**Pyöreä suppea etuvokaali** on vokaaliäänne, joka esiintyy joissakin kielissä, muun muassa suomessa. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa eli IPA:ssa sen merkki on [y].
Suomessa sitä kirjoitetaan y-kirjaimella, ja se esiintyy sekä lyhyenä että pitkänä ja myös *äy-, ey-, öy-, iy-, yi-* ja *yö-*diftongeissa. Joissain muissa kielissä, esimerkiksi saksassa ja virossa, vokaali kirjoitetaan ü-kirjaimella.
Suomen äännerakenteessa [y] kuuluu *ä*:n [æ] ja *ö*:n [ø] kanssa etuvokaalien ryhmään, ja sen takavokaalivastine on pyöreä suppea takavokaali [u].
Pyöreä suppea etuvokaali on yksi 16 kardinaalivokaalista.

Ääntäminen
----------

Vokaalia [y] määrittävät seuraavat foneettiset piirteet:

* Vokaali on *etinen*, koska kielen massa suuontelossa on suhteellisen edessä.
* Vokaali on *suppea*, koska kielen korkein kohta on lähes kitalaessa, muttei kuitenkaan niin lähellä, että syntyisi konsonantti.
* Vokaali on *pyöreä*, koska huulten asento on pyöreä, ei soikea. Huulet laventamalla saadaan [i]-vokaali.

Samoin kuin [j]-puolivokaali [i]-vokaalille ja [w]-puolivokaali [u]-vokaalille, niin [y]-vokaalilla on puolivokaalivastine: labiopalataalinen approksimantti [ɥ], joka esiintyy esimerkiksi ranskan sanassa *huit* /ɥit/ ja *nuire* /nɥiʁ/.

Esiintyminen
------------

Toisin kuin [i] ja [u], jotka esiintyvät lähes kaikissa kielissä, [y] on harvinaisempi – mutta se silti löytyy maailman puhutuimpien kielien äännevarastoista. Kielikuntia, joissa [y] esiintyy useammin, ovat uralilaiset kielet (esim. suomi, viro, unkari, mari), turkkilaiset kielet, ja jotkut sinotiibetiläiset kielet.

Nykypäivän indoeurooppalaisissa kielissä [y]:tä ei liiemmin ole, paitsi germaanisissa kielissä (skandinavian kielet, saksa, muinaisenglanti – muinaisenglannin [y] muuttui myöhemmin [i]:ksi) ja ranskassa. Vokaalin esiintyminen ranskassa, jossa sitä pääasiassa kirjoitetaan yksin olevalla *u*-kirjaimella, on pitkäkestoisen äänisiirtymien ketjun lopputulos, sillä latinassa [y]:tä ei esiintynyt paitsi kreikasta lainatuissa sanoissa (esim. kreik. κρυπτή > lat. *crypta* /ˈkryp.ta/, myöhemmin /ˈkrip.ta/), ja silloinkin vain koulutettujen puheessa. Muinaiskreikassa [y] kirjoitettiin ypsilon-kirjaimella Υυ, sekä myöhemmässä kielen vaiheessa (koineessa) οι-diftongi, alkujaan [oi], muuttui myös [y]:ksi (jolloin itse sana κοινὴ *koinē* lausuttiin [cyˈni]) ja lopulta nykykreikan [i]:ksi.

Nykyenglannissa [y]-vokaalia ei ole itsenäisenä foneemina, mutta se esiintyy joissakin aksenteissa pitkän /uː/-vokaalin ääntämisasuna etenkin [j]:n jälkeen: *few*, foneemisesti /fjuː/, mutta esimerkiksi Lontoossa tai Liverpoolissa se voidaan ääntää [fjyː]. Huomattavasti useammassa aksentissa /uː/-vokaali (esim. *goose* /ɡuːs/) äännetään pyöreänä suppeana keskivokaalina [ʉː], joka suomalaisen korvaan saattaa kuulostaa [y]:ltä.

Kiinan useimmissa murteissa esiintyy myös [y]. Mandariinikiinan latinisoinnissa eli pinyinissä äännettä merkitään *ü*-kirjaimella (jonka päälle lisätään vielä toonimerkki, esim. 女 *nǚ* /ny²¹⁴/), tai tavun alussa olevan *y-, j-, q-* tai *x*-kirjaimen jälkeen pelkällä *u*-kirjaimella, esim. 於 *yú* /y³⁵/, 尋 *xún* /ɕyn⁵⁵/. Kantoninkiinan käytetyimmässä latinisoinnissa eli jyutpingissä [y] merkitään *yu*-kirjainyhdistelmällä, esimerkiksi itse kielen nimessä 粵語/粤语 *jyut6 jyu5* /jyːt̚² jyː¹³/.

Lähteet
-------

1. ↑  IPA i-charts (2023) International Phonetics Association. Viitattu 12.3.2023. (englanniksi)

Vokaalit kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | **etinen** |  | keskinen |  | **takainen** |
| **suppea** | 

|  |
| --- |
| 
i • y

ɨ • ʉ

ɯ • u

ɪ • ʏ
• ʊ

e • ø

ɘ • ɵ

ɤ • o

e̞ • ø̞

ə

ɤ̞ • o̞

ɛ • œ

ɜ • ɞ

ʌ • ɔ

æ •

ɐ

a • ɶ

ɑ • ɒ |

 |
| lähes suppea |
| **puolisuppea** |
| välinen |
| **puoliväljä** |
| lähes väljä |
| **väljä** |