recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kantavierre** kertoo käytännössä oluen mäskäyksessä vierteeseen liuenneiden (ja mahdollisesti erikseen lisättyjen) sokerien määrän. Sokerit ovat vettä raskaampia (tiheämpiä), joten mitä enemmän niitä on sekoittunut veteen, sen tiheämpi vierre, ja sitä enemmän alkoholia periaatteessa syntyy käymisen seurauksena. Kaikki sokerit eivät ole ns. käymiskelpoisia – eli sellaisia joita hiiva osaisi käyttää ravinnokseen – joten käymättömän vierteen kantavierre ei suoraan kerro lopullista alkoholipitoisuutta. Käytännössä se on kuitenkin hyvin kuvaava suure: mitä suurempi kantavierre, sen alkoholipitoisempi oluesta tulee (katso kaaviokuva alempana).

Kantavierre ilmoitetaan tyypillisesti joko:

* vierteen suhteelliseen tiheyteen (ominaispainoon) perustuvalla asteikolla (engl. *specific gravity* tai *relative density*), tai yleisemmin
* massaan perustuvalla, empiirisesti johdetulla asteikolla (yksikkö prosentti tai *Plato*, lyh. *Pl*).

Ominaispainoasteikko
--------------------

Ominaispaino määrittää vierteen tiheyden suhteessa veden tiheyteen. Esimerkiksi ominaispaino 1,050 tarkoittaa että vierre on 1,050 kertaa niin raskasta kuin vesi. Oluen käydessä hiiva hajottaa sokeria alkoholiksi ja hiilidioksidiksi, joista jälkimmäinen poistuu astiasta laskien vierteen tiheyttä. Alkoholin tilavuusprosentti oluessa voidaan määrittää melko tarkasti mittaamalla käymättömän ja käyneen vierteen ominaispainot (*OG, original gravity* ja *FG, final gravity*), sekä käyttämällä niille seuraavaa laskentakaavaa:

Alkoholiprosentti = {\displaystyle {\frac {OG-FG}{0{,}00738}}}, esimerkiksi {\displaystyle {\frac {1{,}050-1{,}010}{0{,}00738}}} = 5,42 % alkoholia

Prosenttiasteikko
-----------------

Prosenttiasteikko kertoo vierteeseen liuenneen sokerin massan prosenttiosuuden koko vierteen massasta. Esimerkiksi kantavierre 10% tarkoittaa, että sataan grammaan vierrettä on liuennut 10 grammaa sokeria. Prosentti voidaan ilmoittaa myös Plato-asteina, jossa yksi prosentti vastaa yhtä astetta Plato-asteikolla (esimerkiksi 12° Plato = 12% liuennutta sokeria). Prosenttiasteikko on kadunmiehelle ominaispainoa helpommin ymmärrettävä, ja siksi panimot käyttävätkin sitä yleisesti ilmoittaessaan oluensa teknisiä tietoja.

### Esimerkkejä eri oluiden kantavierteistä

Alla olevassa kaaviossa on esimerkkejä eräiden oluiden kantavierteistä ja alkoholipitoisuudesta järjestettynä kasvavan kantavierteen mukaisesti. Keskimäärin alkoholiprosentiksi muodostuu esimerkkioluilla noin 43% kantavierteestä, ja miedointa ja vahvinta lukuun ottamatta esimerkkioluiden vaihtelut ovat tämän suhteen melko pieniä. Tätä voi siis käyttää nyrkkisääntönä, jos tietää esimerkiksi oluen kantavierteen, mutta ei prosentteja.

Tarkemmin alkoholiprosentti voidaan laskea, jos tiedetään näennäinen jäännösuutepitoisuus (eli käytännössä oluen "kantavierre" pääkäymisen jälkeen), jolloin käytetään seuraavaa kaavaa:[1] Alkoholi-% = 0,42 x (kantavierre-% - jäännösuute-%)

Lähteet
-------

1. ↑  Ari Järmälä: *Kotioluen valmistus mallasuutteesta*
**Negidaalit** ovat Venäjällä Habarovskin aluepiirissä asuva, tunguusilaista negidaalin kieltä puhuva kansa. Heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.

Negidaalit asuvat Amgunjoen varrella Habarovskin aluepiirin Polina Osipenkon piirissä sekä Amurin alajuoksulla Ultšan ja Nikolajevsk-na-Amurin piireissä. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 567 negidaalia, joista 505 asui Habarovskin aluepiirissä. Negidaalin kielen puhujia oli 147 henkeä. Kaikki negidaalit osaavat venäjää.

Negidaalien esi-isiä lienevät Amgunille asettuneet evenkit, jotka ovat sekoittuneet nivheihin ja ultšiin. Kansa jakautuu kahteen ryhmään, jotka asuvat Amgunin ylä- ja alajuoksuilla. Perinteisiä elinkeinoja ovat kalastus ja metsästys. Ruokavalion perustana oli raaka, keitetty, paistettu tai kuivattu kala ja liha. Lisäksi käytettiin erilaisia villikasveja ja -juureksia, marjoja, ostettuja suurimoita ja 1800-luvun lopulta lähtien perunaa. Asumuksena toimi nelikulmainen hirsirakennus.

Yhteiskunta perustui naapuri- ja sukuyhteisöihin, jotka usein liittoutuivat naapurikansojen kanssa. Seka-avioliitot evenkien, nanaiden, nivhien ja ultšien kanssa olivat yleisiä. Perinteiseen uskontoon kuuluvat animismi ja šamanismi. 1800-luvun lopulla negidaalit käännytettiin ortodokseiksi. Suullinen kansanperinne käsittää legendoja, satuja, lauluja ja sananlaskuja. Nykyään negidaalien kulttuuri ei juurikaan poikkea ympäröivästä väestöstä. Negidaalin kieli on katoamassa.

Katso myös
----------

* Negidaalin kieli

Lähteet
-------

1. ↑  O jedinom peretšne korennyh malotšislennyh narodov RF *severcom.ru*. Viitattu 20.7.2009. (venäjäksi)
2. ↑  *Jazyki Rossijskoi Federatsii i sosednih gosudarstv. Tom 2*, s. 338. Moskva: Nauka, 2001. ISBN 5-02-011268-2.
3. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 4.1. Natsionalnyi sostav naselenija. *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 6.2.2009. Viitattu 20.7.2009. (venäjäksi)
4. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 13.2. Naselenije korennyh malotšislennyh narodov po territorijam preimuštšestvennogo proživanija KMN i vladeniju jazykami. *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 20.12.2007. Viitattu 20.7.2009. (venäjäksi)
5. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 4.4. Rasprostranjonnost vladenija jazykami (krome russkogo). *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 29.3.2012. Viitattu 20.7.2009. (venäjäksi)
6. ↑  *Pismennyje jazyki mira: Jazyki Rossijskoi Federatsii. Sotsiolingvistitšeskaja entsiklopedija. Kniga 2*, s. 341. Moskva: Academia, 2003. ISBN 5-87444-191-3.
7. 1 2  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 67. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
**Miquela Sousa** tai **Lil Miquela** on tekoälymuusikko, jonka ovat kehittäneet Trevor McFedries ja Sara DeCou. Projekti alkoi vuonna 2016 Instagram-profiilina. Instagram-tili sisältää kuvitteellisen kertomuksen, joka esittelee Miquelan chi-hahmona ja mallina ristiriidassa muiden digitaalisten laitteiden kanssa, kun samalla se markkinoi erilaisia tuotemerkkejä, pääasiassa muotia. Markkinointityökaluna Lil Miquela on esitellyt tuotemerkinnät katuvaatteille ja luksusbrändeille, kuten Calvin Klein ja Prada. Brud ilmoitti huhtikuussa 2018, että on Instagram-tilin ja hahmon luoja. Instagram-tilillä oli kesäkuussa 2020 yli 2,4 miljoonaa seuraajaa.

Läsnäolo verkossa
-----------------

Huhtikuussa 2018 toinen, samanlainen hahmo nimeltään Bermuda "hakkeroi" Miquelan käyttäjän, poistaen kaikki hänen kuvansa ja korvaamalla ne omilla kuvillaan. Brud eli Trevor McFedries ja Sara DeCou paljastivat, että Miquela ja Bermuda ovat heidän luomiaan hahmoja. He alkoivat lähettämään kuvia keskenään, ja lopulta käyttäjä oli taas Miquelan. Tämä kertomus asetti Miquelan sosiaalisen oikeudenmukaisuuden aktivistiksi, jota pidettiin ongelmallisena, koska heitä pidettiin yhdessä markkinoinnin välineinä.

Musiikkiura
-----------

Trevor McFedries, Brudin toinen perustajista, on musiikin tuottaja ja DJ. Miquela julkaisi ensimmäisen singlensä "Not Mine" elokuussa 2017. Miquela on julkaissut useita singlejä debyytin jälkeen, kuten "Speak Up", "Right Back", "Machine", "Automatic".

Lähteet
-------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  "Lil Miquela's Body Con Job" *The Cut*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)
3. ↑  The Making of a Computer-Generated Influencer *WSJ*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)
4. 1 2  The makers of the virtual influencer, Lil Miquela, snag real money from Silicon Valley *TechCrunch*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)
5. ↑  Instagram *Instagram*. Viitattu 19.5.2020.
6. ↑  "Branding Fake Justice for Generation Z" *The Nation*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)
7. ↑  Virtual Singer & Internet Star Miquela Shares Debut Single 'Not Mine' *billboard*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)
8. ↑  Miquela Lyrics, Songs, and Albums *Genius*. Viitattu 24.4.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lil Miquela Instagramissa.
**64. Cannesin elokuvajuhlat** järjestettiin Ranskan Cannesissa 11.–22. toukokuuta 2011. Yhdysvaltalainen näyttelijä Robert De Niro johti pääkilpailun (Kultainen palmu, Palme d'Or) tuomaristoa ja ranskalainen elokuvaohjaaja Michel Gondry lyhytelokuvasarjaa. Eteläkorealainen Bong Joon-ho puolestaan oli parhaan ensiohjaajan palkinnon Caméra d'Or -tuomariston johdossa.

Juhlan avasi Woody Allenin elokuva *Midnight in Paris* ja päätöselokuvana nähtiin Christophe Honorén *Les Biens-aimés*. Avajaisten ja päättäjäisten emäntänä toimi ranskalainen Mélanie Laurent.

Italialainen elokuvaohjaaja Bernardo Bertolucci palkittiin avajaispäivänä Kultainen palmu -kunniapalkinnolla. Gus Van Santin elokuva *Restless* avasi festivaalien *Un Certain Regard* -osion. Juhlilla kunnioitetaan vangittuja iranilaisia ohjaajia Jafar Panahia ja Mohammad Rasoulovia. Panahin elokuva *This Is Not a Film* ja Rasoulovin elokuva *Goodbye* esitettiin juhlilla. Panahi myös palkittiin *Carrosse d'Or* (Kultaiset vaunut) -palkinnolla.

Pääkilpasarjassa on neljä naisohjaajaa: australialainen Julia Leigh, japanilainen Naomi Kawase, skotlantilainen Lynne Ramsay ja ranskalainen Maïwenn le Besco.

Tanskalainen ohjaaja Lars von Trier suljettiin pois juhlilta hänen *Melancholia*-elokuvansa tiedotustilaisuudessa esittämiensä natsikommenttien vuoksi. Hänen elokuvansa kuitenkin säilytti ehdokkuutensa.

Kultainen palmu (Palme d'Or)
----------------------------

Elokuvajuhlien arvostetuimman palkinnon eli Kultaisen palmun sai Terrence Malickin elokuva *The Tree of Life*.

### Ehdokkaat

| Elokuva | Ohjaaja |
| --- | --- |
| *Iho jossa elän* (La piel que habito) | Espanja Pedro Almodóvar |
| *L'apollonide* (House of Tolerance) | Ranska Bertrand Bonello |
| *Pater* | Ranska Alain Cavalier |
| *Hearat Shulayim* (Footnote) | Israel Joseph Cedar |
| *Bir Zamanlar Anadolu'da* (Once Upon a Time in Anatolia) | Turkki Nuri Bilge Ceylan |
| *Le Gamin au vélo* (The Kid With a Bike) | Belgia Dardennen veljekset |
| *Le Havre* | Suomi Aki Kaurismäki |
| *Hanezu No Tsuki* (Hanezu) | Japani Naomi Kawase |
| *Sleeping Beauty* | Australia Julia Leigh |
| *Polisse* | Ranska Maïwenn |
| *The Tree of Life* | Yhdysvallat Terrence Malick |
| *La source des femmes* (The Source) | Ranska Radu Mihăileanu |
| *Ichimei* (Hara-Kiri: Death of Samurai) | Japani Takashi Miike |
| *Habemus Papam* (We Have a Pope) | Italia Nanni Moretti |
| *Poikani Kevin* (We Need to Talk About Kevin) | Yhdistynyt kuningaskunta Lynne Ramsay |
| *Michael* | Itävalta Markus Schleinzer |
| *This Must Be the Place* | Italia Paolo Sorrentino |
| *Melancholia* | Tanska Lars von Trier |
| *Drive* | Yhdysvallat Nicolas Winding Refn |

Lähteet
-------

1. ↑  Festival de Cannes, virallinen sivusto (viitattu 16.5.2011) (englanniksi)
2. ↑  Aki Kaurismäki jäi palkinnoitta Cannesin elokuvajuhlilla, YLE Uutiset (viitattu 22.5.2011)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Cannesin elokuvajuhlat 2011** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo kaupungista. INTA on myös Espanjan kansallinen ilmailu- ja avaruustekniikan instituutti.*


  

  

  

  

  

  

  

  

**Inta** (komiksi  ja ven. Инта́) on kaupunki ja samannimisen kaupunkipiirikunnan keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Kaupunki on perustettu vuonna 1954. Se sijaitsee tasavallan koillisosassa ja rajoittuu pohjoisessa Nenetsian autonomiseen piirikuntaan, koillisessa Vorkutaan, idässä ja kaakossa Jamalin Nenetsian ja Hanti-Mansian autonomisiin piirikuntiin. Etäisyys Syktyvkarista on 780 kilometriä.

Hallintorakennus Leninin aukiolla
Lyseo № 1

Intan kaupunkipiirikunta
------------------------

Vuonna 2005 perustetun Intan kaupunkipiirikunnan pinta-ala on 30,1 tuhatta neliökilometriä. Siihen kuuluvat Intan kaupungin lisäksi Kožymin ja Verhnjaja Intan kaupunkimaiset taajamat sekä 20 maaseututaajamaa ja kylää. Asukkaita on (2006) 42,5 tuhatta henkeä, joista vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 68,2 % on venäläisiä, 10,6 % komeja, 10,0 % ukrainalaisia, 2,4 % tataareja ja 2,1 % valkovenäläisiä.

Kaupungin talous perustuu kivihiilen tuotantoon. Sen ehtyessä väkiluku on laskenut jyrkästi (vuonna 1995 asukkaita oli 64,1 tuhatta henkeä). Vuonna 2004 aloitettiin öljyn poraus.

Verhnjaja Intassa on Tšaika-järjestelmän radionavigaatioasema, jonka 460 metrin korkuinen antennitorni on Euroopan toiseksi korkein rakennelma.

Lähteet
-------

* *Respublike Komi – 85 let: Istoriko-statistitšeski sbornik.* Syktyvkar: Territorialny organ Federalnoi služby gosudarstvennoi statistiki po Respublike Komi, 2006.

Komin vaakuna**Komin tasavallan kaupungit**
Komin lippuKomin lippu   
**Pääkaupunki: Syktyvkar**  
 Inta | Jemva | Mikun | Petšora | Sosnogorsk | Uhta | Usinsk | Vorkuta | Vuktyl

Komin piirit ja *kaupunkipiirit*
*Inta* •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
*Syktyvkar* •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
*Uhta* •
*Usinsk* •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
*Vorkuta* •
Vuktyl
Benitoiittia
**Benitoiitti** on kirkkaan sininen, erityisesti keräilijöiden arvostama, harvinainen jalokivi. Se sai nimensä ainoan löytöpaikkansa, Kalifornian San Beniton mukaan. Sen Mohsin kovuus on 6–6,5, ja sen kemiallinen koostumus on barium-titaanisilikaattia (BaTiSi3O9). Benitoiitti muodostaa trigonisia kaksoispyramidin muotoisia kiteitä. Kiteet ovat yleensä pieniä, ja ne kasvavat magmakivissä. San Benitossa benitoiittia löydetään serpentiinisuonissa neptuniitin ja natroliitin kanssa. Suurin hiottu benitoiitti-kivi on 7,80 karaattia (Washingtonin Smithsonian Institution).

Lähteet
-------

1. ↑  "Benitoiitti", *Jalokivien maailma*, s. 93. Tšekinkielinen alkuteos, suomennettu saksankielisestä laitoksesta. Suomentanut Kalle Taipale. WSOY, 2009. ISBN 951-0-22706-4.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Benitoiitti**.
* Mindat: Benitoite (englanniksi)
* Webmineral: Benitoite Mineral Data (englanniksi)
* Gemdat.org: Benitoite (englanniksi)
**Benjamin** on sarjakuvantekijä Peyon luoma yliluonnollisen voimakas pikkupoikasankari.

Benjamin (ransk. Benoît Brisefer) esiintyi ensi kerran Spirou-lehdessä joulukuussa 1960. Tekemiseen osallistuivat myös Peyon studion muut työntekijät. Peyo lopetti sarjan parissa työskentelyn vuonna 1978, kun Strumffit-sarjakuvan suosio vei hänen aikansa. Peyon kuoleman jälkeen sarjaa jatkoivat hänen poikansa Thierry Culliford ja piirtäjä Pascal Garray.

Benjaminin hahmo
----------------

Benjamin on erittäin supervahva mutta ei aina osaa arvioida ja hallita voimiaan. Supervoimat katoavat aina kun Benjamin saa nuhan, mikä tapahtuu usein silloin, kun hän yrittää todistaa voimiaan muille kuin rikollisille. Benjamin on käytökseltään äärimmäisen kohtelias, huomaavainen ja viaton. Benjaminin sanat menevät usein sekaisin esimerkiksi hänen yrittäessään kertoa rikoksista poliisille.

Benjaminia suomeksi
-------------------

Benjaminin seikkailuista ilmestyi Ruudussa viisi vuosina 1973–1976 ja Non Stopissa yksi vuonna 1976. Näistä kolme François Walthéryn piirtämää on ilmestynyt Otavan vuonna 2017 julkaisemassa kokoelmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Benoît Brisefer *bdoubliees.com*. Viitattu 25.7.2018.
2. ↑  Mort de Pascal Garray, ami de Peyo et dessinateur des Schtroumpfs *Figaro*.  17.1.2017. Viitattu 25.7.2018. (ranskaksi)
3. ↑  Lakoma, Kimmo: Ruutu/Non Stop - sisällysluettelo *sarjakuvat.eurocomics.info*. Viitattu 25.7.2018.
**Intadjedite** on kunta ja sen keskuspaikka Kidalin alueen Tin-Essakon piirissä Malissa. Se sijaitsee Saharan autiomaassa noin 155 kilometriä Kidalista itään. Kunnassa on 5 400 asukasta (vuonna 2009).

Intadjediten kunnan pinta-ala on toistaiseksi määrittelemätön. Se rajoittuu pohjoisessa Algeriaan, idässä Nigeriin, etelässä Gaon alueen Ménakan piiriin ja lännessä Tin-Essakoon ja Kidaliin. Lännessä ja etelässä on matalia vuoria ja pohjois- ja itäosassa Tamasnan laakso. Sademäärä ylittää harvoin 100 millimetriä vuodessa. Kuivan kauden huippulämpötila on 50° C, talven alin lämpötila 8° C. Maaperä on kiveä, hiekkaa ja savea. Laaksojen kasvillisuus koostuu piikkipensaista, puista ja heinästä. Tamasnan laaksossa elää aavikkogaselleja. Siellä on myös toistaiseksi hyödyntämättömiä öljyesiintymiä.

Väestöstä 90 % harjoittaa karjanhoitoa. Kotieläimiä ovat kamelit, lampaat, vuohet ja aasit. Lisäksi tehdään käsitöitä ja käydään pienimuotoista kauppaa. Nuoriso muuttaa työn perässä Algeriaan ja Libyaan.

Kunnassa on kaksi koulua sekä kaksi terveyskeskusta, joista toisesta puuttuu kalusto ja molemmista henkilökunta. Vesihuolto käsittää pumppukaivoja ja patorakennelmia. Lisäksi on naisten lukutaitokeskus, seitsemän elintarvikevarastoa ja moskeija Achiboghossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Communes de la Région de Kidal *matcl.gov.ml*.  Arkistoitu 9.3.2012. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
2. ↑  Resultats Provisoires RGPH 2009 (Région de Kidal) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 27.7.2012. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
3. 1 2 3  Plan de Sécurite Alimentaire Commune Rurale Intadjedite 2007-2011 *aec.msu.edu*.  Arkistoitu 26.7.2011. Viitattu 13.5.2012. (ranskaksi)
*Tämä artikkeli käsittelee kylää Sveitsin Montreux’ssä, Vaudin kantonissa. Glion on myös Sveitsin Graubündenissä sijaitsevan Ilanzin kunnan retoromaaninkielinen nimi.*
Moottoritie A9 alittaa Glionin tunnelissa.
**Glion** on kylä Montreux’n kaupungin alueella, Sveitsissä. Kylä sijaitsee vuoren rinteellä kaupungin kaakkoispuolella, noin kilometrin päässä Genevejärven rannasta ja noin 300 metriä järveä korkeammalla, 700 metriä merenpinnan yläpuolella.

Kylästä tuli kuulu kylpylä- ja parantolapaikka jo 1800-luvun jälkipuoliskolla. Osa hoitolaitoksista ja hotelleista on otettu muuhun käyttöön, muun muassa Valmontin parantola (Sanatorium Valmont) on nykyään Klinik Valmont.

Liikenne
--------

Jyrkkään vuorenrinteeseen rakennettiin alhaalta Genevejärven rannasta, Territet’stä, vuonna 1883 kiskoköysirata (funikulaari). Rata on uusittuna edelleen käytössä. Se nousee 637 metrin matkalla 300 metriä. 

Vuonna 1892 Glionista rakennettiin kapearaiteinen rautatie Caux’n kautta Les Rochers de Nayeen. Rataa jatkettiin Montreux’n keskustaan vuonna 1909. Moottoritie A9 (Lausanne–Martigny) kulkee Glionin ali 1,35 kilometriä pitkässä tunnelissa.

Kuuluisia glionlaisia
---------------------

* Carl Gustaf Emil Mannerheim vietti viimeisinä vuosinaan suuren osan ajastaan Valmontin parantolassa vuosina 1946–1951.
* Runoilija Rilke kuoli Valmontissa vuonna 1926.
* Tehtailija Henri Nestlé kuoli Glionissa vuonna 1890.

Lähteet
-------

* Das Historische Lexikon der Schweiz (HLS) (Sveitsin historiallinen tietosanakirja, artikkeli nro D13158, Glion) Bern:  Stiftung HLS.  Arkistoitu 17.2.2010. Viitattu 3.2.2011. (saksaksi),(ranskaksi),(italiaksi)

### Viitteet

1. ↑  Valmontin klinikan kotisivut
2. ↑   Eisenbahnatlas Schweiz. Verlag Schweers + Wall GmbH 2004. ISBN 3-89494-122-7
3. ↑  Matti Klinge: Biografiakeskus *Mannerheim, Gustaf (1867–1951) tasavallan presidentti, Suomen marsalkka, valtionhoitaja*.  Julkaistu 16.9.1997. Päivitetty 18.9.2008.. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 3.2.2011. (suomeksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Glion**.
* Ilmavalokuvia Glionista
**Karjala** oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Se sijaitsi keskustan pohjoispuolella Imatran ja Maaskolan kaupunginosien välissä. Niiden tavoin myös Karjala kuului alun perin Viipurin maalaiskuntaan, josta se liitettiin kaupunkiin vuonna 1924. 

Karjalaa kutsuttiin myös Loikkaseksi, alueen ensimmäisen asukkaan torppari Antti Loikkasen mukaan, joka asettui seudulle 1840-luvulla. Karjala oli pitkään harvaanasuttua maaseutua, esimerkiksi vuonna 1880 siellä oli vain 32 asukasta. 1900-luvun alussa Karjalaan kuitenkin syntyi tiivis pientaloalue.

Vuonna 1913 valmistui Viipurin kaupunginteurastamo, joka rakennettiin Viipuri–Joensuu-radan eli Karjalan radan ja Heinjoelle johtavan maantien varteen. Teurastamoa laajennettiin vielä 1930-luvulla muun muassa henkilökunnan asuinrakennuksilla ja uusilla lihantarkastustiloilla. Vuonna 1912 Karjalaan rakennettiin kaupungin mielisairaala, joka myöhemmin tunnettiin Papulan mielisairaalan nimellä.

Vuoden 1930 väestönlaskennassa Karjalassa oli 1 857 asukasta, joista 1 821 oli suomenkielisiä, 23 ruotsinkielisiä ja 13 muunkielisiä.

Karjalan pientaloalue tunnetaan nykyään nimellä Kirov. Papulan mielisairaalan tiloja on myöhemmin ollut Neuvostoliiton ja Venäjän rajavartiojoukkojen käytössä.

Lähteet
-------

* Karjalan kaupunginosa VirtuaaliViipuri 1939

### Viitteet

1. ↑  Forsius, Arno: "Viipurin kaupungin terveydenhuollosta vuosina 1812–1940" (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 12.11.2014.
2. ↑  Viipurin väestölaskenta marraskuun 27 p. 1930: Taululiitteitä (PDF) (sivut 26–27) *Suomen virallinen tilasto 6: Väestötilastoa 71:3*. Kansalliskirjaston julkaisuarkisto Doria:  Tilastollinen päätoimisto. Viitattu 8.11.2014.
3. ↑  Wikimapia Viitattu 12.11.2014.
Olga Neuwirth vuonna 2002.
**Olga Neuwirth** (s. 4. elokuuta 1968 Graz) on itävaltalainen säveltäjä. Hän on opiskellut musiikinteoriaa ja sävellystä San Franciscon konservatoriossa Elinor Armerin johdolla ja myöhemmin Wienin musiikin ja esittävän taiteen yliopistossa Erich Urbannerin johdolla. Hän on myös ollut Adriana Hölszkyn, Tristan Murail'n ja Luigi Nonon sävellysoppilaana.

Säveltämisen lisäksi Olga Neuwirth on kiinnostunut myös elokuvista, kirjallisuudesta, arkkitehtuurista ja kuvataiteista, ja hänen työnsä ovat usein moniaistillisia ja poikkitaiteellisia. Hän yhdistelee teoksissaan useita eri musiikkityylejä, esimerkiksi taidemusiikkia, rap-musiikkia ja jazzia. Hän hyödyntää sekä tavanomaisia orkesterisoittimia että elektronisesti tuotettua ääntä. Säveltämisen lisäksi hän on järjestänyt myös ääni-installaatioita ja taidenäyttelyitä.

Vuonna 2008 Olga Neuwirthille myönnettiin Heidelberger Künstlerinnenpreis -palkinto.

Lähteet
-------

1. 1 2  Olga Neuwirth - Hooloomooloo and more *www.sonoloco.com*. Viitattu 30.4.2019.
2. ↑  Olga Neuwirth *www.boosey.com*. Viitattu 30.4.2019.
3. 1 2 3  olga neuwirth - biography *www.olganeuwirth.com*. Viitattu 30.4.2019.
4. ↑  olga neuwirth - about olga neuwirth *www.olganeuwirth.com*. Viitattu 30.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Neuwirthin verkkosivusto] (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Emmanuel "Manny" Fernandez** (s. 27. elokuuta 1974, Etobicoke, Kanada) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti. Hänet palkittiin urallaan kahdesti William M. Jennings Trophylla.

Ura
---

Vuoden 1992 varaustilaisuudessa, Fernandez varattiin NHL-liigaan silloisen Quebec Nordiquesin toimesta. Hänet kuitenkin Dallas Starsiin ennen kuin tämä ehti pelata ainoatakaan ottelua NHL:ssä. Hän siirtyi Dallasin organisaatioon kaudella 1994–1995. Hän ei kuitenkaan saanut paljon vastuuta, ja ennen kautta 1999–2000 hän oli pelannut 9 NHL-ottelua.

Kaudeksi 1999–2000 hän nousi kuitenkin Dallasin kakkosmaalivahdiksi, Ed Belfourin taakse. Tuolla kaudella hän pääsi pelaamaan jo 24 runkosarjaottelua. Fernandez kaupattiin kuitenkin kesällä 2000 Wildin joukkueeseen yhdessä puolustaja Brad Lukowichin kanssa vaihdossa kahteen varausoikeuteen. Minnesotassa Fernandez pelasi aina noin puolet joukkueen otteluista. Kaudella 2005–2006 Fernandez vei Minnesotan ykkösmaalivahdin aseman Dwayne Rolosonilta, joka myytiin myöhemmin Edmonton Oilersiin. Kuitenkin seuraavalla kaudella Fernandezin loukkaantumisen aikana Niklas Bäckström vei hyvin otteidensa ansiosta Minnesotan ykkösmaalivahdin paikan. Kauden päätyttyä Bäckström ja Fernandez palkittiin William M. Jennings Trophyllä. Kesällä 2007 Minnesota kauppasi Fernandezin Boston Bruinsiin pienentääkseen palkkakuluja vaihdossa nuoreen hyökkääjään Petr Kalusiin ja neljännen kierroksen varausoikeuteen. Fernandez ei saanut minkään seuran kanssa sopimusta viimeisen kautensa 2008–2009 jälkeen. Hän ei ole pelannut sen jälkeen.

Kokenut NHL-valmentaja Jacques Lemaire on Fernandezin eno.

Lähteet
-------

1. 1 2  Manny Fernandez *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
2. 1 2  Player Bio – Manny Fernandez  2. heinäkuuta 2007. Thehockeynews.com. Viitattu 2. heinäkuuta 2007. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Boston Bruins: Boston Bruins Acquire Manny Fernandez  1. heinäkuuta 2007. Boston Bruins.  Arkistoitu 4.7.2007. Viitattu 2. heinäkuuta 2007. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Miikka KiprusoffDominik Hašek & Chris Osgood** | **William M. Jennings Trophyn voittaja**2007 (yhdessä Niklas Bäckströmin kanssa)2009 (yhdessä Tim Thomasin kanssa) | Seuraaja:**Dominik Hašek & Chris OsgoodMartin Brodeur** |
**Libanonin asevoimat** on vahvuudeltaan noin 61 400 sotilasta, joista 1000 palvelee ilmavoimissa, 400 laivastossa ja 60 000 maavoimissa. 10. helmikuuta 2007 alkaen Libanon lakkautti yleisen asevelvollisuuden. Libanonin asevoimat jakautuvat kolmeen puolustushaaraan: maavoimiin, ilmavoimiin ja merivoimiin.

Libanonin asevoimilla ei ole ilmatilan koskemattomuuden turvaamiseksi torjuntahävittäjiä, mutta sillä on noin 30 helikopteria sekä kyky hallita siviililevottomuuksia kautta Libanonin. Libanonin viimeiset kolme torjuntahävittäjää olivat 1950-luvun brittiläisiä Hawker Huntereita.

Ikääntyneitä panssariajoneuvoja Libanonin asevoimilla on, kuten M113-miehistönkuljetusvaunuja sekä neuvostoaikaisia panssarivaunuja.

Libanonin asevoimat olivat viimeksi Etelä-Libanonissa 1970 siihen asti, kunnes Jordaniasta poistumaan pakotettu PLO siirtyi sinne. Tämän jälkeen kiistelty alue on ollut Israelin puolustusvoimien, Israelin rahoittaman Etelä-Libanonin armeijan, Amalin, UNIFIL-joukkojen ja Hizbollahin hallussa.

Osana tulitaukoa Libanonin asevoimat siirtyvät Etelä-Libanoniin. Libanonin puolustusministeri on syyrialaismieliseksi oletettu maroniitti Elias Murr. Libanonin vuosittainen puolustusbudjetti vastaa noin 500 miljoonaa dollaria.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Libanonin asevoimat**.
* Libanonin armeija (englanniksi)
* The Lebanese Army / 60,000 soldiers not really looking for work (Arkistoitu – Internet Archive) Haaretz (englanniksi)
**Karjaan työväentalo / Folkets Hus Karis** on Karjaan kaupungissa sijaitseva ja edelleen aktiivisessa käytössä oleva työväentalo.

Historiaa
---------

Karjaan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907. Työväenyhdistys oli suomenkielinen, vaikka paikkakunta oli pääosin ruotsinkielinen. Työväenyhdistys keräsi alusta alkaen varoja rakennusrahastoon omaa työväentaloa varten. Tontin saanti tuotti vaikeuksia, koska ruotsinkieliset isännät eivät halunneet myydä maata työväenyhdistykselle. Lopulta löytyi vuokratontti, joka saatiin ostettua omaksi vuonna 1910. Tontille pystytettiin aluksi pieni rakennus, joka jäi myöhemmin piharakennukseksi. Talo sai nimekseen Rientola. Keväällä 1917 vietettiin pääosin talkootyönä rakennetun varsinaisen työväentalon vihkiäisjuhlaa. Talon rakentamiskustannukset olivat 40 000 markkaa, josta lainan osuus oli 25 000 markkaa. Työväentalosta on sanottu, että sen ovat rakentaneet Billnäsin sepät ja Karjaan rautatieläiset. Kansalaissodan aikana talo oli ensin punaisten ja myöhemmin valkoisten hallussa. Talo kärsi tuolloin vaurioita, joita sen vapautumisen jälkeen heti korjailtiin.

Rakennus
--------

Työväentalon kivijalkaan tuotiin kivet Inkoosta junalla. Inkoosta ostettiin myös riihi, jonka hirret käytettiin taloon. Vuosina 1937–1938 talossa tehtiin mittavat korjaus- ja muutostyöt, jotka maksoivat 100 000 markkaa. Talon pääovi siirrettiin kadun puolelle ja alakertaan rakennettiin vuokrattavia myymälätiloja. Juhlasaliin vaihdettiin parkettilattia, ja talo sai peltikaton. Vuonna 1959 ala-aula uudistettiin, ja sinne rakennettiin wc-tilat. Taloon asennettiin myös keskuslämmitys. Nämäkin korjaustyöt tehtiin pääosin talkoilla. Vuonna 1987 taloa entisöitiin opetusministeriön rakennusavustuksen turvin. Näyttämöaukkoa pienennettiin, ja vanhat peiliovet palautettiin paikoilleen. Keskuslämmitysjärjestelmä, sähköt, sisämaalaukset ja valaisimet uudistettiin. Myös talon lämpöeristystä parannettiin. Talo maalattiin perinteen mukaisesti valkoiseksi. Taloa on tämänkin jälkeen kunnostettu jatkuvasti.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Työväentalo Rientola sijaitsee keskeisellä paikalla Karjaan keskustassa ja on aina ollut vilkkaassa käytössä. Käyttäjinä ovat olleet karjaalaiset yhdistykset ja yhteisöt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: *Työn ja aatteen talot. Työväentalojen historiaa Uudellamaalla*, s. 168. Helsinki: Uudenmaan Sosialidemokraattinen Piiri ry, 1997. ISBN 952-90-8468-4.
**Olga Leino** (o.s. **Kosonen**, 17. kesäkuuta 1871 Pietari – 23. toukokuuta 1962) oli suomalainen näyttelijä. Teatterityön ohella hän näytteli sivurooleja suomalaisissa mykkäelokuvissa ja ensimmäisissä suomalaisissa äänielokuvissa.

Elämä ja ura
------------

Olga Leino syntyi kauppiaan tyttäreksi. Hän liittyi August Aspegrenin Kansanteatteriin vuonna 1891 ja siirtyi Suomalaiseen Teatteriin 1896. Leinon näyttämötehtäviä olivat muun muassa Anjuša näytelmässä *Pimeyden valta* ja Puck näytelmässä *Kesäyön unelma*. Minna Canthin näytelmässä *Sylvi* hän tulkitsi nimiosan kuten myös näytelmässä *Hannele*.

Leino näytteli yhdeksässä kokoillan elokuvassa, joista osa on kadonnut. Hän näytteli lähinnä sivurooleja emäntinä ja eukkoina. *Sylvin* ensimmäisessä valkokangasadaptaatiossa vuonna 1913 hän teki Elinin roolin. Waldemar Wohlströmin varhaisessa äänielokuvassa *Olenko minä tullut haaremiin* Leino näytteli ruustinnaa.

Filmografia
-----------

* *Anna-Liisa* (1911)
* *Sylvi* (1913)
* *Noidan kirot* (1927)
* *Tukkijoella* (1928)
* *Meidän poikamme* (1929)
* *Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin* (1931)
* *Rovastin häämatkat* (1931)
* *Olenko minä tullut haaremiin* (1932)
* *Ne 45000* (1933)

Lähteet ja viitteet
-------------------

* Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, Kustannusliike Opas, Viipuri 1930
* Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat, toim. Veistäjä, Verneri, Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 1950

1. ↑  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 169


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Olga Vladimirovna Nazarova** (ven. Ольга Владимировна Назарова, s. 1. kesäkuuta 1965 Tula) on venäläinen pikajuoksija, joka edusti suurimman osan aktiiviurastaan Neuvostoliittoa. Hän on 4 × 400 metrin viestin maailmanmestari ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän on pituudeltaan 168 cm.

Nazarova karsiutui 400 metrin välierissä Schwechatin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1983 ja Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986. Indianapolisin sisäratojen MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi ajalla 52,76. Saman vuoden Rooman MM-kilpailuissa hän oli 400 metrillä kahdeksas ja juoksi toisen osuuden Neuvostoliiton hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.

Nazarova juoksi 1988 Soulin olympialaisissa 400 metrin välierässä ajan 49,11, mikä on Venäjän ennätys edelleen joulukuussa 2017. Loppukilpailussa hän saavutti pronssia ajalla 49,90. 4 × 400 metrin viestissä hän juoksi toisen osuuden Neuvostoliiton joukkueessa, joka voitti kultaa edelleen voimassa olevalla maailmanennätysajalla 3.15,17.

Nazarova juoksi Tokion MM-kilpailuissa 1991 kolmannen osuuden, kun Neuvostoliitto voitti 4 × 400 metrin viestin maailmanmestaruuden ajalla 3.18,43. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän vei pitkässä viestissä kolmatta osuutta Yhdistyneen joukkueen voittaessa kultaa ajalla 3.20,20. 400 metrillä hän sijoittui neljänneksi ajalla 49,69. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui 400 metrin välierissä.

Nazarova voitti 400 metrin Neuvostoliiton-mestaruuden ulkoradoilla 1987, 1988 ja 1992 sekä hallissa 1988.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

*Lähteet: Tilastopaja, IAAF*
### Ulkoradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Vuosi* |
| --- | --- | --- | --- |
| 200 m | 22,68 | Tsakhkadzor | 23. toukokuuta 1987 |
| 400 m | 49,11 **NR** | Soul | 25. syyskuuta 1988 |

### Sisäradat

| *Matka* | *Aika* | *Paikka* | *Vuosi* |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 m | 51,65 | Budapest | 18. helmikuuta 1990 |

**NR** = maan (Venäjän) ennätys

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Olga Nazarova *sports-reference.com*.  Arkistoitu 25.7.2009. Viitattu 23.12.2017. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Olga Nazarova Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
3. ↑  NATIONAL RECORDS *tilastopaja.com*. Viitattu 23.12.2017. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
4. ↑  WORLD RECORDS *iasf.org*. Viitattu 23.12.2017. (englanniksi)
5. 1 2  Olga Nazarova Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
6. ↑  SOVIET CHAMPIONSHIPS *gbrathletics.com*. Viitattu 23.12.2017. (englanniksi)
7. ↑  SOVIET INDOOR CHAMPIONSHIPS *gbrathletics.com*. Viitattu 23.12.2017. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Libanonin valtiolippu, lipun mittasuhteet ovat 2:3.
Libanonin lippu Ranskan hallintomandaatin aikana (1918-1943).
Ensimmäinen *Saeb Salamin* luonnos Libanonin nykyiseksi lipuksi.
**Libanonin lippu** on Libanonin kansallistunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se hyväksyttiin käyttöön 7. joulukuuta 1943. Se oli aluksi Libanonin parlamentin jäsenen, kansanedustaja *Saeb Salamin* oman kotinsa käyttöön suunnittelema lippu.

Lipun kuvaus
------------

Lippu muodostuu kahdesta poikittaisesta punaisesta osiosta, joiden väli on valkea. Valkoinen osio on kaksi kertaa leveämpi kuin kumpikin punainen osio (suhteessa: 1:2:1). Vihreä libanoninsetripuu on lipun keskiosassa, molempien punaisten raitojen välissä. Setripuun leveys on yksi kolmasosa lipun leveydestä. Lippu kuvataan Libanonin perustuslaissa, luku 1 ja artikla 3.

Symboliikka
-----------

Punaiset osat lipussa symboloivat vapaustaisteluissa vuodatettua puhdasta verta. Valkoinen raita puolestaan symboloi rauhaa, sekä Libanonin vuoria peittävää valkoista lunta. Vihreä setripuu on Libanonin maroniittikristittyjen tunnus

Historia
--------

Kautta historian Libanon, tai ainakin se alue jolla valtio sijaitsee, on käyttänyt lippua, joka on kuulunut maata hallinneille: foinikialaisille, mamelukeille ja ottomaaneille.

Maroniitit käyttivät 1700-luvun puolivälissä valkoista lippua, jonka keskellä oli setripuu. On todennäköistä, että ensimmäisessä maailmansodassa Libanonin kansallismieliset lisäsivät lippuun punaiset poikkiraidat, jotka ensi kädessä symboloivat marttyyrien verta ja toisekseen punainen ja valkoinen olivat Libanonin legioonan värit, joka muodostettiin vuonna 1916 ja on ollut alkuna Libanonin armeijalle.

Kansainliiton aikana Libanon oli Ranskan mandaattialue. Tällöin Libanonin lipun suunnitteli Libanonin uudelleensyntymisen liikkeen puheenjohtaja Naoum Mukarzel. Lippu oli samanlainen kuin Ranskan trikolori, mutta sen keskelle on lisätty Libanonin setripuu. 

Itsenäistymisen myötä nykyisen Libanonin lipun suunnitteli *Saeb Salam* omaan käyttönsä. Hän oli Libanonin parlamentin jäsen. Lippu hyväksyttiin maan viralliseksi symboliksi 7. joulukuuta vuonna 1943 pidetyssä parlamentin istunnossa, jossa maan perustuslain viidettä artiklaa muokattiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Johnsob Barker, Brian: *Maailman liput*, s. 63. Libanon. Gummerus, 2006. ISBN 9512071355.

Aasian valtioiden liput

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Afganistan | Arabiemiirikunnat | Armenia | Azerbaidžan | Bahrain | Bangladesh | Bhutan | Brunei |
| Etelä-Korea | Filippiinit | Georgia | Indonesia | Intia | Irak | Iran | Israel |
| Itä-Timor | Japani | Jemen | Jordania | Kambodža | Kazakstan | Kiina | Kirgisia |
| Kuwait | Laos | Libanon | Malediivit | Malesia | Mongolia | Myanmar | Nepal |
| Oman | Pakistan | Pohjois-Korea | Qatar | Saudi-Arabia | Syyria | Singapore | Sri Lanka |
| Tadžikistan | Taiwan | Thaimaa | Turkki | Turkmenistan | Uzbekistan | Venäjä | Vietnam |
**Julius Constantin Sundman** (24. syyskuuta 1828 Tammisaari – 12. toukokuuta 1893 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.

Julius Constantin Sundmanin vanhemmat olivat Salomon Sundman ja Antoinette Carolina Lovisa Hultman ja puoliso vuodesta 1869 vapaaherratar Agneta Maria Mellin. Sundman tuli vuonna 1845 nuoremmaksi aliupseeriksi Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonaan. Vuonna 1849 hänet ylennettiin vänrikiksi ja siirrettiin palvelukseen 2. tarkk’ampujapataljoonaan. Aliluutnantiksi Sundman yleni 1852. Vuonna 1855 hänet siirrettiin takaisin Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan, jossa hän toimi kouluttajana. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1859.

Vuosina 1861–1862 Sundman suoritti upseeritarkk’ampujakoulun kurssin Pietarissa, alkuvuonna 1863 hänet ylennettiin alikapteeniksi ja määrättiin Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan 2. komppanian vt. päälliköksi. Hänet ylennettiin kapteeniksi joulukuussa 1863 ja vakinaistettiin komppanianpäällikön tehtävään 1865. Everstiluutnantiksi Sundman ylennettiin 1874. Turkin sodassa 1877–1878 hän toimi Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonan komppanianpäällikkönä, sodan lopulla kesäkuussa 1878 hänet ylennettiin everstiksi. Vuonna 1880 Sundman määrättiin Henkivartioväen 7. Hämeenlinnan tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi. Tästä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän sai eron kenraalimajurina heinäkuussa 1890. Sotilasuransa jälkeen Sundman valittiin Suomen sotaväen leski- ja orpokassan taloudenhoitajaksi, mitä tehtävää hän hoiti aina kuolemaansa asti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Julius Constantin Sundman *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 30.4.2020)
**Julius Dominicus Pinello** (4. lokakuuta 1836 Turku – 17. joulukuuta 1910 Porvoo) oli suomalainen sotilas ja virka- ja valtiopäivämies.

Pinellon vanhemmat olivat kirjailija, valtiopäivämies Nils Henrik Pinello ja Anna Juliana Schmidt ja puoliso vuodesta 1860 Carolina Sundvall (k. 1866). Pinello palveli ensin sotilaana, vänrikki hänestä tuli 1855, aliluutnantti 1858 ja luutnantti 1863. Sotapalveluksesta Pinello erosi alikapteenina 1868. Hän toimi sitten valtionrautateiden palveluksessa vuoteen 1878 ja myöhemmin liike-elämän palveluksessa Kotkassa ja Pietarissa.

Pinello oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1877–1878.

Lähteet
-------

1. 1 2  Geni: Julius Dominicus Pinello Viitattu 6.8.2021.
2. 1 2  Adelsvapen-wiki: Adliga ätten Pinello nr 1964, Tab 4 Viitattu 6.8.2021.
3. ↑  Kuolleita.  *Turun Lehti*, 22.12.1910, nro 149, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 6.8.2021.
4. ↑  Förteckning öfver Ridderskapets och Adelns medlemmar vid Landtdagen i Helsingfors år 1877. Protokoll fördt hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen 1877. Sjette häftet. Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1879, ss. 1903-1907.
**Libanonin kansalliskirjasto** (arab. المكتبة الوطنية‎‎‎‎) on vuonna 1921 perustettu Libanonin kansalliskirjasto, joka toimii Beirutissa. Kirjaston toiminta kärsi merkittävästi vuosien 1975–1991 sotatoimista Libanonissa. Kirjasto suljettiin vuonna 1979 Libanonin hallituksen päätöksellä ja muutamaa vuotta myöhemmin kokoelmat varastoitiin. Vuonna 1999 käynnistettiin jälleenrakennus- ja kunnostushanke, jonka tarkoituksena on ollut palauttaa kansalliskirjasto kansakuntaa palvelevaksi kulttuurilaitokseksi.

Kansalliskirjaston käyttöön osoitettiin vuonna 1999 aiempi Libanonin yliopiston lakitieteen ja poliittisten tieteiden tiedekunnan rakennus, joka alkujaan valmistui vuonna 1907. Kansalliskirjaston oli tarkoitus muuttaa vuodesta 2010 lähtien kunnostettuun rakennukseen vuonna 2014. Kirjasto kuitenkin ilmoitti vielä elokuussa 2017 verkkosivullaan yhteysosoitteekseen Beirutin sataman alueelle sijoittuvan osoitteen, joista kansalliskirjasto sai vuonna 2002 valmistuneita tilapäistiloja ja jossa se on toiminut useita vuosia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arkistoitu kopioContact Us Libanonin kansalliskirjasto, lnl.gov.lb.  Arkistoitu 25.8.2017. Viitattu 25.8.2017. (englanniksi)
2. ↑  Ifla World Report - Lebanon The International Federation of Library Associations and Institutions (IFLA), ifla-world-report.org. Viitattu 25.8.2017. (englanniksi)
3. 1 2 3  Arkistoitu kopioHistorical Background lnl.gov.lb.  Arkistoitu 25.8.2017. Viitattu 25.8.2017. (englanniksi)
4. 1 2  Arkistoitu kopioHistory of the Future Library Building Libanonin kansalliskirjasto, lnl.gov.lb.  Arkistoitu 25.8.2017. Viitattu 25.8.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kirjaston kotisivut englanniksi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (lnl.gov.lb)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |

 |
Katherine Dunham vuonna 1956.
**Katherine Dunham**, kirjailijanimeltään **Kaye Dunn** (22. kesäkuuta 1909 Glen Ellyn, Illinois – 21. toukokuuta 2006 New York, New York) oli yhdysvaltalainen tanssija, koreografi ja antropologi, joka tulkitsi luovasti rituaali- ja kansantansseja.

Dunham opiskeli antropologiaa Chicagon yliopistossa, ja teki kenttätutkimuksia Karibialla ja Brasiliassa. Erityisen läheiseksi hänelle tuli Haiti. Hän vietti Haitilla kaikkiaan yhdeksän kuukautta ja kirjoitti oppimastaan väitöskirjansa *The Dances of Haiti: Their Social Organization, Classification, Form, and Function* sekä toisen kirjan, *Island Possessed*. Haitissa vietetty aika sai hänet myös ymmärtämään karibialaisten tanssien yhteyden afrikkalaiseen kulttuuriperintöön.

Dunham perusti oman tanssiryhmän jo opiskeluaikanaan. Ryhmä esiintyi Chicagon maailmannäyttelyssä 1934 ja Chicagon oopperan kanssa 1935–1936. Hän loi omia koreografioitaan karibialaisten tanssien pohjalta, ja perusti 1940-luvun alussa uuden tanssiryhmän, jonka kaikki jäsenet olivat afroamerikkalaisia. Ryhmä kävi kiertueilla yli 50 maassa, ja herätti huomiota rotuerottelun aikakaudella. Dunhamin luomat suositut revyyt tekivät afrikkalaista ja karibialaista tanssia tunnetuksi maailmalla.

Dunham teki koreografioita elokuviin ja oopperoihin. Hän julkaisi kirjoituksia sekä omissa nimissään että nimellä Kaye Dunn.

Dunham sai lukuisia palkintoja, kuten Kennedy Center Honors vuonna 1983 ja National Medal of Arts 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Katherine Dunham *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 26.4.2022.
2. 1 2  Jack Anderson: Katherine Dunham, Dance Icon, Dies at 96 *NY Times*.  2006. Viitattu 26.4.2022.
3. ↑  Risner, Vicky J.: Katherine Dunham: A Life in Dance *Library of Congress*. Viitattu 26.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Katherine Dunham Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Idahon osavaltionyliopisto** (engl. *Idaho State University*, lyhennys **ISU**) on yliopisto Yhdysvalloissa, jonka kampus sijaitsee Pocatellon kaupungissa Idahossa. Siellä on noin 14 500 opiskelijaa.

Historia
--------

Idahon akatemia perustettiin Pocatelloon vuonna 1901. Sille palkattiin neljä työntekijää, ja sen ensimmäiseen kampusalueeseen kuului kolmikerroksinen päärakennus ja 25-huoneinen miesten asuntola. Ensimmäisille kursseille syyskuussa 1902 osallistui 40 opiskelijaa. Ensimmäinen naisten asuntola avattiin 1906. Koulu hankki 1910 lisää maita kaupungilta ja muutti nimensä Idahon teknilliseksi instituutiksi (ITI) vuonna 1915.

ITI siirrettiin Idahon yliopiston alaisuuteen 1927 ja sai nimekseen Idahon yliopisto – Eteläinen osasto. Se erotettiin jälleen omaksi oppilaitoksekseen, kun 34 vuoden kampanja sen laajentamisesta neljävuotiseksi päättyi. Kuvernööri C. A. Robins allekirjoitti 1947 ehdotuksen muutoksesta, ja samalla koulu sai nimekseen Idaho State College (ISC). Siinä oli alkujaan kolme tiedekuntaa. ISC:ssä alettiin pian suuret rakennusurakat, ja sen kampukselle rakennettiin humanististen tieteiden tiedekunnan rakennus, liikuntahalli ja kirjasto.

Donald E. Walkerista tuli ISC:n rehtori 1960, ja hän kampanjoi sen muuttamisesta yliopistoksi. Kuvernööri Robert E. Smylie allekirjoitti 1963 ehdotuksen, jolla oppilaitoksesta tuli Idahon osavaltionyliopisto. Yliopisto laajeni fyysisesti edelleen 1960–1970-luvuilla, ja sinne rakennettiin uusia tiedekuntien rakennuksia, terveyskeskus ja monia muita rakennuksia. ISU:n tuet tippuivat 1970-luvun lopussa, minkä takia henkilökuntaa jouduttiin vähentämään, budjettia leikkaamaan ja opiskelijamaksuja nostamaan. Pocatellon kauppakamari aloitti 1983 Love ISU Week -kampanjan, jonka avulla se keräsi 75 000 dollaria stipendejä varten.

Entisestä Etelä-Dakotan yliopiston rehtorista Richard L. Bowenista tuli 1984 ISU:n rehtori. Hänen aikanaan yliopisto onnistui hankkimaan jälleen paremmin rahaa ja opiskelijamäärä peräti kaksinkertaistui.

Lähteet
-------

1. ↑  Office of the President Idaho State University. Viitattu 10.2.2012. (englanniksi)
2. ↑  About Idaho State University Idaho State University.  Arkistoitu 21.10.2015. Viitattu 10.2.2012. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  About Idaho State University History of Idaho State University.  Arkistoitu 27.9.2011. Viitattu 10.2.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Idahon osavaltionyliopisto** Wikimedia Commonsissa

* Yliopiston kotisivut (englanniksi)
* Yliopiston urheiluseuran Bengalsien kotisivut (englanniksi)
**Frank Kullervo Teräskari** (17. heinäkuuta 1921 Helsinki – 26. kesäkuuta 2004 Pori) oli suomalainen painonnoston olympiaedustaja ja EM-mitalisti. Seuratasolla hän edusti Porin Pyrintöä, Porin Tarmoa ja Idrottsklubben-32:ta.

Teräskari sijoittui Lontoon kesäolympialaisissa 1948 alle 67,5 kilogramman sarjassa 15:nneksi yhteistuloksella 307,5 kg sekä Helsingin kesäolympialaisissa 1952 alle 75 kilogramman sarjassa yhdeksänneksi yhteistuloksella 352,5 kg. Vuonna 1947 hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi ja EM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 1949 hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi ja saavutti EM-hopeaa alle 75 kilogramman sarjassa. Vuonna 1950 hän oli MM-kilpailuissa kahdeksas ja EM-kilpailuissa viides. Vuonna 1953 hän sijoittui MM-kilpailuissa 12:nneksi ja EM-kilpailuissa seitsemänneksi.

Teräskari voitti Suomen mestaruuden alle 75 kilogramman sarjassa vuosina 1947–1951, 1953 ja 1955. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuonna 1953.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
* Raevuori, Antero & Oesch, Christian: *Raskasta rautaa – Suomen Painonnostoliitto 50 vuotta 1934–1984*. Suomen Painonnostoliitto ry ja Painonnoston Tuki ry, 1983. ISBN 951-99462-3-3.
* Arponen, Antti O.: *Olympiakisat Ateenasta Atlantaan*. WSOY, 1996. ISBN 951-0-21072-2.
* Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
* Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*. Otava, 1970.
* Frank Teräskari Sports Reference LLC.  Arkistoitu 31.8.2011. Viitattu 18.12.2017. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7  Siukonen 2001, s. 333
2. ↑  Sports Reference
3. ↑  Arponen, s. 144, 161
4. ↑  Pihlaja, s. 521
5. ↑  Raevuori & Oesch, s. 42
6. ↑  Hakalax, Jari: Mitä tapahtui urheilussa 1953 (21.–31.8.) Suomen urheilutietäjät ry.. Viitattu 18.12.2017.
7. ↑  Pihlaja, s. 524
8. ↑  Virtamo, s. 295
9. ↑  Virtamo, s. 298