recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ali ibn Husain.
**Ali ibn Husain ibn Ali al-Hashimi** (arab. علي بن الحسين بن علي الهاشمي‎, *‘Alī ibn al-Ḥusayn ibn ‘Alī al-Hāšimī*, 1879–1935), oli Hijazin kuningaskunnan kuningas ja Mekan šarif 1924–1925. Hän kuului hašimidi-sukuun ja oli Husain ibn Alin vanhin poika. Joulukuussa 1925 Ibn Sa’udin joukot valtasivat Hijazin kuningaskunnan, minkä seurauksena Ali ibn Husain pakeni perheineen Irakiin, jonka kuningas oli hänen veljensä Faisal ibn Husain. Hän kuoli Bagdadissa 1935.

Katso myös
----------

* Abdullah I (Jordania)
* Zeid ibn Husain
* Arabikapina

Aiheesta muualla
----------------

* Hašimidi-suvun sukupuu kinghussein.gov.jo (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Ali of Hejaz
**Axel Wilhelm Granström** (26. toukokuuta 1852 Rauma – 14. elokuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja senaattori.

Granströmin vanhemmat olivat kauppias, raatimies Adolf Wilhelm Granström ja Sofia Wilhelmina Hellsten. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Turun lukiosta ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarin tutkinnon 1877 ja yleisen oikeustutkinnon 1878. Granström sai varatuomarin arvon 1880.

Granström toimi Kristiinankaupungin oikeusraatimiehenä 1882–1883, eri maanjako-oikeuksien puheenjohtajana 1883–1884, Suomen Pankin kanslistina 1884–1885, senaatin oikeusosaston jäsenenä 1886–1891 ja teollisuushallituksen sihteerinä 1891–1897. Hän oli Ahvenanmaan tuomiokunnan tuomarina 1897–1901 ja Halikon tuomiokunnan tuomarina 1901–1906. Granström oli sitten senaatin oikeusosaston senaattorina 1906–1909.

Gramström oli naimisissa vuodesta 1881 Laura Augusta Sallménin kanssa.

Teoksia
-------

* *Om kooperativa själfhjälpsföreningar*. Mariehamn 1898
* *Andelsverksamhet : ett medel till välstånd och förändling*. Folkupplysningssällskapets skrifter, Häft 110. Helsingfors 1900, suomeksi nimellä *Osuustoiminta : keino vaurastumiseen ja jalostumiseen*. Kansanvalistus-seuran toimituksia 110. Kansanvalistus-seura, Helsinki 1899
* *Lagen om andelsvärksamhet med anvisningar till dess begagnande* ; af Axel Granström och Julian Serlachius. Pellervo-bibliotek N:o 5. Sällskapet Pellervo, Helsingfors 1901, andra omarbetade uppl. 1908, suomeksi nimellä *Osuustoimintalaki : ohjeita sen käyttämiseen*. Pellervon kirjasto; n:o 5. Pellervo-seura, Helsinki 1901, 3. painos 1903

Lähteet
-------

1. 1 2  Axel Wilhelm Granström. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. ↑  Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**BMW E90** on BMW 3-sarjan viidennen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2004–2013. Se korvasi edeltäneen E46-mallin ja seuraajaksi tuli F30, jonka coupé-, fastback- ja cabriolet-korimallit tunnetaan omana 4-sarjana (F32).

BMW 3-sarja (E90) 2004–2013
---------------------------

BMW E90 -mallin valmistus alkoi vuoden 2004 joulukuussa. Noin 60 prosenttia auton osista on yhteisiä 1-sarjan (E87) kanssa. Samalle pohjalevylle perustuu myös crossover-malli X1 (E84). Ensimmäisenä markkinoille esiteltiin neliovinen sedan keväällä 2005, farmarimalli Touring saapui saman vuoden syksyllä. Sen 460-litrainen tavaratila oli täysin samankokoinen kuin sedanissa. Coupé esiteltiin syksyllä 2006 ja kovakattoinen avomalli keväällä 2007. E90-sukupolven coupé- ja cabriolet-korimallit poikkesivat aiempia 3-sarjalaisia enemmän sedanista ja farmarista. Esimerkiksi etu- ja takavalot on muotoiltu eri tavalla.

Vuoden 2005 Euro NCAP -kolaritestistä BMW E90 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Sedan- ja farmarimallit kokivat syksyllä 2008 kasvojenkohotuksen, johon kuului uudenmalliset puskurit ja takavalot sekä leveämpi etusäleikkö. Coupé ja cabriolet puolestaan uudistuivat keväällä 2010.

Mallisarjaa alettiin korvaamaan asteittain vuodesta 2011 alkaen uudella F30-mallilla. Sedanien tuotanto päättyi vuoden 2011 lopulla, farmarin keväällä 2012, coupén kesällä 2013 ja lopulta myös cabrioletin saman vuoden syksyllä.

* BMW 320d TouringBMW 320d Touring
* BMW 3-sarjan avomalli.BMW 3-sarjan avomalli.
* BMW 325i CoupéBMW 325i Coupé
* Facelift-mallin BMW 335Xi.Facelift-mallin BMW 335Xi.
* Facelift-mallin BMW 320d Cabriolet.Facelift-mallin BMW 320d Cabriolet.

BMW M3
------

Coupé-korinen BMW M3.
Urheilumalli BMW M3 esiteltiin konseptina Geneven autonäyttelyssä keväällä 2007, eikä saman vuoden syksyllä Frankfurtissa esitelty tuotantomalli juurikaan eronnut siitä. Ensimmäinen M3-malli oli coupé, neliovinen sedan ja cabriolet täydensivät mallistoa keväällä 2008. Sedan-korisen M3:n keulailme oli perusmalleista poiketen samanlainen kuin coupéssa.

Sedan-korinen BMW M3.
Moottorina M3-malleissa oli 4,0-litrainen V8, jonka teho on 420 hevosvoimaa. Voimansiirtona oli joko kuusivaihteinen manuaalivaihteisto tai seitsemänportainen M DCT -kaksoiskytkinvaihteisto.

Lähteet
-------

1. ↑  BMW (Internet Archive) *BusinessWeek*.  9.6.2003.  Arkistoitu 14.11.2007. Viitattu 18.1.2017. (englanniksi)
2. 1 2  BMW 3 Series (2005–2011) review *RAC Drive*. Viitattu 19.1.2017. (englanniksi)
3. ↑  BMW 3 Series Touring (2005–2012) review *RAC Drive*. Viitattu 19.1.2017. (englanniksi)
4. ↑  2008 BMW 335i Convertible *Car and Driver*.  Tammikuu 2007. Viitattu 19.1.2017. (englanniksi)
5. ↑  BMW 3-sarja 2005 Euro NCAP. Viitattu 19.1.2017. (englanniksi)
6. ↑  BMW M3 Coupé Supertest – Der Alleskönner auf dem Prüfstand *Auto, Motor und Sport*.  14.12.2007.  Arkistoitu 31.1.2017. Viitattu 19.1.2017. (saksaksi)
7. ↑  2008 BMW M3 *Car and Driver*.  Joulukuu 2009. Viitattu 19.1.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **BMW 3-sarja (E90)** Wikimedia Commonsissa
**Martin Stanford Peters** (8. marraskuuta 1943 Lontoo, Englanti – 21. joulukuuta 2019) oli englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja. Pelaaja-aikanaan hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Vuonna 1959 alkaneella pelaajaurallaan Peters edusti West Hamia, Tottenhamia, Norwichia ja Sheffield Unitedia, jossa lopetti uransa vuonna 1981.

Englannin maajoukkuetta Peters edusti vuosien 1966 ja 1974 välillä 67 kertaa ja teki 20 maalia. Englannin valmentaja Alf Ramsey valitsi Petersin vuoden 1966 MM-kisoihin, joissa Englanti voitti maailmanmestaruuden. Peters teki loppuottelussa 2–1 johtomaalin. Hänet valittiin myös vuoden 1970 MM-kisoihin, joissa Saksa pudotti Englannin jatkosta jo puolivälierissä. Peters toimi myös maajoukkueen kapteenina.

Pelaajauransa jälkeen Peters toimi Sheffield Unitedin valmentajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Martin Peters: World Cup winner and West Ham legend dies aged 76 *BBC Sport*.  21.12.2019. BBC. Viitattu 21.12.2019.
2. ↑  Martin Petersin pelaajatilastot soccerbase.com.  Arkistoitu 30.3.2005. Viitattu 24.7.2010. (englanniksi)
3. ↑  Arnhold, Matthias & Mamrud, Roberto: England - Record International Players  17.7.2018. RSSSF. Viitattu 5.11.2018. (englanniksi)
4. 1 2  Martin Peters Englannin jalkapalloliitto.  Arkistoitu 28.8.2012. Viitattu 24.7.2010. (englanniksi)

  

Englannin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1966
1 Banks |
2 Cohen |
3 Wilson |
4 Stiles |
5 J. Charlton |
6 Moore |
7 Ball |
8 Greaves |
9 B. Charlton |
10 Hurst |
11 Connelly |
12 Springett |
13 Bonetti |
14 Armfield |
15 Byrne |
16 Peters |
17 Flowers |
18 Hunter |
19 Paine |
20 Callaghan |
21 Hunt |
22 Eastham |
Valmentaja Ramsey



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Martin Nicholas Lohmuller** (21. elokuuta 1919 Philadelphia, Pennsylvania – 24. tammikuuta 2017 Meadowbrook, Montgomeryn piirikunta, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Philadelphian arkkihiippakuntaan 3. kesäkuuta 1944 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Ramsbirian titulaaripiispaksi 12. helmikuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Joseph Krol, jota avustivat Gerald Vincent McDevitt ja John Joseph Graham.

Lohmuller jäi eläkkeelle 11. lokakuuta 1994.

Lähteet
-------

1. ↑  Philadelphia’s Auxiliary Bishop Martin Lohmuller dies at 97 *Catholic Philly*.  25.1.2017. Viitattu 26.1.2017. (englanniksi)
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop Martin Nicholas Lohmuller


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Ali Saibou** (17. kesäkuuta 1940 – 31. lokakuuta 2011 Niamey, Niger) oli nigeriläinen upseeri, joka toimi maansa kolmantena presidenttinä vuosina 1987–1993. Ali Saibou kuului Nigerissä vaikutusvaltaiseen djerma-kansaan. Hän oli kotoisin samasta kylästä kuin edeltäjänsä Seyni Kountché. Presidentit eivät kuitenkaan olleet toisilleen mitään sukua.

Elämäkerta
----------

Saibou kiinnostui jo nuorena armeijasta ja sotilasurasta. Hän kävi sotilaskoulua Senegalissa vuonna 1954. Vuonna 1960 hän osallistui Kamerunin levottomuuksissa taisteluun, jossa haavoittui lievästi. Kun Niger samana vuonna itsenäistyi, hän palasi kotimaahansa ja siirtyi sen vasta perustetun armeijan palvelukseen kersantin arvoisena. Hän kävi upseerikoulun ja komensi vuonna 1969 yksikköä N'guigmissa ja vuonna 1973 Agadezissa. Saibou osallistui vuoden 1974 sotilasvallankaappaukseen ja hänet ylennettiin majuriksi. Lisäksi hänet valittiin maansa ympäristö- ja maatalousministeriksi.

Seyni Kountchén ja Ali Saiboun välit kiristyivät vuonna 1975, sillä Kountché ei luottanut Ali Saibouhun, joka menetti paikkansa hallituksessa. Saibou pyysi lupaa erota myös armeijasta. Eropyyntö palautti Kountchén luottamuksen, minkä jälkeen Ali Saibou palveli häntä aina vuoteen 1987.

Vuonna 1987 Kountché kuoli, ja Saibousta tuli hänen seuraajansa presidenttinä. Valtansa varmistamiseksi hän lähetti kilpailijansa ulkomaille diplomaateiksi. Poliittisia vankeja armahdettiin. Nigerin ainoaksi puolueeksi tuli vuonna 1989 Saiboun perustama MSDN. Vuonna 1989 astui voimaan myös uusi perustuslaki ja Nigerin toinen tasavalta julistettiin syntyneeksi. Saibou valittiin samana vuonna ainoana ehdokkaana maan presidentiksi.

1990-luvun alussa tuaregit kapinoivat ja maassa oli myös opiskelijalevottomuuksia. Opiskelijalevottomuudet lopetettiin kovalla kädellä: viisi henkeä kuoli ja 25 loukkaantui. Ammattiliitto UTSN julisti maahan viiden päivän yleislakon, joka pysäytti maalle elintärkeän uraanin viennin. Saiboun hallinnon oli pakko taipua myönnytyksiin. Vuonna 1991 kansalliskokous lopetti viimeisetkin jäänteet sotilasvallasta. Saibou pysyi kuitenkin valtionpäämiehenä aina vuoteen 1993, jolloin Mahamane Ousmane tuli presidentiksi.

Ali Saibou vietti eläkepäiviään syntymäkylässään. Hän kuoli lokakuussa 2011 Niameyssä.

Lähteet
-------

1. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Former Niger president Saibou dies at 71  31.10.2011. RNW.  Arkistoitu 15.4.2012. Viitattu 1.11.2011. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Jaguar XK X150** on Jaguar XK:n toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2005–2014. Se korvasi edeltäneen X100-mallin, mutta ei saanut itselleen seuraajaa.

Jaguar XK Convertible
XK esiteltiin coupé-korisena Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2005. Kangaskattoinen avomalli esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2006. Ainoa moottorivaihtoehto useimmilla markkinoilla oli 4,2-litrainen V8, mutta Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä oli saatavana myös 3,5-litrainen V8. Vuonna 2007 markkinoille tuli XKR mekaanisesti ahdetulla moottorilla.

Facelift-mallin (2009) Jaguar XK.
Vuonna 2009 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa siihen tehtiin muutoksia muun muassa puskureihin. Aiemman 4,2-litraisen korvasi sekä XK- että XKR-malleissa uusi 5,0-litrainen V8.

Facelift-mallin (2011) Jaguar XKR.
New Yorkin autonäyttelyssä keväällä 2011 esiteltiin toisen, pienemmän kasvojenkohotuksen kokenut XK. Suurin uudistus oli uudelleenmuotoillut ajovalot, joiden yhteyteen tuli LED-päiväajovalot.

Lähteet
-------

1. ↑  2005 Frankfurt Motor Show: 2007 Jaguar XK Photo Gallery *Motor Trend*.  15.9.2005. Viitattu 20.7.2019. (englanniksi)
2. ↑  2010 Jaguar XK and XKR Facelift with new V8 Engines Unveiled in Detroit *Carscoops*.  13.1.2009. Viitattu 20.7.2019. (englanniksi)
3. ↑  Jaguar XK facelift (2011) first official pictures *CAR Magazine*.  20.4.2011. Viitattu 20.7.2019. (englanniksi)
4. ↑  2012 Jaguar XK Coupe And Convertible Facelift: 2011 New York Auto Show *Motor Authority*.  21.4.2011. Viitattu 20.7.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jaguar XK (2005)** Wikimedia Commonsissa
Liikenneturvallisuus on yhteispeliä, linja-auto Helsingin Rautatientorilla kiitämässä punaisia valoja päin
Onnettomuus Kehä I:llä Helsingissä 2006
**Liikenneturvallisuus** tarkoittaa eri tienkäyttäjien turvallisuutta mitattuna onnettomuuksien uhrien lukumäärällä. Keskeisiä riskitekijöitä ovat kuljettajat, ajoneuvot ja liikenneväylät. Liikenneturvallisuuden parantamisen avaintekijöitä ovat kuljettajien asenteisiin ja ajotapaan puuttuminen, ajoneuvojen turvallisuuden kehittäminen ja liikenneväylien ylläpito ja parantaminen.

Ajoneuvon turvallisuus
----------------------

Vuonna 1997 EuroNCAPilla alettiin testata suosituimpien uusien automallien kestävyyttä erilaisissa onnettomuustilanteissa. Tämä nosti turvallisuuden merkittäväksi kilpailutekijäksi, sillä testeissä havaittiin suuria eroja eri automallien välillä. Liikenneturvallisuuden tutkija Timo Ernvall on sanonut, että riski kuolla vuosimallin 2000 autossa on 30 prosenttia pienempi kuin 1990-luvun alkupuolella valmistetussa autossa. Elektroniikan nopea kehittyminen on myös mahdollistanut onnettomuuksia ehkäisevän ajoneuvotekniikan kehittymisen: Lukkiutumattomat jarrut ja ajonvakautusjärjestelmät ovat yleisiä uusimmissa ajoneuvoissa. Vuosien 2006–2010 liikenneturvallisuusohjelmassa mainitaan myös useita tulevaisuuden järjestelmiä, jotka säätelevät nopeutta ja kaistallapysymistä, varoittavat kuljettajan väsymyksestä, auttavat näkemään pimeässä, estävät ajamasta alkoholin vaikutuksen alaisena, auttavat suunnistuksessa ja nopeuttavat avunpyynnön tekemistä hätätilanteessa. Aina ei kuitenkaan pelkkä tekninen toteutus ole esteenä järjestelmien käyttöönotolle. Asian eteneminen riippuu järjestelmien hinnasta, lainsäädännöstä ja siitä koetaanko järjestelmää edes tarpeelliseksi. Sen vuoksi järjestelmien tutkiminen, analysointi, tiedottaminen ja sen kautta ennakkoluulojen poistaminen on myös tärkeässä osassa ajoneuvotekniikan kehittämisessä.

Katso myös
----------

* Liikenneturvallisuus Suomessa

Lähteet
-------

1. 1 2  Turvallisuuden parantaminen tärkeimpiä haasteita (Internet Archive) *Autoalantieto.fi*. Autoalan keskusliitto, Autoliitto.  Arkistoitu 7.2.2004. Viitattu 15.5.2014.
2. ↑  Tieliikenteen turvallisuus 2006–2010, s. 18.
3. ↑  Tieliikenteen turvallisuus 2006–2010, s. 19.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Liikenneturvallisuus** Wikimedia Commonsissa
**Martin Padar** (s. 11. huhtikuuta 1979 Tallinna) on virolainen judon Euroopan-mestari ja kuusinkertainen EM-mitalisti.

Padar voitti Euroopan-mestaruuden yli 100 kg:n sarjassa Tbilisissä 2009 kukistettuaan loppuottelussa alankomaalaisen Grim Vuijstersin. Hän saavutti EM-hopeaa alle 100 kg:n painoluokassa Mariborissa 2002. EM-pronssia hän sai avoimessa luokassa 2005, 2006 ja 2007 sekä yli 100-kiloisissa 2011. Hän sijoittui EM-kilpailujen yli 100 kg:n sarjassa viidenneksi 2003 ja 2006 sekä seitsemänneksi 2005.

Padar sijoittui MM-kilpailuissa yli 100 kg:n painoluokassa viidenneksi 2009 sekä avoimessa luokassa seitsemänneksi 2005. Olympialaisissa hän sijoittui jaetulle 17:nnelle sijalle sekä Pekingissä 2008 että Lontoossa 2012.

Padar sai alle 20-vuotiaiden MM-pronssia alle 100 kg:n sarjassa 1998. Hän voitti kultaa sotilaiden maailmankisojen yli 100 kg:n painoluokassa 2007. Sotilaiden MM-kilpailuissa hän sai pronssia yli 100-kiloisissa 2005 ja 2006. Hän on saavuttanut maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa kahdeksan turnausvoittoa, neljä kakkossijaa ja kahdeksan kolmossijaa. Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa hän on ollut kolme kertaa kolmas. Hän on voittanut aikuisten sarjassa 11 Viron-mestaruutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Martin Padar *sports-reference.com*.  Arkistoitu 31.1.2010. Viitattu 9.7.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Martin Padar - judoka *judoinside.com*. Viitattu 9.7.2015. (englanniksi)
Museon sisäänkäynti iltavalaistuksessa.
**Berlinische Galerie** on Berliinissä toimiva modernin taiteen museo. Se sijaitsee Kreuzbergin kaupunginosassa Berliinin juutalaismuseon takana.

Gallerian perusti taidehistorioitsija Eberhard Rotersin ympärillä toiminut taiteenystävien piiri vuonna 1975. Vuonna 2004 Berlinische Galerie muutti nykyisiin tiloihinsa, juutalaisen museon taakse kunnostettuun entiseen lasivarastoon. Arkkitehti Jörg Fricke suunnitteli 1965 rakennetun teollisuusrakennuksen muuttamisen taidemuseoksi. Berlinische Galerie esittelee modernia taidetta, arkkitehtuuria ja valokuvausta. Painospisteenä on Berliinissä syntynyt taide. Museon pysyvään näyttelyyn kuuluu yli 700 teosta 1870-luvulta nykyaikaan, ja useat modernin taiteen suuntaukset ovat edustettuina.

Lähteet
-------

1. ↑  Edelgard Abenstein & Jeannine Fiedler: *Taide & Arkkitehtuuri: Berliini* (suom. Pirkko Roinila), s. 208. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2009. Alkuteos Kunst & Architektur Berlin.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Berlinische Galerie** Wikimedia Commonsissa

* Museon kotisivu (saksaksi)
**Foija** oli Turussa vuodesta 1839 vuoteen 2019 lähes samassa paikassa toiminut ravintola. Aurakadun varren holvikellaritiloissa, Turun kauppatorin laidalla 180 vuotta sijainnut ravintola suljettiin ainakin toistaiseksi helmikuussa 2019 tapahtuneen ison vesivahingon jälkeen ja Toriparkin rakennustöiden aiheuttaman asiakaskadon takia.

Foija oli Helsingissä vuonna 1829 aloittaneen ravintola Kaisaniemen ohella Suomen vanhimpia lähes keskeytyksettä toimineita ravintoloita. Foija avattiin 21. tammikuuta 1839 vasta valmistuneen Åbo Svenska Teaterin tiloissa. Nimi Foija tulee ranskankielisestä teatteritermistä *foyer* [fuajee], joka tarkoittaa lämpiötä. Vuonna 1881 ravintola kärsi teatteritalon tulipalossa. Toisen maailmansodan jälkeen Foijan yläkerrasta tehtiin tanssiravintola ja alakerrasta lounasravintola. 1960-luvulla alakerrasta tuli aamuneljään asti avoinna pidetty baari, suosittu jatkopaikka jota kutsuttiin silloisen hittikappaleen mukaan nimellä "nousevan auringon talo". Vuonna 1973 Foija siirtyi osuusliike Tarmolalle ja toimi 1975–1979 Turun ensimmäisenä "videoteekkinä" valkokankaalle heijastettuine diskoesityksineen. Vuosina 1979–1982 Foija oli taas perinteinen tanssiravintola.

Vuonna 1983 Hansakorttelin muutostöiden yhteydessä Foija siirtyi teatterirakennuksesta viereiseen rakennukseen, Kauppatorin apteekin entiseen hiilikellariin. Holvikellari ei soveltunut tanssiravintolaksi, joten Foijasta tehtiin ruokaravintola, aluksi italialaistyyppinen pizzeria punavalkoruudullisine pöytäliinoineen. 1990-luvulla Foija toimi muutamia vuosia Restelin Martina-ketjun ravintolana, muttei täysin noudattanut ketjun konseptia.

Ravintolatiloihin kuului viime aikoina myös katutason baari. Tiloja remontoitiin vuosina 2004 ja 2014, jolloin ravintolaan tehtiin uusi sisäänkäynti Aurakadun puolelta. Foija kuului viime vuosinaan Restelin ravintolavalikoimaan ja oli osa Hansakorttelin ostoskeskusta.

Lähteet
-------

1. ↑  Elina Malkamäki & Pekka Hakanen: Suomen vanhimpiin kuuluva ravintola Foija sulkee ovensa – mittava vesivahinko hankaloitti tilannetta entisestään *Turun Sanomat*.  13.2.2019. Viitattu 9.3.2019.
2. ↑  Talonen, Kalle: Suomen tiettävästi vanhimman ravintolan taru loppui vesivahinkoon *Yle Areena*.  19.2.2019. Viitattu 9.3.2019.
3. 1 2 3  Mäkipää, Juha: "Ravintola Foijan lyhyt historiankuvaus", *Asiakastyytyväisyys Ravintola Foijan kokonaislaatuun*, s. 23–25. Seinäjoki: Seinäjoen ammattikorkeakoulu, liiketalouden, yrittäjyyden ja ravitsemisalan yksikkö, palvelujen tuottamisen ja johtamisen koulutusohjelma, 2009. Opinnäytetyö verkossa. (PDF) (viitattu 9.3.2019).
4. ↑  175-vuotias ravintola Foija palaa uudistuneena juurilleen Turun ytimeen  31.3.2014. Restel Oy. Viitattu 9.3.2019.

Kirjallisuutta
--------------

* Mäkelä, J. 1984. *Foijan vaiheita – Turun teatteriravintola 145-vuotias*. Turku.
**Ammoniumnitriitti** (NH4NO2) on ammonium- ja nitriitti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden nitriittien valmistamiseen, typpikaasun valmistamiseen laboratoriossa ja kumituotteiden valmistukseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa ammoniumnitriitti on vaaleankeltaista kiteistä ainetta ja stabiilia ainoastaan kuivana ja puhtaana. Kuumennettaessa 60–70 °C:n lämpötilaan yhdiste hajoaa räjähtäen ja muodostaa muun muassa typen oksideja. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, mutta kuumennettaessa vesiliuosta ammoniumnitriitti hajoaa typeksi ja vedeksi. Vesiliuos on stabiilimpi emäksisissä olosuhteissa kuin happamissa liuoksissa.

NH4NO2 → N2 + 2 H2O

Valmistus ja käyttö
-------------------

Ammoniumnitriittiä muodostuu hieman ilmakehässä ammoniakin, typenoksidien ja veden reagoidessa. Teollisesti yhdistettä valmistetaan johtamalla typpimonoksidin ja -dioksidin seosta ammoniakkia ja ammoniumkarbonaattia sisältävään vesiliuokseen. Reaktiossa lämpötila pidetään välillä 0–5 °C ja pH välillä 8–9. Laboratoriomittakaavassa yhdistettä voidaan syntetisoida bariumnitriitin ja ammoniumsulfaatin vesiliuosten välisellä reaktiolla ja sivutuotteena muodostuva veteen liukenematon bariumsulfaatti suodatetaan pois.

Ammoniumnitriitti voidaan käyttää laboratoriomittakaavassa puhtaan typen valmistamiseen. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat muiden nitriittien valmistus ammoniumnitriitin ja metallien hydroksidien välisellä reaktiolla, kuumavesikattiloiden veden ja höyryn passivointi sekä käyttö onttojen puhaltamalla valmistettujen kumiesineiden valmistuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  E. M. Karamäki: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 331–332. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. ↑  William M. Haynes, David R. Lide, Thomas J. Bruno: *CRC Handbook of Chemistry and Physics*, s. 4.47. 93rd Edition. CRC Press, 2012. ISBN 978-1439880494. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.6.2015). (englanniksi)
3. 1 2  Charles W. Weston, John R. Papcun & Maurice Dery: *Ammonium compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 13.6.2015
4. 1 2 3  Wolfgang Laue, Michael Thiemann, Erich Scheibler & Karl Wilhelm Wiegand: *Nitrates and Nitrites, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 13.6.2015
5. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 66. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 13.6.2015). (englanniksi)
**André da Silva Gomes** (15. joulukuuta 1752 Lissabon, Portugali – 16. kesäkuuta 1844 São Paulo, Brasilia) oli Brasiliassa työskennellyt portugalilaissyntyinen säveltäjä.

Silva Gomes toimi vuodesta 1774 Sé-kirkon musiikkijohtajana São Paulossa. Hän perusti musiikkikoulun ja orkesterin. Vuodesta 1775 hän oli naimisissa Maria Garcia de Jesusin kanssa. Pariskunta ei saanut omia lapsia, mutta adoptoi kuusitoista lasta. Silva Gomes liittyi vuonna 1789 armeijaan, jossa toimi sotilasmusiikin johtajana. Vuonna 1822 hän johti Pedro I:n saavuttua São Pauloon oman *Te Deuminsa* esityksen tulevan keisarin kunniaksi. Brasilian itsenäisyysjulistuksen aikaan Silva Gomes vastasi oopperatalolla São Paulossa järjestetyistä seremonioista.

Silva Gomesin laajaan tuotantoon kuuluu muun muassa hymnejä, litanioita, messuja ja offertorioita. Lisäksi hän laati tutkielman kontrapunktista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  André da Silva Gomes Musica Brasilis, viitattu 25.2.2023

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Hollihaan liikennepuisto Oulussa
**Liikennepuisto** on lähinnä lapsille ja lapsiperheille suunniteltu puisto, jossa lapsia voidaan tutustuttaa liikenteeseen ja sen toimintaan. Lähes kaikissa Suomen liikennepuistoissa on asfalttipäällysteiset 1/2 kertaa normaalia kapeammat tiet ja pienemmät liikennemerkit. Tieasetelmat vaihtelevat yksinkertaisista radoista realistisen näköisiin korttelijärjestelmiin, joissa usein on liikenneympyröitä, liikennevaloja ja risteyksiä. Ajaminen tapahtuu useimmiten yksinkertaisilla polkuautoilla ja alhaisilla nopeuksilla (n. 5 km/h). Joissakin puistoissa on myös poliisiauto opastusta ja neuvontaa varten.

Liikennepuistojen rakentamista on perusteltu sillä, että oikeita liikenneväyliä jäljittelevällä alueella voidaan opettaa liikennekäyttäytymistä tehokkaasti, turvallisesti ja lapsia kiinnostavalla tavalla. Monet kasvatusopin ja liikennepsykologian asiantuntijat ovat kuitenkin epäilleet liikennepuistojen merkitystä, koska niiden suurin vahvuus – turvallisuus – on samalla niiden suurin heikkous. Liikennepuistossa ei ole todellisen liikenteen vaaratilanteita, joita lasten pitäisi oppia tunnistamaan ja välttämään. Sen sijaan leikkipaikkoina liikennepuistot ovat suositeltavia.

Katso myös
----------

* Lastenrautatie
* Lasten liikennepuisto (Tampere)

Lähteet
-------

1. ↑  Kimmo Levä (toim.): *Koulutiellä (Mobilia-vuosikirja 2009)*, s. 87–88. Kangasala: Mobilia-säätiö, 2009. ISBN 978-952-98271-5-5.
**Ammoniumsyanidi** (NH4CN) on ammonium- ja syanidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa ammoniumsyanidi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Ammoniumsyanidi on suhteellisen pysymätön yhdiste ja hajoaa kuumennettaessa jo 36 °C:n lämpötilassa ammoniakiksi ja vetysyanidiksi. Ammoniumsyanidi reagoi ketonien kanssa muodostaen aminonitriilejä.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Ammoniumsyanidia voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Käytettyjä ovat muun muassa vetysyanidin johtaminen ammoniakkiliuokseen matalassa lämpötilassa, kalsiumsyanidin ja ammoniumkarbonaatin tai bariumsyanidin ja ammoniumsulfaatin vesiliuosten välisellä reaktiolla, jolloin liukenematon kalsium- tai bariumsuola saostuu tai kuumentamalla kaliumsyanidia tai kaliumferrosyanidia ammoniumkloridin kanssa ja tiivistämällä reaktiossa muodostuva höyry ammoniumsyanidiksi.

HCN + NH3 → NH4CN
Ca(CN)2 + (NH4)2CO3 → 2 NH4CN + CaCO3
Ammoniumsyanidia voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Se reagoi Strecker-reaktiolla karbonyyliyhdisteiden kanssa muodostaen aminohappoja, esimerkiksi glyoksaali reagoi ammoniumsyanidin kanssa glysiiniksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lawrence D. Pesce: *Cyanides, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2010. Viitattu 22.10.2016
2. 1 2 3  Dale L. Perry, Sidney L. Phillips: *Handbook of inorganic compounds*, s. 21. CRC Press, 1995. ISBN 9780849386718. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 22.10.2016). (englanniksi)
3. ↑  Thomas N. Sorrell: *Organic chemistry*, s. 928. University Science Books, 2006. ISBN 978-1-891389-38-2. (englanniksi)
Neuvostomiehityksen museon sisäänkäynti.
**Georgian kansallismuseo** (georg. საქართველოს ეროვნული მუზეუმი, *Sakartvelos erovnuli muzeumi*) on museoverkko Georgiassa. Se tuo yhteen useita johtavia museoita maan eri osista. Kansallismuseo perustettiin 30. joulukuuta 2004 yhdistämään seuraavien museoiden hallinto:

* Simon Džanašian Georgian museo, Tbilisi
* Samtskhe-Džavakhetin historiallinen museo, Akhaltsikhe
* Tbilisin etnografinen ulkomuseo, Tbilisi
* Georgian taidemuseo, Tbilisi, ja sen haarat
* Neuvostomiehityksen museo, Tbilisi
* Dmanisin historian ja arkeologian museoreservi, Dmanisi
* Vanin historian ja arkeologian museoreservi, Vani
* Tbilisin historiallinen museo, Tbilisi

Kansallismuseoon kuuluva Sighnaghin museo Sighnaghissa perustettiin vuonna 2007.

Kansallismuseon juuret ovat Venäjän maantieteellisen seuran Kaukasuksen osaston museossa, joka perustettiin vuonna 1852. Nykyinen museoverkosto luotiin, jotta kulttuuriperinnön hallinnan rakenteita, instituutioita ja lakeja saataisiin uudistettua. Sen tarkoituksena on tuoda museoihin nykyaikainen johto ja yhtenäinen hallinto, parantaa museoiden säilytysoloja ja koordinoida niiden harjoittamaa koulutusta ja tutkimusta. Museota on perustamisestaan lähtien johtanut professori Davit Lordkipanidze.

Lähteet
-------

* Museums in Georgia Ministry of Culture, Monuments Protection and Sport.  [vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  Georgian National Museum Museum.ge.  Arkistoitu 26.9.2007. Viitattu 8.6.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Georgian kansallismuseo** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kroatia
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kansanäänestys Georgian itsenäistymisestä** Neuvostoliitosta pidettiin Georgian tasavallassa 31. maaliskuuta 1991. 

Kansanäänestyksen järjestämisestä päätti Georgian korkein neuvosto, joka oli valittu ensimmäisissä neuvosto-Georgiassa pidetyissä vapaissa vaaleissa lokakuussa 1990. Sitä hallitsi itsenäisyyttä kannattanut ryhmittymä Pyöreä pöytä – Vapaa Georgia, jota johti neuvostokauden toisinajattelija Zviad Gamsakhurdia. Georgia oli pääosin boikotoinut koko Neuvostoliiton laajuista, valtion säilyttämistä koskenutta kansanäänestystä ja neuvotteluja uudesta liittosopimuksesta 17. maaliskuuta. Georgiasta tuli neljäs neuvostotasavalta kolmen Baltian maan jälkeen (Liettua 9. helmikuuta 1991, Latvia ja Viro 3. maaliskuuta 1991), joka järjesti kansanäänestyksen itsenäistymisestä.

Ainoa äänestyksessä kysytty kysymys oli: "Kannatatko Georgian itsenäisyyden palauttamista 26. maaliskuuta 1918 annetun Georgian itsenäistyysjulistuksen mukaisesti?" Virallisten tulosten mukaan lähes 99 prosenttia äänestäneistä kannatti ehdotusta, ja äänestysprosentti oli 90,5. Etnisten riitojen vuoksi ei-georgialainen väestö Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa boikotoi suureksi osaksi äänestystä.

Neljä päivää lopullisten tulosten julkistamisen jälkeen Georgian korkein neuvosto julisti yksimielisesti maan itsenäiseksi 9. huhtikuuta 1991. Samana päivänä oli kulunut kaksi vuotta siitä, kun neuvostoarmeija hyökkäsi rauhanomaisia mielenosoittajia vastaan Tbilisissä.

Yhdysvaltojen entinen presidentti Richard Nixon oli yksityisellä vierailulla maassa kansanäänestyksen aikaan, ja hän kävi muutamalla äänestyspaikalla Georgian pääkaupungissa Tbilisissä ennen lähtöään Moskovaan myöhemmin samana päivänä.

Lähteet
-------

1. ↑  Vaikka Georgia oli edelleen lain mukaan osa Neuvostoliittoa, Georgian SNT:n korkein neuvosto julisti maan Georgian tasavallaksi istunnossaan 14. marraskuuta 1990, jolloin sanat "sosialistinen" ja "neuvosto" pudotettiin sen nimestä. Peter N. Stearns, William Leonard Langer: *The Encyclopedia of World History*, s. 910. Houghton Mifflin Books, 2001. ISBN 0395652375.
2. ↑  Äänestys oli käynnissä osissa Abhasiaa ja Etelä-Ossetiaa, joissa äänioikeutetut päättivät pysyä osana uudistettua Neuvostoliittoa. Imogen Bell: *Eastern Europe, Russia and Central Asia*, s. 171. Taylor & Francis, 2002. ISBN 1857431375.
3. 1 2  Cornell, Svante E.: Autonomy and Conflict: Ethnoterritoriality and Separatism in the South Caucasus – Case in Georgia Department of Peace and Conflict Research, Report No. 61. University of Uppsala.  Arkistoitu 30.6.2007. Viitattu 1.10.2009.
4. ↑  *The Encyclopedia of World History*, s. 910.
5. 1 2  Jonathan Wheatley: *Georgia from National Awakening to Rose Revolution*, s. 64. Ashgate Publishing, Ltd. 2005. ISBN 0754645037.
6. ↑  *Eastern Europe, Russia and Central Asia*, s. 171.
7. ↑  Suny, Ronald Grigor: *The Making of the Georgian Nation*, s. 326. Indiana University Press, 1994. ISBN 0253209153.
8. ↑  Soviet Georgians vote on independence  1. huhtikuuta 1991. The Boston Globe.
Astorian julkisivu vuonna 2004.
Kuva on Astorian purkamisen jälkeen.
**Astoria-klubi** eli **London Astoria** oli lontoolainen Sohossa sijainnut musiikkiklubi, joka toimi alun perin elokuvateatterina vuodesta 1927 lähtien. Myöhemmin se muutettiin teatteriksi ja 1980-luvulla yökerhoksi, jossa esiintyi tunnettuja brittiläisiä ja kansainvälisiä artisteja. Vuonna 2009 Astoria suljettiin ja purettiin Crossrail-projektin tieltä, vaikka se oli Lontoon keskusta-alueen suurin musiikkiklubi.

Lukuisten yhtyeiden ja artistien keikkoja on taltioitu Astoria-klubilla ja julkaistu äänilevyillä ja videoilla. Näihin kuuluvat muun muassa:

* Radiohead: *Live at the Astoria*, 1994
* Uriah Heep: *Magic Night*, 2003
* Dio: *Holy Diver – Live*, 2005
* Steve Vai: *Live at the Astoria, London*, 2003

Hanoi Rocks aloitti viimeisen Englannin-kiertueensa vuonna 2008 Astoria-klubilta. Astorian tiloissa pitkään toiminut G-A-Y -klubi muutti toiseen yökerhoon kesällä 2008.

Lähteet
-------

1. ↑  Hanoi Rocks shokeeraa: ura loppuu Soundi, 21.10.2008

Aiheesta muualla
----------------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Astoria (musiikkiklubi)**.
* The Astoria Theatre History Website
**Algimantas Šalna** (s. 12. syyskuuta 1959 Vidiškės, Utenan lääni, Liettuan SNT) on liettualainen ampumahiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa.

Šalna hiihti kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Neuvostoliiton 4 × 7,5 kilometrin viestijoukkueessa Sarajevon olympialaisissa 1984. Hän oli ensimmäinen talviolympialaisissa mitalin saavuttanut liettualaisurheilija. Hän sijoittui Sarajevossa lisäksi viidenneksi 10 kilometrillä. Hän voitti viestin maailmanmestaruuden Antholzissa 1983 ja Ruhpoldingissa 1985. Antholzissa hän oli lisäksi seitsemäs 10 kilometrillä. Hän voitti Neuvostoliiton-mestaruuden 20 kilometrillä ja viestissä 1983.

Aktiiviuransa jälkeen Šalna muutti Yhdysvaltoihin, jossa työskenteli ampumahiihtovalmentajana vuodesta 1991 lähtien. Hän valmensi Yhdysvaltojen ampumahiihtojoukkuetta vuosien 1994, 1998, 2002 ja 2006 olympialaisissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Algimantas Šalna *sports-reference.com*.  Arkistoitu 2.9.2011. Viitattu 5.12.2013. (englanniksi)
2. ↑  Biathlon at the 1984 Sarajevo Winter Games: Men's 4 × 7.5 kilometres Relay *sports-reference.com*.  Arkistoitu 10.12.2008. Viitattu 5.12.2013. (englanniksi)
Perkinin pojan kirje, jonka mukana värjätty silkkimalli
**Mauveiini**, myös **aniliini-purppura** ja **Perkinin mauve**, oli ensimmäinen täysin keinotekoinen väriaine.

Sen systemaattinen nimi on 3-amino-2,±9-dimetyyli-5-fenyyli-7-(p-tolyyliamino)fenatsiniumasetaatti. Molekyylikaava on C26H23N4+X− (mauveiini A) ja C27H25N4+X− (mauveiini B).

Historia
--------

Mauveiinin keksi vahingossa englantilainen kemisti William Henry Perkin vuonna 1856, kun hän yritti valmistaa malarialääkkeenä käytettyä kiniiniä synteettisesti aniliinista. Koe epäonnistui, mutta Perkin huomasi tutkiessaan tekemäänsä mustaa massaa sen muuttuvan purppuran väriseksi hänen laitettuaan siihen denaturoitua etanolia. Kokeiltuaan sitä silkkiin se muuttui kirkkaan violetiksi. Hän oli tullut keksineeksi vain 18-vuotiaana ensimmäisen keinotekoisen väriaineen, mauveiinin. Keksintö romahdutti purppurakankaan arvon, ja se lakkasi olemasta harvinainen ylellisyystuote.

Perkin patentoi väriaineen ja avasi seuraavana vuonna värjäämön Lontooseen ja aloitti sen massatuotannon. Sen alkuperäisenä nimenä oli *aniliini-purppura* tai *Tyroksen purppura*.
Nimen *mauve* se sai vuonna 1859 malvan ranskankielisen nimen mukaan. Kemistit kutsuivat sitä myöhemmin mauveiiniksi.

Violettien ja mauve-sävyjen tullessa käyttöön niiden suosio kasvoi etenkin Ranskassa. Siellä muodin leviämiseen vaikutti suuresti se, että Ranskan keisarinna Eugénien mielestä mauve sopi hänen silmiensä väriin. Seurauksena mauvesta tuli kaikkien muotia seuraavien ranskattarien suosikkiväri. Lyonsilaiset silkkivärjärit ottivat värin tuotantoon ja nimesivät sen mauveksi (ransk. / engl. mauve =malvanvärinen) kukan mukaan (toisten lähteiden mukaan mauve sai nimensä Van Goghin serkun, taidemaalari Anton Mauven mukaan). Brittiläinen värjärikunta pysytteli väreissä, jotka tunsi entuudestaan. Kuningatar Viktoria piti mauvenvärisiä vaatteita tyttärensä häissä 1858, jonka jälkeen mauve nousi muotiin myös Englannissa.

Vuonna 1881 Englannissa painettiin mauvenvärinen postimerkki.

Värin halpuuden vuoksi sitä käytettiin väriaineena vahamonistuskoneissa, joista tuli spriinhajuisia sinikopioita. 

Monistelehti vuodelta 1978

  

* Mauveiini AMauveiini A
* Mauveiini BMauveiini B
* Mauveiini B2Mauveiini B2
* Mauveiini CMauveiini C

Lähteet
-------

1. ↑  Hubner K (2006). "History - 150 Years of mauveine". *Chemie in unserer Zeit* **40** (4): 274–275. doi:10.1002/ciuz.200690054.
2. ↑  Anthony S. Travis (1990). "Perkin’s Mauve: Ancestor of the Organic Chemical Industry". *Technology and Culture* **31** (1): 51–82. doi:0.2307/3105760.
3. ↑  Ritter, Stephan K.: Mauveine Reveals A More Colorful Secret *Chemical & Engineering News*.  26.4.2007. American Chemical Society. Viitattu 3.10.2013. (englanniksi)
4. 1 2  Matthew,, H.C.G.; Brian Howard Harrison (2004). *Oxford Dictionary of National Biography: In Association with the British Academy*. Oxford University Press. ISBN 0198613938.
5. ↑  Mauve, mauveiini Coloria.fi
**Baraka** on yhdysvaltalainen poeettinen dokumenttielokuva vuodelta 1992. Sen ovat käsikirjoittaneet Constantine ja Geneviève Nicholas ja ohjannut ja kuvannut Ron Fricke. Ei-narratiivinen, näyttäviin kuviin ja musiikkiin perustuva elokuva muistuttaa tyyliltään Godfrey Reggion elokuvaa *Koyaanisqatsi* (1982), jonka teossa Fricke oli kymmenen vuotta aiemmin mukana pääkuvaajana, käsikirjoittajana ja leikkaajana.

Yksi molempien elokuvien suosima tekniikka on tapahtumien nopeuttaminen ajastetulla kuvauksella. *Baraka* oli myös ensimmäinen elokuva 20 vuoteen, jonka kuvauksessa hyödynnettiin 70 millimetrin filmiä käyttävää Todd-AO-­tekniikkaa. Se oli myös ensimmäinen filmille kuvattu elokuva, joka digitalisoitiin ja restauroitiin Blu-ray-­julkaisua varten erikois­teräväpiirto­tekniikalla (Full Ultra HD, FUHD).

*Baraka* koostuu eri puolilla maailmaa kuvatuista otoksista erilaisista uskonnollisista rituaaleista ja seremonioista, luonnosta ja luonnonvarojen liikakäytöstä, kaupungistumisesta, työnteosta ja muusta inhimillisestä toiminnasta. Elokuvakriitikko Roger Ebert kuvaa *Barakaa* toisaalta 96-minuuttiseksi matka­kertomukseksi, toisaalta koko Maa-planeettaa pohtivaksi meditaatioksi.

Elokuvan viisihenkinen kuvausryhmä vieraili 13 kuukauden aikana 152 kuvauskohteessa 24 maassa: Argentiinassa, Australiassa, Brasiliassa, Kambodžassa, Kiinassa, Ecuadorissa, Egyptissä, Ranskassa, Hongkongissa, Intiassa, Indonesiassa, Iranissa, Israelissa, Italiassa, Japanissa, Keniassa, Kuwaitissa, Nepalissa, Puolassa, Saudi-Arabiassa, Tansaniassa, Thaimaassa, Turkissa ja Yhdysvalloissa.

Elokuva voitti Fipresci-palkinnon Montrealin maailmanelokuvafestivaaleilla 1992.

Lähteet
-------

1. ↑  Ron Fricke Elonetissä.
2. ↑  Baraka, Roger Ebert 12.11.1993, viitattu 4.7.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Spirit of Baraka, nonverbaalisille dokumenttielokuville omistettu sivusto

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Baraka (film)
**Maurílio Jorge Quintal de Gouveia** (5. elokuuta 1932 Funchal – 19. maaliskuuta 2019) oli portugalilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 4. kesäkuuta 1955 ja nimitettiin Lissabonin vihkipiispaksi sekä Sebanan titulaaripiispaksi 26. marraskuuta 1973. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. tammikuuta 1974. Pääkonsekraattorina toimi António Ribeiro, jota avustivat Júlio Tavares Rebimbas ja Manuel Ferreira Cabral.

21. maaliskuuta 1978 Quintal de Gouveia sai Lissabonin arkkivihkipiispan tittelin ja nimityksen Mitylenen titulaariarkkipiispaksi. 17. lokakuuta 1981 hänet nimitettiin Évoran arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 8. tammikuuta 2008.

Lähteet
-------

1. ↑  Celebrações fúnebres de D. Maurílio de Gouveia começaram na Sé Catedral de Évora (portugaliksi)
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Archbishop Maurílio Jorge Quintal de Gouveia


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Portugali

 |

 |
**Mautini** tai **Mawtini** (arab. موطني‎, suom. *"Kotimaani"*) on Irakin vuonna 2004 käyttöön otettu kansallislaulu. Sen on sanoittanut Ibrahim Tuqan ja säveltänyt Walid Georges Gholmieh. Laulu korvasi Saddam Husseinin aikaisen kansallislaulun Ard al-Furatain Watanin. Mautini on arabimaailmassa erittäin suosittu kansanlaulu, joka korostaa kaikkien arabien yhtenäisyyttä. Palestiinassa se on eräänlainen epävirallinen kansallislaulu.

Arabiankieliset sanat
---------------------

مَــوطِــنــي مَــوطِــنِــي 

الجـلالُ والجـمالُ والسَّــنَاءُ والبَهَاءُ

فـــي رُبَــاكْ فــي رُبَـــاكْ 

  

والحـياةُ والنـجاةُ والهـناءُ والرجـاءُ

فــي هـــواكْ فــي هـــواكْ 

  

هـــــلْ أراكْ هـــــلْ أراكْ 

سـالِماً مُـنَـعَّـماً وَ غانِـمَاً مُـكَرَّمَاً

  

هـــــلْ أراكْ فـي عُـــلاكْ 

تبـلُـغُ السِّـمَـاكْ تبـلـغُ السِّـمَاك

مَــوطِــنِــي مَــوطِــنِــي 

  

مَــوطِــنِــي مَــوطِــنِــي 

الشبابُ لنْ يكِلَّ هَمُّهُ أنْ تستَقِـلَّ أو يَبيدْ

نَستقي منَ الـرَّدَى ولنْ نكونَ للعِــدَى 

كالعَـبـيـــــدْ كالعَـبـيـــــدْ

  

لا نُريــــــدْ لا نُريــــــدْ 

ذُلَّـنَـا المُـؤَبَّـدا وعَيشَـنَا المُنَكَّـدا

لا نُريــــــدْ بـلْ نُعيــــدْ 

مَـجـدَنا التّـليـدْ مَـجـدَنا التّليـدْ

مَــوطِــنــي مَــوطِــنِــي 

  

مَــوطِــنِــي مَــوطِــنِــي 

الحُسَامُ و اليَـرَاعُ لا الكـلامُ والنزاعُ

رَمْــــــزُنا رَمْــــــزُنا 

مَـجدُنا و عـهدُنا وواجـبٌ منَ الوَفا

يهُــــــزُّنا يهُــــــزُّنا 

  

عِـــــــزُّنا عِـــــــزُّنا 

غايةٌ تُـشَــرِّفُ و رايـةٌ ترَفـرِفُ

يا هَـــنَــاكْ فـي عُـــلاكْ 

قاهِراً عِـــداكْ قاهِـراً عِــداكْ

مَــوطِــنِــي مَــوطِــنِــي

Transkriptio
------------

Mauṭini, mauṭini,
Al-jalalu wal-jamalu wal-sana’u wal-baha’u
fi rubak, fi rubak
Wal-ḥayatu wal-najatu wal-hana’u wal-raja’u
fī hawak, fī hawak
Hal arak, hal arak
saliman, muna‘‘aman wa-ghaniman, mukarraman
Hal arak fi ‘ulak
tablughu-l-simak, tablughu-l-simak,
mauṭini, mauṭini
Mauṭini, mauṭini,
Al-šababu lan yakilla hammahu an tastaqilla au yabīd
Nastaqi mina-l-rada wa-lan nakūna lil-‘ida’
kal-‘abid, kal-‘abid
Lā nurīd, lā nurīd
dhullanā-l-mu’abbada wa-‘aišana-l-munakkada
Lā nurīd bal nu‘īd
majdana-l-talīd, majdana-l-talīd,
mauṭinī, mauṭinī
Mauṭinī, mauṭinī,
Al-ḥusāmu wal-yarā‘u lā-l-kalāmu wal-nizā‘u
ramzunā, ramzunā
Majdunā wa-‘ahduna wa-wajibun mina-l-wafa’
yahuzzuna, yahuzzuna
‘Izzuna, ‘izzuna
ghayatun tušarrifu wa-rayatun turafrifu
Ya hanak fī ‘ulak
qahiran ‘idak, qahiran ‘idak,
mauṭinī, mauṭinī
**Jouni Hyytiä** (s. 24. kesäkuuta 1964 Lokalahti) on suomalainen jalkapalloerotuomari.

Ura
---

Hyytiä aloitti erotuomarinuransa vuonna 1992. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Ilves–Jazz hän tuomitsi vuonna 1996, ja tästä vuotta myöhemmin hänet nimettiin kansainväliseksi FIFA-tuomariksi. Kansainvälisiä otteluita hän on tuominnut yli 60.

Hyytiä saavutti 17. lokakuuta 2009 Veikkausliigan ottelussa HJK–Jaro 200 tuomitun pääsarjaottelun rajan. Vastaavaan olivat aikaisemmin yltäneet vain Martti Hirviniemi ja Mikko Vuorela. Hyytiä on valittu vuoden liigaerotuomariksi kuudesti ja Veikkausliigan 20-vuotisjuhlajoukkueeseen vuonna 2009.

Hyytiä edustaa Turun erotuomarikerhoa. Ammatiltaan hän on opistoupseeri.

Hyytiä nimettiin Veikkausliigan legendaksi vuonna 2014.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jouni Hyytiä – jämäkkä oikeudenjakaja  22.10.2009. Veikkausliiga. Viitattu 28.12.2009.
2. 1 2  Jouni Hyytiä 200!  17.10.2009. Turun erotuomarikerho. Viitattu 28.12.2009. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Erotuomarikortti Veikkausliiga.  Arkistoitu 8.11.2006. Viitattu 28.12.2009.
4. ↑  Erotuomari Jouni Hyytiä: "Tulin uran lopulla pelaajaystävällisemmäksi" *veikkausliiga.hs.prewise.com*.  31.10.2014. Viitattu 28.11.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Jouni Hyytiän esittely Veikkausliigan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Martin Meinander** (17. helmikuuta 1940 Kauniainen – 16. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen hyönteistieteilijä, museonjohtaja ja Helsingin apulaiskaupunginjohtaja.

Meinander kiinnostui jo lapsena hyönteisistä ja lukioluokilla hänen biologian opettajanaan toiminut Harry Krogerus kannusti häntä tässä harrastuksessa. Meinander aloitti biologian opinnot Helsingin yliopistossa 1958 ja hänestä tuli Luonnontieteellisen museon intendentti 1962. Meinander väitteli tohtoriksi vuonna 1972 verkkosiipisten systematiikasta ja hänestä tuli samana vuonna entomologian dosentti. Meinander oli eläinopin vt. ruotsinkielisenä professorina 1980-1989 ja Luonnontieteellisen keskusmuseon johtajana 1989-1996. 

Hyönteistieteilijänä Meinander keskittyi verkkosiipisten (Neuroptera) tutkimiseen. Hän julkaisi yli 100 tieteellistä artikkelia pääasiassa verkkosiipisistä ja erityisesti vahakorennoista (Coniopterygidae). Hän teki vahakorennoista täydellisen luokituksen vuonna 1972 ja julkaisi vuonna 1990 niistä täydellisen kuvauksen nimellä *The Coniopterygidae (Neuroptera, Planipennia): A Check-list of the Species of the World, Descriptions of New Species and Other New Data*. Meinanderin mukaan on nimetty hyönteislajit Coniocompsa meinanderi, Incasemidalis meinanderi, Coniopteryx meinanderi ja Coniopteryx martinmeinanderi.

Meinander oli Helsingin kaupunginvaltuustossa Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajana vuodesta 1985 lähtien ja hänestä tuli vuonna 1996 Helsingin kaupungin teknisen toimen apulaiskaupunginjohtaja. Tätä virkaa Meinander hoiti vuoteen 2003 saakka. Meinander sai toukokuussa 2004 aivoverenvuodon, josta hän ei enää toipunut vaan kuoli joulukuussa 2004.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hyönteisharrastaja puolusti satamatöitä : Apulaiskaupunginjohtaja Martin Meinander, Helsingin Sanomat 19.12.2004 (Tilaajille)
2. 1 2 3  Björn Federley : Meinander, Martin (Minnesrunor)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Martin Meinander