**Henry Alfred Kissinger** [kʰɪsɪndʒɚ] (ent. **Heinz Alfred Kissinger**; s. 27. toukokuuta 1923 Fürth, Saksa – 29. marraskuuta 2023 Kent, Connecticut, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen kansainvälisen politiikan asiantuntija, diplomaatti ja Yhdysvaltain ulkoministeri Richard Nixonin ja Gerald Fordin kausilla vuosina 1973–1977.

Kissinger oli tärkeä mutta kiistelty Yhdysvaltojen ulkopolitiikan vaikuttaja vuosina 1969–1977. Hän aloitti liennytyspolitiikan ja neuvottelut strategisten aseiden rajoittamisesta, loi yhteyden Kiinan kommunistijohtoon ja oli lopettamassa Vietnamin sotaa ja neuvottelemassa vakautta Lähi-itään. Kissingerille myönnettiin vuonna 1973 Nobelin rauhanpalkinto Vietnamin sodan rauhanneuvotteluista. Kissingerin on väitetty osallistuneen sotarikoksiin, ihmisoikeusloukkauksiin ja sortohallitusten tukemiseen.

Nuoruus ja akateeminen ura
--------------------------

Henry Kissinger syntyi vuonna 1923 Fürthissä Saksassa juutalaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli opettaja. Kun juutalaisten vainot kiihtyivät, Kissingerit muuttivat vuonna 1938 Lontoon kautta Yhdysvaltoihin ja asettuivat New Yorkiin.

Kissinger kävi high schoolin osittain iltakouluna ja jatkoi opintojaan New York City Collegessa. Toisen maailmansodan jälkeen hän palveli liittoutuneiden miehittämässä Länsi-Saksassa ja osallistui Gestapon agenttien etsimiseen ja syyttämiseen.

Kotiuduttuaan armeijasta Kissinger opiskeli Harvardissa ja valmistui vuonna 1950. Valkoisen talon kansallisen turvallisuuden neuvonantaja, Pentagonin strategisti, tohtori Fritz G. A. Kraemer toimi Kissingerin löytäjänä ja mentorina ja rohkaisi tätä vaihtamaan kirjanpidon opinnot kansainvälisiin suhteisiin. Kraemer osallistui Kissingerin yliopistovalintaan ja vaikutti Kissingerin kandidaatin ja maisterin opinnäytetöihin. Kissinger suoritti tohtorintutkinnon vuonna 1954 aiheenaan Napoleonin jälkeisen Euroopan diplomaattinen historia. Kissinger kehitteli reaalipolitiikaksi kutsuttua kansainvälisten suhteiden filosofiaa, joka korostaa vakautta ja vallan tasapainoa.

Kissinger aloitti vuonna 1957 Harvardin ulkomaisten suhteiden keskuksen apulaisjohtajana. Vuosina 1958–1971 hän toimi yliopiston puolustustutkimuksen ohjelman johtajana. Tunnettuna kansainvälisten suhteiden asiantuntijana hän toimi kuvernööri Nelson A. Rockefellerin neuvonantajana vuonna 1964.

Poliittinen ura
---------------

### Nixonin hallinnossa

Kun republikaani Richard Nixon oli valittu presidentiksi vuonna 1968, Kissinger toimi Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuden neuvonantajana vuosina 1969–1975 ja Nixonin hallituksen ulkoministerinä vuosina 1973–1974.

Kissinger kertoi lehtihaastattelussa neuvonantajan virkakautensa alussa vuonna 1969 haluavansa muuttaa amerikkalaisten asenteita maan ulkomaanpolitiikkaa kohtaan. Hän korosti tarvetta antaa Yhdysvalloille maine vakaasta ulkomaanpolitiikasta. Tämä saavutettaisiin omaksumalla politiikkaan tietty filosofia, joka olisi äärimmäisen idealismin ja äärimmäisen pragmaattisuuden väliltä. Tällä Kissinger tarkoitti reaalipolitiikkaa.

Yhdysvaltain ulkopoliittisen uskottavuuden suojaamiseksi Kissinger ei kannattanut nopeaa vetäytymistä Vietnamin sodasta. Hän halusi sodan kuitenkin loppuvan mahdollisimman pian ja piti sitä Yhdysvaltain ulkopolitiikan ensisijaisena tavoitteena. Tavoitteen saavuttamiseksi Kissinger kannatti Yhdysvaltain vahvuuden osoittamista myönnytysten saamiseksi Pohjois-Vietnamilta ja Neuvostoliitolta, minkä vuoksi hänen aloitteestaan Yhdysvallat alkoi pommittaa Pohjois-Vietnamin tukikohtia Kambodžassa.

Myöhemmin Kissinger otti keskeisen roolin Yhdysvaltain irtautumisessa Vietnamin sodasta. Hän kävi vuonna 1972 rauhanneuvotteluja Pohjois-Vietnamin ulkoministerin Lê Ðức Thọn kanssa ja julisti neuvottelujen jälkeen rauhan olevan käsillä. Sota kuitenkin jatkui, koska Etelä-Vietnam ei hyväksynyt sopimusta. Yhdysvallat lopetti sotatoimet tammikuussa 1973, ja Kissinger sopi tulitauosta Pariisissa Pohjois-Vietnamin kanssa. Vietnamin sodan rauhansopimus toi Kissingerille Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1973 yhdessä Thọn kanssa, joka kuitenkin kieltäytyi palkinnosta.

Kissinger tapaamassa Kiinan johtajaa Mao Zedongia 1970-luvun alussa.
Kissinger osallistui suurvaltojen väliseen liennytykseen ja neuvotteli vuonna 1972 Neuvostoliiton kanssa strategisten aseiden rajoituksista (SALT I) ja ballististen ohjusten rajoituksista. Hän myös avasi suhteet kommunistiseen Kiinaan.

Israelin sekä Egyptin ja Syyrian välisen Jom Kippur -sodan jälkeen Kissinger aloitti syksyllä 1973 niin sanotun sukkuladiplomatian sodan osapuolten välillä aselevon saamiseksi. Hänen vaikutuksestaan Egypti ja Yhdysvallat palauttivat keskinäiset diplomaattiset suhteensa.

### Fordin hallinnossa

Nixonin erottua Kissinger toimi tämän seuraajan Gerald Fordin hallituksen ulkoministerinä vuosina 1974–1977. Kissinger kuvaili myöhemmin menettäneensä vallanvaihdon seurauksena erityisasemansa "ulkomaanasioiden sijaispresidenttinä" ja muuttuneensa "normaaliksi" ulkoministeriksi. Hänen asemansa hallituksessa säilyi kuitenkin presidentistä seuraavana, ja hän jatkoi Yhdysvaltain ulkopolitiikan dominointia. Tähän vaikutti sekin, että toisin kuin Nixon, Ford keskittyi etupäässä sisäpolitiikkaan. Ulkomailla Kissingeriä kohdeltiinkin presidentin vertaisena. Kissingerin valta näkyi myös hänen mentorinsa Nelson Rockefellerin valinnassa varapresidentiksi, Nixonin armahduksessa, sekä Fordin päätöksessä asettua ehdolle vuoden 1976 presidentinvaalissa. Kissingerin kansansuosiokin oli laaja, ja mielipidekyselyissä jopa 85 prosenttia amerikkalaisista sanoi hänen tekevän erinomaista työtä.

Kun Kreikka ja Turkki olivat jakaneet Kyproksen omiin alueisiinsa heinäkuussa 1974, Kissinger katsoi Turkin olevan Yhdysvalloille tärkeämpi Nato-liittolainen eikä tuominnut Turkin Pohjois-Kyproksen miehitystä. Tämä oli vastoin Yhdysvaltain kongressin kantaa ja suututti vahvan kreikkalaismielisen lobbyn Yhdysvalloissa. Kongressi aiheutti Kissingerille tämän uran ensimmäisen tappion lakkauttamalla sotilaallisen tuen Turkille.

Eteläisessä Afrikassa Kissingerin neuvotteluyritykset Rhodesian kriisin ratkaisemiseksi vuonna 1976 epäonnistuivat.

Ministerinuran jälkeen
----------------------

### Carterin kaudella

Demokraattipresidentti Jimmy Carterin kaudella vuosina 1977–1981 Kissinger oli "varjo-ulkoministerinä", joka tarjosi demokraattihallinnolle vaihtoehtoisia näkemyksiä ja muita neuvoja, etenkin Lähi-idän tilanteesta. Toisinaan Kissinger antoi tukensa maan ulkopolitiikalle mutta toisinaan arvosteli sitä ankarasti. Johtavana ulkopoliittisena analysoijana ja kommentaattorina Kissingeriä kuunneltiin tarkasti paitsi mediassa myös Valkoisessa talossa, ja ulkoministeri Cyrus Vance oli hänen henkilökohtainen ystävänsä.

Carter torjui ulkopolitiikassaan kissingeriläisen salailevan lähestymistavan ja korosti demokratiaa ja ihmisoikeuksia. Kissinger puolestaan ei pitänyt Carterin tavoitteesta normalisoida välit Vietnamiin ja aloittaa maan avustaminen. Hän vastusti myös Yhdysvaltain joukkojen vetämistä Etelä-Koreasta sekä kritisoi Carteria ihmisoikeuksien painotuksesta SALT-neuvotteluissa Neuvostoliiton kanssa ja ystävällismielisten diktatuurien sisäisiin asioihin puuttumisesta. Toisaalta Kissinger halusi Yhdysvaltain ottavan kielteisen linjan eurokommunismiin esimerkiksi Italiassa. Kissingerin näkemys Carterin ulkopolitiikasta muuttui vuosi vuodelta kriittisemmäksi. Hän arvosteli Carteria etenkin tämän Rhodesian- ja Iranin-politiikasta ja lobbasi ahkerasti Iranin šaahin puolesta. Kissinger kuitenkin hyväksyi Camp Davidin rauhansopimuksen ja Kiinan kansantasavallan tunnustamisen Taiwanin kustannuksella.

### Reaganin kaudella

Presidentti Ronald Reagan ja Henry Kissinger kesällä 1981.
Kissinger oli toivonut Gerald Fordin haastavan Ronald Reaganin republikaanien presidenttiehdokkuudesta. Kun Ford jättäytyi pois kilvasta, Kissinger ilmaisi halunsa palvella Reaganin hallituksessa ja osallistui tämän vaalikampanjaan. Kissinger myös lobbasi Reagania sen puolesta, että Fordista tehtäisiin poliittisesti vaikutusvaltainen varapresidentti. Reagan ei kuitenkaan ottanut Fordia varapresidenttiehdokkaakseen ja suhtautui myös Kissingeriin varauksellisesti.

Republikaanit palasivat Valkoiseen taloon vuonna 1981, kun Reagan voitti Carterin vuoden 1980 presidentinvaalissa. Vaikka Kissinger oli ollut hyvin näkyvä politiikan kommentoija Carterin kaudella ja käytettävissä ulkoministeriksi, Reagan ei ottanut häntä hallitukseensa.

Presidentti Reagan nimitti Kissingerin vuonna 1983 perustamansa Keski-Amerikan komission johtoon. Kissinger kertoi tehtävän jälkeen kokeneensa roolinsa komissiossa olleen Reaganin Keski-Amerikan-politiikan "myyminen" eikä siihen vaikuttaminen. Kissinger piti edelleen kaikki ovet avoinna paluuseensa Yhdysvaltain ulkopolitiikan johtoon, mutta uusiin tehtäviin häntä ei 1900-luvun aikana enää pyydetty. Hän ei myöskään koskaan asettunut ehdolle kongressiin tai kuvernööriksi.

Kissinger tuki Reaganin politiikkaa julkisuudessa, mutta yksityisesti hän usein arvosteli hallintoa ja kertoi ettei pitänyt Reagania soveltuvana presidentiksi. Julkisesti Kissinger arvosteli Reaganin toimintaa ydinaseneuvotteluissa Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa, kun Reagan oli ollut vähällä hyväksyä täydellisen ydinaseista luopumisen. Kissinger arvosteli hallintoa myös Iran-Contra-skandaalista sekä kasvavasta puuttumisesta muiden maiden sisäpolitiikkaan.

### Bushin kaudella

Kissinger tuki republikaanien George H. W. Bushia ja Dan Quaylea vuoden 1988 presidentinvaaleissa ja oli valmis ulkoministeriksi. Noustuaan presidentiksi Bush ei kuitenkaan ottanut Kissingeriä hallitukseensa. Kaksi Kissingerin konsulttiyrityksen liikekumppania Bushin hallinnossa antoi Kissingerille kuitenkin yhä vaikutusvaltaa. Bush otti myös Kissingerin aluksi mukaan neuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa. Kissingerillä ei kuitenkaan ollut enää keskeistä roolia Yhdysvaltain politiikassa Neuvostoliiton hajoamisen aikana. Yhdysvaltain ja Kiinan suhteissa Kissingerillä oli edelleen tärkeän välittäjän asema. Kissinger myös tuki Bushin kovaa linjaa Saddam Husseinin suhteen sekä Israelin ja Palestiinan neuvottelujen rohkaisemista.

### Clintonin kaudella

Demokraattipresidentti Bill Clintonin aikana vuosina 1993–2001 Kissinger muun muassa vastusti Yhdysvaltain voimankäyttöä Balkanilla ja muualla maailmassa sekä kannatti kauppasuhteiden normalisoimista Kiinan kanssa.

### 2000-luvulla

Kissinger (toinen vasemmalta) Yhdysvaltain kolmen muun ulkoministerin Condoleezza Ricen, Antony Blinkenin ja James Bakerin seurassa lokakuussa 2021.
Vuoden 2001 terroristihyökkäyksen jälkeen presidentti George W. Bush pyysi Kissingeriä neuvonantajakseen terrorisminvastaisessa sodassa. Kissinger kieltäytyi vedoten konsulttiyrityksensä aiheuttamaan eturistiriitaan.

Vaikka Kissinger ei vuoden 1983 jälkeen olekaan osallistunut sisältä käsin Yhdysvaltain politiikkaan, hänen vaikutusvaltansa säilyi vuosikymmenien ajan suurena. Hän julkaisi moniosaiset muistelmat ja muita poliittisia teoksia, kirjoitti lukuisia lehtiartikkeleita sekä oli jatkuvasti televisiossa kommentoimassa Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa.

### Yksityinen liiketoiminta

Kissinger teki Carterin kaudella muistelmistaan viiden miljoonan dollarin julkaisusopimuksen ja NBC-televisiokanavan kanssa viiden vuoden sopimuksen kommentoijana toimimisesta. Hän otti myös vastaan professuurin Georgetownin yliopistossa. Kissinger teki lisäksi rahakkaita konsulttijärjestelyjä Chase Manhattanin ja Goldman Sachsin kanssa. Kissinger perusti vuonna 1982 Kissinger Associates -nimisen kansainvälisen konsulttiyrityksen. Se on konsultoinut suuria palkkioita vastaan kymmeniä suuryrityksiä, joille Kissinger tarjosi ulkopoliittista tuntemustaan, neuvojaan ja diplomaattisia palvelujaan.

### Yhteyksiä Suomeen

Ministerinuransa jälkeen Kissinger vieraili useita kertoja yksityisesti Suomessa tapaamassa muiden muassa tasavallan presidenttejä. Suomessa hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat teollisuusmies Jarl Köhler, Sanoman hallituksen puheenjohtaja Aatos Erkko ja diplomaatti Jaakko Iloniemi.

Yksityiselämä
-------------

### Avioliitot ja muut suhteet

Kissinger oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen liittonsa Ann Fleischerin kanssa kesti vuodesta 1949 vuoteen 1964. He saivat kaksi lasta. Kissinger meni 1974 naimisiin Nancy Maginnesin kanssa.

Kissinger sai liittojensa välillä mainetta seksisymbolina, ja hän itse väitti valtaa voimakkaimmaksi afrodisiakiksi. Hän tapaili monia näyttäviä julkisuuden henkilöitä, kuten näyttelijöitä Jill St. John, Shirley MacLaine ja Candice Bergen.

### Kuolema

Kissinger kuoli satavuotiaana kotonaan Connecticutissa marraskuussa 2023. Reaktiot Kissingerin kuolemaan maailmalla olivat kaksijakoisia. Länsimaiden poliittiset johtajat muistelivat Kissingeriä lähinnä kunnioittavasti. Kiina muisteli Kissingeriä "vanhana ystävänä", joka perusti Kiinan ja Yhdysvaltain välille diplomaattisuhteet ja vieraili maassa yli sata kertaa. Joissain maissa nostettiin esille Kissingerin kiistanalainen toiminta Vietnamin sodan pitkittäjänä ja diktaattorien tukijana. Yhdysvaltalaisessa sosiaalisessa mediassa iloittiin laajalti Kissingerin kuolemasta.

Kritiikki
---------

Usein salamyhkäisesti toiminutta Kissingeriä on syytetty muun muassa Vietnamin sodan kiihdyttämisestä 1960-luvulla ja Kambodžan ja Laosin pommitusten hyväksymisestä sekä ihmisoikeusrikoksiin tai kansanmurhaan yllyttämisestä Itä-Timorissa, Kyproksella ja Bangladeshissa. Latinalaisen Amerikan osalta häntä on syytetty Argentiinan diktatuurin tukemisesta sekä osallisuudesta Chilen sosialistipresidentti Salvador Allenden syrjäyttämisessä vuonna 1973 ja kenraali René Schneiderin salamurhassa.

Christopher Hitchens julkaisi vuonna 2001 kirjan *The Trial of Henry Kissinger*, jossa hän syytti Kissingeriä kansanmurhaajaksi ja sotarikolliseksi. Kirjan vaikutuksesta Ranskan, Chilen ja Argentiinan oikeusistuimet halusivat kuulustella Kissingeriä tämän väitetyistä sotarikoksista ja poliittisten salamurhien suunnittelusta, mutta Kissinger kieltäytyi. Lisäksi murhatun kenraali Schneiderin sukulaiset nostivat Kissingeriä vastaan syytteen Yhdysvalloissa. Syyte hylättiin, sillä oikeus katsoi kyseessä olleen poliittisen asian, jonka käsittely ei kuulu tuomioistuimelle.

Kunnianosoitukset
-----------------

* Presidential Medal of Freedom (USA, 1977)
* Ellis Islandin kunniamitali (USA, 1992)
* Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunta (Iso-Britannia, 1995)
* Presidentin mitali (Israel, 2012)
* Maksimilianin tieteen ja taiteen ritarikunta (Baijeri, 2023)

Lähteet
-------

* Schwartz, Thomas A.: *Henry Kissinger and American Power: A Political Biography*. Hill and Wang, 2020. ISBN 978-0-8090-9544-5.
* Sherwood, Martha A. (toim. Gorman, Robert F.): "Henry Kissinger", *Great Lives from History: The 20th Century 1901–2000*, s. 2170–2173. Salem Press, 2008. ISBN 978-1-58765-345-2.

### Viitteet

1. 1 2  Yhdysvaltain entinen ulkoministeri Henry Kissinger on kuollut *Yle Uutiset*.  15.12.2022. Viitattu 30.11.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Sherwood 2008.
3. 1 2  Fritz Kraemer *Henry A. Kissinger*. Viitattu 26.2.2023. (englanniksi)
4. ↑  Fritz Kraemer, 95 *Washington Post*. Viitattu 26.2.2023. (englanniksi)
5. ↑  Hodgson, Godfrey: Fritz Kraemer *The Guardian*.  12.11.2003. Viitattu 26.2.2023. (englanniksi)
6. 1 2 3 4 5  Henry Kissinger *Encyclopedia Britannica*
7. 1 2  Schwartz 2020, "2. ‘You Can’t Lose Them All’: Kissinger as National Security Adviser, 1969–1970: Be Like Ike"
8. 1 2  Schwartz 2020, "6. ‘No Longer Indispensable’: A ‘Normal’ Secretary of State"
9. ↑  Luoma, Jukka: *Mitä Missä Milloin 1978*, s. 10–13. Kustannusosakeyhtiö Otava, 1977. ISBN 951-1-04521-0.
10. 1 2 3 4  Schwartz 2020, "7. We Do Not Want Henry Kissinger on the Cover of Time Magazine: The Carter Years"
11. 1 2 3  Schwartz 2020, "7. We Do Not Want Henry Kissinger on the Cover of Time Magazine: johdanto"
12. 1 2 3  Schwartz 2020, "7. We Do Not Want Henry Kissinger on the Cover of Time Magazine: The Reagan and Bush Years"
13. ↑  Schwartz 2020, "7. We Do Not Want Henry Kissinger on the Cover of Time Magazine: The Elder Statesman"
14. ↑  Gestrin-Hager, Maria: Henry Kissinger gav Jarl Köhler dyrbart löfte.  *Hufvudstadsbladet*, 16.12.2023, s. 8–9. Artikkelin maksullinen verkkoversio.. Viitattu 16.12.2023.
15. ↑  Davidson, Helen ym.: Praise and criticism as world reacts to death of Henry Kissinger *The Guardian*.  30.11.2023. Viitattu 6.12.2023.
16. ↑  Klug, Foster; Moulson, Geir: "Global leaders pay tribute to Henry Kissinger, but his record also draws criticism", *The Hamilton Spectator*, ISSN 1189-9417 30. marraskuuta 2023. Viitattu 30. marraskuuta 2023.
17. ↑  Frank, Jason P.: "Henry Kissinger Gets a Kiss-Off", *Vulture* 30. marraskuuta 2023. Viitattu 30. marraskuuta 2023.
18. ↑  René Schneider et al. v. Henry Alfred Kissinger and United States of America et al. International Crimes Database.  Arkistoitu 10.1.2022. Viitattu 10.1.2022.
19. ↑  Henry Kissinger *Gerald R. Ford Foundation*.  30.5.2013. Viitattu 25.7.2023. (englanniksi)
20. ↑  EIHS Medalists *Ellis Island Medals of Honor Archive*.  2023. Viitattu 25.7.2023.
21. ↑  Henry Kissinger Knighted *AP News*.  21.6.1995.  Arkistoitu 2022. Viitattu 25.7.2023.
22. ↑  Peres presents Henry Kissinger with Presidential Award, calls former statesman ‘inspiration’ *Times of Israel*.  19.6.2012. Viitattu 25.7.2023. (englanniksi)
23. ↑  Söder überreicht Orden: Kissinger feiert 100. Geburtstag in Fürth *Bild*.  21.6.2023. Viitattu 25.7.2023. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Henry Kissinger** Wikimedia Commonsissa

Nobelin rauhanpalkinnon saajat

|  |  |
| --- | --- |
| 1901–1925 | 1901: Dunant, Passy
1902: Ducommun, Gobat
1903: Cremer
1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti
1905: Suttner
1906: Roosevelt
1907: Moneta, Renault
1908: Arnoldson, Bajer
1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant
1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto
1911: Asser, Fried
1912: Root
1913: La Fontaine
1917: Punainen Risti
1919: Wilson
1920: Bourgeois
1921: Branting, Lange
1922: Nansen
1925: Chamberlain, Dawes |
| 1926–1950 | 1926: Briand, Stresemann
1927: Buisson, Quidde
1929: Kellogg
1930: Söderblom
1931: Addams, Butler
1933: Angell
1934: Henderson
1935: Ossietzky
1936: Lamas
1937: Cecil
1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto
1944: Punainen Risti
1945: Hull
1946: Balch, Mott
1947: Kveekarit
1949: Boyd Orr |
| 1951–1975 | 1950: Bunche
1951: Jouhaux
1952: Schweitzer
1953: Marshall
1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö
1957: Pearson
1958: Pire
1959: Noel‑Baker
1960: Lutuli
1961: Hammarskjöld
1962: Pauling
1963: Punainen Risti
1964: King
1965: Unicef
1968: Cassin
1969: Kansainvälinen työjärjestö
1970: Borlaug
1971: Brandt
1973: Kissinger, Lê
1974: MacBride, Satō
1975: Saharov |
| 1976–2000 | 1976: B. Williams, Corrigan
1977: Amnesty International
1978: Sadat, Begin
1979: Äiti Teresa
1980: Esquivel 
1981: YK:n pakolaisapujärjestö
1982: Myrdal, García Robles
1983: Wałęsa
1984: Tutu
1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan
1986: Wiesel
1987: Arias
1988: YK:n Rauhanturvaajat
1989: Dalai Lama
1990: Gorbatšov
1991: Suu Kyi
1992: Menchú
1993: Mandela, de Klerk
1994: Arafat, Peres, Rabin
1995: Pugwash-liike, Rotblat
1996: Belo, Ramos Horta
1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams
1998: Hume, Trimble
1999: Lääkärit ilman rajoja
2000: Kim |
| 2001– | 2001: YK, Annan
2002: Carter
2003: Ebadi
2004: Maathai
2005: IAEA, ElBaradei
2006: Yunus, Grameen Bank
2007: Gore, IPCC
2008: Ahtisaari
2009: Obama
2010: Liu
2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman
2012: EU
2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö
2014: Satyarthi, Yousafzai
2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti
2016: Juan Manuel Santos
2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons
2018: Murad, Mukwege
2019: Abiy
2020: Maailman ruokaohjelma
2021: Ressa, Muratov
2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties
2023: Mohammadi |

Kaarle Suuren palkinnon saajat

|  |  |
| --- | --- |
| 1950–1975 | 1950 Richard Coudenhove-Kalergi
· 1951 Hendrik Brugmans
· 1952 Alcide De Gasperi
· 1953 Jean Monnet
· 1954 Konrad Adenauer
· 1956 Winston Churchill
· 1957 Paul-Henri Spaak
· 1958 Robert Schuman
· 1959 George Marshall
· 1960 Joseph Bech
· 1961 Walter Hallstein
· 1963 Edward Heath
· 1964 Antonio Segni
· 1966 Jens Otto Krag
· 1967 Joseph Luns
· 1969 Euroopan komissio
· 1970 François Seydoux de Clausonne
· 1972 Roy Jenkins
· 1973 Salvador de Madariaga |
| 1976–2000 | 1976 Leo Tindemans
· 1977 Walter Scheel
· 1978 Konstantínos Karamanlís
· 1979 Emilio Colombo
· 1981 Simone Veil
· 1982 kuningas Juan Carlos I
· 1984 Karl Carstens
· 1986 Luxemburgin kansa
· 1987 Henry Kissinger
· 1988 François Mitterrand, Helmut Kohl
· 1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)
· 1990 Gyula Horn
· 1991 Václav Havel
· 1992 Jacques Delors
· 1993 Felipe González
· 1994 Gro Harlem Brundtland
· 1995 Franz Vranitzky
· 1996 kuningatar Beatrix
· 1997 Roman Herzog
· 1998 Bronisław Geremek
· 1999 Tony Blair
· 2000 Bill Clinton |
| 2001– | 2001 György Konrád
· 2002 Euro-valuutta 
· 2003 Valéry Giscard d’Estaing
· 2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)
· 2005 Carlo Azeglio Ciampi
· 2006 Jean-Claude Juncker
· 2007 Javier Solana
· 2008 Angela Merkel
· 2009 Andrea Riccardi
· 2010 Donald Tusk
· 2011 Jean-Claude Trichet
· 2012 Wolfgang Schäuble
· 2013 Dalia Grybauskaitė
· 2014 Herman Van Rompuy
· 2015 Martin Schulz
· 2016 paavi Franciscus
· 2017 Timothy Garton Ash
· 2018 Emmanuel Macron
· 2019 António Guterres
· 2020 Klaus Johannis
· 2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala |

Yhdysvaltain ulkoministerit

* Jefferson
* Randolph
* Pickering
* Marshall
* Madison
* Smith
* Monroe
* Adams
* Clay
* Van Buren
* Livingston
* McLane
* Forsyth
* Webster
* Upshur
* Calhoun
* Buchanan
* Clayton
* Webster
* Everett
* Marcy
* Cass
* Black
* Seward
* Washburne
* Fish
* Evarts
* Blaine
* Frelinghuysen
* Bayard
* Blaine
* Foster
* Gresham
* Olney
* Sherman
* Day
* Hay
* Root
* Bacon
* Knox
* Bryan
* Lansing
* Colby
* Hughes
* Kellogg
* Stimson
* Hull
* Stettinius
* Byrnes
* Marshall
* Acheson
* Dulles
* Herter
* Rusk
* Rogers
* Kissinger
* Vance
* Muskie
* Haig
* Shultz
* Baker
* Eagleburger
* Christopher
* Albright
* Powell
* Rice
* Clinton
* Kerry
* Tillerson
* Pompeo
* Blinken


Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuden neuvonantajat

* Cutler
* Anderson
* Jackson
* Cutler
* Gray
* Bundy
* Rostow
* Kissinger
* Scowcroft
* Brzezinski
* Allen
* Clark
* McFarlane
* Poindexter
* Carlucci
* Powell
* Scowcroft
* Lake
* Berger
* C. Rice
* Hadley
* Jones
* Donilon
* S. Rice
* Flynn
* McMaster
* Bolton
* O’Brien
* Sullivan


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |