recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Väinö Robert (V. R.) Lehtonen** (4. marraskuuta 1893 Hartola – 24. toukokuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen maatalousneuvos.

Lehtonen valmistui agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1927 ja aloitti uransa Taubilan kartanon tilanhoitajana Pyhäjärvellä (Vl.) 1919–1925, sen jälkeen hän toimi Pienviljelijäin keskusliiton konsulenttina 1927–1929, pienviljelijäin neuvojaopiston lehtori 1929–1932, maatalousnormaalikoulun maanviljelysopin yliopettaja 1932–1934, maatalousneuvos ja maataloushallituksen opetusosaston päällikkö 1934 alkaen. Hänellä oli luottamustoimia Maatalouskerholiiton johtokunnan jäsen 1936 alkaen, useiden maatalousopetuskomiteoiden puheenjohtaja, opetustoimen uudelleenjärjestämiskomitean ja valtioneuvoston kouluasiain toimikunnan johtaja. Hän julkaisi maatalousalan kirjallisuutta.

Julkaisuja
----------

* Pieni uudisviljelysopas 1928,
* Maanviljelysoppi I ja II 1941, 1943
* Neuvontaoppi 1947
* Kansakoulu ja maataloudellinen ammattiopetus. Teoksessa Kansakoulu ja talousopetus. Kansakoulunopettajain Jatko-opintoyhdistyksen julkaisuja II. Kustannusosakeyhtiö Otava, 1937 (Teosta referoitu julkaisussa Anni Leskinen: Kansakoulun kasvitarha- ja maatalousopetukseen liitetyt ihanteet ja tavoitteet 1898–1939 s. 81–83)

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka Kukin on 1954
2. ↑  Väinö Lehtosen kuolinilmoitus (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 26.5.1954, HS Aikakone. Viitattu 13.7.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Eero Anton Fredrikson** (14. syyskuuta 1914 Jyväskylä – 29. syyskuuta 1999 Jyväskylä) oli suomalainen lakkeja valmistaneen jyväskyläläisen A. Fredrikson Oy:n toimitusjohtaja.

Fredriksonin vanhemmat olivat kauppaneuvos Onni Fredrikson ja Signe Elvira Fagerholm. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1934 ja valmistui ekonomiksi Helsingin Kauppakorkeakoulusta 1936. 

Eero Fredrikson oli A. Fredrikson Oy:n prokuristina 1939–1946, johtajana 1946–1953 ja toimitusjohtajana 1953–1975. Fredrikson oli Ruotsin konsulina Jyväskylässä vuodesta 1974 alkaen. Hänestä tuli Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteiden kunniatohtori 1969 ja hän sai pääkonsulin arvonimen 1985. Fredriksonin yrityksen palveluksessa oli 1950-luvulla yli 200 henkilöä ja enimmillään Fredriksonilla oli työntekijöitä 485 vuonna 1970. Solmioiden valmistus päättyi 1940 ja tämän jälkeen yritys valmisti turkis- ja nahkavaatteita sekä lakkeja. A. Fredrikson Oy:n valmistustoiminta päättyi 1977 jolloin sen seuraajaksi perustettu Fredriksonin Lakkitehdas Oy aloitti valmistustoiminnan Eero Fredriksonin pojan Timo Fredriksonin johdolla. 

Fredrikson oli muun muassa Vatevan hallituksen jäsenenä 1954–1975, Vaatetusteollisuuden 1iiton hallituksen jäsenenä 1955-1975, Keski-Suomen museoyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1962 ja Kauppalaisseuran säätiön hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1962. Jyväskylän kasvatusopillinen korkeakoulu otti vastaan Fredriksonin järjestämänä lahjoituksena kaksi kauppatieteiden professuuria ja kaksi lehtorin virkaa joiden avulla voitiin aloittaa vuonna 1967 taloustieteiden ja tietojenkäsittelyopin opetus. Fredriksonin järjestämä tonttilahjoitus mahdollisti myös Keski-Suomen museon uuden museorakennuksen rakentamisen 1960-luvun alussa.

Eero Fredrikson oli naimisissa vuodesta 1942 Leila Margareta Bremerin kanssa. Heidän poikiaan ovat toimitusjohtaja Timo Fredrikson (s. 1943) ja intendentti, tietokirjailija Erkki Fredrikson (s. 1947).

Kirjallisuutta
--------------

* Erkki Fredrikson : *Rivakka lakkitehtailija - Eero Fredriksonin kaikenkarvaisia sattumuksia*. Docendo 2016 ISBN 9789522912633

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kuka kukin on 1978
2. 1 2  Kansalliarkisto : Arkistonmuodostaja: A. Fredrikson Oy
3. ↑  Timo Siukonen : Hattutehtailija Eero Fredrikson - Isänmaan asialla pikkupojasta lähtien, Helsingin Sanomat kuolleet 5.10.1999
4. ↑  Muotokuvagalleria : Eero Anton Fredrikson (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Lasse Kangas : Reilu herra lakkien takana, Keskisuomalainen 14.9.2014

Aiheesta muualla
----------------

* Lakkitehtailijan tarina avaa jyväskyläläisyyttä, Suur-Jyväskylän Lehti 10.5.2017 (Arkistoitu – Internet Archive)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Indoeurooppalainen kantakieli** eli **kantaindoeurooppa** on oletettu eli hypoteettinen kantakieli, josta indoeurooppalaiset kielet ovat aikaa myöten eriytyneet. Indoeurooppalaisia kieliä tutkiva kielitieteen ala on indoeuropeistiikka. 

Indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin noin vuosina 4500–2500 eaa. Puhujien kotiseudusta on erilaisia teorioita. Yleisimmin hyväksytty teoria on niin sanottu kurgaaniteoria, joka sijoittaa indoeurooppalaiset nykyisen Ukrainan ja eteläisen Venäjän aroille Mustanmeren pohjoispuolelle.

Indoeurooppalaisella kantakielellä uskotaan olleen murteita. Siitä on kyetty mallintamaan noin 1 500 leksikaalista osaa, mikä on kuitenkin vain murto-osa kielen koko sanastosta. Mallintamista alettiin tehdä 1850-luvulla.

Äänneoppi
---------

Indoeurooppalaisen kantakielen äänneoppi on mallinnettu etupäässä vanhimpien indoeurooppalaisten kielten pohjalta, joissa arkaaiset piirteet ovat säilyneet parhaiten. Tällaisia ovat esimerkiksi sanskrit, avestan kieli, muinaiskreikka, latina, muinaiskirkkoslaavi, liettuan kieli, gootin kieli, heetin kieli, muinaisiiri, tokaari A ja B, klassinen armenian kieli sekä albanian kieli.

Konsonantit| Klusiilit | \*p | \*t | \*k | \*ḱ | \*kʷ |  |
| (\*b) | \*d | \*g | \*ǵ | \*gʷ |  |
| \*bʰ | \*dʰ | \*gʰ | \*ǵʰ | \*gʷʰ |  |
| Frikatiivit | \*s | \*h₁ | \*h₂ | \*h₃ |  |  |
| Resonantit | \*m | \*n | \*r | \*l | \*w | \*y |

Vokaalit ja diftongit| Lyhyet vokaalit | (\*a) | \*e | \*o |  |  |  |
| Pitkät vokaalit |  | \*ē | \*ō |  |  |  |
| Diftongit | (\*ay) | \*ey | \*oy | (\*aw) | \*ew | \*ow |
|  | \*ēy | \*ōy |  | \*ēw | \*ōw |

Muoto-oppi
----------

### Nominit

Substantiiveilla oli kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri.

Lukuja oli kolme: yksikkö, kaksikko ja monikko.

Sijamuotoja oli kahdeksan: nominatiivi, genetiivi, datiivi, akkusatiivi, vokatiivi, lokatiivi, instrumentaali ja ablatiivi. Adjektiivit taipuivat samoin kuin substantiivit.

### Verbit

Verbejä on vaikeampi mallintaa kuin muita sanaluokkia, sillä varhaistenkin indoeurooppalaisten kielten verbijärjestelmät poikkeavat toisistaan.

Luvut olivat yksikkö, kaksikko ja monikko. Persoonat olivat ensimmäinen, toinen ja kolmas. Aspektit olivat preesens, aoristi ja perfekti. Pääluokat olivat aktiivi ja mediumi. Tapaluokkia oli neljä: indikatiivi, imperatiivi, optatiivi ja subjunktiivi.

### Vokaalivaihtelu

Vokaalivaihtelut olivat tyypillisiä.

Lähteet
-------

* Kapović, Mate (toim.): *The Indo-European Languages*. Routledge, 2017. ISBN 978-0-415-73062-4.

### Viitteet

1. ↑  Powell, Eric A.: Telling Tales in Proto-Indo-European *Archaeology*.  2020. Viitattu 12.4.2020. (englanniksi)
2. ↑  Kapović 2017, s. 1–2.
3. ↑  Kapović 2017, s. 5–7.
4. ↑  Proto-Indo-European  2022. ruf.rice.edu. Viitattu 6.6.2022. (englanniksi)
5. 1 2 3  Kapović 2017, s. 13–14.
6. 1 2 3  Kapović 2017, s. 62.
7. 1 2  Kapović 2017, s. 91–92.
8. ↑  Kapović 2017, s. 61.
Jeanna Bauck: *Tyttö ja kissanpentu*, ehkä vuodelta 1926
**Jeanna Maria Charlotta Bauck** (1840 Tukholma – 1926 München) oli ruotsalainen taidemaalari. Bauck maalasi etupäässä maisemia. 

Jeanna Bauck syntyi kulttuuriperhesseen, hänen isänsä Wilhelm oli musiikinopettaja ja kriitikko. Vuonna 1863 Bauck muutti Saksaan opiskelemaan taidetta aikansa johtavien professoreiden yksityisoppilaana. Dresdenissä häntä opetti Adolf Erhard, Düsseldorfissa Albert Flamm ja Münchenissä Dietrich Langko sekä Josef von Brandt. 

Emansipoitunutta elämää viettänyt Bauck tapasi Münchenissä tanskalaisen Bertha Wegmannin, jonka kanssa jakoi ateljeen ja kodin. Taiteellaan heidän onnistui murtautua tuon ajan naistaiteilijoille varatusta ahtaasta roolista. Bauck maalasi ystävättärestään muotokuvan, jossa hän työskentelee maalaustensa parissa niihin täysin uppoutuneena. Vuonna 1880 he päättivät muuttaa Pariisiin ja nyt oli Bauckin vuoro päätyä ystävättärensä ikuistamaksi. Wegmann esittää Bauckin istumassa pöydällä, katsomassa suoraan kohti. Teos esittää itsenäisen naisen joka on tilanteessa läsnä. Bauckin teoksia oli esillä Pariisin salongissa. 

Müncheniin Bauck palasi vuonna 1882 perusti naisten taidekoulun. Hän opetti myös Berliinin naistaiteilijoiden taidekoulussa. Kyseessä oli vaikutusvaltainen taideseura, jonka antama opetus oli erittäin arvostettua. Paula Modersohn-Becker kirjoitti myöhemmin, että hän vakuuttui Bauckista opettajana ja lähimmäisenä. joka oli täynnä elämäniloa ja voimaa. Modersohn-Beckeristä tuli aikoinaan merkittävä ekspressionistinen maalari. Ruotsissa oli Bauckin näyttelyitä vuosina 1866, 1868 ja 1887. Hänen töitään pääsi Chicagon maailmannäyttelyyn vuonna 1893 ja niitä esiteltiin Liljevalchs konsthalletissa vuonna 1911. 

Ruotsissa Bauckin töitä oli esillä viimeksi vuonna 2016.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2 3 4

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
**Eduard Suess** (20. elokuuta 1831 Lontoo – 26. huhtikuuta 1914 Wien) oli itävaltalainen geologi ja poliitikko. Hän edisti tutkimuksillaan tektoniikan ja maapallon pinnanmuodostuksen ymmärrystä.

Elämä
-----

Suess syntyi Lontoossa 20. elokuuta 1831. Hänen isänsä oli kotoisin Saksista ja asettui Englantiin kauppiaaksi. Kolme vuotta myöhemmin perhe muutti Prahaan ja vuonna 1845 Wieniin. Eduard Suess sai kaupallisen koulutuksen, mutta hänellä oli jo varhain taipumusta geologiaan. 19-vuotiaana Suess julkaisi lyhyen luonnoksen Carlsbadin (nykyään Karlovy Vary, Tšekki) ja sen luontaiskivennäisvesien geologiasta. Vuonna 1852 hänet nimitettiin Wienin keisarillisen museon assistentiksi. Siellä hän tutki fossiilisia Brachiopoda-eläimiä ja osoitti niin suurta kyvykkyyttä, että hänet nimitettiin vuonna 1857 Wienin yliopiston geologian professoriksi. Vuonna 1862 hän luopui museotehtävistään ja omistautui erikoistutkimukselle ja opetukselle, ja hän säilytti professuurinsa vuoteen 1901 asti.

Suess valittiin Wienin kaupunginvaltuuston jäseneksi ja vuonna 1869 Ala-Itävallan valtiopäiville, jossa hän pysyi vuoteen 1896 asti.

Pinnanmuodostusta ja tektoniikka koskevat tutkimukset
-----------------------------------------------------

Suessin huomio kiinnittyi muinaisen fysikaalisen maantieteen kysymyksiin, kuten Pohjois-Afrikan ja Euroopan väliseen entiseen yhteyteen. Vuonna 1862 hän julkaisi Wienin maaperää ja vesihuoltoa käsittelevän esseen. Hän jatkoi geologista ja paleontologista työtään Wienin altaan tertiääristen kerrostumien parissa ja kiinnitti huomiota myös maapallon pinnanmuodostuksen kehitykseen liittyviin ongelmiin, joista hän kirjoitti monumentaalisen tutkielman. Se on nimeltään *Antlitz der Erde*, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1885, toinen osa vuonna 1888 ja kolmas osan vuonna 1901. Monet tektoniikassa edelleen käytössä olevat yleiset termit ja käsitteet, kuten Gondwanamaa ja Tethysmeri, esitettiin ensimmäisen kerran tässä kirjassa. Teoksessaan *Die Entstehung der Alpen* (1875) hän todisti, että Alppien vuorijono on syntynyt maankuoren kerrosten poimuttumisesta ja että muidenkin vuorijonojen rakenne ja esiintyminen maapallolla käy tämän teorian avulla ymmärrettäväksi.

Suess valittiin Ranskan instituutin jäseneksi vuonna 1889 ja Royal Societyn ulkomaiseksi jäseneksi vuonna 1894. Vuonna 1896 Geological Society of London myönsi hänelle Wollaston-mitalin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Suess, Eduard *Encyclopaedia Britannica*.  1911. Viitattu 03.05.2021.
2. 1 2  Suess, Eduard *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 03.05.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**A122** eli **Viipurin maantie** (ven. Выборгское шоссе, *Vyborgskoje šosse*) on Pietarista kohti Viipuria johtava maantieväylä Venäjällä.

Viipurin maantie
Viipurin maantie alkaa Pietarin pohjoisosassa Viipurin piirin Ozerkista, jossa se erkanee Prospekt Engelsasta kohti pohjoisluodetta. Parkalan läpi kuljettuaan se risteää Pietarin kehätien kanssa, siirtyy Pietarista Leningradin alueen puolelle ja kulkee Sierattalan (Sertolovo) läpi länteen. Leningradin alueen Viipurin piirin puolelle saavuttua on ensimmäinen liittymä Viipuriin ja Suomeen johtavan M10-valtatien (E18, "Skandinavia") kanssa. Tämän jälkeen Viipurin maantie ja M10:n kulkevat rinnan noin 10 km:n matkan. Mainilan (entinen valtakunnanraja) ja Simaginon (Joutselkä) kautta, ja yhtyvät sitten toisiinsa Lintulan (Ogonki) kohdalla. Heti tämän liittymän jälkeen A122 kuitenkin erkanee taas valtatieltä pohjoiseen. Tie kulkee Kivennavan (Pervomaiskoje) läpi  ja jatkaa vähäliikenteisenä maaseututienä Kyyrölän (Krasnoselskoje) ja Muolaankylän (Gribnoje) kautta, kunnes lopulta taas liittyy päätiehen Kähärin Tolokonnikovossa noin 12 km ennen Viipuria.

Raskaat ajoneuvot eivät saa ajaa ulos Pietarista Suomenlahden rantaa aluksi seuraavaa M10-tietä pitkin, vaan poistuvat pohjoisempaa A122-tietä pitkin, kunnes se liittyy M10:een.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **A122**.
* Vyborgskoje šosse Openstreetmap-kartalla
**James Weddell** (24. elokuuta 1787 Oostende, Itävallan Alankomaat – 9. syyskuuta 1834 Lontoo) oli skotlantilainen merenkävijä, hylkeenmetsästäjä ja Etelämantereen tutkimusmatkailija. Weddellinmeri on nimetty hänen mukaansa.

Elämä ja ura
------------

Weddellin verhoilija-isä oli kotoisin Lanarkshiresta, Skotlannista ja kuoli pian Jamesin synnyttyä, jättäen lesken ja kaksi poikaa. James, jolla ei ollut muuta koulutusta kuin se vähäinen, jonka hänen äitinsä oli itse kyennyt hänelle antamaan, lähti jo hyvin nuorena hiilenkuljetuslaivan palvelukseen. Noin vuonna 1805 hän siirtyi Länsi-Intiaan liikennöivään kauppalaivaan ja teki useita matkoja. Vuonna 1808 hän löi kapteeniaan ja hänet luovutettiin kuninkaallisen laivaston rangaistavaksi. Vangeuden jälkeen hän siirtyi merivoimien palvelukseen ja kohosi kapteeniksi. Napoleonin sotien päätyttyä Weddell irtisanottiin kuninkaallisesta laivastosta.

Weddell johti hylkeenpyyntialusta *Jane* Etelämantereen matkoilla, joista ensimmäisen (1819–1821) menestyksen ansiosta hän pystyi ostamaan osuuden aluksesta. Toisella matkalla (1821–1822) hänellä oli *Jane* -aluksen lisäksi mukana *Beaufoy* -alus. Näillä kahdella pienellä aluksella, jotka purjehtivat Englannista 17. syyskuuta 1822, Weddell tutki turkishylkeitä etsiessään Falklandinsaaria, Kap Hornia ja sen lähiympäristöä, Eteläisiä Shetlandinsaaria, Etelä-Georgiaa ja Eteläisiä Orkneysaaria, jotka hän oli löytänyt ja nimennyt edellisellä matkallaan, ja kun hän havaitsi meren avoimeksi, hän jatkoi etelään etsimään uutta maata. Ohitettuaan suuret jäähyllyt hän saavutti 20. helmikuuta 1823 lähes jäättömällä reitillä 74° 15' eteläisen leveysasteen merellä, joka myöhemmin nimettiin hänen mukaansa, joka oli pitkään eteläisin ihmisen saavuttama leveysaste. Hänen matkansa uusiminen epäonnistui 1840-luvulla, ja hänen löytämänsä merialue tutkittin vasta 1900-luvulla. Weddell palasi Englantiin heinäkuussa 1824 ja kuvaili matkojaan teoksessa *A Voyage Towards the South Pole* (1825). Weddellin myöhemmistä elinvuosista ei ole selkeää tietoa. Hänen liiketoimensa eivät onnistuneet ja hän kuoli naimattomana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Weddell, James *Dictionary of National Biography, 1885-1900, Volume 60*.  1900. Viitattu 19.12.2022.
2. 1 2 3  James Weddell *Nordisk familjebok*.  1921. Viitattu 19.12.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **James Weddell** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Peccatel-suvun vaakuna.
**Otto von Peccatel**, myös **Peckatel**, oli kaappari ja linnanpäällikkö 1300-1400-lukujen taitteessa.

Peccatel oli syntyään mecklenburgilaista sukua. Hän liittyi vitaaliveljiin, jotka harjoittivat kaapparitoimintaa Itämerellä. Kesällä 1397 hän yhdessä Sven Sturen ja kahden muun vitaliaanipäällikön kanssa teki 1200 miehen joukolla sotaretken Gotlannista Tukholman saaristoon. Vuonna 1398 hän siirtyi kuningatar Margareetan puolelle. Peccatel oli Sven Sturen kanssa mukana tanskalaisessa sotajoukossa, joka 1403 yritti valloittaa Gotlannin takaisin Saksalaiselta ritarikunnalta Konrad von Jungingenin valloitettua sen 1398. Kuningatar Margareeta I asetti entisen vitaaliveljen Otto Peccatelin Korsholman linnanvoudiksi. Hänen voutikautensa sijoittunee 1400-luvun ensimmäiselle vuosikymmenelle.

Lähteet
-------

1. ↑  Vitaaliveljekset Tietosanakirja osa 10, palstat 1401–1402. Tyietosanakirjaosakeyhtiö 1919.
2. ↑  Salminen, Tapio: Suomen linnojen ja voutikuntien hallinto vuosina 1412–1448 pro gradu, Tampereen yliopisto 1993, s. 78-79

Aiheesta muualla
----------------

* Otto von Peccatel - Prosopographie Wiki, saksaksi
**Carlo** on nimitys etenkin Palestiinan [[Länsiranta|Länsirannalla palestiinalaisten käyttämille kotitekoisille konepistooleille. Koska aseet ovat kotitekoisia, niiden tarkemmat ominaisuudet voivat vaihdella. Carlo-konepistoolit ovat halpoja ja helppoja valmistaa, mutta toisaalta myös epätarkkoja ja niillä on lyhyt kantama. Ne ovat joka tapauksessa olleet suosittuja esimerkiksi eri paöestiinalaisten terrori-iskuissa.

Ominaisuudet
------------

Israelin takavarikoimia aseita, mukaan lukien Carlo-konepistooleja.
"Carlo" on saanut nimensä ruotsalaisen Carl Gustav m/45-konepistoolin mukaan. Konepistooli otettiin kättöön Ruotsin armeijassa vuonna 1945 ja niitä valmistettiin myöhemmin lisenssillä Egyptissä. Palestiinalainen "Carlo" muistuttaa usein ulkonäöltään ruotsalaista konepistoolia, joskin muita yhtäläisyyyksiä ei juuri ole.

Koska Carlo-konepistooleja valmistetaan yksittäisillä asepajoilla, niiden ominaisuudet voivat vaihdella huomattavasti. Monet niistä perustuvat Yhdysvalloissa julkaistuihin ohjeisiin, jotka olivat yleisiä etenkin 1970- ja 1980-luvulla. Nykyisin valmistusohjeita ladataan internetistä. Tyypillisimpiä "Carlon" piirteitä ovat M4/M16 -tyylinen pistoolikahva ja Uzi-konepistyoolin kaltainen 9x19 mm kaliiberi. Periaatteessa asetta voidaan muokata kuitenkin käyttämään miltei mitä tahansa kaliiberia.

Carlo on tyypillisesti sileäputkinen, eikä erityisen tarkka. Myös sen kantama on lyhyt. Carlo on kuitenkin hyvin halpa verrattuna esimerkiksi muihin mustan pörssin käsiaseisiin. Esimerkiksi M16-kiväärin arvioitu hinta saattaa olla 15 000–20 500 dollaria, siinä missä halpa versio Carlosta saattaa maksaa vain noin 800 dollaria. Myös sen valmistaminen on suhteellisen helppoa. Osia voidaan tehdä esimerkiksi tavallisilla porapenkeillä ja hitsauslaitteilla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Judah Ari Gross: Say hello to ‘Carlo,’ the cheap, lethal go-to gun for terrorists *The Times of Israel*.  16.3.2016. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Jack Moore: Homemade 'Carlo' Gun Becoming Weapon of Choice for Palestinian Attackers *Newsweek*.  19.6.2016. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
**Thomas Graham** (10. joulukuuta 1805 Glasgow, Skotlanti – 16. syyskuuta 1869 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen kemisti ja virkamies, joka tunnettiin uraauurtavista tutkimuksistaan dialyysin ja kaasujen diffuusion alalla. Häntä pidetään yhtenä kolloidikemian perustajista.

Ura
---

Graham oli glasgowilaisen kauppiaan poika. Vuonna 1819 hän kirjautui Glasgowin yliopistoon aikomuksenaan päästä Skotlannin kirkon kirkon papiksi, mutta vaihtoi alansa luonnontieteisiin opintojensa aikana. Graham väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1824, nimitettiin kemian professoriksi vuonna 1830 Glasgowissa ja vuonna 1837 Lontoon University Collegessa. Hänet nimitettiin Englannin rahapajan johtajaksi vuonna 1855.

Grahamin lukuisiin ja keskeisimpiin töihin kuuluvat tutkimukset kaasujen diffuusiosta, niiden liikkeestä ja purkautumisesta (1834, 1846 ja 1849) sekä nesteiden diffuusiota ja osmoottisia ilmiöitä koskevat tutkimukset (1850 ja sen jälkeen ilmestyneet julkaisut), jotka johtivat hänet keksimään dialyysi-menetelmän, jonka avulla kristalloidit ja kolloidit voidaan erottaa toisistaan. Graham näytti, että samaan kaasuun sekoittuvat eri tiheät kaasut saman lämpötilan ja paineen vallitessa nopeudella, joka on kääntäin verrannollinen niiden tiheyksien neliöjuuriin.

Hänen puhtaasti kemiallisista teoksistaan mainittakoon tutkimukset isomeerisistä fosforihapoista (1833), fosforivedystä (1836) ja vedyn ja palladiumin seoksesta (1868). Grahamin tutkimusten omaperäisyyden lisäksi niiden yhteisenä piirteenä on hänen käyttämiensä menetelmien yksinkertaisuus. Hänen teoksensa kemian alkeista (1837) ja sen saksankielinen käännös olivat aikanaan suosituimpia oppikirjoja Euroopan yliopistojen kemian opetuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Graham, Thomas *Nordisk familjebok*.  1909. Viitattu 4.11.2021.
2. 1 2 3 4  Graham, Thomas *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 4.11.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Kenraali Viktor von Dankl, sittemmin Dankl von Krasnik.
**Viktor Dankl von Krasnik** (18. syyskuuta 1854 Udine, Lombardia-Venetia – 8. tammikuuta 1941 Innsbruck) oli itävaltalainen kenraali, joka toimi komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.

Danklin isä oli armeijan kapteeni. Dankl kävi 1869–1870 St. Pöltenin kadettikoulua ja sen jälkeen Wiener Neustadtin Maria Teresian sotilasakatemiaa, josta valmistuttuaan hänet määrättiin 1874 luutnantiksi kolmanteen rakuunarykmenttiin. Opiskeltuaan vielä Wienin sotakoulussa hänet siirrettiin 1880 pääesikuntaan. Vuonna 1899 Dankl ylennettiin everstiksi ja nimitettiin pääesikunnan keskustoimiston päälliköksi. Hän eteni 1903 kenraalimajuriksi ja prikaatinkomentajaksi, 1907 sotamarsalkkaluutnantiksi ja divisioonankomentajaksi sekä 1912 ratsuväenkenraaliksi ja 14:nnen armeijakunnan komentajaksi. Maailmansodan syttyessä 1914 Dankl nimitettiin komentamaan ensimmäistä armeijaa, joka muodosti Itävalta-Unkarin armeijan vasemman siiven. Dankl saavutti itävaltalaisten ensimmäisen voiton koko sodassa lyödessään Venäjän neljännen armeijan Kraśnikin taistelussa pohjoisessa Galitsiassa 23.–25. elokuuta 1914. Pian venäläisten hyökkäys itävaltalaisten oikeaa siipeä vastaan pakotti kuitenkin Itävalta-Unkarin joukot perääntymään takaisin omalle puolelleen rajaa. Sama toistui itävaltalaisten toisessa etenemisyrityksessä lokakuussa 1914.

Italian sodanjulistuksen jälkeen Dankl siirrettiin toukokuussa 1915 vastaamaan Tirolin puolustuksesta. Joukkojensa alivoimaisuudesta huolimatta hän onnistui aluksi torjumaan italialaisten toistuvat hyökkäykset. Maaliskuussa 1916 hänet nimitettiin yhdennentoista armeijan komentajaksi. Arkkiherttua Eugenin alaisuudessa hän tosiasiallisesti johti toukokuussa käynnistettyä hyökkäystä italialaisten asemia vastaan Trentinojoella, ja hän eteni armeijoineen Rovereton eteläpuolelle. Itävaltalaiset kärsivät kuitenkin lopulta tappion, josta esikuntapäällikkö Franz Conrad von Hötzendorf syytti Danklia. Dankl jätti tämän seurauksena eronpyyntönsä ja vetäytyi palveluksesta kesäkuussa 1916.

Krasnikissa sodan alussa saavutetun voiton ansiosta Danklille myönnettiin elokuussa 1917 Maria Teresian ritarikunnan komentajaristi. Hänestä tuli kyseisen ritarikunnan kansleri Conrad von Hötzendorfin kuoltua vuonna 1925. Vuonna 1917 Dankl myös korotettiin vapaaherraksi ja nimitettiin symboliseen kunniavirkaan henkikaartin ylipäälliköksi, jona hän toimi seuraavaan vuoteen asti. Vuonna 1918 hänet korotettiin kreiviksi nimellä *Dankl von Krasnik*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Count Viktor Dankl von Krasnik (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 28.12.2013.
2. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1923), s. 237 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.12.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee aluetta, suvusta katso Mukhrani (suku).*
Mukhranin linna.
**Mukhrani** (georg. მუხრანი), alun perin Mukhnari (georg. მუხნარი, "tammilehto"), on historiallinen alankoalue itäisessä Georgiassa. Se sijaitsee nykyisen Mtskheta-Mtianetin hallintoalueen (*mkhare*) ja historiallisen Kartlin alueen rajojen sisällä Mtskhetan kaupungin pohjoispuolella. Se rajoittuu Mtkvari-jokeen ja sen kahteen sivujokeen Ksaniin ja Aragviin. 

Mukhrani sijaitsi strategisella alueella, jonka läpi kulki antiikin ja keskiajan aikaan keskeisiä liikennereittejä. Se on hedelmällistä ja helposti kasteltavaa aluetta, joten se oli taloudellisesti kehittynyt ja toimi tietyssä mielessä linkkinä Kartlin ala- ja ylämaa-alueiden välillä. 100–300-luvuilla alueella sijaitsi Dzalisi, yksi Kaukasian Iberian tärkeimmistä asutuskeskuksista. Keskiaikaisissa georgialaisissa kronikoissa Mukhrania kuvataan metsittyneeksi alueeksi, jota Georgian kuninkaat suosivat metsästysmaanaan. Aatelisen Dzaganisdze-perheen kerrotaan pitäneen aluetta hallussaan 700–800-luvuilta aina vuoteen 1123, kun kuningas Davit IV takavarikoi sen. Mukhranista tuli kukoistava kuninkaallisten maiden osa, ja kruunu lahjoitti siitä myöhemmin osuudet Šiomghvimen luostarille ja Svetitskhovelin katedraalille. 

Vuonna 1512 Mukhrani siirtyi perintönä Kartlin kuninkaallisen Bagrationi-dynastian haaralle. Kartlin kuningas Davit X lahjoitti alueen pikkuveljelleen Bagratille palkkioksi siitä, että tämä oli auttanut häntä viereisen georgialaisvaltakunnan Kakhetin kuningasta Giorgi II:ta vastaan. Siitä eteenpäin Mukhranin herrat tunnettiin nimellä Mukhran-Batoni ja myöhemmin nimellä Bagration-Mukhraneli. Kuninkaan vallan taantuessa Mukhranista tuli autonominen läänitys, *satavado*, eli "tavadin (prinssin) alue". Sitä kutsuttiin nimellä Samukhranbatono eli "Mukhran-Batonin maa". Ruhtinaskunnan tärkein asutuskeskus oli Šios-Ubani, joka tunnettiin 1770-luvulta lähtien nimellä Mukhrani, kun taas Mtkvari- ja Ksani-jokien yhtymäkohtaan 1500-luvulla rakennettu linnoitus toimi alueen merkittävimpänä linnakkeena. Muita Mukhran-Batonien hallitsemia kyliä olivat Aghaiani, Kandagiani, Tezi, Okami ja jonkin aikaa myös Lamisqana ja Gremiskhevi. Mukhranin itsehallinto jatkui siihen saakka kun Venäjän keisarikunta liitti itäisen Georgian itseensä vuonna 1801, mutta se lakkautettiin lopullisesti vasta 1840-luvulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Suny, Ronald Grigor: *The Making of the Georgian Nation*, s. 46–7. Indiana University Press, 1994. ISBN 0253209153.
2. ↑  *სამუხრანბატონო (Samukhranbatono)*, s. 40. Tbilisi: Kartuli sabtšota entsiklopedia (Georgian Soviet Encyclopedia), vol. 9, 1985.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mukhrani** Wikimedia Commonsissa
William Birdwood
**William Riddell Birdwood** (13. syyskuuta 1865 Bombay, Brittiläinen Intia – 17. toukokuuta 1951 Lontoo) oli brittiläinen sotamarsalkka, joka komensi australialaisista ja uusiseelantilaisista koottuja ANZAC-joukkoja ensimmäisessä maailmansodassa.

Birdwood aloitti upseerinuransa vuonna 1883. Hän osallistui vuosina 1891–1898 rajasotiin Intiassa ja vuosina 1899–1902 buurisotaan. Sen jälkeen hän palveli maailmansodan syttymiseen saakka jälleen Intiassa erilaisissa esikunta- ja komentajantehtävissä. Häntä pidettiin Herbert Kitchenerin suojattina. Maailmansodan puhjettua Birdwood nimitettiin vuonna 1914 ANZAC-armeijakunnan komentajaksi, ja hän johti sitä seuraavana vuonna Gallipolin maihinnousussa. Operaation epäonnistumisesta huolimatta Birdwoodin maine komentajana ei tahraantunut, ja hänet ylennettiin elokuussa 1915 kenraaliluutnantiksi sekä lyötiin ritariksi myöhemmin samana vuonna. Hän nojasi paljolti esikuntapäällikkönään toimineen australialaisen kenraalin Brudenell Whiten apuun. Vuosina 1916–1918 Birdwood komensi länsirintamalle siirrettyjä australialaisia joukkoja. Hänet ylennettiin vuonna 1917 kenraaliksi, ja toukokuusta 1918 sodan loppuun asti hän toimi Britannian 5. armeijan komentajana.

Birdwoodista tehtiin vuonna 1919 baronetti. Vuosina 1925–1930 hän toimi Intian joukkojen ylipäällikkönä. Hänet ylennettiin sotamarsalkaksi 1925 ja korotettiin paroniksi 1938.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1922), s. 649 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 9.2.2014.
2. 1 2  Sir William Birdwood (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 9.2.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **William Birdwood** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Gustaf Vilhelm Jansson** (23. helmikuuta 1879 Pietarsaari – 12. kesäkuuta 1942 Kauniainen) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Rautatiehallituksen ylijohtaja. 

Janssonin vanhemmat olivat ratamestari Gustaf Jansson ja Lovisa Nyman ja puoliso vuodesta 1904 Alexandra Gorbatoff. Jansson tuli ylioppilaaksi 1898 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1902. Hän toimi Helsingin ratajakson apulaisinsinöörinä 1902, ratainsinöörinä Pietarissa vuodesta 1905, rautateiden piirihallituksen piiripäällikkönä Helsingissä vuodesta 1913, Rautatiehallituksen vt. pääjohtajana 1917 ja pääjohtajana apulaisena samasta vuodesta, sekä ylijohtajana vuodesta 1923. Jansson oli jäsen tai puheenjohtaja useissa alansa komiteoissa ja toimikunnissa ja osallistui alan monien seurojen ja yhdistysten toimintaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 260 (Viitattu 22.11.2018)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 22.11.2018)
3. 1 2  Ylijohtaja G. V. Jansson kuollut. *Helsingin Sanomat*, 13.6.1942, s. 7.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Mikko Rahkamaa** (s. 21. syyskuuta 1981 Oulu) on entinen suomalainen jalkapallomaalivahti.

Rahkamaa on Oulun Luistinseuran kasvatti. Hän siirtyi FC Jokereihin kaudeksi 2000 ja teki Veikkausliiga-debyyttinsä seuraavalla kaudella. Rahkamaa debytoi myös samana vuonna 20-vuotiaana UEFA Cupissa, kun FC Jokerit pelasi ensimmäisellä karsintakierroksella ukrainalaista TsSKA Kiovaa vastaan vieraissa. Rahkamaa pelasi molemmissa otteluissa, jotka päättyivät 2-0 TsSKA Kiovan voittoon ja täten ukrainalaiset selvisivät jatkoon 4-0 yhteismaalien turvin.

Joulukuussa 2001 Rahkamaa allekirjoitti sopimuksen alankomaalaisen FC Twenten kanssa ja hän siirtyi seuraan tammikuussa 2002. Kahden kauden aikana Rahkamaa pelasi kaksi sarjaottelua. Kaudeksi 2004–05 hän siirtyi sarjatasoa alemmaksi Go Ahead Eaglesin riveihin, jossa hän oli ykkösmaalivahtina kaksi seuraavaa vuotta. Kesällä 2006 Rahkamaan sopimusta ei kuitenkaan jatkettu, joten hän jäi ilman seuraa. Joulukuussa 2006 ilmoitettiin Rahkamaan siirtyvän Veikkausliigaan nousseen FC Viikinkeihin. Hän kuitenkin kärsi lukuisista loukkaantumista, jotka hankaloittivat kauteen valmistautumista, jättäen Rahkamaan kakkosmaalivahdiksi Luís Fernandon taakse.
Loppukaudeksi hänet lainattiin Ykkösessä pelanneeseen Gamlakarleby Bollklubbiin. Lainapesti jäi kuitenkin vain kahden pelin mittaiseksi Rahkamaan loukkaantuessa kauden loppuun asti. Useiden loukkaantumisten johdosta Rahkamaa lopetti uransa kauteen 2007.

Rahkamaa edusti Suomen maajoukkueita vuosina 1999–2003. Hän pelasi kolme poikamaaottelua ja viisi nuorten maaottelua.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikko Rahkamaa *11v11.com*. Viitattu 2.11.2013.
2. ↑  Mikko Rahkamaa ehkä jo huomenna Twenten kokoonpanossa *IltaSanomat.fi*.  11.12.2001.  Arkistoitu 3.11.2013. Viitattu 2.11.2013.
3. ↑  Viikingeille kolme uutta pelaajaa *Yle.fi Urheilu*.  19.12.2006. Viitattu 2.11.2013.
4. ↑  Viikinkien Rahkamaa loppukauden GBK:n riveissä *Veikkausliiga.com*.  1.9.2007. Viitattu 2.11.2013.
5. ↑  Soininen, Heidi: *Jalkapallokirja 2013*, s. 145. Helsinki: Suomen Palloliitto, 2013. ISSN 0787-7188.
**Anja-Liisa Alanko** (os. Roine, s. 11. helmikuuta 1945) on suomalainen eläkkeellä oleva rehtori ja kouluneuvos. Alanko työskenteli Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun rehtorina vuosina 1997-2009.

Alanko työskenteli SYK:ssa ranskan ja englannin lehtorina vuosina 1979-2009. SYK:sta tuli Suomen ensimmäinen International Baccalaureate -tutkintoa tarjoava lukio vuonna 1990 ja Alanko aloitti koulun IB-koordinaattorina vuonna 1991. Alanko toimi SYK:n apulaisrehtorina vuosina 1992-1997.

Alanko hoiti uransa aikana useita kansallisia ja kansainvälisiä opetusalan luottamustehtäviä. Hän on toiminut mm. Suomen ranskan opettajain yhdistyksen puheenjohtajana ja Yksityiskoulujen liiton hallituksen jäsenenä. Lisäksi Alanko on toiminut International Baccalaureate Organisation (IBO) -järjestössä useissa asiantuntija- ja luottamustehtävissä, mm. hallintoneuvoston varapuheenjohtajana sekä kansainvälisen rehtorineuvoston jäsenenä.

Alanko kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1964. Hän valmistui vuonna 1970 filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta opiskeltuaan ranskan kieltä ja kirjallisuutta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Alanko, Anja-Liisa ym.: *Rohkea koulu - SYK Nervanderinkadulta Isonnevantielle*, s. 13 ja 27 (matrikkeliosuus). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS), 2011.
2. ↑  About IB at SYK *SYK*. Viitattu 26.8.2023.
3. ↑  Suomi-Ranska yhdistysten liiton Fransu-jäsenlehti (2/2009 s. 13) Suomi-Ranska yhdistysten liitto. Viitattu 26.8.2023.
4. ↑  LinkedIn: Anja-Liisa Alanko *linkedin.com*. Viitattu 26.8.2023.
**Matoksi** (ven. Матокса, *Matoksa*, aikaisemmin myös Александровка, *Aleksandrovka*) on kylä ja entinen ortodoksiseurakunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa Vuoleenjoen rannalla entisen Vuoleen luterilaisen seurakunnan alueella.

1400–1500-luvulla Matoksin seutu kuului inkerikkojen asuttamaan Novgorodin Vatjan viidenneksen Pähkinälinnan läänin Kuivaisin pogostaan. Ruotsalaisten vallattua Inkerin 1600-luvun alussa valtaosa alkuperäisväestöstä pakeni Venäjälle ja tilalle muutti luterilaisia inkerinsuomalaisia. Kuivaisin ja Vaskelan tienoille jäi kuitenkin myös pieni joukko inkerikkoja, joihin kuuluivat Pohjois-Inkerin kuuluisimmat runonlaulajat Larin Paraske ja Ontropo Melnikov.

Matoksin ortodoksinen seurakunta perustettiin 1700-luvun puolivälissä. Vuonna 1797 entisen palaneen puukirkon tilalle rakennettiin paikallisen tilanomistajan kreivi Ostermanin rahoittama kivinen Aleksanteri Nevalaisen kirkko. Vuonna 1849 kirkon hautausmaalle siirrettiin Toksovan Purnun (ven. Пурново, *Purnovo*) kylästä vanha tsasouna, jossa oli seudun ortodoksien kunnioittama Pyhän Nikolaoksen ikoni.

1800-luvun puolivälissä Matoksin seurakuntaan kuuluivat kaikki Pietarin ja Pähkinälinnan kihlakuntien inkerikot, yhteensä noin 700 henkeä. Lisäksi sen jäseninä oli saman verran Suomen puolen Raudun ja Sakkolan pitäjien ortodokseja, jotka myöhemmin muodostivat itsenäisen Palkealan seurakunnan.

1880-luvulla seurakuntaan kuului reilut 300 inkerikkoa, jotka asuivat 17 kylässä. Lisäksi sen jäseninä oli tilanomistajien työntekijöitä, lastenkodin kasvatteja ja muutamia kauppiaita. Talonpoikien kerrottiin käyvän myös seudun luterilaisissa kirkoissa, joiden jumalanpalvelusta he paremmin ymmärsivät. Inkerikot eivät myöskään aina noudattaneet paastoja tai osallistuneet ristisaattoihin ja pyhiinvaelluksiin. Valtaosa heistä oli lukutaidottomia.

Nykyään Matoksin kirkosta on jäljellä vain perustukset.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 142. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2015).
2. ↑  Nevalainen, Pekka & Sihvo, Hannes (toim.): *Inkeri: historia, kansa, kulttuuri*, s. 322–323. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1991. ISBN 951-717-668-6.
3. 1 2  Kertomus Matoksin seurakunnasta *countrysite.spb.ru*.  Arkistoitu 28.7.2014. Viitattu 22.8.2008. (venäjäksi)
4. ↑  v. Köppen, Peter: *Erklärender Text zu der Ethnographischen Karte des St. Petersburger Gouvernements*, s. 42–43. St.-Petersburg: {{{Julkaisija}}}, 1867.
**Birgit Nordin Arvidson** (22. helmikuuta 1934 Sangis – 7. huhtikuuta 2022) oli ruotsalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.

Nordin kävi koulunsa Haaparannassa. Vuosina 1956–1958 hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa Britta von Vegesackin johdolla. Hän suoritti opintoja myös Lina Pagliughin johdolla Milanossa ja Clemens Kaiser-Bremen johdolla Essenissä. Pienten roolien jälkeen Nordin teki debyyttinsä Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa vuonna 1958 Oscarin roolissa Göran Gentelen ohjauksessa Giuseppe Verdin *Naamiohuveista*. Nordin oli kiinnitettynä kuninkaalliseen oopperaan vuosina 1958–1986. Hän osallistui moniin sen ulkomaanvierailuihin ja esiintyi usein myös Drottningholms Slottsteaterin tuotannoissa. Nordin tulkitsi rooleja myös muiden muassa Georg Friedrich Händelin, Gioacchino Rossinin, Richard Straussin, Giacomo Puccinin, Jules Massenet'n ja Claude Debussyn oopperoissa. Lisäksi hän esitti konserttiohjelmistoa.

Nordin tuli tunnetuksi entistä laajemmalle yleisölle esiintymisellään Yön kuningattarena Ingmar Bergmanin elokuvassa *Taikahuilu* (1975). Hän esiintyi myös Götz Friedrichin ohjaamassa Alban Bergin *Lulun* tanskalaisessa televisiotuotannossa nimiroolissa. Hänen kanssaan siinä esiintyivät Ib Hansen, Kerstin Meyer ja John-Erik Jacobsson. Nordin sai hovsångerskan arvonimen vuonna 1973 ja Pyhän Olavin ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarinarvon vuonna 1975. Hän istui Statens kulturrådin hallituksen jäsenenä vuosina 1979–1983. Nordin solmi kolmannen avioliittonsa bassobaritoni Jerker Arvidsonin (k. 2007) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Birgit Nordin Opera Lounge, viitattu 19.2.2024 (saksaksi)
2. 1 2 3 4 5  Sören Tranberg, Birgit Nordin 1934–2022 Tidskriften OPERA 9.4.2022, viitattu 19.2.2024 (ruotsiksi)
3. 1 2 3  Birgit Nordin Arvidson Kungliga Teaterns Solister, viitattu 19.2.2024 (ruotsiksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Ranskalainen avantgarde-elokuva** oli erityisesti 1920-luvulla vaikuttanut löyhä elokuvan liike, jossa voidaan nähdä kolme aaltoa. Niistä ensimmäinen sai vaikutteita impressionismista ja toinen kubismista, dadasta ja surrealismista. Kolmas aalto keskittyi yhteiskunnallisiin aiheisiin.

Historia ja tekijät
-------------------

Ranskalaisen avantgarde-elokuvan ensimmäisessä aallossa olivat impressionistit Germaine Dulac, Louis Delluc, Jean Epstein, Marcel L’Herbier ja Abel Gance. Heidän elokuvansa erosivat toisistaan selkeästi, mutta heillä kaikilla oli tavoitteena luoda impressionistinen tai pointillistinen elokuvakieli. He käyttivät muun muassa hidastuksia ja päällekkäiskuvia ja kuvasivat aidoissa ympäristöissä luonnonvalossa.

Impressionistien keskittyminen subjektiivisuuteen sai toisen aallon avantgarde-elokuvantekijät syyttämään heitä itsekeskeisyydestä. Toisessa aallossa vaikutteita haettiin kubismista, dadasta ja surrealismista. Tämän vaiheen elokuvantekijöitä olivat Fernand Léger, René Clair, Germaine Dulac, Luis Buñuel ja Jean Cocteau. Kolmannessa aallossa avantgarde-elokuva siirtyi enemmän yhteiskunnallisiin aiheisiin, ja sen aikana käytettiin paljon dokumentaarista kerrontaa. Kolmannen aallon ohjaajia olivat Alberto Cavalcanti, Marcel Carné ja Jean Vigo.

Määritelmä
----------

Ranskalainen avantgarde-elokuva liittyi keskeisesti aikansa eurooppalaisiin elokuvasuuntauksiin, eikä se varsinaisesti omana kansallisena elokuvasuuntanaan ole kovinkaan yksinkertaisesti määriteltävissä. Lisäksi monet elokuvantekijät, kuten Germaine Dulac, liikkuivat vaivattomasti eri "aaltojen" välillä. Elokuvantekijät eivät myöskään puhtaasti keskittyneet avantgardeen, vaan he tekivät säännöllisesti myös laajemman yleisön tarinavetoisia elokuvia.

Lähteet
-------

* Vincendeau, Ginette (toim.): *Encyclopedia of European Cinema*. London: Cassell & British Film Institute, 1995. ISBN 0-304-33305-0.

### Viitteet

1. 1 2 3  Encyclopedia of European Cinema.
Birgitta Svendén
**Birgitta Svendén** (o.s. *Lundberg*; s. 20. maaliskuuta 1952 Porjus) on ruotsalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan mezzosopraano. Hänet tunnetaan varsinkin Richard Wagnerin oopperoiden roolien tulkitsijana.

Svendén varttui Vuollerimin kylässä. Hän opiskeli Operahögskolanissa ja esiintyi jo opiskeluaikanaan Tukholman kuninkaallisessa oopperassa muun muassa Lars Johan Werlen oopperan *Tintomara* nimiroolissa. Vuonna 1981 hänet kiinnitettiin kuninkaalliseen oopperaan vakituisesti. Svendén kiinnitettiin Bayreuthin musiikkijuhlille vuonna 1983. Hän teki ensimmäisen esiintymisensä siellä Flosshilden roolissa *Nibelungin sormuksessa*. Tämän jälkeen Svendén palasi Bayreuthin musiikkijuhlille säännöllisesti. Hän teki siellä viimeisen esiintymisensä vuonna 1999 Magdalenan roolissa *Nürnbergin mestarilaulajissa*. Svendén esiintyi Metropolitan-oopperassa ensimmäisen kerran kaudella 1988–1989. Hän on lisäksi esiintynyt muun muassa La Scalassa, Covent Gardenissa ja Bayerische Staatsoperissa. Svendén on usein esiintynyt myös konserttilaulajana.

Svendén aloitti toiminnan Tukholman kuninkaallisen oopperan pääjohtajana helmikuussa 2010. Häntä oli tässä tehtävässä edeltänyt Anders Franzén. Svendén toimi myös Operahögskolanin rehtorina vuosina 2005–2009.

Svendén valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1998. Hän sai hovsångerskan arvonimen vuonna 2005. Svendén sai kunniatohtorin arvot vuonna 2004 Luulajan teknillisestä yliopistosta ja vuonna 2013 Mälarinlaakson korkeakoulusta. Muiden palkintojen ja tunnustusten joukossa ovat Medaljen för tonkonstens främjande (2010) ja Tukholman kaupungin Stockholms stads Bellmanpris (2015). Vuonna 2001 Svendén valittiin Gastronomiska akademienin jäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Birgitta Svendén ArtistInfo, viitattu 20.2.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Mogens H Andersson, Birgitta Svendén hovsångerska OperaLogg 5.1.2021, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)
3. ↑  Birgitta Svendén Nationalencyklopedin, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)
4. ↑  Svendén, Birgitta Bayerisches Musiker-Lexikon Online, viitattu 20.2.2024 (saksaksi)
5. ↑  Birgitta Svendén ny vd för Kungliga Operan Sveriges Radio 19.11.2009, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Karl Markus Båth** (29. heinäkuuta 1916 Katrineholm, Ruotsi – 27. lokakuuta 2000 Uppsala, Ruotsi) oli ruotsalainen meteorologi ja seismologi. Hän toi vuonna 1961 seismologian Ruotsiin itsenäiseksi akateemiseksi tieteenalaksi.
 

Båth suoritti ylioppilastutkinnon Norrköpingissä vuonna 1936 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Uppsalan yliopistosta vuonna 1939, filosofian maisteriksi vuonna 1940, filosofian lisensiaatiksi vuonna 1943 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1949. Hän oli Uppsalan ilmatieteen laitoksen amanuenssi vuonna 1939 ja assistentti vuosina 1940–1949. Hänestä tuli vuonna 1949 seismologian ja teoreettisen sekä kokeellisen meteorologian dosentti Uppsalan yliopistoon, jossa hän johti seismologian osastoa vuosina 1949–1961. Hänestä tuli tutkijadosentti vuonna 1954. Vuonna 1961 hänestä tuli laboraattori ja johtaja silloin perustettuun Uppsalan seismologian instituuttiin. Professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1967. Hän toimi laitoksen johtajana vuoteen 1976 ja jäi eläkkeelle 1981. 

Båth asensi seismisiä asemia Kiirunaan (1951), Skalstuganiin (1956), Göteborgiin (1958), Uumajaan (1960), Karlskronaan (1961), Uddeholmiin (1966) ja Delaryhyn (1967). Hänen erikoisalaansa oli Fennoskandian maanjäristysten tutkimus ja energianmääritys. Båthin lain mukaan voimakkain jälkijäristys on 1,2 magnitudiyksikköä pienempi kuin pääjäristys. Hän julkaisi yli 300 artikkelia seismologian ja meteorologian alalta sekä toimitti Uppsalan seismistä tiedotetta (järistysluetteloa) vuodesta 1939, Kiirunan luetteloa vuodesta 1951 ja Ruotsin kansallisen verkon luetteloa vuosina 1956–1975.

Båth edusti Ruotsin seismologiaa Kansainvälisen geofysiikan unionin kongressissa Oslossa 1948, Brysselissä 1951, Roomassa 1954, Torontossa 1957, Helsingissä 1960, Berkeleyssä 1963 ja Zürichissä 1967. Hän oli International Association of Seismology and Physics of the Earth's Interior (IASPEI) -järjestön varapuheenjohtaja vuosina 1956–1957 ja pääsihteeri vuosina 1957–1963.

Teoksia
-------

* *An Investigation of the Uppsala Microseisms* (väitöskirja 1949)
* *Mathematical Aspects of Seismology* (1968, uusi painos A.J. Berkhoutin kanssa 1984)
* *Introduktion till seismologin* (1970, englanninkielinen käännös 1973, uusi painos 1979)
* *Spectral Analysis in Geophysics* (1974)

Lähteet
-------

* Båth, K Markus, Vem är vem 1964
* Båth, K Markus, Vem är det 1993
* *Nationalencyklopedin*, nide 3 (1990), s. 496.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |