recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Juha-Pekka Väisänen** (s. 16. syyskuuta 1966 Pieksämäki) on suomalainen käsitetaiteilija ja toimittaja sekä entinen poliitikko. Hän oli Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) puheenjohtaja vuosina 2013–2022.

Ura
---

Väisänen valmistui Kuvataideakatemiasta kuvataiteen maisteriksi vuonna 1989. Hän käyttää itsestään ammattinimikettä käsitetaiteilija tai käsite- ja performanssitaiteilija. Väisänen oli PAND – Taiteilijat rauhan puolesta -järjestön puheenjohtaja (?–2013). Väisänen on työskennellyt myös muun muassa kuvataideopettajana, postinlajittelijana, puhelinmyyjänä, siivoojana, talonmiehenä, tarjoilijana, tehdastyöläisenä ja toimittajana.

Väisänen valittiin SKP:n johtoon kesäkuussa 2013, kun puoluetta vuodesta 1990 johtanut Yrjö Hakanen jäi pois tehtävästä. Aiemmin Väisänen työskenteli SKP:n pääsihteerinä vuosina 2010–2013. Väisänen on Helsingin kulttuuri- ja kirjastolautakunnan jäsen (2013–). Puolueen uudeksi johtajaksi tuli kesäkuussa 2022 Liisa Taskinen.

Väisänen on ollut SKP:n ehdokkaana Helsingissä eduskuntavaaleissa 2007 (61 ääntä) ja 2011 (42) sekä kunnallisvaaleissa 2008 (36) ja 2012 (45). Hän oli ehdokkaana myös europarlamenttivaaleissa 2009 (217) ja 2014 (503). Eduskuntavaaleissa 1999 Väisänen oli Vasemmistoliiton ehdokas (135). Hän oli Vasemmistoliiton jäsen ennen SKP:hen liittymistään.

Lähteet
-------

1. 1 2  Liimatainen, Karoliina: SKP:n uusi johtaja fanittaa Kuubaa ja Frida Kahloa *Helsingin Sanomat*.  10.6.2013. Viitattu 10.6.2013.
2. 1 2 3  Väisänen, Juha-Pekka: JP Väisäsen tie SKP:n pääsihteeriksi *JP Väisänen käsitetaiteilija, Suomen kommunistisen puolueen pääsihteeri*.  Arkistoitu 1.11.2014. Viitattu 9.6.2013.
3. ↑  Juha-Pekka Väisänen: On uusien puheenjohtajien aika Taiteilijoiden ja kulttuurityöntekijöiden rauhanjärjestö PAND 27.5.2013
4. ↑  Juha-Pekka Väisänen SKP:n johtoon *Tiedonantaja*.  9.6.2013.  Arkistoitu 8.7.2015. Viitattu 9.6.2013.
5. ↑  Kulttuuri- ja kirjastolautakunnan jäsenet 2013–2016 (Arkistoitu – Internet Archive) Helsinki 2014
6. ↑  Liisa Taskinen on valittu SKP:n uudeksi puheenjohtajaksi Tiedonantaja 12.6.2022. Viitattu 12.6.2022.
7. ↑  Ehdokkaiden äänet / Helsinki Oikeusministeriö 21.3.2007
8. ↑  Ehdokkaiden äänet / Helsinki Oikeusministeriö 13.5.2011
9. ↑  Ehdokkaiden äänet / Helsinki Oikeusministeriö 31.10.2008
10. ↑  Ehdokkaiden äänet / Helsinki Oikeusministeriö 14.6.2013
11. ↑  Ehdokkaiden äänet Oikeusministeriö 10.6.2009
12. ↑  Ehdokkaiden äänet Oikeusministeriö 30.5.2014
13. ↑  Luettelo ehdokkaista vaalipiireittäin ja puolueittain, myös heidän äänimääränsä ja vertauslukunsa (Tilastokeskus 1999)

Aiheesta muualla
----------------

* Juha-Pekka Väisäsen blogi (Arkistoitu – Internet Archive)

Suomen Kommunistisen Puolueen (1996) puheenjohtajat
Taisto Sinisalo |
Jouko Kajanoja |
Esko-Juhani Tennilä |
Yrjö Hakanen |
Juha-Pekka Väisänen |
Liisa Taskinen
Presidentti Dmitri Medvedev ja Georgi Boos 2008.
**Georgi Valentinovitš Boos** (ven. Георгий Валентинович Боос, s. 22. tammikuuta 1963 Moskova) on venäläinen liikemies ja poliitikko. Boos toimi 2005–2010 Kaliningradin alueen kuvernöörinä. Venäjän duumassa hän oli 1996–1998 ja 2000–2005 edustaen Kotimme on Venäjä ja Yhtenäinen Venäjä -puolueita. Hän oli myös veroministerinä Jevgeni Primakovin hallituksessa 1998–1999.

Vuonna 2010 yli kymmenentuhatta mielenosoittajaa vaati Boosin eroa kuvernöörin virasta, ja elokuussa 2010 ilmoitettiin ettei hän ole ehdokkaana jatkokaudelle.

Boos suoritti loppututkinnon Moskovan energiainstituutissa 1986, jonka jälkeen hän suoritti asepalveluksensa Kaukoidässä. 
Boosin suku luettiin kriminsaksalaisiin, vaikka hänen sukunimensä on hollantilainen. Lisäksi suvussa on venäläisiä, armenialaisia ja juutalaisia.
Vuonna 1991 Boos perusti isänsä kanssa Svetoservis-yhtiön, joka kehitti ja valmisti valaistusjärjestelmiä.

Joulukuusta 1995 alkaen hän toimi Venäjän duumassa aluksi Kotimme on Venäjä -puolueessa, josta siirtyi lopulta Jevgeni Primakovin johtamaan Yhtenäinen Venäjä -puolueeseen. Vuosina 2003–2005 hän oli duuman varapuhemies. Hän toimi Venäjän hallituksessa veroasioita hoitavana ministerinä. 

Boos on aviossa ja hänellä on viisi tytärtä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. 1 2 3 4  Boos Georgi Valentinovich *Russkii Telegraf*. Viitattu 3.11.2019.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Georgi Boos**.
**Georgi Viktorovitš Bulatsel** (1875 Harkova – 28. huhtikuuta 1918 Tampere) oli venäläinen everstiluutnantti ja punakaartin korkea-arvoisin venäläisavustaja Tampereella Suomen sisällissodan lopulla.

Ennen Suomen sisällissotaa
--------------------------

Bulatsel oli harkovalaisen aatelisperheen upseeripoika, joka taisteli Japanin sodassa vuosina 1904–1905 ennen siirtoaan Suomeen. Ensimmäisessä maailmansodassa hänen rykmenttinsä soti itärintamalla saksalaisia vastaan, mutta Bulatsel kuitenkin sairastui lavantautiin, jolloin hänet määrättiin takaisin Suomeen. Hänestä tehtiin ensin pataljoonankomentaja ja myöhemmin Raumalla sijainneen 421. rykmentin komentaja.

Suomen sisällissodassa
----------------------

Bulatsel yleni Tampereelle sijoitetun venäläisen 106. divisioonan 1. prikaatin komentajaksi helmikuussa 1918, kun sisällissota oli jo alkanut. Hän toimi Hugo Salmelan sotilasneuvonantajana sen jälkeen, kun Salmela oli tullut Tampereelle eversti Mihail Svetšnikovin tilalle punaisten rintamapäälliköksi helmikuun lopussa. Bulatsel laati punaisten länsirintaman hyökkäyssuunnitelman sekä Tampereen ensimmäisen puolustussuunnitelman. Hänet pidätettiin valkoisten vallattua Tampereen huhtikuussa 1918, jonka jälkeen kenttäoikeus tuomitsi Bulatselin kuolemaan yhteistyöstä punaisten kanssa. Bulatsel teloitettiin 28. huhtikuuta yleisen sairaalan viereisessä sorakuopassa. Hänen vaimonsa Zinaida pyysi lupaa haudata miehensä yksityishautaan, mihin valkoiset viranomaiset myöntyivät. Bulatselin ruumis siirrettiin sittemmin Kalevankankaan hautausmaalle. Hänen kadettikoulussa opiskelleet 13- ja 15-vuotiaat poikansa Woldemar ja Nikolai puolestaan teloitettiin sodan loppupäivinä Viipurin puhdistuksen yhteydessä.

Lähteet
-------

* Pertti Haapala, Tuomas Hoppu et al.: *Sisällissodan pikkujättiläinen*. Helsinki: WSOY, 2009. ISBN 978-951-0-35452-0.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Haapala, Hoppu s.174
2. 1 2  Jyrki Loima: *Tampereen valtaus – taisteluja ja teloituksia*, s. 225 teoksessa *Venäläissurmat Suomessa 1914–22, Osa 2.1. Sotatapahtumat 1918–22* (toim. Lars Westerlund). Valtioneuvoston kanslia 2004.
**Juha-Pekka Kiljunen** (29. maaliskuuta 1968 Savonlinna – 17. kesäkuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen lavastaja ja pukusuunnittelija.

Kiljunen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan taidelukiosta vuonna 1987 ja valmistui lavastajaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1994. Lopputyönään hän lavasti Kimmo Kahran *Käärmejuhlan*. Kiljunen opiskeli myös taidehistoriaa Helsingin yliopistossa. Hän osallistui opiskeluaikoinaan performanssiryhmien Jack Helen Brut ja Homo $ työhön. Myöhemmin Kiljunen teki poikkitaiteellista työtä visualisoidessaan varsinkin tanssi- ja oopperatuotantoja. Hänen ensimmäinen oopperalavastuksensa oli *Taikahuilu* Vantaan oopperaan (1993). Kiljunen teki lavastukset Richard Straussin *Salomen* esityksiin Suomen kansallisoopperaan ja Göteborgiin 1990-luvun puolessavälissä. Vuosina 1995–1996 hän oli lavastajana Savonlinnan oopperajuhlien tuotannoissa Aulis Sallisen *Palatsista*. Ilmajoen Musiikkijuhlia varten Kiljunen lavasti Jorma Panulan *Jaakko Ilkan* tuotannot vuosina 1996–1997. Vuonna 1997 hän oli Einojuhani Rautavaaran *Aleksis Kiven* puvustajana Savonlinnan oopperajuhlilla. Oopperaproduktioissa Kiljunen teki ohjaaja Ville Saukkosen kanssa yhteistyötä vuonna 1999 *Rodelindan* ja vuonna 2000 *Kaarle-kuninkaan metsästyksen* esitysten kokonaisvisualisoinneissa.

Kiljunen työskenteli vuodesta 1993 opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa, jossa hän opetti muun muassa skenografian historiaa. Hän toimi myös näyttelyiden visualistina ja käsikirjoittajana Teatterimuseossa. Ennen äkillistä kuolemaansa kesäkuussa 2005 Kiljunen valmisteli väitöskirjaa virtuaalilavastuksesta ja digitaaliprojisoinneista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Muistot: Juha-Pekka Kiljunen Helsingin Sanomat 17.6.2005, viitattu 1.1.2023
2. 1 2  Lavastajaksi maitoliiman kautta Juha-Pekka Kiljunen on uusi löytö Salomen ja Palatsin lavastajaksi Heikki Hellman, Helsingin Sanomat 29.4.1995, viitattu 1.1.2023
3. 1 2 3  Otavan Musiikkitieto A–Ö, toim. Keijo Virtamo, uudistetun laitoksen 1. painos. Helsinki: Otava 1997 ISBN 951-1-14518-5
**Georgi Nikolajevitš Babakin** (ven. Гео́ргий Никола́евич Баба́кин; 13. marraskuuta 1914 – 3. elokuuta 1971) oli neuvostoliittolainen insinööri, joka oli Lavotškinin suunnittelutoimiston pääsuunnittelija vuodesta 1965 kuolemaansa asti.

Babakin aloitti radiotekniikasta toimien vuodesta 1930 alkaen Moskovan puhelinyhtiön palveluksessa. Vuodet 1943–1949 Babakin kehitti tutkaohjausta ilmatorjuntatykeille toimien Automaatioinstituutissa (VSNITO), jossa nousi pääinsinööriksi.

Babakin liittyi Neuvostoliiton avaruusohjelmaan – tuolloin vielä ohjusohjelma – vuonna 1949 toimien Boris Tšertokin divisioonassa NII-88-instituutissa, joka kehitti ilmatorjuntaohjuksia ja niiden maalinohjausta. Vuonna 1952 hän toimi ryhmässä, joka siirrettiin Lavotškinin toimistoon (OBK-301) kehittämään mannertenvälistä risteilyohjusta ja V-300-ilmatorjuntaohjusta.

Vuonna 1960 Semjon Lavotškin kuoli ilmailunäyttelyssä Babakinin viereen. Toimiston johtoon tuli Vladimir Tšelomei. Siitä tuli itsenäinen yksikkö jälleen vuonna 1965, jolloin Babakin nousi sen johtoon. Sergei Koroljov luovutti Babakinille miehittämättömien kuu- ja planeettaluotainten kehittämisen, koska tarvitsi omat resurssinsa N-1-kuurakettiin.

Babakinin uusi "NPO Lavotškin" kehitti muun muassa Venera-luotaimet. Babakin kuoli juuri ennen Mars 2- ja Mars 3 -avaruusalusten valmistumista. Suunnittelutoimisto jatkoi menestyksellä: Lunohod-kuuajokit, laskeutuja Venukseen, kuukivien hakua robottialuksella. NPO Lavotškinin tutkimuskeskus on Babakinin avaruuskeskus.

Yksi Kuun ja Marsin kraatteri on nimetty Babakinin mukaan.

Aiheesta muualla
----------------

* Babakinin elämäkerta venäjäksi

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Umestan** on yrityspuisto, joka sijaitsee entisen rykmentin alueella Uumajassa, Ruotsissa. Yrityspuisto otti tilat käyttöönsä, kun Västerbottenin rykmentti (I 20) lopetti sotilastoimintansa vuonna 1998. Uumajan kunta osti koko alueen liike- ja tietokeskuksen luomiseksi. Rakennukset peruskorjattiin vastaamaan nykyajan vaatimuksia. Yrityspuistossa on noin 40 rakennusta, joissa on noin 120 eri vuokralaista. Noin 3 000 ihmistä käy alueella päivittäin.

Västerbottenin rykmentin parakit rakenteilla vuonna 1907.
Alueella on muun muassa vapaateatteriryhmä Profilteatern, Midgårdsskolanin lukio, peruskoulu (Prolympia) ja osa Uumajan yliopiston poliisikorkeakoulusta, joka suoritetaan Ruotsin poliisihallituksen (Rikspolisstyrelsen) toimeksiantonnasta.

Ravintola Vildmannen toimii ruokasalina edellämainituille kouluille.

Vuonna 2012 Uumajan kunta myi puiston Lerstenenille 470 miljoonalla Ruotsin kruunulla. Alueella on rakennustilaa 20 000 neliömetriä.

Lähteet
-------

1. ↑  Enterprise and development on historic ground *umestan.se*. Umestan Företagspark. Viitattu 3.5.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Historik *umestan.se*. Umestan Företagspark. Viitattu 3.5.2014. (ruotsiksi)
3. ↑  Öppet hus hos polisutbildningen *folkbladet.nu*.  19.5.2012. Folkbladet. Viitattu 25.5.2014. (ruotsiksi)
4. ↑  Bergeman, Daniel: Nu är Umestan såld *folkbladet.nu*.  1.6.2012. Folkbladet. Viitattu 3.5.2014. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Umestan** Wikimedia Commonsissa

* Umestanin kotisivut

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Umestan
**Vouvatusjärvi** oli kylä Suomeen vuosina 1920-1944 kuuluneen Petsamon kunnan länsiosassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Vouvatusjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Vouvatusjärven itäpuolella. Vouvatusjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Pitkäjärvi ja etelässä Höyhenjärvi. Lännessä kylä rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Vouvatusjärvi tuli kuulumaan Pitkäjärven kyläkuntaan. Nykyisin Pitkäjärven alueella ei ole asutusta.

Kyläkuva
--------

Jäämerentie kulki kylän kautta. Vouvatusjärvellä ei ollut omaa koulua. Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Vouvatusjärvi kuului Salmijärven koulupiiriin. Vouvatusjärven eteläpuolelle Höyhenjärvelle perustettiin koulu vuonna 1932.

Väestö
------

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Vouvatusjärvellä oli 32 asukasta, joista suomalaisia ja kolttasaamelaisia kumpiakin oli 16.

Asukasluvun kehitys:

* 27 (1921)
* 29 (1925)
* 32 (1929)
* 35 (1930)

Vuoden 1930 jälkeen Vouvatusjärven väestö laskettiin yhteen Pitkäjärven kanssa.

Lähteet
-------

* Onnela Samuli & Vahtola Jouko (toim.): *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-Seura r.y. 1999. ISBN 952-91-0873-7.

### Viitteet

1. 1 2 3  Kuusikko Kirsi: *Petsamolainen yhteiskunta*, s. 125-126. Teoksessa: Vahtola Jouko & Onnela Samuli (toim.) *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-seura, 1999. ISBN 952-91-0873-7.
2. ↑  *Petsamon kartta*. Maanmittauslaitos, 1943.
3. ↑  Rahkola Hilkka: *Petsamon kansakoulut*, s. 381 & 397. Teoksessa: Vahtola Jouko & Onnela Samuli (toim.) *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-seura, 1999. ISBN 952-91-0873-7.
4. 1 2 3  Onnela 1999, s. 107–108
**Julius Ferdinand Starck** (11. heinäkuuta 1829 Tammisaari – 23. tammikuuta 1880 San Remo, Italia) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.

Starckin vanhemmat olivat kauppias Gustaf Adolf Stark ja Margareta Elisabet Bäcker ja puoliso Maria Pavlovna Ivonova. Starck tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1844 ja määrättiin sieltä 1850 valmistuttuaan vänrikkinä palvelukseen Henkivartioväen Paavalin rykmenttiin. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi ja luutnantiksi 1854 ja alikapteeniksi 1860. Vuoden 1865 alussa Starck siirrettiin Venäjän armeijan intendenttihallinnon palvelukseen everstiluutnanttina. Everstiksi hän yleni vielä samana vuonna. Starck palveli 1860-luvun lopulta 1870-luvun lopulle Venäjän armeijan pääintendentuurin 6. luokan virkamiehenä. Eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina vuonna 1879.

Lähteet
-------

1. 1 2  Julius Ferdinand Starck *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 25.4.2020)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit
* Biografiasampo

 |

 |
**Louis Alexandre Piccinni** (1779 Pariisi – 1850) oli ranskalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hänen sukujuurensa olivat italialaiset, ja hänen isoisänsä oli säveltäjä Niccolò Piccinni.

Piccinni opiskeli pianonsoittoa, pääsi sitten Pariisin konservatorioon ja sai sävellysopetusta Jean-François Le Sueurilta. Vuosina 1803–1816 Piccinni oli Théâtre de la Porte Saint-Martinin kapellimestari, ja vuosina 1804–1818 hän osallistui Ludvig XVIII:n hovin musiikkielämään säestäjän tehtävissä. Piccinni opetti laulua ja pianonsoittoa Pariisissa vuoteen 1836. Tämän jälkeen hän työskenteli opettajana ja johtajana konservatorioissa Toulousessa. Myöhemmin hän muutti Strasbourgiin ja johti Baden-Badenin konsertteja. Piccinni palasi Pariisiin vuonna 1849 ja kuoli seuraavana vuonna.

Piccinnin tuotantoon kuuluu yli 200 näyttämöteosta, joiden joukossa on 25 koomista oopperaa. Hän laati myös melodraamoja, baletteja ja muita teoksia. Piccinni teki lisäksi pianosovituksen Jean-François Le Sueurin teoksesta *Ossian, ou Les bardes*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  PICCINNI, LOUIS ALEXANDRE. (1779-1850) Schubertiade Music & Arts
2. ↑  Beyond Fingal's Cave: Ossian in the Musical Imagination James Porter

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
	+ 2
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
	+ 2
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Nykyaikainen autoharp
**Autoharp** eli **sointusitra** on kielisoitin, joka muodostuu vaimentimiin kiinnitetyistä sointurimoista, jotka painettuna vaimentavat kaikki muut kielet paitsi ne joita tarvitaan halutun soinnun muodostamiseen. Nimestään huolimatta autoharp ei ole harppu vaan otenauhaton sitra.

Vuonna 1882 Philadelphiaan muuttanut saksalainen siirtolainen Charles F. Zimmermann sai patentin soittimelle, jossa oli tiettyjä kieliä soiton aikana vaimentava mekanismi. Hän kutsui keksintöään autoharpiksi. Patentin soitin poikkesi rakenteeltaan myöhemmistä autoharpeista. Ei ole tiedossa valmistiko Zimmermann yhtään alkuperäisen patentin mukaista soitinta kaupallisesti. Saksan Markneukirchenissä Karl August Gütter valmisti soittimen, jota hän kutsui nimellä *Volkszither* ("kansansitra"), joka muistutti nykyisiä autoharpeja. Gütter sai brittiläisen patentin soittimelleen noin vuonna 1883–1884. Zimmermann alkoi vierailtuaan Saksassa, valmistaa Gütterin mallin mukaisia soittimia vuonna 1885. Zimmermann käytti soittimestaan autoharp-nimeä ja omaa patenttinumeroaan. Gütterin mallista tuli hyvin suosittu ja näin Zimmermannia pidetään usein virheellisesti autoharpin keksijänä.

Rakenne
-------

Nykyaikaisessa autoharpissa on 36 tai 37 kieltä, vaikkakin joissakin voi olla jop 47 tai 48 kieltä. Ne on järjestetty joko diatonisen tai kromaattisen asteikon mukaisesti. Vakiomalleissa on 15 tai 21 sointurimaa ja -painiketta, joista voi valita duuri-, molli- tai dominanttiseptimisointuja.

Lähteet
-------

1. ↑  Gregg Miner and Kelly Williams: Fretless Zithers *minermusic.com*. www.minermusic.com. Viitattu 6.11.2013.
2. ↑
3. ↑  Ivan Stiles: The True History of the Autoharp *ivanstiles.com*. Autoharp Quarterly, Volume 3, Number 3.  Arkistoitu 17.2.2015. Viitattu 6.11.2013.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Autoharp**.
* The Autoharp Page
Louis Archinard.
**Louis Archinard** (11. helmikuuta 1850 Le Havre – 8. toukokuuta 1932 Villiers-le-Bel) oli ranskalainen siirtomaa-ajan kenraali.

Archinard syntyi protestanttiseen opettajaperheeseen ja valmistui Palaiseaun polyteknisestä koulusta. Hän liittyi laivaston tykistöön juuri ennen Saksan–Ranskan sotaa. Vuosina 1876–1878 Archinard toimi asevaraston kapteenina Saigonissa ja vuonna 1880 hänet lähetettiin ensimmäisen kerran Länsi-Afrikkaan. 1880-luvun alussa Archinardista tuli Ranskan Länsi-Afrikan laajentamista suunnitelleen Gustave Borgnis-Desbordesin upseeripiirin jäsen. Hän palasi Afrikkaan Ylä-Senegalin ylikomendanttina vuonna 1888 ja valloitti Ségoun vuonna 1890. Samana vuonna Archinard nimitettiin Ranskan Sudanin ylikomendantiksi ja myöhemmin varakuvernööriksi. Hän yritti pystyttää uudelleen Segun bambaravaltakunnan, johti viimeisten tukulorikaupunkien valtausta ja palasi vuonna 1893 Ranskaan, jossa hän suunnitteli Samori Tourén mandinkavaltakunnan tuhoamista. Myöhemmin hän suunnitteli Joseph Gallienin johtamaa Madagaskarin valtausta ja saatuaan vuonna 1897 ylennyksen kenraaliksi toimi prikaatinkomentajana Kotšinkiinassa.

Vuonna 1904 Archinardista tuli Ranskan armeijan päämajan nuorin kenraali. Vuonna 1914 hänet nimitettiin siirtomajoukkojen raha-asioiden ylitarkastajaksi. Archinard jäi eläkkeelle vuonna 1915, mutta osallistui vielä Puolan armeijan perustamiseen vuonna 1919.

Archinard muistetaan Ranskan Sudanin valloittajana ja epäsuoran alkuasukashallinnon kehittäjänä. Hän oli keskeisiä toimijoita armeijan imperialismissa, joka väheksyi siviiliviranomaisten määräyksiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Dictionary of African Biography*, s. 263–265. New York: Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-538207-5.
2. 1 2  *Encyclopedia of African Colonial Conflicts*, s. 66–67. Santa Barbara & Denver: ABC-CLIO, 2017. ISBN 978-1-59884-836-6.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
| "Cannelloni, macaroni"Lasse Holm |
| --- |
|  |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Lasse Holm* |
|  B-puoli | "Another Kind of Loving ("E' de' det här du kallar kärlek")" |
|  Julkaistu | 1986 |
|  Formaatti | 7" vinyyli |
|  Tekijä(t) | Lasse Holm |
|  Tyylilaji | iskelmä |
|  Kesto | 04.30 |
|  Levy-yhtiö | Mariann Records |
| Listasijoitukset |
| Ruotsi Svensktoppen: 1. |
| muut singlet |
|  | "Cannelloni, macaroni" |  |

**Cannelloni, macaroni** on ruotsalainen iskelmä vuodelta 1986. Sen on säveltänyt ja sanoittanut Lasse Holm. Kappale nousi Svensktoppen-musiikkilistan toiselle sijalle 25. toukokuuta 1986 ja pysyi kolmen kärjessä aina 19. lokakuuta 1986 saakka.

"Cannelloni, macaroni" sanoitettiin alun perin englanniksi, mutta sovittaja Lennart Sjöholm halusi siitä italiankielisen, sillä teoksessa on aarioita. Lasse Holm ammensi omintakeisen sanoituksen pizzerian ruokalistalta, jonka hän sai mainospostina. Kertomansa mukaan hän luuli sitä tilaamakseen sanoitukseksi. Aariat laulaa sopraano Åse Enhamre.

"Cannelloni, macaroni" esitettiin televisio-ohjelmassa *Razzel* huhtikuussa 1986.

Singlejulkaisun b-puolena on Lasse Holmin ja Monica Törnellin duetto "E' de' det här du kallar kärlek".

Lähteet
-------

1. 1 2  Canelloni macaroni /Pizzeria fantasia, På sv/ cannelloni macaroni / Holm, Lasse Kungliga biblioteket. Viitattu 28.1.2022. (ruotsiksi)
2. 1 2  SVENSKTOPPEN *sverigesradio.se*. Viitattu 28.1.2022. (ruotsiksi)
3. ↑  Lasse Holm – Canelloni, Macaroni (Pizzeria Fantasia) Discogs. Viitattu 28.1.2022. (englanniksi)
4. ↑  2 Cannelloni macaroni Kund: Adressändring Byrå: WW\TBWA Resumé.  Arkistoitu 1.2.2014. Viitattu 28.1.2022. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Svenska.yle: Lasse Holm : Cannelloni, macaroni (Pizzeria fantasia). (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Cannelloni, macaroni
Louis-Gustave Binger
**Louis-Gustave Binger** (14. lokakuuta 1856 Strasbourg – 10. marraskuuta 1936 L’Isle-Adam, Val-d’Oise) oli ranskalainen sotilas, tutkimusmatkailija ja siirtomaavirkailija.

Binger syntyi tehtailijan perheeseen ja liittyi Saksan–Ranskan sodan jälkeen Ranskan armeijaan. Valmistuttuaan sotakoulusta hänet lähetettiin vuonna 1880 Senegaliin. Siellä Binger osallistui Casamancen alueelle tehtyyn tutkimusretkeen sekä kartoitusretkiin eri puolille Senegalia ja nykyistä Malia.

Helmikuussa 1887 Binger lähetettiin tutkimusmatkalle nykyiseen etelä-Maliin, Norsunluurannikolle, Burkina Fasoon ja Ghanaan. Hän tapasi Samori Tourén, avusti Tieba Traoréa Sikasson piirityksessä ja saapui Kongin hallitsijan luokse helmikuussa 1888. Sieltä hän jatkoi Voltajoen yläjuoksulle saapuen heinäkuussa mosien pääkaupunkiin Ouagadougouun. Sen jälkeen Binger kävi etelässä Salagassa ja palasi sitten Kongiin. Matka päättyi Marcel Treich-Laplènen retkikunnan kanssa Grand-Bassamin satamaan maaliskuussa 1889.

Tutkimusmatkansa jälkeen Binger toimi Ranskan siirtomaahallinnon virkailijana ja Norsunluurannikon ensimmäisenä kuvernöörinä vuosina 1893–1895. Hän on kirjoittanut muun muassa kaksiosaisen matkakuvauksen *Du Niger au golfe de Guinée* (1890, 1892) ja omaelämäkerran *Une vie d’explorateur* (1938).

Norsunluurannikon pääkaupunkina vuosina 1900–1934 toiminut Bingerville on nimetty Louis-Gustave Bingerin mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Baker, Daniel B. (ed.): *Explorers and Discoverers of the World*, s. 63. Detroit: Gale Research, 1993. ISBN 0-8103-5421-7.
2. 1 2  Pascal James Imperato, Gavin H. Imperato: *Historical Dictionary of Mali, fourth edition*, s. 37–38. Lanham: Scarecrow Press, 2008. ISBN 978-0810856035.
3. 1 2  Daddieh, Cyril K.: *Historical Dictionary of Cote d'Ivoire, third edition*, s. 112–113. London: Rowman & Littlefield, 2016. ISBN 978-0-8108-7186-1.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Louis-Gustave Binger** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Rohullah Nikpai** (pers. ‏روح‌الله نیکپای‎, s. 15. kesäkuuta 1987) on afganistanilainen taekwondoin, maansa tähän mennessä ainoa olympiamitalisti kahdella pronssillaan. Hän on pituudeltaan 183 cm.

Nikpai saavutti pronssia Aasian-mestaruuskilpailujen 54–58-kiloisten sarjassa Zhengzhoussa vuonna 2008. Pekingin olympialaisissa hän voitti 58 kg:n sarjan ensimmäisessä ottelussaan Saksan Levent Tuncatin pistein 4–3. Toisessa ottelussaan hän kärsi 1–2-tappion sarjan lopulliselle voittajalle, Meksikon Guillermo Pérezille. Seuraavassa ottelussaan Nikpai voitti Ison-Britannian Michael Harveyn pistein 2–1 selviytyen pronssiotteluun. Siinä hän kukisti kaksinkertaisen maailmanmestarin, Espanjan Juan Antonio Ramosin pistein 4–1 saavuttaen pronssimitalin. Kyseessä oli Afganistanin kaikkien aikojen ensimmäinen olympiamitali. 

Nikpai saavutti pronssia Gyeongjun 2011 MM-kilpailujen 68 kg:n painoluokassa. Seuraavana vuonna hän sai samassa sarjassa hopeaa Hồ Chí Minhin Aasian-mestaruuskilpailuissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän saavutti 68-kiloisissa pronssia. Hän oli samassa painoluokassa kolmas myös Taškentin Aasian-mestaruuskilpailuissa 2014.

Lähteet
-------

* Profiili Pekingin olympialaisten virallisella sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Rohullah Nikpai *sports-reference.com*. Viitattu 8.5.2012. (englanniksi)
2. ↑  Taekwondo toi Afganistanin ensimmäisen olympiamitalin MTV3 20.8.2008
3. 1 2  Nikpai, Rohullah *taekwondodata.de*. Viitattu 25.4.2015. (englanniksi)
4. ↑  Taekwondo Men's -68kg *london2012.com*. Viitattu 12.8.2012. (englanniksi)
**Louis-Joseph de Montcalm** (28. helmikuuta 1712 – 14. syyskuuta 1759) oli ranskalainen kenraali ja aatelismies. Hän liittyi Ranskan armeijaan jo yhdeksänvuotiaana. Hän kuoli haavoihinsa Quebecin taistelussa 1759.

Lapsuus ja suku
---------------

Montcalm syntyi Candiacissa, Nîmesin lähellä. Hänen vanhempansa olivat Louis-Daniel de Montcalm ja Marie-Thérèse-Charlotte de Lauris de Castellane. Montcalm kuului arvostettuun ranskalaiseen aatelissukuun. Suvun jäseniä oli alkanut kääntyä sotilaallisiin virkoihin ja ammatteihin 1600-luvulta lähtien. Louis-Joseph seurasi perässä ja hän liittyi 16. elokuuta 1721 Régiment d’Hainaut’n rykmenttiin. Montcalm avioitui vuonna 1736 Angélique-Louise Talon de Boulayn kanssa. Heidän lapsistaan kaksi poikaa ja kolme tyttöä selvisivät vauvaiästä.

Sotilaallinen ura
-----------------

Montcalmista tuli kahdeksan vuoden palveluksen jälkeen kapteeni, mutta vasta vuonna 1732 hän aloitti aktiivisen sotilasuran. Puolan perimyssodan aika Montcalm palveli Reininmaalla Morits Saksilaisen ja James FitzJames Berwickin johtamissa joukoissa. Hän yleni kenraaliluutnantiksi Itävallan perimyssodan aikana.

### Pohjois-Amerikassa

Pohjois-Amerikassa Montcalm oli mukana Fort Oswegon valtauksessa elokuussa 1756. Pian Montcalm saavutti ranskalaisille kiistattoman vallan Ontariojärvellä. Vuonna 1757 Montcalm lähti kohti etelää ja valtasi Fort William Henryn. Hänen suurimpana saavutuksenaan pidetään kuitenkin Ticonderongan valtausta, jossa Montcalm kukisti noin viisinkertaisen ylivoiman.

Kuolema ja Quebecin valtaus
---------------------------

*Pääartikkeli: Quebecin taistelu (1759)*
Muistomerkki paikalla, jossa Montcalm haavoittui kuolettavasti.
Britit hyökkäsivät 13. syyskuuta 1759 Quebeciin. Montcalm antoi joukoilleen käskyn vastahyökkäykseen. Kun ranskalaiset olivat lopulta tarpeeksi lähellä, britit tekivät muutaman yhteislaukauksen, joista Montcalm sai osuman. Hän kuoli seuraavana päivänä haavoihinsa. Myös brittien komentaja James Wolfe kaatui samassa taistelussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Louis-Joseph de Montcalm** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
	+ 2
* BnF data
	+ 2
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Canmore Nordic Centre** on Kananaskis Improvement Districtissä Albertassa Kanadassa sijaitseva ampuma- ja maastohiihtostadion. Stadion sijaitsee Canmore Nordic Centre Provincial Park -puistossa (*Provincial park*, suom. *maakuntapuisto*) lähellä Canmoren kaupunkia.

Stadion on rakennettu alun perin vuoden 1988 talviolympialaisten maasto- ja ampumahiihtotapahtumia varten. Vuosien 2005 ja 2006 välillä stadion uudistettiin nykyaikaiseksi ampumahiihtokeskukseksi parantamalla ampumaolosuhteita, uudistamalla, laajentamalla ja asfaltoimalla latuja sekä parantamalla keinolumen tykityksen mahdollisuuksia.

Olympialaisten jälkeen Canmoressa on järjestetty hiihtolajien kansainvälisiä kilpailuita vain hyvin epäsäännöllisesti. Se on viimeksi ollut sekä ampuma- että maastohiihdon maailmancupien näyttämönä kevättalvella 2016 stadionin viimeisimpien uudistustöiden jälkeen. IBU-Cupia Canmore on järjestänyt kahdesti; vuosina 2012 ja 2015. Lisäksi se on isännöinyt ampumahiihdon nuorten MM-kilpailuja vuonna 2009.

Lähteet
-------

* IBU-Season Guide 2015-2016 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Maisema vuonna 1893 tai aiemmin, Strasbourgin taidemuseo.
**Louis-Nicolas Cabat** (tai **Nicolas Louis Cabat** taikka vain yhdellä etunimellä **Lois Cabat**, 1812–1893) oli ranskalainen taidemaalari. Hän oli yksi 1830-luvun realistisen maisemamaalauksen aloittajista ja Barbizonin koulun edelläkävijöistä. Hänen uransa alkuaikojen maisemamaalauksissa korostuu Barbizonin koulun maalareille ominainen aito ja intiimi vaikutus. Sen sijaan myöhemmin hän ilmensi taiteessaan ihanteellista, akateemisempaa käsitystä maisemasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja, osa 1 vuodelta 1960, palsta 1618
2. ↑  Iso tietosanakirja, osa 2 vuodelta 1931, palsta 484


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* National Gallery of Canada
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Autogiro lennossa.
**Autogiro**, tunnetaan myös nimellä gyrokopteri, on hieman helikopteria muistuttava potkurivetoinen lentokone, jossa on sekä työntävä että nostava potkuri. Autogiroa on joskus sanottu lentokoneen ja helikopterin välimuodoksi.

Autogiro eroaa helikopterista siinä, että sitä ilmassa pitävä suuri roottori ei ole moottoroitu ja lentokoneesta siinä, että sen nostovoiman synnyttää vapaasti pyörivä roottori, ei siivet.

Autogiro liikkuu eteenpäin moottoroidun vaakasuora-akselisen potkurin tai suihkuturbiinin työntämänä. Nosteen synnyttää suuri pystysuora-akselinen laakeroitu vapaasti pyörivä roottori, joka saa liikevoimansa autogiron liikkeestä eteenpäin. Koska roottorin lapojen ilmanvastus on etu- ja takareunalla erilainen, ilmavirta saa sen pyörimään. Nostovoima syntyy roottorin lapojen siipiprofiilista sekä lapojen kohtauskulmasta. Koska roottori pyörii vapaasti, erillistä pyrstöroottoria ei tarvita. Roottorin laakeroinnin kitkan kautta autogiroon vaikuttava vääntömomentti on niin pieni, että se voidaan helposti kumota peräsimellä.

Autogiro ei putoa nopeasti moottorivian sattuessa, vaan "liitää" maahan autorotaation avulla, samoin kuin helikopteri. Tunnetuin autogiroon liittyvä ongelma on huonosti rakennetun autogiron taipumus joutua nyökkäävään liikkeeseen laskeuduttaessa, mikä pudottaa autogiron.

Autogiron keksijä, espanjalainen Juan de la Cierva (1895–1936), lensi itse suunnittelemallaan koneella ensi kerran vuonna 1923. Autogiron kulta-aika olikin 1920- ja 1930-luvuilla. Autogirolla oli suuri merkitys helikopterin kehitykselle.

Autogiroa käytetään nykyään lähinnä harrastusilmailussa, ja se soveltuukin siihen, koska se on yksinkertainen, kevyt ja helppo valmistaa.

Suomalaisia autogiron kehittäjiä ovat olleet Jukka Tervamäki sekä Seppo ja Kalevi Kokkola.

Katso myös
----------

* Kokkola Ko-03

Lähteet
-------

1. ↑  MIKÄ ON AUTOGIRO? (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen ilmailuliitto
2. ↑  The Autogyro does not stall but..... instead may have another deadly behavior if not properly built! Jukka Tervamäki, November 2008

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Autogiro** Wikimedia Commonsissa
**Kolpene** on lähiö Rovaniemellä. Se sijaitsee osittain kivikautisten asuinsijojen päällä Rovaniemen kirkosta itäkaakkoon. Viiden kilometrin mittaiselle Kolpeneenharjulle johtava Kolpeneentie kulkee alkumatkan Keinuvuopajan ja Salmijärven välistä harjua myötäillen. Kolpeneen asukasluku oli vuoden 2014 lopussa 344.

Historia
--------

Rovaniemen varhaisimman kivikauden asutuksen on arvioitu ajoittuvan vuosiin 8000–7000 eaa. Joidenkin arvioiden mukaan Salmijärven rannalla lähellä nykyistä uimapaikkaa on sijainnut menoliittisen ja neoliittisen aikakauden taitekohdan vuosien 6000–5000 eaa. kivikauden asutusta. Arvellaan, että asuinpaikat on valittu paitsi kalanpyyntimahdollisuuksien vuoksi, myös Kolpeneenharjun suojaisan etelärinteen takia, jossa läheinen Ounasvaara heikensi pohjoistuulien purevuutta. On oletettu, että Kolpeneella on asuttu talvellakin ja että asutusta on ollut useissa paikoissa. 

Vaatimatonta asutusta oli Kolpeneella edelleen ennen toista maailmansotaa. Saksalaiset joukot sytyttivät Pöyliövaaran hyppyrimäen räjäyttämisen jälkeen 9. lokakuuta 1944 Kolpeneenperän Salmijärven rantamain kymmenestä talosta kuusi palamaan.

Kolpeneeseen rakennetaan omakotitaloja edelleen, ja se on paikallisbussireittien varressa. Kolpeneenharjun asumattomassa päässä sijaitsee Rovaniemen kaupungin pohjavettä käyttävä vedenottamo, joka valmistui vuonna 1959. Vuonna 1965 sinne rakennettiin vedenkäsittelylaitos. Kolpene on nykyisin osa Ounasmetsän asuinaluetta ja siellä sijaitsee Lapin keskussairaala (LKS) ja k-lähikauppa.

Lähteet
-------

1. ↑  Toimintaympäristön tilastot  25.2.2016. Rovaniemen kaupunki. Viitattu 2.7.2016.

Rovaniemen kaupunginosat ja kylät

* Alakorkalo
* Ala-Nampa
* Auttinseutu
* Hirvas
* Jaatila
* Juotasniemi
* Karvonranta
* Katajaranta
* Kauko
* Kiiruna
* Kivitaipale
* Kolpene
* Korkalovaara
* Koskenkylä
* Lehtojärvi
* Leipee
* Lohiniva
* Marrasjärvi
* Marraskoski
* Meltaus
* Misi
* Muurola
* Narkaus
* Niesi
* Nivankylä
* Nivavaara
* Norvajärvi
* Oikarainen
* Ojanperä
* Olkkajärvi
* Ounasrinne
* Paavalniemi
* Patokoski
* Pekkala
* Perunkajärvi
* Petäjäinen
* Pisa
* Pullinranta
* Pöykkölä
* Rantaviiri
* Rautiosaari
* Ruikka
* Saarenkylä
* Sinettä
* Santamäki
* Sonka
* Syväsenvaara
* Tapionkylä
* Tennilä
* Teollisuuskylä
* Tiainen
* Tuhnaja
* Vaarala
* Vanttausjärvi
* Vanttauskoski
* Vennivaara
* Viiri
* Vikajärvi
* Välijoki
* Ylikylä
* Yli-Nampa
**Phang Ngan lahti** (thaiksi อ่าวพังงา, *Ao Phang-nga*) on Andamaanienmeren lahti Thaimaassa.

Phang Ngan lahti tunnetaan luonnonkauneudestaan, etenkin Khow-Ping-Kanin, Ko Panyin, Ko Tapun ja Tham Lotin saarista. Alueen kivimuodostumat ovat kuulu nähtävyys.

Luonto ja ilmasto
-----------------

Lahden ilmasto on trooppisen merellinen. Alueen sademäärät ovat runsaita ja lämpötila korkea ympäri vuoden. Vuosina 1961–1990 keskimääräinen sademäärä vuosittain oli 3 560,5 millimetriä ja 189 sadepäivää. Lämpötila oli 23–32 °C, suhteellinen ilmankosteus 83 prosenttia.

Lahti on lämmin, matala ja ravinteikas, joten siellä elää paljon planktonia. Tämän vuoksi se on monille lajeille hyvä pesimäpaikka.

Kansallispuisto
---------------

Alueelle muodostettiin vuonna 1974 Sri Phang Ngan metsäpuisto. Vuonna 1981 suojelualue nostettiin kansallispuistoksi ja nykyinen Ao Phang-ngan kansallispuisto perustettiin. Kansallispuiston pinta-ala on 400 neliökilometriä ja se on Thaimaan laajin alkuperäistilassa säilynyt mangrovemetsä. Yli 80 prosenttia puistosta on Andamaanienmerta. Puistossa on yli 42 saarta. Alueella elää 120 eri lintulajia, 27 nisäkäslajia, 26 matelijalajia, 24 kalalajia, 15 rapulajia, 14 katkarapulajia ja neljä sammakkolajia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ao Phang-nga National Park Department of National Parks, Wildlife and Plant Conservation. Viitattu 7.1.2016. (englanniksi)
**Urbanus III** (n. 1120–20. lokakuuta 1187) oli paavina 25. marraskuuta 1185 – 20. lokakuuta 1187. Hänen oikea nimensä oli **Uberto Crivelli**.

Hän seurasi paavin virassa Lucius III:ta, joka oli tehnyt hänestä hänestä Milanon arkkipiispan ja kardinaalin. Hän jatkoi edeltejiensä riitoja keisari Fredrik I Barbarossan kanssa, muun muassa Toscanan kreivitär Matildan maita koskevaa perimysriitaa. Paavina ollessaankin Urbanus piti itsellään Milanon arkkipiispan arvon, missä ominaisuudessa hän kieltäytyi kruunaamasta Fredrikin poikaa Henrikiä Italian kuninkaaksi. Henrik oli juuri nainut Sisilian kuningaskunnan perijättären, Constantian, ja toimi Etelä-Italiassa yhteistyössä paavia vastaan kapinoivan Rooman senaatin kanssa. Samaan aikaan Fredrik oli katkaissut kulkuyhteydet Alppien poikki katkaistakseen Veronassa oleskelleen paavin ja hänen saksalaisten tukijoidensa välisen yhteydenpidon. Urbanus päätti julistaa keisarin pannaan, mutta veronalaiset eivät sallineet sen tapahtua heidän kaupungissaan, joten Urbanus vetäytyi Ferraraan. Hän kuitenkin kuoli siellä ennen kuin ehti julistaa Fredrikiä pannaan.

Legendan mukaan Urbanus kuoli suruun kuultuaan uutiset ristiretkiläisten tappiosta Hattinin taistelussa heinäkuussa 1187.

Lähteet
-------

* Hanska, Jussi: *Kristuksen sijaiset maan päällä? Paaviuden historiaa apostoli Paavalista Johannes Paavali toiseen*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-719-2.

### Viitteet

1. ↑  Hanska 2005: 321.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Urbanus III** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Lucius III** | **Paavi** | Seuraaja:**Gregorius VIII** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Urashima Taro** on japanilainen kansantarina, joka kertoo 24-vuotiaasta kalastajasta Urashima Tarosta. Hän huomaa kalastaessaan, että ryhmä lapsia kiusaa kilpikonnaa. Hän pelastaa kilpikonnan. Palkinnoksi hyvästä teostaan hän pääsee käymään meren alla lohikäärmejumalan palatsissa. Urashima viettää palatsissa kolme vuorokautta ja saa siellä tapaamaltaan prinsessalta lahjaksi laatikon.

Kun Urashima palaa kotiin, talossa, joka hänen kadotessaan oli ollut hänen kotinsa, on vieras mies. Urashima kertoo asuvansa siellä ja esittelee itsensä. Vieras mies sanoo, että hän asuu talossa nykyisin. Hän kertoo tietävänsä, että talossa asui aikanaan Urashima Taro-niminen kalastaja mutta siitä on jo 300 vuotta eikä tuo mainittu Urashima Taro siis enää voi mitenkään olla hengissä. Urashimalle kylässä kiertäessään alkaa selvitä, että mies puhuu totta.
Kotitienoolla moni asia on muuttunut eikä hän löydä tuttujaan. Hän kysyy ihmisiltä tuntevatko nämä kalastajan, jonka nimi on Urashima Taro, ja kaikki kertovat kuulleensa Urashima Taro -nimisestä kalastajasta, joka eli kolme vuosisataa sitten.

Se, että Urashima viimein ymmärtää, että aika, joka palatsissa meren alla oli kolme päivää, oli hänen kotitienoollaan kolme vuosisataa, saa hänet kauhun valtaan. Kun Urashima avaa prinsessalta lahjaksi saamansa laatikon, hän alkaa ikääntyä ja hetken kuluttua on jo raihnas vanha mies, vaikka hän juuri oli ollut vain 24-vuotias. Vanhennuttuaan näin äkillisesti hän kaatuu maahan kuolleena.
**Georgi Ketojev** (s. 19. marraskuuta 1985 Tbilisi, Gruusian SNT) on vuodesta 2016 Armeniaa edustanut vapaapainija, maailmanmestari ja kaksinkertainen Euroopan-mestari. Aiemmin hän edusti Venäjää.

Vuonna 2007 Ketojev voitti vapaapainin 84 kilogramman painoluokassa kultaa sekä Sofian EM-kisoista että Bakun MM-kisoista. Hän puolusti menestyksekkäästi EM-kultaansa vuotta myöhemmin Tampereen kilpailuissa. Ketojev on lisäksi voittanut sotilaiden maailmanmestaruuden vuonna 2006 sekä lukuisia mitaleita nuorempien ikäluokkien arvokisoista.

Pekingin kesäolympialaisissa 2008 Ketojev paini sarjansa 84 kg suosikkina, mutta hävisi välierissä Georgian Revazi Mindorašvilille, joka voitti myös sarjan kultamitalin. Ketojev sai lopulta pronssia voitettuaan pronssiottelunsa. Vilnan EM-kilpailuissa 2009 Ketojev voitti hopeaa 96-kiloisissa. Hän saavutti MM-pronssia 97 kg:n painoluokassa Pariisissa 2017.

Seuratasolla Ketojev edustaa vladikavkazilaista Spartakia. Aiemmin hän edusteti Pietarin SKA:ta. Hän on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 100 kilogrammaa. Hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 1996 Marek Tedejev.

Lähteet
-------

* Georgi Ketojev FILA:n tietokannassa
* Ketojevin esittely Venäjän painiliiton sivuilla (Pekingin vapaapainin olympiajoukkue) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Profiili iat.uni-leipzig.de-sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Tajik silver medallist collapses *tvnz.ns.com*.  21. elokuuta 2008. Viitattu 21. elokuuta 2008. (englanniksi)
**Urbanismi** on 1900-luvulla syntynyt suuntaus, joka korostaa kaupunkien merkitystä yhteiskunnallisessa kehityksessä. Urbanismi pitää kaupunkeja uusien ajatusten ja kulttuurin tyyssijoina, ja suuntauksen mukaan kaupungit voivat edistää monimuotoisuuden ja suvaitsevaisuuden kasvua koko yhteiskunnassa. Esimerkiksi sosiologi Émile Durkheim julisti, että suurkaupungit ovat edistyksen kehtoja; niissä jalostuvat uudet ideat, muodit, tavat ja tarpeet levitäkseen sitten muualle. Durkheimin mukaan kaupungeissa ajatukset suuntaavat luonnostaan tulevaisuuteen.

Urbanismin käsitteeseen liitetäänkin yleensä ympäristön toimintojen, väestön ja rakenteiden monipuolisuus sekä vaihtoehtojen mahdollisuus. Muun muassa alakulttuurien runsaus ja useiden erilaisten ihmisten kohtaamiset katsotaan urbaanin elämäntavan olennaiseksi piirteeksi.

Katso myös
----------

* Uusi urbanismi

Lähteet
-------

1. ↑  Modernization - Urbanism as a way of life *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Encyclopædia Britannica. Viitattu 6.8.2012. englanti
2. ↑  Matti Visanti: Urbanismi ja kaupunkisuunnittelun näkökulma *Rakennustieto 4/2008*. Rakennustieto Lehdet.  Arkistoitu 28.7.2014. Viitattu 5.8.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Urbanismi** Wikimedia Commonsissa
Urban Gad.
**Peter Urban Bruun Gad** (12. helmikuuta 1879 Korsør – 26. joulukuuta 1947 Kööpenhamina) oli tanskalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Peter Gad syntyi kontra-amiraali Nicolaus Gadin ja kirjailija Emma Gadin perheeseen. Hän opiskeli maalaustaidetta Pariisissa ja työskenteli sen jälkeen lavastajana Kööpenhaminan Dagmar-teatterissa ja Uudessa teatterissa. Vuonna 1910 Gad käsikirjoitti ja ohjasi tulevan vaimonsa Asta Nielsenin läpimurtoelokuvan *Kuilu* (*Afgrunden*). Työskenneltyään Fotoramalla ja Nordisk Filmillä Gad muutti vuonna 1912 Nielsenin kanssa Saksaan.

Gad ja Nielsen tekivät Berliinissä 31 elokuvaa, jotka nostivat Nielsenin maailmankuuluksi filmitähdeksi. Heidän erottuaan Gad ohjasi Saksassa vielä noin 25 elokuvaa vuosina 1916–1921. Sen jälkeen Gad työskenteli Tanskassa, jossa hänen viimeinen elokuvansa oli *Lykkehjulet* vuonna 1926. Sittemmin hän toimi Kööpenhaminassa elokuvateatterin johtajana. Gad on kirjoittanut elokuvateoreettisen teoksen *Dens Midler og Maal* (1919) ja postuumisti julkaistun kirjan *Klunketiden paa en anden Maade* (1949). Hänen toinen vaimonsa oli saksalainen näyttelijä Esther Burgert Westenhagen.

Elokuvia
--------

* *Kuilu*, 1910
* *Musta uni*, 1911

Lähteet
-------

1. 1 2  Dansk film database *danskefilm.dk*. Viitattu 31.8.2017.
2. ↑  Abel, Richard (ed.): *Encyclopedia of Early Cinema*, s. 376. Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-23440-9.
3. ↑  Det Danske Filminstitut: Filmdatabasen *dfi.dk*. Viitattu 31.8.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Elonet: Urban Gad
* Internet Movie Database: Urban Gad (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |