recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Thomas Lange** (s. 27. helmikuuta 1964 Eisleben, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen soudun olympiavoittaja ja maailmanmestari 1980–1990-luvuilta.

Lange voitti Uwe Heppnerin kanssa pariairokaksikon maailmanmestaruuden Duisburgissa 1983 ja Hazewinkelissä 1985. Kööpenhaminassa 1987 hän voitti yksikkösoudun maailmanmestaruuden ennen lajin aiempia hallitsijoita Peter-Michael Kolbea ja Pertti Karppista. Soulin olympialaisissa 1988 hän voitti yksikön olympiakultaa lähes viiden sekunnin erolla Kolbeen. Hän voitti DDR:n edustajana vielä yksikön maailmanmestaruuden Bledissä 1989 ja sai Stefan Ullrichin kanssa MM-hopeaa pariairokaksikossa Lake Barringtonissa 1990. 

Lange saavutti yhdistyneen Saksan joukkueessa yksikön maailmanmestaruuden Wienissä 1991. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän voitti toistamiseen yksikön olympiakultaa kukistettuaan toiseksi sijoittuneen Václav Chalupan runsaalla puolellatoista sekunnilla. Račicen MM-kilpailuissa 1993 ja Atlantan olympialaisissa 1996 hän sai yksikössä pronssia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Thomas Lange *sports-reference.com*.  Arkistoitu 29.5.2009. Viitattu 25.8.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Rowing World Championships Men: Double Sculls *sports123.com*. Viitattu 25.8.2010. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Rowing World Championships Men: Single Sculls *sports123.com*. Viitattu 25.8.2010. (englanniksi)
4. ↑  Rowing at the 1988 Seoul Summer Games: Men's Single Sculls Final *sports-reference.com*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 25.8.2010. (englanniksi)
5. ↑  Rowing at the 1992 Barcelona Summer Games: Men's Single Sculls Final *sports-reference.com*.  Arkistoitu 14.11.2012. Viitattu 25.8.2010. (englanniksi)

  

Miesten yksikkösoudun olympiavoittajat
1900: Hermann Barrelet | 1904: Frank Greer | 1906: Gaston Delaplane | 1908: Harry Blackstaffe | 1912: William Kinnear | 1920: John Kelly | 1924: Jack Beresford | 1928: Henry Pearce | 1932: Henry Pearce | 1936: Gustav Schäfer | 1948: Mervyn Wood | 1952: Juri Tjukalov | 1956: Vjatšeslav Ivanov | 1960: Vjatšeslav Ivanov | 1964: Vjatšeslav Ivanov | 1968: Henri Jan Wienese | 1972: Juri Malyšev | 1976: Pertti Karppinen | 1980: Pertti Karppinen | 1984: Pertti Karppinen | 1988: Thomas Lange | 1992: Thomas Lange | 1996: Xeno Müller | 2000: Rob Waddell | 2004: Olaf Tufte | 2008: Olaf Tufte | 2012: Mahé Drysdale | 2016: Mahé Drysdale | 2020: Stéfanos Ntoúskos
**The Canadian Press** (ransk. *La Presse canadienne*) on Kanadan tunnetuin ja merkittävin uutis- ja tietotoimisto. Se on perustettu vuonna 1910 ja on maansa suurin uutistoimisto. Yhtiön kotipaikka on Toronto. Tämän lisäksi tietotoimistolla on aluetoimistoja myös 12 muulla paikkakunnalla Kanadassa ja yksi toimisto Yhdysvaltain pääkaupunki Washingtonissa. Sen ulkomailta välittämästä uutisaineistosta valtaosa tulee yhdysvaltalaiselta Associated Pressiltä ja brittiläiseltä Reutersilta. 

Yhtiö toimi perustamisensa jälkeen aluksi Associated Press (AP) uutisten jakajana kanadalaisille viestimille. Oma uutistuotanto aloitettiin 1917, kun ensimmäisessä maailmansodassa palvelleilta kanadalaisjoukoilta haluttiin uutisia kotimaahan. Ranskankielinen palvelu käynnistettiin 1951. Radiolähetysten uutispalvelut pantiin alulle 1954, äänituotanto 1960-luvalla ja verkkouutiset (newscasts) vuonna 1979. Internet otettiin käyttöön englanninkielisten raporttien jakelussa 1997. Ranskankielinen internetpalvelu käynnistyi seuraavana vuonna.

Tietotoimisto on yksityisesti omistettu. Sen takana on kolmen Kanadan keskeisimpiin kuuluvaa mediataloa: Square Victoria Communications Group (Power Corporation of Canada:n tytäryhtiö ja La Presseä julkaisevan Gesca Ltéen emoyhtiö), Torstar Corporation (tytäryhtiönsä Torstar Holdings Inc:in välityksellä ja The Globe and Mail.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Company Overview of The Canadian Press Ltd. (myös välilehti People) bloomberg.com. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
2. 1 2  Bureaus and offices The Canadian Press, thecanadianpress.com. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
3. 1 2  About Us The Canadian Press, thecanadianpress.com. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
4. 1 2  New beginning for a vital Canadian institution  26.11.2010. The Canadian Press, thecanadianpress.com. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
5. 1 2 3 4  Klaus Pohle & Jessica Potter: Arkistoitu kopioCanadian Press  8.8.2010. thecanadianencyclopedia.com.  Arkistoitu 27.2.2014. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
6. ↑  Canada profile - Media (BBC:n maakatsaus Kanadasta: Media) *bbc.com*.  10.5.2016. Viitattu 12.7.2017. (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee vanhentunutta fysikaalista teoriaa. Taidehistorian käsitteestä kerrotaan artikkelissa Tyhjän tilan kammo.*
**Tyhjyyden kammo** (lat. *horror vacui*) on Aristoteleen esittämä fysikaalinen teoria, jonka mukaan luonnossa ei voi esiintyä tyhjiötä. Aristoteles esitti teoriansa teoksensa *Fysiikka* neljännessä kirjassa.

Jo ennen Aristotelesta kreikkalaiset filosofit olivat esittäneet eriäviä käsityksiä siitä, voiko luonnossa esiintyä tyhjää tilaa. Eräät Parmenideen seuraajat selittivät, että tyhjä on "ei-oleva", eikä mikään osa siitä, mikä *on*, voi olla *ei-oleva*, minkä vuoksi tyhjä tila oli looginen mahdottomuus. Tätä päätelmää tuki myös havainto, että siellä, missä ei näyttänyt olevan mitään, oli ilmaa. Toisaalta atomiteorian kannattajat kuten Demokritos väittivät, että atomien lisäksi on myös tyhjää tilaa.

Aristoteles päätyi asiaa pohdittuaan käsitykseen, ettei tyhjiötä voi olla. Hän perusteli käsitystään muun muassa sillä, että hänen mukaansa kappaleen nopeus olisi kääntäen verrannollinen väliaineen tiheyteen. Esimerkiksi ilmassa kappaleet putoavat nopeammin kuin vedessä, koska vesi on tiheämpää ainetta kuin ilma. Koska tyhjiössä väliainetta ei ole lainkaan, kappaleen nopeuden pitäisi olla ääretön, mitä hän piti mahdottomana.

Käsitykselle, että tyhjää tilaa ei voi muodostua, annettiin myöhemmin nimitys *tyhjyyden kammo* (*horror vacui*). Tämän oletuksen avulla selitettiin myös, miksi vesi nousee imu­pumpussa. Tämän teorian mukaan niin tapahtuu, koska muussa tapauksessa pumpun männän ja veden väliin muodostuisi tyhjiö, mitä pidettiin mahdottomana. Teoria oli yleisesti hyväksytty 1600-luvulle saakka. Vuonna 1644 Evangelista Torricelli kuitenkin osoitti, että toisesta päästä suljetussa putkessa oleva elohopeapatsas nousee vain noin 76 senttimetrin korkeuteen, ja pian osoittautui, että myös vesipatsas nousee vastaavalla tavalla enintään noin 10 metrin korkeuteen. Tämän vuoksi teoria tyhjyyden kammosta oli hylättävä ja pääteltävä, että sen avulla aikaisemmin selitetyt ilmiöt johtuivatkin ilmanpaineesta.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Aristoteles: *Fysiikka*, s. 79–90. Suomentanut Tuija Jatakari, Kati Näätsaari. Gaudeamus, 1992. ISBN 951-662-546-0.
3. ↑  Bertnand Russell: *Länsimaisen filosofian historia poliittisten ja sosiaalisten olosuhteiden yhteydessä varhaisimmista ajoista nykyaikaan asti, 1. osa : Vanhan ajan filosofia, katolinen filosofia*, s. 90–91. Suomentanut J.A. Hollo. WSOY, 1992. ISBN 951-0-17867-5.
4. ↑  Hannu Karttunen: *Fysiikka*. Gummerus, Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2004. ISBN 952-5329-32-1.
5. 1 2  *Otavan suuri ensyklopedia, 2. osa (Cid–Harvey)*, s. 1042, art. Fysiikka. Otava, 1977. ISBN 951-1-04170-3.
**Robert Ranulph (R. R.) Marett**, tunnetaan myös nimellä **Robert R. Marett** (13. kesäkuuta 1866 Jersey, Kanaalisaaret, Britannia – 18. helmikuuta 1943), oli englantilainen sosiaaliantropologi. Marett tunnetaan parhaiten moraalifilosofiaa ja uskontotiedettä koskevista tutkimuksistaan.

Marett opiskeli Jerseyn Victoria Collegessa ja Oxfordin Balliol Collegessa. Hän toimi vuodesta 1891 lähtien useissa eri viroissa Oxfordin Exeter Collegessa, muun muassa collegen rehtorina. Vuosina 1910–1936 Marett toimi sosiaaliantropologian opettajana.

Marettin käsitykset alkukantaisista uskonnoista erosivat aikansa maineikkaimpien antropologien Sir James George Frazerin ja Sir Edward Burnett Tylorin ajatuksista. Marett vastusti heidän jäykkää rationaalista kategorisointiaan ja puhui sen sijaan varhaisten ihmisten "primitiivisestä sydämen logiikasta". Tylorin kannattaman animismin vaihtoehdoksi Marett esitti animatismin, joka perustui aitoon ihastukseen, toivoon ja jopa rakkauteen.

Marettin poikkeuksellisen laaja tuotanto ulottui Platonin *Valtiota* koskevasta luentosarjasta aina esihistoriallisen ajan arkeologiaan. Vuonna 1909 hän oli perustamassa Oxfordin yliopiston antropologista yhdistystä.

Teoksia
-------

* *The Threshold of Religion* (1900)
* *Anthropology* (1912)
* *Psychology and Folklore* (1920)
* *Faith, Hope and Charity in Primitive Religion* (1932)
* *Sacrents of Simple Folk* (1933)
* *Head, Heart and Hands in Human Evolution* (1935)
* *A Jerseyman at Oxford*, London: Oxford U. P. 1941 (muistelmat)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Robert R. Marett *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 26.11.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Tontut. Hämmästyttävät matkat** (tai *Tontut: Tonttujen ikimuistoiset matkat,* engl. *The Gnomes. Amazing Journeys*) on *Tontut*-animaatiosarjan jaksoista koostettu elokuva, joka julkaistiin kotivideotallenteille vuonna 1997. Elokuvan ohjasi *C.B. Boyd*.

Elokuva ja sarja perustuvat *Wil Huygenin* kirjoittamiin Suuri tonttukirja ja Tonttujen kutsu kirjoihin.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Päähenkilöinä toimivat tuomaritonttu Klaus ja hänen apulaisensa Danny. He kiertävät ympäri maailmaa sovittamassa ongelmia, kulkien Henri-joutsenella. Tonttujen pahimpia vastustajia ovat peikot, jotka aiheuttavat usein harmia ja kiusaa kaikille metsän eläimille ja olennoille.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Suomenkielinen tuotanto
-----------------------

**Ohjaus:** Saara Laiho  

**Tunnuslaulu:** Tomi Koponen  

**Suomennos:** Juha Westerlund

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Tom Pöysti  | … |  Klaus ja Jörö
  |
|  Petteri Summanen  | … |  Danny ja Mörö
  |
|  Emilia Pokkinen  | … |  Roosa
  |
|  Vesa Mäkelä  | … |  Mölli
  |
|  Ari-Matti Hedman  | … |  Lörö
  |
|  Rauno Ahonen  | … |  Hörö
  |
|  Kaija Kiiski  | … |  Linda
  |
|  Titta Jokinen  | … |  
  |
**Giulia Tofana** (**Giulia Mangiardi** ) oli ammattimyrkyttäjä, joka eli 1600-luvulla Palermossa ja Roomassa. Tofana antoi nimensä käyttämälleen myrkylle, aqua tofanalle. Se oli sekoitus arsenikkia rauniokilkka-nimisen kasvin vesiuutteessa. Arsenikkimyrkytys osattiin diagnosoida vasta myöhään 1700-luvulla. Myrkyn alkuperäisen keksijän uskotaan olleen Teofania di Adamo, Giulia Tofanan äiti, joka teloitettiin 1635 Palermossa. Tofana pidätettiin myrkkyjuoman myymisestä naisille, jotka halusivat päästä eroon aviomiehistään. Tofana tunnusti aiheuttaneensa välillisesti vähintään 600 henkilön murhan. Myrkytystapaukset olivat herättäneet pelkoa ja huhuja, ja tunnustus saatiin kiduttamalla, joten sen todenperäisyyttä oli mahdotonta erottaa huhuista. Giulia Tofana teloitettiin 1659 yhdessä tytärpuolensa Girolama Sparan kanssa, joka Tofanan tavoin oli muuttanut Palermosta Roomaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Monson, Craig A.: *The Black Widows of the Eternal City: The True Story of Rome’s Most Infamous poisoners*
2. 1 2  Reviews, luku Inorganic poisons.  *Br Med J.*, 1909, 2. vsk, s. 1803. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.5.2016.  Englanniksi.
3. ↑  Brian P. Levack: *Witchcraft in the Modern World*, s. 269. Routledge, 2002. ISBN-13: 978-0815336709.
4. ↑  Sandra Hempel: *The Inheritor's Powder: A Tale of Arsenic, Murder, and the New Forensic Science*, s. 14. New York: W.W. Norton & Company, 2013.
**Otto Wilhelm Korhonen** (1. joulukuuta 1881 Oulu – 27. tammikuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Korhosen vanhemmat olivat ahtaaja, merimies Otto Henrik Korhonen ja Maria Sofia Kaikkonen ja puoliso Ida Lovisa Karlsson. Korhonen kävi Oulun kauppakoulun 1900 ja teki opintomatkoja Skandinavian ja Keski-Euroopan maihin. Hän työskenteli Hangon satamakonttorissa ja oli Suomen Höyrylaiva -yhtiön uudestaanlastausosaston hoitaja vuodesta 1903, osastonjohtaja vuodesta 1908 ja prokuristi 1920–1948 ja Stevedoringin toimitusjohtaja 1918–1957 ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1918. Korhosen moniin luottamustehtäviin kuuluivat muun muassa Suomen Lastauttajain Liiton johtokunnan jäsenyys vuodesta 1920 ja puheenjohtajuus 1925–1955, Suomen Lastauttajain Työnantajaliiton johtokunnan jäsenyys 1920–1954 ja puheenjohtajuus 1925–1950 sekä Suomen Työnantajain Keskusliiton hallituksen jäsenyys 1923–1950. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1952.

Julkaisuja
----------

* *Owner's guide for Finland*, 1936

Lähteet
-------

1. 1 2  Wilhelm Korhonen *Biografiasampo*. Viitattu 12.9.2022.
2. ↑  Kauppaneuvos Wihelm Korhonen kuollut.  *Helsingin Sanomat*, 30.1.1959, nro 28, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 12.9.2022.
**Wilhelm Lavonius** (14. helmikuuta 1832 Viipuri – 25. huhtikuuta 1897 Helsinki) oli suomalainen juristi ja taloustieteilijä. Hän toimitti suomennoksen Suomen perustuslaeista ja aloitti suomenkielisten lainopinluentojen pitämisen. Luennot on julkaistu 1932.

Lavoniuksen vanhemmat olivat laamanni Magnus Vilhelm Lavonius (1800–1875) ja hänen toinen puolisonsa Helena Blondina Hornborg. Hän kävi Viipurin lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1850. Lavonius valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1857 sekä molempien oikeuksien kandidaatiksi 1865 ja molempien oikeuksien lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1873. Hän sai varatuomarin arvon 1870.

Lavonius toimi Helsingin tyttökoulun saksanopettajana vuodesta 1857, vt. yliopistonsihteerinä 1863 ja 1864 ja vt. ylimääräisenä suomen kielen professorina oikeustieteellisessä tiedekunnassa 1865–1869. Hän oli Suomen senaatin prokuraattorintoimituskunnan sihteerinä vuodesta 1875, Viipurin hovioikeuden asessorina vuodesta 1881 sekä hovioikeudenneuvoksena 1888–1889.

Lavonius oli naimisissa 1868–1893 Maria Fransiska Westzynthiuksen (k. 1893) kanssa. Heidän poikiansa olivat vuorineuvos Magnus Karl Lavonius, toimitusjohtaja Wilhelm Alexander Lavonius ja vuorineuvos Robert Johannes Lavonius, samoin kuin lääkintöneuvos Herman Lavonius.

Teoksia
-------

* *Suomen kansan lapsuuden elämä ja vanhat laulunsa* ; toimittanut Wilhelm Lavonius. Wasenius & C:o, 1858
* *Avioliitto, vanhemmat ja holhous : ensimmäinen Helsingin yliopistossa suomenkielellä esitetty systemaattinen oikeustieteellinen luentosarja : den första systematiska rättsvetenskapliga föreläsningskurs, som föredragits på finska språket vid Helsingfors universitets*. Liitteenä *Tidskrift utgiven av Juridiska föreningen i Finland 1932*-aikakauskirjassa. Helsinki 1932

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 5, p. 391
2. ↑  Kotivuori, Yrjö: Vilhelm Lavonius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 16.8.2014.
3. ↑  Kuka kukin oli (Viitattu 27.9.2020)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Wilhelm Heintze
**Georg Wilhelm Heintze** (4. heinäkuuta 1849 Jönköping – 10. tammikuuta 1895) oli ruotsalainen säveltäjä, urkuri ja kapellimestari.

Heintze aloitti opiskelun Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian opetuksellisessa instituutiossa 16-vuotiaana ja valmistui vuonna 1869. Samalta vuodelta on hänen laajin pianoteoksensa, neliosainen *Stor sonat*. Vuonna 1871 Ruotsin kuninkaallinen musiikkiakatemia valitsi Heintzen Ruotsin edustajaksi kansainväliseen urkufestivaaliin Lontooseen. Heintze työskenteli armeijan yksikön orkesterin kapellimestarina Jönköpingissä vuosina 1872–1881, Pyhän Jaakobin kirkon urkurina 1881–1889 ja yliopiston orkesterin kapellimestarina sekä tuomiokirkon urkurina Lundissa vuodesta 1889. Hänestä tuli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuonna 1882.

Heintze oli urkurina aktiivinen resitalisti, jonka ohjelmistoon kuului muiden muassa Gustav Merkelin, Johann Gottlob Töpferin, Adolph Hessen, Felix Mendelssohnin, Johann Sebastian Bachin, Gustaf Mankellin, Charles-Marie Widorin ja Alexandre Guilmantin teoksia. Erityisen merkittäviä esiintymisiä Heintze teki vuonna 1883 esittäessään Tukholmassa ja Jönköpingissä Widorin kuudennen urkusinfonian; näin laajaa ja vaativaa teosta ei sitä ennen ollut maassa esitetty. Heintze toimi Tukholmassa myös Kuninkaallisen draamateatterin kapellimestarina.

Heintzen sävellykset liittyivät usein hänen töihinsä urkurina ja kapellimestarina. Vain muutamat hänen teoksistaan julkaistiin hänen elinaikanaan. Heintzen tuotantoon kuuluu muun muassa urkuteoksia ja kantaatteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Wilhelm Heintze Swedish Musical Heritage


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
	+ 2

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Markiisi de Saden kirjaa. Sodoman 120 päivää on myös Pier Paolo Pasolinin elokuva.*
Kirjan ensimmäinen painos vuodelta 1904
**Sodoman 120 päivää** (*Les 120 journées de Sodome ou l’école du libertinage*) on ranskalaisen kirjailijan ja aatelisen Markiisi de Saden romaani. Se kertoo neljästä libertiinistä, jotka päättävät kokea täydellisen seksuaalisen tyydyttymisen orgioissa. Tämän saavuttamiseksi he lukittautuvat neljäksi kuukaudeksi syrjäiseen linnaan, jonne vievät mukanaan pääosin nuorista miehistä ja teini-ikäisistä naisista koostuneen haaremin. He palkkaavat neljä bordellin pitäjää kertomaan elämästään ja seikkailuistaan, jotka inspiroivat miehet seksuaalisesti hyväksikäyttämään ja kiduttamaan uhrejaan. Tapahtumat kasaantuvat ja raaistuvat päättyen verilöylyyn.

Markiisi de Sade kirjoitti *Sodoman 120 päivää* 37 päivässä vuonna 1785 ollessaan vangittuna Bastiljissa. Hän kirjoitti sen pienellä tekstillä 20-metriselle yhtenäiselle paperille. Paperirulla löydettiin myöhemmin Saden vankikopista. Psykiatri Iwan Bloch julkaisi teoksen ensimmäisenä 1904 salanimellä Dr. Eugen Dühren. Alkuperäinen käsikirjoitus on Bibliotheca Bodmerianassa, Genevessä.

Teoksesta on suomennettu johdanto-osa, joka on julkaistu yhtenäisniteenä *Papin ja kuolevan vuoropuhelu* -novellin kanssa. Suomentaja on Heikki Kaskimies. Suomennos julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1989. 

Vuonna 2021 muutamia päiviä ennen Ranskan kansallispäivää eli Bastiljin vapauttamisen muistopäivää, Ranskan valtio osti korkeaan hintaan kirjan alkuperäiskäsikirjoituskäärön, jonka markiisi oli piilottanut Bastiljiin lähtiessään sieltä vain vähän ennen sen vapauttamista. Ranskan valtio perusteli ostosta osoituksena ilmaisun vapauden puolesta.

Lähteet
-------

* Tiikkaja, Samuli: Ranska osti Sodoman 120 päivää -kirjan käsikirjoituksen, käärö huudettiin 4,55 miljoonalla eurolla *Helsingin Sanomat*.  15.7.2021.

### Viitteet

1. ↑  Tiikkaja, 2021

Aiheesta muualla
----------------

* Sodoman 120 päivää ja muita de Saden teoksia (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The 120 Days of Sodom
**’Patafysiikka** on ranskalaisen kirjailijan Alfred Jarryn kehittämä filosofian haara, joka tutkii metafysiikan tuolla puolen olevia asioita.

Historia
--------

Termi *’patafysiikka* (ransk. *’pataphysique*) esiintyi painettuna ensi kerran Alfred Jarryn artikkelissa "Guignol", joka julkaistiin *L’Écho de Paris littéraire illustré* -lehden 28. huhtikuuta 1898 ilmestyneessä numerossa. Myöhemmin Jarry määritteli ’patafysiikan näin: "kuvitteellisten ratkaisujen tiede, joka liittää symbolisesti virtuaalisuutensa kuvailemien olioiden ominaisuudet niiden luonteenomaisiin piirteisiin" (*Gestes et opinions du Docteur Faustroll*, osa II, kappale VIII). Raymond Queneau on kuvaillut ’patafysiikan lepäävän "ristiriitaisuuksien ja poikkeuksien totuudessa". Se on modernin tieteen metodien parodiaa, ja käyttää usein nonsensen kielellistä ilmaisutapaa. ’Patafysiikan harjoittajaa kutsutaan ’patafyysikoksi.

Jarry edellytti kirjoitusasuun heittomerkkiä "välttääkseen yksinkertaisen sanaleikin", joka olisi ehkä ollut "patte à physique" (fysiikan jalka) tai mahdollisesti "pas ta physique" (ei sinun fysiikkasi).

*Collège de ’pataphysique* on Pariisissa 11. toukokuuta 1948 perustettu patafyysisestä filosofiasta kiinnostuneiden taiteilijoiden ja kirjailijoiden ryhmittymä. Collègen motto on *Eadem mutata resurgo* ("Nousen uudelleen samana, mutta muuttuneena") ja sen päällikkönä toimii Hänen Suuruutensa, paroni Jean Mollet. Collègen julkaisuihin kuuluvat muiden muassa *Cahiers du Collège de ’Pataphysique* ja *Dossiers du Collège de ’Pataphysique*. Collège valitsee satraappeja, jotka ovat kunnostautuneet ’patafysiikan edistäjinä. Kuuluisia satraappeja ovat esimerkiksi Marcel Duchamp, Man Ray ja Umberto Eco.

Ranskalaiset kirjailijat Raymond Queneau, Jean Genet, Boris Vian ja Jean Ferry ovat määritelleet itsensä ’patafyysiseen traditioon kuuluviksi. Filosofi Jean Baudrillard lasketaan usein ’patafyysikoiden joukkoon. Amerikkalainen kirjoittaja Pablo Lopez on laajentanut ’patafysiikkaa kehittelemällä pataforan, jonka suhde metaforaan on kuin metaforan suhde todellisuuteen.

Katso myös
----------

* Absurdismi
* Dada
* Situationismi

Kirjallisuutta
--------------

* Jarry, Alfred: *Tohtori Faustroll : johdatus patafysiikkaan*. Suomentanut Sami Sjöberg. Turku: Savukeidas, 2016. ISBN 978-952-268-180-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Novum Organum du Collège de ’Pataphysique (ranskaksi)
* The London Institute of 'Pataphysics (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Patakosmos, the complete ‘Pataphysics Institute map of the world (englanniksi)
* Ognois, Claude: 'Pataphysique et Philosophie (ranskaksi)
* Ricciardi, Giovanni: CHRIS MY BODY! Gioco Patafisico – where is your body? – A ‘Pataphysical game (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Williams, Jonathan: Pata or Quantum: Duchamp and the End of Determinist Physics. Tout-fait. (englanniksi)
Ṭā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
**Ṭā’** (arab. طاء‎, *ṭā’*, pers. ‏طا‎, *ṭâ*) on arabialaisen kirjaimiston 16. kirjain. Sen itsenäinen muoto on ط ja äännearvo arabiassa [ᵵ] (faryngaalistunut [t]) Persiassa ja urdussa ṭā’ lausutaan tavallisena [t]-äänteenä. Urdussa ṭā’-kirjain translitteroidaan *t̤*, koska yhdellä pisteellä kirjoitettu *ṭ* on varattu retrofleksista t-äännettä [ʈ] ilmaisevalle kirjaimelle (ٹ).

Kirjoitettaessa ṭā’ liitetään viivalla ympäröiviin kirjaimiin (esim. طو *ṭū*, نط *nṭ*, نطو *nṭū*).

Lähteet
-------

* Daniels, Peter T.: *The World’s Writing Systems*. Oxford University Press, 1996. ISBN 978-0-19-507993-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Bauer, Thomas: "Arabic Writing". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 5.11.2014)
2. ↑  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Persian". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 5.11.2014)
3. 1 2  Kaye, Alan S.: "Adaptations of Arabic Script – Urdu". Daniels 1996. Teoksen verkkoversio (viitattu 5.11.2014)
**’s Ländle, meine Heimat** on vuodesta 1949 Itävallan osavaltio Vorarlbergin osavaltiolaulu. Sen musiikin ja sanat on tehnyt Anton Schmutzer.

Historia
--------

’s Ländle, meine Heimat sai alkunsa jo vuonna 1905, kun Feldkirchiläinen musiikinopettaja ja kuoronjohtaja Anton Schmutzer sävelsi musiikin runolle *Vorarlbergers Heimweh*. Vuonna 1907 hän muunsi hieman sävellyksen melodiaa ja kirjoitti kokonaan uudet sanat antaen teokselle alun perin nimen *Du Ländle, meine teure Heimat*. Vorarlbergin osavaltion parlamentti teki laulusta virallisen osavaltiolaulun jo vuonna 1937, mutta Natsi-Saksan liitettyä Itävallan itseensä Vorarlbergin osavaltio lakkautettiin ja sitä hallittiin osana Innsbruckia. Toisen maailmansodan jälkeen laulusta tehtiin jälleen Vorarlbergin osavaltiolaulu vuonna 1949.

Sanat
-----

1. Du Ländle, meine teure Heimat, ich singe dir zu Ehr' und Preis;  

begrüße deine schönen Alpen, wo Blumen blüh'n so edel weiß,  

und golden glühen steile Berge, berauscht von harz'gem Tannenduft.  

"O Vorarlberg, will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft,  

o Vorarlberg will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft!"  

2. Du Ländle, meine teure Heimat, wo längst ein rührig Völklein weilt,  

wo Vater Rhein, noch jung an Jahren, gar kühn das grüne Tal durcheilt;  

hier hält man treu zum Heimatlande und rot-weiß weht es in der Luft.  

"O Vorarlberg, will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft,  

o Vorarlberg, will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft!"  

3. Du Ländle, meine teure Heimat, wie könnt' ich je vergessen dein,  

es waren doch die schönsten Jahre beim lieben, guten Mütterlein.  

Drum muss ich immer wieder kommen, und trennte mich die größte Kluft.  

"O Vorarlberg, will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft,  

o Vorarlberg, will treu dir bleiben, bis mich der liebe Herrgott ruft!"

Aiheesta muualla
----------------

* ’s Ländle, meine Heimatin sanat mp3 tiedostona *vorarlberg.at*.  Arkistoitu 19.10.2011. Viitattu 27.5.2012.
* ’s Ländle, meine Heimatin sävelmä mp3 tiedostona *vorarlberg.at*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 27.5.2012.

Lähteet
-------

1. 1 2  History & Facts - State anthem Vorarlberg.  Arkistoitu 17.8.2016. Viitattu 27.5.2012. (englanniksi)
Korkala (seisoo oven edessä) ja Rauni Mollberg (istuu) seuraavat leikkaaja Hannu Peltomaan työskentelyä vuonna 1977.
**Veikko Korkala** (s. 28. joulukuuta 1942) on suomalainen elokuva-alan ja ravimaailman vaikuttaja. Korkala toimi Suomen elokuvasäätiön ensimmäisenä toimitusjohtajana vuosina 1981–1986. Sitä ennen hän toimi tuotantopäällikkönä ja yhtenä käsikirjoittajana Rauni Mollbergin vuoden 1977 elokuvassa *Aika hyvä ihmiseksi*. Hän oli yhtenä tuottajana myös suomalais-unkarilaisessa yhteistuotannossa *Tullivapaa avioliitto* (1980).

Veikko Korkala on kirjoittanut yhdessä Seppo Aaltosen kanssa tietoteoksen *Raviurheilu* (Kirjayhtymä 1976). Hän on myös omistanut ravihevosia.

Lähteet
-------

1. ↑  Veikko Korkala Elonetissä.
2. ↑  Uusitalo, Kari: *Suomen elokuvasäätiö 1970-1979*. Suomen elokuvasäätiö, 1980.
3. ↑  Pantti, Mervi: *"Kansallinen elokuva pelastettava". Elokuvapoliittinen keskustelu kotimaisen elokuvan tukemisesta itsenäisyyden ajalla*. Väitöskirja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS), 2000.
4. ↑  *Aika hyvä ihmiseksi* Elonetissä.
5. ↑  Veikko KORKALA, ranskankielinen ravitietokanta LeTrot. Haettu 30.11.2016.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Veikko Kalevi Tähti** (8. helmikuuta 1924 Forssa – 16. tammikuuta 2011 Turku) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Tähden vanhemmat olivat työnjohtaja August Bernhard Tähti ja Ida Tähtinen ja puoliso vuodesta 1954 Eira Kyllikki Järvinen. Tähti tuli ylioppilaaksi Forssan yhteiskoulusta 1945 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1951. Hän oli Helsingin Puhelinyhdistyksen laboratorio-, käyttö-, asennus- ja suunnitteluinsinööri ja suunnitteluosaston apulaispäällikkö 1950–1957 ja Turun kaupungin puhelinlaitoksen käyttöinsinööri 1957–1977 ja johtaja 1977–1987. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Tähti oli reservin kersantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1987.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vahe, Juha: Kauppaneuvos Veikko K. Tähti (1924–2011). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 7.5.2021. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 18.12.2022.
2. 1 2  Veikko K. Tähti *Biografiasampo*. Viitattu 18.12.2022.
3. ↑  Ihmiset. Kuolleet. Kauppaneuvos Veikko Tähti. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  19.12.2011. Viitattu 18.12.2022.
**Bharuch** on kaupunki Intian Gujaratin osavaltiossa. Kaupunki tunnettiin jo hyvin varhain esimerkiksi antiikin kreikkalaistenkin mainitsemana merkittävänä satamana. Vuonna 2011 sen asukasluku oli 169 007.

Maantiede
---------

Narmadan ylittävä silta.
Bharuch sijaitsee Intian Gujaratin osavaltiossa Bharuchin piirikunnassa Narmadajoen varrella. Lähellä sijaitsevat Khambhatinlahti ja Arabianmeri.

Historia
--------

Bharuch (*Brotsch*) hollantilaisen Jacob Peetersin kuvauksessa vuodelta 1690.
Bharucha on ollut pitkään hyvin merkittävä satamakaupunki ja mainitaan jo varhaisissa lähteissä, kuten hindulaisessa eepokseessa *Mahabharata*. Historiallinen nimi *Bharugaccha* on johdettu sanskritinkielisestä nimestä *bhrguksetra*. Antiikin kreikkalaiset tunsivat paikan sanskritista johdetulla nimellä *Βαρύγαζα* (*Barygaza*). Sen mainitsee esimerkiksi Klaudios Ptolemaios ja maantieteellinen teos *Punaisenmeren periplus* (*Periplus Maris Erythraei*). Kaupungin ensimmäiset historiasta tunnetut hallitsijat olivat Maurya-valtakunnasta. 150-luvulta lähtien sitä hallitsivat indoskyyteistä polveutuneet Kshatrapat ja 600-luvulta lähtien Gurjarat.

Arabit alkoivat tehdä ryöstöretkiä alueelle 600-luvulla. Bharuch joutui hyökkäysten kohteeksi vuosina 636, 717 ja 770. 800-luvulla kaupunkia hallitsi Rashtrakuta-dynastia ja 900-luvulla sen valloitti Chalukya-dynastia. Vuonna 1298 kaupungin valloitti Delhin sulttaanikunta. Kaupungin hindulaisia ja jainalaisia temppelejä tuhottiin. Delhin sulttaanikunta hallitsi kaupunkia vuoteen 1396 saakka, jolloin heidän paikallinen kuvernöörinsä Muhammad Zafar Khan julisti Gujaratin sulttaanikunnan itsenäiseksi. Valta vaihtui jälleen vuonna 1572, kun suurmogulien hallitsija Akbar valloitti Gujaratin.

Kaupunki kuului vuodesta 1722 moguleista itsenäistyneeseen Hyderabadiin, jonka hallitsija Asaf Jah I teki vuonna 1736 Bharuchin kuvernööri Abd Allah Begistä itsenäisen. Bharuchin itsenäiset *nawabit* hallitsivat vuoteen 1772 saakka, jolloin kaupungin valtasivat britit. Britit antoivat kaupungille englanninkielisen nimen *Broach*. Kaupungin hallitsija vaihtui vielä useamman kerran, kunnes viimein vuonna 1803 siitä tuli kiinteä osa Itä-Intian kauppakomppanian alueita.

Talous
------

Hindulainen temppeli.
Nykyinen Bharuch on tunnettu kaupan ja teollisuuden keskuksena. Kaupungissa tuotetaan esimerkiksi puuvilla- ja lasituotteita, sekä väriaineita. Ympäröivällä maaseudulla tuotetaan puuvillaa, hirssiä, vehnää ja riisiä. Kaupungin satamasta viedään eri teollisuus- ja maataloustuotteita.

Väestö
------

Bharuchin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 169 007. Samana vuonna kaupungin asukkaista 60,48 % oli hinduja, 37,65 % muslimeja ja 0,66 % jainalaisia. Muslimien määrä väheni etenkin Intian jaon yhteydessä vuonna 1947. Lukutaitoisuus oli 87,27 %.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Bharuch City Population 2011 - 2022 *Census 2011*. Census Organization of India. Viitattu 24.7.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Bharuch Encyclopaedia Britannica. Viitattu 24.7.2022. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  B. Lewis, Ch. Pellat ja J. Schacht: *Encyclopaedia of Islam, Volume I (A–B)*, s. 1193. Brill, 1998. ISBN 978-90-04-08114-7. (englanniksi)
**Bhasan Char** on saari Bangladeshin edustalla Chittagongin piirikunnassa. Saari on muodostunut vasta hiljattain jokien tuomasta maa-aineksesta. Vuonna 2015 Bangladesh aloitti hankkeen rohingya-pakolaisten asuttamiseksi saarelle.

Maantiede
---------

Bhasan Char sijaitsee noin 30 kilometriä Bangladeshin rannikolta merelle Char Nurul Islam- ja Char Piya-saarista kaakkoon, sekä Sandwip-saaresta lounaaseen. Pinta-alaa saarella on noin 50 km² ja se on pääosin mutamatalikkoa. Se on muodostunut jokien tuomasta maa-aineksesta ja sen korkeus merenpinnasta on alle 2 metriä. Hallinnollisesti se kuuluu Chittagongin piirikuntaan.

Historia
--------

Bhasan Char on noussut merenpinnan yläpuolelle vasta parin viimevuosikymmenen aikana. Sen nimi tarkoittaa suomeksi kelluvaa saarta. Alun perin saarella oli vain vähäistä asutusta ja se oli altis monsuunitulville. Lähisaarten asukkaat harjoittivat saarelta käsin kalastusta ja siltä kerättiin esimerkiksi heinää karjaa varten.

Vuonna 2015 alkoi hanke asuttaa saarelle Bangladeshiin Myanmarista tulleita rohingya-pakolaisia. Bangladesh aloitti saarella mittavat rakennustyöt siitäkin huolimatta, että eri humanitääriset avustusjärjestöt pitivät sen olosuhteita syklonien ja elinkeinon harjoittamisen vaikeuksien takia hankalana. Saarelle rakennettiin pakolaisia varten 350 miljoonan dollarin kaupunki, johon on kaavailtu 100 000 asukasta. Vuonna 2020 saarella oli muutamia satoja pakolaisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ruma Paul, Clare Baldwin ja Andrew R.C. Marshall: Floating Island: New home for Rohingya refugees emerges in Bay of Bengal Reuters. Viitattu 9.1.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Inventory of Coastal & Estuarine Islands & Char Islands (pdf) (s.8) *warpo.portal.gov.bd*.  2001. Viitattu 9.1.2021.
3. 1 2  Akbar Hossain: Far from home, Rohingya refugees face a new peril on a remote island *BBC News*. BBC. Viitattu 9.1.2021. (englanniksi)
**Bács-Kiskun** on lääni Etelä-Unkarissa. Se rajautuu Baranyan, Tolnan, Fejérin, Pestin, Jász-Nagykun-Szolnokin ja Csongrádin lääneihin sekä etelässä Serbiaan. Läänin pääkaupunki on Kecskemét. Muita tärkeitä kaupunkeja ovat Kiskunfélegyháza, Kiskunhalas ja Baja. Läänin pinta-ala on 8 443 km² ja sen väkiluku arviolta 513 687 (vuonna 2015).

Lääni on osa Unkarin Suurta alankoa (*Alföld*) ja rajautuu lännessä Tonavaan ja idässä osittain Tiszaan. Läänin matalimman ja korkeimman kohdan välillä on korkeuseroa 80 metriä.

Nimi *Kiskun* ("Pieni Kumania") tulee kumaaneilta, jotka asettuivat tänne asumaan vuonna 1240 mongolien hyökkäysten laannuttua Euroopassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hungary: Major Cities & Towns Citypopulation.de. Viitattu 11.9.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bács-Kiskun** Wikimedia Commonsissa

UnkariUnkarin läänit

* Bács-Kiskun
* Baranya
* Békés
* Borsod-Abaúj-Zemplén
* Budapest
* Csongrád
* Fejér
* Győr-Moson-Sopron
* Hajdú-Bihar
* Heves
* Jász-Nagykun-Szolnok
* Komárom-Esztergom
* Nógrád
* Pest
* Somogy
* Szabolcs-Szatmár-Bereg
* Tolna
* Vas
* Veszprém
* Zala
**Franz Josef Gall** (9. maaliskuuta 1758 – 22. elokuuta 1828) oli saksalainen fysiologi, jonka mukaan aisti- ja havaintotoimintojen perusta on aivojen fysiologisissa ominaisuuksissa. Hän kehitteli teorian mentaalisten toimintojen lokalisoitumisesta aivoihin, mikä johti myöhemmin frenologiaksi kutsuttuun oppiin. Frenologian mukaan ihmisen mentaaliset ominaisuudet on mahdollista selvittää kallon muotojen perusteella.

Elämä
-----

Gall syntyi varakkaaseen villakauppiasperheeseen Tiefenbronnin kylässä Badenissa, Saksassa. Gallit olivat alun perin lombardialaisia aatelisia, mutta olivat asuneet Badenissa jo vuosisadan ajan. Toiseksi vanhimpana poikana Gallista piti tulla pappi, mutta sen sijaan hän lähti opiskelemaan lääketiedettä Strasbourgin yliopistoon. Hän valmistui lopulta Wienin yliopistosta.

Gallin ideat mentaalisten toimintojen lokalisoitumisesta aivojen tiettyihin paikkoihin olivat vallankumouksellisia. Katolinen kirkko piti Gallin teorioita uskonnon vastaisina ja lopulta hän joutui epäsuosioon myös keisari Frans Josefin hovissa. Tämän seurauksena hän siirtyi Pariisiin, jossa saavutti hyvän aseman paikallisissa älykköpiireissä.*lähde?*

Gall kuoli Pariisissa 22. elokuuta 1828. Hän oli naimisissa, mutta perheessä ei ollut lapsia.

Työ
---

Gallin merkittävin oivallus oli ajatus mentaalisten toimintojen lokalisoitumisesta erillisiin paikkoihin aivoissa. Hänen mukaansa aivoissa on 27 "elintä", joista kukin on erikoistunut johonkin havainto- tai kognitiiviseen toimintoon sekä henkilön erilaisiin moraalisiin ominainaisuuksiin. Tämä oli hänen omana aikanaan tärkeä ja vallankumouksellinen ajatus, jota kritisoitiin vielä paljon myöhemmin. Monet aikalaiset olivat sitä mieltä, että aivot ovat eriytymätön elin, jonka kokonaistoiminnasta ajattelu jotenkin syntyy. Myöhemmin Gall keksi, että nämä ominaisuudet ilmenevät pään pinnan muotoina. Termin frenologia keksi Gallin oppilas Johann Spurzheim, joka riitaantui Gallin kanssa ja alkoi popularisoida ja levittää Gallin oppeja omissa nimissään.

Lähteet
-------

1. ↑  Sacks, Oliver.(2010) The Mind's eye. Picador, Great Britain. ISBN 978-0-330-51399-9

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Franz Joseph Gall** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Fränzi Aufdenblatten.
**Fränzi Aufdenblatten** (s. 10. helmikuuta 1981 Zermatt, Valais, Sveitsi) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.

Aufdenblatten voitti nuorten maailmanmestaruuden syöksylaskussa Mont-Sainte-Annessa 2000 ja suurpujottelussa Verbierissä 2001. Torinon olympialaisissa hän oli syöksylaskussa kahdestoista ja Åren MM-kilpailuissa 2007 samassa lajissa neljästoista. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui supersuurpujottelussa kuudenneksi.

Aufdenblatten kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2000. Hän sijoittui kolmen parhaan joukkoon ensimmäisen kerran oltuaan kolmas Haus im Ennstalin syöksylaskussa kaudella 2003–2004. Hän oli kolmas myös Bad Kleinkirchheimin syöksykilpailussa tammikuussa 2006 ja sijoittui kauden 2005–2006 syöksylaskucupissa viidenneksi. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Val d'Isèren supersuurpujottelussa joulukuussa 2009. Hän sijoittui kolmanneksi Lenzerheiden syöksylaskussa maaliskuussa 2014.

Aufdenblatten on voittanut Sveitsin mestaruuden supersuurpujottelussa 2004, 2008 ja 2012, suurpujottelussa 2008 ja syöksylaskussa 2012.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Fränzi Aufdenblatten Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
**Mahomet Weyonomon** oli mohegaani-intiaanien ylipäällikkö, joka teki vuonna 1735 matkan Isoon-Britanniaan tarkoituksenaan tavata maan kuningas Yrjö II. Hän ei ehtinyt kuitenkaan koskaan tavata kuningasta, sillä seuraavana vuonna Weyonomon seurueineen kuoli Lontoossa riehuneeseen isorokkoon. Hän oli kuollessaan 36-vuotias. 

Weyonomon oli uskonnoltaan muslimi. Hän oli maineikkaan mohegaanien johtajan Uncasin pojan pojanpoika. Hänen äitinsä edusti espanjalaisten mukana Pohjois-Amerikan mantereelle saapuneita *melungeoneita* jotka olivat lähtöisin pääosin pohjoisen Afrikan barbaarirannikolta tai Turkista ja joutuneet pakenemaan alkuperäisiltä mailtaan.

Matkan tarkoitus
----------------

Weyonomonin pitkään laivamatkaan Britteinsaarille oli aivan erityinen syy. Hänen kansansa oli joutunut luovuttamaan yhä suurempia maa-alueita Uuden-Englannin siirtolaisille nykyisen Connecticutin alueelta. Sata vuotta aikaisemmin mohegaanit päällikkönsä Uncasin johdolla olivat olleet toivottamassa brittejä tervetulleiksi uudelle mantereelle. Ystävyyssiteiden asteittainen murtuminen ja siirtolaisten loputon maannälkä olivat työntäneet mohegaanit yhä pienemmälle alueelle ja estääkseen lohduttomalta näyttävää tulevaisuutta toteutumasta oli Weyonomon päättänyt matkustaa Englantiin vedotakseen kuninkaan oikeudenmukaisuuteen ja pyytääkseen tältä parempaa kohtelua kansalleen. Weyonomonin seurueen muodostivat kapteeni John Mason ja hänen poikansa Sam sekä mohegaaninkielinen tulkki Zachery Johnson, intiaaninimeltään AughQuant. 

Muutamia vuosikymmeniä aikaisemmin oli Englantiin purjehtinut Weyonomonin isoisä *Owenego* tapaamaan kuningatar Annea. Matkan syynä oli Connecticutin siirtokunnan nopea kasvu ja siitä aiheutuneet maankäyttöön liittyvät ongelmat. Kuningatar oli luvannut, että britit palauttaisivat anastamansa alueet niiden alkuperäisille asukkaille, mutta lupaus osoittautui katteettomaksi eikä kyennyt pysäyttämään siirtokunnan leviämistä.

Uusi hautaus
------------

Weyonomon haudattiin vuonna 1736 johonkin etelä-Lontoon hautausmaalle ja hänen hautapaikkansa jäi tuntemattomaksi.  Vuonna 2006 Englannin kuningatar Elisabet II julkisti Weyonomonin muistomerkin Southwarkin katedraalissa mohegaanien perinteisten hautausseremonioiden saattelemana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Memorial to Mahomet Weyonomon (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 15.05.2010.
2. ↑  The Melungeons (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 13.05.2010
3. ↑  Native American honoured by Queen viitattu 13.05-2010.
4. ↑  Queen at Southwark Cathedral Viitattu 13.05.2010.
**Kivennavan kirkonkylä** koostui kolmesta välittömästi toisiinsa liittyvistä kylistä: Kirkonkylä, Tiilimaankylä ja Linnanmäenkylä. Seudun asutus oli vanhaa. Jo 1500-luvun alkupuolella oli Linnanmäellä pienehkö puulinnoitus Ruotsin rajalinna Novgorodin suuntaan. Vuonna 1939 kirkonkylässä oli taloja noin sata. Kirkkomäki oli kylän keskeisin kohta. Mäen päällä sijaitsi puusta rakennettu maalausten koristelema ristikirkko, joka lienee ollut kuudes samalle paikalle rakennettu kirkko. 

Kirkonkylä oli Kivennavan hallinnollinen keskus. Pitäjäntupa sijaitsi Kirkonmäellä, pappila Linnanmäellä, jonka laidalla myös Kirkonkylän kansakoulu sijaitsi. Suurin osa kirkonkylä asukkaista sai elantonsa maata viljelemällä. Kivennavan Saha Oy oli tärkeä työpaikka.

Katso myös
----------

* Kivennapa
* Kivennapa (Viipurin piiri)

Lähteet
-------

1. ↑  Kivennapa kylästä kylään, Kivennapalaisten pitäjäseura ry Sivut 78-84 Hämeenlinna ISBN 951-99842-3-2
2. ↑  Kivennapa Kirkonkylä kotikontumme Nappoiset ry 2003, s. 9-15 ISBN 952-91-5895-5

Aiheesta muualla
----------------

* VirtuaaliKivennapa

Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
*Tämä artikkeli käsittelee intiaanien kiva-nimisiä seremoniahuoneita. Sanan muista merkityksistä, katso Kiva.*
Kiva Mesa Verden muinaisessa pueblorakennelmassa.
**Kivat** olivat lounaisen Yhdysvaltain pueblointiaanien keskuksiinsa rakentamia pyöreitä, puoliksi maanalaisia seremoniahuoneita. Kivoja ja niiden tyyppisiä huoneita rakensivat muun muassa anasazi-, mogollon- ja hohokam-kulttuurien intiaanit. Kiva on iso ja pyöreäreunainen, tiiliseinäinen kuoppa, jossa on ollut hirsikatto. Kivan keskellä on pidetty tulta. Kivoissa tehtiin ilmeisesti taikuuksia. Myöhempien pueblointiaanien perinteistä päätellen kivassa saivat olla vain miehet ja pojat. Useissa kivoissa oli lattiassa aukko, *sipapu*, josta esi-isien ehkä uskottiin voivan nousta manalasta. Uskotaan kivan merkityksen muuntuneen ajan kuluessa uusien uskonnollisten vaikutteiden levitessä pueblojen alueella. Noin 1250 alueella alkoi levitä *kachina*-henkiin perustuva uskonto.

Intiaanit rakensivat niitä kennomaisiin pueblorakennelmiinsa muun muassa muun muassa Chacon kanjonissa, Lounais-Yhdysvaltain New Mexicossa.
Esimerkiksi anasazin piirissä jokaisella Chacon kanjonin asuinpaikalla oli kiva, isoimmassa asuinpaikassa "Pueblo Bonitossa" oli 39 kivaa. Niistä kaksi oli suurta. Kivat ovat vanhimpien tunnettujen Pohjois-Amerikan muinaisjäännösten joukossa. 

Kivojen arkkitehtuuri kehittyi ja niitä rakennettiin myös maan päälle ja tornimaisiksikin, ja ne saattoivat olla avaimenreiän muotoisia niin kuin Mesa Verdeessä. Sodassa kivan polttamisella oli voimakas uskonnollinen merkitys.

Monet kivat hylättiin, kun kuivuus ajoi intiaanit pois alueelta. Kivojen rakentajina pidetään anasazeja.

Kivat, Chacon kanjoni.

Katso myös
----------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kiva (seremoniahuone)**.
* Pueblokulttuuri
* Chacon kanjoni
Kapteeninkatua kuvattuna Vuorimiehenkadulta.
**Kapteeninkatu** (ruots. *Kaptensgatan*) on noin 790 metriä pitkä pohjois-eteläsuuntainen katu Helsingin Ullanlinnassa. Se alkaa eteläpäässään Merikadulta ja jakautuu Pietarinkadun risteyksen jälkeen kahteen haaraan, joiden väliin jää kiilamainen Kapteeninpuistikko. Läntinen haara päättyy Tehtaankadulle, kun taas itäinen haara jatkuu Tehtaankadun poikki Vuorimiehenkadulle saakka, jonka pohjoispuolella sen jatkeena on Korkeavuorenkatu. Kapteeninkadun ajorata on koko pituudeltaan kaksisuuntainen.

Kapteeninkadulla sijaitsee muutamia tunnettuja palveluja, kuten KOM-teatteri, sekä ravintola Sea Horse. Osoitteessa Kapteeninkatu 26 sijaitsi vuosina 1929–1984 elokuvateatteri Atlantis, joka tunnettiin myöhemmin Joukolana.

Tanskalainen rikollinen Steen Christensen ampui pakomatkallaan kaksi poliisia Kapteeninkadun ja Tehtaankadun kulmassa lokakuussa 1997. Tapaus käynnisti ennennäkemättömän ajojahdin Suomessa.

Poikkikadut etelästä pohjoiseen
-------------------------------

* Merikatu
* Kapteeninkuja (länteen)
* Laivanvarustajankatu (itään)
* Pietarinkatu
* Tehtaankatu; Kapteeninkadun läntinen haara päättyy tähän.
* Vuorimiehenkatu; tästä risteyksestä pohjoiseen jatkuu Korkeavuorenkatu.

Kuvia
-----

* Kuvassa näkyy Kapteeninkadun jakautuminen.Kuvassa näkyy Kapteeninkadun jakautuminen.
* Tehtaankadun ja Kapteeninkadun risteys vuonna 1908.Tehtaankadun ja Kapteeninkadun risteys vuonna 1908.
* Tehtaankadun ja Kapteeninkadun risteys vuonna 2014.Tehtaankadun ja Kapteeninkadun risteys vuonna 2014.
* Kapteeninkatu 3.Kapteeninkatu 3.
* Kapteeninkadun nimikyltti.Kapteeninkadun nimikyltti.
* Sea Horse -ravintola eli "Sikala".Sea Horse -ravintola eli "Sikala".

Lähteet
-------

1. ↑  Kapteeninkatu in Ullanlinna - Eteläinen suurpiiri StreetDir. Viitattu 20.6.2016.
2. ↑  Helsingin seudun elokuvateattereita 1900-luvun alusta lähtien Kavi.fi.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 22.7.2016.
3. ↑  Joukola – entinen elokuvateatteri elokuvateattereita.blogspot.fi/. Viitattu 22.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kapteeninkatu** Wikimedia Commonsissa