recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ononjokea vuonna 2005.
**Ononjoen taistelu** käytiin keisari Yonglen johtamien kiinalaisten ja prinssi Bunyashirin johtamien mongolien välillä Ononjoen varrella 15. kesäkuuta 1410.

Tausta
------

Nelivuotisen sisällissodan jälkeen prinssi Zhu Distä tuli Ming-dynastian kolmas keisari. Hän otti hallitsijanimekseen ikuista onnea tarkoittavan sanan Yongle. Mongolien ja kiinalaisten välit kiristyivät, sillä ennen keisariuttaan Yongle oli käynyt sotia mongoleita vastaan. Vuonna 1409 Yongle yritti hieroa rauhaa mongoleiden kanssa ja laittoi lähettiläs Kuo Tsin matkaan neuvottelemaan sopimuksesta kansojen välille. Sen sijaan Bunyashiri ja hänen neuvonantajansa mongolipäällikkö Arutai haastoivat Kiinan jatkamaan taistelua tappamalla lähettilään. Yongle lähetti kenraali Chiu Fun johtaman suuren rangaistusretkikunnan matkaan. Aiemmissa sodissa kokemusta kerännyt keisari varoitti Chiu Futa suhtautumasta ylimielisesti viholliseen, mutta turhaan. Mongolit ottivat selvän voiton kiinalaisista Kerulenjoen taistelussa 23. syyskuuta 1409. Vaikka tappioita ei kertynyt paljoa joukkojen määrään nähden Chiu Fu surmattiin.

Ononjoen taistelu
-----------------

Tämän jälkeen Yongle näki viisaaksi johtaa seuraava taistelu itse. Talvella 1409 hän alkoi muodostaa uutta armeijaa, ja maaliskuussa 1410 siihen kuului jo yli 100 000 miestä. Joissakin lähteissä vahvuudeksi on mainittu jopa 300 000 miestä. Tarvikkeita ja ruokaa kuljetti 30 000 vankkurin kuormasto. Yongle marssitti armeijansa Kerulenin pohjoisille rannoille. Lähestyessään vihollista hän huomasi mongolien joukkojen olevan järjestäytymättömiä. Prinssi Bunyashiri yritti järjestää yhteistä operaatiota kiinalaisia vastaan, mutta kun Arutai sai tietää Yonglen armeijan suuresta koosta hän pakeni joukkoineen itään. Yonglen ja Bunyashirin joukot kohtasivat Ononjoen varrella 15. kesäkuuta 1410. Taistelussa keisari Yongle tuhosi mongolien pääjoukon ja Bunyashiri onnistui pakenemaan länteen pienen osaston kanssa.

Taistelun jälkeen
-----------------

Bunyashiristä ei ollut enää sotilaallista uhkaa ja hänet surmasi kilpaileva mongolisotaherra Mahmūd kaksi vuotta myöhemmin. Yonglen armeija jatkoi marssimista Arutain perässä. Yongle lähetti neuvottelijoita tiedustelemaan mahdollista antautumista. Kiinalaisten kirjoitusten mukaan Arutai olisi ollut halukas luovuttamaan, mutta hänen soturinsa kieltäytyivät. Toinen mongolijohtajista kohtasi oman tappionsa Jing Luzhenin taistelussa heinäkuussa 1410. Yongle onnistui rauhoittamaan maansa pohjoisrajan, mutta vain hetkeksi, sillä toinen mongoliheimo, Oiratit muodostivat nyt uuden uhan.

Lähteet
-------

* Luther Carrington Goodrich, Zhaoying Fang: *Dictionary of Ming Biography, 1368-1644*. Columbia University Press, 1976. ISBN 0231038011.
* Tony Jacques: *Dictionary of Battles and Sieges*. Greenwood Press, 2007. ISBN 0-313-33536-2.
* Frederick W. Mote, Denis Twitchett, John King Fairbank: *The Cambridge History of China*. Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521243327.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  *Dictionary of Ming Biography* s.12-15
2. 1 2  Jaques s. 90,753
3. 1 2 3  *The Cambridge History of China*, Luku: *The Mongolian Campaigns*
**Jaspisyökkönen** (*Staurophora celsia*) on melko yleinen, vihreänkirjava yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Jaspisyökkönen on keskikokoinen yökkönen, jota ei voi ulkonäkönsä perusteella sekoittaa mihinkään muuhun perhoslajiin. Etusiivet ovat laajalti tasaisen turkoosinvihreät. Siiven keskellä ja ulkoreunassa vihreän värin katkaisee kapea, ruskeankirjava alue. Perhosen ikääntyessä vihreä väri haalistuu, ja viimeiset lennossa olevat yksilöt voivat olla hyvin vaaleita. Takasiivet ovat tummanharmaat. Turkoosi väri jatkuu myös keskiruumiin selkäpuolelle ja päähän. Siipiväli on 35–44 mm.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Jaspisyökköstä tavataan Euroopasta Aasian poikki Japaniin saakka. Suomessa laji havaittiin ensimmäisen kerran Ahvenanmaalla vuonna 1934, ja se on sittemmin levinnyt koko Etelä- ja Keski-Suomeen. Aikuiset perhoset lentävät syksyllä, elokuun lopulta lokakuun alkupuolelle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Elinympäristönään laji suosii lehtimetsiä, puistoja sekä puutarhoja ja lentää helposti valolle. Toukat elävät ravintokasvinsa juurakoissa. Laji talvehtii munana.

Ravintokasvi
------------

Toukka käyttää ravinnokseen useita heinälajeja, erityisesti kuitenkin hietakastikkaa (*Calamagrostis epigejos*).

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q850655
* Wikispecies: Staurophora celsia
* BioLib: 54179
* BOLD: 204457
* CoL: 6ZHJL
* EoL: 522519
* EUNIS: 309947
* Fauna Europaea: 447607
* Fauna Europaea (new): 30cb35c5-4b8f-4b04-a4fd-4a8fac1633b9
* GBIF: 5109821
* iNaturalist: 774840
* IRMNG: 11104387
* LepIndex: 269330
* NCBI: 988160

 |

 |
**Rihmastopahka** eli **sklerootio** on sienten talvehtimiselin. Se koostuu yleensä tiiviisti yhteenkasvaneista sienirihmoista, mutta voi olla koostunut myös löyhästi kasaantuneesta rihmoista. Rihmastopahka auttaa sientä selviämään vaikeiden aikojen kuten kuivien ja kylmien jaksojen ylitse toimien ravintovarastona ja lepomuotona. Kun olosuhteet paranevat se jatkaa lisääntymistä synnyttämällä itiöemiä, sienirihmoja tai alustapahkoja, joista sieni voi jatkaa leviämistään ympäristöönsä.

Yksi tunnetuimmista rihmastopahkoista ovat viljoilla esiintyvät *Claviceps purpurea* -kotelosienen aiheuttamat torajyvät, jotka kasvavat viljan siemenen tilalle ja saastuttavat viljasatoa. Mustien rihmastopahkojen sisältämät mykotoksiinit aiheuttavat myrkytyksiä tuotantoläimille ja ihmisille.

Toinen tunnettu rihmastopahka on lehtipuiden lahottajasieni pakurikääpä.

Lähteet
-------

* Sienten biologia, Sari Timonen ja Jari Valkonen, Gaudeamus Helsinki 2013, ISBN 978-952-495-297-2 Luku 2: "Sienten rakenteet" s. 81-83.

Aiheesta muualla
----------------

* Tieteen termipankki: Rihmastopahka
Francine van Hove: *Nukkuva*
**Francine Van Hove**, alkujaan **van Nieuwenhove**, (s. 5. toukokuuta 1942 Saint-Mandé Ranska) on ranskalainen taidemaalari. 

Van Hove opiskeli ensin kuvaamataidon opettajaksi ja työskenteli yhden lukuvuoden tyttökoulussa Strasbourgissa. Lukuvuoden päätyttyä hän lähti takaisin Pariisiin, missä hän on asunut vuodesta 1964.

Van Hove tunnetaan nukkuvia nuoria naisia esittävistä maalauksistaan. Hän tekniikkansa muistuttaa Italian renessanssimaalareita ja alankomaalaisia 1600-luvun taiteilijoita. Hän on maalannut yli 400 maalausta, jotka kaikki ovat yksityiskokoelmissa.

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Irokeesien liittokunnan viisi kansaa vuonna 1650.
Samuel de Champlainin piirros hyökkäyksestään onondagakylään vuonna 1615.
**Onondagat** (Kukkuloiden ihmiset) olivat yksi irokeesien liittokunnan viidestä alkuperäisestä kansasta. Liiton on arveltu syntyneen 1500-luvun aikana estämään keskinäisiä sotia ja vieraiden kansojen maahanhyökkäyksiä. Onondagat tunnettiin liiton "Tulenpitäjinä", mikä käytännössä tarkoitti sitä, että heillä oli liittoneuvostossa muodollinen johtoasema. Kokoukset pidettiin onondagojen pääkylässä ja niiden tärkein tehtävä oli rauhan säilyttäminen.

Irokeesiliiton muut kansat olivat mohawkit, senecat, oneidat sekä cayugat. Kuudes kansa tuscarorat liittyi jäseneksi 1700-luvun alkupuoliskolla. Alkuperäiset asuinalueet käsittivät nykyisen New Yorkin osavaltion ja eritoten alueet Niagaran putousten ja Adirondackvuoriston välillä. Irokeesit laajensivat alueitaan 1600-luvun aikana ottamalla haltuunsa eteläisiä osia Ontariosta sekä laajoja alueita Pennsylvaniasta, New Jerseystä ja Ohiosta. Vaikka mohawkit ja senecat muodostivat irokeesien sotavoimien pääjoukot, osallistuivat myös onondagat moniin sotiin liittokunnan yhteisen edun hyväksi.

Onondagojen määrän on arveltu olleen suurimmillaan vuonna 1677, jolloin jesuiitat laskivat heidän kokonaismääräkseen 1 750 henkeä. Kun irokeesien valtakausi päättyi 1700-luvulla, monet onondagat liittyivät katolisiin mohawkeihin ja muuttivat Kanadaan. Amerikan vapaussodassa vuonna 1775 lähes kaikki onondagat yhdistyivät vielä kerran irokeesiliiton muihin kansoihin taistellakseen englantilaisten puolella Yhdysvaltoja vastaan.

Nykyään onondagoja asuu sekä New Yorkissa että Ontariossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Pentti Virrankoski: *Yhdysvaltain ja Kanadan intiaanit*. Gummerus, 1994. ISBN 951-717-788-7.
2. ↑  Iroquois History (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Onondaga Indian History
12kV valokaaria Jaakobintikapuissa.
Jaakobintikapuut toiminnassa.
Öljypolttimen sytytysmuuntaja jonka ulostulonavoille asennettu jaakobintikapuut.
**Jaakobintikapuut** ovat lähinnä koristeena käytetty sähköinen rakennelma joka koostuu kahdesta vierekkäin olevasta, toisistaan ylöspäin erkanevasta V:n muotoon asetetuista metallitangosta joihin johdetaan suurjännite, joka usein vaatii tarkkuutta hengenvaarallisuutensa vuoksi.

Toiminta
--------

Suurjännite muodostaa valokaaren Jaakobintikapuiden alaosaan, siihen missä metallitangot ovat lähinnä toisiaan, ja valokaari lähtee kiipeämään tankojen välissä ylöspäin, samalla pidentyen ja muodostaen valoefektin.

Tarpeeksi ylös tullessaan, ilman johtokyvyn loputtua valokaari syttyy taas tankojen alaosaan ja jatkaa siitä ylöspäin.

Tavallisesti Jaakobintikapuut toimivat ilman erillistä sytytintä, jos tangot ovat alhaalta tarpeeksi lähellä toisiaan. Joissakin tapauksissa voidaan kuitenkin käyttää erillistä sytytyselektrodia tikapuiden alla ionisoimaan ilman jolloin valokaari voi syttyä.

Suosittu elektroniikkalaite
---------------------------

Jaakobintikapuut ovat varsin yksinkertainen laite, joka on helppo koota itse. Se onkin suosittu elektroniikkaharrastajien rakennelma, jota virroitetaan esimerkiksi neonvalaisinten sytytysmuuntajalla, televisiosta otetulla juovamuuntajalla, tai muulla vastaavalla suurjännitettä antavalla muuntajalla.

Jaakobintikapuut tarvitsevat useiden kilovolttien jännitteen syttyäkseen, ja valokaarten pituus riippuu siihen syötettävästä jännitteestä.

Historia
--------

Jaakobintikapuut olivat 1950- ja 1960-luvuilla tyypillinen laite, jota esiteltiin ja tutkittiin kouluissa fysiikantunneilla. Jaakobintikapuita nähdään usein myös kyseisen ajan elokuvissa "hullujen tiedemiesten" työpajoilla.

Jaakobintikapuut ovat nimetty Raamatussa mainittujen taivaaseen johtavien tikapuiden mukaan.

Lähteet
-------

1. ↑  1. Moos. 28:12

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Onoff** oli ruotsalainen kodinkoneiden vähittäisketju, joka syntyi Hans Westin johdolla, kun Telecall osti Sigges Radion 1982. Yritys meni konkurssiin 2011.

Onoff-nimellä toimii vielä virolainen verkkokauppa ja seitsemän myymälää Virossa sikäläisen toimitusjohtajan ostettua toiminnot konkurssipesältä itselleen.

Historia
--------

Onoff lähti liikkeelle Hans Westin radioliikkeestä, joka myi japanilaisia stereolaitteita. Yritystoiminta oli tuolloin erittäin pientä. Liiketoiminta kannatti ja Hans Westin perusti 1973 liikkeen nimeltä Telecall. Liike sijaitsi Tukholman lähellä Åkersbergassa. Varsinainen myymälän Hans aukaisi 1976 ja pian aukaistiin kaksi muuta liikettä.

Myymälä Ruotsissa.
Liikeketju syntyi 1982, ja sillä oli seitsemän myymälää. Vuonna 1985 rakennettiin pääkonttori. Onoff osti Resurs-ketjun 1990-luvun lopulla ja vuonna 1997 Axlin-ryhmän sekä Ljud & Bildin. Suuren oston yritys teki ostettuaan BIG-ketjun 1999. Kaikkiaan ketjulla oli tuolloin yli 80 liikettä ympäri Pohjoismaita. Ruotsissa sen markkinaosuus kodinkonekaupasta oli noin 30 prosenttia.

Suomeen Onoff saapui vuonna 2001, kun se avasi kolme myymälää pääkaupunkiseudulle: Vantaalle Retail Park Vantaanporttiin, Espoon Isoon Omenaan ja Helsingin Itäkeskukseen. Vuonna 2005 ketju laajeni vasta-avattuihin Kampin ja Sellon kauppakeskuksiin.

Keväällä 2009 Onoff sulki Kampin, Itäkeskuksen sekä Sellon myymälänsä. Samaan aikaan yhtiö vähensi yt-neuvotteluissa henkilöstöään reilusta sadasta työntekijästä 25:een.

Kesällä 2011 yhtiö hakeutui konkurssiin Tukholmassa. Viikko konkurssiin ilmoittautumisen jälkeen norjalainen Expert-kodinkoneketju kertoi ostaneensa yhtiön Ruotsissa sijaitsevat liikkeet sekä keskusvaraston. Suomen ainoa jäljellä ollut Onoff-myymälä Vantaan Tammistossa suljettiin 21. heinäkuuta 2011. Verkkokauppa suljettiin hieman aiemmin.

Lähteet
-------

1. ↑  Onoff.ee
2. ↑  Paikallinen ONOFF-ketju siirtyi Viron tj:n omistukseen (Arkistoitu – Internet Archive), Baltic News for Finns 29.9.2011. Viitattu 7.9.2014.
3. 1 2 3  Peltola, Heikki: *Palveluloisto ja kiehtomisen aito taito, Kaupan keinot hyperkilpailussa*, s. 114. Helsinki: Edita, 2007. ISBN 9789513749422.
4. ↑  Niilola, Kari ym.: "Gigantti ja muut ulkomaiset ketjut", *Vähittäiskaupan kansainvälistyminen ja sen vaikutukset Suomessa*, s. 89. LTT-Tutkimus Oy, 2003. Teoksen verkkoversio (PDF).  (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  On Off katoaa kauppakeskuksista *Markkinointi&Mainonta*. Viitattu 1.6.2009.
6. ↑  OnOff sulkee Vantaan myymälän *digitoday.fi*.  21.7.2011. Viitattu 21.7.2011.
AS-351 museon näyttelyssä.
**Reserviupseerikoulun museo** eli **RUK-museo** sijaitsee Reserviupseerikoulun välittömässä läheisyydessä Haminassa. Museolla käy vuosittain 6 000 vierasta.

Museon pääperiaatteena on kerätä ja tallentaa Reserviupseerikoulun ja sen oppilaskunnan vaiheisiin liittyvää aineistoa ja esineistöä. Museon kokoelmia voivat vierailijoiden ohella käyttää hyväkseen tutkijat. RUK-museota ylläpitää Reserviupseerikoulun oppilaskunnan kannatusyhdistys.

Museo on auki tiistaista sunnuntaihin kesäkuun alusta elokuun loppuun.

Historia
--------

Ajatus Reserviupseerikoulun ja sen oppilaskunnan perinteitä vaalivan museon perustamisesta syntyi oppilaskunnassa 1960-luvulla. Vuonna 1973 oppilaskunta esitti, että Oppilaskunnan kannatusyhdistys ottaisi museohankkeen vastuulleen, ja lopulta 19. lokakuuta 1975 museo perustettiin Reserviupseerikoulun johdon ja kannatusyhdistyksen yhteistyönä. Museo toimi aluksi Haminan Mannerheimintien varrella vanhassa päävartiossa. Tilat kävivät kuitenkin ajan mittaan ahtaiksi, ja vuonna 1996 museo siirrettiin Kadettikoulunkadulle sotilaskodin entisiin tiloihin.

Näyttelyt
---------

Museo esittelee reserviupseerikoulutusta, oppilaskuntaa ja reservin johtajien perinteitä aina vuodesta 1920 alkaen. Perusnäyttely kertoo ennen muuta upseerioppilaista palveluksessa ja vapaa-ajallakin vuosikymmenten varrella. Kesän 2008 erikoisnäyttelyssä esiteltiin reservin johtajuutta. Vuonna 2000 avatussa Pahkajärvi-hallissa on esillä koulutuskäytössä ollutta raskasta kalustoa.

Museon kokoelmiin kuuluu myös rynnäkkötykki *Aili*, joka on sijoitettu katokseen Reserviupseerikoulun pääportin eteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  RUK-museo *Kymenlaakson museo*.  Arkistoitu 13.6.2017. Viitattu 19.1.2018.
2. ↑  Reserviupseerikoulun museo uudistui.  *Helsingin Sanomat*, 21.5.1996, s. 14. Näköislehden aukeama (tilaajille).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **RUK-museo** Wikimedia Commonsissa

Suomen sotatieteelliset erikoismuseot (Aselajimuseot)

* Forum Marinum
* Hallinportin ilmailumuseo
* Ilmatorjuntamuseo
* Suomen Ilmavoimamuseo
* Suomen Jääkärimuseo
* Jalkaväkimuseo
* Lottamuseo
* Lylyn viestivarikon museo
* Maneesi
* Mobilia
* Panssarimuseo
* Pioneerimuseo
* Porilaismuseo
* Päämajamuseo
* Raatteen Portti
* Rajamuseo
* Rannikkotykistömuseo
* Ratsuväkimuseo
* RUK-museo
* Sotamuseo
* Sotilaslääketieteen museo
* Sukellusvene Vesikko
* Suojeluskunta- ja lottamuseo
* Taistelijan talo
* Suomen Tykistömuseo
* Viestimuseo


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: RUK-museo (Q5411474)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | sotahistoriallinen museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa yksikössä | Hamina |
|  |
| koordinaatit | 60°34′N 27°13′E﻿ / ﻿60.57°N 27.21°E﻿ / 60.57; 27.21 |
|  |
|  |

 |
**Rosenlewin Urheilijat-38** -seuran (RU-38) jääpallojaosto pelasi jääpallohistoriansa aikana Suomen korkeimmalla sarjatasolla yhden kauden, vuonna 1951. RU-38 lopetti jääpallotoimintansa vuonna 1954.

Historia
--------

Rosenlewin Urheilijat-38 eli RU-38 perustettiin Porissa 1938 Rosenlewin tehtaan urheiluseuraksi. Seuran syntyminen liittyy aikakauteen, jolloin suomalaiset suurteollisuusyritykset tukivat aktiivisesti työntekijöidensä urheilutoimintaa. Jääpallo oli yksi seuran monista lajeista ja seura osallistui ensimmäistä kertaa palloliiton sarjoihin jääpallon maakuntasarjaan 1945. Nousu Suomensarjaan tapahtui seuraavana kautena jääpallon maakuntasarjaan 1946, kun joukkue voitti maakuntasarjan Satakunnan lohkon.

Seura kuitenkin sijoittui Suomensarjan lohkonsa viimeiseksi vuonna 1947 ja putosi takaisin maakuntasarjaan. Kahden maakuntasarjakauden jälkeen RU-38 nousi takaisin Suomensarjaan kaudeksi 1950. Vuoden 1950 Suomensarjan länsilohkossa seura ei hävinnyt yhtään ottelua ja nousi lohkovoittajana mestaruussarjaan kaudeksi 1951. Seura jäi kuitenkin historiansa ainoana SM-sarjakautena oman lohkonsa viimeiseksi ja putosi takaisin Suomensarjaan. Mestaruussarjakautenaan RU-38 onnistui voittamaan yhden ottelun ja saamaan yhden tasapelipisteen.

Mestaruussarjasta putoamisen jälkeen seura oli lähellä nousua takaisin pääsarjaan vielä vuonna 1952. RU-38 jatkoi jääpallotoimintaansa putoamisen jälkeen vielä kolme vuotta ja suomensarjakausi 1954 jäi seuran jääpallohistorian viimeiseksi.

Jääpallotoiminnan lakkauttamisen jälkeen palloilulajeista RU-38:n ohjelmaan jäi edelleen jääkiekko ja jalkapallo. Koko seura jäi historiaan vuonna 1967, kun RU-38 lopetti toimintansa ja yhdisti jalkapallo ja jääkiekkotoimintansa Porin Karhujen kanssa. Yhdistymisen jälkeen seuran perinteitä jalkapallossa ja jääkiekossa jatkoi Porin Ässät.

Lähteet
-------

1. 1 2  Majasaari, Matti: *Pitkä laukaus*. Satakunnan Kirjateollisuus Oy, 1994. ISBN 951-95837-5-0.
2. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1945 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 15.10.2013. Viitattu 2.11.2014.
3. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1946 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 2.11.2014.
4. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1947 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 16.10.2013. Viitattu 2.11.2014.
5. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1948 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 16.10.2013. Viitattu 2.11.2014.
6. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1949 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 2.11.2014.
7. ↑  Anttinen, Pekka & Hoppu, Tuomas: *Vuosisata jääpalloa*. Multiprint Oulu, 2011.
8. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1950 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 2.11.2014.
9. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1951 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 2.11.2014.
10. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1952 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 16.10.2013. Viitattu 2.11.2014.
11. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1953 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 2.11.2014.
12. ↑  Suomen Palloliiton toimintakertomus 1954 (pdf) *urheilumuseo.fi*.  Arkistoitu 16.10.2013. Viitattu 2.11.2014.
Richard Appel
**Richard Appel** (s. 21. toukokuuta 1963 New York) on yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja ja -tuottaja. Hän on tehnyt animoituja tilannekomediasarjoja *Simpsonit*, *Kukkulan kuningas*, *Family Guy*, *American Dad!* ja *The Cleveland Show*.

Appel on alkuperäiseltä koulutukseltaan lakimies. Hän työskenteli *Simpsonien* käsikirjoittajana sarjan 6.–9. tuotantokausilla vuosina 1994–1997 ja kirjoitti sarjaan kuusi jaksoa. Hän loi sarjaan Mona Simpson -hahmon, jonka hän nimesi vaimonsa, kirjailija Mona Simpsonin mukaan. Sen jälkeen Appel on ollut *Kukkulan kuninkaan* vastaavana tuottajana (showrunner) 1997–2001, *Family Guyn* tuottajana (co-executive producer) vuodesta 2008 ja *American Dad!* -sarjan tuottajana (executive producer) 2008–2009. Hän kehitti *The Cleveland Show* -sarjan yhdessä Seth MacFarlanen ja Mike Henryn kanssa ja oli siinä sekä showrunner että executive producer yhdessä Henryn kanssa.

Appel on ollut myös tuottajana *The Bernie Mac Show* -sarjassa (ei animaatio) ja näytellyt elokuvassa *I Heart Huckabees*.

Lähteet
-------

1. ↑  Richard Appel *Rotten Tomatoes*. Viitattu 21.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

Richard Appel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Risto Mäenpää** (15. heinäkuuta 1917 Karkku – 2. joulukuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen insinööri, rakennusneuvos ja Suomen ensimmäisen sähköalan suunnittelutoimiston perustaja.

Mäenpää kävi Helsingin normaalilyseota mutta joutui lopettamaan taloudellisista syistä koulun keskikoulun jälkeen. Hän valmistui sähköinsinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta 1945. Mäenpää perusti 1948 Suomen ensimmäisen sähkösuunnittelutoimiston, *Insinööritoimisto Risto Mäenpään* ja johti toimistoa 40 vuoden ajan. Yksi toimiston erikoisaloista oli teatteritekniikan suunnittelu ja Mäenpää toimi valaistuskonsulttina myös ulkomailla Lintzin ja Leningradin konserttitaloissa. Muita toimiston erikoisaloja olivat turvallisuusjärjestelmien ja viljavarastojen ohjausjärjestelnien suunnittelu.

Mäenpää oli myös opettajana ja luennoitsijana eri oppilaitoksissa, muun muassa Teknillisessä korkeakoulussa. Hän kirjoitti artikkeleita ja osallistui tekniikan alan kirjojen tekemiseen.

Mäenpään kuoltua perustettiin hänen testamenttinsa perusteella vuonna 2009 teknisten alojen opiskelua, opetusta ja tutkimustyötä tukeva *Risto Mäenpään Säätiö*.

Lähteet
-------

1. ↑  Risto Mäenpää, Helsingin Sanomat Muistot 2.12.2006
2. 1 2 3 4  Risto Mäenpään Säätiö sivut : Säätiön perustaja Risto Mäenpää

Aiheesta muualla
----------------

* Risto Mäenpään Säätiön sivut
Pääministeri Trygve Bratteli.
**Brattelin I hallitus** oli Norjan hallitus 17. maaliskuuta 1971 – 18. lokakuuta 1972. Se oli Työväenpuolueesta koostunut vähemmistöhallitus. Hallitus erosi, kun norjalaiset olivat kansanäänestyksessä äänestäneet EY-jäsenyyttä vastaan.

Ministerit
----------

**Pääministeri**

* Trygve Bratteli

**Ulkoministeri**

* Andreas Cappelen

**Palkka- ja hintaministeri**

* Olav Gjærevoll

**Ympäristöministeri**

* Olav Gjærevoll 8.5.1972–18.10.1972

**Oikeusministeri**

* Oddvar Berrefjord

**Maatalousministeri**

* Thorstein Treholt

**Elinkeinoministeri**

* Finn Lied

**Sosiaaliministeri**

* Odd Højdahl

**Perhe- ja kuluttajaministeri**

* Inger Louise Valle

**Valtiovarainministeri**

* Ragnar Christiansen

**Ulkomaankauppa- ja merenkulkuministeri**

* Per Kleppe

**Kalastusministeri**

* Knut Hoem 17.3.1971–24.1.1972
* Magnus Andersen 24.1.1972–18.10.1972

**Kunta- ja työministeri**

* Odvar Nordli

**Kirkko- ja opetusministeri**

* Bjartmar Gjerde

**Puolustusministeri**

* Alv Fostervoll

**Liikenne- ja viestintäministeri**

* Reiulf Steen

Lähteet
-------

1. ↑  Trygve Brattelis første regjering *Regjeringen.no*. Viitattu 18.3.2023. (norjaksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Bortenin hallitus** | **Norjan hallitus**1971–1972 | Seuraaja:**Korvaldin hallitus** |
**Rigmor** on naisen etunimi, jonka alkuperästä on erilaisia käsityksiä. Se voi perustua sanoihin *rig* (rikas) ja *mor* (äiti). Toisaalta on esitetty, että nimi olisi tanskalaistunut muoto saksalaisesta nimestä Rikmod, jonka alkuosa tarkoittaa mahtavaa ja loppuosa mieltä. On myös arveltu Rigmorin liittyvän saksalaiseen miehennimeen Richmar. Tällöin nimen merkitys olisi *kuuluisa, loistava hallitsija*. Tämä voisi olla nimen sisältö myös, jos pitää paikkansa arvelu, jonka mukaan nimi on kelttiläistä alkuperää. Rigmor on välittynyt tanskalaisilta ruotsalaisille ja sitä kautta Suomen ruotsinkielisten käyttöön. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu hieman alle 200 henkilölle. Rigmorin nimipäivä on Suomen ruotsinkielisessä nimipäiväkalenterissa 8. helmikuuta.

Tunnettuja Rigmoreja
--------------------

* Rigmor Aasrud (s. 1960), norjalainen työväenpuolueen poliitikko ja ministeri

Lähteet
-------

1. ↑  Nimipalvelu Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 8.2.2021.
2. ↑  Kustaa Vilkuna: *Etunimet*, s. 193. Pirjo Mikkosen toimittama 5. painos. Otava, 2005. ISBN 951-1-18892-5.
**Nurmirousku** (*Lactarius flexuosus*) on nimensä mukaisesti erityisesti nurmikoilla tiiviinä tuppaina kasvava harmahtavan vaaleanpunertava rouskulaji. Nurmirousku kelpaa ryöpättynä syötäväksi, mutta on kirpeän makuinen eikä näin mikään herkullinen ruokasieni.

Tuntomerkit
-----------

Nurmirouskun jalka ja heltat.
Nurmirouskun 5–15 cm leveä lakki on violetin tai ruskehtavan harmaa, ja siinä on usein selviä tummempia vyöhykkeitä tai laikkuja. Lakki on pinnaltaan kuiva, usein epäsäännöllisen muotoinen ja mutkalaitainen sekä aluksi kupera, myöhemmin laakeneva ja tyypillisesti keskeltä hieman kuopalla. Nurmirouskujen lakit ovat useinkin kasvaneet kiinni toisiinsa. Heltat ovat tasatyviset, paksut, hyvin harvassa ja kellertävän valkeat. Maitiaisneste on pysyvästi valkoista ja erittäin kirpeää. Jalka on lyhyt (3–5 cm), paksu (1–3 cm), vaalean violetinharmaa, kova, täyteinen ja tyveen suippeneva. Malto on vaaleaa ja esimerkiksi jalkaa puristamalla sen voi huomata olevan varsin kovaa. Tuoksu on heikon hapokas, maku on tuoreena polttavan kirpeä.

### Samankaltaisia lajeja

Nurmirouskun lähin sukulainen on rusonurmirousku (*Lactarius roseozonatus*), josta sen erottaa vain mikroskoopilla. Nurmirouskua erehdytään joskus luulemaan ruokasienenä huomattavasti arvokkaammaksi haaparouskuksi. Haaparouskun jalka on pitempi ja ontto, heltat ovat tiheämmässä, malto on pehmeämpää ja lakki on tahmea tai limainen. Nurmirousku on helppo erottaa lievästi myrkyllisestä lakritsirouskusta, sillä lakritsirouskun maitiaisneste on vesikirkasta ja sen tuoksu on lakritsimainen.

Kasvuaika ja -paikka
--------------------

Nurmirousku kasvaa heinä-syyskuussa nurmikoilla, puistoissa, metsäniityillä, metsäteillä, lehdoissa ja sekametsissäkin. Nurmirousku on koivun ja mahdollisesti myös männyn mykorritsasieni. Se on yleinen Etelä-Suomessa, mutta harvinaistuu pohjoista myöten. Pohjoisin löytö on tehty Kolarin korkeudelta.

Käyttö ravintona
----------------

Nurmirousku kelpaa syötäväksi noin kymmenen minuutin ryöppäyksen jälkeen. Se on kuitenkin pitkänkin ryöppäyksen jälkeen melko kirpeä, joten se on ruokasienenä sangen vähäarvoinen. Nurmirousku sopii suolattuna sekasieneksi vaikkapa muiden rouskujen kanssa.

Lähteet
-------

* Eviran tietoa rouskuista (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Nurmirousku *Pinkka*.  Arkistoitu 11.9.2016. Viitattu 29.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* LuontoPortti: Nurmirousku (*Lactarius flexuosus*)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1894183
* Wikispecies: Lactarius flexuosus
* BioLib: 336328
* CoL: 3RRTW
* Fungorum: 221453
* GBIF: 3358186
* iNaturalist: 477045
* IRMNG: 11044242
* MycoBank: 221453
* NatureServe: 2.1085925
* NBN: NHMSYS0001486038
* NCBI: 376689
* Open Tree of Life: 260717

 |

 |
**Alma Jalava** (o.s. **Floman**, 1. marraskuuta 1855 Viipuri – 8. elokuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen yhteiskunnallinen ja järjestövaikuttaja.

Jalavan vanhemmat olivat hovioikeudenneuvos Henrik Fabian Floman ja Sofia Schildt. Kun Jalava avioitui 1875 lehtori, kirjailija Antti Jalavan kanssa, heidän kodistaan muodostui kansallisen sivistystyön toimintaympäristö. Jalava toimi vuodesta 1884 lähtien perustajajäsenenä näkyvästi Suomen Naisyhdistyksessä, erityisesti kasvitarhojen hoitamiseen liittyvässä opetustyössä, mutta hoitaen lisäksi yhdistyksen perustamaa nuorisokirjastoa. Hän työskenteli myös vähävaraisten ja sairaiden lasten huollon hyväksi. 

Jalavien tytär Ilona Jalava tuli tunnetuksi suomalaisen kirjontaompelun kehittäjänä ja julkaisi useiden käsityökirjojen ohella elämäkerran isästään Antti Jalavasta.

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivut 334-335.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Risto Veikko Tapio Meronen** (s. 17. elokuuta 1945 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen nyrkkeilijä ja nyrkkeilyvalmentaja.

"Ripa" Meronen edusti Suomea Méxicon 1968 olympialaisten höyhensarjassa (alle 57 kg). Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella neuvostoliittolaiselle Valeri Plotnikoville tuomariäänin 0–5. Bukarestin EM-kilpailuissa 1969 Meronen voitti kevyessä sarjassa (alle 60 kg) espanjalaisen Jose Setieun pistein 5–0 mutta hävisi seuraavassa ottelussaan puolalaiselle Ryszard Petekille pistein 0–5. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Meronen saavutti pronssia vuonna 1965.

Seuratasolla Meronen edusti Viipurin Nyrkkeilijöitä ja Tapanilan Erää. Hän voitti Suomen mestaruuden 57 kilogramman sarjassa vuonna 1965 sekä saavutti 60-kiloisissa SM-pronssia vuonna 1966 ja SM-hopeaa vuonna 1967. Hän otteli ammattilaisena kolme ottelua vuosina 1969–1972 ja voitti niistä jokaisen. Myöhemmin hän on toiminut valmentajana muun muassa Barcelonan 1992 olympialaisissa sekä nyrkkeilykilpailujen tv-kommentaattorina.

Risto Merosen veljet Kari ja Erkki Meronen olivat myös arvokisa- ja ammattilaisnyrkkeilijöitä.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 202. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
* Lounasheimo, Ilmo: *Kehän sankarit*, s. 748, 772. WSOY, 1987. ISBN 951-0-13981-5.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Siukonen, s. 202
2. ↑  Lounasheimo, s. 748
3. ↑  Lounasheimo, s. 772
**Risto Leppänen** (13. helmikuuta 1926 Kuopio – 17. helmikuuta 2001 Lahti) oli suomalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan lahtelaisia 1950-luvun kaupunkimaisemia kuvaavista tauluistaan.

Leppänen kuului lahtelaiseen niin kutsuttuun Pentti Melasen koulukuntaan, jonka taiteilijoiden tyyliä Ulla Aartomaa kuvaa Marraskuun ryhmän ja cézannelaisen jälkikubismin yhdistelmäksi. Muita Melasen koulukuntaan kuuluvia lahtelaisia taidemaalareita olivat esimerkiksi Kosti Ahonen, Paavo Sarelli ja Kaija Ikävalko.

Uudenvuoden taulut
------------------

Leppäsellä oli tapana kilpailla muiden lahtelaisten taidemaalarien kanssa siitä, kuka maalaa vuoden ensimmäisen taulun. Joka uudenvuoden yö Leppänen lähti Terttu-vaimonsa kanssa ateljeehen maalaamaan teosta, jonka tuli sääntöjen mukaan tulla kerralla valmiiksi. Näiden maalausten maalaamiseen kului yleensä noin 4–5 tuntia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aartomaa, Niskanen. "*Kaupunkinäkymiä ja ateljeekuvia 1950-luvun Lahdessa: Risto Leppänen 1926-2001*", Lahden taidemuseo/julistemuseo, Hollola, 2003. ISBN 951-96799-7-9
2. ↑  Hotti, Tiina (toim.). "Hienoja harvinaisuuksia", Uusi Lahti, 10.4.2013, s. 19.

Aiheesta muualla
----------------

* Leppäsen maalauksia Lahden taiteilijaseuran sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
* Lahen uutisia: Tarmo Virtasen kirjoitus Leppäsen näyttelystä Galleria Aila Seppälässä

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Iida Annastiina Ketola-Korppila** (s. 1990) on suomalainen mediapersoona, kampaamoyrittäjä ja radiojuontaja. 

Iida Ketolan ura alkoi kesäkuussa 2009 MTV:n *Rantalentis*-ohjelman juontajana. Syksyllä 2009 hän osallistui Subilla nähtyyn *Big Brother* -ohjelmaan. Sen jälkeen hän on esiintynyt useissa TV-formaateissa ja ollut usean lehden kannessa.

Vuonna 2012 Ketola osallistui *Viidakon tähtöset* -sarjan ensimmäiselle tuotantokaudelle. Ketola on osallistunut myös julkkiksena *Kaksi julkkista ja yhdet häät* -ohjelmaan vuonna 2013 sekä *Starat lastenvahteina* -ohjelmaan. Ketola esiintyy myös Suomen rikoshistorian ratkaisemattomia rikoksia esittelevässä *Ratkaisematon tapaus Suomi* -tv-sarjan jaksossa, jossa hän kertoo tulleensa joulukuussa 2019 taksinkuljettajan raiskaamaksi matkallaan kotiinsa.

Ketola avioitui mediapersoona Renne Korppilan kanssa vappuna 2016. Pari erosi vuonna 2021.  Vuonna 2015 he tekivät yhteistä aamuradio-showta NRJ:llä, ja elokuussa 2016 he alkoivat juontaa uutta ohjelmaa Sanoman radiokanavien suoratoistopalvelu Suplassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Iida Ketola teki hieman kyseenalaisen ennätyksen: Voihan v….! *como*. Viitattu 3.12.2015.
2. ↑  Avoimessa suhteessa olevat Iida Ketola ja Renne jakoivat rakkausvinkkejä tv:ssä 2013 – "Ollaan molemmat haluttu hirveen erilaisia asioita" *Ilta-Sanomat*.  Arkistoitu 14.12.2015. Viitattu 3.12.2015.
3. ↑  Iida Ketola kertoo tv:ssä hyytävistä tapahtumista – taksikuski raiskasi kesken automatkan *www.iltalehti.fi*. Viitattu 29.9.2022.
4. ↑  Vastanaineet Iida ja Renne Korppila: "Häämatka varattiin jo ennen kuin koko häitä mietittiin" *www.iltalehti.fi*. Viitattu 27.5.2016. fi-FI
5. ↑  Avioero! Iida ja Renne Korppilan viiden vuoden avioliitto päättyi *Iltalehti.fi*. Viitattu 19.6.2021.
6. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
7. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Iida Ketolan blogi Iltalehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)
* Twitter-tili
**Pikkalan riemukaari** (ruots. *Pickala äreport*) eli **Kabanovin riemukaari** on Siuntion Pikkalassa sijaitseva riemukaari, joka on rakennettu silloiselle Porkkalan vuokra-alueelle Neuvostoliiton toimesta. Neuvostoliittolaiset rakensivat yli toistakymmentä riemukaarta Porkkalan alueelle, mutta Pikkalan riemukaari on ainoa, joka on säilynyt jäljellä. Riemukaari on rakenteeltaan metallinen ja maalattu punaisella, sinisellä ja kultaisella maalilla.

Riemukaarten läpi Neuvostoliiton sotilaat marssivat muun muassa urheilukisoihin tai paraateihin.

Pikkalan riemukaari sijaitsee niin kutsutun Kabanovin tykkitien varrella lähellä Pikkalan kartanoa. Kartano toimi Porkkalan vuokra-aikana asuntona kahdellekymmenelle neuvostoliittolaiselle ruokakunnalle. Tykkitie ja riemukaari ovat saaneet nimensä Porkkalan viimeisen neuvostoliittolaisen komentajan, kenraaliluutnantti Sergei Kabanovin mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Palautuksesta 60 vuotta - Bunkkerit ja riemukaari muistuttavat yhä Neuvostoliiton Porkkalasta *www.iltalehti.fi*. Viitattu 16.4.2021.
2. 1 2  Pieni pala Neuvostoliittoa *ts.fi*.  15.1.2006. Viitattu 16.4.2021.
3. ↑  Porkkalan miehitysvallan riemukaari kunnostettiin *Helsingin Sanomat*.  20.9.1995. Viitattu 16.4.2021.
4. ↑  Pikkala *www.siuntio.fi*. Viitattu 16.4.2021.
**Iida Ranne** (28. syyskuuta 1995) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut pesäpalloilija. Hän pelasi koko uransa Raumalla Feran ja Lukon joukkueissa. Kausilla 2013 ja 2014 hän pelasi myös lainapelaajana Laitilan Jyskeen naisten Ykköspesisjoukkueessa. Ranne nousi kaudeksi 2014 naisten superpesisjoukkueen mukaan ja aloitti uransa lupaavasti tuoden 20 ottelussa 17 juoksua ja keräten 30 kärkilyöntipistettä. Talvella 2014 hän juhli joukkueensa kanssa tyttöjen Halli-SM-kultaa

Iida Ranne (28. syyskuuta 1995) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut pesäpalloilija. Hän pelasi koko uransa Raumalla Feran ja Lukon joukkueissa. Kausilla 2003 ja 2004 hän pelasi myös lainapelaajana Laitilan Jyskeen naisten Ykköspesisjoukkueessa. Ranne nousi kaudeksi 2004 naisten superpesisjoukkueen mukaan ja aloitti uransa lupaavasti tuoden 20 ottelussa 17 juoksua ja keräten 30 kärkilyöntipistettä. Kausi 2004 jäi lopulta hänen uransa viimeiseksi. Kaudella 2005 hän ei pelannut. Hän teki syksyllä 2005 sopimuksen Mansen kanssa kaudesta 2006, mutta ei lopulta pystynyt pelaamaan.

Ranne on joukkueensa kanssa juhlinut kolme kertaa tyttöjen Halli-SM-kultaa. 

Ranne pelasi naisten Superpesiksessä etenijäjokerina.

Lähteet
-------

1. ↑  M Rasilainen: Tilastot 2014 *www.mrasilainen.com*. Viitattu 14.7.2022.
2. ↑  Pesiksen Maailma *www.pesiksenmaailma.fi*. Viitattu 14.7.2022.
3. ↑  Iida Ranne pelaa ensi kaudella Mansen Räpsässä *LS24*.  25.8.2015. Viitattu 14.7.2022.
4. ↑  Seuran esittely *Fera, Rauma*. Viitattu 14.7.2022.
**Pikkjärv**  (myös *Kaarepere Pikkjärv*) on Virossa Jõgevamaan Jõgevan kunnassa sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 56 hehtaaria ja se on 2,0 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. 
Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 56,0 metriä mpy. Kaharoja, joka on padottu, laskee järven luoteispäähän. Samaan päähän laskee myös läpi järven virtaava Nava oja, jolla on myös patoallas (Pikkjärve paisjärv) hieman ylempänä. Koska Pikkjärv jää kahden mäenharjanteen väliin, ei muita merkittäviä ojia ole. Nava oja virtaa samaan suuntaan 7 kilometriä, missä se laskee Raigastveren järveen. Järven valuma-alueen laajuus on 24,6 neliökilometriä.

Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 2,3 metriä ja suurin syvyys 3,7 metriä. Järven tilavuudeksi on arvioitu 0,00135 kuutiokilometriä eli 1,35 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 4,7 kilometriä ja rinteiden yläpuolella on peltomaata. Rannat ovat jyrkkiä ja rannat ovat metsäiset. Järven ohittaa lounaassa Tarton ja Jõgevan välinen maantie.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. *Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)*) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei mataluutensa vuoksi lämpötilakerrostu (vir. *keskmise karedusega kihistumata veega järv*).

Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (vir. *makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv*, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia.

Luontoarvoja
------------

Järvessä elää särki, ahven, hauki, lahna, suutari, ruutana ja allikkosalakka.

* Nava ojan patojärven nimi on myös Kaarepere paisjärvNava ojan patojärven nimi on myös Kaarepere paisjärv

Lähteet
-------

1. ↑  *Estonian Environmental Register*View and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3 4 5 6  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 31.3.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3  Keskkonnaregister: Pikkjärv (Kaarepere) (vee2056900) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 31.3.2017. (viroksi)
4. ↑  Eesti Entsüklopeedia: Pikkjärv (Kaarepere)(viroksi), viitattu 3.4.2917
**Auno Lyytos Halonen** (19. heinäkuuta 1887 Kemi – 7. helmikuuta 1951) oli suomalainen virkamies ja tullihallituksen pääjohtaja.

Halosen vanhemmat olivat kemiläinen kauppias Daniel Halonen ja Amanda Margareta o.s. Lumpus. Hän pääsi ylioppilaaksi Kemin suomalaisesta yhteiskoulusta 1907 ja kävi sitten Suomen Liikemiesten Kauppaopiston. Hän oli puolen vuoden ajan opiston stipendillä opiskelemassa puutavarakauppaa ja englannin kieltä Lontoossa. Suomeen palattuaan Halonen suoritti ylemmän hallintotutkinnon Helsingin yliopistossa 1914.

Halonen oli Kokkolan tullikamarissa konttorikirjurina ja sen jälkeen tullipäällysmiehenä ja liikkuvana apulaistullitarkastajana. Vuonna 1925 hänestä tuli Helsingin tullikamarin apulaistarkastaja, vuonna 1926 tullihallituksen tariffiosaston johtaja ja sen jälkeen valtiovarainministeriön esittelijäneuvos sekä tulli- ja valmisteveroasianosaston päällikkö. Tullihallituksen pääjohtajana Halonen oli 1945–1951.

Auno Halonen oli naimisissa Lea Raakel Margit Höglundin kanssa. Heidän poikansa oli Turun yliopiston virusopin professori Pekka Halonen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kemin lyseon seniorit : Elämäntarinoita : Auno Halonen (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Kansaneläkelaitoksen henkilökortit -arkisto : Vuosina 1950-1958 kuolleiden henkilöiden hakemistokortit
3. ↑  Turun yliopisto Kliinisen virologian tutkimusrahasto - Virusopin professori Pekka Halonen kehitti laitoksestaan kansainvälisen (Arkistoitu – Internet Archive)
Laskettavuuden teoriassa esitetään useita toisiaan lähellä olevia termejä, jotka kuvaavat minkä tahansa tietokonejärjestelmän eli laskennallisen järjestelmän suorittamisen rajoja ("computational power"). Erilaisia tarkasteltavia järjestelmiä ovat muun muassa abstraktit koneet, virtuaalikoneet ja ohjelmointikielet. Määritelmiä:

Turing-vahvuus (Turing-powerful)
Järjestelmä, joka voi "laskea" eli suorittaa minkä tahansa Turing-laskettavan funktion kutsutaan *Turing-vahvaksi* (engl. *Turing-powerful*).
Turing-täydellisyys (Turing-complete)
Järjestelmä on *Turing-täydellinen* (engl. *Turing-complete*), jos järjestelmä voi simuloida universaalia Turingin konetta.
Turing-yhteensopivuus (Turing equivalence)
Turing-vahvaa järjestelmää kutsutaan *Turing-yhteensopivaksi* jos jokainen funktio, jonka se voi suorittaa, on myös Turing-vahva. Toisin sanoen, se laskee täsmälleen kaikki saman luokan funktiot, jotka Turing-konekin tekee. Vastaavasti Turing-yhteensopiva kone on sellainen, joka voi simuloida universaalia Turingin konetta tai jota universaali Turing-kone voi simuloida. Laskennan perusväittämässä, ns. Churchin–Turingin teesissä, on esitetty, että kaikki tunnetut Turing-vahvat järjestelmät ovat myös Turing-yhteensopivia.
Laskennallinen universaalius
Järjestelmän sanotaan olevan universaali tiettyyn järjestelmien muodostamaan ryhmään nähden, jos se voi suorittaa jokaisen näiden järjestelmien funktion (tai voi simuloida näitä järjestelmiä).

Katso myös
----------

* Chomskyn hierarkia

Kirjallisuutta
--------------

* Brainerd, W.S. & Landweber, L. H. (1974), *Theory of Computation*, Wiley.
* Herken, Rolf (toim.): *The Universal Turing Machine: A Half-Century Survey* (1995), Springer Verlag.

Aiheesta muualla
----------------

* Giles, Jim: Simplest 'universal computer' wins student $25,000, *New Scientist*, 24. lokakuuta 2007. (englanniksi)
* Turing-täydellisyys C2-wikissä (englanniksi)
**Stephen Newbold** (s. 5. elokuuta 1994) on bahamalainen pikajuoksija. Hän kilpailee Floridan yliopiston joukkueessa.

Newbold karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä Monctonin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Saman vuoden nuorten olympialaisissa Singaporessa hän oli 400 metrin aitajuoksun B-finaalissa kolmas. Hän voitti Lillen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011 kultaa 200 metrin juoksussa ajalla 20,89.

Newbold sai varoituksen jäätyään kiinni kannabiksen käytöstä huhtikuussa 2016 otetussa dopingtestissä. Hän juoksi saman vuoden Rio de Janeiron olympialaisissa 4 × 400 metrin viestin alkuerissä. Loppukilpailussa Bahama saavutti toisella kokoonpanolla pronssia. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän juoksi kolmannen osuuden Bahaman hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

### Ulkoradat

| *Laji* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 200m | 20,89 | Villeneuve d'Ascq | 10. heinäkuuta 2011 |
| 400 m | 45,80 | Nassau | 25. kesäkuuta 2016 |
| 400 m aj | 52,75 | George Town | 4, huhtikuuta 2010 |

### Sisäradat

| *Laji* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 200 m | 20,90 | Blacksburg | 23. helmikuuta 2013 |
| 400 m | 46,98 | Blacksburg | 22. helmikuuta 2013 |

Lähteet ja huomautukset
-----------------------

1. ↑  juoksi vain alkuerissä
2. 1 2 3 4 5  Stephen Newbold Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Tampereen teknillisen yliopiston ylioppilaskunta** (TTYY) oli Tampereen teknillisessä yliopistossa opiskelevien perustutkinto-opiskelijoiden edunvalvontajärjestö. Tampereen teknillisen yliopiston ja Tampereen yliopiston yhdistyttyä sen virallisia tehtäviä ja velvoitteita jatkaa Tampereen ylioppilaskunta. Erityisesti teekkarikulttuuria vaaliva uusi yhdistys on Tampereen teekkarit ry.

Historia
--------

Teknillisen korkeakoulun Tampereen sivukorkeakoulun aloitettua toimintansa vuonna 1965 alkoi myös Tampereen teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta toiminta, vaikkakin ilman virallista asemaa. Vuodesta 1965 lasketaan myös ylioppilaskunnan ikä. Sivukorkeakoulun toiminnan aikana Tampereen teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnalle pyrittiin saamaan virallisempi asema perustamalla rinnalle Tampereen Teekkarit -yhdistys. Ylioppilaskunta on virallisesti perustettu itse yliopiston tavoin 1972. Se fuusioitui vuoden 2019 alussa Tampereen yliopiston ylioppilaskunnan kanssa Tampereen ylioppilaskunnaksi.

Jäsenet ja toiminta
-------------------

Ylioppilaskuntaan kuului noin 7 600 teekkaria. TTYY:n piirissä toimi noin 90 erilaista alayhdistystä. Liikuntatoiminnasta vastasi erikseen Teekkareiden Urheilu- ja Voimailukerho, TUrVoKe ry. Ylioppilaskunnan tunnetuin omistus oli talkoovoimin rakennettu Teekkarisauna Mörrimöykky.

Ylioppilaskunnan ylintä päätösvaltaa käyttää 35-henkinen edustajisto, joka valittiin opiskelijoiden keskuudesta kaksivuotiskaudeksi. Toimivaltaa ylioppilaskunnassa käytti hallitus sekä sihteeristö.

Ylioppilaskunnan merkki
-----------------------

Ylioppilaskunnan virallisessa merkissä 12-hampaisen hammaspyörän päällä lepää vasara, joka on mukailtu Tampereen kaupungin vaakunassa olevasta vasarasta. Merkki on väriltään punainen, taustaväri on valkoinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Organisaatio TTYY.  Arkistoitu 29.3.2016. Viitattu 22.1.2018.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* TTYY verkossa

Suomen ylioppilaskunnat

|  |  |
| --- | --- |
| Nykyiset | AYY (Aalto-yliopisto) · HYY (Helsingin yliopisto) · ISYY (Itä-Suomen yliopisto) · JYY (Jyväskylän yliopisto) · LYY (Lapin yliopisto) · LTKY (Lappeenrannan teknillinen yliopisto) · OYY (Oulun yliopisto) · SHS (Svenska Handelshögskolan) · TaiYo (Taideyliopisto) · TREY (Tampere) · TYY (Turku) · VYY (Vaasan yliopisto) · ÅAS (Åbo Akademis) |
| Entiset | KY (Helsingin kauppakorkeakoulu) · JoYY (Joensuun yliopisto) · KYY (Kuopion yliopisto) · KUVYO (Kuvataideakatemia) · TOKYO (Taideteollinen korkeakoulu)  · TTYY (Tampereen teknillinen yliopisto) · Tamy (Tampereen yliopisto) · TeYo (Teatterikorkeakoulu) · TKY (Teknillisen korkeakoulu) · TuKY (Turun kauppakorkeakoulu) · SAY (Sibelius-Akatemia) |