recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Julia DeForest Tuttle** (o.s. **Sturtevant**; 22. tammikuuta 1849 Cleveland, Ohio – 14. syyskuuta 1898 Miami, Florida) oli yhdysvaltalainen yrittäjä, jonka omistamalle maa-alueella Miamin kaupunki rakennettiin. Tuttlea on usein kutsuttu "Miamin äidiksi". Hänen sanotaan edelleen olevan ainoa nainen, joka on perustanut suureksi kasvaneen yhdysvaltaisen kaupungin.

Elämä
-----

Tuttle syntyi vuonna 1849 Clevelandissä. Hän avioitui liikemies Frederick Tuttlen kanssa vuonna 1867. Pariskunta sai kaksi lasta, Fannien ja Henryn. Aviomiehen kuoltua tuberkuloosin seurauksena Tuttle päätti muuttaa Ohiosta Floridaan, jossa hän oli vieraillut jo usein aiemmin isänsä luona. Tuttle osti 640 eekkerin (n. 26 hehtaaria) kokoisen maa-alan Miami-joen pohjoispuolella sijaitsevalta alueelta, jossa sijaitsi seminolesotien aikana perustettu armeijan tukikohta Fort Dallas. Syrjäisellä alueella oli tiheitä metsiä ja upottavia soita, asutusta oli lähiseuduilla hyvin vähän.

Tuttle edisti merkittävällä tavalla Miamin rakennuttamista. Hänen onnistui vuosien yrittämisen jälkeen houkutella teollisuusjohtaja Henry Flagler jatkamaan omistamaansa Floridan itärannikon rautatietä osavaltion eteläosan Fort Dallasiin saakka. Miamin kaupunki perustettiin virallisesti vuonna 1896, mutta Tuttle ei voinut osallistua kaupunginoikeuksia koskeviin vaaleihin, sillä naisilla ei tuohon aikaan ollut äänioikeutta. Kaupungin perustamisen jälkeen Tuttle työskenteli ahkerasti kaupungin kehittämiseksi, ja hänen kerrotaan muun muassa avanneen kaupungin ensimmäisen pesulan, leipomon ja meijerin. Hän myös perusti kaupunkiin Hotel Miami -nimisen hotellin. Kaksi vuotta kaupungin perustamisen jälkeen Tuttle yllättäen kuoli vain 49-vuotiaana äkillisen ja voimakkaan pääkivun seurauksena. Myöhemmin kuolinsyyksi on arveltu aneurysmaa tai aivokasvainta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sheppard, Elena: Overlooked No More: Julia Tuttle, the ‘Mother of Miami’ *The New York Times*.  3.12.2021. Viitattu 12.3.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Women’s History Month: ‘Mother Of Miami’ Julia Tuttle Remains Only Woman To Found Major U.S. City  4.3.2022. CBS Miami. Viitattu 12.3.2022. (englanniksi)
3. ↑  del Rosario Castro Díaz, Ma: Julia DeForrest Tuttle, the "Mother of Miami," is the only woman to have ever founded a major U.S. city *Secret Miami*.  28.7.2021. Secret Media Network. Viitattu 13.3.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Julia Tuttle** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Jingyuen** (kiin. 靖遠) oli Kiinan Qing-dynastian Beiyangin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu Zhiyuan-luokan panssarikansiristeilijä. Alus upposi ensimmäisessä Kiinan-Japanin sodassa 7. helmikuuta 1895.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Zhiyuan-luokka*
Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä. Sen köli laskettiin 29. lokakuuta 1885 Elswickin telakalla numerolla 494, ja alus laskettiin vesille 14. joulukuuta 1886. W. H. Whiten suunnittelema alus valmistui 9. heinäkuuta 1887.

Palvelus
--------

Alus lähti 2. elokuuta 1887 sisaraluksensa sekä Vulcanin valmistamien Jingyuan-luokan panssariristeilijöiden ja yhden torpedoveneen kanssa Spitheadistä merelle. Kiinaan saavuttuaan alus liitettiin vuonna 1888 sisaraluksensa *Zhiyuanin* kanssa Beiyangin laivastoon. Seuraavana kesänä alus kuului amiraali Ding Ruchangin johtamaan osastoon, joka vieraili Venäjän keisarikunnan laivaston tukikohdassa Vladivostokissa.

Ensimmäisen Kiinan-Japanin sodan puhjettua alus kuului 17. syyskuuta 1894 amiraali Dingin taistelulinjaan Jalujoen taistelussa, missä aluksen päällikkö piti aluksensa poissa kiivaimmista taisteluista eikä kohdannut keisarillisen Japanin laivastoa. Alus kuitenkin joutui kahakoimaan japanilaisten nopean risteilijäosaston kanssa, jolloin siihen osui kolme kranaattia surmaten kaksi ja haavoittaen seitsemäätoista miehistönjäsentä sekä sytyttäen tulipalon aluksella. Taistelun päätyttyä alus pakeni muiden pelastuneiden alusten mukana Lûshunkouhun ja sataman jouduttua Lüshunkoun taistelun jälkeen uhatuksi siirtyi Weihaiweihin.

Weihaiwein taistelun aikana rannikkopattereiden jouduttua japanilaisjoukkojen haltuun *Jingyuen* joutui tykistön maaliksi. Muutamien osumien jälkeen alus räjähti upoten ankkuripaikalleen.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Brook, Peter: *Warships for Export Armstrong Warships 1867–1927*. Kent, Englanti: World Ship Society, 1999. ISBN 0-905617-89-4. (englanniksi)
* Wrigth, Richard N. J.: The Peiyang and Nanyang Cruisers of the 1880s.  *Warship*, 1996, XX. vsk, s. 95-110. Lontoo, UK:  Conway Maritime Press. ISBN 0-85177-685-X.   (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Brook, Peter s. 62
2. ↑  Brook, Peter s. 64

Zhiyuan-luokan panssarikansiristeilijät

|  |
| --- |
| *Zhiyuan* - *Jingyuen* |
| Edeltäjä: *Jiyuan* – Seuraaja: Hai Chi -luokka |
**Laurent Muhlethaler** (s. 27. syyskuuta 1997) on ranskalainen yhdistetyn hiihtäjä.

Muhlethaler kilpaili ensimmäisen kerran arvokilpailuissa Lahden MM-kilpailuissa 2017, missä hän sijoittui suurmäen kilpailussa 38:nneksi ja joukkuekilpailussa seitsemänneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurmäen kilpailussa 28:nneksi, normaalimäen kilpailussa 42:nneksi ja joukkuekilpailussa kuudenneksi. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui normaalimäessä 12:nneksi ja suurmäessä yhdeksänneksi. Joukkuekilpailussa sekä parisprintissä hän kilpaili Ranskan kuudenneksi sijoittuneissa joukkueissa. Pekingin olympialaisissa 2022 Muhlethaler sijoittui normaalimäessä 28:nneksi, suurmäessä 26:nneksi ja joukkuekilpailussa viidenneksi. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa 12:s ja suurmäen vastaavassa kilpailussa 13:s.

Yhdistetyn maailmancupissa Muhlethaler kilpaili ensimmäisen kerran Lillehammerissa joulukuussa 2015. Ensimmäisen kerran maailmancupin pisteille hän pääsi oltuaan 28:s Rukalla marraskuussa 2016. Ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui oltuaan seitsemäs Klingenthalissa helmikuussa 2021. Ensimmäisen palkintokorokesijoituksensa hän saavutti helmikuussa 2023 Schonachin toisessa kilpailussa oltuaan kolmas. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli samalla kaudella kahdeksas.

Nuorten MM-kilpailuissa Muhlethaler on saavuttanut kaksi mitalia Soldier Hollowin kilpailuissa 2017. Normaalimäen ja 5 kilometrin kilpailussa hän saavutti pronssia ja joukkuekilpailussa hopeaa.

Lähteet
-------

Laurent Muhlethaler Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
Laurent Lafforgue
**Laurent Lafforgue** (s. 6. marraskuuta 1966) on ranskalainen matemaatikko.

Laurent Lafforgue syntyi Antonyssa, Ranskassa. Hän kirjoittautui sisään École Normale Supérieureen vuonna 1986. Vuonna 1994 sai filosofian tohtorin tutkinnon Université de Paris-Sudin aritmetiikan ja algebrallisen geometrian tutkimusryhmän jäsenenä. Hän on nykyään tutkimusjohtajana CNRS:ssä ja pysyvässä matematiikan professorin virassa Institut des Hautes Études Scientifiquessä Bures-sur-Yvettessä Ranskassa.

Vuonna 2002 24:nnessä kansainvälisessä matemaatikkojen kongressissa Pekingissä hän sai Fieldsin mitalin yhdessä Vladimir Vojevodskin kanssa. Lafforgue teki huomattavia tuloksia Langlandsin ohjelmaan tutkimalla lukuteoriaa ja analyysiä.

Lafforguen merkittävä tulos oli ratkaista kysymys tiettyjen moduleiden varistojen kompaktisoinnista. Hänen todistuksensa on yli kuuden vuoden intensiivisen työn tulos.

Lähteet
-------

1. ↑  Laurent Lafforgue

**Fieldsin mitalin saajat**
 
1936: Ahlfors • Douglas | 1950: Schwartz • Selberg | 1954: Kodaira • Serre | 1958: Roth • Thom | 1962: Hörmander • Milnor | 1966: Atiyah • Cohen • Grothendieck • Smale | 1970: Baker • Hironaka • Novikov • Thompson | 1974: Bombieri • Mumford | 1978: Deligne • Fefferman • Margulis • Quillen | 1982: Connes • Thurston • Yau | 1986: Donaldson • Faltings • Freedman | 1990: Drinfeld • Jones • Mori • Witten | 1994: Zelmanov • Lions • Bourgain • Yoccoz | 1998: Borcherds • Gowers • Kontsevitš • McMullen | 2002: Lafforgue • Vojevodski | 2006: Okounkov • Perelman • Tao • Werner | 2010: Lindenstrauss • Châu • Smirnov • Villani | 2014: Avila • Bhargava • Hairer •  Mirzakhani | 2018: Birkar • Figalli • Scholze • Venkatesh | 2022: Duminil-Copin • Huh • Maynard • Vjazovska

muokkaa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Kroatia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Alexander Cajan** (20. lokakuuta 1767 Sotkamo – 23. helmikuuta 1810 Ilomantsi) oli suomalainen sotilas, rykmentinpastori ja sotarovasti.

Elämäkerta
----------

Alexander Cajanin vanhemmat olivat Brita Elisabeth Snicker ja Sotkamon nimismies ja suorituskomissaari Johan Cajanus. Alexander kävi Oulun triviaalikoulun, jonka jälkeen hän lähti opiskelemaan Turun Akatemiaan 1785. Vuonna 1789 hän keskeytti opintonsa ja meni lippumieheksi Kajaanin pataljoonaan, missä hän otti sotilasnimekseen Cajan'in, jota hän sen jälkeen käytti. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1791. Hän otti virkavapaata ja palasi Turkuun 1796 suorittamaan opintonsa päätökseen, ja erosi armeijan palveluksesta 1797.

Cajan väitteli joulukuussa 1797 Henrik Gabriel Porthanin johdolla, sai maisterin paperit helmikuussa 1798, puolusti väitöskirjaansa lintujen värien vaihtelusta Carl Niclas Helleniuksen johdolla kesäkuussa 1798, ja vihittiin papiksi heinäkuussa 1798. Pian tämän jälkeen hän palasi armeijan leipiin ja siirtyi ylimääräiseksi saarnaajaksi Kajaanin pataljoonaan. Helmikuussa 1799 hän sai opettajan paikan Haapaniemen sotakoulusta ja huhtikuussa 1800 hänestä tuli Savon jääkärirykmentin pastori. Samana vuonna Cajan määrättiin Karjalan kevyen rakuunarykmentin rykmentinpastoriksi. Hän osallistui sotaan Venäjää vastaan vuonna 1790 ja Suomen sotaan 1808–1809, ja tunnustukseksi ansioista hänelle myönnettiin sotarovastin arvonimi.

Cajan ja Brita Christina Hjerppe (s. 27. syyskuuta 1773 Ilomantsi) vihittiin avioliittoon Ilomantsissa 4. maaliskuuta 1804. Vaimo oli Ilomantsin kappalaisen Christian Hjerppen ja Anna Brigitta Lindenian tytär. Heille syntyi Ilomantsissa ainakin kaksi lasta, tytär Anna Charlotta ja poika Christian.

Lähteet
-------

* Lehikoinen, Esa; Lemmetyinen, Risto; Vuorisalo, Timo & Kivistö, Sari 2009: Suomen lintutieteen synty – Turun Akatemian aika. Faros, Turku. Gummerus Kirjapaino Oy, Jyväskylä. ISBN 978-952-5710-04-5

1. ↑  Ilomantsin seurakunnan kastettujen, vihittyjen ja haudattujen luettelot


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Alexander August Brunou** (15. huhtikuuta 1821 Muolaa – 19. lokakuuta 1887 Helsinki) oli suomalainen lakimies, senaattori ja senaatin oikeusosaston jäsen vuodesta 1872. Hän osallistui lainsäädäntötyöhön, ja hän oli liberaalien parhaita poliitikkoja.

Brunoun vanhemmat olivat Mikkelin kirkkoherra Gustaf Adolf Brunou (1774–1833) ja Ottiliana Lovisa Charpentier. Hän kävi Helsingin yksityislyseota, pääsi ylioppilaaksi 1838 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1846. Brunou oleskeli vuosina 1840–1842 Venäjällä opiskelemassa venäjän kieltä. Hän sai varatuomarin arvon 1848.

Brunou oli Suomen senaatin oikeusosastolla ylimääräisenä kopistina 1846, Viipurin hovioikeudessa ylimääräisenä kanslistina 1846–1855, senaatin oikeusosastolla kopistina 1855–1860 ja kanslistina 1860–1861 sekä samalla tie- ja vesikulkulaitosjohtokunnassa kanslistina 1855, sihteerinä ja asiamiehenä vuodesta 1856 sekä 2. Suomen meriekipaasin vt. sotatuomarina vuodesta 1856.

Brunou toimi Suomen ylisotaoikeuden sotaviskaalina 1861–1872, Sortavalan tuomiokunnan tuomarina 1862 (ei astunut virkaan), senaatin kansliatoimituskunnan apulaisesittelijäsihteerinä 1862–1869 ja samalla Viipurin hovioikeudessa asessorina 1863–1868 ja hovioikeudenneuvoksena 1868–1869. Hän oli Suomen Yhdyspankin keskushallituksen jäsen 1869–1872 ja siviilivirkakunnan leski- ja orpokassan johtokunnan jäsen 1873 sekä esimies vuodesta 1874. Viimeksi Brunou oli Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1872–1887. Brunou sai vuonna 1877 molempien oikeuksien kunniatohtorin arvon Uppsalan yliopistossa.

Brunou oli naimisissa 1856–1871 Anna Paulina Dammertin (k. 1871) kanssa. Heidän poikansa August Wilhelm Brunou (1863–1915) oli Viipurin hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena vuodesta 1906 ja oli vangittuna yhdessä muiden Viipurin hovioikeuden jäsenten kanssa Pietarin Krestyn vankilassa 1913–1914 vastustettuaan yhdenvertaisuuslakia.

Lähteet
-------

1. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 1 p. 1523
2. ↑  Kotivuori, Yrjö: Alexander August Brunou. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 10.7.2015.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Frans Maexmontan: *Yöllinen purjehdus* (1890).
**Frans Michael Christian Maexmontan** (14. kesäkuuta 1847 Helsinki – 26. syyskuuta 1901 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, opettaja ja taidemaalari.

Maexmontanin vanhemmat olivat apteekkari Frans Michael Mexmontan ja Paulina Augusta Lovisa Lindström. Hän oli naimisissa vuosina 1879–1892 Lydia Amalia Laguksen (1855–1901) kanssa, mutta liitto päättyi avioeroon. Frans Maexmontanin veli oli Helsingin yliopiston miekkailunopettaja ja aktivisti Mauritz Mexmontan.

Maexmontan opiskeli viisi lukukautta Helsingin yliopiston piirustussalissa. Hän opiskeli myös Tukholmassa ja Kööpenhaminassa vuodet 1873–1874 sekä Pariisissa 1875–1876. Myöhemmin Maexmontan opiskeli koristetaidetta Kööpenhaminassa vuosina 1886–1887 ja Wienissä 1878–1888. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1892, 1893, 1894 ja 1895 sekä oli edustettuna vielä vuonna 1924. Maexmontan toimi opettajana Taideteollisessa keskuskoulussa vuonna 1880–1886.

Maexmontan voitti ensimmäisen palkinnon dukaattikilpailussa 1882.

Teoksia
-------

* *Laivoja Helsingin edustalla* : vesivärityö.
* *Tyyni päivä* : öljymaalaus.
* *En segeltur i nyländska skärgården* : tussityö, 1882
* *Barösund* : öljymaalaus, 1889
* *Yöllinen purjehdus* : öljymaalaus, 1890

Lähteet
-------

1. ↑  Maexmontan Frans Mikael Kristian. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. 1 2 3  Frans Maexmontan *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Suomen Taiteilijaseura. Viitattu 11.12.2016.
3. ↑  Frans Maexmontan Suomen valokuvataiteen museo. Viitattu 11.12.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia: Frans Maexmontan

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Pakkokasvatus** on aiemmin käytössä ollut nimitys yhteiskunnan alaikäiseen rikoksentekijään kohdistamille toimille. Nykyisin vastaavia toimia Suomessa ovat huostaanotto, kasvatus lastenkodissa, nuorisokodissa tai koulukodissa ja avohuolto. Pakkokasvatusta (saks. *Zwangserziehung*) nimitettiin myös suojelukasvatukseksi (*Fürsorgeerziehung*), koska Saksan eri osavaltioissa käytettiin eri nimityksiä. Toisinaan Suomessa nimitettiin pakkokasvatukseksi valtion kustantamaa kasvatusta ja suojelukasvatukseksi kunnan, yhdistyksen tai yksityisen henkilön järjestämää kasvatusta. Lainsäädäntöön pakkokasvatus otettiin ensimmäisenä Englannissa 1854.

Eri maissa pakkokasvatusta sovellettiin nuoriin lainrikkojiin rangaistuksen jälkeen tai rangaistuksen sijaan. Tuomioistuin määräsi lapsen tai nuoren omaisten tahdosta riippumattoman kasvatuksen kohteeksi. Pakkokasvatusta käytettiin myös ehkäisemään ennalta pahantapaisuutta tai rikollisuuteen lankeamista, jos kodin ja koulun kasvatuksen ei katsottu riittävän.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Tietosanakirja,* Tietosanakirja-osakeyhtiö 1909–1919.
**Sanzana** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Sikasson piirissä Malissa. Se sijaitsee 60 kilometriä Sikassosta luoteeseen. Kunnassa on 11 300 ja kylässä 3 800 asukasta (vuonna 2009).

Sanzanan kunnan pinta-ala on noin 240 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Sikasson piirin Kignanin ja Kourouman, idässä Klélan, etelässä Gongasson ja Doumanaban sekä lännessä Mirian ja Tellan kuntiin. 

Kuntaan kuuluu seitsemän kylää. Asukkaat ovat etupäässä senufoja. Lisäksi on jonkin verran dogoneja, miniankoja, fulbeja ja bambaroita. Uskontoja ovat animismi, islam ja kristinusko.

Kignanin kautta kulkee Gongasson ja Fanan välinen maantie. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, pienimuotoinen kaupankäynti ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, riisi sekä myytäväksi kasvatettavat puuvilla, maapähkinä ja pavut. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Sanzanassa pidetään viikoittaiset markkinat.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 11.6.2018.
2. 1 2 3  Plan de Sécurité Alimentaire: Commune Rurale de Sanzana 2006-2010 *aec.msu.edu*.  2005.  Arkistoitu 13.6.2010. Viitattu 11.6.2018.
3. ↑  Mali - Région de Sikasso: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 11.6.2018.
*Schistocerca gregaria*. Yllä yksinään elävä muoto, alempana sama laji parveilevana.
**Kulkusirkka** on yleisnimi joukolle heinäsirkkalajeja. Näillä lajeilla on tapana muodostaa ajoittain valtavia parvia, jotka vaeltaessaan ravinnon perässä aiheuttavat tällöin mittavia vahinkoja viljelyksille syöden hyvin lyhyessä ajassa käytännössä kaiken vihreän kasvillisuuden. Kulkusirkkaparvi voi peittää satojen neliökilometrien kokoisen alueen, ja siihen voi kuulua miljoonia kulkusirkkoja.

Kulkusirkkojen parveilu käynnistyy, kun tavallisesti rauhallisissa erakkona elävissä heinäsirkoissa tapahtuu muutos, joka vaikuttaa paitsi eläimen käyttäytymiseen myös niiden ulkonäköön. Erikoinen käytös on ilmeisesti sopeutuma, jolla heinäsirkkapopulaatio vastaa sirkkojen lukumäärän liialliseen kasvuun. Cambridgen yliopiston tutkijat osoittivat *Schistocerca gregaria* -lajilla, että heinäsirkka, jonka takajalat altistuvat kosketukselle useita kertoja minuutissa neljän tunnin ajan, muuttuu parveilevaksi kulkusirkaksi.

Kulkusirkat ovat olleet merkittävä haitta maanviljelylle, ja ne mainitaan myös Raamatussa yhtenä suurista vitsauksista.

Pohjoisamerikkalainen kalliovuorten kulkusirkka *Melanoplus spretus* kuoli tuntemattomasta syystä sukupuuttoon 1800-luvun lopulla, ja viimeinen havainto lajin elävästä yksilöstä tehtiin vuonna 1902. Eräänä mahdollisena syynä häviämiseen pidetään maanviljelyn leviämistä alueille, joille sirkat munivat. Kalliovuorten kulkusirkan parvet ovat saattaneet olla yksilömäärältään suurempia kuin millään muulla kulkusirkkalajilla. Nykyään Pohjois-Amerikka on Antarktiksen ohella ainoa manner, jolla ei esiinny kulkusirkkoja.

Kulkusirkkoja kasvatetaan nykyään terraarioeläinten ravinnoksi.

Kulkusirkkalajeja
-----------------

Kulkusirkkoina pidetään ainakin seuraavia heinäsirkkalajeja:

* *Anacridium aegyptium* – egyptinkulkusirkka
* *Anacridium melanorhodon*
* *Anacridium wernerellum*
* *Chortoicetes terminifera* – australiankulkusirkka
* *Calliptamus italicus*
* *Dociostaurus maroccanus*
* *Locusta migratoria* – idänkulkusirkka, vaeltaa satunnaisesti Suomeenkin
* *Locustana pardalina*
* *Nomadacris septemfasciata*
* *Nomadacris succincta*
* *Schistocerca americana*
* *Schistocerca gregaria* – aavikkokulkusirkka, yleinen terraarioeläinten ravintolaji Suomessakin

sekä joskus myös

* *Aiolopus simulatrix*
* *Oedaleus senegalensis*

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Sami Karjalainen: Suomen heinäsirkat ja hepokatit. Tammi 2009. ISBN 978-951-31-4483-8
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
Glazyrina maailmancupin takaa-ajokilpailussa Oberhofissa 2013
**Jekaterina Ivanovna Glazyrina** (ven. Екатерина Ивановна Глазырина; s. 22. huhtikuuta 1987) on venäläinen ampumahiihtäjä Hän aloitti kilpailemisen ampumahiihdon maailmancupissa kaudella 2010–2011. Hän on sijoittunut maailmancupin osakilpailussa kolmanneksi Östersundin normaalimatkan kilpailussa kaudella 2012–2013 ja toiseksi Hochfilzenin takaa-ajokilpailussa kaudella 2014–2015. Maailmancupin kokonaistilanteessa Glazyrina on ollut parhaimmillaan 22. kaudella 2012–2013. Nové Měston MM-kilpailuissa 2013 Glazyrina oli pikakilpailun viides ja normaalimatkan seitsemäs. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui yhteislähdössä 13:nneksi.

Glazyrina määrättiin dopingrikkeen vuoksi kahden vuoden kilpailukieltoon 24. huhtikuuta 2018. Hän oli väliaikaisessa kilpailukiellossa 10. helmikuuta 2017 lähtien, joka lasketaan annetun kilpailukiellon alkamispäiväksi. Lisäksi kaikki hänen kilpailutuloksensa ennen kilpailukieltoa mitätöitiin 19. joulukuuta 2013 alkaen.

Lähteet
-------

* Jekaterina Glazyrina Kansainvälinen ampumahiihtoliitto (IBU).  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Karttunen, Anu: Venäläisen ampumahiihtäjän kilpailukielto sai virallisen leiman *Yle Urheilu*.  4.5.2018. Viitattu 4.5.2018.
**Perdita Felicien** (s. 29. elokuuta 1980) on kanadalainen pika-aitajuoksija.

Felicien osallistui Sydneyn olympialaisiin 2000, mutta karsiutui alkuerissä ajalla 13,21. Seuraavana vuonna Edmontonin MM-kisoissa hän karsiutui välierissä ajallaan 12,90. Vuonna 2003 hän voitti kultaa Pariisin MM-kisoissa ajalla 12,53. Lisäksi hän sai hopeaa Pan-Amerikan kisojen 100 metrin aitajuoksussa.

Talvella 2004 Felicien voitti Budapestin halli-MM-kisoissa kultaa 60 metrin aidoissa tuloksella 7,75. Ateenan olympialaisissa 2004 hän selviytyi loppukilpailuun, jossa keskeytti törmättyään ensimmäiseen aitaan. Vuonna 2005 hän karsiutui Helsingin MM-kisojen välierissä. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemäs. Seuraavana vuonna hän ylsi IAAF:n yleisurheilufinaalissa kolmanneksi. 

Vuonna 2007 Felicien saavutti Osakan MM-kilpailuissa hopeaa ajalla 12,49. Hän sijoittui lisäksi toiseksi Pan-Amerikan kisoissa ja neljänneksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän oli kahdeksas ja saman vuoden yleisurheilufinaalissa viides. Dohan sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa 2010 hän sai hopeaa 60 metrin aitajuoksussa ajalla 7,86. Seuraavan vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän karsiutui välierissä.

Felicien voitti Kanadan mestaruuden 100 metrin aitajuoksussa vuosina 2000, 2002–2007 ja 2009–2011. NCAA:n mestaruuden hän voitti 100 metrin aitajuoksussa 2002 ja 2003 sekä 60 metrin aitajuoksussa 2002.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 100 metrin juoksu: 11,78 (2003)
* 100 metrin aitajuoksu: 12,46 (2004)

Lähteet
-------

* Perdita Felicien Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
* Profiili Kanadan yleisurheiluliiton sivuilla (arkistoitu versio (archive.org)) (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  2004 – Hurdles Review *iaaf.org*.  28.12.2004. Viitattu 2.10.2016.
2. ↑  Perdita Felicien Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)

  

Naisten 100 metrin aitajuoksun maailmanmestarit

|  |
| --- |
| 1983: Bettine Jahn |
1987: Ginka Zagortševa |
1991: Ljudmila Narožilenko |
1993: Gail Devers |
1995: Gail Devers |
1997: Ludmila Engquist |
1999: Gail Devers |
2001: Anjanette Kirkland |
2003: Perdita Felicien |
2005: Michelle Perry |
2007: Michelle Perry |
2009: Brigitte Foster-Hylton |
2011: Sally Pearson |
2013: Brianna Rollins |
2015: Danielle Williams |
2017: Sally Pearson |
2019: Nia Ali |
2022: Oluwatobiloba Amusan |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Musiikkinäytteet"Perdido""Perdido" Duke Ellingtonin orkesterin esittämänäÄänitiedostojen kuunteluohjeet

"**Perdido**" on Juan Tizolin säveltämä jazzstandardi. Sen nauhoitti ensimmäisen kerran Duke Ellingtonin orkesteri joulukuussa 1941.

Kappale oli aluksi instrumentaali, mutta vuonna 1943 Ervin Drake ja H. J. Lengsfelder kirjoittivat siihen sanat. Laulua ovat esittäneet muun muassa Sarah Vaughan ja Dinah Washington. Ella Fitzgerald lauloi sen Duke Ellingtonin orkesterin säestämänä levyllään *Ella Fitzgerald Sings the Duke Ellington Songbook*. Charlie Parker, Dizzy Gillespie, Bud Powell, Max Roach ja Charles Mingus levyttivät kappaleesta bebop-version vuoden 1953 livealbumilleen *Jazz at Massey Hall*.

"Perdido" on espanjaa ja tarkoittaa "eksyksissä". Kappaleen nimi viittaa Florida Keys -saariryhmässä sijaitsevaan Perdidon kaupunkiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jeremy Wilson: Perdido *JazzStandards.com*. Viitattu 11.4.2010. (englanniksi)
2. ↑  Juan Tizol *Big Bands Database*. Viitattu 11.4.2010. (englanniksi)

Duke Ellington

|  |  |
| --- | --- |
| Albumit | *...And His Mother Called Him Bill* |
| Kappaleet | 
* "Blood Count"
* "Caravan"
* "Chelsea Bridge"
* "In a Sentimental Mood"
* "It Don’t Mean a Thing (If It Ain’t Got That Swing)"
* "Lush Life"
* "Mood Indigo"
* "Prelude to a Kiss"
* "Perdido"
* "Satin Doll"
* "Solitude"
* "Something to Live For"
* "Take the ’A’ Train"
* "Things Ain’t What They Used to Be"

 |
| Soittajat | 
* Harold Ashby
* Louie Bellson
* Jimmy Blanton
* Mercer Ellington
* Otto Hardwick
* Al Hibbler
* Johnny Hodges
* Herb Jeffries
* Oscar Pettiford
* Billy Strayhorn
* Billy Taylor
* Clark Terry
* Juan Tizol
* Ben Webster

 |
Nakasendō-tien Tsumago-juku
Goyu-shuku Utagawa Hiroshigen puupiirroksessa
**Shukuba** (jap. 宿場) tai **shukueki** (宿駅) oli Japanissa tiereitin varrelle rakennettu postiasema, jossa matkaajat saattoivat levätä, yöpyä ja vaihtaa hevosia. Erityisesti sanalla viitataan Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla viiden tärkeimmän valtatien (*gokaidō*) ja niiden sivuteiden varrelle perustettuihin pysähdyspaikkoihin. *Shukubamachi* (宿場町) tarkoittaa aseman ympärille syntynyttä kaupunkiasutusta.

Monien Edo-kauden shukuba-asemien juuret olivat 1500-luvun sengoku-kaudella, kun vilkastuneen kaupan ja muun muassa Iseen kohdistuneen pyhiinvaelluksen myötä syntyi uusia kaupunkimaisia asutuksia temppelien porttien edustoille ja satamiin. Niihin rakennettiin majataloja, ja joskus niissä harjoitettiin myös prostituutiota. 1600-luvun alussa Tokugawa-sotilashallinto alkoi perustaa postiasemia maan tärkeimpien tiereittien varrelle, ja vuonna 1659 niitä hallinnoimaan perustettiin *Dōchūbugyō*-virasto (道中奉行). Myös daimiot rakensivat hallitsemilleen alueille samanlaisia järjestelmiä.

Katso myös
----------

* Kestikievari

Lähteet
-------

1. 1 2  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典 / 日本大百科全書: 宿場 Kotobank. Viitattu 01.05.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **shukuba** Wikimedia Commonsissa
**Shrine of Our Lady of Europe** on roomalaiskatolilainen pyhättö Europa Pointilla Gibraltarilla. Rakennus on luultavasti peräisin 1300-luvulta ja se palvelee nykyisin seurakuntaa. Kirkko on nimetty Neitsyt Marian mukaan, joka tunnetaan Gibraltarilla tittelillä *Our Lady of Europe*.

Historia
--------

Neityt Marian ja Jeesuslapsen patsas pyhätössä.
Nykyisen kirkon tilalla oli alun perin moskeija, jonka rakensivat 700-luvulla Iberian niemimaan valloittaneet maurit. Moskeija rakennettiin jossain vaiheessa ennen vuotta 1309. Moskeija muutettiin pyhätöksi espanjalaisten valloitettua Gibaltarin Don Rodrigo Ponce de Leonin johdolla vuonna 1462 ja se sai tuolloin nykyisen nimensä. Jonkin aikaa tämän jälkeen pieni puusta tehty Neitys Marian ja Jeesuksen patsas. Pyhätöstä tuli suosittu vierailupaikka Gibraltarinsalmen läpi kulkevien laivojen miehistöjen keskuudessa. Pyhättö selviytyi monista Gibraltaria kohdanneista vaikeuksista, kuten merirosvojen hyökkäyksiltä. Merirosvo Hali Hamat kuitenkin ryösti monet pyhätön arvoesineistä vuonna 1540. Bernardino Mendozan johtama espanjalaislaivasto kukisti myöhemmin merirosvot merellä. Kuningas Phillip II rakennutti pyhätölle paksummat seinät, jotta paikka voisi toimia tarpeen vaatiessa paikallisten suojana.

Britit valtasivat Gibraltarin elokuussa 1704 ja brittiläiset merisotilaat ryöstivät pyhätön esineistöä ja heittivät muun muassa Neitsyt Marian ja Jeesuksen patsaan alas kalliolta. Puinen patsas hajosi, mutta sen osat kelluivat ja ne löysi myöhemmin merestä paikallinen kalastaja. Paloja säilytettiin myöhemmin Algecirasissa. Pyhätön käyttö väheni, se rappeutui ja se kärsi lisäksi vahinkoja myöhemmässä piirityksessä. Kuitenkin Neitsyt Marian ja Jeesuksen patsaasta tehtiin kopio, joka asetettiin paikallisen katedraaliin.

Toukokuussa 1866 paikalle rakennettiin väliaikainen kappeli, jonka alttarin marmorin lahjoitti paavi. Varsinainen pyhättö oli edelleen rappeutumassa ja sitä käytettiin muun muassa armeijan öljyvarastona ja myöhemmin kirjastona. E.R. Kenyon kuvaili vuonna 1910 pyhättöä rumaksi pieneksi rakennukseksi parakkien vieressä. Armeija aikoi purkaa koko rakennuksen vuonna 1958, mutta tämä estyi kun se julistettiin historialliseksi monumentiksi. Pyhättöä alettiin jälleenrakentaa vuonna 1968 ja saman vuoden syyskuussa pidettiin ensimmäinen jumalanpalvelus pyhätössä miltei 300;n vuoteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Our Lady of Europe *Gibraltar Travel Guide*. Viitattu 2.9.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shrine of Our Lady of Europe** Wikimedia Commonsissa
Galwaynlahden sijainti
**Galwaynlahti** (iiriksi *Loch Lurgain* tai *Cuan na Gaillimhe*, engl. *Galway Bay*) on suuri lahti Irlannin länsirannikolla. Se ulottuu aina Galwayn kreivikunnasta Connachtin provinssista Claren kreivikuntaan Burrenin alueelle Munsterin provinssiin. Galwayn kaupunki sijaitsee lahden koillisrannalla. Lahti on 50 kilometriä pitkä ja leveydeltään 10–30 kilometriä.

Aransaaret sijaitsevat lahden suulla lännessä. Kulkureitit lahdelle Aransaarten ja rannikon välistä kulkevat seuraavasti: Pohjoinen reitti (*An Súnda ó Thuaidh*) kulkee Inis Mórin ja Leitir Mealláinin välissä ja se tunnettiin ennen iiriksi nimellä *Bealach Locha Lurgan*. Gregoryn reitti (*Súnda Ghríoghóra*) kulkee Inis Mórin ja Inis Meáinin välistä ja se tunnettiin ennen nimellä *Bealach na h-Áite*. Foulin reitti (*An Súnda Salach*) sijaitsee Inis Meáinin ja Inis Oírrin välissä ja se tunnettiin ennen nimellä *Bealach na Fearbhaighe*. Eteläinen reitti (*An Súnda ó Theas*), joka tunnettiin ennen nimellä *Bealach na Finnise*, sijaitsee Inis Oírrin ja Claren kreivikunnan välissä. 

Galwaynlahti on kuuluisa ainutlaatuisista ja perinteisistä kalastusveneistään, Galway hookereista.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Galwaynlahti** Wikimedia Commonsissa

Näkymä Galwaynlahdelle Claren kreivikunnan lähettyvillä.
Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Galway Bay
**Gamalejan mikrobiologian ja epidemologian tutkimusinstituutti** (Gamaleja-instituutti, ven. Национальный исследовательский центр эпидемиологии и микробиологии имени Н. Ф. Гамалеи)
on Venäjän terveysministeriön alaisuudessa toimiva lääketieteellinen tutkimuslaitos.

Instituutti on perustettu vuonna 1891 F. M. Blumenthalin yksityiseksi kemiallis-mikroskooppiseksi ja bakteriologiseksi toimistoksi. Se otettiin 1919 valtion haltuun ja siitä luotiin terveyden kansankomissariaatin bakteriologinen instituutti. Sodan alkaessa sivutoimipisteitä perustettiin Alma-Ataan ja Sverdlovskiin sekä Kazaniin.
Instituutti nimettiin 1949 Nikolai Gamalejan mukaan.
Laitos sai 1966 Punalipun työn kunniamerkin.

Laitos tuli tunnetuksi kun se 2020 kehitti ensimmäisen COVID-19-rokotteen, jota markkinoidaan nimellä "Sputnik V".

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ru:Национальный исследовательский центр эпидемиологии и микробиологии имени Н. Ф. Гамалеи  –  9.1.2022 versio
**Saint-Pé-de-Bigorre** (oksitaaniksi: *Sent Pèr (de Bigòrra)*) on kunta Lounais-Ranskassa Hautes-Pyrénées'n departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Gave de Pau -joen varrella, noin 26 kilometriä Argelès-Gazostin kaupungista kaakkoon.

Pyhän Pietarin kirkko kuuluu Ranskan historiallisten monumenttien luetteloon. Se on entinen 1000-luvulla perustettu benediktiiniläisluostari n entinen luostari. Luostari oli suosittu kauttakulkupaikka Pyhän Jaakobin pyhiinvaellusreitillä, jonne pyhiinvaeltajat pysähtyivät ihailemaan Pyhän Pietarin pyhäinjäännöksiä. Luostari tuhoutui ensin satavuotisessa sodassa 1400-luvulla ja lopullisesta Ranskan uskonsodissa 1500-luvulla.

Bétharramin luolat
Kunnan nähtävyyksiä ovat Grottes de Bétharram eli Bétharramin luolat. Luoliin tehdään opastettuja kierroksia joko jalkaisin, veneellä maanalaista jokea pitkin tai pienellä junalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 19.9.2022. (ranskaksi)
2. ↑  Saint-Pé-de-Bigorre : 10 siècles d'histoire Office de Tourisme.  Arkistoitu 20.9.2022. Viitattu 19.9.2022. (ranskaksi)
3. ↑  Bienvenue à Saint-Pé-de-Bigorre dans les Hautes-Pyrénées ! Office de Tourisme. Viitattu 19.9.2022. (ranskaksi)
4. ↑  Saint-Lourdes > Hautacam Tour de France 2022. Viitattu 19.9.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saint-Pé-de-Bigorre** Wikimedia Commonsissa
Ter Brugghen "Huilunsoittaja"
**Hendrick Jansz ter Brugghen** tai **Terbrugghen** (1588 – 9. marraskuuta 1629) oli alankomaalainen taidemaalari. Ter Brugghenia inspiroi erityisesti Caravaggio. Ter Brugghen nimestä käytetään useita erilaisia kirjoitusasuja. Etunimi voidaan kirjoittaa ilman c-kirjainta ja sukunimestä voidaan jättää h-kirjain pois.

Elämä
-----

Ter Brugghenin elämän alkuajoista ei tiedetä paljoa. Hän on saattanut syntyä Deventerissä, mutta perhe näyttäisi muuttaneen 1590-luvulla katolilaiseen Utrechtiin. Hän aloitti maalaamisen Utrechtissa 13-vuotiaana opiskelemalla Abraham Bloemaertin kanssa. Bloemaertilta hän oppi taiteen perustan. Ter Brugghen matkusti Italiaan vuoden 1604 tienoilla laajentamaan taitojansa, mikä ei ollut tuon ajan alankomaalaiselle kovin yleistä. Ter Brugghen saapui Roomaan vuonna 1604. Tämä mahdollisti suoran kontaktin Caravaggion kanssa.

Ter Brugghen kuoli vuonna 1629 Utrechtissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Terbrugghen, Hendrik Britannica Concise. Viitattu 9. kesäkuuta 2007. (englanniksi)
2. ↑  Hendrick ter Bruggen royalcollection.org.uk. Viitattu 9. kesäkuuta 2007. (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hendrick ter Brugghen**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Hendrick ter Brugghen
Pääsiäiskukko
**Pääsiäiskukko** on kuvitteellinen kukko, joka perinteen mukaan munii pääsiäisen aikaan suklaamunia. Nämä se piilottaa lasten etsittäväksi. Pääsiäiskukolle kuvataan usein värikkäät pyrstösulat, joiden johdosta se on suosittu aihe pääsiäisaiheisissa koristeissa ja askarteluissa. Pääsiäiskukon tunnetumpi vastine niin Suomessa kuin maailmallakin on pääsiäispupu.

Uskonnoissa
-----------

Ortodoksiperinteen mukaan pääsiäiskukko munii pääsiäisaamuna paastonajan päättymisen ja Jeesuksen haudasta nousemisen merkiksi. Muna symboloi uutta elämää ja mahdollisesti myös Jeesuksen hautaa; päältä sileä kuin kivi, mutta sisältä täynnä elämää. Kristinuskon pääsiäistarinassa kukko on keskeisessä roolissa; se havahduttaa laulullaan Jeesuksen kolme kertaa kieltäneen Pietarin.

Lähteet
-------

1. ↑  Maija Ala-Jääski: Muniiko teillä kukko? *Uudenkaupunginsanomat*.  13.4.2017. Viitattu 10.8.2022.
2. ↑  Tutkija vastaa: Tuoko pääsiäismunat kukko vai pupu? *Savon Sanomat*.  26.3.2016. Viitattu 10.8.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pääsiäiskukko** Wikimedia Commonsissa
Saint-Pierre de Montmartren kirkko, oikealla Sacré-Coeur-kirkkoa.
**Saint-Pierre de Montmartre** on keskiaikainen kirkko Pariisin Montmartren kaupunginosassa, aivan Sacré-Coeur-kirkon vieressä. Se on Pariisin vanhimpia kirkkoja.[1]

Kirkko kuului alkujaan Montmartren luostariin, joka oli Montmartren kukkulalla keskiajalla toiminut benediktiiniläinen nunnaluostari. Luostarin perusti vuonna 1133 Ranskan kuningas Ludvig VI puolisonsa Adelaide Savoijilaisen kanssa. Leskikuningatar Adelaidesta tuli myöhemmin luostarin ensimmäinen abbedissa ja hänet on haudattu Saint-Pierre de Montmartren kirkkoon.[1] Kirkon vihki käyttöön paavi Eugenius III vuonna 1147. Sen arkkitehtuuri edustaa romaanisen tyylin ja varhaisgotiikan välimuotoa.[2] Kuori holveineen on säilynyt alkuperäisestä 1100-luvun kirkosta. Nykyinen runkohuone on 1400-luvulta ja länsipääty vuodelta 1765. Nunnaluostari muutti vuonna 1686 kukkulan laelta hieman sivummalle nykyisen place des Abbessesin luo, mutta Saint-Pierre de Montmartre pysyi luostarin omaisuutena, kunnes luostari suljettiin Ranskan vallankumouksen myötä.[3][1][2] Kirkko rapistui 1800-luvulla huonoon kuntoon, mutta se restauroitiin vuosina 1900–1905.[2]

Kirkon paikalla arvellaan sijainneen alkujaan roomalaisaikana rakennettu Mars-jumalan temppeli ja sen jälkeen 600-luvulla rakennettu varhaisempi kirkko, joka mainittiin 800-luvulla Saint-Denis’n basilikaan matkanneiden pyhiinvaeltajien levähdyspaikkana.[3] Kirkon sisällä on säilynyt neljä vanhaa marmoripylvästä, joiden väitetään olevan peräisin mainitusta roomalaisesta temppelistä.[1] Pylväiden kapiteelien oletetaan olevan merovingiaikaisia.[3]

Saint-Pierre de Montmartren pihalla on Pariisin pienin hautausmaa, Cimetière du Calvaire ("Golgatan hautausmaa"), jonka pinta-ala on 600 neliömetriä.[2] Se on avoinna yleisölle vain yhtenä päivänä vuodessa, 1. marraskuuta.[1] Hautausmaalle on haudattu muun muassa tutkimusmatkailija Louis Antoine de Bougainville ja kuvanveistäjä Jean-Baptiste Pigalle.[3]

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kaupunkikirjat: Pariisi* (suom. Ilkka Rekiaro), s. 223––224. Kuudes, uudistettu painos. WSOY, Helsinki 2009. Alkuteos *Travel Guides Paris*, julkaistu ensimmäisen kerran Isossa-Britanniassa 1993, Dorling Kindersley Ltd, Lontoo.
2. 1 2 3 4  Église Saint-Pierre de Montmartre, Paris (englanniksi) French moments. Viitattu 15.4.2016.
3. 1 2 3 4  St-Pierre-De-Montmartre, Paris (englanniksi) Sacred Destinations. Viitattu 15.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saint-Pierre de Montmartre** Wikimedia Commonsissa

* Seurakunnan kotisivu (ranskaksi)
**Galápagosin merensuojelualue** (Reserva Marina Galápagos) on Galápagossaaria ympäröivä luonnonsuojelualue tuhannen kilometrin päässä Ecuadorin rannikolta. Sen pinta-ala on 133 000 km2. Suojelualue perustettiin vuonna 1986 ja laajennettiin nykyiseen kokoonsa vuonna 1998. Se on osa Unescon maailmanperintökohdetta.

Merivirrat tuovat alueelle sekä viileää että lämmintä vettä, joten siellä elää hyvin monenlaisia Tyynenmeren lajeja. Merenalainen virtaus nostaa ravinteita merenpohjasta, mikä ruokkii suuria määriä planktonia, mikä puolestaan on monien ravintoketjujen alkupää. Siellä elää suuria haiparvia, rauskuja, koralliriuttoja ja värikkäitä kaloja.
Tämä on ainoa paikka maailmassa jossa pingviinit uivat koralliriuttojen seassa. Merileijonia on kaksi lajia, toinen on kotoisin etelästä, toinen pohjoisesta.

Katso myös
----------

* Galápagosin kansallispuisto

Lähteet
-------

1. ↑  Galápagos Islands *Unesco*. Viitattu 2.2.2019.
2. ↑  Reserva Marina Galápagos (eri alasivut) *Areas Protegidas*. Viitattu 3.2.2019.
*Tämä artikkeli kertoo puolalaissävelmästä. Ranskalaisesta partisaanilaulusta katso Le Chant des Partisans.*
**Partisaanivalssi** on puolalaisen Stanisław Magierskin säveltämä, toisen maailmansodan aikana syntynyt laulu, joka on tullut tunnetuksi monissa maissa. Sen alkuperäinen nimi on "En voi tulla tänään luoksesi" (puol. *Dziś do ciebie przyjść nie mogę*) tai "Kehtolaulu (puol. *Kołysanka leśna*). Suullisena perinteenä levinneen laulun sävelmä on nykymuodossaan erilainen kuin millaiseksi Puolan vastarintaliikkeen jäsen, apteekkari Magierski sen alun perin vuonna 1943 sävelsi.

Laulun sanoissa mies kertoo rakkaalleen, että on lähdössä metsässä odottavien aseveljien mukaan. Hän sanoo että ellei palaa, hän jatkaa elämäänsä kotipeltojen viljantähkissä.

Suomennokset
------------

Laulusta on tehty ainakin viisi suomennosta: Sauvo Puhtilan "Tänään en voi luokses tulla, yöhön synkkään tieni käy", Pauli Salosen "Tulen luokses takaisin", Heikki Harman "En voi tulla tänään luokses", Heimo Anttiroikon "En voi jäädä vierellesi" sekä Paavo Helistön salanimellä Paul Holm tekemä suomennos, joka alkaa sanoin "Tänään en voi luokses tulla, yöhön lähden pimeyteen". Laulun monista suomalaislevytyksistä tunnetuimpia lienevät Cumulus-yhtyeen ja Arja Saijonmaan versiot, minkä lisäksi "Partisaanivalssia" ovat esittäneet monet sooloartistit, laulu- ja soitinyhtyeet sekä kuorot.

Lähteet
-------

1. ↑  Partisaanivalssi, KOM-teatteri. Viitattu 27.8.2017.
2. ↑  Partisaanivalssi (Arkistoitu – Internet Archive), Äänitearkisto. Viitattu 27.8.2017.
3. ↑  Mistä kappale Partisaanivalssi kertoo? (Arkistoitu – Internet Archive) Kysy.fi, Helsingin kaupunginkirjasto 24.10.2014. Viitattu 27.8.2017.
4. ↑  VEU toimii Himangalla – Anttiroikot aatteen, sivistyksen ja isämaan asialla Vaihtoehto EU:lle 3/2006, s. 6. Viitattu 14.3.2014.
5. ↑  Dziś do ciebie przyjść nie mogę, Antiwar Songs -sivusto 15.5.2015. Viitattu 14.3.2014.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Dziś do ciebie przyjść nie mogę
**Partingtonin oireyhtymä** on X-kromosomissa peittyvästi periytyvä oireyhtymä, jonka tyypillisiä piirteitä ovat kehitysvamma ja käsien liikehäiriö. Oireyhtymää aiheuttavat ARX-geenin mutaatiot, usein geenin tietyn alueen duplikaatio.

Partingtonin oireyhtymä aiheuttaa oireita enimmäkseen miespuolisilla. Jos naispuolisilla ilmenee oireita, ne ovat usein lievempiä. Partingtonin oireyhtymään liittyvä kehitysvamma on tyypillisesti lievä tai keskivaikea. Yksi tyypillisimmistä oireyhtymän piirteistä on varhaislapsuudessa alkava käsien dystonia, joka voi vaikeutua vähitellen lapsen varttuessa. Erityisen yleisesti liikehäiriöitä esiintyy ranteissa ja sormissa. Dystonia vaikeuttaa hienomotoriikkaa vaativien toimintojen suorittamista. Se voi ilmetä myös kasvojen lihaksissa. Dystonia voi aiheuttaa dysartriaa, runsasta kuolaamista sekä poikkeavan kävelyasennon ja -tyylin. Osalla potilaista on esiintynyt epilepsiaa ja autismin kirjon häiriöille ominaisia piirteitä. Yleensä Partingtonin oireyhtymän yhteydessä ei esiinny rakennepoikkeamia, mutta skolioosi saattaa ilmetä.

Partingtonin oireyhtymän taudinkuva on yksilöllisesti vaihteleva. Se todetaan geenitutkimuksen ja oirekuvan pohjalta. Hoito on oireenmukainen. Partingtonin oireyhtymän esiintyvyydeksi on arvioitu vastasyntyneillä alle yksi miljoonaa kohden. M. W. Partington kuvasi mukaansa nimetyn oireyhtymän vuonna 1988.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Johanna Rintahaka, Partingtonin oireyhtymä Tukiliitto 30.9.2022, viitattu 9.7.2023
Cumaen Sibylla
**Sibyllat** (kreik. σίβυλλα) olivat muinaisessa Kreikassa ja Roomassa jumalallisen hurmoksen vallassa toimivia naisennustajia, oraakkeleita. Sibylloja on yleensä mainittu kymmenen, joiden oraakkelit sijaitsivat eri puolilla Välimeren maailmaa. Roomalainen kirjailija Varro mainitsee seuraavat sibyllat:

* persialainen sibylla
* kimmerialainen sibylla (Amaltheia tai Herofile nimeltään)
* Vähän-Aasian Erythrain kaupungissa toiminut sibylla
* fryygialainen sibylla
* hellespontoslainen sibylla (Marpessoksesta)
* Delfoin sibylla
* libyalainen sibylla
* Cumaen sibylla
* Tiburin sibylla (Albunea tai Aniena nimeltään)
* kaldealainen sibylla

Kuuluisin ja kirjallisuudestakin tutuin on Cumaen sibylla. Hän tarjosi pyhiä kirjoja Rooman viimeiselle kuninkaalle Tarquinius Superbukselle. Superbus kuitenkin asennoitui tähän ivallisesti, jolloin sibylla sytytti osan kirjoista tuleen eikä suostunut sammuttamaan niitä ennen kuin kuningas suostui maksamaan pyydetyn hinnan. Taru kertoo, että silloin oli alkuperäisestä yhdeksästä kirjasta jäljellä vielä kolme. Näitä niin kutsuttuja *Sibyllan kirjoja* pidettiin Rooman Capitoliumilla Juppiterin temppelissä vuoteen 83 eaa. kunnes tulipalo tuhosi ne. *Sibyllan oraakkelit* puolestaan on myöhempi juutalais-kristillistä alkuperää olevien kirjoitusten kokoelma, joka ei liity *Sibyllan kirjoihin*.

Cumaen sibyllan sanotaan olleen tuhatvuotias, ja taru kertoo hänen johdattaneen sankari Aineiaan manalaan. Sibyllat on ikuistettu Vatikaanin Sikstiiniläiskappelin freskoihin.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sibylla (antiikin uskonnot)**.
### Kirjallisuus

* *Suuri symbolikirja*
* *Maailman myytit ja tarut*

### Viitteet

1. ↑  Castrén, P. – Pietilä-Castrén, L.: *Antiikin käsikirja*, s.v. "sibyllat". 2000.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Heikki Veli Huikuri** (s. 26. kesäkuuta 1952 Haukipudas) on suomalainen lääketieteen professori.

Huikurin vanhemmat ovat liikkeenharjoittaja Alpo Huikuri ja Liisa Späd. Hän tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1971 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1977 ja tohtoriksi 1983 Oulun yliopistosta. Huikuri työskenteli terveyskeskuslääkärinä 1977–1979, Oulun yliopistollisen sairaalan sisätautien klinikan apulaislääkäri hän oli 1979–1984 ja erikoislääkäri vuodesta 1984. Oulun yliopiston sisätautiopin ja erityisesti kardiologian dosentti hän oli 1989–1998 ja professori vuodesta 1998. Vierailevana professorina Floridassa Huikuri toimi 1998–1999, samaan aikaan hän oli Suomen kardiologisen seuran varapuheenjohtaja. Sittemmin Huikuri on toiminut Oulun yliopistollisen sairaalan ylilääkärinä. Hänelle myönnettiin kardiologian alan tutkimuksistaan Sydäntutkimussäätiön jakama Sydäntutkimuksen suurpalkinto vuonna 2005.

Huikurille on myönnetty vuoden 2015 Matti Äyräpään palkinto. Hänen johtamansa tutkijaryhmä on selvittänyt sydänpysähdyksen riskejä EKG:ssa havaittujen poikkeamien avulla ja tunnistanut uuden, nuorten ihmisten äkkikuolemia aiheuttavan tautiryhmän, idiopaattisen sydänlihasfibroosin.

Huikuri valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2013.

Huikurin puoliso on Pirkko Rautio.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Autio, Veli-Matti: *Suomen professorit. Finlands professorer*, s. 152. Professoriliitto, 2000. ISBN 951-95189-6-7.
2. ↑  Sydäntutkimuksen suurpalkinto Heikki Huikurille
3. ↑  Kokkonen, Yrjö: Äkillisten sydänpysähdysten tutkijalle Äyräpää-palkinto *Ylen uutiset*.  5.1.2015. Viitattu 5.1.2015.
4. ↑  Suomalaisen Tiedeakatemian varsinaiset jäsenet  2.9.2014. Suomalainen Tiedeakatemia. Viitattu 2.7.2015.