recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Katri Rautio**, oik. ja o.s. **Wendla (Vendla) Katrina Aaltola** entinen **Bengtsson** (10. helmikuuta 1864 Pietari − 31. maaliskuuta 1952) oli Suomalaisen teatterin (nykyisin Kansallisteatteri) näyttelijä. Hän teki monia merkittäviä roolitulkintoja suomalaisen teatterin alkutaipaleella.

Elämäkerta
----------

Raution vanhemmat olivat mekaanikko Sven Bernhard Bengtsson ja Gustava Karolina Walin.

Ennen teatteriin tuloaan Bengtson oli käynyt Pietarissa kirkkokoulua, Hämeenlinnan ruotsalaista tyttökoulua ja saanut yksityisopetusta. Näyttelijä Niilo Sala opetti Katrille suomen kieltä ja mitä todennäköisimmin tartutti hänen innostuksen näyttelemiseen ja antoi hänelle siihen perusopetusta.

Bengtsson oli vasta 17-vuotias, kun hän sai ensimmäisen kiinnityksensä Suomalaiseen teatteriin vuonna 1880, ja palkkaajana oli suomalaisen teatterin isäksi yleisesti tunnustettu teatterinjohtaja Kaarlo Bergbom. 

Bengtsson avioitui 1883 teatterin toisen näyttelijän Alex Raution (1857–1916) kanssa. Avioliitosta syntynyt poika, Markus Rautio eli Markus-setä, oli Yleisradion lastenohjelmien muun muassa Lastentunnin toimittaja.

Jäätyään kansallisteatterista 1917 eläkkeelle Katri Rautio toimi Kansallisteatterin oppilaskoulun ja Helsingin Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulun johtajana ja esitti keskeisiä rooleja kolmessa mykkäkauden elokuvassa ja tuberkuloosin valistuselokuvassa..

Rautio oli Suomen näyttelijäliiton kunniajäsen vuodesta 1917. Tasavallan presidentti myönsi Rautiolle Pro Finlandia -mitalin vuonna 1948.

Elokuvat
--------

* *Suursalon häät*, (1924) – Helena, Eeron äiti
* *Kajastus*, (1930) – rouva Cederström
* *Rovastin häämatkat*, (1931) – ruustinna Elli Jaakkola
* *Ne 45000*, (1933) – mummi

Lähteet
-------

* Holmberg, Sanna: / Rautio, Aleksis ja Katri (1857–1952) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 28.2.2016.
* Rafael Koskimies: Suomen Kansallisteatteri 1–2.*lähde tarkemmin?*

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Aikalaiskirja 1934, sivu 547
2. ↑  Katri Rautio Elonetissä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Katri Rautio** Wikimedia Commonsissa

* Erkki Kivijärvi : Katri Rautio 75-vuotias, Helsingin Sanomat, 10.02.1939, nro 39, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
Vatialan iso kappeli ulkoapäin pääkäytävältä katsottuna.
**Vatialan hautausmaa** on Tampereen seurakuntien omistama alue Kangasalan kaupungissa, sen Tampereen puoleisessa päässä, viisi kilometriä Kangasalan kirkolta länteen, uuden ja vanhan valtatie 12:n risteyksen tuntumassa.

Hautausmaa on perustettu 1960, ja sen pinta-ala on 25 hehtaaria, josta metsähautausmaata on 1,5 hehtaaria.

Vatialan hautausmaalla on vuonna 1960 rakennettu siunauskappeli. Hautausmaan krematorio vihittiin käyttöön toukokuussa 2013.

Vatialan siunauskappeli
-----------------------

Vatialan siunauskappelin on suunnitellut arkkitehti Viljo Revell. Askeettinen kappeli kuuluu Suomen modernin arkkitehtuurin kansainvälisesti arvostettuihin merkkiteoksiin. Se valmistui vuonna 1960. Kappeli on rakennettu betonista, teräsbetonista, pronssista ja karkeasta mäntylaudasta. Siunauskappelin iso kappeli on poikkileikkaukseltaan paraabelin muotoinen. Kappelin kahdella sisäpihalla sijaitsevat vesialtaat, joissa alkuperäisen suunnitelman mukaan piti virrata sulaa vettä ympäri vuoden. Kappelin rakentamisesta päättänyt kirkkovaltuusto kuitenkin edellytti, että altaissa ei pidetä vettä talvella. Vatialan isoon kappeliin mahtuu 120 henkilöä ja pieneen kappeliin 60 henkilöä. Kappelin kaluston on suunnitellut Olli Borg. Hautausmaasuunnitelma on Veikko Rauhalan käsialaa.

Vatialan hautausmaalle haudattuja henkilöitä
--------------------------------------------

Kartta
* Rolf Hernberg, fyysikko
* Paavo Koli, sosiologi, Tampereen yliopiston rehtori, Mannerheim-ristin ritari (metsähautausmaa)
* Teuvo Kotilainen, kuvanveistäjä
* Jyrki Kovaleff, näyttelijä
* Erkka Lehtola, toimittaja (metsähautausmaa)
* Jalmari Leino, päätoimittaja ja kansanedustaja
* Antti Majanlahti näyttelijä
* Maija-Liisa Majanlahti, näyttelijä
* Matti Asseri Nyberg, erityisnuorisotyöntekijä, kunnallispoliitikko ja TPV:n entinen puheenjohtaja
* Gunnar Pohjola, kuvataiteilija
* Paavo Rautio, kapellimestari (uurna-alue)
* Eero Roine, näyttelijä (metsähautausmaa)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vatialan hautausmaa Tampereen seurakuntayhtymä
2. ↑  Ympäristöystävällinen krematorio lopettaa vainajarallin
3. ↑  Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kultuuriympäristöt RKY *www.rky.fi*. Museovirasto. Viitattu 6.8.2018.
4. ↑  Vatialan iso kappeli *tampereenseurakunnat.fi*. Tampereen seurakuntayhtymä. Viitattu 6.8.2018.
5. ↑  Vatialan pieni kappeli *tampereenseurakunnat.fi*. Tampereen seurakuntayhtymä. Viitattu 6.8.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Vatialan hautausmaa iso kappeli urut Suomen urut -tietokanta
* Vatialan hautausmaa pieni kappeli urut Suomen urut -tietokanta
Osa artikkelisarjaa
 **Hindulaisuus** 

 

* Historia
* Jumalat
* Suuntaukset
* Mytologia


Uskomukset ja tavat 

* Dharma
* Artha
* Kaama
* Mokša
* Karma
* Samsara
* Jooga
* Bhakti
* Mayasura
* Puja
* Mandir


Suuntaukset 

* Shaivismi
* Vaishnavismi
* Veerashaivismi
* Smartismi
* Reformihindulaisuus
* muut suuntaukset


Tekstit 

* Veda-kirjat
* Upanishad
* Ramayana
* Mahabharata
* Bhagavad Gita
* Purana
* muut tekstit


Katso myös 

* Krishna-liike
* Kastilaitos
* Kalenteri
* Hindulaisuuden kritiikki


 

 malline: näytä • keskustele • muokkaa 

Mandir
**Mandir** on hindulaisuuden temppeli. Se on yleensä pyhitetty jollekin jumalalle, ja keskeisellä paikalla on tämän jumalan kuva eli *marti*. Pääjumalan lisäksi temppelissä kunnioitetaan yleensä myös muita tähän liittyviä jumalia. Temppelin seinissä ja muissa osissa on kuvia, jotka kertovat jumalan elämänvaiheista ja niihin liittyvistä tapahtumista. Paikoin on myös temppelialueita, joissa kullekin jumalalle on rakennettu oma temppelinsä. Rakennukset edustavat koristeellista ja kirkkaita värejä suosivaa eteläintialaista dravidatyyliä. 

Mandireita alettiin rakentaa noin 2000 vuotta sitten, kun bhakti eli henkilöityneille jumalille antautuminen yleistyi. Ne on usein rakennettu kivestä. Vanhimmat temppelit on kaiverrettu kallioon.

Kaikkien temppelien keskeinen arkkitehtuuri on samanlainen. Jumalan kuva *murti* on sijoitettu nelikulmaiselle korokkeelle. Sen yläpuolella nousee pyramidimainen, Meru-vuorta kuvaava kupoli. Tämä osa on kaikkein pyhin, ja siellä bramiinit suorittavat rituaalit. Keskeisen torni ympärillä on kolmelta sivulta avoin, pilarien kannattelema halli. Sinne uskovaiset kerääntyvät osallistuman rituaaleihin. Siellä suoritetaan myös uskonnolliset tanssit. Keskushallin ympärillä on pihamaa, joka voi olla avoin tai muurien suojaama. Pihamaalle tullaan portin eli *gopuramin* kautta.  Hindulaisten temppelin pääalttaria kutsutaan kohtutaloksi. Kohtutalo on omistettu temppelissä ensisijaisesti palvottavalle jumaluudelle. Muille hindulaisuuden jumalille on pyhitetty sivualttareita.

Intian pohjoisosassa monia hindutemppeleitä tuhottiin islamin valta-aikana, joten etelässä on jäljellä enemmän vanhoja mandireita.

Hindutemppeliin saavuttaessa kengät jätetään ulkopuolelle. Bramiinit, eli hindulaiset ylimmän kastin papit suorittavat temppelissä jumalten antaumuksellista palvontaa päivittäin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Puja Lotus Sculpture
2. ↑  Prambanan Indo.com
3. 1 2 3  Tiina Airaksinen, Kati Mikkola, Eija Suokko "Valo 4-6" s.128-129
4. ↑  Ancient Temples Pilgrimage India

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mandir** Wikimedia Commonsissa
**Hyppyrinkosken harkkohytti** sijaitsi Nilsiän ja Juankosken rajamailla Puntinjoen Hyppyrinkosken rannalla ja se oli toiminnassa 1795–1802. Harkkohytin perusti ruotsalainen ruukinhoitaja Samuel Corneer. Hyttiin kuului harkkouuni sekä vesivoimalla toimivat kaksi paria palkeita ja pieni vasara.

Laitoksen toiminnasta kerrotaan Suomen tiedeseuran julkaisussa (1857) seuraavaa

> »Under Rinmans ledning anlades 1792 äfven af Löjtnant Ernst Fredr. Engdahl ett blästerverk i Urimalax i Nilsiä, 
> äfvensom ett annat i Hyperinkoski i Kaavi uuppgiffes att hafva blifvit anlagdt åren 1793-1795 af Inspektören Samuel Corneer»   
> (Bidrag till Finlands naturkännedom, etnografi och statistik)
> 
> 

Hyppyrinkosken harkkohytistä ei ole löydetty mitään säilyneitä jäänteitä.

Lähteet
-------

* Laine, Eevert: *Suomen vuoritoimi 1809–1884 : 3, Harkkohytit, kaivokset, konepajat*. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1950.
* Muinaisjäännösrekisteri : Puntinjoki Hyppyrinkoski (Arkistoitu – Internet Archive)
* Salokorpi, Asko: *Suomen rautaruukit*. Helsinki: Otava, 1999. ISBN 951-1-16035-4.

### Viitteet

1. ↑  "Anorganiska naturalster", *Bidrag till Finlands naturkännedom, etnografi och statistik*, s. 91. Helsingfors: Finska Vetenskaps-Societen 1857–1864, 1857. [Google Books] (viitattu 31.7.2016). (ruotsiksi)
**Martti Johannes Huttunen** (16. joulukuuta 1911 Tuusniemi – 10. tammikuuta 1956 Kuopio) oli suomalainen pastori ja sosiaalijohtaja, joka toimi Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana Kuopion läänin läntiestä vaalipiiristä 1951–1956.

Huttunen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1932. Teologian erotutkinnon hän suoritti vuonna 1938 ja sai pappisvihkimyksen samana vuonna. Huttunen toimi Kuopiossa pappina vuoteen 1948 saakka, minkä jälkeen hän toimi Kuopion kaupungin sosiaalijohtajana vuoteen 1955 saakka. Paikallispolitiikassa hän toimi Kuopiossa ja oli sekä kunnanvaltuuston että kunnanhallituksen jäsen. Huttunen oli myös presidentinvaaleissa valitsijamies vuoden 1950 vaaleissa.

Huttusen vanhemmat olivat kanttori Otto Huttunen ja Saima Auroora Salmio. Huttunen oli naimisissa Alli Kerttu Hiekkalan kanssa vuodesta 1939 lähtien.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  .aspx Martti Huttunen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuka kukin on 1954

Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1951–1954 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(28) | 
* Ala-Kulju (1952–1954)
* Ahmavaara
* Borg-Sundman
* Hakala
* Hallberg
* Hamara
* Heikkilä
* Heitto
* Hetemäki
* Honkala
* Huttunen
* Innala
* Junnila
* Koivisto
* Kosola
* Kölli
* Lappi-Seppälä
* Lehtonen
* Nikkola (1951–1952)
* Nuorsaari
* Pohjala
* Saariaho
* Salminen
* Saura
* Seppälä
* Tuurna
* Wiherheimo
* Virkki
* Wirtanen

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1954–1958 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(24) | 
* Forsius
* Hakala (1954–1956)
* Hallberg
* Hamara
* Hetemäki
* Honkala
* Huttunen (1954–1956†)
* Innala
* Junnila
* Järvi
* Koivisto
* Kosola
* Leikola
* Pohjala
* Raipala
* Saariaho
* Saikku (1956–1958)
* A. Salminen
* M. Salminen (1956–1958)
* Saura
* Seppä
* Seppälä
* Tuuli
* Tuurna
* Wiherheimo
* Wirtanen

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
***Kuukautisten välikipu*** eli **välikipu** on ovulaation aiheuttamaa kipua. Sitä tapahtuu noin 14 päivää ennen kuukautisia ja se kestää muutamasta minuutista jopa kahteen päivään. Kipu tuntuu alavatsan jommalla kummalla puolella ja voi tuntua tylsänä tai terävänä. Muihin oireisiin voi kuulua tiputteluvuoto. Välikipu toistuu usein kuukausittain ja voi vaihdella puolelta toiselle.

Välikivun taustalla oleva mekanismi on epäselvä, mutta se voi liittyä ärsytykseen, joka johtuu veren ja nesteen vapautumisesta follikkelista tai veren korkeasta luteinisoivan hormonin pitoisuudesta, joka aiheuttaa sileän lihaksen supistumista. Diagnoosissa suljetaan pois muut mahdolliset syyt, kuten umpilisäketulehdus, endometrioosi, munasarjakystat, kohdunulkoinen raskaus ja sukupuolitaudit.

Hoito voi sisältää parasetamolia tai ibuprofeenia. Vaivan ennaltaehkäisyyn voidaan käyttää ehkäisypillereitä. Välikipu ei ole vakavaa, vaikka voikin toistua. Välikipua kokee noin 20–40 % naisista. Koska välikipua esiintyy luteinisoivan hormonin erityshuipun aikana, sen esiintymistä on käytetty hedelmällisyyden hallintaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Brott, Nathan R. & Le, Jacqueline K.: *Mittelschmerz*. Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, 2023. PMID: 31747229. Teoksen verkkoversio (viitattu 8.2.2024). (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Ovulation pain *nhs.uk.*.  30.1.2023. Yhdistynyt kuningaskunta:  National Health Service. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
Ernst Fabritius
**Ernst Fredrik Fabritius** (2. heinäkuuta 1842 Viipurin pitäjä – 8. lokakuuta 1899 Lapinjärvi) oli suomalainen säveltäjä, viulisti ja tilanomistaja.

Henkilöhistoria
---------------

Fabritiuksen isä oli lehtori Johan Gabriel Fabritius ja äiti Emilia Elisabet Dannenberg. Hän kävi Viipurin lukion ja opiskeli Leipzigin konservatoriossa 1857–1861. Fabritius toimi viulistina 1859–1864, mutta suoritettuaan kameraalitutkinnon työskenteli virkamiehenä ja sanomalehtialalla. Hän oli muun muassa Nya Pressenin palveluksessa, mutta myös esimerkiksi Hufvudstadsbladetin musiikkiarvostelija. Hevoshoidonneuvojana Fabritius toimi 1893–1899 ja Lapinjärven suomalaisen maanviljelyskoulun johtajana 1896–1899. Hän oli myös maanviljelijä ja omisti vuosien ajan Myrskylän kartanon. Fabritius julkaisi hevoshoidon käsikirjan vuonna 1888.

Fabritiuksen veljiä olivat tähtitieteilijä Wilhelm Fabritius, pikakirjoituksen kehittäjänä tunnettu luutnantti August Fabritius, eläinlääkäri Ludvig Fabritius ja kenraaliluutnantti Johannes Kristian Fabritius.

Fabritiuksen lapsia olivat jääkärikapteeni Almar Fabritius, mielitautiopin professori Harald Fabritius ja maanviljelysneuvos Edvard Josef Fabritius.

Taiteellinen tuotanto
---------------------

Fabritius on ensimmäisiä suomenkielisten runojen säveltäjiä Suomessa. Hänen säveltämänsä on lauluvihkonen *Peipposen liverrys*, jonka runot ovat Suonion. Vihkosta myytiin Helsingin Suomalaisen Normaalilyseen hyväksi. Lauluista tunnetuin on "Ainoa hetki".

Fabritiuksen sävellyksiä ovat orkesterialkusoitto *Maria Stuart*, viulukonsertto 1877 (ilmestyi myös pianosovituksena), kuoro- ja orkesteriteoksia kuten kantaatti kuorolle sekä viulu-, laulu- ja pianosävellyksiä muun muassa kokoelmissa *Snöflingor, 4 små tonmålningar vid piano* (1859) ja *Det sjungande Finland*.

Kirjajulkaisut
--------------

* *Hästen: dess ytterlära, behandling och vård*, bearbetning af E. F. Helsingfors: Edlund 1888.
	+ *Hevonen: sen ulko-osat, käyttely ja hoito*, toim. E. F.; suomennos, ynnä lisäyksen ja sanastojen kanssa, tehnyt Eenokki Kilpanen, Helsinki: Edlund 1888.
* *Hippologiska spörsmål*, Helsingfors: Författaren 1891. (Erip.: Nya Pressens landtbruksafdelning)
* *Uusi hevoskirja: hevonen ynnä hevosen ulko-osat, ruokinta, hoito, taudit ja siitos*, toim. E. F.; suom. ja mukaillen E. P. Helsinki: Edlund 1898.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Haapanen, Toivo: *E. F. Fabritius*, s. 158–164. Teoksessa: Ranta, Sulho (toim.), *Suomen säveltäjiä*. Porvoo: WSOY, 1945.
2. 1 2  Veli-Matti Autio: / Fabritius (1600 - ) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
3. ↑  Fabritius. 1. Ernst Fredrik F. Tietosanakirja osa 2, palsta 968, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**D-tuotanto Ilkka Lipsanen** tai **D-Tuotanto Ky** on Ilkka Lipsasen eli Dannyn 16. syyskuuta 1966 perustama eräs Suomen vanhimmista ohjelmatoimistoista.

Se on perustamisestaan lähtien vastannut Dannyn ohjelmatoiminnasta, mutta sen kautta suosioon on noussut lisäksi noin sata muuta artistia, kuten Kirka, Markku Aro, Topi Sorsakoski, Virve Rosti ja Ami Aspelund. Sen listoille kuului aikoinaan myös iäkkäämpiä tähtiä, kuten Tapio Rautavaara, Olavi Virta, Tauno Palo ja Ansa Ikonen.

Yrityksen perustamisen syynä oli alun perin se, että Dannyn manageri Tappi Suojanen ei suostunut korottamaan Dannyn palkkaa. Parhaimmillaan yritys työllisti 360 henkilöä ollen Suomen suurin ohjelmatoimisto. Ilkka Lipsasen mukaan suosio perustui muun muassa siihen, että yritys pyrki noudattamaan sääntöjä. Lipsanen oli huomannut, ettei alalla noudatettu työlainsäädäntöä, minkä lisäksi tiedon puutteen takia vallalla oli turvaton ja levoton ilmapiiri. Työntekijät eivät tunteneet oikeuksiaan, ja monet ohjelmatoimistot jättivät työntekijöilleen kuuluvat sosiaalimaksut ja vakuutukset kokonaan maksamatta. Lisäksi D-tuotanto panosti keikkojen maantieteelliseen ketjuttamiseen, kun aiemmin esiintymisiä oli Suomessa tehty etäisyyksistä riippumattomalla "tikkataulumyynnillä".

D-tuotanto hajosi vuonna 1974, kun muun muassa Kirka, Kisu ja Markku Aro perustivat yhdessä oman ohjelmatoimistonsa. Siitä lähtien D-tuotanto on toiminut pienempimuotoisena. Vuonna 2024 yritys toimi Espoossa.

Ilkka Lipsanen palkittiin syyskuussa 2016 Keskuskauppakamarin kultaisella ansiomerkillä tunnustuksena ansiokkaasta työstään D-Tuotanto Ky:ssä 50 vuoden ajan.

Lähteet
-------

1. ↑  Ansioluettelo *Danny.fi*. D-Tuotanto Ky. Viitattu 18.12.2018.
2. 1 2 3 4 5  D-tuotanto Ilkka Lipsanen *Finder.fi*. Viitattu 14.2.2024.
3. 1 2 3 4 5  Musiikkineuvos Ilkka Lipsasen perustama D-Tuotanto Ky muutti musiikkialan pelisääntöjä *Ansiomerkit.fi*.  27.11.2018. Viitattu 17.12.2018.
4. ↑  Danny Story 1965–1966 *Danny.fi*. D-Tuotanto Ky. Viitattu 17.12.2018.
5. ↑  Danny Story 1967 *Danny.fi*. D-Tuotanto Ky. Viitattu 17.12.2018.
6. 1 2 3  D-tuotanto täyttää 50 vuotta: tähtipölyä Kirkasta Erikaan *Apu*.  21.10.2016. Viitattu 20.2.2019.
7. ↑  Snellman, Saska (toim.): *Danny*, s. 147–148. Porvoo: WSOY, 2000. ISBN 951-0-24624-7.
**SiN Episodes** on Ritual Entertainmentin kehittämä ja Valve Corporationin julkaisema FPS-peli, joka jatkaa vuonna 1998 julkaistun SiN-pelin tarinaa. Pelin ensimmäinen episodi, **Emergence**, julkaistiin vuonna 2006, ja se käyttää pelimoottorinaan Half-Life 2:en Source Engine -pelimoottoria. Pelille suunniteltiin yhteensä yhdeksän episodia, mutta ensimmäisen episodin julkaisun jälkeen Ritual Entertainment ostettiin ja pelin kehitys on sen vuoksi keskeytetty, tai jopa kokonaan peruutettu.

Episodi 1
---------

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Pelaaja ottaa alkuperäisen SiN-pelin päähenkilön, HardCorpsin johtajan, eversti John R. Bladen roolin. Tavoitteena on saada pidätettyä Freeport Cityn huumeparoni Viktor Radek, joka on yhteistyössä SiNTekin pääjohtajan, Elexis Sinclairen, kanssa. Bladen apuna on alkuperäisestä SiN-pelistä tuttu hakkeri JC Armack ja uutena jäsenenä Bladen tiimissä toimii nuori nainen nimeltä Jessica Cannon.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**
*Tämä artikkeli käsittelee historiallista veroa. Verosta, jonka suuruus ei riipu millään tavalla yksilön käyttäytymisestä, katso Könttäsummavero.*

**Henkiraha** eli **henkivero** (ruots. *mantalspenningar* tai *personell utskyld*) oli Ruotsissa ja Suomessa aiemmin käytetty henkilökohtainen vero, jonka kantaminen merkittiin henkikirjaan. Henkirahan suuruus oli riippumaton henkilön tuloista, mutta siitä saattoi saada vapautuksen useilla eri perusteilla.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| "| Henkirahan maksan minäkin edestäni. | "|
| **– Nummisuutarin Esko. Aleksis Kivi: Nummisuutarit. Toinen näytös.** |

Henkiraha otettiin Ruotsissa ja Suomessa käyttöön vuonna 1634, kun 1625 maksettavaksi määrätyn leipäviljan myllytulli-nimisen kulutusveron periminen ei käytännössä onnistunut. Jokaisen aatelittoman täysi-ikäisen kruunun alamaisen tuli maksaa henkirahaa vuosittain kruunulle tuloistaan ja omaisuudestaan riippumatta. Vähitellen tästä verosta vapautettiin monia väestöryhmiä.

Vanha henkirahajärjestelmä korvattiin Suomessa vuonna 1865 käyttöön otetulla uudella henkirahalla, jolla korvattiin muitakin veromuotoja:

1. Laamannin- ja tuomarinvero, jolla kustannettiin näiden virkamiesten elatus käräjillä.
2. Säätyjen vuonna 1624 maksaakseen ottamat teinirahat koulunuorison ylöspitoon.
3. Viipurin läänissä maksetut poduschnierahat.

Uusi henkiraha piti jokaisen 16–63-vuotiaan naisen ja miehen maksaa valtiolle vuosittain ikään ja säätyyn katsomatta. Se oli tuloista ja omaisuudesta riippumaton kiinteä maksu. Henkirahan suuruus oli vuosina 1865–1914 kaksi markkaa mieheltä ja yksi markka naiselta. Vuosina 1915–1916 vero oli kaksinkertainen ja lopulta vuosina 1918–1925 kaikki 18–64-vuotiaat naiset ja miehet maksoivat henkirahaa viisi markkaa vuodessa.

Henkirahan maksamisesta oli vapautettu vaivaishoidolta elatusta saavat ja vaivaista isää, äitiä tai sukulaista elättävät henkilöt. Veroa ei myöskään tarvinnut maksaa sen, jolla oli vähintään kolme alle 10-vuotiasta lasta tai viisi alle 16-vuotiasta lasta.

Kuusamon pitäjän täysi-ikäiset asukkaat maksoivat vain puolet henkirahasta. Kokonaan verosta oli vapautettu asukkaat Enontekiöllä, Kittilässä, Sodankylässä, Kuolajärvellä, Inarissa ja Utsjoella sekä Suomen sotaväen miehistö ja Suomessa asuvat ulkomaalaiset, joihin luettiin myös venäläiset.

Henkirahan periminen lopetettiin Manner-Suomessa vuoden 1924 lopussa ja Ahvenanmaalla 23. huhtikuuta 1925. Evankelis-luterilaiset seurakunnat kantoivat henkirahaa vuoteen 1945 asti. Ruotsissa veron periminen lopetettiin vuonna 1938.

Lähteet
-------

* Asetus hengeltä maksettavista veroista, 5/1865.
* 

* Lisää luettavaa aiheesta **laki henkirahan lakkauttamisesta** on Wikiaineistossa

### Viitteet

1. 1 2  Nenonen, Kaisu-Maija; Teerijoki, Ilkka: *Historian suursanakirja*, s. 150. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22044-2.
2. ↑  Nordisk Familjebok s. 818-819. Runeberg.org. Tallennettu 14.12.2013
**Jan Mikael Stierncreutz** ([ˈʃæːrn.krøi̯ts]; 21. helmikuuta 1936 Helsinki – 22. elokuuta 1976) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän oli mukana 1965 Helsingin Kulttuuritalolla järjestetyssä protestinäyttelyssä *"Reputettujen salonki"*, jossa kuusi Ateneumin Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelystä karsittua taiteilijaa esitteli uusia töitään. Stierncreutz sekä Leo Lindsten, Niilo Hyttinen, Igor Eriksson, Kari Jylhä ja Alpo Karjalainen kuuluivat kaikki nuoreen, amerikkalaisesta popista vaikutteita ottaneeseen taiteilijapolveen. Heidän teoksissaan esiintyivät niin sarjakuvasuurennokset, television välittämät kansainväliset uutisaiheet, arkipäivän kuvasto lehtileikkeineen kuin uutta naiskuvaa heijastaneet elementit.

> »Nykykatsojan on hieman vaikea miettiä Stierncreutzin maalauksia kovin radikaaleiksi. 1960-luvulla ne kuitenkin olivat sellaisia eivätkä sen vuoksi mahtuneet pääosin vanhemmasta sukupolvesta koostuneen näyttelyjuryn Ateneumissa järjestämään 3-vuotisnäyttelyyn. Mutta Vanhalla ylioppilastalolla pidettyyn Reputettujen salonkiin ne sopivat. Ironista oli, että juuri tämä "nuorten vihaisten miesten" näyttely merkitsi POP-taiteen merkittävää ja lopullista invaasiota maahamme. Ironista oli myös, että invaasio tapahtui vain korttelin päässä Suomen valtaeliitin taidepyhätöstä, Ateneumista.»   
> (Marjatta Hietaniemi Kuntsin ikonit-kirjassa vuonna 2007)
> 
> 

Mikael Stierncreutz piti oman debyyttinäyttelynsä vuonna 1966 ja sai kiittävän vastaanoton niin kriitikoilta kuin yleisöltä. Hänen erottuvat värikompositionsa ja materiaalien käsittelynsä toivat kriitikoiden mieleen rinnastuksen vanhoihin mestareihin. Poptaiteen ja museomaalauksen harvinainen yhdistelmä teki hänestä kertaheitolla uuden kuvataiteen eturivin edustajan. Ajan myötä hän kehitti yhä abstraktimman tyylin, jossa oli romanttisia piirteitä ja usein itämaisia ​​vaikutteita. Hänen maalauksiaan on nykyään useimmissa Suomen tärkeissä taidemuseoissa ja kokoelmissa.

Stierncreutzin vanhemmat olivat mainosgraafikko Helge Mether-Borgström ja Ulla o.s. Stierncreutz.
Hänen puolisonsa oli May-Britt o.s. Seitava, ja heidän lapsensa Zachris Alexander Stierncreutz eli Egotrippi-yhtyeen Knipi.

Koulutus
--------

Vapaa taidekoulu 1960–1961, Suomen Taideakatemian koulu 1961–1965. Det Kongelige Akademiet for de Skønne Kunster, Kööpenhamina 1964.

Lähteet
-------

* Mikael Stierncreutz Suomen kuvataiteilijat, Verkkomatrikkeli.
* Mistä on poptaide tehty? (Kiasma, Web Archive 2009) .

### Viitteet

1. ↑  Uttal av finlandssvenska efternamn Kotus. Viitattu 23.6.2018. (ruotsiksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Siviilihallinto** tarkoittaa sotilashallinnon, joskus myös kirkollishallinnon vastakohtaa. Näkökulmasta ja asiayhteydestä riippuen siviilihallinnolla voidaan tarkoittaa eri asioita. Hallinnollisesti katsoen siviilihallinto tarkoittaa sitä osaa julkisen hallinnon järjestämisestä, joka ei kuulu sotilashallinnolle tai kirkollishallinnolle. Siviilihallinnon voi ajatella koostuvan siviilivirkamiehistä, jotka vastaavat kansalaisia koskevien asioiden hoitamisesta, mutta poikkeustilanteissa kuten miehityksen aikana siviilihallinnon järjestämisestä voi vastata myös miehittävän osapuolen sotilasviranomainen tai sotilashallinto.

Kansainvälinen lainsäädäntö
---------------------------

Haagin kansainvälisessä konferenssissa vuonna 1907 allekirjoitetussa yleissopimuksessa sovittiin sodankäynnin lakeja ja tapoja koskevasta ohjesäännöstä. Suomi liittyi sopimukseen 9. kesäkuuta 1922. Ohjesäännön 43. artikla kuuluu seuraavasti:

> »Kun laillisen vallan valtaoikeus on tosiasiallisesti siirtynyt valtaajan käsiin, on tämän ryhdyttävä kaikkiin käytettävissään oleviin toimenpiteisiin palauttaakseen ja turvatakseen, mikäli mahdollista, yleisen järjestyksen ja julkisen elämän, noudattamalla, ellei siihen ole ehdotonta estettä, siinä maassa voimassa olevia lakeja.»   
> (Liite Haagin yleissopimukseen 1907. )
> 
> 

Kansainvälisen lainsäädännön näkökulmasta artikla 43 tarkoittaa siviilihallinnon järjestämistä miehityksen aikana. Sopimuksen mukaan siviiliväestön turvaamiseksi miehittäjän tulisi pyrkiä järjestämään miehittämälleen alueelle siviilihallinto miehityksen kohteena olevan valtion lainsäädännön mukaisesti mahdollisimman pian.

Artiklan epämääräisyys on osoittautunut ajoittain ongelmalliseksi. Käytännössä joissakin tapauksissa miehittäjät ovat käyttäneet artiklan mahdollistamaa "esteisyyttä" hyväkseen ja jättäneet noudattamatta paikallista lainsäädäntöä ottaen käyttöön oman lainsäädäntönsä tai jättäneet paikallisen siviiliväestön olojen turvaamisen käytännössä huomiotta.

Lähteet
-------

* Valtiosopimukset: Haagin toisessa rauhankonferenssissa tehtyjä ja siellä 18 päivänä lokakuuta 1907 allekirjoitettuja kansainvälisiä sopimuksia. Finlex. Viitattu 24.9.2017
* Sassoli, Marco: Legislation and Maintenance of Public Order and Civil Life by Occupying Powers The European Journal of International Law Vol. 16 no.4. 2005. Viitattu 24.9.2017
* Nicolaas, Joeri & Michielsen, Maria Elisabeth: *The 'nazification' and 'denazification' of the Courts in Belgium, Luxembourg and the Netherlands: The Belgian, Luxembourg and Netherlands Courts and Their Reactions to Occupation Measures and Measures from Their Governments Returning from Exile*. Universitaire Pers Maastricht, 2004. ISBN 9052784361.

### Viitteet

1. ↑  Pieni tietosanakirja, Otava, Helsinki 1952
2. ↑  Huom. Esimerkiksi englanninkielisillä termeillä *civil government*, *civil authority* ja *civil administration* voidaan kullakin tarkoittaa asiayhteydestä riippuen siviilihallintoa.
3. ↑  Tietosanakirja: Siviilihallinto
4. ↑  Nicolaas & Michielsen 2004, s. 9
5. 1 2  Finlex.
6. 1 2  Sassoli 2005.
**Outokummun ortodoksinen kirkko** eli **Pyhän Hengen kirkko** sijaitsee Outokummun Partalanmäessä. Se on yksi Taipaleen ortodoksisen seurakunnan kolmesta kirkosta.

Historia
--------

Outokummun Pyhän Hengen kirkko valmistui ensin tsasounaksi. Sen on suunnitellut rakennusmestari Uuno Korhonen käyttäen esikuvanaan Impilahden pitäjän Kitelän kylän vanhaa kirkkoa. Silloinen rukoushuone rakennettiin pääosin valtion jälleenrakennustuen turvin, joskin puutavaraa saatiin seurakunnan omasta metsästä. Outokummun alueelle sotien seurauksena muuttaneet ortodoksit, muun muassa Impilahden pitäjästä, vastasivat suurella talkootyöllä rakennustöistä. Perinteisen karjalaistyylisen tsasounan vihki käyttöön arkkipiispa Herman 7.6.1954 ja tsasouna pyhitettiin Pyhän Hengen kunniaksi. Tsasounan vihki kirkoksi vuonna 1984 silloinen Joensuun piispa Tiihon.

Ikonit ja muu esineistö
-----------------------

Kirkon sisätilaa.
Kirkkosalin ja ikonostaasin ikonit ovat pääosin 1700-luvulta ja peräisin Viinijärven vuonna 1906 puretusta kirkosta. Ikonostaasin vasemmassa reunassa kiotakaapissa on Korsunin Jumalanäidin ikoni. Ikonin lahjoitti kauppias Isotov, jonka suvun hallussa se oli ollut sukupolvien ajan. Alttarin takaseinällä pääikonina oleva suurikokoinen ja kultataustainen Jumalanäidin ikoni, Pyhällä pöydällä oleva hopeinen papin käsiristi ja osa kirkonkelloista on peräisin Kitelän vanhasta kirkosta, josta ne pelastuivat sodan jaloista ja monien vaiheiden jälkeen päätyivät Outokummun kirkkoon. Kirkollishallitukselta saadut Neitsyt Marian ja suurmarttyyri ja parantaja Panteleimonin ikonit ovat peräisin Hyrsylän kylän tsasounasta. Joitakin ikoneja ja muuta kirkollista esineistöä on lahjoittanut Valamon luostari.

Praasniekka
-----------

Outokummun ortodoksisen kirkon praasniekkaa vietetään Pyhän Hengen päivänä (helluntain jälkeinen maanantai), joka on riippuvainen pääsiäisen ajankohdasta. Vuonna 2024 Pyhän Hengen päivää juhlitaan 20. toukokuuta, vuonna 2025 päivä on 9. kesäkuuta.

Kirkko avoinna
--------------

Outokummun ortodoksinen kirkko kuuluu niin sanottuihin tiekirkkoihin ja on kesäisin avoinna tutustumista ja hiljentymistä varten. Kirkossa on tuolloin paikalla esittelijä. Muuna aikana kirkko on avoinna jumalanpalvelusten yhteydessä tai eri sopimuksesta.

Seurakuntasali
--------------

Kirkon alakerrassa on noin 50-paikkainen seurakuntasali keittiö- ja wc-tiloineen. Salissa kokoontuu muun muassa seurakunnan toimintapiirejä. Seurakuntasalia vuokrataan myös yksityistilaisuuksiin. Salissa on lisäksi lähes 600 niteen kirjasto, jossa on laaja valikoima ortodoksista kirjallisuutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Stefan Holm ja Markku Toivanen: *Taipaleen ortodoksinen seurakunta 400 vuotta*. Viinijärvi: Taipaleen ortodoksinen seurakunta, 1991. ISBN 952-90-2873-3.
2. ↑  Taipaleen ortodoksisen seurakunnan pyhäköt
3. ↑  Juliaanan kirjasto Outokummun kirkolla

Aiheesta muualla
----------------

* Taipaleen ortodoksisen seurakunnan kotisivut
* Taipaleen ortodoksinen seurakunta kartalla (Google Maps)
Taarauskoisten symboli.
**Taarausko** (vir. *taarausk*) on virolainen uuspakanallinen uskonto. Se luotiin virolaisten aikanaan harjoittaman uskon mukaiseksi suullisen perinteen pohjalta. Taarausko kehitettiin Viron ensimmäisen tasavallan aikana, kiellettiin Neuvostoliitossa ja aloitettiin jälleen uudelleen Viron itsenäistyttyä uudestaan.

Vuonna 2014 julkaistun kyselyn perusteella puolet virolaisista piti taarainuskoa virolaisten alkuperäisenä uskontona.

Historia
--------

Nimitys Taara esiintyy Henrikin Liivinmaan kronikassa. Kronikan mukaan saarenmaalaiset pyysivät apua jumalilta huutamalla *Tarapita*, jonka on tulkittu tarkoittavan suomeksi 'Taara avita' eli 'Taara auta'. Taarausko perustettiin kuitenkin vasta pitkään Viron käänyttämisen jälkeen 1900-luvulla. Sen loi joukko yliopistoissa koulutettuja virolaisia vuonna 1928. Alkuperäinen taarausko sisälsi kuitenkin melko vähän pakanallisia piirteitä, sillä niitä pidettiin barbaarisina. Esimerkiksi pakanallista runonlaulantaa ei harjoitettu, vaan tuolloin taarauskoiset esittivät mieluummin kirkkotyylisiä kuorolauluja. Uutta uskontoa varten luotiin kokonaan uutta käsitteistöä, kuten pappeihin viittaavat sanat *hiislar* ja *asko*, joilla oli alun perin muita merkityksiä. Uskonnollisena merkkinä käytettyä mitalia kutsuttiin nimellä *tõlet*. Ensimmäinen taarauskoisten järjestö *Tallinna Hiis* perustettiin vuonna 1933, ja taarauskoisten määrä oli vuoteen 1940 mennessä noussut useisiin tuhansiin. Toisessa maailmansodassa taarauskoisuuden kielsivät sekä neuvostoliittolaiset että saksalaiset miehittäjät. Taarausko käytännössä hävisi Virosta, mutta se säilyi Virosta pakolaisiksi lähteneiden joukossa etenkin Ruotsissa.

Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan taarauskon ja toisen uuspakanallisen uskonnon vironuskon harjoittajia oli yhteensä 1 058. Uuspakanallisia uskontoja katsotaan nykyisin Virossa hyvin suopeasti, ja vuonna 2002 tehdyn kyselyn mukaan 11 % vastaajista piti taara- ja vironuskoa annetuista vaihtoehdoista parhaina. Taarausko on nykyisin osa Maavalla Kodaa. Halu suojella luontoa ja historiallisesti merkittäviä kohteita ovat edistäneet myönteisen kuvan luomisessa taaranuskosta.

Vuoden 2011 väestönlaskennassa taarauskoisia yli 15-vuotiaita oli 1 047 ja maa- eli vironuskoisia 1 925.

Lähteet
-------

1. ↑  Study: Estonians Passively Partial to Christianity, Taaraism Considered Most 'Estonian' Faith *ERR*.  22.4.2014. Viitattu 8.7.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Ringo Ringvee: Pre-Christian native religion and attempts of restoration *Estonica*.  Arkistoitu 5.8.2012. Viitattu 7.8.2012. (englanniksi)
3. 1 2  Ahto Kaasik: Old Estonian Religions Estonian Institute.  Arkistoitu 11.8.2011. Viitattu 7.8.2012.
4. ↑  Is Estonia really the least religious country in the world? *The Guardian*.  16.9.2011. Viitattu 8.7.2023. (englanniksi)
5. ↑  RL0451: VÄHEMALT 15-AASTASED USU, SOO JA ELUKOHA JÄRGI, 31. DETSEMBER 2011 Eesti Statistika. Viitattu 26.2.2018. (viroksi)
**Tuomo Antero "Tommi" Liuhala** (s. 1946) on suomalainen musiikkituottaja, musiikkitoimittaja, sanoittaja, televisiokäsikirjoittaja, juontaja sekä mainos- ja viestintäyrittäjä.

Liuhala toimi *Ilta-Sanomien* musiikkitoimittajana, kun hänet vuonna 1975 nimitettiin Musiikki-Fazerin uuden Hi-Hat-levymerkin tuottajaksi. Musiikkituottajan urallaan hän on tuottanut muun muassa Seppo Närhen, Mikko Alatalon, Heikki Sarmannon, Jukka Linkolan, Juice Leskisen, Tapani Kansan, Broadcast-yhtyeen ja Edu Kettusen levytyksiä. Hänellä oli eräässä vaiheessa myös oma äänitysstudio.

Yleisradiossa Tommi Liuhala on toimittanut, käsikirjoittanut ja juontanut muun muassa *Iltatähteä*, Pori Jazz -festivaaleilta tuotettuja ohjelmia sekä yhteislauluohjelmaa *Tammerkosken sillalla*. Käsikirjoittajana hän on toiminut Yle TV2:n sarjoissa *Mansikkapaikka*, *Laulava sydän* ja *Ikimuistoinen*. Radiossa Liuhala on juontanut muun muassa *Onnenpäiviä*, *Mestarien aamiaista* ja Tampereen Radion ohjelmasarjaa *Jambalaya*.

Tiedottajana Tommi Liuhala on toiminut musiikkialan messuilla ja April Jazz -festivaaleilla, United Pictures Internationalilla. Hän on ollut myös mainostoimisto Private Eyen yhteyspäällikkönä ja copywriterina, ja nykyisin hänellä on Tom Mix -niminen viestintäyritys yhdessä Mikko Peltolan kanssa.

Tommi Liuhala oli naimisissa tuottaja ja sanoittaja Kaisu Liuhalan kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Liuhala, Tommi, 1946– *KANTO – Kansalliset toimijatiedot*.  17.11.2020. Kansalliskirjasto. Viitattu 4.1.2022.
2. ↑  Tommi Liuhala, Discogs-tietokanta. Viitattu 8.3.2017.
3. 1 2  Tommin taustaa (Arkistoitu – Internet Archive), Viestintätoimisto Tom Mix Oy. Viitattu 8.3.2017.
4. ↑  Prinsessa -65 syntyi vuonna 1975, Seppo Närhin blogi KSML-sivustolla 15.5.2014. Viitattu 8.3.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Tommi Liuhala Discogs-tietokannassa
* Tommi Liuhala Ritva-tietokannassa
* Liuhalan Hi-Hat-tuottajaurasta tarkemmin (Arkistoitu – Internet Archive), Suomalaisen musiikin historia -sivusto

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
	+ 2

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
	+ 2

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**William AJR Korwenkoski**, oikealta nimeltään **William Arto Juhani Rinne** (s. 15. elokuuta 1962 Alahärmä), on lauluntekijä, artisti, runoilija ja sanoittaja. Hänestä tuli juomalaulun Suomen-mestari 1999. Korwenkoski on tehnyt useita levytyksiä. Musiikkituottajana William Rinteen merkittävin projekti on *Suomenhevonen – kunnon hevonen* -juhlalevy, joka julkaistiin 100-vuotiaan suomenhevosen kunniaksi. Rinne on sanoittanut ja säveltänyt kyseiselle levylle useita kappaleita ja esiintyy myös samalla levyllä taiteilijanimellään William Korwenkoski. Nyrkkeilijä Juho Haapojan virallinen kehäännousulaulu "Haapoja Härmästä" on Korwenkosken sanoittama ja säveltämä. Tunnettuja Korwenkosken esittämiä kappaleita ovat myös "Isontalon Antti ja Rannanjärvi", "Härmästä perkeles", "Rekkamiehen uni" ja "Jätkän reissu".

William Korwenkoski on tunnettu myös Etelä-Pohjanmaalla keskustelua herättäneen Pub Härmän Häjyn perustajana. Hän luopui ravintolatoiminnasta 2003. Taiteilijanimeen liitettiin heinäkuussa 2011 AJR, joka viittaa Korwenkosken oikeaan nimeen Arto Juhani Rinne. William-nimen hän lisäsi viralliseen nimeensä vuonna 2003. Hän oli vuonna 1993 uudelleen perustetun Isänmaallisen Kansanliikkeen ensimmäinen liittosihteeri. Myöhemmin Rinne osallistui politiikkaan muun muassa Perussuomalaisten kansanedustajaehdokkaana Vaasan vaalipiirissä 2003. Nyttemmin Rinne on jättäytynyt puoluepolitiikasta, mutta ottaa varsinkin musiikillaan sangen voimakkaastikin kriittistä kantaa valtamedian toimintaan sekä sisä- ja ulkopolitiikan vaikuttajien edesottamuksiin.

Korwenkoski esiintyi *Tallinna* -televisio-ohjelmassa vuonna 2012.

Diskografia
-----------

### Albumit

* *Jätkän elämää* (1997)
* *Laulun vapaus?* (2001)
* *Takaa peililasien* (2013)

### Maxisinkut

* *Kulkija krouvien* (1996)
* *Reissumies* (1998)
* *Jätkän jäljet* (1999)
* *Ne naiset* (2002)

### Sinkut

* *Koivuniemen Paula* (2004)
* Mika Sundqvist & William Korwenkoski: *Uffe Sundqvist & Hyvä veli* (1997)
* Aukusti, Talvisodan sankari (2015)

### Tuottajana ja esiintyjänä

* *Suomenhevonen – kunnon hevonen* (Suomenhevonen 100 vuotta -juhlalevy, 2007)

### Esiintyjänä kokoelmilla

* *Juomalaulut Vol.1* (Poptori Oy, 2004)
* *Hittikatsomo* (Poptori Oy, 2006)
* *Kieltolaki* (Poptori Oy, 2007)
* *Isojen poikien ja tyttöjen päiväunet* (Poptori Oy, 2007)
* *Äijähuumoria* (Poptori, 2007)
* *7 x 7* (Poptori, 2007)
* Armotonta menoa (Poptori, 2013)

Lähteet
-------

1. ↑  Eduskuntavaalikone 2003 – 13 Rinne Arto Helsingin Sanomat. Viitattu 19.2.2010.
2. ↑  Facebook Rinne William Arto Juhani Taiteilija itse. Viitattu 22.6.2010.
3. ↑  Juopottelua, alastomuutta, ilotyttöjen etsintää: Näin suomalaiset örveltävät Tallinna –ohjelmassa *Ilta-Sanomat*.

Aiheesta muualla
----------------

* William Korwenkosken sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
* Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
* Facebook-sivut
**Ásatrúarfélagið** (suom. *"aasainuskon seura"**lähde?*) on islantilainen uskonnollinen yhdistys, joka harjoittaa aasainuskoa.

Yhdyskunta on perustettu vuonna 1972, ja Islannin valtio tunnusti sen uskonnolliseksi yhdyskunnaksi seuraavana vuonna luterilaisen kirkon vastustuksesta huolimatta. Vuonna 2018 yhdyskunnan jäsenmäärä oli 4 349. Ásatrúarfélagið on Islannin suurin ei-kristillinen uskonnollinen yhdyskunta.

Yhdyskunnan hengellinen johtaja on käyttää titteliä allsherjargoði. Nykyisin tehtävässä toimii Hilmar Örn Hilmarsson, joka aloitti tehtävässä vuonna 2003.

Ásatrúarfélagiðilla ei ole oppia eikä teologiaa. Jumalien palvontaa ei erityisesti korosteta, vaan yksilö voi melko vapaasti valita, mitä tiettyä jumalaa seuraa ja milloin. Yhdyskunta ei uhraa eläimiä eikä hyväksy militarismia tai rasismia.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Theology of the Vikings Lives on *Icelandic Times*.  10.8.2016. Viitattu 6.7.2023. (englanniksi)
2. ↑  Ásatrúarfélagið *Icelandmag*.  16.10.2018. Viitattu 6.7.2023. (englanniksi)
3. ↑  Goðar *Ásatrúarfélagið*. Viitattu 6.7.2023. (islanniksi)
4. ↑  Interview with Hilmar Örn Hilmarsson of the Ásatrúarfélagið, Part One *norsemyth.org*. Viitattu 6.7.2023. (englanniksi)
**Myles Nazem Amine** (s. 14. joulukuuta 1996) on yhdysvaltalainen vapaapainija, jolla on myös San Marinon kansalaisuus. Hänen äitinsä sanmarinolainen isoisä muutti synnyinmaastaan Yhdysvaltoihin 1900-luvun alussa. Myles Amine edustaa veljensä Malik Aminen tapaan kansainvälisissä kilpailuissa San Marinoa.

Amine saavutti Yhdysvaltojen edustajana hopeaa kadettien (eli 17-vuotiaiden) Pan-Amerikan-mestaruuskilpailujen kreikkalais-roomalaisen painin 63 kg:n sarjassa 2013. Bukarestin EM-kilpailuissa 2019 hänestä tuli veljensä ohella ensimmäinen San Marinon edustaja painin EM-kilpailuissa kautta aikojen. Myles Amine sijoittui vapaapainin 86 kg:n painoluokassa yhdeksänneksi.

Amine saavutti Minskin Euroopan kisoissa 2019 pronssia vapaapainin 86 kg:n sarjassa. Tämä oli San Marinon ensimmäinen painin arvokisamitali. Saman vuoden Nur-Sultanin MM-kilpailuissa hän sijoittui 86-kiloisissa viidenneksi. Hän saavutti samassa painoluokassa EM-hopeaa Roomassa 2020 ja EM-pronssia Varsovassa 2021.

Amine saavutti Tokion 2020 olympialaisissa pronssia 86 kg:n painoluokassa. Hän voitti 86-kiloisten Euroopan-mestaruuden Budapestissa 2022. Hän voitti samana vuonna kultaa Välimeren kilpailuissa ja oli kahdeksas MM-kilpailuissa. Hän saavutti 86 kg:n painoluokassa EM-hopeaa Zagrebissa 2023, MM-pronssia Belgradissa 2023 ja EM-hopeaa Bukarestissa 2024.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Amine, Myles Nazem (SMR) *iat.uni-leipzig.de*. Viitattu 20.2.2024. (englanniksi)
2. 1 2 3  Brighton's Amine brothers wrestling internationally for San Marino *eu.livingstondaily.com*.  29.7.2019. Viitattu 30.10.2019. (englanniksi)
3. ↑  Amin, Myley Nazem (SMR) *iat.uni-leipzig.de*. Viitattu 30.10.2019. (englanniksi)
**Ilkka Tapani Kylävainio** (s. 27. huhtikuuta 1946 Nakkila) on suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka on saanut teollisuusneuvoksen arvonimen.

Ilkka Ylävainio syntyi Reino Olavi ja Maija Liisa Kylävainion perheeseen. Hänen puolisonsa on Merja Hannele Kylävainio. Ilkka Kylävainio valmistui puuteollisuusteknikoksi Kotkan puutalousopistosta 1970. Hän oli Oy Joh. Askolin Ab:n lautatarhanhoitaja Pernajassa 1971–1973, Pohjan Saha Oy:n jälkikäsittelypäällikkö Vilppulassa 1973–1976, Oy Mahoganyn konttorinjohtaja 1976–1978 ja Puukeskuksen konttorinjohtaja Oulussa 1978–1981.

Keiteleen Teollisuussaha Oy:n, vuodesta 1998 Keitele Timber Oy, perustajaosakas Kylävainio oli 1981 ja hän on ollut yhtiön toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja. Vuonna 1988 hän oli Keiteleen Teollisuuspuu Oy:n, vuodesta 1998 Keitele Forest -osakeyhtiö, perustajaosakas ja hän on ollut yhtiön toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja, samoin kuin 1992 Keiteleen Teollisuuslämpö Oy:n, vuodesta 1999 Keitele Energy Oy, perustajaosakas ja 2005 Keitele Engineered Wood Oy:n perustajaosakas, ja hän on ollut myös näiden yhtiöiden toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja.Kylävainiolla on ollut lisäksi useita liike-elämän ja muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 2011.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Möttönen, Tuomas: Teollisuusneuvos Ilkka Kylävainio (1946–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 8.2.2024.
2. ↑  Myötätuulta metsätaloudessa.  *Lapin Kansa*, 14.10.2021, nro 255, s. 10. Kansalliskirjasto. Viitattu 8.2.2024.  (ei-vapaa)
*Lylyjärvi'* on matala, osin kulttuurimaiseman reunustama järvi Mikkelissä Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on kaksi neliökilometriä. Etäisyys Mikkelin keskustasta on 17 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Lylyjärvi on kaakkois–luoteissuuntainen ja se levenee jonkin verran kohti pohjoista, jossa Huuhtisenniemi jakaa altaan Soutjoenlahteen ja Itälahteen. Järvi on matala, sen keskisyvyys on vain 1,06 metriä. Järven eteläosassa sijaitsee muutama kaksi metriä syvä kohta.

Lylyjärven laajin saari on noin 7,5-hehtaarinen Kontinsaari. Se on noin 900 metriä pitkä ja sijaitsee järven eteläosassa. Lylyjärven rannoilla on useita pientaloja. Soita on etenkin järven itäpuolella (Pilkkasuo, Suursuo).

Lylyjärveen virtaa luoteesta Loukeinen-järveltä (111,8 metriä mpy) noin puolen kilometrin mittainen Soutjoki. Etelästä Avojärveltä (113,5 metriä mpy) virtaa nimetön uoma. Lylyjoen laskujoki on järven koillisrannalta alkava Lylyjoki, joka virtaa kaakkoon ja laskee Hanhijärveen (98,0 metriä mpy).

Lylyjärven vesitilavuus on 2 139 500 kuutiometriä.

Lylyjärvi (04.164.1.001) kuuluu Lylyjoen valuma-alueeseen (04.164), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Syysjärven valuma-alue (04.16) ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue (04.1). Lylyjärvi on laajin Lylyjoen valuma-alueen seitsemästä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä seuraa Loukeinen ja Lisko.

Suomessa on kaksitoista Lylyjärveä, joista Mikkelin Lylyjärvi on laajin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Lylyjärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 2.2.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 2.2.2024.
3. ↑  Lylyjärvi (04.164.1.001) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.2.2024.
4. ↑  Lylyjoen valuma-alue (04.164) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.2.2024.
5. ↑  Lylyjärvi *Järviwiki.fi*. Viitattu 2.2.2024.
**Kalevi Antero Moisio** (s. 23. toukokuuta 1948 Viitasaari) on suomalainen kaupunkineuvos ja Alajärven entinen pitkäaikainen kaupunginjohtaja.

Kalevi Moisio syntyi maanviljelijä Niilo Henrik Moision ja emäntä Anja Ilona Kyllikki Pekkalan perheeseen. Hänen puolisonsa on opettaja Päivi Inkeri Sallila. Moisio valmistui hallintotieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta 1985. Hän oli kunnallisharjoittelija Viitasaarella 1967–1968 ja 1970, kansanterveystyön kuntainliiton toimistoapulainen 1973 ja Iitin kuntasuunnittelija 1976. Nuijamaalla Moisio toimi kuntasuunnittelijana ja vt. kunnansihteerinä 1977 sekä kunnanjohtajana 1977–1979. Kivijärven kunnanjohtaja hän oli 1979–1985 ja Alajärven 1985. Alajärven kaupunginjohtaja hänestä tuli 1986. Tätä tehtävää Moisio hoiti aina vuoteen 2012 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle ja muutti Viitasaarelle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pajala, Lasse – Lagerbohm, John – Strengell-Silainen, Ulla (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 612. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Alajärven kaupunginjohtaja Kalevi Moisio siirtyy eläkkeelle – Tero Kankaanpää jatkaa. *J-P News* 10.1.2012.
3. ↑  Kauppinen, Markus: Mahdollisuuksia vaikka mihin.  *Viitasaaren Seutu*, 23.5.2018, s. 10. Artikkelin maksullinen verkkoversio.
**Erikoissijoitusrahasto** on Suomessa eräs vaihtoehtorahaston oikeudellinen rakenne. Rahastoon sijoitettuja varoja hoitaa vaihtoehtorahastojen hoitaja.

Erikoissijoitusrahaston tunnistaa siitä, että sen nimessä on sana *erikoissijoitusrahasto*. Erikoissijoitusrahastolla on oltava säännöt.

Erikoissijoitusrahaston asiakkaat omistavat rahaston varat. Rahasto jakautuu rahasto-osuuksiin ja osuus mahdollisesti vielä murto-osiin. Kukin osuus tuottaa yhtäläisen oikeuden rahastossa olevaan pääomaan.

Erikoissijoitusrahasto ei ole itsenäinen oikeushenkilö vaan varallisuusmassa. Rahaston hoitaja edustaa rahastoa ja toimii sen lukuun.

Erikoissijoitusrahasto muistuttaa sijoitusrahastoa, mutta se voi myös poiketa siitä huomattavasti. Erikoissijoitusrahasto voi olla esimerkiksi suljettu rahasto, josta varojen lunastamista ei ole mahdollista.

Jos erikoissijoitusrahasto sijoittaa pääasiassa kiinteistöihin ja kiinteistöarvopapereihin, sen on jaettava osuudenomistajille vähintään 3/4 tilikauden voitosta. Voittoon ei kuitenkaan lasketa realisoitumattomia arvonmuutoksia. Voittoa on jaettava myös, jos rahastossa on alle 30 osuudenomistajaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Erikoissijoitusrahasto toimii myös suljettuna rahastona – kiinnitä suunnittelussa huomiota erityissääntelyn vaikutuksiin *Castren & Snellman*. Viitattu 3.2.2024.
2. 1 2  Finlex: Laki vaihtoehtorahastojen hoitajista, luku 16 a
3. ↑  Jusslin, Santeri: Erikoissijoitusrahastoon sijoittamista koskeva sopimus: Sitooko allekirjoitettu merkintälomake sijoittajaa? (Sivu 21) *helda.helsinki.fi*.

Aiheesta muualla
----------------

* Finlex: Laki vaihtoehtorahastojen hoitajista