, Ulla & Koivisto, Ilkka ym. (toim.): *Maailman uhanalaiset eläimet - Osa 2: Nisäkkäät*, s. 22–23. Weilin+Göös, 1991. ISBN 951-35-4687-X.
4. 1 2 3   (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Bunolagus monticularis | 
* Wikidata: Q300964
* Wikispecies: Bunolagus monticularis
* ADW: Bunolagus\_monticularis
* ARKive: bunolagus-monticularis
* CoL: 695PX
* EoL: 311977
* GBIF: 2436681
* iNaturalist: 43168
* IRMNG: 10227879
* ITIS: 625336
* IUCN: 3326
* MSW: 13500096
* NCBI: 48085

 |
|  |
| Lepus monticularis | 
* Wikidata: Q109647342
* CoL: 6PPPX
* GBIF: 5786000
* ITIS: 1089915

 |

 |
Franz von Thun und Hohenstein.
**Franz Anton von Thun und Hohenstein** (2. syyskuuta 1847 Tetschen (nyk. Děčín), Böömi – 1. marraskuuta 1916 Tetschen) oli itävaltalainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1898–1899.

Franz von Thun und Hohensteinin isä oli diplomaattina toiminut kreivi Friedrich von Thun und Hohenstein. Thun und Hohenstein oli vuodesta 1881 Itävallan valtakunnanneuvoston ylähuoneen jäsen ja vuodesta 1883 Böömin maapäivien puheenjohtaja. Hän toimi Böömin kuvernöörinä 1889–1895 sekä 1911–1915 ja oli ministerinä toimineen setänsä Leo von Thun und Hohensteinin tavoin suhteellisen myötämielinen tšekkejä kohtaan. Hän kannatti kompromissia tšekkien ja Böömin saksalaisten välillä, mutta jyrkkää nationalismia edustanut nuortšekkiläinen puolue hankaloitti hänen asemaansa ja pakotti hänet eroamaan vuonna 1895. Thun und Hohensteinin lyhytikäinen hallitus puolestaan kaatui saksalaisnationalistien vastustukseen. Se sai kuitenkin neuvoteltua uusiksi kompromissisopimuksen Unkarin kanssa. Thun und Hohenstein sai vuonna 1911 ruhtinaan aatelisarvon.

Lähteet
-------

1. 1 2  Franz Anton, prince zu Thun und Hohenstein (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 13.7.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1919), s. 1207 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 13.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Eemil Johan Pesonen** (26. tammikuuta 1868 Savonlinna – 1936) oli suomalainen kuuromykkäin koulun johtaja ja oppikirjojen tekijä.

Pesosen vanhemmat olivat postivahtimestari Gabriel Fabian Pesonen ja Anna Liisa Sikanen. Hän kävi seitsemän luokkaa Savonlinnan ja Kuopion lyseoita, valmistui 1892 Sortavalan opettajaseminaarista kansakoulunopettajaksi ja suoritti 1897 kuuromykkäin opettajatutkinnon sekä yliopistollisia tutkintoja kasvatusopissa, suomenkielessä ja fonetiikassa vuosina 1900 ja 1914. Pesonen teki opintomatkoja Ruotsiin, Tanskaan ja Saksaan 1899 ja Ruotsiin 1923.

Pesonen oli aluksi opettajana Otavan kansakoulussa, sitten Mikkelin kuuromykkäinkoulun opettajana 1898–1920 ja Turun kuuromykkäinkoulun johtajana vuodesta 1920 alkaen. Hän oli kesäisin vuosina 1916, 1917 ja 1919 Mikkelin lähellä sijainneen Heimarin puutarha- ja talouskoulun kuuromykkien tyttöjen koulun tietopuolisten aineiden opettajana sekä Turussa väliaikaisen kuuromykkäinopettajien valmistuslaitoksen johtajana 1924–1927. Pesonen laati kuuromykkäin kouluja varten luonnontiedon ja yhteiskuntaopin oppikirjat. 

Pesonen toimi muun muassa Mikkelin kaupunginvaltuuston sihteerinä, Kuuromykkäin auttajayhdistyksen toimikunnan jäsenenä ja sihteerinä sekä keskustoimikunnan puheenjohtajana vuodesta 1921 alkaen, Aistivialliskoulujen opettajaliiton lisätyn keskushallituksen jäsenenä 1919–1921 ja kuuromykkäin jatko-opetuskomitean jäsenenä ja puheenjohtajana.

Eemil Pesonen oli naimisissa vuodesta 1901 Mikkelin kuurojenkoulun opettajan Ebba Eleonora Björklundin (1876–1951) kanssa.

Julkaisuja
----------

Nimellä *E. J. Pesonen*:

* *Uskonnonopetuksen asemasta*. Nykyajan uskonnollisia kysymyksiä 2. Gummerus 1906
* *Luonnontieto: kuuromykkäin opetusta varten*. Tekijä, Mikkeli 1910, 2. uudist. painos Suomen kuuromykkäinliitto, Helsinki 1940
* *Yhteiskuntaopas Suomen kuuromykille*. Tekijä, Mikkeli 1913
* *Käytännöllinen yhteiskuntaopas: kansakoulun jatko-opetusta ja ominpäin opiskelijoita varten*. WSOY 1916-1917, 3. uud. painos WSOY 1924 ja uud. toisena tekijänä O. J. Hainari, 4. uud. painos 1925, 5. uud. painos 1927
* *Abraham Argillander: 200-vuotismuisto 17 25/9 22-19 25/9 22*. Tekijä, Turku 1922

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Ebba Eleonora Björklund
3. 1 2 3  Eemil Johan Pesonen 50 vuotta, Suomen aistivialliskoulujen lehti, 01.01.1918, nro 1, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3  Eemil Johan Pesonen 60-vuotias, Suomen aistivialliskoulujen lehti, 01.01.1928, nro 1, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Martti Robert Palojärvi**, sukunimi vuoteen 1906 *Hildén* (3. lokakuuta 1889 Vihti – 7. syyskuuta 1939 Vihti) oli suomalainen juristi ja Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin toimitusjohtaja.

Palojärven vanhemmat olivat maanviljelijä, valtiopäivämies Johan Viktor Palojärvi (entinen Hildén) ja Anna Aleksandra Forsström. pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1906 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1908, filosofian maisteriksi 1910 ja lakitieteen kandidaatiksi 1913. Hän sai varatuomarin arvon 1917.

Palojärvi oli asianajajana Helsingissä 1913–1915, ulosotto- ja taksoitusasiain esittelijänä Uudenmaan läänin lääninhallituksessa 1915–1917, senaatin talousosastolla ylimääräisenä kopistina 1917 ja senaatin sosiaalitoimituskunnan kanslistina 1918–1919. Vuonna 1919 hänet valittiin Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin toimitusjohtajaksi sekä Suomen Säästöpankkiliiton lainopilliseksi asiamieheksi.

Palojärvi valittiin Suomen Säästöpankkiliiton johtokunnan varapuheenjohtajaksi vuonna 1923 ja puheenjohtajaksi vuonna 1925 sekä Säästöpankkien Vakuutusrahaston johtokunnan puheenjohtajaksi vuonna 1925. Hän oli Suomen Pankkiyhdistyksen hallituksen jäsenenä vuodesta 1924. Palojärvi oli lisäksi Kansainvälisen säästöpankkijärjestön pysyvän komitean jäsen ja Pohjoismaiden säästöpänkkiliittojen valtuuskunnan jäsen.

Palojärvi oli naimisissa vuodesta 1913 Deodata Elisabet Hydénin kanssa. Martti Palojärven veljiä olivat jääkärikenraalimajuri Väinö Palojärvi (1894–1955) ja maanviljelysneuvos Lauri Palojärvi (1887–1944).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pääjohtaja M. R. Palojärvi, Uusi Suomi, 08.09.1939, nro 241, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset materiaalit
2. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1906 : matrikkelinumero 30153
3. ↑  Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961
4. ↑  Vanhat Norssit ry : 650. Martti Robert Palojärvi (ent Hildén)
5. 1 2  Aikalaiskirja 1934
**Aarne Vilhelm Salokangas**, vuoteen 1903 **Sallgén** (11. heinäkuuta 1885 Kankaanpää – 13. lokakuuta 1974) oli suomalainen maanviljelysneuvos, opettaja, koulunjohtaja ja tietokirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Salokankaan vanhemmat olivat kanttori Frans Henrik Sallgén ja Ida Grundsten ja puoliso vuodesta 1914 Anna Aina Koura. Salokangas tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta 1906 ja valmistui agronomiksi 1910. Hän toimi opettajana Kankaanpään kansanopistossa 1910–1911, Keski-Suomen Opistossa 1911–1913, maatalouskouluissa Lahden seudulla ja Isonkyrön Orismalassa 1913–1917 ja Ilmajoella karjanhoitokoulun johtajana 1917–1918. Suomen sianjalostusyhdistyksen sihteeri eli toiminnanjohtaja Salokangas oli 1918–1945. Hän toimi myös maanviljelijänä Lempäälässä 1919–1922 ja Kangasalla 1922–1952. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai 1942.

Julkaisuja
----------

* *Sikakannan säilyttämisestä ja hätärehujen käyttämisestä*, 1918
* *Keittiöjätteiden koonnin ja käytön järjestäminen kaupunkikunnissa*, 1919
* *Huomioita sianhoidon edistämistoimenpiteistä Ruotsissa, Tanskassa ja Saksassa*, 1922
* *Pienviljelijän sianhoito*, 1922
* *Laalahden siansiitoskeskus*, 1935
* *Sianhoidon ohjekirja*, 1937

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 755. (Viitattu 7.5.2019)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1905–1907, no. 30493 (Viitattu 7.5.2019)
3. ↑  80-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 1.7.1965, s. 8.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Gouverneur Morris
**Gouverneur Morris** (31. tammikuuta 1752 New York – 6. marraskuuta 1816 New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko.

Manhattanilla syntynyt Morris valmistui vuonna 1768 New Yorkin Kings Collegesta (nyk. Columbian yliopisto) ja valmistui lakimieheksi kolme vuotta myöhemmin. Poliittisilta mielipiteiltään hän oli hyvin konservatiivinen eikä kannattanut Amerikan vallankumouksen demokraattisia ihanteita, mutta tuki kuitenkin siirtokuntien itsenäisyystaistelua. Hän oli vuosina 1775–1777 jäsenenä New Yorkin provinssin edustajakokouksessa ja kamppaili sen puolesta, että siirtokunnan ensimmäiseen perustuslakiin lisättiin pykälä uskonnollisesta suvaitsevaisuudesta. Morris osallistui myös toiseen mannermaakongressiin 1778–1779 ja palveli New Yorkin miliisijoukoissa everstiluutnanttina. Kun häntä ei valittu enää kongressiin vuonna 1779, hän siirtyi Philadelphiaan asianajajaksi.

Morris julkaisi vuonna 1780 finanssiasioita käsitelleen artikkelisarjan, minkä seurauksena hänet nimitettiin Yhdysvaltain valtiovarainhoidon ylitarkastajana (valtiovarainministerinä) toimineen Robert Morrisin avustajaksi. He eivät olleet sukua. Morris toimi apulaisministerinä 1781–1785 ja hänen aloitteestaan Yhdysvalloissa siirryttiin 1782 kymmenkantaiseen kolikkojärjestelmään. Morris oli myös yksi vaikutusvaltaisimpia jäseniä vuoden 1787 perustuslaillisessa konventissa. Hän kannatti vahvaa keskushallintoa ja elinikäistä presidenttiä, joka voisi myös nimittää senaattorit. Jotkut hänen ehdotuksistaan presidentin valtaoikeuksien vahvistamiseksi toteutuivat. Morris kuului konventissa perustuslain lopullisesta asusta vastanneeseen komiteaan (*Committee of style*) ja lakitekstin korkealentoinen muotoilu on pääosin hänen käsialaansa.

Vuosina 1789–1798 Morris asui Euroopassa ja toimi 1792–1794 Yhdysvaltain lähettiläänä Ranskassa. Hän vastusti Ranskan vallankumousta ja yritti auttaa kuningas Ludvig XVI:ta pakenemaan maasta, minkä seurauksena Ranskan vallankumoushallitus pyysi lopulta hänen kutsumistaan pois lähettilään paikalta. Vuosina 1800–1803 Morris oli senaattorina. Hän kuului vuoden 1812 sodan vastustajiin ja tuki eräiden jyrkkien federalistien suunnitelmaa erillisen pohjoisen konfederaation luomisesta. Hän myös johti 1810–1816 Erien kanavan rakentamisesta vastannutta toimikuntaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Gouverneur Morris (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 2.2.2014.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1913), s. 1140 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 2.2.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gouverneur Morris** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Kreikka
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* US Congress

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
Edwin Samuel Montagu
**Edwin Samuel Montagu** (6. helmikuuta 1879 Lontoo – 15. marraskuuta 1924 Lontoo) oli brittiläinen poliitikko, joka toimi Intian asioiden ministerinä 1917–1922 ja oli laatimassa vuonna 1919 toteutettua Intian hallinnon uudistusta.

Montagu syntyi Lontoon Cityssä vaikuttaneeseen juutalaiseen pankkiirisukuun. Hänen isänsä oli Swaythlingin paronin arvon saanut pankkiiri Samuel Montagu. E. S. Montagu kuului vuodesta 1906 parlamentin alahuoneeseen liberaalien edustajana ja hänestä tuli pääministeri Herbert Henry Asquithin sihteeri. Vuosina 1910–1914 hän oli Intian asioiden ministeriön (*India Office*) parlamentaarisena alivaltiosihteerinä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi useissa hallituksen alaisissa viroissa, kuten valtiovarainministeriön finanssisihteerinä ja vuodesta 1915 Lancasterin herttuakunnan kanslerina. Vuonna 1917 Montagu nimitettiin David Lloyd Georgen hallitukseen Intian asioiden valtiosihteeriksi ja hän ryhtyi valmistelemaan Intian hallinnon uudistamista. Johtaessaan talvella 1917–1918 Intiassa vieraillutta valtuuskuntaa hän laati yhdessä varakuninkaana toimineen lordi Chelmsfordin kanssa niin sanotun Montagu-Chelmsford-raportin, jonka pohjalta valmisteltiin vuonna 1919 annettu Government of India Act. Tällä lailla osa Intian hallinnosta siirtyi ensimmäisen kerran intialaisille ministereille, jotka olivat vastuussa vaaleille valituille parlamenteille. Montagu erosi Britannian hallituksesta maaliskuussa 1922 ajauduttuaan pääministerin sekä ulkoministeri George Curzonin kanssa erimielisyyksiin Turkkia koskevasta politiikasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Edwin Samuel Montagu (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 20.9.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1925), s. 592 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 20.9.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Edwin Samuel Montagu** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Milenko Vesnić
**Milenko Radomar Vesnić** (serb. Миленко Радомар Веснић; 1863 Novi Pazar – 28. toukokuuta 1921 Pariisi, Ranska) oli serbialainen poliitikko ja diplomaatti, joka toimi Jugoslavian pääministerinä vuonna 1920.

Vesnić opiskeli Belgradissa ja Pariisissa, väitteli vuonna 1887 lakitieteen tohtoriksi ja toimi vuodesta 1892 Belgradin yliopiston kansainoikeuden professorina. Hänet valittiin Serbian parlamenttiin ja hän toimi opetusministerinä lyhytikäisessä radikaalipuolueen hallituksessa. Vesnić vangittiin vuonna 1899 muiden Radikaalipuolueen johtajien tavoin entisen kuningas Milanin murhayrityksen jälkeen, mutta hänet armahdettiin jo seuraavana vuonna. Serbian hallitsijasuvun vaihduttua vuoden 1903 vallankaappauksessa Vesnić nimitettiin lähettilääksi Roomaan ja seuraavana vuonna Pariisiin. Hän toimi välillä parlamentin puhemiehenä ja oli yhtenä Serbian edustajana vuoden 1913 Lontoon konferenssissa. Hänet nimettiin myös Haagin pysyvän välitystuomioistuimen jäseneksi.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Vesnić toimi jällee Serbian lähettiläänä Pariisissa ja pyrki edistämään ajatusta Suur-Serbian luomisesta sodan jälkeen. Sodan jälkeisessä Pariisin rauhankonferenssissa hän oli uuden Jugoslavian valtion edustajana. Vuonna 1920 hänestä tuli koalitiohallituksen pääministeri. Vesnićin hallitus solmi elokuussa 1920 Tšekkoslovakian kanssa liittosopimuksen, joka toimi pohjana seuraavana vuonna muodostetulle pikkuententelle, sekä marraskuussa Italian kanssa Rapallon sopimuksen, jolla soviteltiin maiden väliset rajakiistat. Vesnić jätti pääministerintehtävät marraskuun 1920 vaalien jälkeen aivan vuoden lopussa, ja palasi vielä kerran lähettilääksi Pariisiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1926), s. 1211 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 27.11.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Milenko Vesnić** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Julius Wellhausen (1844–1928)
**Julius Wellhausen** (17. maaliskuuta 1844 Hameln – 7. tammikuuta 1928 Göttingen) oli saksalainen orientalisti ja raamatuntutkija. Hän toimi teologian professorina Greifswaldin yliopistossa, itämaisten kielten professorina Hallen yliopistossa sekä heprean kielen professorina Marburgin ja Göttingen yliopistoissa. Wellhausen on kirjoittanut teoksia, jotka käsittelevät mm. Israelin historiaa, Uutta testamenttia ja Arabian niemimaata.

Wellhausen tutki Raamatun tekstien alkuperää. Hänet tunnetaankin yhtenä nelilähdeteorian kehittäjistä. Wellhausenin mukaan juutalaisten toora eli kristittyjen Raamatun viisi Mooseksen kirjaa koostuu neljästä alun perin erillisestä lähteestä, joista käytetään nimityksiä Jahvisti (J), Elohisti (E), Deuteronomium (D) ja Pappiskirja (P). Wellhausen ei ollut ensimmäinen, joka käytti jakoa neljään itsenäiseen lähteeseen, mutta hän osoitti, että niiden oikea kirjoitusjärjestys oli "JEDP" Wellhausenin kronologian mukaisesta nelilähdeteoriasta tuli tämän jälkeen Mooseksen kirjojen alkuperästä noin sadaksi vuodeksi yleisesti hyväksytty tieteellinen teoria. Vasta 1970-luvun lopulla tieteellinen konsensus alkoi murtua, ja rinnalle kehitettiin muitakin teorioita.

Merkittäviä teoksia
-------------------

* *Geschichte Israels* *in zwei Bänden* (1878)
* *Prolegomena zur Geschichte Israels* (1883)
* *Die Komposition des Hexateuchs und der historischen Bücher des Alten Testaments* (1885)
* *Israelitische und jüdische Geschichte* (1894)
* *Skizzen und Vorarbeiten* (1884—99)

Lähteet
-------

1. ↑  
*Nordisk familjebok, kirja 31. Ural – Vertex:*, s. 1082. Hakusana Wellhousen, Julius. Stockholm: Nordisk familjeboks förlags aktiebolag, 1921. Project Runeberg. (ruotsiksi)
2. 1 2  Fred L. Horton: A Basic Vocabulary of Biblical Studies For Beginning Students: A Work in Progress (hakusanat : Julius Wellhausen, Documentary Hypothesis) Wake Forest University.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 28.8.2015. (englanniksi)
3. ↑  Matthias Millard: Genesis (Luku 4.2.2. Die Urkundenhypothese als Forschungskonsens von 1876-1976) *WiBiLex, bibelwissenschaft.de*.  2006. Deutsche Bibelgesellschaft.  (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
Axel Konrad Konstantin VeltheimAxel Konrad Konstantin Veltheim
**Axel Konrad Konstantin (Kosti) Veltheim** (22. joulukuuta 1874 Tampere – 14. marraskuuta 1951 Jyväskylä) oli insinööri, joka työskenteli öljyteollisuuden palveluksessa Venäjällä ja ase- ja patruunatehtaiden johtajana kotimaassa.

Kosti Veltheimin vanhemmat olivat lasitehtaan johtaja Ernst Friedrich Heinrich Veltheim ja Amanda Allenius. Veltheim tuli ylioppilaaksi 1898 ja valmistui diplomi-insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1902. Hän teki opintomatkoja Skandinaviaan ja Keski-Eurooppaan 1926 ja 1928. Veltheim toimi Veljekset Nobelin Nafta-yhtiön piirustuskonttorin palveluksessa Pietarissa 1902–1904. Yhtiön Siperian ja Transbaikalin alueiden teknillisenä johtajana 1905–1920 (asuinpaikkana Omsk). sekä rautateiden palveluksessa Oulu-Nurmes -radan rakentamisessa 1924 ja konepajalla Viipurissa 1925. Valtion patruunatehtaan johtaja Lapualla Veltheim oli 1928–1929 ja Valtion kivääritehtaan johtajaa Jyväskylässä kahteen otteeseen, 1926–1927 ja 1929–1941. Eläkkeelle hän jäi 1941.

#### Puolisot

Axel Konrad Konstantin VeltheimAxel Konrad Konstantin Veltheim
* Ensimmäinen puoliso vuodesta 1905 Ester Sigrid Veltheim (Nystén). (1878 - 1956). Ero 9.9.1915.
* Toinen puoliso vuodesta 1916 Aina Rosenberg (1880 - 1949).

#### Lapset

* Helvi Sigrid Veltheim (11.6.1906 Joensuu – 29.5.1995 Jyväskylä) Haudattu isänsä viereen Hartolaan.
* Heidi Annikki Veltheim (19.9.1910 Helsinki – 6.8.1984 Tampere) Kalevankaan Hautausmaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 723–724 (Viitattu 7.1.2019)
2. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 7.1.2019)
3. 1 2  Kuka kukin oli (Viitattu 7.1.2019)
4. ↑  Ernst Friedrich Heinrich Veltheim. Akatemiasampo.
5. ↑  60-vuotias. Insinööri Kosti Veltheim. *Helsingin Sanomat*, 22.12.1943, s. 6.
6. ↑  Päivästä päivään. 70 vuotta: Kosti Veltheim. *Helsingin Sanomat*, 22.12.1944, s. 8.
**Banco di Santo Spirito** (sanatarkasti *Pyhän Hengen Pankki*) oli Vatikaanissa vuosisatojen ajan toiminut pankki. Sen perusti paavi Paavali V vuonna 1605, ja se oli aikoinaan Euroopan ensimmäinen valtionpankki, Rooman ensimmäinen julkinen talletuksia vastaan ottava pankki, ja ennen vuoden 1992 fuusiota vanhin yhtäjaksoisesti toiminut pankki.

Vuosina 1605-1923 pankki toimi kirkkorakennusten, luostarisairaaloiden ja muiden katolisen kirkon suurten hankkeiden rahoittajana Roomassa. Se lainasi rahaa myös muihin kaupallisiin projekteihin kuten akveduktien rakentamiseen. 1700-luvun lopulla paavi Pius VI:n valtakaudella pankki laski liikkeelle setelirahaa yhtenä maailman ensimmäisistä. 

Vuonna 1923 pankista tehtiin osakeyhtiö. 1990-luvun alussa se oli osana fuusioiden sarjassa, joiden lopuksi se päätyi osaksi Capitalia-pankkia. Pankin itsenäisyys päättyi 1992, jolloin se fuusioitui Banco di Roman kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Santo Spirito, l'antico Banco dei romani (Arkistoitu – Internet Archive) La Republica 2007 (italiaksi)
2. ↑  Banca Roma[vanhentunut linkki] (italiaksi)
**Santeri Salomaa**, vuoteen 1906 **Julius Aleksanteri Andersson** (13. joulukuuta 1886 Pöytyä – 4. huhtikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen maitotalousalan yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Salomaan vanhemmat olivat kauppias Aksel Julius Andersson ja Aleksandra Charlotta Wikström ja puoliso 1911–1964 Ida Augusta Savolainen. Salomaa kävi neljä luokkaa Turun klassillista lyseota 1898–1901, Kotkan kauppakoulun 1906–1908 ja Kotkan kauppaopiston 1908–1909. Hän oli kauppa-apulainen kauppias Koskisen myymälässä Tyrväällä vuodesta 1901, harjoittelija Hyvinkään Osuuskaupassa 1908, Valion päärahastonhoitaja ja konttoripäällikkö Hangossa 1909, Helsingin konttorin johtaja 1909–1918 ja 1920–1921, apulaisjohtaja 1922–1949 ja johtokunnan varajäsen 1927–1949. Helsingin kaupungin voikonttorin johtaja Salomaa oli 1917, elintarvikeministeriön maito- ja rasvatalousosaston päällikkö 1918–1919 ja kansanhuoltoministeriön kotieläinosaston toimistopäällikkö 1939–1940. Hän oli Vientikunta Munan perustajia ja sen johtokunnan jäsen 1921–1922. Salomaalla oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä, kuten Suomen Karjakeskuskunnan johtokunnan jäsenyys 1918–1919 ja hallintoneuvoston jäsenyys 1921–1937 ja Suomen Juustonvalmistajayhdistyksen johtokunnan varapuheenjohtajuus vuodesta 1944. Hänen johdollaan perustettiin 1946 Juustonvalmistajain Säätiö kannatusyhdistyksineen, joiden johdossa Salomaa toimi. Hän oli myös Helsingin kirkkovaltuuston jäsen 1927–1945 ja sitten kirkkohallintokunnan jäsen ja puheenjohtaja. Kauppaneuvoksen arvonimen Salomaa sai 1949.

Julkaisuja
----------

* *Suomen juustonvalmistajat 1856–1948 = Finlands ostberedare 1856–1948*, 1949, Santeri Salomaa, G. A. Bredenberg, Set Suomalainen, Akseli Lounamaa
* *Eikö kahdeksas käsky olekaan enää voimassa?*, 1956

Lähteet
-------

1. 1 2  Santeri Salomaa *Biografiasampo*. Viitattu 27.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 757. Viitattu 27.10.2022.
3. ↑  Kuolleita.  *Uusi Suomi*, 13.4.1970, nro 99, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 27.10.2022.
**Hans Hartung** (21. elokuuta 1904 Leipzig, Saksa – 7. joulukuuta 1989 Antibes, Ranska) oli saksalais-ranskalainen taidemaalari. Hän oli myös mukana Ranskan muukalaislegioonassa.

Elämä
-----

Hans Hartung, 1955.
Hartung syntyi Leipzigissa Saksassa taiteelliseen perheeseen. Hän arvosti jo varhain nuorena Rembrandtin ja Lovis Corinthin kaltaisten taiteilijoiden teoksia. Vuonna 1924 Hartung pääsi Leipzigin yliopistoon, jossa hän opiskeli filosofiaa ja taidehistoriaa. Hän opiskeli useasti Dresdenin taideakatemiassa, jossa hän jäljensi mestareiden maalauksia. Italian läpi suuntautuneen pyöräilyretken jälkeen Hartung muutti Pariisiin.

Pariisissa Hartung tapasi muita taiteilijoita ja jatkoi tunnettujen mestareiden maalausten jäljentämistä. Vuonna 1928 Hartung vieraili Münchenissä, missä hän opiskeli maalaustekniikkaa Max Doernerin kanssa. Vuonna 1929 Hartung meni naimisiin taiteilija Anna-Eva Bergmanin kanssa. Hartungin töitä oli ensimmäistä kertaa esillä vuonna 1931 Dresdenissä.

Hartungin isän kuoltua vuonna 1932 katkesivat hänen viimeisetkin siteet Saksaan. Hartung ei ollut *tervetullut* Natsi-Saksaan, sillä hänet leimattiin *rappiolliseksi* tämän edustaman taidesuuntauksen takia - taiteen joka oli ristiriidassa Natsi-Saksan ideologian kanssa. Vuonna 1935 vieraillessaan Berliinissä Hartungin tarkoituksena oli myydä teoksiaan, kun poliisi yritti pidättää hänet. Hartungin onnistui paeta maasta ystävänsä Christian Zervosksen avustuksella.

Hartungin palattua Pariisiin pakolaisena, Hartung ja hänen vaimonsa erosivat toisistaan ja Hartung masentui. Hänen maalauksistaan tuli entistä abstraktimpia ja ne eivät myyneet hyvin. Hartungin ystävät yrittivät auttaa häntä taloudellisissa ongelmissa ja kuvanveistäjä Julio González tarjosi ateljeensa Hartungin käyttöön. Vuonna 1939 Hartung meni naimisiin Gonzálezin tyttären Robertan kanssa.

Ranskan muukalaislegioonan aika ja kuolema
------------------------------------------

Joulukuussa 1939 Hartung liittyi Ranskan muukalaislegioonaan. Gestapo varjosti Hartungia ja Ranskan poliisi pidätti hänet seitsemän kuukauden ajaksi. Vapauduttuaan Hartung palasi muukalaislegioonaan mennäkseen taistelemaan Pohjois-Afrikkaan. Hartung menetti jalkansa taistelussa Belfortissa, minkä jälkeen hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1945. 1970-luvulla Hartung ja Anna-Eva Bergman menivät uudelleen naimisiin. Hartung kuoli 7. joulukuuta 1989 Pariisissa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Auckland
* ADK
* South Australia
* KulturNav
* MusicBrainz
* Museum of Modern Art
* Victoria
* Photographers' Identities
* RKD Artists
* Städel
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Alexander von Bach, Josef Kriehuberin litografia vuodelta 1849.
**Alexander von Bach** (4. tammikuuta 1813 Loosdorf – 12. marraskuuta 1893 Wien) oli itävaltalainen poliitikko, joka toimi Itävallan sisäministerinä vuosina 1849–1859 ja loi maahan keskitetyn hallinnon, joka palveli uusabsolutismin tarpeita.

Bach oli alkuperäiseltä ammatiltaan asianajaja ja vallankumouksen puhjetessa vuonna 1848 hänet tunnettiin aluksi liberaalina oppositiomiehenä. Tultuaan saman vuoden heinäkuussa oikeusministeriksi hän kuitenkin käänsi linjansa. Nyt Bach puolusti keisarin absoluuttista veto-oikeutta ja vaati suurmaanomistajille taloudellista korvausta vastineena maaorjuuden lakkauttamisesta. Wienissä lokakuussa syntyneen kansannousun aikana hän joutui epäsuosionsa vuoksi pakenemaan pääkaupungista, mutta jatkoi oikeusministerinä myös uudessa halltuksessa. Kesäkuussa 1849 hän siirtyi sisäministeriksi. Sisäministerinä Bach loi Itävaltaan keskitetyn hallinnon ja kontrollijärjestelmän sekä ajoi taantumuksellista politiikkaa, johon kuului lehdistönvapauden vähentäminen ja oikeudenkäyntien julkisuudesta luopuminen. Bach pääosin saneli hallituksen politiikan vahvan pääministerin Felix zu Schwarzenbergin kuoltua vuonna 1852. Hän tuki myös klerikalismia ja vuonna elokuussa 1855 paavin kanssa solmittu konkordaatti oli pitkälti hänen aikaansaannostaan. Taantumuksellisesta maineestaan huolimatta Bachin hallinto sai aikaan myös joitain edistysaskeleita: koko valtakunnasta tehtiin yhteinen tullialue, maaorjuuden lakkauttaminen vietiin loppuun ja koulujärjestelmää kehitettiin. Bach sai paronin aatelisarvon vuonna 1854.

Koska Bachia pidettiin Itävallassa absolutistisen ja ultramontanistisen suuntauksen johtavana edustajana, hän joutui eroamaan hallituksesta poliittisen ilmapiirin muuttuessa vuonna 1859. Sen jälkeen hän oli vuoteen 1867 maansa lähettiläänä Pyhän istuimen luona.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1904), s. 597 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 16.7.2013.
2. ↑  Alexander, baron von Bach (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 16.7.2013.
3. ↑  Austria (Neoabsolutist era, 1849–60) (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 17.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alexander von Bach** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sotelma** (*Société des télécommunications du Mali*) on malilainen tietoliikenneyhtiö. Sen pääkonttori sijaitsee maan pääkaupungissa Bamakossa. Yhtiö vastaa paikallisesta ja kansainvälisestä lanka- ja matkapuhelinverkosta sekä Internet-yhteyksistä. Sotelman tavaramerkki on **Malitel**.

Sotelma on perustettu vuonna 1989, jolloin maan kansallinen ja kansainvälinen tietoliikenne erotettiin postilaitoksesta. Valtion omistama yhtiö yksityistettiin vuonna 2009, jolloin 51 % sen osakkeista myytiin marokkolaiselle Maroc Télécomille. Nykyään Sotelma/Malitelilla on yli kymmenen miljoonaa asiakasta. Sen kilpailija on ranskalaisomisteinen matkapuhelinoperaattori Orange Mali.

Lähteet
-------

1. 1 2  Malitel: Découvrir Malitel *malitel.ml*.  Arkistoitu 25.8.2016. Viitattu 17.8.2016.
2. ↑  Malitel: Sotelma *malitel.ml*.  Arkistoitu 25.8.2016. Viitattu 17.8.2016.
3. ↑  Malitel: Découvrir Malitel: Historique *malitel.ml*.  Arkistoitu 25.8.2016. Viitattu 17.8.2016.
4. ↑  Orange Mali *orangemali.com*.  Arkistoitu 3.2.2016. Viitattu 17.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Sotelma/Malitel (ranskaksi)
**Juho Poutanen** (13. elokuuta 1888 Sortavalan maalaiskunta – 21. huhtikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja. 

Juho Poutasen vanhemmat olivat pienviljelijä Juhana Poutiainen ja Regina Kalavainen ja puoliso vuodesta 1916 Hanna Katriina Patja. Poutanen kävi kansanopiston 1907–1908 ja työskenteli ensin maanviljelijänä. Hän toimi *Karjalan Äänen* toimittajana 1919–1922 ja päätoimittajana 1922–1926. *Liiton* uutistoimittaja hän oli 1926–1930, vastaava päätoimittaja 1930–1933 ja päätoimittaja 1933-1958. Pakinoitsijana Poutanen käytti *Vasara*-nimimerkkiä. Sortavala-kautenaan hän oli myös kaupunginvaltuuston jäsen.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 661. (Viitattu 21.4.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 23.4.1967, s. 11.
3. ↑  Päätoimittaja Juho Poutanen 70-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 13.8.1958, s. 6.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Bretonilaiset romaanit** eli **Artur-romaanit** ovat ritarirunouteen kuuluvaa kirjallisuutta. Romaaniryhmällä tarkoitetaan sitä kertovaa kirjallisuutta, jonka aineksia ovat tarinat Arthur-kuninkaasta ja hänen ritareistaan ja jonka historiallisina lähtökohtina on pidettävä Nenniuksen latinankielinen kronikka 900-luvulta, Galfred Monmouthilaisen *Historia regum Britanniæ* (noin 1135) ja Robert Wacen *Roman du Brut* (noin 1155). Niiden antamat aiheet sulautuivat ensiksi Ranskassa osaksi omiin, karolingilaisen (Kaarle Suuren) tarinapiirin aineksiin, osaksi alkuperäisiin bretagnelaisiin kelttiläismuistoihin, osaksi ajan kehittynyt loistelias ritarihenki antoi niille väritystään. Näistä aineksista loi Chrétien de Troyes vuosien 1160 ja 1175 välillä romaaninsa *Erec*, *Cligès*, *Tristan*, *Ywain*, *Lancelot*, *Perceval*, jotka vasta oikeastaan loivat sen tarinapiirin, jota nykyisin nimitetään bretonilaiseksi. Varsinaista alkuperäistä kelttiläistä ei näissä sanottavasti liene, ainoastaan arkaiseeraavaa taidollista kelttiläis-väritystä.

Chrétien de Troyes’n aiheet olivat niin ajan hengen mukaisia, että hänen romaanejaan jäljiteltiin ja muokattiin runsaasti ja niiden aiheita kehiteltiin itse Ranskassa ja samoin varsinkin Saksassa, jossa Hartmann von Aue kirjoitti *Erecin* ja *Iweinin*, Gottfried von Strassburg *Tristanin*, Wolfram von Eschenbach *Parcifalin*. Italiankin runouteen nämä bretonilaisromaanit ovat vaikuttaneet, Danten kuuluisa episodi Francesca da Riministä on kirjoitettu Artur-tarinain henkeen, ja myöhemmät Luigi Pulci, Matteo Maria Boiardo ja varsinkin Ludovico Ariosto käyttävät hyväkseen tämän tarinapiirin aiheita. Rabelais’n *Pantagruelissa* ja *Gargantuassa* voi nähdä Artur-tarinain jälkiä, ja myöhemmässäkin kirjallisuudessa on tämän tarinapiirin aiheita käsitelty: esimerkkeinä Christoph Martin Wielandin *Oberon*, Karl Immermannin *Tristan und Isolde*, Carl Jonas Love Almqvistin *Kung Arturs jagt*, Richard Wagnerin oopperat ynnä muut.

Lähteet
-------

1. ↑  Ritarirunous, Tieteen termipankki. Viitattu 14.2.2020
2. 1 2  Bretonilaiset romaanit, Tietosanakirja osa 1, palsta 1254, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909
**Työläisjunat** olivat Suomessa valtion rautateillä Helsingin ja Tampereen seudulla työmatkaliikenteeseen tarkoitettuja matkustajajunavuoroja, joissa matkaliput olivat normaalia halvempia. Työläisjunien vaunut olivat yleensä III-luokan matkustajavaunuja, joissa oli puupenkit. 1950- ja 1960-luvuilla myös Dm6- ja Dm7-kiskobusseja oli käytössä työläisjunaliikenteessä. Työläisjunia oli liikenteessä 1900-luvun alusta noin vuoteen 1970 saakka. Vanhimmat työläisjunissa 1920- ja 1930-luvuilla käytetyt T-sarjan telimatkustajavaunut olivat harjakattoisia; ne oli tehty tavaravaunun alustalle. Kaksiakselisissa vanhoissa T-vaunuissa penkit olivat pitkittäin vaunun seinillä, ja vaunun ikkunat olivat pieniä.

Työläisjunien matkaliput eli T-liput oli tarkoitettu vain työpaikan ja asuinpaikan välisiin matkoin, ja ne kelpasivat vain T-merkinnällä varustetuissa työläisjunissa ja tavallisiin matkustajajuniin liitetyissä työläisvaunuissa. Vuoteen 1956 saakka työläisjunan matkalipun hinta oli puolet III-luokan matkustajalipun hinnasta. Vuoden 1955 jälkeen työläislippuja myytiin vain kuukausilippuina, jotka olivat hinnaltaan 40 % II-luokan kuukausilipun hinnasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vaunut.org keskustelu työläisjunista ja -lipuista
2. ↑  J. H. K: "Työläisjunat". *Tietosanakirja, Kymmenes osa: Työehtosopimus–Öölanti*. Helsinki: Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1919. Palsta 11

Aiheesta muualla
----------------

* Vaunut.org : Kuva vanhanmallisesta harjakattoisesta työläisvaunusta
* Kuva työläisvaunun sisältä vuodelta 1961 (Kansan Arkisto, Finna)
**Aimo Eerola** (25. maaliskuuta 1913 Kärkölä – 3. elokuuta 2007 Kuopio) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Eerolan vanhemmat olivat maanviljelijä Kaarle Oskari Eerola ja Aleksandra (Sandra) Eerola ja puoliso vuodesta 1940 Anja Aallotar Leppänen (k. 1976). Eerola tuli ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta 1932 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1938 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän oli valmistuttuaan apulaisinsinööri Suomen Sähkölaitosyhdistyksessä. Eerola osallistui talvisotaan ja jatkosotaan tykistöupseerina. Talvisodan jälkeen 1940–1941 hän toimi Outokummun kaivoksen sähköinsinöörinä ja jatkosodan jälkeen 1944–1947 kuparitehtaan sähkö- ja koneinsinöörinä ja suunnittelutoimiston esimiehenä Harjavallassa.

Savon Voiman toimitusjohtaja Eerola oli vuodesta 1947 aina vuoteen 1978 asti, jolloin hän jäi tehtävästä eläkkeelle. Eerolan johtajakauden alkaessa Pohjois-Savo oli vähiten sähköistetty maakunta Suomessa, hänen jäädessään eläkkeelle sekä Pohjois-Savo että Keski-Savo olivat käytännössä kokonaan sähköistettyjä. Eerolan johtama Savon Voima paitsi toteutti toiminta-alueelleen kattavan sähkönjakeluverkoston, myös hankki ja rakennutti omia vesivoimaloita. Eerola oli lisäksi perustamassa jo 1963 tietotekniikkayritys Tietosavoa ja toimi pitkään yhtiön hallituksen puheenjohtajana. Hän edisti myös kaukolämmön saamista Savon Voiman toiminta-alueen alueen taajamissa 1970-luvulta lähtien. Teollisuusneuvoksen arvonimen 1972 saaneella Eerolalla oli useita luottamustoimia, kuten Pohjois-Savon teollistamistoimikunnan puheenjohtajuus, Suomen Sähkölaitosyhdistyksen hallitus- ja valtuuskuntatyö, asiantuntijatehtävät sähköalan komiteoissa sekä pienteollisuuden järjestötoiminta. Sotilasarvoltaan Eerola oli reservin majuri (1968).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Biografia-sampo: Aimo Eerola Viitattu 31.10.2021.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 112. Viitattu 31.10.2021.
3. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Teollisuusneuvos Aimo Eerola. *Helsingin Sanomat*, 22.8.2007. (Tilaajille). Viitattu 31.10.2021.