recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Paul Langevin** (23. tammikuuta 1872 Pariisi, Ranska – 19. joulukuuta 1946 Pariisi) oli ranskalainen fyysikko, jonka vaikutus Ranskan modernin fysiikan kehityksessä oli suuri. Hänet tunnetaan erityisesti Langevinin yhtälön ja Langevinin dynamiikan kehittämisestä. Langevin oli perustamassa *Comité de vigilance des intellectuels antifascistes* -järjestöä. Langevin kuului Ranskan kommunistiseen puolueeseen.

Langevin syntyi Pariisissa ja opiskeli *École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris* issa sekä École Normale Supérieuressa. Langevin lähti opiskelemaan Isoon-Britanniaan Cambridgen yliopistoon Cavendish laboratorion J. J. Thomsonin ohjaamana. Langevin kuitenkin palasi Ranskaan ja opiskeli tällä kertaa Sorbonnessa ja väitteli itsensä tohtoriksi Pierre Curien ohjaamana vuonna 1902. Kaksi vuotta myöhemmin hän pääsi fysiikan professoriksi Collège de Franceen. Vuonna 1934 hänet valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi.

Langevinin kuuluisin saavutus on para- ja diamagnetismin teoria vuodelta 1905. Hän rakensi teoriansa atomeissa ja molekyyleissä kiertävien alkeisvirtojen käsitteen pohjalle. Hän oli myös Albert Einsteinin kanssa yhtäaikaisesti kehittämässä teoriaa massan ja energian vastaavuudesta. Langevin kannattikin voimakkaasti Eisteinin esittämää suhteellisuusteoriaa. 

Ensimmäisen maailmansodan aikana Langevin kehitti pietsosähköisyyteen perustuvan kaikuluotaustekniikan eli menetelmän, jolla ultraäänien heijastumisen perusteella voidaan todeta vedenalaisten kohteiden suunta ja etäisyys. Menetelmään perustuvat laitteet tulivat yleiseen käyttöön vasta toisessa maailmansodassa.

Lähteet
-------

* Paul Langevinin biografia. Scienceworld. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  "Magnetismi", *Otavan suuri ensyklopedia, 5. osa (kriminologia-makuaisti)*, s. 4046. Otava, 1978. ISBN 951-1-04827-9.
2. ↑  Salonen, Lippo & Salonen, Sirkka (suom.) & Väänänen, Juha (toim.): "Langevin, Paul", *Kuka teki mitä, The Mitchell Beazley kuvitettu elämäkerrallinen hakuteos*, s. 148. Suuri Suomalainen Kirjakerho, 1986. ISBN 951-643-251-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paul Langevin** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Vesa Edvard Ruuska** (s. 1954 Orivesi) on viihdetaiteilija, joka on tullut tunnetuksi imitaattorina, koomikkona sekä Miina ja Manu -kirjoihin perustuvien lastennäytelmien kirjoittajana ja ohjaajana.*lähde?*

Ura
---

Vuonna 1977 Vesa Ruuska osallistui voitokkaasti imitoiden Ylen TV2:n Uudet Kyvyt Uudet Kasvot kilpailuun. 1986 hän voitti imitaattoreiden ensimmäisen SM-kisan, minkä jälkeen hän aloitti vakituisen esiintymisen. Vuonna 1991 Vesa Ruuska perusti Tapani Purasen kanssa Suomen ensimmäisen stand up -yhtiön, joka sai nimekseen Tampereen Stand Up Tuotanto Oy. Vuonna 1993 Ruuska tuli tunnetuksi valtakunnan mediassa "Jämsän Huumorpeälikön" tittelillä.

Samana vuonna ilmestyi myös *Vitsiveikkojen vuosikirja*, jota myytiin 10 000 kpl. Vuonna 2002 Ruuska ideoi itselleen ja pianisti Martti Rekuselle keikkashow'n *Halosta päähän*, joka sai valtavan suosion. Vuoden 2008 alkuun mennessä show'n oli nähnyt arviolta yli 100 000 katsojaa. Poptori Oy teki show'sta myös samannimisen CD-levyn, jonka myynti rikkoi kultalevyyn vaadittavan rajan vuonna 2004. Show'sta tehtiin myös puolentoista tunnin mittainen teatteriversio.

Vuonna 2008 Vesa Ruuska perusti huumori,stand up ja yllätysohjelmiin erikoistuneen Viptuotanto ohjelmatoimiston.Se jatkoi 1987 Imitaattoriohjelmat oyn ja 1988 perustetun Sir James oyn ohjelmatoimistoperinteitä.

Julkaisuja
----------

* *Terveisiä Suomesta' (CD, huumori/imitointi, levy syntyi yhteistyössä Tapani Purasen kanssa sen julkaisi-yhtiö Castle Finland Oy 1989)*
* *Kansanhuumorin parhaat* (kasetti, huumori, Sj-Kustannus 1993)
* *Vitsiveikkojen vuosikirja* (kirja, Sj-Kustannus 1993)
* *Halosta päähän* (CD, huumori/imitointi, Poptori Oy 2002)
* *Vitsikunkku* (CD, huumori, Poptori Oy 2005)
* *Tarjalan piirakka* (CD, huumori/imitointi, Sj-Kustannus 2007)

Topi Sorsakoskelle Vesa Ruuska sanoitti "Aika kiitää" iskelmän jonka sävelsivät Tapani Puranen ja Jyrki Telilä

Lähteet
-------

1. ↑  Rantanen, Jussi: Viihteen moniosaaja - Vesa Ruuska *elavatkylat.fi*.  1.6.2021. Viitattu 26.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Koomikko-imitaattori Vesa Ruuska
* Miina ja Manu -lastenteatteri
* www.helsinginkomediateatteri.fi [vanhentunut linkki]
* Poptori
* Suomen Stand Up Keskus - Vesa Ruuska [vanhentunut linkki]
* VIP-Tuotanto
* Koomikko-Poliisi Vesa Ruuska (YouTube-video)
* Vesa Ruuskan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Alfonson taulut.
**Alfonson taulut** (lat. *Tabulae Alphonsiae*) olivat Kastilian ja Leónin kuninkaan Alfonso X Viisaan teettämät, vuonna 1272 valmistuneet tähtitieteelliset taulukot, jotka säilyivät käytössä 1600-luvulle saakka. Niiden tarkoituksena oli korjata aiemmin käytössä olleiden Toledon taulujen epätarkkuudet. Taulukot kirjoitettiin alun perin espanjaksi ja käännettiin sen jälkeen latinaksi.*lähde?*

Taulut painettiin ensi kerran Venetsiassa 1483.

Lähteet
-------

* Honkala, Juho (toim.): Tähtitieteen sanakirja. WSOY 1999. ISBN 951-0-23765-5

### Viitteet

1. ↑  Honkala 1999, s. 13–14
2. ↑  Alfonson taulut Tietosanakirja. Osa 1, palsta 249. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1909


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Antoine Alexandre Barbier
**Antoine Alexandre Barbier** (1765–1825) oli ranskalainen kirjastonhoitaja ja bibliografi. Hän julkaisi tärkeän bibliografisen teoksen *Dictionnaire des ouvrages anonymes et pseudonymes*.

Barbier oli ensin pappi, mutta luopui virasta 1793. Hän oli vuodesta 1794 taiteiden ja tieteiden komission jäsen ja pelasti joukon kirjallisia dokumentteja ja teoksia tuhoutumasta Ranskan vallankumouksen aikana. Hänestä tuli kirjastonhoitaja direktorion aikana ja sen jälkeen Napoleonin ja Ludvig XVIII:n, ja hän laati merkittäviä luetteloita, kuten luettelon anonyymeinä ja pseudonyymeillä julkaistuista teoksista *Dictionnaire des ouvrages anonymes et pseudonymes*, publiés en français (1806–1808, 3. p. 1872).

Lähteet
-------

1. ↑  Barbier Antoine Alexandre, Tietosanakirja osa 1, palsta 857, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909
2. ↑  Barbier Antoine Alexandre, Nordisk familjebok osa Uggleupplagan. 2, palsta 902

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antoine Alexandre Barbier** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Opolen piirikunta** (puol. *powiat opolski*) on Puolan piirikunta Opolen voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 123 726. Piirikunnan kunnat ovat Chrząstowice, Dąbrowa, Dobrzeń Wielki, Komprachcice, Łubniany, Murów, Niemodlin, Ozimek, Popielów, Prószków, Tarnów Opolski, Tułowice ja Turawa.

Opolen piirikunnan pinta-alasta yli 44 prosenttia on metsän peitossa. Murówin, Łubnianyn, Popielówin ja Turawan kuntien alueella sijaitsevat hiekkadyynit ovat Sleesian alueen suurimmat.

Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 51,6 prosenttia oli naispuolisia ja 48,4 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat piirikunnan väestöstä 16 prosenttia, työikäiset 63,1 prosenttia ja eläkeikäiset 20,9 prosenttia väestön keski-iän ollessa tasan 43 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 1 090 lasta. Vuoden 2011 väestönlaskennassa 16,3 prosenttia piirikunnan asukkaista oli saksalaisia ja 0,1 prosenttia ukrainalaisia. Opolen piirikunnan väkiluvun ennustetaan pienenevän 113 836 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Powiat opolski w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 27.8.2020. (puolaksi)
2. ↑  Location Opolen piirikunta. Viitattu 27.8.2020. (englanniksi)
3. ↑  Mniejszości narodowe i etniczne oraz społeczność posługująca się językiem kaszubskim wg powiatów w 2011 r. *Mniejszości Narodowe i Etniczne*. Puolan sisäministeriö.  Arkistoitu 19.6.2021. Viitattu 27.8.2020. (puolaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Opolen voivodikunnan piirikunnat |
| --- |
|  |
| Kaupunkipiirikunnat | 
* Opole (hallintokeskus)

 |
|  |
| Piirikunnat | 
* Brzeg
* Głubczyce
* Kędzierzyn-Koźle
* Kluczbork
* Krapkowice
* Namysłów
* Nysa
* Olesno
* Opole
* Prudnik
* Strzelce

 |

 |
**Pakkotoimioikeus** tarkoittaa sitä oikeusasemaa, joka syntyy viranomaisen tekemästä pakkotoimesta hyötyvälle henkilölle tai oikeushenkilölle. Pakkotoimi on hallinto-oikeudellinen käsite, joka merkitsee sellaista viranomaisen päätöstä, jolla korvataan oikeudenomistajan suostumus. Pakkotoimella mahdollistetaan ulkopuolisen tahon oikeus saada käyttöönsä toisen omana olevaa omaisuutta tai aiheuttaa toiselle lain muutoin kieltämää haittaa. Tavallisin pakkotoimioikeus on lunastusoikeus, joka annetaan pakkolunastuslainsäädännön nojalla. Pakkotoimioikeudet ovat varsin monimuotoinen kokonaisuus, johon kuuluvat lunastusoikeuden ohella tieoikeus, kaivosoikeus ja valtaus.

Pakkotoimioikeudet ovat joko pysyviä tai määräaikaisia. Ne tulisi merkitä kiinteistörekisteriin, jotta niiden pysyvyys olisi taattu, sillä käyttöoikeuksia ei aina vahvisteta maanmittaustoimituksissa eikä niitä aina merkitä maastoon. Pakkotoimioikeus synnyttää yleensä korvausvelvollisuuden, jota nimitetään pakkotoimikorvaukseksi.

Pakkotoimioikeuden antamiselle on oltava erityinen edellytys, josta on säännelty lailla. Lunastuslain (603/1977) 4 pykälä säätää, että lunastaa saadaan, kun yleinen tarve sitä vaatii. Lunastus ei kuitenkaan ole mahdollista, jos tarkoitus voidaan saavuttaa muulla tavoin tai jos yksityiselle koituva haitta on suurempi kuin yleiselle edulle saatava hyöty. Maankäyttö- ja rakennuslain (132/1999) 96 pykälä säätää julkisyhteisöjen lunastusoikeudesta. Kunta saa asemakaava-alueella lunastaa yleiseksi alueeksi tai yleiselle rakennukselle asemakaavassa varatun tontin. Samankaltainen oikeus on valtiolla ja kuntayhtymällä niiden tarpeisiin tarkoitetun tontin osalta. Yleiseen tarpeeseen vertautuvat myös kiinteistönmuodostamislain (554/1995) mukaiset pakkorasitteet ja lunastukset kiinteistöjä järjestettäessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Encyclopædia iuridica fennica,* Suomalainen lakimiesyhdistys 1994–1999, ISBN 951-855-135-9, osa II palstat 445–447.
2. ↑  Lunastuslaki
3. ↑  Maankäyttö- ja rakennuslaki (Arkistoitu – Internet Archive)
**Palautuslento** on osa turvapaikkaprosessia, jossa viranomaiset järjestävät kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneelle ulkomaalaiselle lennon takaisin lähtömaahansa. Kielteisen päätöksen saaneiden ihmisten palauttaminen lähtömaihinsa on osa EU:n yhteistä politiikkaa. Viranomaiset voivat myöntää ulkomaalaiselle, jolla ei ole passin kaltaista matkustusasiakirjaa, uuden eurooppalaisen matkustusasiakirjan palautusmatkan ajaksi. Mediassa tästä on käytetty termiä **pakkopalautus**.

Euroopan pakolaiskriisivuosina 2015–16 Suomeen hakeutuneiden ja kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneiden henkilöiden palautuslennot on arvioitu maksavan noin 12–19 miljoonaa euroa Suomen veronmaksajille. Tilauslennot Suomesta Irakiin ja Afganistaniin maksavat noin 150 000 – 200 000 euroa per lento.

Vuonna 2016 palautuslentoja järjestettiin Suomesta 30 kappaletta, joista 17 lennettiin Irakiin.

Huhtikuussa 2017 Kabulin palautuslento aiheutti somemyrskyn, jossa netissä levitetyt väärät tiedot lennosta aiheuttivat yhteenoton poliisin ja palautuslentoja vastustavien henkilöiden kanssa.
Väärien tietojen levittämiseen syyllistyivät muun muassa vihreiden poliitikot Ville Niinistö ja Anni Sinnemäki, sekä vihreän liikkeen yhteiskunnallinen uutis- ja ajankohtaislehti Vihreä Lanka.

Kesäkuussa 2018 Irak kieltäytyi enää ottamasta vastaan Suomen palauttamia perusteettomia turvapaikanhakijoita, ja palautettavat palautettiin Bagdadin lentokentältä takaisin Helsinkiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Kysymyksiä ja vastauksia kielteisen päätöksen saaneiden ihmisten palautuksista *Sisäministeriö*. Viitattu 20.5.2017.
2. ↑  Hallituksen esitykset: HE 24/2018 *finlex.fi*.  Arkistoitu 14.4.2018. Viitattu 13.4.2018.
3. 1 2  Pakkopalautukset tyssäsivät Irakin poliisiin?  18.6.2018. Yle.
4. ↑  IL selvitti: Palautuslennot maksavat Suomelle miljoonia *iltalehti.fi*. Viitattu 20.5.2017.
5. 1 2  7 faktaa palautuslennoista: Mikä on lentojen hinta ja kuka ne maksaa? *mtv.fi*.  Arkistoitu 12.5.2017. Viitattu 20.5.2017.
6. ↑  Mikko Valimaa: Ville Niinistön toiminta "äärirajoilla" – käännytyshuhut ruokkivat yhteenoton Helsingissä *Vantaan Sanomat*. Viitattu 20.5.2017.
7. ↑  Poliitikot pyysivät anteeksi – Kabulin palautuslento synnytti somemyrskyn *Yle Uutiset*. Viitattu 20.5.2017.
8. ↑  Suomen on keskeytettävä käännytykset Afganistaniin *Vihreät - De Gröna*.  3.4.2017. Viitattu 20.5.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Sisäministerön vastauksia kielteisen päätöksen saaneiden ihmisten palautuksista
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Vanguard-luokan sukellusveneestä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Vanguard** (viirinumero S28) on Britannian kuninkaallisen laivaston Vanguard-luokan ydinsukellusvene.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Vanguard-luokka (sukellusvene)*
Alus tilattiin 30. toukokuuta 1986 Vickers Shipbuilding and Engineeringiltä Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 3. syyskuuta 1986. Se laskettiin vesille 4. maaliskuuta 1992 ja otettiin laivaston palvelukseen 14. elokuuta 1993 päällikkönään David Russell.

Palvelus
--------

Alus on sijoitettu Clyden laivastotukikohtaan.

Helmikuussa 2002 alus siirrettiin kahdeksi vuodeksi huoltoon Devonportissa telakalle. Se palautettiin palvelukseen lokakuussa 2005, jolloin alukselle tunkeutui joukko ydinaseiden vastaisia mielenosoittajia.

Alus kolaroi 4. helmikuuta 2009 Atlantilla Ranskan merivoimien sukellusveneen *Le Triomphantin* kanssa. Se kykeni kuitenkin palaamaan 14. helmikuuta Faslaneen omin avuin.

Tammikuussa 2024 alukselta tehtiin Trident II -ydinohjuksen koelaukaisu, joka epäonnistui. Kyseessä on toinen peräkkäinen kerta, kun Vanguard-luokan alukselta tehty koelaukaisu on epäonnistunut. Edellinen epäonnistuminen tapahtui *HMS Vengeancelle* vuonna 2016.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, s. 533.
2. ↑  Jonathan Beale ja Andre Rhoden-Paul: Trident missile test fails for second time in a row *BBC News*.  22.2.2024. Viitattu 24.2.2024.

*Vanguard*-luokan sukellusveneet

|  |
| --- |
| *HMS Vanguard* - *HMS Victorious* - *HMS Vigilant* - *HMS Vengeance* |
| Edeltäjät: Upholder-luokka – Seuraaja: Astute-luokka |
**Oranit** on Israelin siirtokunta Palestiinan Länsirannalla Israelin vastaisen rajan tuntumassa. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 8 807. Oranit sijaitsee Samarian kukkuloiden länsijuurella Petah Tikvasta koilliseen ja Kfar Sabasta kaakkoon.

Oranit ilmakuvassa.

Historia
--------

Oranitin ensimmäiset siirtolaiset saapuivat vuonna 1985. Siirtokunta perustettiin yksityiseltä taholta, mutta valtion hyväksynnällä. Israelin siirtokuntia on usein väitetty laittomiksi, koska Geneven neljännen sopimuksen 49. artiklan 6. pykälän mukaan "valtaajavalta ei saa valtaamalleen alueelle karkottaa tai siirtää osaa omasta siviiliväestöstään." Israel kiistää väitteen, koska se ei ole tehnyt sopimuksen mainitsemia karkotuksia tai siirtoja.

Oranit sai nimensä heprean mäntyä tarkoittavasta sanasta *oren*. Vuonna 1990 Oranit sai oman kunnallisvaltuustonsa.

Väestö
------

Oranitin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 8 807. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 5 190.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 15 Nat-Per*, s. 462. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
2. ↑  Martin Asser: Obstacles to Middle East peace: Borders and settlements *BBC News*. BBC. Viitattu 27.2.2020. (englanniksi)
3. ↑  Genèven sopimus siviilihenkilöiden suojelemisesta sodan aikana 12 päivältä elokuuta 1949. *Finlex*.  Arkistoitu 5.3.2023. Viitattu 5.3.2023.
4. ↑  Israeli Settlements and International Law  30.11.2015. Ministry of Foreign Affairs (Israel). Viitattu 31.10.2023.
5. ↑  List of localities, in Alphabetical order (pdf) Central Bureau of Statistics. Viitattu 21.2.2020. (englanniksi)
Suuren linnanpihan rakennuksia.
Bastioni Kunnia.
**Susisaari** (ruots. *Vargö*) on yksi Suomenlinnan saarista Helsingissä. Se sijaitsee Ison Mustasaaren lounaispuolella ja Kustaanmiekan pohjoispuolella. Saari on siltayhteydessä Isoon-Mustasaareen. Kustaanmiekasta sen erotti aikoinaan salmi, joka kuitenkin täytettiin osittain 1800-luvulla, niin että sen paikalla on nykyisin saaret yhdistävä maakannas. Alkuperäisestä salmesta on jäljellä vain kaksi lahtea.

Susisaarta pidettiin varsinkin rakennusvaiheessa Suomenlinnan keskeisimpänä saarena, ja siellä ovat monet linnoituksen huomattavimmista nähtävyyksistä. Siellä sijaitsee muun muassa Suomenlinnan Suuri linnanpiha, joka ympäröivine rakennuksineen on linnoituksen vanha hallinnollinen keskus. Bastionien Ekeblad ja Höpken väliin jäänyt osa muutettiin 1750-luvun alussa Suomen ensimmäiseksi myöhäisbarokin sommitteluperiaatteita soveltavaksi monumentaaliaukioksi. Keskellä aukiota on Augustin Ehrensvärdin hautamuistomerkki, jonka hautaholvin päätekiven Kustaa III muurasi itse 5. heinäkuuta 1783. Graniittipaaden veisti Nils Stenstam. Osa aukiota ympäröineistä rakennuksista tuhoutui Krimin sodan tykistötulituksissa, mutta jäljelle jäi muun muassa komendantin talo, jossa on nykyisin Ehrensvärd-museo. Linnanpihaa reunustaa myös niin kutsuttu Paikallismajurin talo, joka on Suomenlinnan ja koko Helsingin vanhin linnoituslaitteista erillään sijaitseva hyötyrakennus.

Linnanpihan eteläpuolella sijaitsevat bastionit *Kunnia*, *Hyve* ja *Hyvä omatunto*. Niiden länsipuolella on maisemapuistoksi istutettu Piperin puisto, jossa on myös lampi. Susisaaren kaakkoisrannalle on sijoitettu myös Museosukellusvene Vesikko, joka valmistui vuonna 1939 ja oli Suomen merivoimien käytössä talvi- ja jatkosodan aikana.

Susisaaren pohjoisosassa sijaitsee myös Suomenlinnan telakka. Siellä valmistettiin aikoinaan sotalaivoja, mutta nykyään sitä käytetään vanhojen puualusten talvisäilytykseen.

Susisaaressa sijaitsevien rakennusten osoitteet alkavat "Suomenlinna B", minkä jäljessä on kutakin rakennusta tarkoittava numero.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hällström, Olof af: *Viapori, Suomenlinna : linnoituksen rakennushistoria*, s. 20–21. Anders Nyborg A/S, 1986. ISBN 87-85176-25-7.

Katso myös
----------

* Luettelo Suomenlinnan rakennuksista

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Susisaari** Wikimedia Commonsissa
**Sigrid Aminoff** o. s. *Oxenstierna* (1904–1994) oli ruotsalainen kreivitär ja taidemaalari joka asui Suomessa vuosina 1933–1952, ensin Pekkalan kartanossa Ruovedellä ja sitten vuodesta 1940 Wiikin talossa Someron Hirsjärvellä.

Aminoff opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa ja teki pitkiä matkoja Afrikkaan, Italiaan ja Ranskaan. Hän maalasi impressionistisella tekniikalla maisemia, asetelmia ja muotokuvia. Aminoff kokeili myös pointillistista ja informalistista maalaustapaa. Viimeksi hän asui Tukholmassa jossa hänellä oli ateljee Djurgårdenissa sekä kesäpaikka Skånessa.

Maalauksia
----------

* *Hedelmäpuut kukkivat*, öljymaalaus. 1938
* *Syysmaisema*, öljymaalaus. 1942
* *Kevättalvea*, öljymaalaus. 1942
* *Debeira*, piirustus. 1964

Lähteet
-------

1. 1 2  Taidemaalari Sigrid Aminoff (1904–1994), Hiekan taidemuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Sigrid Aminoffin taidetta Tampereelle – Somerolta etsitään teoksia ja tarinoita, Paikallislehti Somero 18.7.2018
3. 1 2  Sigrid Aminoffin teosluettelo, Tiina Lammisen kotisivut


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* KulturNav

 |

 |
**O-I** oli toisen maailmansodan aikana suunnitteilla ollut japanilainen superraskas panssarivaunu.

Suunnittelu
-----------

Japani oli alkanut kehitellä superraskaita panssarivaunuja vuonna 1939 käydyn Halhin-Golin taistelun jälkeen, jolloin Japanin armeijan pääesikunta antoi salaisen määräyksen sellaisen valtavan panssarivaunun suunnittelusta, jota voitaisiin käyttää "liikkuvan bunkkerin tavoin Mantšurian tasangoilla". Vuonna 1940 valmistui sata tonnia painanut prototyyppi, joka suurempaa kokoaan lukuun ottamatta muistutti aikaisempaa tyypin 95 raskasta panssarivaunua. Voimansiirron petettyä koekäytön aikana prototyyppi purettiin. Vuonna 1944 saman tapainen kehityshanke oli kuitenkin jälleen ajankohtainen. Japani oli tullut sodan kuluessa entistä epätoivoisemmaksi, ja ratkaisua etsittiin uusista asehankkeista. Japaniin oli ilmeisesti saatu tietoa natsi-Saksassa tehdyistä vastaavan kaltaisista suunnitelmista superraskaiden panssarivaunujen suhteen. Japanissa aloitettiin uuden oman superraskaan panssarivaunun kehittely nimellä O-I.

Piirteet
--------

Kaavaillun O-I:n paino olisi ollut 120–150 tonnia, ja sillä olisi ollut yksitoistahenkinen miehistö. Pituutta olisi ollut 10,1 metriä, korkeutta 4 metriä ja telojen leveys 0,9 metriä. Vaunun voimanlähteenä toimisi suunnitelmien mukaan kaksi lentokoneisiin alun perin tarkoitettua 550 hevosvoimaista tyypin 98 moottoria. Tyypin 98 moottorit olivat käytännössä japanilaisvalmisteisia hieman muunneltuja BMW:n VI-mottoreita. Vaunu huippunopus oli 24 km/h.

Vaunun pääase olisi ollut tyypin 92 105 mm kenttätykki. Sen panssarin läpäisy oli 100 metriltä 175 mm. Ainakin alustavissa suunnitelmissa vaunulla oli useita tykkitorneja. Edessä oli päätornin ohella kaksi tornia. Yhteen asennettaisiin 47 mm tyypin 1 panssarintorjuntatykki ja toiseen tyypin 97 7,7 mm konekivääri. Vaunun takaosassa oli vielä toiset kaksi konekivääritornia. Päätornin panssarin paksuus oli joidenkin lähteiden mukaan 200 mm. Panssarin paksuus rungon etuosasta oli 200 mm ja sivuilta 110 mm.

Valtavan ja raskaan vaunun käyttö olisi ollut haasteellista Japanin ja Mantšurian varsin heikkolaatuisilla teillä ja silloilla. Tiedossa ei ole, miten tällaisiin ongelmiin olisi ollut tarkoitus vastata.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kenneth W. Estes: *Super-heavy tanks of world war II*, s. 37-38. Osprey Publishin, 2014. ISBN 978 1 78200 384 7. (englanniksi)
**Timo Hietala** (s. 23. marraskuuta 1960) on suomalainen säveltäjä, jazzpianisti ja sovittaja. Hänet tunnetaan parhaiten elokuviin ja televisioon säveltämästään musiikista.

Hietala sai parhaan musiikin Jussi-palkinnot vuonna 2002 elokuvasta *Cyclomania* ja vuonna 2012 elokuvasta *Hiljaisuus*. Hän oli ehdolla parhaan musiikin Jussi-palkinnon saajaksi myös muun muassa elokuvista *Lapsia ja aikuisia* vuonna 2005 ja *Putoavia enkeleitä* vuonna 2009. Vuonna 2012 Hietala oli ehdolla Deutscher Filmpreisin saajaksi musiikistaan Hendrik Handloegtenin elokuvaan *Fenster zum Sommer*. Hän sai Berliinissä vuonna 2016 Grand Score Awardin ja oli vuonna 2019 ehdolla Harpa-palkinnon saajaksi musiikista elokuvaan *Suomen hauskin mies*. Arktisen upeeta -kilpailussa Hietala sai vuonna 2014 kunniamaininnan musiikista elokuvaan *Mesenaatti*.

Hietala on tehnyt musiikin moniin Kansallisteatterin tuotantoihin. Hän on tehnyt sävellyksiä ja sovituksia myös sinfoniaorkestereille. Hietala on työssään yhdistänyt improvisaatiota sekä vaikutteita klassisesta konserttimusiikista, jazzista, maailmanmusiikista, rockista ja elektronisesta musiikista. Hietala on toiminut Avanti!-orkesterin sisällä yhtyeessään HumppAvanti!. Hän sai vuonna 2017 YAM-palkinnon parhaasta oopperasta teoksellaan *Ihmepoika A*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Timo Hietala Finna, viitattu 26.1.2024
2. ↑  Aikamme musiikin luentosarja: Timo Hietala Taideyliopisto, viitattu 26.1.2024
3. 1 2 3 4  Timo Hietala - Harpa nominated 2019 for his score for Heikki Kujanpää's Laugh or Die Nordic Film Music Days, viitattu 26.1.2024 (englanniksi)
4. ↑  Jussi-voittajat (Arkistoitu – Internet Archive) Jussi-gaala, viitattu 26.1.2024
5. ↑  Lapsia ja aikuisia -filmille eniten Jussi-ehdokkuuksia Turun Sanomat 12.1.2005, viitattu 26.1.2024
6. ↑  Niko Jutila, Jussi-palkinnot jaettu Elokuvauutiset 1.2.2009, viitattu 26.1.2024
7. ↑  Kotirinta Pirkko, Timo Hietala ehdolla Saksassa elokuvamusiikki- palkinnolle Helsingin Sanomat 27.3.2012, viitattu 26.1.2024
8. ↑  Timo Hietala Kansallisteatteri, viitattu 26.1.2024

Aiheesta muualla
----------------

* Timo Hietala Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Ritva
* Elonet

 |

 |
Roberto Stagno
**Roberto Stagno** (oikealta nimeltään *Vincenzo Andrioli*; 11. lokakuuta 1840 Palermo – 26. huhtikuuta 1897 Genova) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.

Stagno opiskeli Francesco Lampertin johdolla Milanossa ja teki oopperadebyyttinsä Rodrigona Gioacchino Rossinin *Otellon* esityksessä Lissabonissa vuonna 1862. Hän esiintyi 1860-luvulta lähtien Madridissa, Moskovassa, Buenos Airesissa ja eri puolilla Italiaa. Buenos Airesissa hän opetti sopraano Gemma Bellincionia, jonka kanssa hän alkoi kiertää laajalti yhdessä. Stagno meni naimisiin Bellincionin kanssa vuonna 1881. Pariskunnalle syntyi tytär Bianca Stagno Bellincioni, josta myös tuli laulaja.

Stagno teki ensimmäisen esiintymisensä Metropolitan-oopperassa vuonna 1883 Manricon roolissa *Trubaduurissa*. Vuonna 1884 hän esiintyi Pariisin Comédie-Italiennessa. Vuonna 1890 Stagno loi Turiddun roolin Pietro Mascagnin oopperassa *Cavalleria rusticana* hänen vaimonsa tulkitessa Santuzzan roolin.

Lähteet
-------

1. ↑  Stagno, Roberto Oxford Reference, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Stagno, Roberto (Real Name, Vincenzo Andriolo) Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
3. ↑  Otavan Iso musiikkitietosanakirja (toim. Erkki Ala-Könni ja muut), ISBN 951-1-02380-2
**Egidio Romualdo Duni** (11. helmikuuta 1708 Matera – 11. kesäkuuta 1775 Pariisi) oli italialainen säveltäjä. Hän saavutti mainetta vakavan oopperan säveltäjänä ennen muuttoaan Pariisiin ja siirtymistä koomisen oopperan pariin.

Duni sai varhaista musiikkikasvatusta isältään Francesco Dunilta ja kahdelta siskoltaan. Hänet lähetettiin 9-vuotiaana Napolin Santa Maria di Loreto -konservatorioon ja sitten Pietà dei Turchini -kirkkoon. Häntä opetti Francesco Durante. Vuonna 1735 Duni saavutti suosiota oopperallaan *Nerone*. Pian hän sävelsi oopperan *Adriano in Siria* Pietro Metastasion librettoon. Dunin ooppera *Demofoonte* esitettiin Lontoossa. Lisäksi hänen oopperoitaan alettiin esittää Venetsiassa ja Pariisissa. Lontoossa Duni sairastui; hän matkusti hoitoa varten Alankomaihin ja vietti siellä vuoden. Duni palasi Italiaan, sai teoksiaan esitetyiksi Firenzessä ja asettui jälleen Napolin kuningaskuntaan. Hän sai vuonna 1743 nimityksen *maestro di cappellan* asemaan Barin Basilica di San Nicolaan.

Parmassa Duni opetti herttua Filippon tytärtä. Hän sävelsi Filippon palveluksessa ranskankielisen oopperan *Ninette à la cour*, ja Filippo rohkaisi häntä lähtemään Pariisiin. Duni asui pysyvästi Pariisissa vuodesta 1757 ja sävelsi runsaasti oopperoita ranskaksi. Denis Diderot vetosikin Dunin työhön argumentoidessaan sitä Jean-Jacques Rousseaun kantaa vastaan, että ranskan kieli olisi oopperaan soveltumaton. Dunin tuotantoon kuuluu oopperoiden lisäksi muun muassa oratorio *Giuseppe riconosciuto*, joka esitettiin Italiassa vuonna 1759. Duni sävelsi myös kamarimusiikkia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  James Manheim, Egidio Duni AllMusic, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2  Robert Levine, Duni: Giuseppe Riconosciuto Classics Today, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
3. ↑  Duni: Trio Sonatas Op.1 Brilliant Classics, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja
Piirros Lunévillen neuvottelupaikasta. Ylhäällä vasemmalla keisari Frans II ja oikealla Napoleon Bonaparte.
**Lunévillen rauha** oli 9. helmikuuta 1801 solmittu rauhansopimus, jolla Itävalta ja koko Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta irtautui toisen liittokunnan sodasta Ranskaa vastaan.

Ranskan sotamenestys oli ajanut toisen liittokunnan tappiolle samoin kuin ensimmäisenkin. Kenraali Jean Victor Moreaun komentama armeija löi itävaltalaiset perinpohjaisesti Hohenlindenin taistelussa 3. joulukuuta 1800 ja ryhtyi sitten takaa-ajoon. Joulupäivänä Itävallan armeija taipui Steyrissä aselepoon. Pohjois-Italiassa olleet itävaltalaiset joukot solmivat 15. tammikuuta 1801 erillisen aselevon Trevisossa. Rauhansopimus syntyi Ranskan Lunévillessä 9. helmikuuta. Se pääosin toisti vuoden 1797 Campo Formion rauhan ehdot: Ranska saisi pitää Reinin länsipuoliset alueet, Belgian ja valloituksensa Italiassa. Syrjäytetty Toscanan suurherttua Ferdinand III ja alueitaan läntisessä Saksassa menettäneet ruhtinaat saisivat kompensaationa entisiä kirkollisia ruhtinaskuntia. Itävalta joutui tunnustamaan Ranskan perustamat vasallivaltiot Batavian, Helvetian, Cisalppisen ja Ligurian tasavallan. Sopimuksen allekirjoittivat Ranskan puolesta Napoleonin veli Joseph Bonaparte ja Itävallan puolesta ulkoministeri Johann Ludwig von Cobenzl.

Toisen liittokunnan sotaa jatkoivat tämän jälkeen vielä Iso-Britannia ja lyhyen aikaa eräät Italian valtiot. Sota päättyi kokonaan Amiensin rauhaan helmikuussa 1802.

Lähteet
-------

1. 1 2  French Revolutionary wars: Campaigns of 1794 (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 8.1.2019.
2. ↑  Treaty of Lunéville (englanniksi) Napoleon.org. Viitattu 8.1.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lunévillen rauha** Wikimedia Commonsissa
Francesco Tamagno
**Francesco Tamagno** (28. joulukuuta 1850 Torino – 31. elokuuta 1905 Varese) oli italialainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan tenori.

Tamagno opiskeli Torinossa Carlo Pedrottin ja Milanossa Luigi Vannuccinin johdolla. Hän liittyi Teatro Region kuoroon vuonna 1870 ja alkoi esiintyä myös pienissä rooleissa. Ensimmäisenä pääroolinaan hän tulkitsi Riccardon roolin *Naamiohuveissa* Palermossa vuonna 1874. Tamagno esiintyi myös La Fenicessä. Kansainvälisen debyyttinsä hän teki Gran Teatre del Liceussa Barcelonassa kaudella 1875–1876. Tamagno esiintyi ensimmäisen kerran La Scalassa vuonna 1877 Vasco da Gaman roolissa oopperassa *L'Africaine*. Hän loi tämän jälkeen merkittävän uran La Scalassa.

Tamagno sai kansainvälistä kuuluisuutta luomalla Giuseppe Verdin *Otellon* nimiroolin La Scalassa vuonna 1887. Verdi itse suhtautui alun perin kielteisesti ajatukseen Tamagnon esiintymisestä Otellona. Tamagnon suosiosta huolimatta Verdi olisi pitänyt parempana valintana rooliin Giovanni Battista De Negriä, vaikka kirjoittikin vuosia myöhemmin Tamagnon laulaneen "Esultate"- ja "Addio sante memorie" -osiot vaikuttavasti. Tamagno toisti Otellon roolin muun muassa Metropolitan-oopperassa vuonna 1890 ja Covent Garden -debyytissään vuonna 1895. Hänen muihin tunnettuihin rooleihinsa kuului Arnoldin rooli *Wilhelm Tellissä*. Tamagno loi Otellon lisäksi muun muassa Azaelen roolin Amilcare Ponchiellin *Il figliuol prodigossa* (1880) ja Didierin roolin saman säveltäjän *Marion Delormessa* (1885). Tamagno kuului 1800-luvun kolmen viimeisen vuosikymmenen suurimpina pidettyihin tenoreihin Roberto Stagnon, Angelo Masinin ja Julián Gayarren ohella.

Tamagno teki viimeiset esiintymisensä vuonna 1904. Hän teki useita äänityksiä pianon säestyksellä viimeisinä vuosinaan. Hän asettui huvilalleen Vareseen. Tamagno kärsi sydänsairaudesta ennen kuolemaansa vuonna 1905.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Tamagno, Francesco Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Francesco Tamagno OperaGlass, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
3. 1 2 3  Francesco Tamagno History of the Tenor, viitattu 5.3.2024 (englanniksi)
**Pietro Rovelli** (6. helmikuuta 1793 Bergamo – 8. syyskuuta 1838 Bergamo) oli italialainen säveltäjä ja viulisti.

Rovelli syntyi viulisti Alessandro Rovellin ja Giulia Paghinin perheeseen. Hän sai varhaisimman musiikkikasvatuksen isältään ja isoisältään, viulisti Giovanni Battista Rovellilta. Hänen veljensä Giuseppe oli sellisti. Pietro Rovelli piti 13-vuotiaana konsertteja Pohjois-Italian ja Sveitsin kaupungeissa. Hän pääsi opiskelemaan Pariisin konservatorioon. Vuonna 1811 hän lähti isänsä kanssa lyhyeksi ajaksi Weimariin. Vuonna 1812 Rovelli palasi Pariisiin, jossa hän opiskeli vuoden Rodolphe Kreutzerin johdolla. Rovellista oli jo tullut tunnettu viulisti. Hän lähti konserttikiertueelle, jonka aikana esiintyi Berliinissä, Wienissä ja Münchenissä. 1810-luvun jälkipuoliskolla Rovelli työskenteli hoviorkesterin konserttimestarina Münchenissä. Hän opetti samalla Bernhard Moliqueta ja Thomas Täglichsbeckiä. Rovelli esiintyi usein Wienissä. Hän tapasi siellä pianisti Micheline Försterin, joka oli Emanuel Aloys Försterin tytär. Pariskunta avioitui ja sai yhdessä kahdeksan lasta. Näistä Costanza oli laulaja ja Emanuele viulisti.

Rovelli palasi Bergamoon vuonna 1819. Hän työskenteli siellä Sociale- ja Riccardi-teatterien orkesterinjohtajana. Lisäksi hän oli *maestro di cappella* Santa Maria Maggioren kirkossa ja opetti Simon Mayrin johtamassa musiikki-instituutissa. Samanaikaisesti Rovelli jatkoi konsertoimista. Vuodesta 1827 hän johti Bergamon Accademia filarmonicaa. Rovelli kärsi kuitenkin terveysongelmista ja joutui vähentämään toimintojaan ennen jäämistään eläkkeelle. Hänen kuoltuaan perhe joutui taloudelliseen ahdinkoon ja Rovellin leski myi hänen Guarneri del Gesù -viulunsa Niccolò Paganinille.

Rovellia pidettiin yhtenä 1800-luvun alkupuoliskon suurimmista viuluvirtuooseista Euroopassa. Hänen teostensa joukossa ovat *Variazioni* viululle ja orkesterille sekä kaksi viulukonserttoa, joista toinen on keskeneräinen. Rovelli sävelsi viululle myös kapriiseja, jotka pysyivät pitkään pedagogisessa käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Rovelli, Pietro Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 4.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Luca Aversano, Rovelli, Pietro Treccani, viitattu 4.3.2024 (italiaksi)
3. ↑  Rovelli, Pietro Grande Musica, viitattu 4.3.2024 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Dizionario Biografico degli Italiani
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
Korealaisen naisen silmät, joissa mongolipoimut.
**Epikantus** tai **mongolipoimu** (vanhahtava) on ylemmässä silmäluomessa oleva synnynnäinen ihopoimu, joka peittää silmän sisänurkan.

Epikantus on tavallinen itä- ja keskiaasialaisilla kansoilla ja jollakin Amerikan alkuperäiskansoilla sekä harvinainen joillain eurooppalaisilla kansoilla, kuten skandinaaveilla ja puolalaisilla. Sitä voi myös esiintyä etnisestä taustasta riippumatta pienillä vauvoilla sekä lapsilla, joilla nenän selkä ei ole vielä kohonnut.

Epikantus on joidenkin tutkijoiden mukaan kehittynyt arktisten alueiden kansoilla suojaamaan heidän silmiään kylmältä, ja se voi myös vähentää häikäistymistä.

Epikantus voi myös liittyä johonkin kehityshäiriöön tai kromosomaalisiseen häiriöön, kuten Downin oireyhtymään, sikiön alkoholioireyhtymään, Turnerin oireyhtymään, fenyyliketonuriaan, Williamsin oireyhtymään, Noonanin oireyhtymään, Rubinsteinin–Taybin oireyhtymään tai blefarofimoosiin.

Epikantuksen poistattaminen kauneuskirurgisella toimenpiteellä on suosittua eteläkorealaisten naisten keskuudessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Epikantus. Lääketieteen sanasto *terveyskirjasto.fi*. Viitattu 28.2.2024.
2. 1 2 3  Epicanthal folds Icahn School of Medicine at Mount Sinai. Viitattu 14.8.2020.
3. ↑  Epicanthic fold *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 14.8.2020.
4. ↑  Miksi aasialaisilla on vinot silmät? *Tieteen Kuvalehti*. Viitattu 14.8.2020.
5. ↑  Etelä-Koreasta tullut kauneuskirurgian näyteikkuna – silmistä poistetaan "mongolipoimu" *Keskisuomalainen*.  30.3.2017. Viitattu 14.8.2020.
**Sari Taussi** on suomalainen toimittaja ja syyskuusta 2012 alkaen Yleisradion Kaukoidän-kirjeenvaihtaja, asemapaikkanaan Peking.

Taussi opiskeli tiedotusoppia, sosiologiaa, kirjallisuustiedettä ja filosofiaa ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta. Hän oli kesätoimittajana Kymen Sanomissa ja kaksi kesää Helsingin Sanomissa. Vuonna 1984 hän sai paikan Yleisradion radiouutisten sähketoimittajana. 1980-luvun loppuvuosina Taussi toimi kaksi vuotta YK:n vapaaehtoisjoukoissa Thaimaassa Mekongjoen kehittämiskomission tiedotustehtävissä. Tämän jälkeen Taussi alkoi erikoistua kansainvälisiin aiheisiin ja ympäristökysymyksiin. Hän opiskeli koulutusvapaallaan vuonna 2005 Chiang Main yliopistossa Thaimaassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Airi Leppänen: Matkalla Kiinaan.  *Liiton Arkki*, Kesäkuu 2012, s. 12–15.  Radio- ja televisiotoimittajien liitto ry. ISSN 1459-966X. Lehden Numero verkossa (pdf). Viitattu 10.11.2013.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |
**Marja Entrich** (28. helmikuuta 1905 − 19. maaliskuuta 1999) oli latvialainen kosmetologi ja yrittäjä, joka perusti nimeään kantavan luonnonkosmetiikkayrityksen vuonna 1943. Entrich syntyi Liepājassa ja muutti perheensä kanssa Ruotsiin vuonna 1916. Hän kouluttautui ihoterapeutiksi 1925 Helena Rubinsteinin koulussa Pariisissa ja työskenteli vuosia Ranskassa, Saksassa ja Tel Avivissa Israelissa.

Marja Entrich oli kasvissyöjä. Hän päätti että kaikki tuotteet tehdään kasviraaka-aineista eikä niitä saa testata eläimillä.

Marja Entrich perusti oman laboratorion luonnonkosmetiikkavoiteitaan varten. Tuotteita on valmistettu Suomessa 1960-luvulta lähtien. Entrich myi yrityksensä työntekijöilleen vuonna 1971.

Entrich on saanut kaksi merkittävää kosmetiikka-alan tuotepalkintoa, joita pidetään kosmetiikka-alan Oscareina: Cidescon kultamitalin vuosina 1957 ja 1989.

Lähteet
-------

1. ↑  Bodil Hasselgren: Marja Entrich *Svenskt kvinnobiografiskt lexikon*.  2020. Viitattu 18.12.2021.
2. 1 2 3 4  Marja Entrich *Marja Entrich Oy*. Viitattu 18.12.2021.
3. ↑  Anna-Stiina Ahomäki Toholammilta heittäytyi yrittäjäksi – kosmetiikkayritys Marja Entrich Oy:n Suomen-toiminta siirtyy yrityskaupalla Kannukseen *Lestijoki*.  2021. Viitattu 18.12.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Marja Entrich – puhdasta luonnon­kosmetiikkaa Suomesta!

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* KulturNav

 |

 |
**Markus Tiittula** (s. 1970) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän on käsitellyt teoksissaan yhteiskunnallisia ilmiöitä, kuten Donald Trumpin kannatusta ja salaliittoteorioita.

Tiittula on asunut pitkään Yhdysvalloissa ja toiminut kirjeenvaihtajana Washington DC:sta. Hän on ollut vapaa toimittaja ja työskennellyt lisäksi Ylen television uutislähetyksissä sekä kirjeenvaihtajana Lontoossa *Iltalehden* ja MTV3:n palveluksessa. Tiittulan kirja *Taistelu totuudesta: mikä salaliittoteorioissa koukuttaa ja miksi ne pitää ottaa vakavasti?* julkaistiin Johnny Kniga -kustantamon kautta helmikuussa 2022. Syyskuussa 2023 sama kustantamo julkaisi Tiittulan kirjan *Jumalakortti – uskonnon ja politiikan epäpyhä liitto*. Tiittula oli jo ennen näitä kirjoja tehnyt omakustanneteoksen *MAGA-Jeesus: sokea usko, falskit profeetat ja kristillisen nationalismin nousu Yhdysvalloissa* (2020) sekä julkaissut Vastapaino-kustantamon kautta kirjat *Trumpin jälkeen* (2018) ja *Valkokaavuista punahattuihin: amerikkalainen fasismi ja oikeiston radikalisoituminen* (2019).

Vuoden 2020 luetuimmaksi tekstiksi *Journalisti*-lehden nettiversiossa nousi Tiittulan kirjoitus Donald Trumpin käsittelystä tiedotusvälineissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tiittula, Markus Kansalliskirjaston hakupalvelu, viitattu 15.11.2023
2. 1 2 3 4 5  Taistelu totuudesta Johnny Kniga, viitattu 15.11.2023
3. 1 2  Trumpin jälkeen Vastapaino, viitattu 15.11.2023
4. ↑  Jumalakortti Johnny Kniga, viitattu 15.11.2023
5. ↑  Marja Honkonen, Mediakritiikki ja alan ihmiset kiinnostivat Journalistin lukijoita verkossa vuonna 2020 Journalisti 5.1.2021, viitattu 15.11.2023


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |
Leobenin rauhansopimus allekirjoitetaan, Guillaume Guillon-Lethièren maalaus vuodelta 1805.
**Leobenin välirauha** oli Ranskan ja Itävallan välillä 18. huhtikuuta 1797 solmittu alustava rauhansopimus, joka käytännössä lopetti ensimmäisen liittokunnan sodan. Sota päättyi virallisesti Campo Formion rauhaan lokakuussa 1797.

Ranskan vastaisesta liittokunnasta olivat tuohon mennessä jo irtautuneet muut suurvallat paitsi Itävalta ja Iso-Britannia. Itävallan pakotti rauhaan ranskalainen kenraali Napoléon Bonaparte, joka eteni vuosina 1796–1797 Pohjois-Italiassa voitosta voittoon. Pakotettuaan Kirkkovaltion antautumaan helmikuussa 1797 Bonaparte käynnisti 20. maaliskuuta hyökkäyksen, joka pakotti itävaltalaiset perääntymään Italiasta runsaassa kahdessa viikossa aina Steiermarkin Judenburgiin. Itävaltalaisten komentaja arkkiherttua Kaarle solmi siellä 7. huhtikuuta alustavan aselevon. Bonaparte, jonka armeija oli Leobenissa vain kahden viikon marssin päässä Wienistä, ei jäänyt odottamaan Ranskan direktoriohallituksen valtuutusta, vaan neuvotteli omin päin välirauhansopimuksen ja allekirjoitti sen 18. huhtikuuta. Itävaltalaisista sopimuksen allekirjoitti kenraali Maximilian von Merveldt.

Leobenin välirauha sisälsi pääosin samat ehdot, jotka vahvistettiin myöhemmin Campo Formion rauhassa. Ranska sai pitää jo valloittamansa Itävallan Alankomaat, Reinin länsipuoliset alueet sekä Lombardian, mutta Itävalta saisi myöhemmin osan Venetsian tasavallasta, johon Bonaparte seuraavaksi hyökkäsi.

Lähteet
-------

1. 1 2  French Revolutionary wars: Campaigns of 1794 (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 8.1.2019.
2. ↑  The coup of 18 Fructidor and the Treaty of Camp Formio (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 8.1.2019.
3. ↑  Liittokuntain sodat, *Tietosanakirja* (1913), s. 944 (Runeberg.org)
**Attila Valter** (s. 12. kesäkuuta 1998 Csömör, Pest, Unkari) on unkarilainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Pannon Cycling Teamissa 2018, ajoi CCC Development Teamissa 2019, CCC:n ykkösjoukkueessa 2020, Groupama-FDJ-tallissa 2021–2022 ja on vuodesta 2023 edustanut Team Jumbo-Visma / Team Visma–Lease a Bike -tallia.

Valter siirtyi Italian ympäriajon 2021 kokonaiskilpailun johtoon kuudennen etapin jälkeen. Hänestä tuli ensimmäinen *Grand Touria* johtanut unkarilaispyöräilijä. Hän johti kilpailua kolmen etapin ajan ja sijoittui lopulta 14:nneksi.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2016
Maastopyöräilyn junioreiden Unkarin-mestaruus
2018
Alle 23-v. maantieajon ja aika-ajon Unkarin-mestaruus
2019
Istrian Spring Trophy, 1. etapin voitto
Belgrade Banjaluka, nuorten kilpailun voitto
Baltyk - Karkonosze Tour, nuorten kilpailun voitto
Aika-ajon Unkarin-mestaruus
Gemenc Grand Prix I, voitto
Tour de l'Avenir, 9. etapin voitto
2020
Tour des Alpes Maritimes et du Var, nuorten kilpailun voitto
Unkarin ympäriajo, kokonais- ja mäkikirikilpailun sekä 5. etapin voitto
2021
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa 14:s
2022
Strade Bianche, neljäs
Maantieajon Unkarin-mestaruus
2023
Strade Bianche, viides
Aika-ajon ja maantieajon Unkarin-mestaruus
2024
UAE Tour, kokonaiskilpailussa viides

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Attila Valter *procyclingstats.com*. Viitattu 28.2.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Attila Valter *cyclingarchives.com*. Viitattu 1.1.2024. (englanniksi)
3. ↑  Gino Mader has won in Ascoli Piceno (San Giacomo), Attila Valter taking the Maglia Rosa! *giroditalia.it*.  13.5.2021. Viitattu 14.5.2021. (englanniksi)
**Oinaala** (ven. Ойнолово, *Oinolovo*), myös muodossa "Oinala", oli inkeriläinen kylä, joka kuului Lempaalan luterilaiseen seurakuntaan. Kylä sijaitsi kirkonkylästä kaakkoon.

Kylä mainitaan ensimmäinen kerta vuonna 1663 (*Oinala by*). Todennäköisesti asutusta on tullut Muolaasta, jossa oli Oinala -niminen kylä. Vuonna 1696 kylässä (*Oinila*) asui Grels ja Jöran Lamppu, Sifer Wirsu, Sifer Rohme, Paawo Weijalainen ja lois Peter Huumonen, Oinila kuului silloin Nyenin pormestarin Baltzar Ladoun *Mäki* -nimiseen hoviin. Vuonna 1744 Oinaalassa oli kirjoilla Arvid Heistonen, Lars Nevalainen, Martti ja Simo Raami, Paavo Pakkanen ja Jakob Vollmar.

Vuonna 1849 kylässä asui 121 ihmistä, niistä 99 (44 miestä ja 56 naista) - inkeriläisiä (äyrämöisiä), ja sen lisäksi 12 inkerikkoa ja 10 Suomen suomalaista.

Vuonna 1926 Oinaalassa oli 103 taloa ja 348 asukasta, niistä inkeriläisiä - 179 (31 taloa) ja 42 (9 taloa) - Suomen suomalaista. Isoja sukuja kylässä olivat Heistonen, Jakonen, Pusa, Suokas, Sokiainen, Tirronen ja Volmar. Kirjailija Viola Heistonen on syntynyt Oinaalassa. Kylässä asui myös ortodoksisiä suomalaisia, joiden sukunimi oli venäläinen.

Toisen maailmansodan aikana osa asukkaista evakuoitiin sisä-Venäjälle. Maaliskuussa vuonna 1942 loput kylän suomalaiset karkotettiin Siperiaan, omaisuutta takavarikoitiin. Vuonna 1945 entiset kylän asukkaat toivoivat päästä palaamaan kotikyläänsä, mutta osoittautui, että ei yhtäkään taloa ollut pystyssä, peruskivet vain. Kylän alue jäi autioksi. 1990-luvulla siellä alettiin rakentaa kesämökkejä.

Lähteet
-------

1. ↑  Randefelt, Roland: *Inkeri: tiekartta 1:200 000*. Vantaa: Ingriainfo Oy, 1992. ISBN 951-96326-0-3.
2. ↑  Kepsu, Saulo: *Inkerin pogostat*, s. 550. Helsinki: Kotus, 2020. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Lempaalan asutuksesta.  *Inkeri*, 23.05.1914, nro 38C, s. 1. Artikkelin verkkoversio.
4. ↑  von Köppen, Peter: Erklärender Text zu der ethnographischen Karte des St. Petersburger Gouvernements *digi.kansalliskirjasto.fi*. St.-Petersburg, 1867.
5. ↑  Inkeriläisten asuttujen paikkojen luettelo vuosien 1926-1928 Leningradin alueen väenlaskun ainehiston mukaan *scribd.com*.
6. 1 2  Heistonen, Viola: *Elämäni koulut, osa 1*. Books on Demand, 2020. ISBN 978-952-80-2492-7.