recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Askolan Itäpuolen työväentalo** oli Askolan kunnassa Särkijärven rannalla sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Askolan Itäpuolen työväenyhdistys oli kunnan ensimmäinen työväenyhdistys, se perustettiin vuonna 1905. Aluksi yhdistyksen kokoukset pidettiin jäsenten asunnoissa ja välillä myös talollisten luovuttamissa tiloissa. Vuonna 1909 yhdistys osti tontin ja Tiilään työväenyhdistykseltä vanhan riihen, joka siirrettiin tontille. Yhdistyksen puheenjohtaja Johan Tähtelä laati työväentalon piirustukset. Työväentalo valmistui syksyllä 1910. Yhdistyksen jäsenet olivat kukin lainanneet työväentalon rakennuskustannusten peittämiseen 20 markkaa ilman korkoa. Kansalaissodan aikana talo oli suljettuna, ja se avattiin käyttöön vuoden 1918 toukokuussa. Työväenyhdistys liittyi syntyneessä hajaannusvaiheessa Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen, mikä aiheutti talon sulkemisen kommunistisena uudelleen. Yhdistys palasi SDP:n jäsenyyteen kuitenkin vuonna 1923, ja talo saatiin käyttöön.

Vuonna 1946 pidettiin työväenyhdistyksen 40-vuotisjuhla. Osallistujat muistelivat talon olleen jo tuolloin melko heikossa kunnossa. Muutamaa vuotta myöhemmin yleisötilaisuudet talossa kiellettiin. Työväenyhdistyksen toiminnan hiipuminen ja loppuminen kokonaan 1950-luvulla jätti myös työväentalon rappeutumaan.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Urheiluseura Särkijärven Yritys, joka oli maineikas pyöräilyseura, oli talon ahkera käyttäjä. Talon vihkiäisissä vuonna 1910 juhlasali oli täynnä juhlayleisöä. Ohjelmassa oli muun muassa runonlausuntaa, puhe ja näytäntö. Soitosta huolehti seitsenhenkinen jousiorkesteri. Iltamien ohjelmassa oli tavanomaisesti muun muassa kertomus, esitelmä, näytelmä ja ilveilyä. Lopuksi oli tunti tanssia.Työväentalolla järjestettiin myös järjestötoiminnan opastuskursseja päättäjäisjuhlineen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
2. ↑  Työläinen *digi.kansalliskirjasto.fi*.  11.1.1910, no 126. Viitattu 23.11.2022.
3. ↑  Uusimaa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  19.10.1923, no 121. Viitattu 23.11.2022.
4. ↑  Suomen Sosialidemokraatti *digi.kansalliskirjasto.fi*.  17.11.1931, no 313. Viitattu 23.11.2022.
**Elafónisoksen taistelu** käytiin vuonna 1717 nykyisin Kreikkaan kuuluvan Elafónisoksen saaren edustalla, kun Venetsian laivasto hyökkäsi osmanien laivaston kimppuun. Taistelu päättyi Venetsian voittoon.

Taistelu
--------

Karlowitzin rauhassa vuonna 1699 osmanien valtakunta tunnusti Venetsian oikeudet Elafónisokseen, mutta vuonna 1715 osmanit miehittivät saaren.

Vuonna 1717 venetsialaisamiraali Pizanis lähti hyökkäämään 33 aluksen laivastolla Mánilta osmanien laivaston kimppuun, joka oli ankkuroituneena Sarakínikonlahdella Elafónisoksen eteläpuolella. Osmanien laivastoon kuului 52 purjealusta, neljä kaleeria sekä useita pienempiä aluksia. Laivastot kohtasivat Elafónisoksen länsirannikon edustan pienten Aglýftiksen ja Panagían saarten tuntumassa, jossa alkoi kahdeksan tuntia kestänyt taistelu. Taistelussa Venetsian laivasto upotti kreikkalaisten polttolaivojen auttamana osmanilaivaston. Osmanien laivastoon kuulunut merirosvo Kanka Moustis pelastui taistelusta ja meni Strofádes-nimiselle saariryhmälle Zákynthoksen saaren eteläpuolelle, jossa hän pahoinpiteli 20 erakkoa sekä ryösti Strofádeksen Pantokrátorin luostarin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Giórgos Giaxóglou: History elafonisos.biz. Viitattu 12.5.2012. (englanniksi) (kreikaksi)
**Elafebolia** (m.kreik. Ἐλαφηβόλια, *Elafēbolia*, lat. *Elaphebolia*) oli antiikin kreikkalainen juhla, joka oli omistettu Artemis "Kauriinmetsästäjättärelle". Ateenassa juhlaa vietettiin siitä nimensä saaneen Elafebolion-kuun 6. päivä eli nykyisen maalis-huhtikuun aikoihin.

Muinaisina aikoina Artemiille oli todennäköisesti uhrattu saaliiksi saatuja kauriita (ἔλαφος, *elafos*). Kauriiden käytyä harvinaisemmiksi jumalattarelle alettiin uhrata *elafos*-nimisiä kakkuja, jotka nimestä päätellen oli tehty kauriin muotoon. Juhla tunnettiin monissa kreikkalaisissa kaupungeissa. Ateenassa sitä ei välttämättä kuitenkaan vietetty juurikaan enää klassisella kaudella; oletettavasti juhla alkoi menettää kaupungissa merkitystään 400–300-luvuilta eaa. lähtien muutama päivä sitä myöhemmin vietetyn kaupunki-Dionysian merkityksen kasvaessa.

Hyampoliissa samannimistä juhlaa vietettiin thessalialaisista saadun voiton kunniaksi. Kalydonissa ja Patraissa samankaltainen juhla tunnettiin Artemis Lafrian juhlana nimellä Lafria.

Lähteet
-------

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: ἐλαφηβόλια, τά *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Peck, Harry Thurston: Elaphebolia *Harpers Dictionary of Classical Antiquities*.  1898. Viitattu 5.11.2018.
3. 1 2 3  Smith, William & Wayte, William & Marindin, G. E.: "Elaphebolia", *A Dictionary of Greek and Roman Antiquities*. Boston: Little, Brown and Company, 1890. Teoksen verkkoversio.
4. 1 2  Elaphebolia *Hellenion*. Viitattu 5.11.2018.
5. 1 2  Johnston, Sarah Iles: *Religions of the Ancient World: A Guide*, s. 285. Harvard University Press reference library. Harvard University Press, 2004. ISBN 0674015177. Teoksen verkkoversio.
Zeughaus Unter den Lindeniltä nähtynä.
I. M. Pein suunnittelema näyttelysiipi.
**Deutsches Historisches Museum** (**DHM**; suom. *Saksan historiallinen museo*) on Berliinissä toimiva Saksan historiaa esittelevä kansallinen museo. Se toimii Unter den Lindenin varrella vanhan asevaraston eli Zeughausin tiloissa.

Museon perustivat Saksan liittotasavalta ja Länsi-Berliini vuonna 1987 osana Berliinin kaupungin 750-vuotisjuhlia.[1] Kyseessä oli Helmut Kohlin hallituksen merkittävä historiapoliittinen hanke, joka oli kirjattu jo vuonna 1982 hallitusohjelmaan. Museo oli alun perin tarkoitus sijoittaa Saksan valtiopäivätalon lähelle Spreen mutkan alueelle, ja Kohl ehti jo muuraamaan siellä peruskiven lokakuussa 1987. Museota ei koskaan rakennettu tälle paikalle.[2] Saksan yhdistyttyä vuonna 1990 Itä-Saksan kansallisen historiallisen museon, *Museum für Deutsche Geschichten* (MfDG) kokoelmat siirtyivät uuden museon haltuun. Niihin yhdistettiin myös Zeughausin vanhat asekokoelmat.[1] Samalla uusi museo sai tiloikseen MfDG:n käytössä olleen Zeughausin. Tätä vuonna 1695 rakennettua historiallista arvorakennusta täydennettiin I. M. Pein suunnittelemalla uudella näyttelyhallilla, joka valmistui vuonna 2003.[3] Vuonna 2006 avattiin vuosien ajan valmisteltu uusi perusnäyttely, joka esittelee Saksan historiaa perusteellisesti 2 000 vuoden ajalta.[2] Vuonna 2009 museo siirrettiin Saksan liittovaltion ja Berliinin osavaltion yhteisomistuksesta erityisen itsenäisen säätiön omistukseen.[3]

Museon näyttely pyrkii esittelemään Saksan historiaa kaikessa ristiriitaisuudessaan.[4] Alemmassa kerroksessa esitellään vuoden 1918 jälkeistä lähihistoriaa ja ylemmässä kerroksessa sitä vanhempaa aikaa.[2] Museon yhteydessä toimii suuri käsikirjasto ja museon kokoelmat käsittävät noin 900 000 esinettä.[1] Ensimmäinen näyttelyesine oli vuoden 1841 alkuperäinen painos August Heinrich Hoffmann von Fallerslebenin *Deutschlandliedistä*, jonka liittokansleri Kohl symbolisesti luovutti museolle sen perustamisen yhteydessä 1987.[2]

Lähteet
-------

1. 1 2 3  About us (englanniksi) Deutsches Historisches Museum. Viitattu 28.7.2014.
2. 1 2 3 4  Marjaliisa Hentilä ja Seppo Hentilä: *Berliiniin: retkiä lähihistoriaan*, s. 46–48. 2. uudistettu painos. Kirjapaja, Helsinki 2011.
3. 1 2  Foundation and History (englanniksi) Deutsches Historisches Museum. Viitattu 28.7.2014.
4. ↑  Edelgard Abenstein & Jeannine Fiedler: *Taide & Arkkitehtuuri: Berliini* (suom. Pirkko Roinila), s. 148. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2009. Alkuteos Kunst & Architektur Berlin.

Aiheesta muualla
----------------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Deutsches Historisches Museum**.
* Museon kotisivu (saksaksi)
**Arja Renell** (aik. **Lehtimäki**, s. 1975) on suomalainen ympäristötaiteilija ja arkkitehti.

Taiteellinen työ
----------------

Taiteessa Arja Renell keskittyy ekologisiin ja ympäristöaiheisiin. Hänen työnsä käsittävät installaatioita, tapahtumia ja performansseja. Hän tekee myös julkisia veistoksia.

### Kalle Päätalon muistomerkki

*Kirja*, 2005, Taivalkoski.
*Maaltamuutto*, 2014, Tampere.
Arja Renell suunnitteli kirjailija Kalle Päätalon muistomerkin *Kirja* Päätalon syntymäkuntaan Taivalkoskelle. Vuonna 2005 valmistunut moniosainen teos on kunnan keskustassa Kalle Päätalon torilla. Teos jakaantuu kahteen osaan, toisen muodostaa avoinna oleva kirja ja toisen kirjan lehdistä muodostuva puisto.

*Kirja* sai vuonna 2014 sisarteoksen Tampereelle, jonne Päätalo muutti sodan jälkeen ja jossa hän asui kuolemaansa vuoteen 2000 asti. Teoksen nimi on *Maaltamuutto* ja se sijaitsee Alexandra Siltasen puistossa Tammerkosken vierellä. Teoksessa on osia, jotka ovat peräisin *Kirja*-teoksesta, mutta muuta yhtenevyyttä niillä ei ole. Osat on kiinnitetty louhittuun kallionpintaan ja betonimuuriin. *Maaltamuutto* on oma tulkintansa.

### Pinnan alla

Eräs Renellin teos oli monitaiteellinen tutkimus aiheenaan Talvivaaran/Terrafamen kaivos Sotkamossa tarkasteltuna paikallisten asukkaiden, aktivistien, kalastajien ja kalojen näkökulmasta. Kokonaisuuteen kuului muun muassa *Pinnan alla* -näyttely, jonka pääosan ottaa installaatio ammattikalastajan viimeisen kesän kalastuksesta Nuasjärvellä. Näyttelyyn kuuluivat Renellin videomuistiinpanot, jotka kertovat ihmisten ja kalojen näkökulmia. Näyttelyssä oli myös postikorttisarja, jonka avulla yleisö saattoi protestoida kaivosta vastaan. Näyttely oli esillä Lapinlahden Galleriassa Helsingissä syys–lokakuussa 2018 ja Taidekeskus KulttuuriKauppilassa Iin kunnassa kesä–heinäkuussa 2019. Helsingin näyttelyyn liittyi seminaari, joka järjestettiin Koneen Säätiön tiloissa Lauttasaaren kartanossa 12. lokakuuta 2018. Pinnan alla -taiteellista tutkimusta tukivat Koneen Säätiö ja Suomen Kulttuurirahasto.

Lähteet
-------

1. ↑  Arja Lehtimäki *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 5.4.2020.
2. ↑  Renell, Arja: Arja Renell' *Arja Renell'in vanha kotisivu*.  Arkistoitu 13.9.2017. Viitattu 5.4.2020.
3. 1 2  Renell, Arja: Arja Renell Arja Renell. Viitattu 5.4.2020.
4. ↑  Kirja - kirjailijaprofessori Kalle Päätalon muistomerkki Taivalkosken kunta.  Arkistoitu 12.8.2020. Viitattu 5.4.2020.
5. ↑  Kokko, Tiina: Kalle Päätalolla on muistomerkki nyt myös Tampereella  16.6.2014. Yle. Viitattu 5.4.2020.
6. ↑  Pinnan alla -näyttely, Helsinki  2018. Arja Renell. Viitattu 5.4.2020.
7. ↑  Pinnan alla -näyttely, Ii  2019. KulttuuriKauppila. Viitattu 5.4.2020.
8. ↑  Pinnan alla -seminaari  2018. Arja Renell. Viitattu 5.4.2020.
9. ↑  Rohkeat tekijät: Pinnan alla -seminaari Talvivaaran ympäristötuhoista  2018. Koneen Säätiö. Viitattu 5.4.2020. [vanhentunut linkki]
**Arja Maarit Puhakka** (s. 1957 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija. Puhakka asuu ja työskentelee Paraisten Kirjalassa.

Ura
---

Arja Maarit Puhakka opiskeli kuvanveistoa Kankaanpään taidekoulussa vuosina 1994–1997. Taidekoulun jälkeen hän opiskeli muun muassa Tallinnan (1996) ja Prahan (1997) Taideakatemioissa ja on osallistunut useaan performanssityöpajaan ja myös Kulttuurirahaston järjestämälle Muotokuvakurssille Savonlinnassa. Puhakka osallistui vuosina 2010 ja 2011 Turun taideakatemian kuvataiteen erikoistumisopintoihin (omakuvalliset menetelmät). Arja Maarit Puhakka on suorittanut myös filosofian lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1994 pääaineenaan biologia ja filosofian maisterin tutkinnon pääaineena taidehistoria vuonna 2014 Turun yliopistossa. Puhakka käyttää kuvanveistossa materiaalina kiveä ja pronssia, mutta tekee myös installaatioita eri materiaaleja yhdistäen. Hän tekee myös ympäristötaidetta ja performansseja.

Puhakka on pitänyt 2000-luvulla 16 yksityisnäyttelyä ja osallistunut noin 30 ryhmä- ja yhteisnäyttelyyn.

Julkiset työt
-------------

### Kankaanpää

Kankaanpäässä on kolme Puhakan julkista työtä:

* *Hammerklavier*, 1997, valkoista marmoria ja mustaa dioriittia
* *Löydetty aika*, 1998, yhdessä Anitta Toivion, Timo Hannusen, Tero Liljamon, Marko Mertalan, Ilpo Heinäsen ja Mikko Karvisen kanssa
* *Mietiskelijät*, 1998, yhdessä Antti Immosen ja Mauri Lehikoisen kanssa.

Lisäksi Puhakka on suunnitellut Kankaanpään seurakunnalle Hautausmaan portit Kappelikadulle. Työ on seurakunnan järjestämän Kankaanpään taidekoulun opiskelijoille tarkoitetun suunnittelukilpailun voittajatyö nimeltään *Arbus*. Kilpailu käytiin vuosina 1996–1997 ja portit valmistuivat 1999.

### Loimaa

Loimaan patsaspuistossa on kaksi Puhakan ympäristöteosta, jotka ovat molemmat vuodelta 2003. Teokset ovat *Pakettipelto* ja *Yhteys*.

### Tampere

Tampereen Vuoreksen alueella on yksi Puhakan työ, teoksen nimi on *Hahtuvat* ja se valmistui vuonna 2017.

### Valokuvia julkisista töistä

* Pakettipelto, 2003, Loimaa.*Pakettipelto*, 2003, Loimaa.
* Yhteys, 2003, Loimaa.*Yhteys*, 2003, Loimaa.
* Hahtuvat, 2017, Tampere.*Hahtuvat*, 2017, Tampere.

Lähteet
-------

1. ↑  Arja Maarit Puhakka *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 11.4.2020.
2. 1 2 3  Puhakka, Arja Maarit: Arja Maarit Puhakka CV (PDF)  2019. Arja Maarit Puhakka.  Arkistoitu 11.4.2020. Viitattu 11.4.2020. (suomeksi) (englanniksi)
3. 1 2  Kankaanpään Taidekehän työt  2013. Kankaanpään kaupunki.  Arkistoitu 23.10.2018. Viitattu 11.4.2020.
4. ↑  Julkisia veistoksia Loimaan taidemuseo. Viitattu 11.4.2020.
5. ↑  Taideteokset Vuoreksessa Vuores Palvelu Oy. Viitattu 11.4.2020. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Puhakan kotisivut
**Arja Aulikki Toivonen** (s. 28. huhtikuuta 1946 Juupajoki) on suomalainen taidemaalari. 
Toivonen opiskeli Vapaassa taidekoulussa 1965-1966, Münchenin taideakatemiassa 1967-69 ja Düsseldorfin taideakatemiassa 1969-74, Saksassa. Toivonen sai Düsseldorfin opintoajoiltaan vahvoja vaikutteita ja kiinnostuksen alkuperäiskansoihin opettajaltaan Joseph Beuysilta. Hänellä on ollut lukuisia yksityisnäyttelyitä muun muassa Oulun taidemuseossa vuonna 1992 ja Tarton taidemuseossa Virossa vuonna 2002. Nykyään hän pitää näyttelyitä lähinnä Etelä-Amerikassa, joista viimeisimmät Casa de la Cultura Benjamin Carrionissa, Quitossa, Ecuadorissa vuonna 2013 ja Perun ulkoministeriön tiloissa, Centro Cultural Inga Garcilasossa, Limassa vuonna 2015. Hänen työskentelytapoihinsa kuuluvat öljy ja guassi.

Toivonen on asunut ja työskennellyt Etelä-Amerikassa (Ecuadorissa, Perussa, Kolumbiassa ja Boliviassa) vuodesta 1974. Tutustuminen alkuperäiskulttuuriin, muun muassa Macchu Picchuun, Valle Sagradoon, Tiwanakuun ja arkeologisiin kaivauksiin synnyttivät hänen esi-kolumbiaaniset mytologiset teoksensa. Viime vuosina aihemaailma on laajentunut eri heimojen uskomuksista vanhoihin rituaaleihin sekä shamanismiin. 

Toimittaja Pekka Koli teki Yle TV2:lle Arja Toivosesta kulttuuriohjelman "Paccha Mama" vuonna 1989. Antroposofi ja tutkija Erika Plattner julkaisi vuonna 2017 Toivosesta teoksen "Arja Aulikki Toivonen: Ein Leben in der mythologischen und symbolischen Kunst in Lateinamerika".

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Taiteilijaseura: *Kuvataiteilijat*. Suomen Taiteilijaseura / Kustannus Oy Taide, 2004.
2. ↑  Oulun Taidemuseo: *Arja Toivonen, Pasado y futuro ,Oulun Taidemuseon julkaisuja 21*. Oulun Taidemuseo.
3. ↑  Suomen Taiteilijaseura: [Kuvataiteilijamatrikkeli Kuvataiteilijamatrikkeli]
4. ↑  Kansallisgalleria: [Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta Kirjav@]
Carl August Schulman
**Carl August Schulman** (15. syyskuuta 1861 Helsinki – 1918 Pietari) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti.

Avioliiton ulkopuolella syntyneen Schulmanin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Alexander Leonard Carl Schulman ja tämän perheen kotiopettajatar Charlotta Augusta Matilda Thitz. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1889 oli Maria Alexandrovna Petrovsky ja toinen vuodesta 1901 Sofia (Sonja) Alexandrovna Westenrijk. Myös Schulmanin velipuolista Carl Magnus Hugosta ja Carl Fredrikistä tuli kenraaleita.

Carl August Schulman tuli oppilaaksi Venäjän meriministeriön teknilliseen oppilaitokseen 1876 ja opiskeli samalla 2. Konstantinin kadettikoulussa Pietarissa. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1881 ja komennettiin palvelukseen Henkivartioväen Izmailovon rykmenttiin. Schulman ylennettiin luutnantiksi 1885. Hän suoritti 1885–1888 Nikolain yleisesikunta-akatemian 1. luokan Pietarissa ja yleni jälkimmäisenä vuonna alikapteeniksi. Kapteeniksi Schulman ylennettiin saman vuoden joulukuussa ja määrättiin 7. jalkaväkidivisioonan esikunnan vanhemmaksi adjutantiksi. Lokakuusta 1889 lokakuuhun 1890 hänet oli komennettu komppanianpäälliköksi 38. Tobolskin jalkaväkirykmenttiin.

Schulman ylennettiin everstiluutnantiksi 1892 ja määrättiin Varsovan sotilaspiirin esikunnan vanhemmaksi adjutantiksi. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Novogeorgievskin linnoituksen esikunnan rintamaosaston päälliköksi. Everstiksi 1896 ylennetty Schulman oli komennettu pataljoonankomentajaksi 3. Novogeorgievskin linnoitusjalkaväkirykmenttiin vuonna 1897, huhtikuussa seuraavana vuonna hänet määrättiin Kertšin linnoituksen esikuntapäälliköksi ja lokakuussa 1899 Sevastopolin linnoituksen esikuntapäälliköksi. Tykistöön hänet oli komennettu palvelukseen kesällä 1903, minkä jälkeen hänet määrättiin 50. Bialystokin jalkaväkirykmentin komentajaksi Puolaan.

Kenraalimajuriksi Schulman ylennettiin 1906, jolloin hänet määrättiin Kronstadtin linnoituksen esikuntapäälliköksi. Vuonna 1909 hänet siirrettiin Osowiecin linnoituksen päälliköksi Puolaan. Schulman yleni kenraaliluutnantiksi huhtikuussa 1912. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän johti Osowiecin puolustusta, osallistuen taisteluihin talvella 1914–1915. Hänet siirrettiin kuitenkin sairauden takia Väinänlinnan sotilaspiirin upseerireserviin huhtikuussa 1915 ja toivuttuaan 36. reservijalkaväkiprikaatin komentajaksi. Kesäkuussa 1916 Schulman nimitettiin 102. jalkaväkidivisioonan komentajaksi, mutta sairaus uusiutui ja hänet siirrettiin Kiovan sotilaspiirin upseerireserviin lokakuussa. Sodan lopun hän hoiti terveyttään Krimillä. Bolševikit vangitsivat Schulmanin 1918 ja kuljettivat hänet Pietariin, missä vangittuna ollessaan hän menehtyi kidutukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Carl August Schulman *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 19.4.2020)
Varistaipaleen kanava on Juojärven reitin eteläinen päätepiste.
**Juojärven reitti** on Vuoksen vesistöön kuuluva Heinäveden reitin alkupäähän Varisveteen laskeva Kallaveden reitin itäinen haara. Reitti sijaitsee pääosin Heinäveden, Kaavin, Outokummun ja Tuusniemen sekä vähäisessä määrin myös Juuan ja Liperin alueilla. Siihen kuuluvat Varistaipaleen ja Taivallahden kanavat sekä suurina järvinä Juojärvi, Rikkavesi ja Kaavinjärvi. Se purkaa vetensä Palokissa sijaitsevan Pohjois-Karjalan Sähkö Oy:n omistaman vesivoimalaitoksen kautta Kallaveden tasolle pudotuskorkeuden ollessa 19,7 metriä.

Juojärven reittiä on käytetty ainakin 1700-luvulta teollisen toiminnan kuljetusväylänä. Puunuitto ja myöhemmin myös malmin kuljetus ovat olleet tärkeässä osassa vesitien hyödyntämisessä. Palokissa, reitin päätepisteessä, on ollut vesivoimaan perustuvaa puun sahaustoimintaa ainakin 1700-luvulta, ja sinne on pystytty keräämään vesireittejä hyödyntäen puuraaka-ainetta laajalta alueelta. Kanavointien valmistuttua 1900-luvun alussa, myös kuljetukset laajemmalle alueelle, aina ulkomaille asti Saimaan kanavan kautta, tulivat mahdollisiksi.

Reitti on myös suosittu venematkailun kohde, koska Valamon luostari sijaitsee Juojärven eteläisellä rannalla, ja lisäksi Varistaipaleen kanava suurine korkeuseroineen ja moniosaisine sulkuineen houkuttaa turisteja alueelle. Täyssinän rauhan rajamerkkejä on Ohtaansalmessa ja Kaavinjärven pohjoispäässä. 

Reittiin kuuluva Vaikkojoki sijaitsee Kaavilla ja Juuassa. Se on tunnettu melontareitti ja kalastusmatkailukohde.

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjois-Savon ulkoilureitit

Heinävesi

|  |  |
| --- | --- |
| Taajamat | Hasumäki (kirkonkylä) · Karvio · Kerma · Palokki · Sarvikumpu · Varistaipale · Vihtari |
| Kylät | Hevonlahti · Kansala · Karhilantaipale · Koivumäki · Kuittua · Kypäräjärvi · Lajunlahti · Lampu · Lepikkomäki · Malkkila · Niinimäki · Näätänmaa · Papinniemi · Pilppa · Petruma · Polvijärvi · Pyylinsaari · Pölläkkä · Raaminmäki · Rummukkala · Sappu · Sompasaari · Syrjä · Särkelä · Säynämö · Tetrivaara · Timonmäki · Vaaluvirta · Vahvalahti · Viitalahti |
| Nähtävyydet | Valamon luostari · Lintulan luostari · Valamon luostarin pääkirkko · Valamon luostarin talvikirkko · Valamon luostarin vanha kirkko · Lintulan luostarin kirkko · Heinäveden kirkko |
| Liikenne | Heinäveden reitti · Varistaipaleen kanava · Taivallahden kanava · Karvion kanava · Kerman kanava · Vihovuonteen kanava · Pilpan kanava · Koukunpolvi · Heinäveden rautatieasema · Syrjän rautatieasema · Vihtarin rautatieasema |
| Vesistöt | Kermajärvi · Juojärvi · Petrumajärvi· Iso-Vihtari |
| Muuta Heinäveteen liittyvää | Heinäveden historia · Vaakuna · Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta · Heinäveden Höyrylaiva Oy · Kermansavi · Heinäveden lehti |
Kaulauslauta ja -⁠tukki Aleksis Kiven synnyinkodissa Nurmijärven Palojoella.
**Kaulauslauta ja -⁠tukki** ovat käsityökaluja, joita käytettiin ennen mankelin yleistymistä liinavaatteiden *kaulaamiseen* (ruots. *kavla*) eli mankeloimiseen sileäksi pesun jäljiltä. Kaulauslautaa kutsutaan myös kauluulaudaksi sekä Karjalassa nimillä *rullookarttu* ja *kataipaalikka*. Nykyisin ainakin antiikinkeräilijät käyttävät myös sanaparia *mankelilauta ja -pölkky*.

Kaulauslauta on vajaan metrin pituinen suora tai pohjasta hieman kupera leveähkö (n. 12 cm) lauta, jonka yläpintaan on Länsi-Suomessa ja Ruotsissa kiinnitetty ovenkahvan kaltainen kädensija, joskus myös toiseen päähän nuppi kuten höylässä. Itä-Suomessa kädensija on laudan pään kavennettu jatke kuten pyykkikartussa, ja laudan pohja on usein hammastettu laudan poikki menevin urin paremman pidon aikaansaamiseksi. Sekä vanhimmat, 1600-luvulta peräisin olevat kaulauslaudat, sekä uusimmat teollisesti valmistetut ovat kuitenkin sileäpohjaisia. Itäsuomalainen hammastettu malli levisi 1800-luvulla länteen, muun muassa Sammattiin ja Vähäänkyröön saakka. Kaulauslaudat olivat suosittuja sulhasten tekemiä morsiuslahjoja, joiden yläpintaan kaiverrettiin usein koristeluja. Kädensija veistettiin usein hevosen muotoiseksi.

Kaulauslaudan vastakappale on pyöreäprofiilinen kaulaustukki, jonka pituus on yleensä 50–60 senttimetriä ja halkaisija noin 4–6 senttimetriä. Hieman kostea, viikattu ja vedetty lakana kiedotaan tiukasti kaulaustukin ympärille (pienemmät ja hauraat tekstiilit mankeliliinaa vastaavan kaulausliinan suojaan) ja tukki asetetaan puhtaalle pöydälle tai penkille. Kaulauslaudalla painetaan kaulaustukkia penkkiä tai pöytää vasten ja aletaan vierittää sitä edestakaisin. Kun vaate on silinnyt, tukki vedetään vaatteen sisältä. Jäljelle jäänyt lakanarulla voidaan painaa kaulauslaudalla pöytää vasten litteäksi. Sitten se kääritään säilytykseen tai laitetaan vielä kuivumaan ilmavasti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pyykinpesuun liittyvää esinehistoriaa (PDF), Martat.fi. Viitattu 1.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia ruotsalaisista kaulauslaudoista ja -⁠tukeista
Kilpailu järjestetään Liminganlahden luontokeskuksessa.
**Liminganlahden lintukuvakilpailu** on vuodesta 2010 alkaen kahden vuoden välein järjestettävä lintukuvakilpailu. Kilpailu järjestäjä on Liminganlahden Ystävät ry. Kilpailussa valitaan Vuoden luontokuva sekä paras kuva neljässä sarjassa: Kosteikkojen linnut, Linnut vauhdissa, Siivekkäät ystävämme ja Nuorten sarjan alle 18-vuotiaat.

2010
----

Vuonna 2010 kilpailun tuomareina olivat Pirkka-Pekka Petelius ja lintukuvaajat Markus Varesvuo ja Jari Peltomäki sekä Linnut-lehden päätoimittaja Lauri Hänninen. Kilpailuun lähetettiin yli 700 kuvaa, joista valittiin 80.

Vuoden 2010 lintukuvaksi valittiin oululaisen Antti Karppisen ottama kuva "Lapintiiran saalis".

2012
----

Kilpailun tuomareina olivat vuonna 2012 valokuvaaja Markku Varesvuo sekä kilpailun ideoinut valokuvaaja Jari Peltomäki, *Linnut*-lehden päätoimittaja Jan Södersved, luontokuvauksen harrastaja Jorma Terentjeff ja Liminganlahden luontokeskuksen hoitaja Ulla Matturi.

Kilpailuun osallistui 139 kuvaajaa 787 kuvalla.

Vuoden lintukuvaksi valittiin Ari Kuuselan ottama kuva nimeltään "Paniikki", joka tuomariston mukaan on "täydellinen, hienosti hallittu kaaosmainen tilannekuva".

Lähteet
-------

1. ↑  Lintukuvakilpailu (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 17.9.2012
2. 1 2 3  Lintukuvakilpailu, tiedote (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Lapintiira kalalla vuoden lintkuvassa. (Kuva) Kaleva.fi, viitattu 17.9.2012
4. 1 2 3  Paniikki valittiin vuoden lintukuvaksi (Kuva), Yle.fi, uutiset, viitattu 17.9.2012
Edward Learin *A Book of Nonsense*, kuvan painos noin vuodelta 1875.
**Limerikki** (engl. *limerick*) on viisisäkeinen pilailuruno, jonka ensimmäinen säe päättyy tavallisesti paikannimeen ja jonka viimeinen säe sisältää yllättävän, usein kaksimielisen kärjistyksen. Kaksimielisyyden tai suoranaisen rivouden ohella limerikissä voi olla anarkistista huumoria, ironiaa, satiiria ja parodiaa.

Limerikissä ensimmäinen, toinen ja viimeinen säe rakentuvat kolmesta anapesti-runojalasta (lyhyt-lyhyt-pitkä), kolmas ja neljäs kahdesta. Loppusoinnut ovat muotoa A-A-B-B-A, jossa:

* ensimmäinen A esittelee runon henkilön ja kertoo hänen syntymä- tai asuinkaupunkinsa
* toinen A esittelee jonkun subjektiin liittyvän määreen
* ensimmäinen B esittelee subjektiin liittyvän predikaatin määreen
* toinen B täsmentää edellistä
* kolmas A päättyy yleensä epigrammaattiseen yllätysvitsiin

Runomuodon on arveltu saaneen nimensä eräästä varhaisesta limerikistä, jossa ensimmäisen säkeen paikannimenä oli irlantilainen Limerick. Toisen selityksen mukaan brittisotilaat toivat runomuodon Limerickiin palattuaan Ranskan-sotaretkeltä.

Vanhimmat tunnetut limerikit ovat peräisin 1700-luvulta, mutta limerikin kaltaisia viisisäkeisiä runoja tehtiin jo 1300-luvulla. Runomuodon kirjallisti englantilainen taidemaalari ja runoilija Edward Lear kirjassaan *Book of Nonsense* (*Hölynpölykirja*) vuodelta 1846. Hänen jälkeensä monet muutkin tunnetut kirjailijat ovat laatineet limerikkejä, kuten Alfred Tennyson, Rudyard Kipling, Robert Louis Stevenson ja Mark Twain.

Suomeksi limerikkejä ovat kokeilleet muun muassa Reino Palmroth, Arvo Salo, Ilpo Tiihonen ja Juha Itkonen. Suomessa järjestettiin syksyllä 2019 limerikkirunokilpailu, jonka parhaimmistosta koottiin antologia *Sipsiä nutturasta – Suomen parhaat limerikit*.

Lähteet
-------

1. ↑  *limerikki.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. 1 2 3 4 5  Hosiaisluoma, Yrjö: *Kirjallisuusoppi aapisesta äänirunoon*, s. 529–531. Avain, 2016. ISBN 978-952-304-107-3.
3. ↑  Kurttila, S. (toim.): *Sipsiä nutturasta – Suomen parhaat limerikit.* Tammikuu, 2020. ISBN 978-952-69349-4-5.

Kirjallisuutta
--------------

* Hämäläinen, Heikki Morgan: *Riimileikkiä. Limerikkirunoja Suomesta*. Joutsa: Haihatus, 2009. ISBN 978-952-99278-4-5.
* Hämäläinen, Jussi X: *Patinoidut Runot*. Hämeenlinna: Desibelius Publishing, 2001. ISBN 952-91-3797-9.
* Kanto, Anneli: *Älytön äyriäinen ja muita eläinriimejä*. Hämeenlinna: Karisto, 2014. ISBN 978-951-23-5543-3.
* Kurttila, Sannimaria (toim.): *Sipsiä nutturasta – Suomen parhaat limerikit*. Kolari: Tammikuu, 2020. ISBN 978-952-69349-4-5.
* Lear, Edward: *Hölynpölykirja*. (A Book of Nonsense, 1846.) Suomentanut Ville-Juhani Sutinen. Turku: Savukeidas, 2016. ISBN 978-952-268-161-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Learin hulluttelut. Jyväskylän yliopisto.
* Limerick Encyclopædia Britannica. (englanniksi)
Limeuilin siltoja Vézère- ja Dordogne-joen yhtymäkohdassa.
**Limeuil** [limœj] on Ranskan kunta Uuden-Akvitanian alueella Dordognen departementissa. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 342. Limeuil kuuluu departementissaan Périgord central -kantoniin Sarlat-la-Canédan arrondissementissa. Sen naapurikuntia ovat pohjoisessa Le Buque, kaakossa Saint-Chamassy, lounaassa Alles-sur-Dordogne ja luoteessa Paunat.

Dordogne- ja Vézère-jokien yhtymäkohdassa sijaitseva Limeuil kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön *Les Plus Beaux Villages de France*. Siihen kuuluu yhdeksän muutakin Dordognen kylää.

Lähteet
-------

1. ↑  List of The Most Beautiful Villages of France (Arkistoitu – Internet Archive), Les plus beaux villages de France. Viitattu 19.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Limeuil** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Limeuil
**Marie-Ève Gahié** (s. 27. marraskuuta 1996 on ranskalainen judon maailmanmestari.

Gahié saavutti alle 17-vuotiaiden EM-pronssia 70 kg:n painoluokassa 2012. Hän saavutti vuonna 2013 alle 18-vuotiaiden Euroopan- ja maailmanmestaruuden 70 kg:n sarjassa sekä nuorten joukkuekilpailun MM-hopeaa. Vuonna 2014 hän sai nuorten EM-joukkuehopeaa. Nuorten MM-kilpailuissa hän saavutti samana vuonna 70-kiloisissa pronssia ja joukkuekilpailussa hopeaa.

Gahié voitti Bakun Euroopan kisoissa 2015 kultaa joukkuekilpailussa. Seuraavana vuonna hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 70-kiloisissa ja sai pronssia joukkuekilpailussa. Hän saavutti Varsovan EM-kilpailuissa 2017 kultaa joukkuekilpailussa ja pronssia 70 kg:n sarjassa. Saman vuoden Budapestin MM-kilpailuissa 2017 hän sai pronssia sekajoukkuekilpailussa ja sijoittui 70-kiloisissa viidenneksi.

Gahié saavutti Bakun MM-kilpailuissa 2018 hopeaa 70 kg:n sarjassa hävittyään loppuottelussa japanilaiselle Chizuru Araille. Hän sai hopeaa myös sekajoukkuekilpailussa. Minskin Euroopan kisoissa 2019 hän kuului Ranskan pronssijoukkueeseen sekajoukkuekilpailussa. Hän voitti samana vuonna 70-kiloisten maailmanmestaruuden Tokiossa kukistettuaan loppuottelussa Portugalin Barbara Timon. Sekajoukkuekilpailussa hän kuului Ranskan hopeajoukkueeseen. Prahan EM-kilpailuissa 2020 hän saavutti 70 kg:n painoluokassa pronssia. Hän voitti sekajoukkuekilpailun maailmanmestaruuden Budapestissa 2021.

Gahié voitti 70-kiloisten Euroopan-mestaruuden Sofiassa 2022. Saman vuoden Taškentin MM-kilpailuissa hän saavutti joukkuehopeaa. Dohan MM-kilpailuissa 2023 hän oli 70 kg:n sarjassa seitsemäs.

Gahié on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa seitsemän turnausvoittoa, kolme kakkossijaa ja yhdeksän kolmossijaa. Maailmancupeista / Continental Open -kilpailuista hänellä on kolme voittoa ja kaksi kakkossijaa. Hän voitti sotilaiden maailmanmestaruuden 2018. Hän on voittanut aikuisten sarjassa yhden Ranskan-mestaruuden.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Marie Eve Gahié judoka *judoinside.com*. Viitattu 14.6.2021. (englanniksi)
**Pedro Álvarez de Soutomaior** joka tunnettiin mimellä **Pedro Madruga** (noin 1430 - 1486) oli galicialainen kreivi. Hän kasvatti valtaansa ja omaisuuttaan Kastilian heikon kuninkaan Henrik IVn valtakaudella (1455-1474). Suvulle kuului alkujaan Soutomaiorin linna tiluksineen, mutta Pedro sai joukon muitakin linnoituksia ja kartanoita Ulla- ja Minho-jokien välisltä alueelta Galician lounaisosassa. Samalla hän sai kahdenkymmenen seurakunnan verotusoikeuden. Vuonna 1467 kuningas myönsi hänelle oikeuden hallita Pontevedran, Vigon ja Redondelan kaupunkeja.

Galician suuren Irmandiños-sodan alussa Madruga pakeni monien muiden aatelismiesten tavoin Portugaliin. Siellä hän kokosi aatelisten joukot, ja he ryhtyivät vastahyökkäykseen Irmandiños-joukkoja vastaan. Aateliset valtasivat maansa takaisin, mutta aateliston yhteenliittymä jäi lyhytikäiseksi.

Pakolaisuutensa aikana Pedro meni naimisiin Teresa de Táboan kanssa. Avioliitto lujitti hänen siteitään Portugaliin. Vuosien varrella heille syntyi seitsemän lasta, Álvaro, Fernando, Cristóbal, Diego, Alfonso, Mayor ja Constanza.

Henrik IV:n kuoltua Kastilian valtaistuinta tavoittelivat hänen sisarensa Isabella ja tyttärensä Johanna. Pedro Madruga oli voimakkaasti Johannan puolella, joka meni naimisiin Portugalin kuninkaan Alfonso Vn kanssa. Johannan puoli jäi valtataistelussa häviölle ja Madruga joutui kahdeksi vuodeksi vankilaan.

Isabella Katolilainen ja Ferdinand Katolilainen tukivat Madrugan poikaa Alvaroa, ja Pedro Mardugan ollessa Portugalissa hänen poikansa otti Soutomaiorin suvun tilukset haltuunsa. Alvarosta tuli uudentyyppinen kuninkaalle kuuliainen kreivi. Mitä Pedro Mardugalle tapahtui vuonna 1486, on epäselvää.

Galiciassa on elätelty teorioita, että Pedro Madruga olisi vaihtanut nimeään ja tullut tunnetuksi nimellä Kristoffer Kolumbus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Bibliografía de Pedro Álvarez de Sotomayor (Pedro Madruga) Soutomaior. Viitattu 14.6.2015.
2. ↑  ´Tras un peritaje caligráfico 80 expertos indican que Colón y Pedro Madruga son la misma persona´  2013. Faro de Vigo. Viitattu 14.6.2015.
**Pedro Vicente Ernesto Quartucci** (30. heinäkuuta 1905 Buenos Aires, Argentiina – 20. huhtikuuta 1983 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen nyrkkeilijä. Hän sai kesäolympialaisissa 1924 Pariisissa pronssia höyhensarjassa. Quartuccin ammattilaisura päättyi vuoteen 1928. Hänestä tuli myös tunnettu näyttelijä, joka esiintyi yli 60 elokuvassa. Quartucci kuoli sydänkohtaukseen huhtikuussa 1983 ollessaan 77-vuotias.

Lähteet
-------

1. ↑  Pedro Quartucci *Olympedia*. Viitattu 18.4.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Pedro Quartucci Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Pedro Quartucci Kansainvälinen olympiakomitea.  (englanniksi)
* Pedro Quartucci BoxRec.com.  (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Argentiina
* Saksa

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Pedro Quartucci
**Naseem Hamed** (arabiaksi: نسيم حميد) (s. 12. helmikuuta 1974) on entinen brittiläinen nyrkkeilijä ja entinen Kääpiösarjan ja Höyhensarjan mestari. Hän syntyi Jemeniläiseen perheeseen jotka muuttivat Sheffieldiin*lähde?*. Hamed oli yleisesti tunnettu lempinimillä *Prince Naseem* tai *Naz*.

Hänet tunnettiin nyrkkeilytempuistaan ja näyttävistä sisääntuloista. Hamed on myös tunnettu huonosta käytöksestään kehän ulkopuolella. Hän kiisteli entisen maailmanmestarin Chris Eubankin kanssa, Heathrownin lentokentällä. Kiistely alkoi, kun Naseem aloitti komeilemalla vyöllään ja muistuttamalla Chrisiä ettei ole enää mestari.

Alussa häntä valmensi Barry Hearn, sitten Frank Warren ja lopulta Naseemin vanhin veli Riath Hamed.

Toukokuussa 2006 Hamed joutui vankilaan 15 kuukaudeksi, mutta hänet vapautettiin jo syyskuussa 2006.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Boxer could face jail after crash (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Naseem Hamedin ura Boxrec.com sivulla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Jaakko Hirvelä** (16. kesäkuuta 1838 Ylivieska – 21. helmikuuta 1918 Ylivieska) oli suomalainen poliisi, maanviljelijä ja valtiopäivämies.

Hirvelän vanhemmat olivat talollinen Emanuel Hirvelä ja Maija Liisa Prut ja puolisot vuodesta 1864 Jemina Tuomikoski (k. 1901) ja vuodesta 1902 Kaisa Reeta Kivioja (ent. Ollila, k. 1928). Hirvelä toimi
kunnankirjurina 1867–1887, samoin kuin 1867–1894 Ylivieskan kunnanverorästien ulosmittaajana. Kirkonkirjojen mukaan Hirvelä hoiti myös usean vuoden ajan poliisin virkaa, vuodesta 1897 alkaen. Hirvelä oli talonpoikaissäädyssä Salon eli Saloisten tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1894, joilla hän kuului laki- ja talousvaliokuntaan ja oli valitsijamies. Hän teki yhdessä muiden kanssa anomuksen keisarille Suomen itsenäisen aseman säilyttämisestä, kun perustuslakeja koottiin yhteen, samoin kuin esityksen maalaiskestikievarien oluenmyynnin lakkauttamisesta.

Lähteet
-------

1. 1 2  KirjastoVirma: Jaakko Hirvelä (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 30.1.2021.
2. 1 2  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 79–80. Helsinki: Otava, 1926.
**Jaakko Oskari Elo** (25. heinäkuuta 1925 Kokemäki – 28. tammikuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen urologi, kirurgi ja opinalansa historioitsija.

Jaakko Elo syntyi Kokemäellä 25. heinäkuuta 1925, joskin perhe oli asettunut asumaan Helsinkiin jo 1922. Hänen vanhempansa olivat DI ja rakennusyrittäjä Kalle Elo sekä sairaanhoitaja Eva Elo o.s. Saarivirta. Elo palveli talvisodassa Väestönsuojeluesikunnan lähettinä, jatkosodassa viime vaiheessa vänrikkinä ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1945. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1953 ja väitteli tohtoriksi 1960. Elo opiskeli British Councilin stipendiaattina Cambridgen yliopistossa 1948 sekä Ranskan valtion stipendiaattina Neckerin sairaalassa 1966 ja on täydentänyt opintojaan myös muissa ulkomaisissa instituutioissa.

Tieteellinen työ ja praktiikka
------------------------------

Tutkijakoulutuksen Elo sai professori K.O. Renkosen johtamalla Helsingin yliopiston Serobakteriologian laitoksella 1950-luvulla. Hänen tutkimuksensa käsittelivät paitsi mikrobiologiaa myös luonnossa esiintyvissä sienissä olevia ihmisen veriryhmien antigeenejä. Urologiksi valmistuttuaan Elo keskittyi tutkimaan virtsatieinfektioita (UTI). Ensimmäiset työt käsittelivät UTI:n epidemiologiaa, vaikeusastetta ja ns. vesikoureteraalisen refluksin merkitystä UTI:n vaikeusasteeseen. Myöhemmin tutkimukset keskittyivät UTI:n patogeneesin tutkimukseen yhdessä Kansanterveyslaitoksen tutkijoiden kanssa tutkimalla kolibakteerin kiinnittymistä limakalvosoluihin. Näin voitiin mikrobia tutkimalla määritellä kunkin infektion vaikeusaste eli mikrobin virulenssi.

Hän pätevöityi kirurgiksi 1961 ja erikoistui myöhemmin lasten urologiaan, jonka erikoisalueen dosentti hän oli Helsingin yliopistossa 1983–1995. Elo edisti lastenurologiaa merkittävästi ottaen huomioon, että lastenkirurgia ylipäänsäkin on Suomessa eriytynyt vasta 1940-luvulla. Hän työskenteli Auroran sairaalassa 1956–1963 sekä 1965–1988, hoitaen muun muassa osastonylilääkärin tehtäviä. 1963–1965 hän työskenteli Marian sairaalassa. Lisäksi hänellä oli yksityispraktiikka Mehiläisessä 1966–2002.

Elo julkaisi noin 30 tieteellistä artikkelia ja toimitti yhdessä Martti Ala-Oppaan kanssa Suomalaisen Urologiyhdistyksen historiikin *Laski laulellen vesiä*. Elo perusti Urologia Fennica -aikakauskirjan 1986 ja oli sen ensimmäinen päätoimittaja. Viroista eläkkeelle jäätyään Elo keskittyi urologian historian tutkimukseen. Hän oli vuodesta 2000 lähtien Euroopan Urologijärjestön (EAU) historiakomitean jäsen.

Elo oli sekä Suomen että skandinaavisen urologiyhdistysten kunniajäsen. Tasavallan presidentti myönsi hänelle professorin arvonimen vuonna 2011.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 12.2.2017, s. C 17
2. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918–2000. Lääketieteellinen tiedekunta/Lastenkirurgia *helsinki.fi*. Viitattu 12.2.2017.
3. ↑  Scaur.org[vanhentunut linkki] (pdf)
4. ↑  Statsradetskansli.fi (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)

Aiheesta muualla
----------------

* Jaakko Elon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Piri
**Piri** (kor. 피리, hanja 觱篥) on korealainen kaksoisruokolehdykkäsoitin. Oboen kaltainen piri valmistetaan bambusta, ja siinä on seitsemän sormireikää etupuolella ja yksi takapuolella. Pirin kaltaisia soittimia tunnetaan jo yhdistyneen Sillan kaudelta ensimmäiseltä vuosituhannelta.

Piri-puhaltimia on kolmenlaisia. Sylinterin muotoinen, äänekäs *hyang-piri* (향피리, hanja 鄕觱篥, ’korealainen piri’) on niistä suurin. Sitä käytetään hovimusiikissa, kansanmusiikissa ja šamanistisessa musiikissa. Hieman kartiomainen *dang-piri* (당피리, hanja 唐觱篥, ’kiinalainen piri’) tuottaa vielä terävämmän äänen, ja sitä käytetään nimensä mukaisesti *dangak*-musiikin esittämiseen. Pehmeämpiääninen *se-piri* (세피리, hanja 細觱篥, ’pieni piri’) on hyang-piriä pienempi soitin, jota suositaan *gagok*-laulujen säestyksessä.

Lähteet
-------

1. 1 2  P’iri Encyclopædia Britannica. Viitattu 10.8.2017 (englanniksi) .
2. 1 2  Killick, Andrew P. ym.: *The Concise Garland Encyclopedia of World Music, Volume 2*, s. 1193–1195. Routledge, 2013. ISBN 9781136096020. (englanniksi)  Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Piri** Wikimedia Commonsissa

* Raine-Reusch, R.: Piri - Korean tubular double reed *Asza.com*.  toukokuu 2002.
* Korean Musical Instruments *The culture history of the People’s Democratic Republic of Korea (DPRK)*.  1997.
* Jiha Park: Piri solo 'Sangyeongsan'\_Park Jiha *Youtube*.  3.7.2013.
**Miklós Rózsa** (18. huhtikuuta 1907 – 27. heinäkuuta 1995) oli unkarilaissyntyinen säveltäjä. Hänet muistetaan parhaiten elokuvamusiikista, kuten *Ben-Hurista* (1959), jolla hän voitti parhaan musiikin Oscar-palkinnon.

Rózsa syntyi Budapestissa ja tutustui jo lapsena vanhempiensa kautta unkarilaiseen perinne- ja taidemusiikkiin; isä oli hyvin toimeen tuleva tilanomistaja ja teollisuusmies sekä musiikin harrastaja ja äiti klassinen pianisti. Miklós alkoi 5-vuotiaana soittaa viulua, sitten alttoviulua ja pianoa. 

Rózsa muutti Leipzigiin, Saksaan. Hänen oli tarkoitus opiskella kemiaa, mutta hän päätyi opiskelemaan täyspäiväisesti musiikkia Leipzigin konservatorioon Hermann Grabnerin johdolla. Rózsa sai pian julkaistuiksi ensimmäiset teoksensa, jousitrion op. 1 ja pianokvinteton op. 2. Hän sai vuonna 1929 diplominsa *cum laude* -arvosanoin. Marcel Duprén kehotuksesta Rózsa siirtyi Pariisiin, jossa häneltä valmistuivat muiden muassa *Unkarilainen serenadi* op. 10 pienelle orkesterille sekä *Teema, muunnelmia ja finaali* op. 13. Viimeksi mainittu otettiin vastaan huomattavan hyvin, ja sen esityksiä johtivat arvostetut kapellimestarit, kuten Charles Münch, Karl Böhm, Georg Solti, Eugene Ormandy ja Leonard Bernstein. 

Rózsa kiinnostui ystävänsä, säveltäjä Arthur Honeggerin johdattamana elokuvamusiikista 1930-luvulla. Hän lähti Alexander Kordan kanssa Hollywoodiin, jossa valmistui Rózsan säveltämä elokuva *Bagdadin varas* (1940). Säveltäjä jäi Kaliforniaan loppuiäkseen ja ehti sinä aikana työstää musiikkia yli sataan elokuvaan. Uransa aikana hän oli kaikkiaan 17 kertaa ehdolla Oscarin saajaksi ja myös sai palkinnon kolme kertaa: *Ben-Hurin* lisäksi *Noidutusta* (*Spellbound*, 1945) ja *Kaksoiselämästä* (*A Double Life*, 1947). 

Rózsan myöhempiä elokuvia olivat *Sherlock Holmesin yksityiselämä* (*The Private Life of Sherlock Holmes*, 1971), *Sinbad, merten sankari* (*The Golden Voyage of Sinbad*, 1974) ja *Viimeinen kirja* (*Providence*, 1977). *Sherlock Holmesin yksityiselämän* elokuvamusiikin materiaali pohjautui osin aiempaan viulukonserttoon, jonka hän oli omistanut Jascha Heifetzille vuonna 1956. Rózsan muuhun konserttimusiikin kuuluvat mm. *Sinfonia Concertante* (op. 29) viululle, sellolle ja orkesterille, sekä János Starkerin tilaama sellokonsertto (1969).

Säveltäjä kuoli Los Angelesissa 88-vuotiaana. Hän oli vuodesta 1943 naimisissa Margaret Finlasonin kanssa, ja he saivat kaksi lasta.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Pia Salonen** (s. 21. syyskuuta 1952 Lahti) on suomalainen yleisurheilija, joka menestyi 1970-luvun alussa kansallisella tasolla korkeushyppääjänä. Hän edusti Suomea kahdessa maaottelussa vuonna 1972. Kotimaassa hän edusti Lahden Urheilijoita ja Lahden Ahkeraa.

Salonen voitti korkeushypyssä Suomen-mestaruuden vuonna 1972. Seuraavana vuonna hän sijoittui Kalevan kisoissa viidenneksi ja vuonna 1974 kahdeksanneksi. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sijoittui neljänneksi vuosina 1973 ja 1974.

Parhaat tulokset vuosittain
---------------------------

| Vuosi | Tulos (cm) | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 1971 | 155 | Iitti | 7.8. |
| 1972 | 166 | Saarijärvi | 25.6. |
| 1973 | 171 | Saarijärvi | 23.6. |
| 1974 | 165 | Helsinki | 22.5. |
| 1975 | 160 | Saarijärvi | 21.6. |
| 1976 | 160 | Kuortane | 26.6. |
| Lähde:  |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Pia Salonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Martiskainen, Seppo et al.: *Suomi voittoon - kansa liikkumaan*, s. 502. Yleisurheilun Tukisäätiö, 2006. ISBN 951-98952-2-1.
3. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat - Kalevan malja*, s. 275. Suomen Urheiluliitto, 2002. ISBN 951-96491-5-8.
**Pia Katerma** (6. lokakuuta 1905 Kajaani – 26. lokakuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kuvaamataidonopettaja, tekstiilisuunnittelija ja taidemaalari.

Elämä ja ura
------------

Katerma valmistui kuvaamataidon opettajaksi vuonna 1927 ja filosofian kandidaatiksi 1947. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1954. Väitöskirjan aiheena oli taiteilija Maria Wiik. Katerma toimi kuvaamataidonopettajana Nurmeksen yhteiskoulussa vuosina 1928–1929, Hämeenlinnan lyseossa vuosina 1929–1955 ja Helsingissä Tyttönormaalilyseossa vuosina 1955–1960. Myöhemmin hän oli Helsingin Taideteollisuusopiston taidekasvatuksen yliopettajana vuosina 1960–1970. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1975.

Hämeenlinnan vuosinaan Katerma suunnitteli tekstiilimalleja kaupungissa toimivalle Wetterhoffin kotiteollisuusopistolle. Koulun kokoelmissa on noin sata Katerman tekemää luonnosta ja työpiirustusta. Hänen ryijymallinsa *Kevätlaulu* kuuluu vielä nykyäänkin Wetterhoffin valmistamaan ryijyvalikoimaan. Katerman malleja julkaistiin myös *Kotiteollisuus*- sekä *Lastu ja lanka* -lehdissä. Vuonna 1936 Katerma suunnitteli Hämeenlinnan kirkoon uusia tekstiilejä, kuten messupuvut ja alttarivaatteet. Ne toteutettiin Wetterhoffin oppilastöinä kudonnanopettaja Ester Perheentuvan johdolla. Vuotta myöhemmin hän suunnitteli harvinaisina pidetyt ikkunaverhot Nakkilan kirkkoon, jonka kirkkoherrana toimi Ester Perheentuvan veli Antti Perheentupa.

Katerma oli myös aktiivisesti mukana Hämeenlinnan taide-elämässä. Hän oli muun muassa vuonna 1948 perustetun Hämeenlinnan Taideyhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Myöhemmin hän oli Kuvaamataidonopettajain liiton puheenjohtaja vuosina 1955–1960. Katerma oli kiinnostunut teosofiasta ja kirjoitti Teosofinen Seuran julkaisemaan *Elonpyörä*-lehteen.

Teokset
-------

* *Maria Wiik*. Porvoo: WSOY, 1954.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 30.10.1979, HS Aikakone. Viitattu 14.4.2018.
2. 1 2 3  Anttila, Eila: Wetterhoffin värikkäät taiteilijat (s. 23–24) Wetterhoff. Viitattu 2.2.2017.
3. ↑  Nakkilan kirkko Nakkilan seurakunta. Viitattu 2.2.2017.