recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kertoo Päijänteen Tupasaloista, mutta Päijänteellä on Tupasaari Hietasaaressa. Siinä on veneilijöille rantautumispaikka.*
Tupasalot

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
KuhmoinenPirkanmaaSuomi |
| Vesialue | 
Päijänne |
| Korkein kohta | 
95 m  |
| Pinta-ala | 
32 ha  |

muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Tupasalot**  ovat Päijänteen ryhmä saaria Pirkanmaalla Kuhmoisissa.

Maantietoa
----------

Kohde on saariryhmä, jossa on kuuden saaren muodostama tiivis kokonaisuus. On myös mahdollista, että nimellä viitataan vain kahteen suurimpaan pääsaareen. Suurin ja samalla eteläisin saari on 800 metriä pitkä, 430 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 22 hehtaaria. Pohjoisin saari on 600 metriä pitkä, 270 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 10 hehtaaria. Saarien yhteispinta-ala on 32 hehtaaria. Saarien välissä on kapea ja matala salmi, joka on kivikkoinen. Saariryhmä sijaitsee Tehinselän lounaisosassa ja Varpusenlinnanselän pohjoispuolella. Sen pohjoispuolella sijaitsee Koukku ja Virpila yhdessä muutaman muun luodon kanssa. Noin puolentoista kilometrin etäisyydellä sijaitsee Sarvisalon saariryhmän saaria. Tupasalojen kaakkoispuolella kilometrin päässä alkaa Lehtisten saariryhmän ensimmäiset saaret. Eteläinen saari on korkein ja se yltää 17 metrin korkeuteen Päijänteestä. Pohjoissaari on sitä noin viisi metriä matalampi. Pohjoissaareen on rakennettu kaksi mökkiä ja eteläsaaressa niitä on kuusi. Saaren kaakkoisrannassa on kalliojyrkänne, joka aukeaa järvelle.

Historiaa
---------

Kuhmoisten seudun taloudellisessa kartassa vuodelta 1939 saaret on merkitty metsäsaariksi, jotka ovat autiot. Saari on autio vielä vuoden 1965 peruskartassa, mutta seuraavassa vuoden 1985 kartassa on kummallekin saarelle ilmaantunut mökki ja seuraavassa vuoden 1996 kartassa on kummassakin saaressa kaksi mökkiä.

Huomautukset
------------

1. 1 2  Saarien pinta-alat on mitattu Karttapaikan pinta-alan mittaustyökalulla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tupasalot, Kuhmoinen (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.1.2020.
2. ↑  Paikkatieto: Tupasalot, *paikkatietoalusta.fi*, viitattu 5.1.2020
3. ↑  Tupasalot, Kuhmoinen (sijainti varjokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.1.2020.
4. ↑  Tupasalot, Kuhmoinen (sijainti ilmavalokuvassa) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.1.2020.
5. ↑  Maanmittaushallitus: Kuhmoisten seudun taloudellinen kartta (1:100 000), 1939, Timo Meriluodon karttakokoelma, viitattu 5.1.2020
6. ↑  *Peruskartta* 1:20 000. 2143 09 Kuhmoinen.  Helsinki: Maanmittauslaitos, 1965.  Kartta *Vanhat painetut kartat* -palvelussa (JPG) (viitattu 5.1.2020)
7. ↑  *Peruskartta* 1:20 000. 2143 09 Kuhmoinen.  Helsinki: Maanmittauslaitos, 1985.  Kartta *Vanhat painetut kartat* -palvelussa (JPG) (viitattu 5.1.2020)
8. ↑  *Peruskartta* 1:20 000. 2143 09 Kuhmoinen.  Helsinki: Maanmittauslaitos, 1996.  Kartta *Vanhat painetut kartat* -palvelussa (JPG) (viitattu 5.1.2020)
**Veisjärv** (myös Veisejärv tai Valgejärv ) on Virossa Viljandimaalla Mulgin ja Viljandin kuntien välisellä rajalla sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 481 hehtaaria (ha) ja se on 3,5 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä.
Sen laskujoki on Õhne jõgi, joka laskee kolmen kilometrin päässä Mäeküla järveen ja huomattavin tulo-oja on Anikatsi kraavi. Järven valuma-alueen laajuus on 26,1 km².

Järvi on luodattu ja sen suurin syvyys on 4,0 metriä ja keskisyvyys 1,3 metriä. Järven laskennallinen tilavuus voidaan arvioida 0,0063 kuutiokilometriksi (km³) eli 6,3 miljoonaksi kuutiometriksi (m³). Järven rantaviivan pituus on 9,0 kilometriä.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on limnoligiselta luokitukseltaan kovavetinen ja miksotrofinen järvi. Siinä kallioperän kalkkikivestä liukenee veteen mineraaleja ja vetykarbonaattia, joka nostaa veden kovuutta keskikovaksi (80−240 mg/l). Veisjärvessä on vetykarbonaatin pitoisuus on 2,1–3,2 mg(ekv) litrassa vettä ja veden happamuustaso on pH 8,4–9,3. Mineraalien runsas määrä merkitsee myös korkeampaa suolojen pitoisuutta vedessä. Veden sähkönjohtavuus on 156–286 μS/cm.

Miksotrofinen järvi on alkujaan voinut olla joko eutrofinen tai dystrofinen, mutta on ravinnekuormituksen vuoksi muuttunut miksotrofiseksi. Veisjärvi sijaitsee suuren Rubinan soon vieressä ja se kohottaa veden humuspitoisuutta. Järven hapenkulutus on eutrofista järveä voimakkaampaa, koska siinä on runsaasti happea kuluttavaa humusta. Tästä huolimatta happipitoisuus voi olla Veisjärvestä melko korkeaakin. Happipitoisuudeksi on mitattu 8,5–11 mg litrassa vettä, minkä on hapen kylläisyytenä ilmaistuna 97–116%. Veden ravinnepitoisuudet ovat melko korkeita. Fosforipitoisuus on keskimäärin 31 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja typpipitoisuus on 1077 μg/l. Tällaiset määrät ravinteita kasvattavat levien ja bakteerien biomassaa ja samentavat vettä. Veden näkösyvyys onkin vain 0,7–1,1 metriä. Järven mataluus estää veden lämpötilakerrostumista, jolloin koko vesimassa säilyy vuoden ympäri samanlaatuisena.

Järvessä elää yleisinä ahven, hauki, kiiski, kuha, lahna, allikkosalakka, pasuri, sorva, särki, salakka ja mutakala.

Luonnonsuojelualue
------------------

Veisjärv kuuluu osana Rubinan luonnonsuojelualueeseen, jonka pohjoinen osa se on.

Lähteet
-------

1. ↑  Topografinen kartta: O-35-XIV, 1981
2. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
3. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 24.2.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2 3  Keskkonnaregister: Veisjärv (vee2099400) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 24.2.2017. (viroksi)
5. 1 2  Orava, Johanna: Lopen Pernunnummen alueen järviympäristön nykytilaselvitys, Hämeenlinnan AMK, 2011, viitattu 24.2.2017
6. 1 2 3 4  Rubina looduskaitseala kaitsekorralduskava 2012-2021 (Arkistoitu – Internet Archive), PDF, viitattu 24.2.2017 (viroksi)
Veiko Spolītis vuonna 2014 (Kuva: Latvian Saeima)
Veiko Spolītis vuonna 2021
**Veiko Spolītis** ([ˈspuɔliːtis]; s. 5. syyskuuta 1971 Riiassa) on latvialainen poliitikko ja valtiotieteilijä.

Elämä ja koulutus
-----------------

Spolītis syntyi Riiassa latvialaisen isän ja virolaisen äidin perheeseen. Käytyään Riian 25. lukion aloitti hän opintonsa Tarton yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kautta-aikain ensimmäisellä vuosikurssilla valmistuen vuonna 1996. Opiskeluaikanaan hän oli tarttolaisen  Revelia-veljeskunnan jäsen. Vuonna 2003 hän valmistui geneveläisestä Graduate Institute of International Studies -instituutista (ransk. *Institut des hautes études internationales*, IHEI). Vuonna 2006 hän väitteli Helsingin yliopistossa valtiotieteiden tohtoriksi maailmanpolitiikasta. 

Vuonna 1998 hän aloitti yhteistyön virolaisen Kuku Raadion kanssa ja vuodesta 2005 alkaen hän on toiminut Eesti Raadion radioesiintyjänä. Vuosina 2010–2014 hän toimi Latvian puolustusministerin parlamentaarisena sihteerinä. Huhtikuussa 2014 hänestä tuli Latvian ulkoministeriön neuvonantaja.

Spolītis on ollut Latvian liberaalidemokraattisen Yhtenäisyys-puolueen ehdokkaana vuosien 2011 ja 2014 europarlamenttivaaleissa. Lokakuun 2014 Latvian parlamenttivaaleissa hän tuli valituksi varakansanedustajaksi Riian vaalipiiristä. Kun varsinainen edustaja Edgars Rinkēvičs aloitti ulkoministerin tehtävässä, päätti Saeima antaa täyden edustajamandaatin hänen ja 10 muun ministeriksi valitun edustajan varamiehelle. Täten Spolītis nousi Rinkēvičsin tilalle Saeiman kansanedustajaksi 5. marraskuuta 2014. Kuitenkin 29. lokakuuta 2014 Spolītis jäi kiinni 1,4 promillen rattijuopumuksesta ja 12. tammikuuta 2015 ilmoitettiin hänen lopulta puoluejohdon kanssa käydyn keskustelun jälkeen eronneen puolueesta. Hän kuitenkin jatkaa edelleen Latvian kansanedustajana.

Tunnustukset
------------

* Maarjamaan ristin IV luokan ansiomerkki (2012)
* Suomen Leijonan ritarikunnan ritariristi (2013)

Lähteet
-------

1. ↑  Aizsardzības ministrijas vadība un struktūrvienību vadītāji. Luettu 22.01.2015.
2. ↑  Evelyn Kaldoja, Kümne minutiga eestlasest lätlaseks, Postimees, 2. maaliskuuta 2014
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Veiko Spolītis** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Latvia

 |

 |
|  |
| --- |
|  |
| Tupimies, -nainen ja lapsiAlbert Eckhoutin maalauksissa 1640-luvulta. |

**Tupit** olivat eteläamerikkalainen intiaanikansa, joka asutti suuria alueita Amazonin eteläpuolella. Heitä eli Amazonin suusta Río de la Plataan asti niin rannikolla kuin sisämaassakin. Tupit puhuivat tupi-kieliä.

Tupit kaskiviljelivät sademetsää ja kasvattivat maniokkia, bataattia, maissia, papuja, pähkinöitä, puuvillaa ja väriaineita. He söivät myös kilpikonnia ja niiden munia, kalastivat sekä pyydystivät jokinisäkkäitä kanooteistaan nuolilla ja harppuunoilla.

Tupien yhteiskunnat koostuivat laajennetuista perheistä, joihin kuuluivat vanhemmat sekä lapset perheineen. Joillain tupeilla oli klaanijärjestelmä. Amazonin alajuoksulla ja rannikolla tupit saattoivat asua tuhansien asukkaiden paalukylissä. Nämä kylät kävivät alituiseen sotia toisiaan vastaan ja joskus kiduttivat ja söivät vihollisiaan.

Tupien uskonto oli etupäässä shamanistinen, eikä kylissä järjestetty juurikaan uskonnollisia seremonioita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tupian *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 27.2.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tupit** Wikimedia Commonsissa
Mallianimaatio kolmen pallon jongleerauksesta.
Kaksi palavilla soihduilla jongleeraavaa esiintyjää.
Mies jonglööraamassa 5 pallolla.
**Jongleeraus** on sirkustaiteeseen kuuluva fyysinen taito, jossa esineitä heitellään rytmikkäästi ja näyttävästi ilmaan ja otetaan kiinni niin, että ilmassa on yhtä aikaa useita esineitä.

Etymologia
----------

Sana *jonglööri* on ilmeisesti peräisin latinan sanoista *iocus* ’vitsi’ ja *ioculor* ’pilailla’ tai ’ilvehtiä’. Niistä on muodostunut muinaisranskan *jogler* ja keskiajan englannin *jogelen*.

Tekniikat ja apuvälineet
------------------------

Jonglööriksi kutsuttu esiintyjä käyttää esityksessä yleensä käsiään, mutta niin sanotut antipudistit eli jalkajonglöörit käyttävät jalkojaan. Heiteltäviä esineitä voivat olla pallot, renkaat, keilat tai mitkä tahansa arkiset esineet, tulijongleerauksessa palavat soihdut. Jonglöörit voivat esiintyä paitsi yksin myös pareittain tai isompana ryhmänä, jolloin osallistujat heittelevät esineitä myös toisilleen.

Historia
--------

Varhaisimmat jongleeraukset tunnetaan hautapiirroksista muinaisesta Egyptistä noin 1900–1700-luvulta eaa. Myös muissa sivilisaatiossa, kuten Kiinassa, Intiassa, Kreikassa, asteekeilla ja Polynesiassa, on ollut samanlaista esitysperinnettä. Keskiajalla Euroopassa viihdyttäjät esiintyivät matkalaisille etenkin pyhiinvaellusreittien varsilla.

Vuonna 1768 avatussa Philip Astleyn sirkuksessa jonglöörit esiintyivät tiettävästi ensi kerran sirkusnäytöksen päänumerona.

Ennätykset
----------

Jongleerauksen maailmanennätyksiä ylläpiti vuoteen 2012 asti Juggling Information Service Committee on Numbers Juggling (JISCON).

Lähteet
-------

1. ↑  juggle Merriam-Webster Dictionary. Viitattu 4.6.2012.
2. ↑  Arthur Lewbel: Research in Juggling History *.bc.edu*.  2002.  Arkistoitu 17.2.2012. Viitattu 4.6.2012.
3. ↑  A History of Juggling  1.7.2012. Top End Sports. Viitattu 4.6.2012.
4. ↑  JIS Committee on Numbers Juggling: List of Numbers Juggling Records *juggling.org*. Viitattu 31.1.2021.

Kirjallisuutta
--------------

* Markku Aulanko & Kari Nieminen: *Sirkustaitojen käsikirja*, Otava 1989.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jongleeraus**.
* The World Juggling Federation
* Juggling Information Service
* European Juggling Association
**Raija Aulikki Mattila** (s. 10. huhtikuuta 1956 Helsinki) on assyriologian dosentti Helsingin yliopistossa ja Suomen Lähi-idän instituutin entinen johtaja. Mattila toimi instituutin johtajana vuosina 2005–2008, jolloin instituutin käyttöön ostettiin historiallinen Zeitunan talo Damaskoksen Vanhasta kaupungista. Mattilan kaudella vuonna 2007 julkaistiin myös ensimmäinen laajamittainen suomi–arabia-sanakirja. Mattila palasi instituutin johtajaksi vuosiksi 2014–2020.

Mattila valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1985, pääaineena assyriologia. Vuonna 2000 Mattila väitteli tohtoriksi (assyriologia, Helsingin yliopisto).

Lähteet
-------

* Suomen Lähi-idän instituutti
* Suomen Lähi-idän instituutin säätiö

### Viitteet

1. ↑  Curriculum vitae - Raija Mattila *www.helsinki.fi*. Viitattu 8.3.2018.
2. ↑  Raija Mattila *Helsingin yliopisto*. Viitattu 8.3.2018.
3. ↑  Säätiön historia | Suomen Lähi-idän instituutin säätiö *www.fimesaatio.fi*. Viitattu 8.3.2018.
4. ↑  FIME kiittää eläköityvää Raija Mattilaa *fime.fi*. Viitattu 22.5.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Joni Korhonen** (s. 8. helmikuuta 1987, Espoo) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa keskikenttäpelaajana Kakkosen PK-35:ssa. Korhonen on pelannut Veikkausliigassa HIFK:n ja FC Hongan riveissä yhteensä 76 ottelua.

Seurajoukkueet
--------------

Joni Korhosen pelaajaura aikuisten tasolla alkoi kausina 2005–2006 Kakkosessa FCK Salamoissa ja FC Espoossa. Vuoden 2007 aikana Korhonen pelasi Saksan Oberligassa eli neljännellä sarjatasolla Bonner SC:n riveissä ja Ykkösessä HJK:n reservijoukkue Klubi 04:ssa. Kauden 2008 Korhonen pelasi Kakkosen FC Espoossa.

Korhonen siirtyi kaudeksi 2009 Ykkösessä pelanneseen AC Ouluun. Hän pelasi kaudella 2009 yhteensä 24 Ykkösen ottelua. AC Oulu voitti Ykkösen kaudella 2009 ja nousi Veikkausliigaan. Korhonen siirtyi kaudeksi 2010 Ykköseen nousseeseen FC Espooseen. Hän pelasi kaudella 2010 kaikki 26 sarjaottelua, ja FC Espoo oli sarjassa kuudes.

Korhonen siirtyi kaudeksi 2011 Ykkösen FC Viikinkien riveihin. Korhonen pelasi Viikingeissä kausina 2011–2013 yhteensä 76 Ykkösen ottelua. Hän teki kaudella 2011 kymmenen maalia ja oli Ykkösen maalipörssissä jaetulla viidennellä sijalla. Viikingit oli kaudella 2011 Ykkösessä viides, kaudella 2012 kolmas ja kaudella 2013 seitsemäs. Korhonen siirtyi kaudeksi 2014 Ykkösen PK-35 Vantaan riveihin. Hän pelasi kaudella 2014 kaikki 27 sarjaottelua, ja PK-35 Vantaa oli sarjassa kuudes.

Korhonen siirtyi kaudeksi 2015 Veikkausliigaan nousseen HIFK:n riveihin. Korhonen debytoi Veikkausliigassa 19. huhtikuuta ottelussa IFK Mariehamn–HIFK. Korhonen pelasi kaudella 2015 yhteensä 31 liigaottelua ja teki niissä kolme maalia. HIFK oli Veikkausliigassa seitsemäs. Korhonen jatkoi HIFK:n riveissä kaudella 2016, jolloin liigaotteluita kertyi 29. HIFK oli kaudella 2016 Veikkausliigassa kymmenes.

Korhonen siirtyi kaudeksi 2017 Ykköseen nousseeseen FC Honkaan. Korhonen pelasi kaudella 2017 yhteensä 26 Ykkösen ottelua, joissa hän teki kymmenen maalia. Korhonen oli Ykkösen maalipörssissä jaetulla neljännellä sijalla. FC Honka oli kaudella 2017 Ykkösessä toinen ja se nousi liigakarsinnan kautta Veikkausliigaan. Korhonen jatkoi Hongassa kaudella 2018, jolloin otteluita Veikkausliigassa kertyi 16. FC Honka oli kaudella 2018 Veikkausliigassa neljäs.

Korhonen siirtyi kaudeksi 2019 Ykkösen AC Ouluun. Korhonen pelasi kaudella 2019 yhteensä 27 Ykkösen ottelua ja teki niissä kaksi maalia. AC Oulu oli sarjassa seitsemäs. Korhonen siirtyi kaudeksi 2020 Kakkosessa pelaavan PK-35:n riveihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Joni Korhonen AC Oulun riveihin AC Oulu 4.12.2008.
2. ↑  Joni Korhonen palaa FC Espooseen FC Espoo 8.3.2010.
3. ↑  Joni Korhonen siirtyy PK-35 Vantaan riveihin Vantaan Sanomat 22.12.2013.  Arkistoitu 28.2.2019. Viitattu 27.2.2019.
4. ↑  Jani Bäckman ja Joni Korhonen HIFK:n riveihin HIFK 14.1.2015.
5. ↑  Tervetuloa takaisin Honkaan Joni Korhonen FC Honka 20.12.2016.
6. ↑  Joni Korhonen vahvistamaan AC Oulua AC Oulu 20.12.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Joni Korhonen Palloliiton sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
* Joni Korhonen Veikkausliigan sivuilla
* Joni Korhonen Soccerwayn sivuilla
*Tämä artikkeli kuvaa Ikazuchi-luokan hävittäjää. Fubuki-luokan hävittäjästä on erillinen artikkeli.*

**Akebono** (jap. 曙) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1899 vesillelaskettu Ikazuchi-luokan torpedovenehävittäjä, joka poistettiin palveluksesta 18. lokakuuta 1921.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Ikazuchi-luokka*
Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersilta Poplarista Lontoosta, missä köli laskettiin 1. helmikuuta 1898. Alus laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1899 ja valmistui 3. heinäkuuta.

Palvelus
--------

Alus partioi sisaralustensa kanssa boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.

*Akebono* luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, ja se poistettiin taistelutehtävistä. Alus palautettiin palvelukseen ensimmäisen maailmansodan puhjettua, ja se osallistui Qingdaon taisteluun sekä saksalaisten Tyynenmeren siirtokuntien haltuunottoon. Alus muutettiin apumiinalaivaksi 1. huhtikuuta 1921, mutta se poistettiin palveluksesta jo puoli vuotta myöhemmin 18. lokakuuta. Alus romutettiin 2. toukokuuta 1925.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Nishida, Hiroshi: Ikazuchi class 3rd class destroyers *homepage2.nifty.com*. Viitattu 15.9.2016. (englanniksi)

*Ikazuchi*-luokan torpedovenehävittäjät

|  |
| --- |
| *Ikazuchi* - *Inazuma* - *Niji* - *Akebono* - *Oboro* - *Sazanami* |
| Edeltäjä: ei – Seuraaja: Murakumo-luokka |
**The Safety Curtain** on Sidney Franklinin ohjaama ja Joseph M. Schenckin tuottama yhdysvaltalainen mykkä melodraama vuodelta 1918. Elokuvan pääosia tähdittävät Norma Talmadge ja Eugene O’Brien.

Ohjaaja Franklin ja Paul West laativat elokuvan käsikirjoituksen Ethel M. Dellin novellin pohjalta. *The Safety Curtainin* tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation ja levittäjäyhtiönä Select Pictures Corporation. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 10. heinäkuuta vuonna 1918. *The Safety Curtainin* kopiota säilytetään muun muassa Los Angelesin Kalifornian yliopiston elokuva-arkistossa.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Lontoolaisessa varieteeteatterissa syttyy tuhoisa tulipalo. Teatterin tanssijan, Puckin (Norma Talmadge), pelastaa Intiassa työskentelevä kapteeni Merryon (Eugene O’Brien). Seuraavana päivänä Puck saa tietää teatteripalossa kuolleet ihmiset. Menehtyneiden joukkoon on listattu Puckin julma ja pahoinpitelevä aviomies Vulcan (Anders Randolf), joka työskenteli voimamiehenä vaudeville-teatterissa. Puck rakastuu pelastajaansa Merryoniin, jonka kanssa hän lähtee Intiaan. Lähtiessään Puck toivoo, että Vulcanin kuolema olisi totta, koska menehtyneiden lista oli epävirallinen. Puck ja Merryon elävät onnellisina, kunnes Puckia Lontoossa kosiskellut Sylvester (Gladden James) ilmaantuu paikalle. Sylvester uhkaa ottaa yhteyttä elossa ja Mumbaissa olevaan Vulcaniin, jos Puck ei alistu hänen tahtoonsa. Kun Puck kieltäytyy, Sylvester sähköttää Vulcanille viestin. Vulcan vakuuttaa tuhota Merryonin uran, jos Puck ei palaa hänen luokseen. Puck jättää Merryonille anteeksipyyntöviestin ja menee Vulcanin mökille. Puck saa tietää, että Vulcan on sairastunut koleraan. Kun heikko Vulcan yrittää pahoinpidellä Puckin, hän kaatuu kuolleena maahan kovan rasituksen takia. Merryon saapuu paikalle ja ottaa Puckin syliinsä.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Norma Talmadge  | … |  Puck
  |
|  Eugene O’Brien  | … |  kapteeni Merryon
  |
|  Anders Randolf  | … |  Vulcan
  |
|  Gladden James  | … |  Sylvester
  |
|  Lillian Hall  | … |  ballerina
  |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  The Safety Curtain *silentera.com*. Silentera.com. Viitattu 1.7.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3  THE SAFETY CURTAIN (1918) *tcm.com*. TCM.com. Viitattu 1.7.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *The Safety Curtain* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *The Safety Curtain* AllMoviessa. (englanniksi)
* *The Safety Curtain* Silent eran sivustolla (englanniksi)
* *The Safety Curtain* TCM Movie Databasessa (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **The Safety Curtain**.
**Australianlivertäjä** (*Lalage tricolor*) on Australiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa elävä käpinkäisiin kuuluva varpuslintu. Aiemmin sen luokiteltiin olevan Indonesiassa elävän ruohikkolivertäjän (*Lalage sueurii*) alalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Koiras pesimäajan ulkopuolella. Naarasaustralianlivertäjä on hyvin samannäköinen
Kooltaan australianlivertäjä on noin 17–19 cm. Pesimäaikaan koiraan pää, selkä ja siivet, lukuun ottamatta niiden alapintoja ja leveää valkeaa viirua, ovat mustat. Vatsa, alaperä ja siipien alaosat ovat väriltään valkoiset. Pesimäajan ulkopuolella koiraan selkä on vaaleanruskea. Siivet ovat ruskeat ja niissä on hieman mustaa. Naaras muistuttaa ulkonäöltään pesimäajanulkopuolista koirasta, mutta on vatsastaan ruskehtavampi kuin koiras, jonka vatsa on harmahtava. Australianlivertäjän pyrstö on pitkähkö ja pyöreäpäinen. Lajin kutsuääni on kauas kantautuva liverrys.

Elinympäristö
-------------

Australianlivertäjä elää koko Australian pääsaarella ja Papua-Uudessa-Guineassa. Muuttoaikoina lajia tavataan myös Uudessa-Seelannissa. Linnun elinympäristöä ovat avoimet metsät, vesistöjen puureunukset puolikuivilla alueilla ja läheiset pensaikkoseudut. Osa linnuista muuttaa pesimään Australian eteläosiin ja muuttavat pesimäajankuluttua jälleen pohjoisemmaksi.

Lisääntyminen ja ravinto
------------------------

Australianlivertäjän pesimäaika kestää syyskuusta joulukuuhun. Kuppimainen pesä rakennetaan oksanhaarukkaan puun kuoresta ja ruohoista, joiden kiinnittämiseen ne käyttävät hämähäkinseittiä. Ne saattavat myös pesiä tyhjissä muiden lintujen pesissä. Erityisesti laji suosii mutaharakan (*Grallina cyanoleuca*) mutapesiä. Australianlivertäjät voivat pesiä kolonioissa, jolloin yhdessä puussa on useita pesiä. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa, joita molemmat vanhemmat hautovat noin kahden viikon ajan. Poikaset poistuvat pesistään noin 12 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan.

Australianlivertäjät syövät pääasiassa hyönteisiä. Se etsii ravintoa niin ilmasta kuin maastakin. Ajoittain laji käyttää ravintonaan myös hedelmiä, siemeniä ja mettä.

Lähteet
-------

1. 1 2  BirdLife International: *Lalage tricolor* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 18.1.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  White-winged Triller *Birds in Backyards*. Australian Museum. Viitattu 8.4.2009. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q3083824
* Wikispecies: Lalage tricolor
* ADW: Lalage\_tricolor
* AFD: Lalage\_(Lalage)\_tricolor
* ARKive: lalage-tricolor
* Avibase: DFD1EAF6A07779F0
* BirdLife: 22706663
* BOLD: 116772
* CoL: 3RYB4
* BOW: whwtri1
* eBird: whwtri1
* GBIF: 5230457
* iNaturalist: 103941
* IRMNG: 10216732
* ITIS: 560667
* IUCN: 22706663
* NCBI: 498423
* NZBO: white-winged-triller
* NZOR: 86e4f90e-8152-4e2b-a172-8aef34c105ba
* uBio: 2336829
* Xeno-canto: Lalage-tricolor

 |

 |
Boeing X-45A UCAV
X-45A alapuolelta pommiluukut auki.
 X-45C edestä
X-45C sivulta
**Boeing X-45** on miehittämättömän taistelukoneen prototyyppi, jonka ensilento tehtiin vuonna 2002. Koneen kehitti Boeing Phantom Works ja konetta valmistaa Boeing Integrated Defense Systems. Kone ei ole sarjatuotannossa vielä vuonna 2010.

Kehitystyö
----------

Koneen suunnittelun pohjana on aiempi Boeing Bird of Prey -projekti, jota toteutti Boeingiin 1990-luvulla fuusioitu McDonnell Douglas.

X-45-koneesta on kolme kehitysversiota: alkuperäinen X-45A, tätä suurempi versio X-45B ja B-versiosta kehitelty häiveversio X-45C. Kone muistuttaa ulkoasultaan hieman B-2 Spirit -pommikonetta, mutta on kooltaan pienempi.

X-45A-koneella on tehnyt koelentoja vuodesta 2002 lähtien kauko-ohjattuna kuin koneen autonomista ohjausjärjestelmää käyttäen.

Ensilento koneen C-versiolla piti tehdä 2006–2007. Boeing toivoo, että vuoteen 2010 mennessä heillä on ratkaisu X-45-koneiden ilmatankkaukseen, jolloin kone olisi toimintakykyinen pitkillä matkalla, joilla haittana on koneen matala lentonopeus, noin 900 km/h.

Yhdysvaltain ilmavoimat ilmoitti maaliskuussa 2006 hylkäävänsä X-45-projektin. Boeing jatkaa kuitenkin kehitystyötä toiveena saada konetyyppi myytyä Yhdysvaltain laivastolle.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Boeing X-45**.
* Boeing X-45 Site
* X-45 Video Collection
* NASA Dryden X-45A UCAV Photo Collection (Arkistoitu – Internet Archive)
* First bombing run test is a success
* X-45C information
* Composites combat ready in UCAVs
* Boeing X-45 / X-46 page on designation-systems.net
* Photograph; X-45C unfinished prototype
* X-45C/N computer-rendered images
* Boeing 'Phantom Eye' Hydrogen Powered Vehicle Takes Shape
Mäntsälän seurojentalo.
**Mäntsälän seurojentalo** on Mäntsälän kirkonkylän keskustassa osoitteessa Huvitie 3 sijaitseva vanha seurojentalo, alkuperäiseltä käyttötarkoitukseltaan suojeluskuntatalo. Se on nykyään Mäntsälän kunnan omistama vuokrattava kokous- ja juhlatila. Arkkitehti Einar Flinckenbergin suunnittelema talo on valmistunut vuonna 1926. Se tunnetaan parhaiten vuoden 1932 Mäntsälän kapinan näyttämönä.

Kapinallisia silloisen suojeluskuntatalon luona Mäntsälän kapinan viimeisenä päivänä 6. maaliskuuta 1932.
Talon rakennuttivat Mäntsälän suojeluskunta ja lottayhdistys pääosin talkootöin ja lahjoitusvaroin. Kunta lahjoitti lähes kaikki rakennushirret ja Mäntsälän kartanon omistaja tontin, ja arkkitehti Flinkenberg teki työnsä ilmaiseksi. Vihkiäisjuhla pidettiin 26. elokuuta 1926. Mäntsälän suojeluskuntatalo oli vuonna 1932 lapuanliikkeen järjestämän Mäntsälän kapinan keskuspaikka. Juuri täällä Artturi Vuorimaa esitti kapinajulistuksen 28. helmikuuta. Kun suojeluskunnat lakkautettiin vuonna 1944, talo lahjoitettiin urheiluseuroille Mäntsälän Veli ja Hirvihaaran Verso. Myöhemmin sen omisti Mäntsälän Urheilijat, kunnes se siirtyi vuonna 1989 kunnan omistukseen. Taloon rakennettiin vuonna 1968 laajennusosa, joka purettiin 1990-luvulla.

Tyyliltään 1920-luvun klassisismia edustava talo on suojeltu asemakaavalla. Julkisivussa on vuonna 1999 kiinnitetty talvisotaan lähdön muistolaatta. Talon eteen luotiin vuosina 2018–2020 uusi aukio, joka sai nimekseen Kapinatori viittauksena Mäntsälän kapinaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Mäntsälän seurojentalo Mäntsälän kunta. Viitattu 24.4.2021.
2. 1 2 3  Seurojentalo Mäntsälän kunta. Viitattu 24.4.2021.
3. 1 2  29: Seurojentalo Keskellä keskustaa -kotiseutupolku, Mäntsälä-Seura. Viitattu 24.4.2021.
4. ↑  *Mäntsälä – torin asemakaavan muutos*, s. 30–31 (Arkistoitu – Internet Archive) Mäntsälän kunta 2918. Viitattu 24.4.2021.
5. ↑  Muistomerkit (Arkistoitu – Internet Archive) Mäntsälän kunta. Viitattu 23.4.2021.
6. ↑  Vilma Ikola: Äärioikeiston kapinasta johdettiin nimi Mäntsälän uudelle torille ja se sai Silakkaliikkeen varpailleen Helsingin Sanomat 4.11.2020. Viitattu 24.4.2021.
7. ↑  Pasi Huuhtanen. Hiekkakentän paikalle tulee kivetty tori keskelle kylää Mäntsälän Uutiset 5.6.2019. Viitattu 24.4.2021.
**Mäntsälän kirkko** on Mäntsälässä sijaitseva kirkko, joka on valmistunut vuonna 1865 ja vihitty käyttöön vuonna 1866. Sen ovat suunnitelleet intendentinkonttorissa arkkitehdit Ernst Lohrmann ja Jean Wik, joka on suunnitellut myös Orimattilan kirkon. Rakennustyyliltään Mäntsälän kirkko on länsitornillinen pitkäkirkko.

Kirkon alttaritaulun "Paimenten kumarrus" (1861) on tehnyt saksalainen Bernhard Reinholdin ja sen on lahjoittanut Mäntsälän kirkolle paikallisen Ylikartanon omistaja Hugo von Qvanten vuonna 1874. Alttaritaulun kehysten kultauksen maksoivat paikkakunnan muut säätyläiset.

Mäntsälän kirkosta löytyy neljän vahvasti paikalliseen kartanolaiskulttuuriin liittyvän aatelisen hautajaisvaakunat. Omat vaakunansa kirkkoon ovat saaneet Hautjärven kartanon omistaja luutnantti von Vietinghoffin sekä Mäntsälän kartanoon historiaan liittyneet Anders Möller, Peter Nassokin ja Johan Thewitz.

Mäntsälän kirkkoa kunnostettiin viimeksi vuonna 1991, jolloin kirkkoon saatiin Koivisto-seuran lahjoituksena kookas kullatusta pronssista tehty kattokruunu, joka oli vuodesta 1903 saakka koristanut Koiviston kirkkoa.

Kirkon ulkopuolella on sankarihauta-alue ja sen yhteydestä professori Heikki Varjan tekemä muistomerkki "Karjalan neito" Karjalaan jääneiden vainajien muistoksi. Kirkossa on myös muistomerkki vuoden 1918 sisällissodan molemmille osapuolille.

Lähteet
-------

1. ↑  Mäntsälän kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mäntsälän kirkko** Wikimedia Commonsissa

* Mäntsälän kirkon historia Päijät-Hämeen museoverkon sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)

Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
**Marmorisiipi** eli **aroauroraperhonen** (*Euchloe ausonia*) on kaaliperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen perhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Molempien sukupuolten siivet ovat pohjaväriltään valkoiset. Etusiipien etureunassa voi olla tummaa kehnää. Etusiipien kärjissä tumma väri keskittyy siipisuonten ympärille ja siiven keskiosan puolella se päättyy tummaan poikkiraitaan. Siiven etuosan tumma diskoidaalitäplä kaartuu keskiosastaan selvästi siiven tyveä kohti ja sen keskiosa on siiven alapinnalla valkoinen. Etusiivet ovat kärjestään suipot. Takasiipien alapinnat ovat laajalti kellanvihreät. Tuntosarvet ovat lyhyemmät ja paksummat kuin sinappi- tai arosinappiperhosella. Siipiväli on 40–48 mm.

Marmorisiipi on ulkonäöltään jokseenkin identtinen lounaanmarmorisiiven (*Euchloe crameri*) kanssa, mutta lajien elinalueet ovat erilliset.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Marmorisiipeä tavataan Keski-Aasiasta ja eteläiselle Balkanille ja Etelä-Italiaan ulottuvalla alueella. Aikuiset perhoset lentävät yhdestä kahteen sukupolvena maaliskuulta heinäkuuhun.

Marmorisiipi on tavattu Suomesta yhden kerran. Yksilö löytyi vuonna 2009, kun Luonnontieteellisen keskusmuseon tutkijat kävivät läpi erään edesmenneen perhosharrastajan kokoelmaa. Perhosyksilö oli pyydystetty Helsingissä, vuonna 1970 Venäjältä tapahtuneen massiivisen sinappiperhosvaelluksen aikana ja määritetty tuolloin todennäköisesti sinappiperhoseksi.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Esiintymisalueellaan laji on yleinen ja se viihtyy avoimilla, kuumilla ja kuivilla paikoilla. Perhonen on voimakas lentäjä, eikä laskeudu paikoilleen kovin usein. Kotelo talvehtii, joskus useammankin talven ajan.

Ravintokasvi
------------

Toukka käyttää ravinnokseen monien ristikukkaisten kukintoja ja hedelmystöjä.

Lähteet
-------

1. ↑  Haahtela, Saarinen, Ojalainen & Aarnio: Suomen ja Euroopan päiväperhoset. Gummerus 2012. ISBN 978-951-20-8386-2 s. 71
2. ↑  Kimmo Saarinen: Valtakunnallinen päiväperhosseuranta 2010. Baptria, 2010, 35. vsk, nro 4, s. 105. Suomen Perhostutkijain Seura.
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Panu Välimäki, Jari-Pekka Kaitila & Timo Lehto: Mielenkiintoiset suurperhoshavainnot ja vaelluskatsaus 2009.  *Baptria*, 2010, 35. vsk, nro 2, s. 38–45.  Suomen Perhostutkijain Seura.
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑
7. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q307111
* Wikispecies: Euchloe (Euchloe) ausonia
* BioLib: 51323
* BOLD: 70557
* CoL: 3BT36
* EoL: 178004
* EUNIS: 91115
* Fauna Europaea: 440850
* Fauna Europaea (new): 1c223c22-4a2e-41bd-9e3b-b6e9b9fe6ad2
* GBIF: 1919320
* iNaturalist: 243482
* IRMNG: 10279251
* LepIndex: 177280
* MONA: 4200.1
* NCBI: 415331

 |

 |
San Gabrielin lähetysasema, Ferdinand Deppen maalaus vuodelta 1832
**Ferdinand Deppe** (1794 Berliini - 1861 Berliini) oli saksalainen luonnontutkija, tutkimusmatkailija ja taidemaalari.

Vuonna 1821 kreivi Albert von Sack, varakas Preussin kuninkaan kamariherra, kutsui Deppen mukaansa tutkimusretkelle Meksikoon. Matkaa varten Deppe opiskeli kieliä ja eläintiedettä, perehtyi Amerikan historiaan, ja opetteli taitavaksi eläinten, etenkin lintujen, täyttäjäksi. Matkaan päästiin kuitenkin vasta lokakuussa 1824 ja perille Meksikon Alvaradoon joulukuun puolimaissa. Täällä hän keräsi kasvi- ja eläinnäytteitä Berliinin museolle yhdessä William Bullockin pojan kanssa. He olivat ensimmäiset tutkijat, jotka keräsivät Meksikosta näytteitä tieteellisiin tarkoituksiin. Hän palasi Saksaan vuonna 1827 mukanaan kokoelma, johon kuului 958 linnun nahkaa 315 lajista. Lisäksi kokoelmassa oli nisäkkäitä, matelijoita, sammakkoeläimiä, kaloja, etanoita ja tuhansia hyönteisiä.

Vuonna 1828 Deppe palasi Meksikoon ystävänsä kasvitieteilijä, tohtori Wilhelm Schieden kanssa. He keräsivät näytteitä Berliinin ja Wienin museoille toukokuuhun 1829 saakka. Vuonna 1830 Deppe ryhtyi kauppamatkustajaksi Acapulcon ja Kalifornian Montereyn välille, eikä kerännyt näytteitä. 1836 hän lähti kotimatkalle Saksaan, ja keräsi matkalla näytteitä Montereyn läheltä ja Oahulta Havaijilla. Berliiniin hän saapui 1838.

Christian Rudolph Wilhelm Wiedemann kuvaili joitakin Deppen tuomia kärpäsiä teoksessaan *Aussereuropäische Zweiflügelige Insekten* (Hamm, 1828–1830). Deppen vanhin veli oli Wilhelm Deppe, joka työskenteli Berliinin museossa.

Deppe nimesi useita uusia lintulajeja, muun muassa kiilasapelikolibrin.

Lähteet
-------

* Erwin Stresemann 1953: FERDINAND DEPPE’S TRAVELS IN MEXICO, 1824-1829 (The Condor 56.) (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Mäntsälän kartano** on Nummella, Uudellamaalla sijaitseva vanha säteriratsutila ja entinen Uudenmaan Rakuunarykmentin Raaseporin komppanian ratsutila numero 39. Kartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1820-luvulta, mutta itse kartano on muodostettu jo paljon aikaisemmin, vuonna 1620. Kartano sijaitsee Valkerpyy -järven pohjoisrannalla.

Kartanon merkittäviin omistajasukuihin kuuluu muun muassa Ljustén ja Rennerfelt. Kartanon omisti vuosina 1919-1928 SOK, joka sijoitti kartanoon orvoiksi jääneitä henkilökunnan lapsia

Historia
--------

Mäntsälän kartano on muodostettu vuonna 1620, kun kaksi Mäntsälän kylän rälssitilaa vuodelta 1573 yhdistettiin. Kartanon säterivapaus vuodelta 1620 peruutettiin vuonna 1683 jolloin Mäntsälän kartano muodostettiin säteriratsutilaksi.

Vuonna 1846 kartanon maille perustettiin verkatehdas ja värjäämö, sekä myöhemmin myös tiilitehdas. Teollisuustoiminta on sittemmin lakannut. Vuoden 1930 alussa Uudenmaan maamieskoulu siirtyi Mäntsälän kartanolle Hyvinkäältä. Koulu toimi kartanolla neljä vuotta, jonka jälkeen se siirtyi Vihdin Olkkalan kartanolle. Mäntsälän kartanolla on ollut myös Härkäjoen Myllyniemessä raamisaha, höyläämö ja valssimylly. Vuonna 1919 SOK uusi myllyn ja rakensi sen yhteyteen voimalaitoksen. Myllyn, sahan ja voimalaitoksen toiminta päättyi 1950-luvulla.

Päärakennus
-----------

Mäntsälän kartanon kaksikerroksinen puinen päärakennus on peräisin 1820-luvulta ja perimätiedon mukaan se on valmistunut Carl Ludvig Engelin piirustusten mukaan. Rakennus on läpikäynyt historian aikana useita muutoksia ja uudistuksia. Vuonna 1922 taloa palautettiin alkuperäiseen uusklassiseen tyyliin arkkitehti Aulangon piirustusten mukaan.

Kartanossa on nelilapekatto ja pylväikön koristeltu kuisti, jonka päällä on parveke.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Dammert, Leo & Keinänen, Pekka: *Nummen Maatilojen Historia*, s. 191-192. Leo Dammert, 2021. ISBN 978-952-69589-0-3.
2. 1 2  Sukutilat Webissä *sukutilat.sarka.fi*. Viitattu 29.8.2021.
Verlan kylää. Silta ylittää Verlankosken, voimalaitos jää oikealle kuvan ulkopuolelle.
**Verla** on kylä Kouvolassa, Jaalan ja Valkealan suuralueiden rajalla Pohjois-Kymenlaaksossa. Kylässä ja sen ympärillä toimii mm. Verlan seudun kyläyhdistys. Verlan postinumeroalueen (47850 Verla) väkiluku oli 141 vuonna 2020.

Verla on Pyörylän ja Vähä-Selänpään kylän entinen myllypaikka, jonka kosken rannalle perustettiin puuhiomo ensimmäistä kertaa 1872. Näin paikallinen asutus sai alkunsa. Nykyisin Verla on entinen tehdaskylä, jossa 1882–1964 toiminut puuhiomo ja pahvitehdas on museoitu ja liitetty UNESCOn maailmanperintöluetteloon. 

Verla sijaitsee pääosin entisen Jaalan kunnan eli nykyisen suuralueen puolella, mutta osa kylän rakennuksista on entisen Valkealan kunnan, nykyisen suuralueen puolella, sillä raja kulkee Vähä-Kamposen ja Suolajärven järvet yhdistävässä Kymijoen haarassa. Tätä samaista joenhaaraa pitkin kulki aikoinaan Ruotsin ja Venäjän valtion välinen raja Hattujen sodan 1741–1743 jälkeen vuoteen 1809 asti. Jokihaara Verlankoskeen virtaa Etelä-Savosta Vuohijärven kautta varsinaiseen Kymijokeen. Uittoreittinä se kuuluu Mäntyharjun reittiin. Kaupunginosajaossa Jaalan puoleinen alue kuuluu Jaalan kirkonkylään ja Valkealan puoleinen osa Selänpäähän. Verlan pienempiä naapurikyliä ovat vanha maatalouskylä Pyörylä, likeinen Nisus sekä Palojärvi ja Pahasaari. 

Myös Verlan seudun kyläyhdistys toimii osittain entisen Valkealan kunnan puolella alueella, joka on aiemminkin ollut Verlaa tai tiiviisti sidoksissa siihen. Alueella asuu vakituisesti noin 200 henkilöä, mutta kesäisin väkimäärä moninkertaistuu mökkiläisten ja museovieraitten myötä.*lähde?*

Verlan seutu valittiin Kymenlaakson vuoden kyläksi 2013.

Lähteet
-------

1. ↑  Paavo (Postinumeroalueittainen avoin tieto)[vanhentunut linkki]

Kirjallisuutta
--------------

* Sutela, Inkeri (toim.): *Toimintaa ja elinkeinoja Verlan seudulla : Verlan seudun kyläkirja*. Verlan seudun kyläyhdistys, 2015. ISBN 978-952-93-5640-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Verlanseudun www-sivut
Sessue Hayakawa (1918)
**Sessue Hayakawa** (10. kesäkuuta 1889 – 23. marraskuuta 1973) oli japanilainen näyttelijä.

Ennen näyttelijäuraa
--------------------

Hayakawa oli valmistautunut uraan merivoimissa, mutta hänen tärykalvonsa repeytyi uintionnettomuudessa, eikä hän läpäissyt armeijan kuntotestiä. Hän palasi teatteriin ja perusti keisarillisen teatteriryhmän, joka kierteli Yhdysvalloissa vuonna 1913. Siellä hänen lahjakkuutensa huomasi tuottaja Thomas H. Ince, joka tarjosi hänelle elokuvasopimusta. Sen jälkeen Hayakawa esiintyi useissa mykkäfilmeissä, kuten elokuvassa *Typhoon* (1914) ja Cecil B. DeMillen *Norsunluukuningas*-elokuvassa (1915). Nämä elokuvat tekivät Hayakawasta Hollywoodin ensimmäisen aasialais-amerikkalaisen tähden.

Elokuvaura
----------

Mainos (1919)
Suosiostaan huolimatta Hayakawalle tarjottiin usein samantyyppisiä rooleja joko eksoottisena roistona tai rakastajana, joten hän päätti perustaa oman tuotantoyhtiönsä. Hän lainasi miljoona dollaria entiseltä opiskelijaystävältään ja perusti Hayworth Films -yhtiön vuonna 1918. Seuraavan kolmen vuoden aikana hän tuotti ja joskus näytteli vaimonsa Tsuru Aokin kanssa 23:ssa eri elokuvassa. Yhtiö menestyi hyvin. Se tuotti vuosittain kaksi miljoonaa dollaria, joten Hayakawa alkoi elää leveästi ja rakennutti jopa linnan kodikseen. Kun työt Yhdysvalloissa harvenivat, hän muutti Eurooppaan, missä hän työskenteli näyttelijänä, näytelmäkirjailijana ja kirjailijana. Hän asui Euroopassa toisen maailmansodan ajan ja siirtyi äänielokuviin projektien kuten *Tokio Joen* (1949) kautta, jossa hän näytteli Humphrey Bogartin rinnalla. Toisen maailmansodan tapahtumiin perustuva *Kwai-joen silta* (1957) oli Hayakawan suurin menestys. Elokuvassa hän näytteli eversti Saitoa, isänmaallista japanilaista vankileirin upseeria Alec Guinnessin vastanäyttelijänä. Hayakawa sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta, ja piti roolia ja suoritustaan pitkän uransa huippuna. 

Hayakawa jäi eläkkeelle pian *Kwai-joen sillan* jälkeen vuonna 1966 ja eli zen-buddhalaisena pappina kuolemaansa asti. Hän kuoli vuonna 1973 aivoveritulppaan.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sessue Hayakawa**.
* Sessue Hayakawa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Sessue Hayakawa Elonetissä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Uusi sirkus** tai **nykysirkus** on esittävien taiteiden genre, joka kehittyi 1960–1970-luvuilla. Suomeen nykysirkus tuli kunnolla 2000-luvun alkupuolella. Nykysirkuksessa pääosassa on tarina tai teema, joka esitetään perinteisten sirkustaitojen avulla*lähde?*. 

Nykysirkuksessa käytetään harvoin eläimiä, ja perinteiset sirkustaidot on sekoitettu enemmän hahmovetoiseen lähestymistapaan. Välittääkseen teemallista tai narratiivista sisältöä nykysirkus eroaa perinteisestä siten, että nykysirkus keskittyy usein enemmän kokonaisuuden estetiikkaan, joskus hahmojen ja tarinan kehityksessä ja valojen, omaperäisen musiikin ja pukujen suunnittelussa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  History of Contemporary Circus - Popular Modern Circus *www.historyofcircus.com*. Viitattu 29.8.2019. (englanniksi)
2. ↑  Purovaara, Tomi,: *Nykysirkus: aarteita, avaimia ja arvoituksia*. Helsinki: Like, 2005. ISBN 952-471-469-8.
3. ↑  History of Contemporary Circus - Popular Modern Circus *historyofcircus.com*. Viitattu 29.8.2019.
*Hakusana "Ferdinando de’ Medici" ohjaa tänne. Se voi tarkoittaa myös Toscanan suurherttua Ferdinand I:tä tai Ferdinand II:ta.*
Suuriruhtinas Ferdinand, Niccolò Cassanan maalaama muotokuva 1690-luvulta.
**Ferdinand** (ital. *Ferdinando de’ Medici*; 6. elokuuta 1663 Firenze – 31. lokakuuta 1713 Firenze) oli Toscanan suurherttuakunnan kruununprinssi ja musiikkia sekä kuvataiteita tukenut mesenaatti.

Suuriruhtinas Ferdinand oli pitkään hallinneen suurherttua Cosimo III:n vanhempi poika, joka kuoli ennen isäänsä eikä siksi koskaan noussut itse valtaan. Hänen äitinsä oli Ranskan prinsessa Marguerite-Louise d’Orléans. Ferdinandin puoliso oli vuodesta 1689 Baijerin herttuatar Violante Beatrice, mutta järjestetty avioliitto oli rakkaudeton ja lapseton. Cosimon seuraajaksi tuli lopulta Ferdinandin nuorempi veli Gian Gastone, joka jäi Medicin suvun viimeiseksi hallitsijaksi.

Cosimo III piti Ferdinandin sivussa hallitusasioista, joten Ferdinand omistautui taiteille, erityisesti musiikille. Hän oli itse lahjakas cembalonsoittaja ja kokosi ympärilleen muusikoita ja soitinrakentajia, jotka saivat kehitellä uusia soitintyyppejä. Yksi Ferdinandin suojateista oli pianon keksijänä pidetty soitinrakentaja Bartolomeo Cristofori, jonka hän kutsui Venetsiasta Toscanan pääkaupunkiin Firenzeen. Ferdinand tuki myös nuorta saksalaista säveltäjää Georg Friedrich Händeliä, jonka ensimmäinen italialainen ooppera *Rodrigo* kantaesitettiin Firenzessä vuonna 1707. Muita Ferdinandiin yhteydessä olleita säveltäjiä olivat Alessandro Scarlatti, Giacomo Antonio Perti ja Bernardo Pasquini.

Ferdinand suosi myös kuvataiteita ja keräsi suuren henkilökohtaisen taidekokoelman, johon kuului runsaasti vanhojen mestareiden töitä. Hän toimi muun muassa flaamilaisen taidemaalarin Livio Mehusin, saksalaisen Johann Carl Lothin ja venetsialaisen Sebastiano Riccin mesenaattina. Ferdinand kasasi taideteoksia ja teetti tunnetuilla taiteilijoilla seinämaalauksia kesäasuntoonsa Firenzen Palazzo Pittiin ja Medicien vanhaan huvilaan Villa di Poggio a Caianoon.

Lähteet
-------

1. 1 2  Francesco Martelli: MEDICI, Ferdinando de’ (italiaksi)  *Dizionario Biografico degli Italiani* (2009), *Enciclopedia Treccani*. Viitattu 12.9.2017.
2. 1 2 3  Roderick Conway Morris: A Largely Forgotten Medici Who Was Both Musician and Art Collector (englanniksi) New York Times 6.8.2013. Viitattu 12.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ferdinand (Toscanan kruununprinssi)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**József Palotás** (14. toukokuuta 1911 Budapest – 16. marraskuuta 1957 Budapest) oli unkarilainen painija ja olympiamitalisti.

Palotás edusti vuosina 1929–1939 Budapestin rautatieläisten urheiluseuraa BVSC. Hän voitti ensimmäiset kansalliset mestaruudet vuonna 1934 niin kreikkalais-roomalaisen kuin vapaapainin raskaassa sarjassa. Vuonna 1936 hän nousi olympiapronssille Berliinin olympialaisten kreikkalais-roomalaisessa painissa sen keskisarjassa eli alle 79 kg:n sarjassa. Hän voitti alkukierroksilla Ranskan Pigeot'n, Jugoslavian Kišin, Tšekkoslovakian Přibylin. Neljännellä kierroksella hän sai lepovuoron, jonka jälkeen tappiot selätyksellä Saksan Ludwig Schweickertille ja Ruotsin Ivar Johanssonille toivat hänelle olympiapronssia. Samassa sarjassa Suomen Väinö Kokkinen sijoittui Palotásin jälkeen neljänneksi ilman keskinäistä ottelua.

Seuraavana vuonna hän voitti Unkarin mestaruuden kreikkalais-roomalaisen painin raskaassa keskisarjaassa ja pronssia vapaapainin EM-kisojen raskaassa keskisarjassa Ruotsin Axel Cadierin ja Saksan Paul Böhmerin jäljessä. 

Palotásin ura päättyi kauteen 1939, jolloin hän oli edustanut kotimaataan Unkaria 10 kertaa.

Aiheesta muualla
----------------

* József Palotás – Sports Reference LLC. (englanniksi)