recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Maarrat an-Numanin suurmoskeija** on moskeija Maarrat an-Numanin kaupungissa Syyriassa.

Rakennus
--------

Moskeijan minareetti.
Maarrat an-Numan ja sen moskeija sijaitsevat noin 70 kilometriä Aleppon kaupungista etelään. Moskeija on säilyttänyt alkuperäisen rakennussuunnitelmansa. Sen eteläosassa on rukoussali ja moskeijalla on *riwaqin* ympäröimä sisäpiha. Sisäpihalla on kaksi kupolikattoista rakennusta. Toinen on toiminut Umaijadi-moskeijan vastaavan rakennelman esimerkin mukaan moskeijan varojen säilytyspaikkana. Toisella on rituaaliseen peseytymiseen tarkoitettu lähde. Moskeijan minareetti on nelikulmainen ja viisikerroksinen. Sitä on kuvailtu yhdeksi Syyrian kauneimmista vastaavista rakennuksista.

Historia
--------

Maarrat an-Numanin suurmoskeijaa on tutkittu vain vähän. Esimerkiksi sen rakennuttamisen ajankohta on epäselvä. Ennen moskeijaa paikalla on ollut ensin pakanallinen temppeli, joka on myöhemmin muutetti kirkoksi. Temppelin ja kirkon bysanttilaisia pylväitä käytettiin moskeijan sisäpijhan rakennuksilla. Rukoussali lienee peräisin aijubidien tai mamelukkien kausilta. Moskeijan minareetilla on on arkkitehti Kahir ibn Ali ibn Janit al-Sarmanin kaiverrettu nimikirjoitus. Hänen tiedetään suunnitelleen kaupungin madrasan moskeijan eteläpuolella vuonna 1199 ja joissain lähteissä tätä on käytetty myös minareetin rakennusvuotena. Jotkin muut tutkijat ovat esittäneet aiakisempaa vuotta 1155. Nur al-Dinin on uskottu korjauttaneen sitä vuoden 1157 maanjäristyklsen jälkeen. Se vahingoittui tämän teorian mukaan myös vuoden 1170 järistyksessä, jonka takia sitä korjattiin vuonna 1199.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ross Burns: *Aleppo : a history*, s. 80-81. Routledge, 2017. ISBN 978-1-315-54407-6. (englanniksi)
2. 1 2 3  C.E. Bosworth, E. van Donzel, B. Lewis ja Ch. Pellat: *Encyclopaedia of Islam, Volume V (Khe-Mahi)*, s. 925-926. BRILL, 1998. ISBN 9789004078192. (englanniksi)
**Elisenvaaran pommitus** 20. kesäkuuta 1944 oli jatko- ja koko toisen maailmansodan tuhoisin lentopommitus Suomen hallitsemalla alueella. Pommituksessa kuoli yli sata siviiliä sekä sotilasta ja lottaa. Moskovan rauhassa 1940 Neuvostoliitolle luovutetun Kurkijoen Elisenvaaran rautatieasemalla seisonut siirtoväkeä kuljettanut juna joutui neuvostoliittolaisten ilmapommituksen kohteeksi. Monet uhreista olivat kotoisin Räisälästä.

Pommitus tapahtui jatkosodan perääntymisvaiheessa, samana päivänä, kun Neuvostoliitto valtasi takaisin Viipurin. Neuvostoilmavoimat oli saanut käskyn tuhota Elisenvaaran aseman, koska suomalaisten joukkojenkuljetukset Kannaksen torjuntataisteluihin kulkivat Elisenvaaran kautta. 

Savonlinnan Talvisalon hautausmaalla ns. Säämingin puolella on kolmenkymmenen pommituksen uhrin joukkohauta muistokivineen. Saman kokoinen hauta on hautausmaan Savonlinnan puolella. Kolmisenkymmentä uhria haudattiin Kurkijoen hautausmalle.
Asemalla oli puoliltapäivin yli tuhat ihmistä, Karjalankannakselle meneviä sotilaita sekä evakkoon matkaavia karjalaisia. Neuvostoliittolaiset moukaroivat yli 80 pommikoneen voimin asemaa kolmessa pommitusaallossa neljännestunnin ajan. Vilkkaalla risteysasemalla ei ollut ilmapuolustusta eikä ilmahälytystä annettu. Räisäläläisiä evakkoja kuljettanut juna koki kovimman kohtalon. Kaksi härkävaunua sai täysosuman ja lähes kaikki näissä vaunuissa olleet kuolivat. Kaksi kolmasosaa kuolleista oli naisia ja lapsia.

Tuoreeltaan pommitus sensuroitiin ja vaiettiin, minkä vuoksi siitä lähti liikkeelle toinen toistaan hurjempia huhuja.

Lähteet
-------

* Ahola, Esko: Elisenvaaran pommitus sota-ajan asiakirjoissa. (julkaistu myös Räisäläinen 2/1994, s. 7) *Kurkijokelainen*, 12.8.1994, nro 32, s. 5. ISSN 0782-5668.
* Rahkola, Erkki & Geust, Carl-Fredrik: *Vaiettu Elisenvaaran pommitus: evakkohelvetti 20. kesäkuuta 1944*. Helsinki: Ajatus, 2008. ISBN 978-951-20-7637-6 (sid.).
* Ravantti, Elina: Näkökulma: Otimme hatkat  25.4.2014. Yle Uutiset. Viitattu 27.7.2015.

### Viitteet

1. ↑  Rastas, Mauri: Elisenvaaran suurpommitus 20.06.1944 *Kurkijokelainen-lehti*.  17.12.2008. Viitattu 1.8.2022.
2. ↑  
	* Rahkola, Erkki (toim. Mauri Rastas): Uutta tietoa Elisenvaaran pommituslegendoista *Kurkijokelainen 05.12.2008*.  29.11.2008. Viitattu 27.7.2015.
**Heinrich Friedrich Wilhelm Gesenius** (3. helmikuuta 1786 Nordhausen – 23. lokakuuta 1842 Halle) oli saksalainen orientalisti ja teologi. Hän oli seemiläisten kielten, erityisesti heprean ja foinikian kielten, tieteellisen tutkimuksen perustajia. Gesenius tutki ensimmäisten joukossa hepreaa ilman teologisia tai muita dogmaattisia ennakkoluuloja.

Elämä ja ura
------------

Vuodesta 1803 Gesenius opiskeli filosofiaa ja teologiaa Helmstadtin yliopistossa, jossa Heinrich Henke oli hänen vaikutusvaltaisin opettajansa. Loppuosan yliopisto-opinnoista hän suoritti Göttingenissä. Vuonna 1806, pian valmistumisensa jälkeen, hänestä tuli yliopiston yksityisdosentti. Vuonna 1810 hänestä tuli teologian apulaisprofessori ja vuonna 1811 varsinainen professori Hallen yliopistossa, jossa hän vietti loppuelämänsä huolimatta monista muista yliopistoista tulleista tarjouksista (Breslau, Göttingen, Oxford). Hän opetti hyvin säännöllisesti yli kolmenkymmenen vuoden ajan, ja ainoat keskeytykset olivat vuosien 1813–1814 sota ja kaksi pitkää tutkimusmatkaa, vuonna 1820 Pariisiin, Lontooseen ja Oxfordiin kollegansa Johann Karl Thilon kanssa tutkimaan harvinaisia itämaisia käsikirjoituksia ja vuonna 1835 Englantiin ja Hollantiin tutkimaan foinikialaisia tekstejä. Hänestä tuli Saksan suosituin heprean kielen ja Vanhan testamentin eksegetiikan opettaja; hänen luennoilleen osallistui parhaimmillaan lähes viisisataa opiskelijaa. Geseniuksen heprean kielen leksikografiaa ja kielioppia käsittelevät teokset aloittivat uuden aikakauden heprean kielen tutkimuksessa. Geseniuksen tutkimukset olivat tärkeitä myös kriittisen raamatuntutkimuksen kannalta. Hän julkaisi myös foinikian kielen kirjoitusjäännöksiä, ja hänestä tuli näin tieteellisen foinikialaisen epigrafiikan perustaja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gesenius, Heinrich Friedrich Wilhelm *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 22.12.2022.
2. 1 2  Gesenius, Heinrich Friedrich Wilhelm *Tietosanakirja, osa 2, palsta 1442*.  1910. Viitattu 22.12.2022.
3. 1 2  Gesenius, Heinrich Friedrich Wilhelm *Neue Deutsche Biographie*.  1964. Viitattu 22.12.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wilhelm Gesenius** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Seesjärvi** (ven. Сегозеро, *Segozero*) on järvi Karjalan tasavallan keskiosassa Karhumäen piirin ja Segežan piirin rajalla. Seesjärvi kuuluu Uikujoen vesistöön. Vuodesta 1957 Seesjärvi on ollut luonteeltaan Vienanmeren–Itämeren kanavan säännöstelyallas. Tämän vuoksi siitä käytetäänkin venäläisissä kartoissa nimitystä **Seesjärven tekoallas** (ven. Сегозерское Водохранилишче, *Segozerskoje Vodohranilištše*). Tekoaltaan syntyprosessissa järven pinta nousi 6 metriä, minkä vuoksi Paateneen kylässä miltei kaikki talot jouduttiin siirtämään ylemmäksi, sillä ne olisivat muuten jääneet veden alle.

Seesjärven tekoaltaan pinta-ala on noin 815 km² ja sen pinta on 120 metriä merenpinnan yläpuolella. Ennen säännöstelyä pinta-ala oli noin 750 km². Järvi on noin 49 kilometriä pitkä ja 35 kilometriä leveä. Järven pohjoisosa on 50-90 metriä syvää, muu osa järvestä on matalampaa. Järvi on ääriviivoiltaan nelikulmion muotoinen. Pohjoisosan rannoilla on saaria, mutta ulappa on saareton. 

Seesjärveen laskee lounaasta Selkien reitti, jonka suurimmat järvet ovat Selkienjärvi, Soutjärvi ja Jänkäjärvi. Luoteesta Seesjärveen laskee Voijärvestä alkunsa saava Suonteleenjoki. Pohjoisesta Seesjärveen laskee vielä Jolmajärvi. Näiden lisäksi Seesjärveen laskee monia pienempiä jokia.

Seesjärven koillisosasta alkaa Sekehenjoki, jota myöten Seesjärven vedet laskevat Uikujärveen ja sieltä edelleen Uikujokea myöten Vienanmereen. 

Seesjärvi on todennäköisesti myöhäissyntyinen vajoama, jonka rannat ovat siirrosten vuoksi hyvin jyrkät.

Jatkosodan aikana Seesjärven ympäristössä käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välisiä taisteluita. Suomalaisilla oli sen etelärannalla Kuusiniemen tukikohta. "Seesjärven sukeltaja" oli suomalainen tykkimies, joka upposi järven jään läpi ajettuaan traktorilla tykkilavettia järven poikki Jatkosodan ensimmäisenä talvena. Hänet saatiin pelastettua.

Lähteet
-------

1. ↑  Lake Segozero EUR-248 *World Lake Database*. Viitattu 24.3.2024.
2. ↑  Kuusiniemen tukikohta Seesjärvi *Sotahistorialliset kohteet*. Viitattu 24.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* L. I. Gordejeva-Pertseva, A. F. Smirnov, A. F. Stefanovskaja: Озеро Сегозеро (Сегежский район, Республика Карелия) (Arkistoitu – Internet Archive) Vieljärven kunnan sivusto (venäjäksi)
**Kallias** (m.kreik. Καλλίας, lat. *Callias*; n. 590–520-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului Kalliasten ja Hipponikosten ylimyssukuun. Erotuksena suvun muista samannimisistä häneen viitataan tutkimuksessa nimellä *Kallias I*.

Kallias oli Fainippoksen poika ja todennäköisesti suvun vanhimman tunnetun jäsenen Hipponikoksen veljenpoika. Hipponikoksen hankkima suuri omaisuus siirtyi hänelle.

Herodotos mainitsee Kalliaan tyranni Peisistratoksen suurena vastustajana ja ainoana ateenalaisena, joka osti Peisistratoksen omaisuuden aina kun hänet karkotettiin Ateenasta. Tämä ajoittuu 550-luvulle eaa. Kyseistä Herodotoksen kohtaa seuraa *Historiateokseen* tehty myöhempi lisäys, joka kertoo Kalliaasta enemmän: sen mukaan Kallias käytti paljon rahaa hevosiin, ja voitti Python kisoissa vuonna 566 eaa. ja Olympian kisoissa vuonna 564 eaa. Hän myös antoi kolmelle tyttärelleen suuret myötäjäiset sallien näiden naida kenet tahansa mieluisensa ateenalaisen, mikä oli poikkeus ajan normaalista käytännöstä. Kalliaan poika oli Hipponikos I.

Lähteet
-------

1. 1 2  Nails, Debra: *The People of Plato: A Prosopography of Plato and Other Socratics*, s. 69. Indianapolis: Hackett, 2002. ISBN 0-87220-564-9. (englanniksi)
2. 1 2  Shapiro, H. A.: Kallias Kratiou Alopekethen.  *Hesperia: The Journal of the American School of Classical Studies at Athens*, Jan. - Mar. 1982, 51. vsk, nro 1, s. 69–73. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
3. 1 2  Freeman, Kathleen: Portrait of a Millionaire – Callias Son of Hipponicus.  *Greece & Rome*, Oct. 1938, 8. vsk, nro 22, s. 20–35. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
4. 1 2 3 4  Smith, William: "Callias I", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
5. ↑  Herodotos: *Historiateos* 6.121.
6. ↑  Herodotos: *Historiateos* 6.122; Skolia Aristofaneen *Lintuihin* 283.
**Eliel Aleksanteri Auno** (9. kesäkuuta 1883 Kittilä – 27. syyskuuta 1968 Kittilä) oli suomalainen laestadiolaiseen herätysliikkeeseen kuulunut kirkkoherra ja lähetyssaarnaaja.*lähde?*

Auno kävi Helsingissä lähetysopistoa 1907–1913 ja suoritti myöhemmin teologian erotutkinnon 1931 jonka jälkeen hänet vihittiin papiksi. Hän teki opinto- ja puhujamatkoja Yhdysvaltoihin 1920–1921 ja 1940, Norjaan 1921–1922, Englantiin 1912 ja Viroon 1908. 

Auno oli Suomen Lähetysseuran lähetyssaarnaajana Kiinassa 1913–1917, 1925–1929 ja 1937–1940. Hän oli lyhyen aikaa Oulujoen seurakunnan vt. kirkkoherrana ja sitten Petsamon vt. kirkkoherrana 1931–1937 sekä Kittilän kirkkoherrana vuodesta 1940 alkaen. Auno oli myös Huutavan Ääni-lehden toimittajana 1919–1925, Kittilän varavankilan saarnaajana 1940–1945 ja Kittilän aluesairaalan saarnaajana vuodesta 1940. Kittilässä hän toimi Suomen Punaisen Ristin ja Reumayhdistyksen paikallisosastojen puheenjohtajana ja oli Kittilän yhteiskoulun johtokunnan jäsen 1941–1951. Auno sai rovastin arvon 1945.

Auno oli naimisissa vuodesta 1915 Hellin Lydia Maria Karlssonin kanssa.

Teokset
-------

Nimellä *E. A. Auno*:

* *Nykyhetken kipeimmät tarpeet Lapissa: omistettu Lapin kansalle kuntien välisen yhteistoiminnan herättämiseksi ja aikaansaamiseksi tärkeimmissä päivän kysymyksissä*. Tekijä, Oulu 1924 (8 sivua)
* *Punainen hirmuvalta Kiinassa: verta, tulta ja raunioita*. Suomen lähetysseura, Helsinki 1930 (87 sivua)

#### Julkaisijana

* Lars Levi Laestadius: *Rovasti Lars Levi Laestadiuksen kolmas postilla* (*Kolmas postilla*); julkaisi E. A. Auno. Oulu 1924, 2. p. Sortavala 1936

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. 1 2 3  Kirkkoherra E. A. Auno 50-vuotias, Kaiku, 09.06.1933, nro 129, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  Henkilötietoja, Kaleva, 09.06.1933, nro 129, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* E. A. Auno : Jumalauskon synty, Teologinen aikakauskirja, 01.01.1937, nro 4, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Melskeinen Kiina ei peloita lähetystyöntekijöitämme, Helsingin Sanomat, 16.10.1937, nro 279, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Kiinanlähettiemme vuosikertomukset, Huutawan ääni : lestadiolaisen herännäisyysliikkeen äänenkannattaja, 01.07.1939, nro 7-8, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Onni Aslak Rauhamaa**, vuoteen 1906 **Nykopp** (19. marraskuuta 1901 Oulu – 7. syyskuuta 1984 Jokioinen) oli suomalainen opettaja ja koulun- ja yritysjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Rauhamaan vanhemmat olivat kouluneuvos Onni Rauhamaa, aiemmin Nykopp, ja Signe Bucht ja puoliso vuodesta 1927 maatalous- ja metsätieteiden kandidaatti Kaisu Inkeri Hirvensalo, maanviljelysneuvos Gabriel Hirvensalon tytär. Rauhamaa tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta vuonna 1921 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1926. Hän oli toiminut assistenttina Suomen Suoviljelysyhdistyksessä, mutta meni valmistuttuaan maamieskoulun opettajaksi Peltosalmelle. Uudenmaan maamieskoulun opettajana, johtajana ja koulutilan hoitajana Rauhamaa toimi 1927–1929 ja sitten Jokioisten pienviljelijäkoulun opettajana vuoteen 1937, jolloin hän siirtyi Harjun maanviljelyskoulun johtajaksi, opettajaksi ja koulun harjoittelutilan johtajaksi. Vuonna 1954 Rauhamaasta tuli Jokioisten kartanoitten toimitusjohtaja ja samalla sen käytännöllis-tietopuolisen karjanhoitokoulun johtaja. Eläkkeelle vuonna 1969 jääneellä Rauhamaalla oli myös Jokioisissa useita luottamustehtäviä, kuten kunnanvaltuuston jäsenyys. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Rauhamaa sai vuonna 1966.

Lähteet
-------

1. 1 2  Onni Aslak Rauhamaa *Biografiasampo*. Viitattu 7.5.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 688. Viitattu 7.5.2022.
3. ↑  Syntymäpäiviä. 80-vuotiaita.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 19.11.1981, nro 134, s. 6. Kansalliskirjasto. Viitattu 7.5.2022.
**Katri Utula** on suomalainen toimittaja, joka työskentelee *Ilta-Sanomissa*. Hän on työskennellyt lehden viihdeosastolla sekä TV-lehdessä, jossa työskentelee edelleen. Aikaisemmin Utula on työskennellyt toimittajana *Iltalehdessä*, MTV3:n uutisten *Huomenta Suomessa*, Nelosen uutisissa ja *Turun Sanomissa*. Lisäksi hän on työskennellyt toimittajana MTV3:n ja AVA:n esittämässä *Mallikoulu*-ohjelmassa sekä juontajana Liv-kanavalla esitetyssä *Bachelor Suomi – tilinteko* -ohjelmassa. Utula on opiskellut Turun ammattikorkeakoulussa ja Jyväskylän yliopistossa.

Henkilöjournalismiin erikoistunut Utula on tullut tunnetuksi aiemmasta *Kyttääjä*-blogistaan sekä kantaaottavista kolumneistaan, jotka käsittelevät niin viihdemaailman ilmiöitä kuin yhteiskunnallisiakin asioita. Viime vuosina hän on tehnyt omaa *Realityrakkautta*-podcastia, jossa käsitellään viihdeohjelmien juonenkäänteitä ja ohjelmiin liittyviä henkilöitä. Lisäksi hän on vetänyt *Ilta-Sanomien* sivuilla nähtävää *Ruuturaati*-ohjelmaa, jossa hän on kollegoidensa kanssa pureutunut ajankohtaisiin tosi-tv-ohjelmiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Laura Käpyaho: *Tavikset vs. julkkikset*, s. 11. Viestintätieteiden pro gradu -tutkielma. Vaasan Yliopisto, 2014. Teoksen verkkoversio (viitattu 16.3.2024).
2. ↑  Realityrakkautta - podcast *supla*. Viitattu 16.3.2024.
3. ↑  Ruuturaati *iltasanomat*.  2022. Viitattu 16.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Katri Utula LinkedIn
* Katri Utula Twitterissä
**Anders Edward** (**Edw.**) **Heiliö**, vuoteen 1904 **Helin** (20. marraskuuta 1882 Kotka – 1942) oli suomalainen osuustoimintamies ja puutavara-alan yritysjohtaja.

Heiliön vanhemmat olivat konemestari Antti Helin ja Sofia Sihvonen ja puoliso vuodesta 1906 Fanny Irene Hiltunen. Hän kävi keskikoulun Kotkassa ja kauppaopiston Porissa, täydentäen opintojaan sahateollisuudesta Sundsvallissa Ruotsissa. Ab W. Gutzeit & Co -yhtiön palveluksessa Heiliö oli vuodesta 1899 vuoteen 1914, mutta toimi välillä vuodesta 1904 pari vuotta Kotkan Osuusliikkeen johtajana. Vuonna 1914 Heliöstä tuli rauta-ja rakennusalalla toimineen Liikeosakeyhtiö Sepon perustaja ja johtaja, vuonna 1921 hän siirtyi vasta perustetun yksityismetsänomistajien Metsänomistajien Metsäkeskus Oy:n toimitusjohtajaksi. Hän oli yhtiön toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja aina kuolemaansa asti vuonna 1942, vaikuttaen merkittävästi yhtiön harjoittaman puutavarakaupan kehittämiseen. Heiliö oli myös Keskusmetsäseura Tapion, Suomen Sahanomistajainyhdistyksen ja Suomen Propsinviejien Yhdistyksen johtokunnan jäsen. Kotkassa hän osallistui kunnalliselämään, toimien muun muassa 12 vuotta kaupunginvaltuustossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934: Heiliö, Anders Edvard, s. 192
2. 1 2  Y. R. Mäkihovi (toim.): *Uranuurtajia ja rakentajia. Osuustoimintamiesten elämäkertoja*, s. 308-310. Helsinki: Pellervo-Seura, 1950.
**Nils Rosenschmidt**, alkuperäinen nimi **Smith**, (1610 – lokakuussa 1673 Porvoo), oli suomalainen skotlantilaissukuinen sotilas ja Sköldvikin kartanon isäntä. Rosenschmidt oli rakuunarykmentin vänrikki,*lähde?* ratsuväen luutnantti. Hänet aateloitiin 1650(ei introd.). Kapteeniluutnantti Uudenmaan ja Hämeen läänin ratsuväkirykmentissä 1652. Ratsumestari.*lähde?*

Rosenschmidtia sakotettiin 1672 säädyttömästä elämästä ja siitä, ettei hän ollut 14 vuoteen käynyt ehtoollisella.

Rosenschmidtin ilmeisesti murhasi syksyllä 1673 hänen alaisensa Markus Göransson, mutta hänet löydettiin kaivoon upotettuna Sköldvikin kartanon mailta rakennustöiden yhteydessä vasta vuonna 1680.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jully Ramsay: 352 *Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden*.  1909. Viitattu 26.9.2022. (ruotsiksi) (runeberg.org)

Kirjallisuutta
--------------

* Lappalainen, Mirkka: *Smittenin murha*. Siltala 2022 ISBN 978-952-388-079-5
* Jully Ramsay: När Nils Rosenschmidt försvann, SFV-Kalendern 1916, s. 37–42.
**Alkmaion** (m.kreik. Ἀλκμαίων, *Alkmaiōn*, lat. *Alcmaeon*) oli kolmen eri henkilön nimi ateenalaisessa alkmaionidien ylimyssuvussa. Heidät erotetaan nykytutkimuksessa toisistaan roomalaisilla numeroilla.

Alkmaion I
----------

Alkmaion I oli alkmaionidien kantaisä, joka oli antiikin aikaisen käsityksen mukaan Nestorin pojanpojan poika ja taustaltaan Pyloksesta Ateenaan tulleita neleidejä (*Neleidai*) eli Neleuksen jälkeläisiä.

Alkmaion II
-----------

Alkmaion II (700-luku eaa.) oli Megakles I:n poika ja Alkmaion I:n pojanpoika. Hän toimi ateenalaisen perimätiedon mukaan kaupungin viimeisenä elinikäisenä arkonttina noin vuoteen 753 eaa.

Alkmaion III
------------

Alkaion III (600/500-luku eaa.) oli Megakles II:n poika ja Alkmaion II:n pojanpoika. Plutarkhoksen mukaan hän komensi Ateenan joukkoja 500-luvun eaa. alkuun sijoitetussa ensimmäisessä pyhässä sodassa Kirrhaa vastaan. Nykyisin sodan historiallisuus on kuitenkin kyseenalaistettu. Alkmaion kasvatti hevosia valjakkoajoihin ja voitti Olympian kisojen nelivaljakkoajot vuonna 592 eaa.

Herodotos kertoo, että Kroisos kutsui Alkmaionin Sardeeseen kiitoksena palveluksista, jotka hän oli tehnyt Kroisoksen lähetystölle, jonka tämä oli lähettänyt Delfoin oraakkelin luokse. Sardeessa Kroisos lupasi antaa Alkmaionille niin paljon kultaa kuin hän pystyisi itse kantamaan pois aarrekammiosta. Alkmaion pukeutui väljimpään vaatteeseensa ja täytti sen laskokset kullalla, ja jalkoihinsa hän oli laittanut tarkoituksella liian isot saappaat, joihin mahtui lisää kultaa. Lopuksi hän vielä täytti suunsa kultapölyllä ja laittoi sitä myös hiuksiinsa. Kroisos nauroi tempulle ja antoi hänelle vielä lisää kultaa saman verran. Tämä lisäsi huomattavasti alkmaionidien myöhempää vaurautta. Tapahtuma ajoittuu noin vuoteen 590 eaa.

Joskus, kun mukaan ei lueta varhaisempia sukupolvia, häneen viitataan numerolla Alkmaion I.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Alcmaeonidae", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2 3  Smith, William: "Alcmaeon (2)", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
3. ↑  Plutarkhos: *Kuuluisien miesten elämäkertoja*, Solon 11.
4. ↑  Robertson, Noel: The Myth of the First Sacred War.  *The Classical Quarterly*, 1978, 28. vsk, nro 1, s. 38–73. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
5. 1 2  Herodotos: *Historiateos* 6.125.
6. ↑  Isokrates: *De bigis* 10, s. 351.
7. ↑  Nails, Debra: *The People of Plato*, s. 224. Indianapolis: Hackett Publishing, 2002. ISBN 9781603844031. (englanniksi)
**Pahkalammen luostari** oli Ilomantsin itäosassa Vuottoniemen Pahkalammella sijainnut ortodoksinen vanhauskoisten luostari. Luostarin perusti vuonna 1798 vanhauskoisiin kuulunut Aunuksen puolelta Suomeen paennut loismies Marki Alexandrov, ja luostariin asettui rajan yli uskonnollista vainoa paenneita vanhauskoisia. Luostari oli virallisesti kruununtorppa ja luostarin päämies oli kruunun torppari.

Pahkalammen luostari ja toinen vanhauskoisten Ilomantsiin perustama Megrijärven luostari olivat syrjäisiä erämaaluostareita, mutta niissä vieraili silti etenkin paastoaikana vanhauskoisia pyhiinvaeltajia sekä Suomen puolelta Ilomantsista, Sortavalasta, Suistamolta ja Korpiselästä että Venäjän puolelta Aunuksesta. Näiden luostarien lisäksi vanhauskoisilla oli myös 1850-luvulla lyhyen aikaa toiminut erakkokelja Liusvaaran kylässä. Luostarit harjoittivat kaskiviljelyä ja kalastusta, mutta pääasiassa niiden talous perustui varakkaiden pietarilaisten ja moskovalaisten vanhauskoisten porvareiden lahjoituksiin. Lahjoitusten vähentyessä ja virallisen painostuksen lisääntyessä molempien luostareiden toiminta alkoi hiipua 1850-luvulta lähtien.

Pahkalammen luostarissa asui vuonna 1857 kahdeksan miestä ja kaksi naista. Luostarissa oli kaksi rakennusta, ja varsinainen rukoushuone oli kaksikerroksisen päärakennuksen yläkerrassa. Luostari autioitui jo vuoteen 1880 mennessä, ja myöhemmin entinen luostari maineen siirtyi Enso-Gutzeit-yhtiölle. Suomen itsenäistymisen jälkeen entisen luostarin läheisyyteen rakennettiin 1930-luvulla Pahkalammen rajavartioasema. Vuoden 1940 Moskovan rauhansopimuksen jälkeen molemmat entiset luostarit jäivät luovutetulle alueelle.

Lähteet
-------

1. ↑  Museovrasto : Kuukauden esine - huhtikuu 2007 : Vanhauskoisten rukousnauha Ilomantsista
2. ↑  Rajakarjalaiskylät : Hoilola (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kettunen, Ensio: Paikannimet kertovat menneisyydestä.  *Kettusviesti*, 2014, nro 3, s. 5–6. Arkistoitu 4.3.2016.
**Martti Johannes Viluksela**, vuoteen 1907 **Olin** (8. lokakuuta 1889 Lehtimäki – 5. toukokuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, joka toimi yli 40 vuoden ajan rautateiden rakentamisen parissa, vuodesta 1931 koko Suomen ratahankkeissa ja vuodesta 1936 rautateiden rakentamisesta vastanneen rautatiehallituksen rakentamisosaston päällikkönä.

Henkilöhistoria
---------------

Martti Vilukselan vanhemmat olivat kappalainen Fredrik Viluksela ja Aiva Salome Cannelin ja puoliso vuodesta 1916 Alice Berner. Viluksela tuli ylioppilaaksi 1909 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1914. Hän oli Valtionrautateiden ylimääräinen insinööri 1915–1916 ja sitten tie- ja vesirakennusten ylihallituksen palveluksessa Petsamon maantierakennusosaston insinööri 1916–1918. Tämän jälkeen Viluksela toimi rautatietutkijana ja osastoinsinöörinä, Oulun-Nurmeksen, Turun-Uudenkaupungin ja Viipurin-Koiviston ratojen rakentamispäällikkö hän oli 1924–1931. Valtionrautateiden 2. luokan ratainsinööriksi Viluksela nimitettiin 1923 ja 1. luokan ratainsinööriksi 1925. Rautatiehallituksen ratarakentamisosaston apulaisjohtajana hän toimi vuodesta 1931 ja johtajana 1935–1957. Jatkosodan aikana Viluksela oli päämajan rautatieosaston päällikkö. Vilukselalla oli runsaasti luottamustoimia ja asiantuntijatehtäviä, hän julkaisi alaltaan useita julkaisuja ja oli muun muassa *Tekniikan käsikirjan* toimittaja. Hänen kunniakseen lyötätettiin mitali 1954 ja hänelle myönnettiin palveluksistaan kunniamerkki 1955. Eläkkeellä Viluksela toimi Maastotutkimus-yhtiön johtajana.

Julkaisuja
----------

* *Urakalla suoritettavien pengerrystöiden hinnoittelusta rautatierakennuksilla*, 1936
* *Teknilliset määräykset rautatien rakentamisesta*, 1937
* *Rautatierakennuksien työn järjestelystä*, 1937
* *Uudet radat*, 1937
* *Rautatierakennusosasto*, 1937
* *Rautateiden rakennuksen työkoneista ja niiden käyttökustannuksista*, 1941
* *Liikenteen vaikutus rautatien kunnossapitokustannuksiin*, 1942
* *Piirteitä maamme rautateiden rakennuksesta ja kehityksestä*, 1946
* *Heinolan–Lelkolan ja Lahden–Loviisan rautatiekysymysten nykyinen vaihe: johtaja, dipl. ins. M. Vilukselan Lahden kauppakamarin syyskokouksessa 24. 11. 1955 pitämä esitelmä*, 1956
* *Jyväskylän–Jämsänkosken rautatie ja sen antama taloudellinen tulos*, 1960
* *Uudenkaupungin–Peipohjan rautatie ja sen taloudellinen kannattavuus*, 1961
* *Riihimäen-Forssan-Loimaan rautatie ja sen kannattavuus*, 1962

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 977 (Viitattu 3.6.2019)
2. 1 2  Diplomi-insinööri M. Viluksela kuollut. *Helsingin Sanomat*, 8.5.1963, s. 12.
3. ↑  I. Havu, L. Arvi P. Poijärvi, K. J. Immonen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1960*, s. 1035–1036. Helsinki: Otava, 1960.
**Valvontaeläinlääkäri** on kunnaneläinlääkäri, joka valvontaeläinlääkärin virkanimikkeellä tekee eläinsuojelutarkastuksia. Tehtävänä on valvoa pidettyjen eläinten oloja ja hyvinvointia. Valvontaeläinlääkärin työ pohjautuu lainsäädäntöön, muun muassa eläinsuojelulakiin (247/1996). Valvontaeläinlääkäri on viranomainen kunnassa, kaupungissa tai valtion hallinnossa. Valvontaeläinlääkärit tekevät usein viranomaisyhteistyötä etenkin poliisin kanssa.

Valvontaeläinlääkärin toimenkuvaan voivat Suomessa kuulua:*lähde?*

* eläinsuojelutarkastukset
* ilmoituksenvaraisen toiminnan tarkastukset
* luvanvaraisen toiminnan tarkastukset
* hygieniatarkastukset (nk. navettatarkastus)
* alkutuotantotilojen tarkastukset.

Tarkastuseläinlääkäri on teurastamojen toimintaa valvova eläinlääkäri.

Lähteet
-------

1. ↑  Eläinsuojelu: Kuka valvoo eläinten hyvinvointia? js Kuka tekee tarkastuksia? Avi. Viitattu 2.4.2022
2. ↑  Eläinsuojelulaki 247/1996 *Ajantasainen lainsäädäntö. finlex.fi*.  Arkistoitu 14.10.2017. Viitattu 11.8.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Eläinsuojeluasetus 7.6.1996/396 Finlex
**Kaarlo Emil Urpelainen** (29. toukokuuta 1887 Valkjärvi – 26. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen yrittäjä ja yritys- ja järjestöjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Urpelaisen vanhemmat olivat värjäri Heikki Urpelainen ja Edla Sofia Nätkinen ja puolisot 1915–1945 Elsa Siippainen ja vuodesta 1948 Hilkka Jokinen. Urpelainen kävi keskikoulun 1903 ja teki opintomatkoja lukuisiin eri maihin. Hän oli kauppa-apulainen Kivennavalla 1901–1904, Suomalais-Ruotsalaisen kirjakaupan Suomen osaston hoitaja Pietarissa 1904–1913, Emil Zindellin kangastehtaan Pietarin konttorin Suomen osaston hoitaja 1913–1917, Viipurin Tukkukauppa Oy:n perustajaosakas vuodesta 1919 ja toimitusjohtaja 1922–1926, Oy Citex Oil Company Ab:n perustajaosakas ja myyntipäällikkö 1926–1928 ja Oy Citex Öljyntuonti Ab:n pääomistaja ja toimitusjohtaja vuodesta 1928. Hän oli myös Raivolan Kotelotehdas Oy:n perustajaosakas vuodesta 1922 ja johtaja 1922–1926, kustannusyhtiö Juttu-tuvan omistaja 1934–1948, Kirjapaino Tiedon vuodesta 1941, Kirjapaino Tieto Oy:n omistaja 1934–1948 ja Oy Brazilian Trading Ltd:n perustajaosakas ja toimitusjohtaja 1938–1948. Urpelaisella oli myös merkittäviä luottamustehtäviä, kuten Oy Jäteöljy Ab:n johtokunnan puheenjohtajuus 1940–1948, Voiteluöljyntuojain Yhdistyksen varapuheenjohtajuus 1940–1953 ja Öljyntuontikunnan hallintoneuvoston puheenjohtajuus 1942–1949. Hän oli Aleksis Kiven Seuran perustajäsen 1941 ja sen pitkäaikainen puheenjohtaja1941–1961. Kauppaneuvoksen arvonimen Urpelainen sai 1948.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kaarlo Urpelainen *Biografiasampo*. Viitattu 28.8.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 921. Viitattu 28.8.2022.
**Arvi Olavi Halinen** (1. elokuuta 1912 Pietari – 1. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen juristi, virkamies, korualan yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Halisen vanhemmat olivat suutari, mallimestari Juho Halinen ja Maria Karonen ja puoliso vuodesta 1941 Helka Maria Mäntylä. Halinen kävi kaksi luokkaa Viipurin suomalaista lyseota 1923–1924 ja Tampereen klassillista lyseota 1926–1928 ja tuli ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1931. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1940 ja oli auskultantti Viipurin hovioikeudessa 1940. Lainopin kandidaatti hänestä tuli 1949. Hän oli Helsingin kaupungin verovalmisteluviraston verovalmistelija 1938 ja 1941, Varjostin Oy:n kirjanpitäjä ja toimitusjohtaja 1939–1940, Vilppulan nimismiespiirin vt. nimismies 1940, maatalousministeriön asutusasiainosaston ylimääräinen esittelijä 1941–1945, luovutetun alueen teollisuudenharjoittajain selvitystoimiston lakimies 1944–1945, Oy A. Tillanderin, Koruteollisuus Tillander Oy:n ja Oy ATO-Koru Ab:n lakimies ja johtokunnan jäsen 1945–1948, Koruteollisuus Tillander Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1948 ja hallituksen jäsen vuodesta 1966 sekä Pirkan Kulta Oy:n hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1949 ja toimitusjohtaja vuodesta 1966 ja Oy ATO-Koru Ab:n toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1958. Halisella oli myös lukuisia luottamus- ja asiantuntijatehtviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1968.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arvi Halinen *Biografiasampo*. Viitattu 23.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 172. Viitattu 23.10.2022.
3. ↑  Kuolleita. Kauppaneuvos Arvi Halinen.  *Uusi Suomi*, 8.2.1970, nro 37, s. 17. Kansalliskirjasto. Viitattu 23.10.2022.
**Nils Holgersson Orénto** (10. huhtikuuta 1922 Tuusula – 2010) oli suomalainen puutarha-arkkitehti. Hän teki valtaosan urastaan Ruotsissa ja vaikutti myös Tapiolan puutarhakaupungin muotoutumiseen.

Ura
---

Orénto opiskeli arkkitehtuuria Teknillisessä korkeakoulussa ja suoritti puutarhateknikon tutkinnon 1940-luvulla. Hän opiskeli puutarha-arkkitehtuuria myös Landbohøjskolessa Kööpenhaminassa. Orénto työskenteli uransa alussa Puutarhataito Oy:ssä. Hän muutti Ruotsiin 1946 ja aloitti työt puutarha-arkkitehti Carl Blomqvistin palveluksessa. Oman suunnittelutoimistonsa, Nils H. Orénto Trädgårdsarkitekt FST:n, hän perusti Tukholmassa 1949. Toimisto sai sivukonttorin Helsingin seudulle 1950-luvulla.

Orénto laati Tapiolan itäisen lähiön yleissuunnitelman 1953–1955. Hän suunnitteli muun muassa Otsolahden ympäristön muuttamisen luonnonpuistoksi. Hän palasi Ruotsiin 1955 ja suunnitteli asuinalueita 1950–1970-luvuilla. Hän suunnitteli myös sairaalaympäristöjä Pohjois-Afrikkaan, Lähi-Itään ja Vietnamiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ekonomitalon arkkitehdit : Nils Orénto (1922–2010) As Oy Ekonomitalo. Viitattu 20.7.2023.
2. ↑  Vem är Vem? / Stor-Stockholm 1962 Project Runeberg. Viitattu 20.7.2023. (ruotsiksi)
3. ↑  RUOLAN ALUEEN KEHITTÄMISSUUNNITELMA  2013. Lahden ammattikorkeakoulu. Viitattu 20.7.2023.
**Vuoden 1993 Itä-Länsi-ottelu** pelattiin Sotkamossa Hiukan pesäpallostadionilla 25. heinäkuuta 1993. Miesten ottelun voitti Lännen joukkue juoksuin 4-5. Miesten Idän joukkueeseen kuuluivat lyöntijärjestyksessä kolmospolttaja Janne Vuorinen, kolmosvahti Riku Kytösalmi, kakkosvahti Kari Hakkarainen, ykkösvahti Vesa Mikkola, lukkari Olli Hartikainen, kakkoskoppari Markku Lintunen, kakkospolttaja Pasi Pirinen, sieppari Juha Nieminen, kolmoskoppari Sami Sirviö, jokeripelaaja Jukka Holttinen, jokeripelaaja Jorma Parviainen, jokeripelaaja Kari Tapanen ja jokeripelaaja Eero Okkonen. Lännen joukkueeseen kuuluivat lyöntijärjestyksessä kolmoskoppari Mika Laatikainen, kolmospolttaja Veijo Turpela, kakkospolttaja Kari Myllyniemi, ykkösvahti Jan Hautala, kolmosvahti Vesa Liikala, kakkoskoppari Asko Laine, kakkosvahti Tuomo Tallbacka, sieppari Heikki Reunanen, lukkari Matti Iivarinen, jokeripelaaja Simo Eerikäinen, jokeripelaaja Kari Kallio, jokeripelaaja Mika Sivunen ja jokeripelaaja Arto Puumalainen. Kentän parhaana palkittiin Idän Janne Vuorinen.

Lähteet
-------

1. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Itä–Länsi-ottelu |
| --- |
|  |
| Ottelut | 
* 1932
* 1933
* 1934
* 1935
* 1936
* 1937
* 1938
* 1939
* 1940
* 1943
* 1945
* 1946
* 1947
* 1948
* 1949
* 1950
* 1951
* 1952
* 1953
* 1954
* 1955
* 1956
* 1957
* 1958
* 1959
* 1960
* 1961
* 1962
* 1963
* 1964
* 1965
* 1966
* 1967
* 1968
* 1969
* 1970
* 1971
* 1972
* 1973
* 1974
* 1975
* 1976
* 1977
* 1978
* 1979
* 1980
* 1981
* 1982
* 1983
* 1984
* 1985
* 1986
* 1987
* 1988
* 1989
* 1990
* 1991
* 1992
* 1993
* 1994
* 1995
* 1996
* 1997
* 1998
* 1999
* 2000
* 2001
* 2002
* 2003
* 2004
* 2005
* 2006
* 2007
* 2008
* 2009
* 2010
* 2011
* 2012
* 2013
* 2014
* 2015
* 2016
* 2017
* 2018
* 2019
* ~~2020~~
* 2021

 |
|  |
| Luettelot | 
* 10 Itä-Länsi-ottelua pelanneet

 |

 |
Vasili Maksimov: *Taiteilijan omakuva*.
**Vasili Maksimovitš Maksimov** (ven. Васи́лий Макси́мович Макси́мов; 29. tammikuuta (J: 17. tammikuuta) 1844 Lopinonin kylä, Novgorodin kuvernementti – 1. joulukuuta (J: 18. marraskuuta) 1911 Pietari) oli venäläinen taidemaalari, merkittävä *peredvižnikkien* eli Vaeltajiksi kutsutun, kiertäviä taidenäyttelyitä järjestäneen taiteilijayhdistyksen jäsen.

Maksimovin perhe kuului lähellä Uutta Laatokankaupunkia sijaitsevan Lopinonin kylän talonpoikaissäätyyn. Jäätyään nuorena orvoksi hän työskenteli ikonipajassa, jossa sai ensimmäiset maalausoppinsa. Vuonna 1863 hän aloitti opinnot Keisarillisessa taideakatemiassa ja liittyi 1864 taiteilijoiden artteliin. Taiteilijoiden epämuodollinen yhteenliittymä vaikutti vain vuoden, jonka jälkeen se hajaantui. Tuona aikana Maksimov maalasi teoksen *Sairas lapsi*, josta sai Akatemian kultamitalin.

Ateneumin taidemuseon kokoelmissa on Vasili Maksimovin maalaus *Venäläinen tuvansisusta* (1872).

Vasili Maksimovin maalauksia
----------------------------

* Insinööripoika, 1871*Insinööripoika,* 1871
* Noita saapuu maalaishäihin, 1875*Noita saapuu maalaishäihin,* 1875
* Sairas mies, 1881*Sairas mies,* 1881
* Kaikki menneisyydessä, 1889*Kaikki menneisyydessä,* 1889

Lähteet
-------

1. ↑  Valtion Taidemuseon luettelo[vanhentunut linkki]

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vasili Maksimov**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Brandt ja Guillaume vaalikiertueella 1974
**Günter Guillaume** (1. helmikuuta 1927 – 10. huhtikuuta 1995) oli Itä-Saksan valtiollisen turvallisuuselimen Stasin agentti. Vuodesta 1956 lähtien Länsi-Saksassa toiminut Guillaume paljastui lopulta vuonna 1974 toimiessaan liittokansleri Willy Brandtin avustajana.

Willy Brandt ja Günther Guillaume
Seuranneen skandaalin johdosta Brandt joutui eroamaan tehtävistään ja Guillaume tuomittiin 13 vuodeksi vankeuteen vakoilusta syytettynä. Hänen vaimonsa **Cristelin** saaman vankeusrangaistuksen pituus oli kahdeksan vuotta. Guillaume vapautettiin vuonna 1981 vaihtokaupassa länsimaisiin vakoojiin, jotka olivat jääneet kiinni itäblokin alueella.

Guillaume julkaisi vuonna 1988 omaelämäkerrallisen teoksen *Die Aussage*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Adrienne Armstrong** (o.s. Nesser, s. 6. lokakuuta 1969 Minnesota, Yhdysvallat) on Green Day -yhtyeen laulajan Billie Joe Armstrongin vaimo. Hän suunnittelee punk-henkisiä vaatteita Adeline Street -vaatemerkille, jonka hän omistaa miehensä kanssa. Heillä on myös yhteinen levy-yhtiö Adeline Records, ja tekevät paljon hyväntekeväisyystyötä.*lähde?*

Adrienne tapasi Billie Joen, kun Green Day oli esiintymässä Minnesotassa vuonna 1990. Adrienne ja Billie Joe menivät naimisiin 2. heinäkuuta vuonna 1994. Heillä on kaksi lasta, Joseph Marciano "Joey" Armstrong (s. 1995) ja Jakob Danger Armstrong (s. 1998).*lähde?*

Billie Joe on tehnyt useita kappaleita vaimostaan ja avioliitostaan. Adriennesta kertovia lauluja ovat muun muassa *2000 Light Years Away*, *80*, *Redundant*, *Church On Sunday*, *Worry Rock* ja *Walking Alone*.*lähde?*

Aiheesta muualla
----------------

* Adeline Recordsin kotisivu
* Adeline Street -vaatemerkin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Billie Joe GreenDayAuthority.comissa
**Kemin valtaus** (myös nimellä **Kemin taistelu**) oli 1.–8. lokakuuta 1944 käyty Lapin sodan taistelu.

Lapin sodan alkaessa suurin osa Kemistä oli saksalaisjoukkojen valvonnassa. Ainoastaan Kemiyhtiön ja Veitsiluodon tehtaiden suojaksi oli Luttojoelta siirretty pataljoonan vahvuinen osasto Pennanen.

Taistelu Kemin kaupungista alkoi 1. lokakuuta aamuyöllä kello kaksi, samana päivänä jolloin tehtiin Tornion maihinnousu. Suomalaiset valtasivat Ajoksen saaren ja Kraaselin sillan pienen taistelun jälkeen. Sillan saksalaiset kuitenkin valtasivat heti aamulla takaisin.

Pennasen avuksi kenraaliluutnantti Siilasvuo lähetti eversti August Kuistion johtaman 15. prikaatin, joka oli jo saanut kosketuksen uuteen viholliseen Olhavan taistelun aikana. Prikaatin eteneminen oli hidasta perääntyvien saksalaisten tuhotessa ja miinoittaessa siltoja ja teitä.

Prikaatin osasto Ojala saapui 5. lokakuuta Veitsiluotoon ja sai yhteyden osasto Pennaseen. Hyökkäysvalmistelut aloitettiin vasta, kun prikaatin pääosat olivat saapuneet 6. lokakuuta Kemiin. Tiedustelujoukkojen tietojen perusteella tiedettiin, että suurin osa saksalaisista oli asemissa kaupungin eteläpuolella. Eversti Kuistio antoi illalla 6. lokakuuta hyökkäyskäskyn, jonka mukaan suuren osan prikaatista tuli kiertää kaupungin itäpuolelle ja aloittaa hyökkäys sieltä 7. lokakuuta klo 11. Samaan aikaan joukkojen muiden osien oli hyökättävä saksalaisten asemiin etelästä.

Hyökkäys kaupungin itäpuolen metsistä yllätti saksalaiset. Kiivaiden taistelujen jälkeen saksalaiset jäivät lähes saarroksiin, mutta osa heistä onnistui kuitenkin pakenemaan kaupungista. Vangiksi suomalaiset saivat 500 saksalaista. Suomalaisten tavoitteena oli saada Kemijoen ylittävät sillat ja lentokenttä ehjinä haltuunsa, mutta saksalaiset ehtivät ne tuhota.

Saksalaiset pommittivat teollisuuslaitoksia syöksypommittajillaan. Taistelujen yhteydessä tuhoutui myös muun muassa Karihaaran kansakoulu ja useita liikerakennuksia. Kolmetoistakerroksinen kaupungintalo yritettiin tuhota räjähdyspanoksin, mutta vaikka rakennus kärsikin suuria vaurioita, pysyi se kuitenkin pystyssä. Asuinrakennuksia tuhoutui 76. Kemin taistelut katsotaan päättyneeksi 8. lokakuuta klo 10.00, kun saksalaiset räjäyttivät Kemijoen sillat. Saksalaisten tappiot olivat satoja kaatuneita. Suomalaiset menettivät kaatuneina tai haavoittuneina yhteensä noin 500 miestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hedman, Ossi: "6. Saksalaissota syksyllä 1944. Kemin uhri viime sodissa", *Kemin kaupungin historia. 2. osa*, s. 859–863. Kemi: Pohjolan Sanomat Oy, 1976. ISBN 951-99060-1-0.
2. 1 2  Karplund, Heikki: "Kemin taistelu 1.10.-8.10.1944", *Jatuli XI*, s. 155-159. Kemi: Kemin Kotiseutu- ja museoyhdistys, 1967. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3 4  Pakkala, Keijo: "Kemin valtaustaistelut 1944", *Jatuli XV*, s. 75–92. Kemi: Kemin kotiseutu- ja museoyhdistys, 1975. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Historialliset tapahtumapaikat *Kemi*. Viitattu 5.9.2021.
**Mervin taistelu** oli 2. joulukuuta 1510 lähellä Merviä nykyisessä Turkmenistanissa käyty taistelu safavidien hallitsija Isma'il I:n ja uzbekkikaani Muhammad Šaibanin armeijoiden välillä. Taistelu päättyi safavidien selvään voittoon ja Muhammad Šaibanin kuolemaan. Safavidit eivät kuitenkaan kyenneet kukistamaan uzbekkeja kokonaan, vaan he säilyivät edelleen uhkana valtakunnan itärajoilla.

Tausta
------

Taistelu Mervin ulkopuolella vuonna 1510.
Safavidien perustaja Isma'il I oli julistanut itsensä šaahiksi Tabrizissa 1500-luvun alussa ja hän laajensi nopeasti valtakuntaansa Irakista ja Iranin ylängöltä Luoteis-Iraniin ja Azerbaidžaniin. Isma'ilin laajentaessa valtakuntaansa lännessä idästä nousi uhka. Kaani Muhammad Šaibani oli vallannut johtamiensa uzbekkien tuella Transoxianaan. Uzbekit oli tuolloin ylänimitys Amudarjan takaisille turkkilais-mongolilaisille paimentolaisheimoille. 1500-luvun alussa he kukistivat edelleen Amurdarjan toisella puolella hallinneen Khorasmian timuridihallitsijan. Herat vallattiin vuonna 1507, minkä jälkeen heillä ei ollut enää estettä etenemiselle kohti Iranin ylänköä. Yhteenotosta safavidien ja uzbekkien välillä tuli väistämätön.

Taistelu
--------

Isma'ilin ja Šaibanin joukot kohtasivat Mervissä 2. joulukuuta 1510. Uzbekkeja oli noin 28 000 ja safavideja noin 17 000. Safavidien onnistui kuitenkin väijyttää suurempi uzbbekkiarmeija. Taistelu päättyi safavidien selvään voittoon ja uzbekkien perin pohjaiseen tappioon. Muhammad Šaibani sai surmansa taistelussa hänen yrittäessään paeta taistelukentältä. Isma'il teetätti hänen pääkallostaan kullatun juomakupin, jonka hän lähetti varoituksena kilpailijalleen osmani-sulttaanille.

Seuraukset
----------

Uzbekit olivat menettäneet taistelussa heidän eri klaanejaan koossapitäneen johtajansa ja Isma'il oli varmistanut asemansa Iranin ylängön hallitsijana. Voitto ei kuitenkaan täysin lopettanut uzbekkien uhkaa valtakunnan itärajalla. Yritykset valloittaa uzbekkien Transoksania kariutuivat seuraavien vuosien aikana. Isma'ilin voittokulku katkesi vuonna 1514 hänen kärsittyään tappion Čalderanin taistelussa osmaneja vastaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Andrei Sergejeff: *Afganistanin historia - Silkkitietä kulttuurien risteykseen*, s. 118, 122–123. Gaudeamus Helsinki University Press, 2011. ISBN 978-952-495-219-4.
2. 1 2  Roger M. Savory, Ahmet T. Karamustafa: ESMĀʿĪL I ṢAFAWĪ *Encyclopaedia Iranica*. Viitattu 25.10.2019. (englanniksi)
3. 1 2  Ismāʿīl I *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 25.10.2019. (englanniksi)
Fredrik III, David Klöker Ehrenstrahlin maalaama muotokuva.
**Fredrik III** (saks. *Friedrich*; 22. joulukuuta 1597 Schleswig – 10. elokuuta 1659 Tönning) oli Holstein-Gottorpin herttua vuosina 1616–1659. Hänen valtakautensa lopussa herttuakunta saavutti suvereniteetin suhteessa Tanskaan.

Fredrik III:n vanhemmat olivat Holstein-Gottorpin herttua Juhana Aadolf ja Tanskan prinsessa Augusta, joka oli kuningas Fredrik II:n tytär. Fredrik III tuli herttuaksi isänsä kuoltua vuonna 1616. Hän oli uskonnollisissa kysymyksissä aikaansa nähden suvaitsevainen ja salli hollantilaisten arminiolaisten ja katolilaisten asettua herttuakuntaansa vuonna 1621 perustettuun Friedrichstadtin kaupunkiin. Edistääkseen kauppasuhteita hän perusti vuonna 1633 lähetystön Venäjälle ja vuonna 1636 Persiaan. Fredrik nai vuonna 1630 Saksin vaaliruhtinaan Juhana Yrjö I:n tyttären Maria Elisabetin, jonka kanssa hän sai 16 lasta.

Vaikka Holstein-Gottorp oli vielä läänityssuhteessa Tanskaan, Fredrik III pyrki suojelemaan kolmikymmenvuotisen sodan aikana herttuakuntaansa hävitykseltä kohtelemalla ystävällisesti sen läpi kulkeneita Tanskan vihollisten armeijoita, kuten Albrecht von Wallensteinin ja Johann Tillyn komentamia keisarillisia armeijoita vuonna 1627 sekä Lennart Torstensonin ruotsalaista armeijaa Ruotsin ja Tanskan välisen sodan aikana vuonna 1643. Sodan jälkeen hän alkoi lähentyä Ruotsia. Vuonna 1654 Fredrik III:n tytär Hedvig Eleonoora meni naimisiin Ruotsin uuden kuninkaan Kaarle X Kustaan kanssa, ja vuonna 1657 Fredrik III solmi salaisen liiton Ruotsin kanssa. Myöhemmin samana vuonna Tanska liittyi sotaan Ruotsia vastaan ja valtasi Holstein-Gottorpin linnoitukset, mutta seuraavan vuoden Roskilden rauhassa sen oli tunnustettava Fredrik III:n suvereeni asema hänelle kuuluneessa osassa Schleswigin herttuakuntaa. Sodan puhjettua pian uudelleen Fredrik pakeni Tönningiin, jossa hän kuoli vuonna 1659. Hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Kristian Albrekt.

Fredrik III oli kiinnostunut tähtitieteestä ja muistakin tieteistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  *Nordisk familjebok* (1908), s. 1292–1293 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 14.9.2023.
2. 1 2 3 4 5  Hermann Kellenbenz: Friedrich III. (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1961), Deutsche Biographie. Viitattu 14.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fredrik III (Holstein-Gottorp)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |