recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
São Tomé ja Príncipen passi, jota maan kansalaiset voivat hakea
**São Tomé ja Príncipen kansalaisuus** on laillinen suhde São Tomé ja Príncipen demokraattisen tasavallan ja yksittäisen henkilön välillä. Maassa noudatetaan lähtökohtaisesti ius soli -periaatetta.

Kansalaisuuden saaminen syntymällä
----------------------------------

Syntyperäisiä São Tomé ja Príncipen kansalaisia ovat maan perustuslain mukaan sellaiset henkilöt, jotka ovat syntyneet valtion maaperällä. Myös henkilöt, joiden vanhemmista vähintään toinen on maan kansalainen henkilön syntyessä, on syntyperäinen São Tomé ja Príncipen kansalainen.

Kansalaisuuden saaminen hakemuksella
------------------------------------

Hakemuksen perusteella São Tomé ja Príncipen kansalaisuuden voi saada sellainen henkilö, joka täyttää seuraavat ehdot:

* on asunut maassaa vähintään 5 vuotta
* osaa todistettavasti portugalia tai jotain muuta maan kansallista kieltä
* tuntee maan perinteitä ja tapoja
* on luopunut kaikista muista kansalaisuuksistaan
* on täysivaltainen

Hakijan alaikäiset lapset voivat saada kansalaisuuden automaattisesti vanhempansa hakemuksella.

Kaksoiskansalaisuus
-------------------

São Tomé ja Príncipe on sallinut kaksoiskansalaisuuden vuodesta 2003 lähtien. Maan presidentin tulee kuitenkin olla vain ja ainoastaan (syntyperäinen) São Tomé ja Príncipen kansalainen eikä minkään muun maan kansalainen.

Lähteet
-------

* Manby, Bronwen (2016): *Citizenship Law in Africa*, African Minds, Kapkaupunki,  ISBN 978-1-928331-13-1 (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Sao Tome and Principe 1975 (rev. 2003) Constitution - Constitute *constituteproject.org*.  2023. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Manby (2016): s. 93
3. ↑  Manby (2016): s. 79
**Tiikerikatka** (*Gammarus tigrinus*) on alun perin Pohjois-Amerikasta lähtöisin oleva äyriäinen, joka vieraslajina on levinnyt Itämereen ja muualle Eurooppaan ja syrjäyttänyt alkuperäistä lajistoa.

Tiikerikatka on suurimmillaan vähän yli senttimetrin mittainen ja näin Itämeressä alkuperäisinä eläviä *Gammarus*-suvun leväkatkoja pienempi. Sen kellertävä tai vihertävä ruumis on tyypillisesti tummien poikkijuovien kirjavoima. Tiikerikatka on lähes kaikkiruokainen toisin kuin Itämeren alkuperäiset kasvinsyöjäkatkat ja lisääntyy niitä tehokkaammin, useita kertoja vuodessa. 

Tiikerikatkan alkuperäinen elinalue on Pohjois-Amerikan Atlantin rannikolla. Se ulottuu Floridasta Kanadan Saint Lawrence-joen suistoon. Kotiseudullaan tiikerikatka esiintyy alle 25 promillen suolapitoisuudessa, muttei makeassa vedessä. Laji ilmestyi Britteinsaarille 1930-luvulla ilmeisesti laivojen painolastivesien mukana. Sittemmin 1960-luvulta lähtien se levisi edelleen Saksaan sekä tahallisten että tahattomien ihmistoimien ansiosta. Euroopassa tiikerikatka on menestynyt hyvin myös sisävesissä.

Vasta 1990-luvulta tiikerikatka on levittäytynyt erittäin nopeasti Itämeren rantavyöhykkeessä ja monin paikoin syrjäyttänyt alkuperäiset katkat. Puolan rannikot se valtasi vuoteen 2002 mennessä ja Länsi-Viron (Saarenmaan) 2004. Venäjällä Suomenlahden perukassa tiikerikatka tavattiin Koivistolta 2005 ja oli levittäytymässä itään 2006.

Suomessa tiikerikatkaa löydettiin ensi kerran vuonna 2003 Haminasta sekä paikallisesti runsaana Turusta. Vuonna 2007 sen todettiin esiintyvän Helsingin rannoilla paikoin jo muita katkoja yleisempänä.

Lähteet
-------

* Pienimäki M, Helavuori M, Leppäkoski E (2003) First findings of the North American amphipod *Gammarus tigrinus* Sexton, 1939 along the Finnish coast. *Memoranda Societatis pro Fauna et Flora Fennica* 80:17-19.
* Berezina NA (2007) Expansion of the North American amphipod *Gammarus tigrinus* Sexton, 1939 to Neva Estuary (easternmost Baltic Sea). *Oceanologia* 49:129-135.
* MTL Itämeriportaali: Tiikerikatka valtaamassa Helsingin rantoja [vanhentunut linkki] (21.5.2008)

### Viitteet

1. 1 2  Gammarus tigrinus Sexton, 1939 *World Register of Marine Species*. Viitattu 13.9.2017.
2. ↑  Pohjaeläimet, eläin- ja kasviplankton *Helsingin kaupunki*.  Arkistoitu 13.9.2017. Viitattu 13.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* ITIS: Gammarus tigrinus (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q7839185
* BOLD: 8840
* CoL: 3F8M6
* EUNIS: 22296
* Fauna Europaea: 240832
* Fauna Europaea (new): 0390777b-a5b1-4308-a986-ab94b41e9576
* GBIF: 2219863
* iNaturalist: 483948
* IRMNG: 10240748
* ISC: 82074
* ITIS: 93781
* NAS: 2650
* NBN: NBNSYS0000033149
* NCBI: 360729
* SeaLifeBase: 23828
* WoRMS: 102296

 |

 |
**Bertil Ericinpoika Ljuster** (k. noin 1598) oli kuningas Juhana III:n sihteeri, joka toimi Turun linnan ja Viipurin linnan päällikkönä ja Käkisalmen linnan voutina.

Ljusterin isän Ericin suku oli uusmaalaista pienrälssiä ja äiti Margareta Jönsintytär taas hämäläistä Kurjalan tunnettua sukua. Hänen vaimonsa oli Turun pormestarin Henric Gröpin eli Kröpelinin tytär Margareta. Ljuster toimi Suomen herttuan Juhanan kansliakirjurina vuodesta 1556 ainakin vuoteen 1561. Hänet kutsuttiin 1536 Juhanan sihteeriksi, mutta herttuakunnan erillishallinnon tultua lakkautetuksi Ljuster joutui syrjään. Hän palasi takaisin virkamieheksi 1567, kun hänet nimitettiin Raaseporin kihlakunnantuomariksi. Jo vuotta aiemmin hänelle oli läänitetty Maariasta Koroinen. Juhana III:n noustua valtaan Ljuster vastasi vallasta syöstyn Eerik XIV:n vartioinnista elokuuhun 1571 ja nimitettiin sen jälkeen Suomessa olleita joukkoja komentaneen sotaeverstin sihteeriksi. Ljuster aateloitiin 6. heinäkuuta 1573. Saman vuoden syksyllä hänestä tuli linnanvouti Tallinnaan, vuoden 1576 alussa Turun linnan päällikkö, keväällä 1580 Viipurin linnan päällikkö ja neljä vuotta myöhemmin Käkisalmen linnan vouti. Hän toimi 1850-luvulla myös kuninkaan asettamana tutkintakomissaarina. Hänen aateliskartanonsa sijaitsi nykyisen Nummi-Pusulan alueen Nummen Mäntsälän kylässä. Kuningas Sigismund takasi isänsä palvelijana toimineen Ljusterin toimeentulon vuodesta 1594 aina Ljusterin kuolemaan saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2  Haggrén, Georg: "Bertil Ericinpoika Ljuster", *Suomen kansallisbiografia, osa 6*, s. 275–276. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-447-9. / Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
"La Seu"

**La Seun katedraali** on katedraali Mallorcalla. Se edustaa goottilaista tyyliä ja on kolmilaivainen.

Mitat
-----

La Seun katedraali on 121 metriä pitkä ja 55 m leveä. Keskilaivan korkeus on 44 metriä, goottilaiset pylväät 30 metriä korkeat, kivikaton pinta-ala on 4000 m² ja koko katedraalin pinta-ala 7000 m².

Tyyli ja ulkoasu
----------------

Katedraali on goottilaista tyyliä, kolmelaivainen, ja laivat erottaa toisistaan korkeat ajalle tyypilliset pylväät. Katedraali on rakennettu hienorakeisesta, ambranvärisestä Mallorcan kalkkikivestä. Ulkoapäin katedraali on moniin muihin maailman katedraaleihin verrattuna jopa silmiinpistävän yksinkertainen.

Katedraalin sisällä, sivuseinillä on pieniä kappeleita, jotka kaupungin aateliset aikoinaan hankkivat suurta maksua vastaan osoittamaan hurskauttaan. Aateliset saivat maksaa myös runsaasti, että saivat tuoda vaakunansa Jumalan huoneeseen. Vaakunakilvet sijaitsevat holvien päätekivissä.

Katedraalin ylläpitokustannukset olivat aikanaan niin korkeat, että niiden kattamiseksi jouduttiin jopa turvautumaan juutalaisten taloudelliseen apuun. Tämän vuoksi katedraalin päädyissä olevista ruusuikkunoista voi havaita suuret Daavidin tähdet.

Sisätilat
---------

La Seo katedraalissa on kuningas Jaime I:n hautakammio. Myös hänen poikansa Jaime II:n muumio on sijoitettuna katedraaliin. Katedraalissa vierailijat eivät pääse katsomaan entisten hallitsijoiden hautakammioita.

Katedraalin museossa on näytteillä korvaamattoman arvokkaita esineitä. Ehkä mieleenpainuvimmat kaikista esineistä ovat kaksi 1700-luvulta olevaa Barokkityylistä hopeakynttelikköä, jotka painavat 250 kg kukin.

Historia
--------

Katedraali rakennettiin osoittamaan kristittyjen mahtia, ja toisaalta se on saaren maureilta vallanneen kuningas Jaime I:n (Jaakko I) lupauksen lunastus Jumalalle. Matkalla Salousta Mallorcalle puhkesi kova myrsky ja ristiretkeläiset joutuivat merihätään. Jaime I oli peloissaan ja hurskaana miehenä hän turvautui Jumalaan ja rukoili apua. Hän lupasi Jumalalle, että jos hän selviää myrskystä, rakentaa hän Neitsyt Marian nimeen pyhitetyn kirkon. Myrsky laantui ja sotajoukot selvisivät määränpäähänsä Mallorcalle. Jaime piti lupauksensa ja myöhemmin päästyään Palmaan, hän aloitti kirkon rakennuttamisen. La Seun nykyisellä paikalla oli ensin maurien rakennuttama moskeija.

Kirkon rakentaminen kesti lähes 400 vuotta ja se valmistui vuonna 1601. Vuonna 1850 saarella oli voimakas maanjäristys ja se vahingoitti katedraalia pahoin. Korjaukset kestivät pitkälle 1900-luvulle saakka. Yksi restaurointiin osallistuneista arkkitehdeista oli katalonialainen Antonio Gaudi, jonka kädenjälki näkyy mm. hyvin erikoisessa alttarikoristuksessa, joka roikkuu katedraalin pääalttarin yllä. Se on paperista rakennettu massiivinen rakennelma, joka kuvaa Jeesuksen orjantappurakruunua. Ensin koriste herätti arvostelua, sillä sen materiaali ei kaikkien mielestä sopinut katedraaliin, jossa muuten on suunnattoman arvokkaita taide-esineitä runsain määrin. Sittemmin, ehkä Gaudin töiden arvostuksen myötä, alttarikoristus on saanut yleisen hyväksynnän.
Alexya Salvador vuonna 2017
**Alexya Salvador** (*Alexander Mairiporã*, s. 18. marraskuuta 1980 Mairiporão, São Paulon osavaltio, Brasilia)  on brasilialainen transnainen ja poliittinen aktivisti .

Elämä
-----

Salvador varttui nimellä Alexander Mairiporã. Omien lausuntojensa mukaan hän tunnisti itsensä HLBT-henkilöksi useita vuosia. 20-vuotiaana hän tajusi olevansa transnainen, mutta pystyi aluksi tulemaan kaapista ulos vain homoseksuaalina, ei transsukupuolisena, sillä hänen isällään oli ennakkoluuloja transsukupuolisuutta kohtaan. 28-vuotiaana hän korjasi sukupuolensa ja on siitä lähtien elänyt nimellä Alexya Salvador. Hän on omien sanojensa mukaan sukupuoli-identiteetiltään transsukupuolinen eikä transseksuaalinen.*selvennä*

18-vuotiaana Salvador perusti kodittomien turvakodin, jota hän johti kaksi vuotta. Hän opiskeli englantilaista ja portugalilaista kirjallisuutta, pedagogiikkaa ja teologiaa. Valmistuttuaan Salvador työskenteli opettajana julkisessa koulussa, mitä hän nykyäänkin tekee ammatikseen. Omien lausuntojensa mukaan hän päätti alkaa opettajaksi, koska hän oli kärsinyt kiusaamisesta ja luetettavien aikuisten puutteesta koulupäivinä ja halusi pärjätä itse paremmin opettajana. Lisäksi hän työskentelee freelance-räätälinä ja ylläpitää pientä studiota.  Salvador on myös Brasilian homotransaffektiivisten perheiden liiton (ABRAFH) varapuheenjohtaha. Hän itse on ensimmäinen brasilialainen transsukupuolinen henkilö, joka on adoptoinut lapsia. 

Vuodesta 2015 alkaen hän oli pastorikoulutuksessa Metropolitan Community Church -kirkossa. Hänet vihittiin pastoriksi vuonna 2019 ja hän on ensimmäinen transsukupuolinen pappi Latinalaisessa Amerikassa ja ensimmäinen transnainen pastorina Brasiliassa.  2017 hän piti ensimmäiset LGBT-ystävälliset messut Kuubassa. 

Vuonna 2018 hän osallistui Brasilian parlamenttivaaleihin PSOL:n listoilla. Hänen kampanjansa keskittyivät HLBT-oikeuksiin, koulutukseen, adoptioon ja rasismin torjuntaan. 

Salvador on naimisissa ja asuu Sao Paulossa aviomiehensä ja kolmen lapsensa kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Eleições 2018, Candidatos, Alexya Salvador (Wahlen 2018, Kandidaten, Alexya Salvador)*, Gazeta Do Povo, 13. November 2018, abgerufen am 23. November 2019
2. ↑  *Entrevista exclusiva com Alexya Salvador: Pastora trans e pré-candidata a deputada estadual pelo PSOL (Exklusivinterview mit Alexya Salvador: Trans-Pastorin und Prä-Kandidatin für die PSOL Bundesstaats-Abgeordnete)*, Julinho Bittencourt, Forum, 18. Juli 2018, abgerufen am 23. November 2019
3. 1 2  *"Eu vivo o desafio de mostrar que a minha feminilidade não é inferior à das outras mulheres".* („Ich lebe die Herausforderung zu zeigen, dass meine Weiblichkeit anderen Frauen nicht unterlegen ist"), Fernanda Cury, Draft, 28. Juni 2018, abgerufen am 23. November 2019
4. 1 2 3  *Alexya Salvador: "It is against this God who kills that we are fighting and resisting"*, Maryuri Grisales und Renato Barreto, Übersetzung: Barney Whiteoak, International Journal on Human Rights, August 2019, abgerufen am 23. November 2019
5. ↑  *Communist-Ruled Cuba Hosts First Transgender Religious Ceremony*, NBC News, 7. Mai 2017, abgerufen am 23. November 2019
Kampintori Fredrikinkadun suunnasta kohti Malminrinnettä. Kuvan keskellä Ernst Billgrenin *Suuri kohtauspaikka*.
**Kampintori** (ruots. *Kamptorget*) on Fredrikinkadun, Malminkadun ja Malminrinteen rajaama aukio Helsingin Kampin kaupunginosassa.

Tori on kolmion muotoinen. Sillä sijaitsi Kampin paloasema, joka valmistui vuonna 1893. Se oli koristeellinen tiilirakennus, jonka katolla oli torni ja tornissa kuparinen kello. Rakennus purettiin 1960-luvulla. Sen jälkeen aukio oli pysäköintialueena 1990-luvun lopulle, jolloin se kunnostettiin perusteellisesti.

Aukio kivettiin migmatiitilla ja graniitilla, luonnonkivestä on tehty myös istuskelupenkkejä ja -portaita. Aukiolle on istutettu muutama puu. Kampintori palkittiin kunniamaininnalla Vuoden ympäristörakenne -kilpailussa 1998.

Kampintorilla on kuvataiteilija Ernst Billgrenin kaksiosainen taideteos, *Kohtauspaikat*. Torilla oleva talonmallinen osa on *Suuri kohtauspaikka* ja näkömatkan päässä Malminkadulla oleva osa on nimeltään *Pieni kohtauspaikka*. Veistoskokonaisuus on paljastettu 13. marraskuuta 1998.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaija Ollila-Kirsti Toppari: Puhvelista Punatulkkuun, Helsingin vanhoja kortteleita, Sanoma Osakeyhtiö 1975, sivu 212
2. ↑  Koivisto, Maritta: Japanilaistyylinen puutarha valittiin Vuoden 1998
Ympäristörakenteeksi.  *Betoni-lehti*, 1998, nro 4.  Betoniteollisuus r.y.. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 30.9.2012.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kohtauspaikat Helsingin kaupungin taidemuseo.  Arkistoitu 13.1.2006. Viitattu 30.9.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kampintori** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee kaupunkia Venäjällä. Sanan* Bor *muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*



  

  

  

  

  

  

  

  

**Bor** (ven. Бор) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Nižni Novgorodin vieressä Volgan toisella puolella. Kaupunki on Borin piirin keskus. Sinne johtaa Nižni Novgorodin ja Kotelnitšin väliseltä rautatieltä haarautuva sivurata (Mohovyje Goryn asema). Volgan rannalla on laivalaituri. Kaupunkiseudulla (urbaanialue) asui 122 201 ihmistä vuonna 2012.

Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla. Sen asukkaat harjoittivat etupäässä tavaroiden kuljetusta. Kaupunginoikeudet Bor sai vuonna 1938. Nykyään se on Nižni Novgorodin teollinen esikaupunki, jossa on mm. lasitehdas, konepajoja ja metalliteollisuutta. Lähiseudut ovat suosittua lomanviettoaluetta.

* Borin kaupungin ja piirin hallintorakennus.Borin kaupungin ja piirin hallintorakennus.
* Lasitehtaan talo.Lasitehtaan talo.
* Lasitehtaan mukaan nimetty kulttuuritalo.Lasitehtaan mukaan nimetty kulttuuritalo.
* Keskustan kauppakeskus.Keskustan kauppakeskus.
* Borin Uspenskin kirkko.Borin Uspenskin kirkko.
* Borin Pokrovan kirkko.Borin Pokrovan kirkko.
* Borin teollisuutta Volgan vastarannalla Nižni Novgorodista nähtynä.Borin teollisuutta Volgan vastarannalla Nižni Novgorodista nähtynä.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 51. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

### Viitteet

1. ↑  Population of capital cities and cities of 100 000 or more inhabitants United Nations Statistics Division. Viitattu 5.2.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bor** Wikimedia Commonsissa

* Borin piirin sivusto (venäjäksi)

**Nižni Novgorodin alueen kaupungit**
Nižni Novgorodin alueNižni Novgorodin alue
**Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod**  

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
**Toivo Elomaa** (30. toukokuuta 1904 Sippola – 10. lokakuuta 1980 Myllykoski, Anjalankoski) oli suomalainen sanoittaja, joka käytti nimimerkkiä *Topi*.

Elomaa kävi kansakoulun ja työskenteli kauppa-apulaisena, tukkimiehenä, kattilahuoneenhoitajana, rakennustyöläisenä sekä louhinta- ja poraustyöläisenä.

Elomaan sanoittamia olivat muun muassa Uuno Mattilan 1933 säveltämä foxtrot "Niilin rannalla", Aarne Nuotion 1933 säveltämä foxtrot "Kotimaan kaiho" ja Valto Tynnilän 1938 säveltämä polkka "Viipurin Vihtori", joka oli alun perin tarkoitettu viipurilaisen harmonikkatehtaan mainoslauluksi.

Teoksia
-------

* Muistelutarinoita teoksessa *Kohinaa 78*. Anjalankosken kaupunki 1978
* *Topin riimit ja muistelut*, julkaisija Anjalankosken kulttuurilautakunta ja Anjalankosken työväenopisto. Anjalankoski 1979, 2. painos 1982

Lähteet
-------

* Toivo Elomaa SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* Pomus.net : Arvi Hännisen diskografia
* Pomus.net : Valto Tynnilä
* Kymenlaakson kirjailijat : Toivo Elomaa (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Batepán verilöyly** tapahtui 3. helmikuuta 1953 Batepán kylässä São Tomén saarella Portugalin siirtomaassa São Tomé ja Príncipessa. Portugalilaiset siirtomaaisännät surmasivat verilöylyssä yli tuhat sãotomélaista työläistä.

Tausta
------

Orjuus São Tomé ja Príncipessä loppui vuonna 1875, jonka jälkeen saarten kahvi- ja kaakaoplantaaseille hankittiin kymmeniätuhansia sopimustyöntekijöitä (port. *serviçais*) aluksi Angolasta ja myöhemmin myös Mosambikista ja Kap Verdeltä. Työtä tehtiin monesti orjuutta muistuttavissa oloissa. Lukutaidottomille sopimustyöläisille oli sopimuksessa luvattu paluumatka muutaman vuoden kovan työn jälkeen, mutta ne eivät toteutuneet. Plantaasien työvoimaongelma johti protesteihin.

Verilöyly ja sen seuraukset
---------------------------

Siirtomaavirkamies tapettiin 3. helmikuuta viidakkoveitsellä Batepán kylässä, jonka jälkeen portugalilaiset keräsivät alueen sãotomélaiset (myös nimellä *forrot*) työläiset yhteen. Useat kuljetettiin Fernão Diasin pakkotyöleirille ja osa paloi elävältä yrittäessään piiloutua kaakaopapujen kuivauslaitteisiin. Portugalilaiset kohdistivat sãotomélaisiin fyysistä ja psyykkistä kidutusta. Yksi tunnetuimmista tapauksista oli 46 ihmisen ahtaminen kymmenelle hengelle tarkoitettuun vankikoppiin, jossa vain 18 selviytyi yön yli. Useita tunnettuja sãotomélaisia ja heitä tukevia valkoisia plantaasinomistajia karkotettiin Príncipen saarelle. Tarkkaa kuolonuhrien määrää ei tiedetä, mutta usein puhutaan 1 032 uhrista. Lukua pidetään kuitenkin suurelti symbolisena, sillä kaksi viimeistä numeroa viittaa verilöylyn tapahtumapäivämäärään 3.2.

Verilöylyn katsotaan synnyttäneen sãotomépríncipeläisen nationalismin ja aiheuttaneen epäsuorasti myös vuonna 1960 perustetun CLSTP:n (*Comité de Libertação de São Tomé e Príncipe*) muodostamisen. CLSTP oli São Tomén ja Príncipen vapautusliikkeen (port. *Movimento de Libertação de São Tomé e Príncipe*) edeltäjä. Verilöylyn vuosipäivä on kansallinen vapaapäivä, ja sitä juhlitaan vuosittain muun muassa puhein, nuorisomarssein sekä mediakeskusteluin verilöylyn merkityksestä ja perinnöstä. Lisäksi kerrotaan tarinoita Fernão Diasin työleiriltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Becker, Kathleen: *São Tomé and Príncipe*, s. 5–7. Bradt Travel Guides Ltd. 2008. ISBN 9781841622163. (englanniksi)
2. ↑  Public Holidays in São Tomé & Príncipe Africa’s Eden. Viitattu 12.1.2013. (englanniksi)
Liepājan satama Latviassa  
Liepājan satama LatviassaLiepājan satamaLiepājan sataman sijainti
Liepajan majakka satama-alueella
**Liepājan satama** (latv. *Liepājas osta*, engl. *Port of Liepāja*, LOCODE: LV LPX) on Latvian länsirannikolla Liepājan kaupungissa sijaitseva maan kolmanneksi suurin satama.

Erityistalousalueen ja vapaasataman asema
-----------------------------------------

Satama on kaupunkiin perustetun 39,8 neliökilometrin laajuisen (lähes 2/3 kaupungin pinta-alasta) erityistalousalueen keskeinen toimija ja nauttii tavanomaista matalampaa veroastetta. Sataman osuus erityistalousalueesta on 11,8 km2. Osalla alueesta on vapaasataman tai vapaavaraston asema (vapaa-aluetta yhteensä 20 km2). Nämä alueet on erotettu muusta satama- ja logistiikka-alueesta ja katsotaan kansallisen tulliverotuksen ulkopuoliseksi alueeksi. Myös kaupungin kansainvälinen lentokenttä kuuluu erityistalousalueeseen.

Liepājan sataman vuosittainen rahtimäärä
----------------------------------------

Liepājan sataman oman raportonnin mukaan vuoden 2012 tammi-elokuun kuukauden aikana sen kautta kulki 4,6 miljoonaa tonnia rahtia ja 20,9 tuhatta matkustajaa. Molemmat luvut merkitsevät roimaa kasvua edellisvuoteen ja ennakoivat satamalle määrällisesti parasta vuotta vuosikymmeneen.  


| vuosi | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 1–8/2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| miljoonaa tonnia | 4,9 | 4,5 | 4,5 | 4,0 | 4,0 | 4,2 | 4,4 | 4,4 | 4,9 | 4,6 |

Lähteet
-------

1. ↑  United Nations Code for Trade and Transport Locations (UN/LOCODE) (YK:n koodi kauppa- ja liikennepaikoille (UN/LOCODE)) unece.org. Viitattu 3.3.2013. (venäjäksi)
2. ↑  SEZ - Territory Liepajan erityistalousalue, liepaja-sez.lv. Viitattu 8.10.2012. (englanniksi)
3. ↑  Taloussanakirja: vapaasatama, vapaa-alue taloussanomat.fi. Viitattu 8.10.2012. (suomeksi)
4. ↑  Statistics Liepajan satama, Liepajan erityistalousalue, liepaja-sez.lv. Viitattu 8.10.2012. (latviaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Liepaja special economic zone (latviaksi) (ja osin (englanniksi)
* Liepajan ja sataman historiaa (englanniksi)
* Liepajan sataman suurimman operaattorin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (liepajaport.lv) (englanniksi), (latviaksi), (venäjäksi)
**Lytškovo** (ven. Лычко́во) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Demjanskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Polometjoen varrella 41 kilometriä Demjanskista pohjoiseen. Kylässä on 2 000 ja kunnassa 2 100 asukasta (vuonna 2009).

Kunnan pinta-ala on 313,12 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kresttsyn ja idässä Valdain piireihin, etelässä Demjanskin piirin Jamnikin ja lännessä Knevitsyn kuntiin. Pinta-alasta 85,3 % on metsää ja 13,2 % maatalousmaata.

Lytškovon lisäksi kuntaan kuuluu 10 kylää: Jablonja, Kipino, Lipnjagi, Listovitši, Mury, Lonna, Ohta, Vereinitsa, Volodiha ja Zadnjaja. Keskuskylässä asuu 95 % väestöstä. Kahdessa kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Lytškovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. Sen kautta kulkee Bologojen ja Dnon välinen rautatie, joka valmistui 1800-luvun lopussa. Vuosina 1927–1963 Lytškovo oli hallintopiirin keskus ja vuosina 1962–1999 kaupunkimainen taajama. Neuvostoaikana siellä toimi pellavankäsittelylaitos, huonekalutehdas ja kanankasvattamo.

Kylästä on maantieyhteys Demjanskiin. Työvoimasta 64 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat koulutus (22,2 %), rakentaminen (20,6 %) sekä tukku- ja vähittäiskauppa (20,8 %). Kunnassa toimii kaksi pientä metsäteollisuusyritystä sekä maatalousyritys Krasnyi partizan.

Lytškovo koostuu etupäässä puisista omakotitaloista sekä matalista kivitaloista. Palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkärin vastaanotto, posti ja pankki. Seudulla on lukuisia toisen maailmansodan muistomerkkejä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Generalnyi plan: Lytškovskoje selskoje poselenije, Demjanski munitsipalnyi raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 3.2.2013. (venäjäksi)
2. ↑  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 15*, s. 85. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1974.

Aiheesta muualla
----------------

* Lytškovon kunnan sivusto (venäjäksi)
**Günther "Hans" von Kluge** (30. lokakuuta 1882 Posen, Itä-Preussi – 19. elokuuta 1944 Metz, Ranska) oli saksalainen sotamarsalkka. Von Kluge osallistui ensimmäiseen maailmansotaan esikuntaupseerina.

Kenraaliluutnantti von Kluge komensi toisen maailmansodan alkaessa Saksan 4. armeijaa, jonka komentajana hän osallistui Puolan offensiiviin, taisteluun Ranskasta sekä suurhyökkäykseen Neuvostoliittoon. Hän nautti suurta arvostusta maansa armeijassa, mutta pelkäsi silti joutuvansa Adolf Hitlerin epäsuosioon. Von Kluge nimitettiin keskustan armeijaryhmä komentajaksi 19. joulukuuta 1941 tehtävästä vapautetun Fedor von Bockin tilalle. Moskovan taistelun aikana Kluge hoiti vetäytymisen pyytämällä Hitleriltä toistuvasti luvan rajoitettuihin vetäytymisiin, joista yhdessä muodostui täysimittainen perääntyminen. Kluge loukkaantui auto-onnettomuudessa 27. lokakuuta 1943 ja pystyi palaamaan palvelukseen vasta heinäkuussa 1944.

Palattuaan palveluksen von Kluge oli ensin lyhyen aikaa armeijaryhmä D:n komentajana, kunnes hänet siirrettiin armeijaryhmä B:n komentajaksi puolustamaan Atlantin vallia. Normandian taistelujen aikana kenraali Carl-Heinrich von Stülpnagel houkutteli häntä liittymään Hitlerin murhaa suunnittelevaan heinäkuun 20. päivän salaliittoon, mutta hän kieltäytyi.

Salaliiton epäonnistumisen myötä von Kluge kutsuttiin elokuussa Berliiniin. Tästä hän päätteli, että häntäkin syytettiin osallisuudesta siihen. Ajaessaan autolla kotiseutuaan kohti hän pysähtyi Verdunin taistelukentän kohdalla ja teki itsemurhan syanidikapselin avulla 18. elokuuta 1944.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Drakenlordh, Rikard: *Toisen maailmansodan avainhenkilöt*, s. 87. Suomentanut Kortesuo, Petri. Karisto, 2005. ISBN 951-23-4674-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Günther von Kluge** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Peyrat-le-Château** on kunta keskisessä Ranskassa Haute-Viennen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Maulde-joen varrella, noin 49 kilometriä Limogesin kaupungista itään.

Keskiajalla kaupunki oli linnoitettu, ja se tunnettiin nimellä Peyrat-le-Fort. Kaupunki ja linna tuhoutuivat vuonna 1184 kun Englannin kuningas Henrik II:n ja hänen poikansa Henrik Nuoremman välisen sodan jälkeen aseelliset joukot valtasivat Peyratetin ja tuhosivat ympäröivää aluetta. Kaupunki kirkkoineen sytytettiin tuleen ja suuri osa paikallisesta perinnöstä tuhoutui. Lisäksi linnoitus purettiin. Rakennukset rakennettiin uudelleen 1400-luvulla. Tuolloin rakennetun linnan viidestä tornista on jäljellä yksi: *La Tour Carrée*. Se oli samalla yksi kaupungin sisäänkäyntiporteista. Linnassa toimii nykyään Ranskan vastarintaliikemuseo *Musée de la Résistance de Peyrat-le-Château*. Kunnan alueella on osa 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa rakennettua Lac de Vassivièren tekojärveä.

Tunnettuja kuntalaisia
----------------------

* Gilles Lalay (1962-1992), enduropyöräilijä ja Pariisi-Dakar-rallin voittaja vuonna 1989.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 9.9.2023. (ranskaksi)
2. ↑  Historique Mairie de Peyrat-le-Château. Viitattu 9.9.2023. (ranskaksi)
3. ↑  Musée de la Résistance Musée de la Résistance. Viitattu 9.9.2023. (ranskaksi)
4. ↑  Saint-Léonard-de-Noblat > Puy de Dôme Tour de France 2023. Viitattu 9.9.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Peyrat-le-Château** Wikimedia Commonsissa
**Suomen kunniapääkonsulaatti Göteborgissa** edusti Suomea Länsi-Ruotsissa. Kunniapääkonsulaatin toimialueeseen kuuluivat Göteborg, Malmö ja Lund.

Kunniapääkonsulaatti suljettiin kesällä 2021, koska sillä ei ulkoministeriön mukaan ollut tarpeeksi asiakkaita.

Historia
--------

Suomen ensimmäinen konsuli Göteborgiin nimettiin 12. marraskuuta 1919. Konsuliksi valittiin Algot Friman viiden halukkaan joukosta. Göteborgin-konsulaatin tehtävät painottuivat alussa merimiesten passiasioiden hoitamiseen, kauppaan, kulttuuriin ja Suomen tunnetuksi tekemiseen. Apunaan hänellä oli sihteerinä Elsa Lantto ja myöhemmin varakonsuli Otto Lesslie. Joulukuussa 1926 Friman erosi ja hänen tilalleen tuli Vidar Olburs. Hänen kuoltuaan syyskuussa 1931 konsuliksi tuli entinen varakonsuli Otto Lesslie, joka puolestaan kuoli kesäkuussa 1936. Lessilien seuraajana toimi laivanvarustaja William Kjellberg 4. marraskuuta 1936 alkaen.

Talvisodan aikana konsulaatin merkitys kasvoi erityisesti laiva- ja merimiesasioissa. Kjellberg erotettiin vuonna 1942. Samalla konsulaatti nostettiin pääkonsulaatiksi. Pääkonsulina toimi 1. lokakuuta 1942 alkaen P. J. Hynninen ja hänen jälkeensä Hugo Valvanne ja Ragnar Numelin. 

Vuonna 1947 luovuttiin pääkonsulista ja siirryttiin kunniapääkonsuliin, jollaiseksi valittiin aiemmin erotettu Kjellberg. Varakonsuli oli Heikki Hannikainen. Kjellberg pyysi eroa tehtävistään helmikuussa 1949 ja häntä seurari karrieerikonsuli Lauri Hjelt. Säästösyistä vuoden 1950 lopulla luovuttiin palkastusta päänkonsulista ja siirryttiin maailmansotien väliseen malliin, jossa tehtäviä hoiti henkilö oman töidensä ohella, ensin Lars Hill-Lindquist ja sitten Gustaf Ågren. 1. marraskuuta 1959 kunniapääkonsulaattiin lähetettiin Suomesta varakonsuliksi Martti Harju, ja vuonna 1961 palkattiin toimistoapulainen työmäärän kasvamisen vuoksi. Lisätöitä aiheuttivat ennen muuta suomalaisten siirtolaisten asiat.

Vuonna 1973 konsulaatin statusta nostettiin ja siitä tuli taas pääkonsulaatti ja sinne lähetettiin Suomesta 1.3.1973 pääkonsuli Erik Hellqvist. Vuonna 2001 pääkonsulaatti muutettiin konsulaatiksi, jota johti konsuli. Elokuussa 2011 konsulaatti muutettiin taas kunniapääkonsulaatiksi ja kunniapääkonsulina toimi Heli van der Valk.

Lähteet
-------

1. ↑  Göteborgin konsulaatti - Suomen Suurlähetystö, Tukholma  28.7.2011. Ulkoministeriö. Viitattu 30.11.2012.
2. ↑  Finlands honorära generalkonsulat i Göteborg stänger sitt kontor *Finland abroad*.  30.3.2021. Viitattu 18.9.2023. (ruotsiksi)
3. 1 2  Suomen Göteborgin konsulaatin historia - Suomen suurlähetystö, Tukholma  16.8.2011. Ulkoministeriö. Viitattu 30.11.2012.
Šostakovitš vuonna 1967
**Maksim Dmitrijevitš Šostakovitš** (s. 10. toukokuuta 1938 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen kapellimestari ja pianisti. Hän on Dmitri Šostakovitšin ja Nina Varzarin toinen lapsi; hän syntyi tyttären Galinan jälkeen. Vuodesta 1975 lähtien Šostakovitš on johtanut ja tehnyt tunnetuksi isänsä harvinaisia teoksia.

Šostakovitš opiskeli Moskovan ja Leningradin konservatorioissa, ja hänestä tuli vuonna 1971 Neuvostoliiton radion ja television sinfoniaorkesterin pääkapellimestari. Hän johti muun muassa isänsä 15. sinfonian ensiesityksen. Vuonna 1981 hän emigroitui poikansa Dmitri Maksimovitšin kanssa Yhdysvaltoihin. Hän palasi Pietariin vuonna 1994 ensimmäisen kerran sitten vuoden 1981 johdettuaan vuorotellen New Orleansin sinfoniaorkesteria ja Hongkongin filharmonista orkesteria.

Šostakovitš kantaesitti isänsä pianokonserton nro 2 F-duuri vuonna 1957. Vuonna 1992 hän levytti Nikolai Mjaskovskin sellokonserton; solistina oli Julian Lloyd Webber ja orkesterina Lontoon sinfoniaorkesteri. Šostakovitš on levyttänyt isänsä kaikki 15 sinfoniaa Prahan sinfoniaorkesterin kanssa.

Hänen poikansa Dmitri Maksimovitš Šostakovitš on myös pianisti.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maxim Schostakowitsch Künstlersekretariat. Viitattu 19.6.2009. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maksim Šostakovitš** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
	+ 2
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Biała Podlaska** on kaupunki Lublinin voivodikunnassa Itä-Puolassa. Kaupungissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 57 170 asukasta. Kaupunki sijaitsee valtatie E30:n (Madrid–Pariisi–Berliini–Varsova–Moskova) ja rautatie E-20:n (Pariisi–Moskova) varressa.

Historia
--------

Aleksander Ludwik Radziwiłł
Vaakunaa mukaileva patsas
Kävelykatu
Ensimmäiset maininnat kaupungista löytyvät vuodelta 1481. Jerzy Illinicz perusti 1500-luvun alussayksityisen kaupungin nimeltään Biała (Biały = valkoinen) markkinapaikalle. Keskiajan perinteiden mukaisesti markkinapaikalle rakennettiin pian kirkko.

Vuonna 1569 pienen kaupungin valtaan astui Radziwiłłin suku. Suvun johdolla kaupunki kasvoi ja kehittyi 250 -vuotta. Kaupunkia kutsuttiin noihin aikoihin myös nimillä: *"Herttuan Biała tai Radziwiłł:n Biała"*. Vuonna 1622 Aleksander Ludwik Radziwiłł rakennutti kaupungin suojaksi linnoituksen ja linnan. Vuonna 1628 Krzysztof Ciborowicz Wilski perusti Bialskan akatemian, joka vuosia myöhemmin kuului osaksi Jagiollonian yliopistoa (tuolloin nimenä oli Krakówan akatemia). Samoihin aikoihin kaupunkiin rakennettiin useita kirkkoja sekä sairaala. Nousukausi pysähtyi pohjan sotaan, Ruotsin hyökätessä alueelle vuonna 1655. Hyökkäyksissä kaupunki tuhoutui pahoin. Vuonna 1670 Michał Kazimierz Radziwiłł antoi Biała:lle kaupungin oikeudet sekä vaakunan, missä arkkienkeli Mikael seisoo lohikäärmeen päällä. Kaupunki ja sen linnoitus tuhottiin 1700-luvulla useita kertoja ja jokaisen kerran se rakennettiin uudelleen. Viimein linna jäi raunioksi ja hävitettiin vuonna 1883.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kaupunkiin syntyi paljon teollisuutta. Toinen maailmansota lopetti kaupungin kasvun ajan, Saksan miehittäessä kaupungin 13. syyskuuta 1939. Saksalaiset vetäytyivät kaupungista 26. syyskuuta Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti ja puna-armeija marssi kaupunkiin. 28. syyskuuta tehdyn lisäsopimuksen myötä kaupunki siirtyi takaisin saksalaisille 10. lokakuuta, lyhyessä ajassa Neuvostoliiton joukot olivat tyhjentäneet kaikki mahdolliset koneet ja laitteet, joten saksalaiset saivat takaisin vain tyhjät rakennukset.

Sodan jälkeen kaupungin infrastruktuuri on kehittynyt, mutta varsinkin vanhakaupunki on säilyttänyt vanhan puolalaisen rakennustyylin. Vuosina 1975–1998 Biała Podlaska oli Biała Podlaskan voivodikunnan pääkaupunki.

Urheilu
-------

Kaupungissa pelaa jalkapallojoukkue AZS PWSZ Biała Podlaska Puolan pääsarjassa Ekstraklasa. Kaudella 2010 sen sijoitus oli neljäs.

Ystävyyskaupungit
-----------------

* Valko-Venäjä Brest, Valko-Venäjä
* Valko-Venäjä Baranavitšy, Valko-Venäjä
* Ranska Niort, Ranska
* Venäjä Smolensk, Venäjä

Lähteet
-------

1. ↑  Biała Podlaska *citypopulation.de*. Viitattu 29.9.2020. (englanniksi)
2. ↑    Kaupungin viralliset sivut (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Biała Podlaska** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin viralliset nettisivut (puolaksi)[vanhentunut linkki]
* Biała Podlaska - Valokuvia

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Somino** (ven. Сомино́) on kylä Leningradin alueen Boksitogorskin piirin Jefimovskin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Tšagodan lisäjoen Sominkan varrella 25 kilometriä Jefimovskin taajamasta kaakkoon. Kylässä on 355 asukasta (vuonna 2010).

Sominon pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1583. 1800-luvulla kylä oli Novgorodin läänin Ustjužnan kihlakuntaan kuuluneen volostin keskus ja tärkeä Tihvinän kanavajärjestelmän tavarasatama. Pietarin ja Vologdan välisen rautatien valmistuttua 1900-luvun alussa se menetti taloudellisen merkityksensä, mutta säilyi pitkään kyläneuvoston keskuksena.

Sominon kautta kulkee Uuden Laatokankaupungin ja Vologdan välinen maantie A114, josta haarautuu tie Zaborjen kautta Olješiin. Kylästä on linja-autoyhteys Jefimovskiin muutaman kerran viikossa. Siellä toimii tielaitos, saha ja Pikaljovon sementtitehtaan lasten kesäleiri. Palveluihin kuuluvat alakoulu, koulun tiloissa toimivat kulttuuritalo ja kirjasto, lääkintäpiste, posti, neljä kauppaa ja kaksi huoltoasemaa kahviloineen. 

Kylän keskustassa on säilynyt vanhoja yksi- ja kaksikerroksisia rakennuksia. Rakennusmuistomerkkejä ovat vuonna 1841 rakennettu puinen Pietari-Paavalin kirkko ja 1800-luvun lopulla pystytetty kartanorakennus. Muita nähtävyyksiä ovat entiset hallinto- ja liikerakennukset sekä kanavasulkujen jäänteet. Lähistöllä sijaitsee kivikautisia arkeologisia kohteita sekä 900–1200-luvulta peräisin oleva kurgaanihauta.

Lähteet
-------

* Munitsipalnoje obrazovanije Jefimovskoje gorodskoje poselenije Boksitogorskogo munitsipalnogo raiona Leningradskoi oblasti: Projekt generalnogo plana. Materialy po obosnovaniju projekta: Pojasnitelnaja zapiska  2011. Sankt-Peterburg – Boksitogorski munitsipalnyi raion:  Enko. Viitattu 14.9.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2 3  Kultura Leningradskoi oblasti: Somino *enclo.lenobl.ru*. Viitattu 14.9.2013. (venäjäksi)
2. ↑  Plan, s. 63.
3. ↑  *Entsiklopeditšeski slovar Brokgauza i Jefrona (CD-rom): Somino, selo Novgorodskoi gubernii*. Moskva: Adept, 2002 (alkuperäisjulkaisu 1890–1907).
4. ↑  Plan, s. 16–18.
5. ↑  Projekt, s. 25, 31.
6. ↑  Projekt, s. 115.
7. ↑  Projekt, s. 54–55, 76.
8. ↑  Projekt, s. 75–76, 87, 90, 96, 99–100.
9. ↑  Projekt, s. 36–37.

Aiheesta muualla
----------------

* Somino Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
*Tämä artikkeli kertoo kirkosta, Mikko Laasion taideteoksesta on oma artikkelinsa.*

**Sotkamon kirkko** on Sotkamon seurakunnan kirkko. Kirkossa on noin 1 400 istumapaikkaa, ja se on näin ollen Kainuun kirkoista suurin.

Sotkamon seurakunta on Kainuun vanhoja seurakuntia, joka erotettiin Paltamon emäseurakunnasta vuonna 1647. Nykyinen kirkkorakennus on järjestyksessään jo viides kirkko seurakunnan historiassa. Vanhemmat kirkot tuhoutuivat tulipalossa tai ne purettiin huonokuntoisina. Nykyistä kirkkoa edelsi poltetun kirkon tilalle vuonna 1737 valmistunut Grels Norlingin johdolla rakennettu kirkko. Sen käytöstä luovuttiin uuden kirkon myötä, ja vanhan kirkon hirret käytettiin Naapurinvaaran kansakoulun rakentamiseen.

Lääninarkkitehti Johan Oldenburgin vuonna 1854 suunnittelema kirkko rakennettiin vuosina 1860–1870. Rakentaminen sijoittui nälkävuosiin, jolloin neljäsosa Sotkamon väestöstä kuoli nälkään. Myös kirkkoherra ja rakennustöiden urakoitsija kuolivat. Kirkko vihittiin käyttöön vuoden 1870 elokuussa. Se on empiretyylinen päätytornillinen pitkäkirkko. Kirkon alttaritaulun *Kristuksen ylösnousemus* on maalannut taiteilija Severin Falkman vuonna 1877.

Talvisodan aikana maaliskuussa 1940 kirkkoon osui kaksi lentokoneesta pudotettua pommia, joista toinen räjähti ja vaurioitti muun muassa alttaritaulua.

Kirkon alttariseinää siirrettiin 1950-luvulla lähemmäksi kirkon keskiosaa. Samassa yhteydessä taiteilija Lauri Välke maalasi alttaritaulun ympärille kuvateoksen, joka esittää Kristuksen tulemista Vuokatille sijoittuvassa ympäristössä. Kirkkoon mahtui alun perin 2 300 henkeä, mutta vuosien 1954–55 peruskorjauksen ja vuonna 1996 rakennettujen uusien urkujen asennuksen jälkeen tilat ovat pienentyneet noin tuhannella.

Kuvia
-----

* AlttariAlttari
* AlttariAlttari
* Näkymä kirkon urkuparveltaNäkymä kirkon urkuparvelta
* SaarnastuoliSaarnastuoli
* Eteinen kellotornin allaEteinen kellotornin alla

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sotkamon Kirkko *Sotkamon seurakunta*. Viitattu 1.12.2020.
2. 1 2 3  Matti Eskola (M.E.), *Finlandia: Otavan iso maammekirja*, Otava, 1986 (ISBN 951-1-09142-5, viitattu 18 helmikuuta 2023), Sotkamo , s. 165-168 (Osa 8: Pohjois-Pohjanmaa, Kainuu)View and modify data on Wikidata
3. ↑  Kirkot *Sotkamo*. Viitattu 1.12.2020.
4. ↑  Vartiainen, Juha: *Suuri alttaritaulukirja*. Readme.fi, 2012. ISBN 978-952-220-576-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Sotkamon kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto.
Somalimaan passi, jota maan kansalaiset voivat hakea
**Somalimaan kansalaisuus** on laillinen suhde yksittäisen henkilön ja Somalimaan tasavallan välillä. Maassa noudatetaan lähtökohtaisesti ius sanguinis -periaatetta. 

Somalimaata ei ole yksikään maa tunnustanut itsenäiseksi valtioksi vaan sitä pidetään osana Somaliaa ja maan kansalaisia pidetään Somalian kansalaisina.

Kansalaisuuden saaminen syntymällä
----------------------------------

Somalimaan perustuslain mukaan kaikki sellaiset henkilöt, jotka ovat syntyneet 26. kesäkuuta, tai sitä ennen, Somalimaan maaperällä, ovat syntyperäisiä Somalimaan kansalaisia. Tätä myöhemmin syntyneet henkilöt ovat syntyperäisiä somalimaalaisia, mikäli lapsen isä on kansalainen.

Kaikki somalitaustaiset henkilöt lasketaan automaattisesti Somalimaan, sekä Somalian, kansalaisiksi huolimatta siitä, ovatko nämä saaneet syntyessään myös jonkun toisen maan kansalainen.

Kansalaisuuden saaminen hakemuksella
------------------------------------

Somalimaan kansalaisuus voidaan myöntää sellaiselle hakijalle, joka täyttää seuraavat ehdot:

* on vähintään 15-vuotias
* on asunut Somalimaan alueella yhtäjaksoisesti väh. 10 vuotta
* on todettu hyvämaineiseksi
* ei ole saanut tuomiota rikoksesta eikä ole toiminut Somalimaan suvereniteettiä vastaan
* on ollut Somalimaassa asuessaan veronmaksaja
* luopuu kaikista muista kansalaisuuksistaan ja vannoo uskollisuudenvalan tasavallalle

Kaksoiskansalaisuus
-------------------

Sellaiset henkilöt, jotka saavat syntyessään sekä Somalimaan että jonkun toisen maan kansalaisuuden, voivat pitää molemmat kansalaisuutensa.

Lähteet
-------

1. ↑  Constitution and Laws *Government of Somaliland*.  2023. Viitattu 12.9.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3  Somaliland Citizenship Law *somalilandlaw.com*.  2023. Viitattu 12.9.2023. (englanniksi)
3. ↑  Entry requirements - Somalia travel advice *GOV.UK*. Viitattu 12.9.2023. (englanniksi)
Perinteiset juustomarkkinat Alkmaarissa.
**Alkmaar** on kaupunki luoteisessa Alankomaissa. Se sijaitsee Pohjois-Hollannin provinssissa. Alkmaarin asukasluku lähes kaksinkertaistui 1970-luvun lopun ja 1990-luvun alun välisenä aikana. Vuoden 2009 lopussa asukasluku oli 93 912. Kaupunki sijaitsee hieman pääkaupunki Amsterdamista pohjoiseen.

Urheilu
-------

Kaupungin jalkapallojoukkue AZ Alkmaar pelaa Alankomaiden pääsarjassa. Vuosina 1977 ja 1982 Alkmaar on toiminut isäntänä sprintteripikaluistelijoiden maailmanmestaruuskilpailuille.

Matkailu
--------

Alkmaarin juustomarkkinat Waagpleinilla ovat Alankomaiden yksi kuuluisimmista turistinähtävyyksistä. Markkinat pidetään joka perjantai huhtikuun ensimmäisestä syyskuun ensimmäiseen perjantaihin. Markkinat ovat itse asiassa esittely vanhoista perinteisistä kaupankäyntitavoista, eikä siellä myydä itse juustoa. Tapahtumapaikan Waagpleinin ympäristössä on kuitenkin lukuisia kauppakojuja, joissa myydään juustotuotteita kaiken muun ohessa. 

Kartta Alkmaarin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (*Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen*).

Lähteet
-------

1. ↑  Population dynamics; birth, death and migration per region: Alkmaar  10.3.2010. Central Bureau voode Statistik.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alkmaar** Wikimedia Commonsissa

* Alkmaarin kotisivu

  


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Pohjois-Hollannin provinssin kunnat |
| --- |
|  |
| 
* Aalsmeer
* Alkmaar
* Amstelveen
* Amsterdam
* Beemster
* Bergen
* Beverwijk
* Blaricum
* Bloemendaal
* Castricum
* Den Helder
* Diemen
* Drechterland
* Edam-Volendam
* Enkhuizen
* Gooise Meren
* Haarlem
* Haarlemmerliede en Spaarnwoude
* Haarlemmermeer
* Heemskerk
* Heemstede
* Heerhugowaard
* Heiloo
* Hilversum
* Hollands Kroon
* Hoorn
* Huizen
* Koggenland
* Landsmeer
* Langedijk
* Laren
* Medemblik
* Oostzaan
* Opmeer
* Ouder-Amstel
* Purmerend
* Schagen
* Stede Broec
* Texel
* Uitgeest
* Uithoorn
* Velsen
* Waterland
* Weesp
* Wijdemeren
* Wormerland
* Zaanstad
* Zandvoort

 |  |

 |
Snæfellsjökull mereltä päin katsottuna.
**Snæfellsjökull** on 700 000 vuotta vanha kerrostulivuori Länsi-Islannissa. Se on 1448 m korkea.

Tulivuorella sijaitsee jäätikkö. Tulivuoren oikea nimi on itse asiassa *Snæfell*, mutta erotuksena kahdesta muusta saman nimisestä vuoresta sitä kutsutaan yleensä nimellä *Snæfellsjökull*.

Tulivuori kuuluu Islannin tärkeimpiin nähtävyyksiin, osittain Jules Vernen kirjoittaman Matka maan keskipisteeseen nimisen kirjan ansiosta. Kirjassa matka alkaa laskeutumalla Snæfellsjökullin kraatteriin. Tulivuori kuuluu vuonna 2001 perustettuun **Snæfellsjökullin kansallispuistoon**.

Vuonna 2012 tulivuoren huippu oli jäätön ensi kertaa historiassa. 

Vuoren huippu
Tulivuoren sijainti Islannissa  
Tulivuoren sijainti IslannissaSnæfellsjökull

Lähteet
-------

1. ↑  Snaefellsjökull *Global Volcanism Program*. Smithsonian Institute.  Arkistoitu 15.3.2014. Viitattu 18.6.2014.
2. ↑  Snæfellsjökull National Park Snæfellsjökull National Park. Viitattu 18.6.2014.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Snæfellsjökull**.
* Snæfellsjökullin kansallispuiston sivut (Arkistoitu – Internet Archive)