recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Joheksolin viivakaava.
**Joheksolikoe** on lääketieteellinen koe, jolla selvitetään munuaisten toimintaa, täsmällisemmin glomerulusfiltraatiota. Joheksoli annetaan suonensisäisesti ja sen poistumista elimistöstä seurataan tyypillisesti kaksi ajoitettua verinäytettä ottamalla ja niiden joheksolipitoisuus määrittämällä.

Joheksoli ja sen pitoisuuden määritys näytteestä
------------------------------------------------

Joheksoli on jodia sisältävä matalan osmolaliteetin varjoaine, jota pidetään yleisesti haitattomana. Se erittyy elimistöstä virtsan mukana. Joheksolin pitoisuus voidaan määrittää näytteestä HPLC-tekniikan, kemiallisin jodinmääritysten tai röntgenabsorption avulla. Kliinisessä käytössä HPLC on vakiintunut käyttöön tarkkuutensa ja käytännöllisyytensä vuoksi. Plasmassa joheksoli esiintyy kahtena isomeerinä, joita kumpaakin voidaan käyttää pitoisuusmäärityksessä. Joheksolimääritystä saattaa häiritä esim. parasetamolista elimistössä syntyvä parasetamoliglukuronidi, mutta yleisesti ottaen joheksolikoetta pidetään hyvin luotettavana.

Kokeen suorittaminen ja tulokset
--------------------------------

### Valmistelu

Koe ei sovellu jodiallergisille. Ennen tutkimusta on syytä välttää piristeiden käyttöä. Tutkimusaamuna tulee yli 40kg painavan potilaan nauttia 0,5 litraa vettä ja alle 40kg painavan potilaan 10 ml vettä painokiloa kohti. Koetta ei tule tehdä alle viikon kuluttua aikaisemmista varjoainetutkimuksista.

### Joheksolin anto ja seuranta

Suonensisäinen kerta-annos on 1500 mg 5 ml tilavuudessa kahden minuutin aikana. Lyhyemmässä määrityksessä verinäytteet otetaan kahden ja neljän tunnin kohdalla, pidemmässä määrityksessä neljän ja 24 tunnin kohdalla näytteen annosta. Joheksoli määritetään yleensä HPLC-menetelmää käyttäen ja tuloksista lasketaan poistumisnopeus. Pikamäärityksessä iltapäivällä suoritetun kokeen tulokset ovat lääkärin käytettävissä seuraavana aamuna, ei-kiireellisen kokeen tulokset saadaan yleensä kahden viikon kuluttua.

### Tulokset

Alle 20-vuotiailla normaalina tuloksena pidetään tulosta 90ml/min/1,73m2. Jokaista ikävuosikymmentä kohden viitearvo laskee 4ml/min/1,73m2. Alle viitearvon oleva tulos tulkitaan munuaisen vajaatoimintana, joka voi tuloksesta riippuen olla lievää, kohtalaista, keskivaikeaa tai vaikeaa.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. ↑  9813 Pt-JohekR1, Pt-Joheksolikoe, lyhyt *Vaasan keskussairaalan Laboratorio-ohjekirja*.  12.2.2008.  Arkistoitu 28.12.2013. Viitattu 24.10.2009.
2. 1 2 3 4  Joheksolikoe (Arkistoitu – Internet Archive). Fimlab Laboratoriot Oy, 2010. Viitattu 27.12.2013
3. ↑  Nilsson-Ehle P: Iohexol clearance for the determination of glomerular filtration rate: 15 years´ experience in clinical practice. (PDF (Arkistoitu – Internet Archive)), eJIFCC, 2002, nro 2. Viitattu 27.12.2013
**Onni Nurmi** (24. lokakuuta 1885 Pukkila – 18. maaliskuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen työmies, joka testamenttasi koko omaisuutensa Pukkilan kunnalle. Testamentin arvo kohosi 1990-luvulla suureksi, yli kolmeenkymmeneen miljoonaan markkaan.

Elämä
-----

Onni Nurmi syntyi isättömänä Pukkilan Savijoella, ja äidin kuoltua Nurmen ollessa 13-vuotias hän päätyi huutolaislapseksi. 18-vuotiaana hän muutti Helsinkiin ja työskenteli kirjapainossa latojana. Palattuaan Savijoelle vuonna 1912 hän perusti kaupan, joka kuitenkin osoittautui taloudellisesti epäonnistuneeksi hankkeeksi. Kaupan takia Nurmi jäi velkaa useille kylän asukkaille

Nurmi muutti Amerikkaan juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa ja palasi takaisin Pukkilaan vuonna 1928. Säästämillään rahoilla hän maksoi kyläläisille takaisin lainaamansa rahat. Tämän jälkeen hän muutti Helsinkiin, jossa kuoli vuonna 1962 76-vuotiaana.

Testamentti
-----------

Onni Nurmi oli sijoittanut rahojaan 720 kappaleen verran Suomen Kumitehdas Oy:n ja 60 kappaleen verran Nokia Oy:n osakkeisiin. Nokia Oy:n ilmaisannissa vuonna 1963 hän hankki osakkeita lisää 20 kappaletta. Nämä osakeyhtiöt yhdistyivät vuonna 1967. Onni Nurmi oli testamentannut osakkeensa sekä muunkin omaisuutensa Pukkilan kunnalle, ja osakkeiden tuotto tuli käyttää Pukkilan vanhainkodin asukkaiden virkistykseen. Nurmi ei perustellut testamenttiaan.

1990-luvulla Nokian osakkeiden arvo nousi todella suureksi. Pukkilan kunnalla oli vuonna 1997 56 872 kappaletta Nokian osakkeita ja vuonna 1999 227 488 osaketta. Näiden osakkeiden arvo oli noin 30 miljoonaa markkaa. Osakkeiden myynti ratkesi välimiehen päätökseen, joka velvoitti perustamaan Onni Nurmen Säätiön. Pukkilan Hyvinvointikeskus Onni perustettiin Nurmen testamentin rahoilla ja se valmistui vuonna 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Onni Nurmen elämä *pukkila.fi*. Viitattu 11.5.2022.
2. 1 2 3  Rämö, Matti: *Pyöräillen Suomessa*, s. 84–86. Minerva, 2021. ISBN 978-952-375-284-9.
3. ↑  Kun Nurmen Onni vanhuksille Nokia-miljoonat testamenttasi *yle.fi*. Viitattu 11.5.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Hyvinvointikeskus Onni
| "Under Pressure"Queen & David Bowie |
| --- |
| Singlen "Under Pressure" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Hot Space* |
|  Julkaistu | 26. lokakuuta 1981 |
|  Tuottaja(t) | Queen ja David Bowie |
|  Tyylilaji | rock |
|  Kesto | 04.02 |
|  Levy-yhtiö | EMI, Elektra |
| Queenin muut singlet |
| "Flash"1980 | "Under Pressure"1981 | "Body Language"1982 |
| David Bowien muut singlet |
| "Up the Hill Backwards"1981 | "Under Pressure"1981 | "Wild Is the Wind"1981 |

**Under Pressure** on Queenin ja David Bowien vuonna 1981 julkaisema rock-kappale. Se oli ensimmäinen Queenin julkaisema yhteistyö toisen artistin kanssa. Kappale nousi listaykköseksi Britannian ja Alankomaiden virallisilla singlelistoilla. 

Queenin ja David Bowien yhteistyö alkoi, kun Bowien oli tarkoitus laulaa taustalaulut kappaleella "Cool Cat". Under Pressure kirjoitettiin Queenin studioilla Sveitsin Montreux'ssa. Kappale ilmoitettiin kaikkien Queenin jäsenten ja Bowien yhteistyössä kirjoittamaksi, mutta basisti John Deacon kertoi vuonna 1984 Freddie Mercuryn olleen pääasiallinen lauluntekijä. "Under Pressuren" bassokuvion tekijästä ei ole täyttä selvyyttä. Deacon kertoi lehdistölle, että sen sävelsi Bowie, mutta kitaristi Brian May ja rumpali Roger Taylor ovat ilmoittaneet sen tekijäksi Deaconin. Bowie on kertonut, että bassokuvio oli jo valmis ennen hänen tuloaan mukaan. 

Under Pressure julkaistiin singlenä 26. lokakuuta 1981 ja albumin *Hot Space* yhdentenätoista kappaleena 25. toukokuuta 1982. Singlen toisena puolena oli kappale "Soul Brother". EMI julkaisi vuonna 1988 singlestä uuden version, johon sisältyi myös kappale "Body Language". Lisäksi kappale on myöhemmin julkaistu sekä Queenin että David Bowien kokoelmalevyillä. 

David Bowie ei esittänyt "Under Pressurea" konserteissa ennen vuotta 1992, jolloin hän lauloi sen Freddie Mercuryn muistokonsertissa duettona Annie Lennoxin kanssa.

Kappaleen bassokuviota on käytetty (samplatty) Vanilla Icen hittikappaleessa "Ice Ice Baby".

Kokoonpano
----------

* David Bowie – laulu, syntetisaattori
* Freddie Mercury – laulu
* Brian May – kitara
* John Deacon – basso
* Roger Taylor – rummut

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Queen - Under Pressure (Official Video) YouTubessa
**Projekti 611** (Nato-raportointinimi *Zulu*) oli Neuvostoliiton laivastolle toisen maailmansodan jälkeen valmistetun 26 sukellusveneen muodostama alusluokka, joka toteutti Saksan laivaston tyyppi XXI:n ominaisuudet.

Suunnittelu
-----------

Projekti 611 toteutti samat ominaisuudet kuin kehittyneimmät sodanaikaiset saksalaiset sukellusveneet. Se pystyi 16 solmun nopeuteen veden alla ja oli varustettu snorkkelilla. Miehistöllä oli käytössään mukavuudet pitkän matkan operaatioihin. Vene aseistettiin kymmenellä torpedoputkella, kuusi edessä ja neljä takana.

Alukset
-------

Neuvostoliitto ei ryhtynyt sodan jälkeen merkittävään varusteluun, joten vain 26 sarjan venettä rakennettiin vuosina 1949–1958. Yhdysvallat oli pelännyt Neuvostoliitolla olevan jo 1950 käytössään 300 vastaavaa venettä. Sukellusveneitä valmistettiin Sudomekhin telakalla Leningradissa yksi vuonna 1952, seuraavana vuonna viisi ja sen jälkeen kahtena vuonna kuusi kunakin.

Variantit
---------

1950-luvulla tehtiin kokeita veneiden aseistamiseksi ohjuksilla sekä erilaisiin käyttötarkoituksiin. Muunnoksia olivat erikoiskoulutusversio 611RU, asejärjestelmätesteihin A611 ja AB611 sekä kantaman lisäämiseksi AB611U. Lisäksi tehtiin AB611K laivueenjohtaja, AB611E propulsiojärjestelmätesteihin, miinanlaskukykyinen AB611D, AB611RE ohjuskokeisiin, AB611S pelastusalus ja P611 tankkeri. Näiden lisäksi kaksi veneistä valmistui merentutkimuskäyttöön *Lara* ja *Vega*.

Yhteen veneeseen lisättiin vesitiiviiseen säiliöön R-11FM-ohjus (Nato-raportointinimi *SS-N-4 Sark*), joka pystyi kuljettamaan ydinkärjen. Ensimmäinen ohjuslaukaisu sukellusveneestä tehtiin 16. syyskuuta 1955. Konstruktion onnistuttua viisi venettä varustettiin kahdella ohjuksella (Nato-raportointinimi *Zulu V*). Nestepolttoaineinen Scud kuljetettiin vaaka-asennossa ja nostettiin pystyyn ennen laukaisua, joka onnistui vain pinnalla. Ohjuksen kantomatka oli 520 kilometriä.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)
* Project 611 Zulu class, Globalsecurity

### Viitteet

1. 1 2 3  Gardiner, Robert s. 398
**Harpyijahauta**, joskus myös *Kyberniksen hauta*, on antiikin aikainen hautamuistomerkki Ksanthoksen kaupungissa Lyykiassa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen veistoskoristelut ovat nykyisin British Museumissa.

Niin kutsuttu Harpyijahauta on peräisin klassisen kauden alusta noin vuodelta 480–470 eaa. Se sijaitsi lähellä Ksanthoksen teatteria. Muistomerkki on lyykialaisille haudoille tyypillinen tornihauta, jonka veistoskoristelut ovat kuitenkin kreikkalaistyyliset. Sen huippua kiersi reliefifriisi, jonka on nykyisin British Museumissa. Sen paikalla alkuperäisessä muistomerkissä on nykyisin friisin kopio.

Hautamuistomerkin varsi on kalkkikiveä ja veistokset marmoria. Friisilaattojen korkeus on noin 1,03 metriä. Muistomerkin keskeisin reliefiveistos pohjoissivulla kuvaa sotilasta, joka ojentaa kypärää parrakkaalle miehelle, mahdollisesti kuninkaalle tai jollekin jumalalle. Muistomerkki on saanut nimensä siitä, että sen sekä pohjois- että eteläsivun reunoissa esiintyy siivekkäitä naishahmoja, jotka alun perin tulkittiin harpyijoiksi. Nykyisin niiden arvellaan olevan ennemmin seireenejä, jotka kantavat kuolleiden sieluja kuvaavia hahmoja manalaan. Nämä ovat mahdollisesti sotilaan surmaamia ihmisiä. Nykyisin tulkitaan usein, että kyseessä olisi perhehauta, ja friisin istuvat hahmot ovat hautaan haudattuja vainajia, joille muut hahmot tuovat uhreja. Friisi on ollut alun perin maalattu. Sen tausta on ollut sininen, ja hahmojen vaatteissa on käytetty ainakin punaista.

Charles Fellows löysi haudan vuonna 1838. Hän siirrätti sen veistoskoristelut Lontooseen vuonna 1842.

* Reliefit British Museumissa.Reliefit British Museumissa.
* Pohjoissivu: sotilas ojentaa kypäräänsä parrakkaalle miehelle, sivuilla seireenit vievät sieluja.Pohjoissivu: sotilas ojentaa kypäräänsä parrakkaalle miehelle, sivuilla seireenit vievät sieluja.
* Länsisivu, kolme tyttöä tuo uhreja, kummallakin sivulla istuvat naishahmot.Länsisivu, kolme tyttöä tuo uhreja, kummallakin sivulla istuvat naishahmot.
* Eteläsivu: istuva hahmo ja nuorukainen, sivuilla seireenit vievät sieluja.Eteläsivu: istuva hahmo ja nuorukainen, sivuilla seireenit vievät sieluja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Marble reliefs from the Harpy Tomb The British Museum. Viitattu 11.1.2021.
2. ↑  Harpy Tomb, reliefs Museum of Classical Archaeology Databases, University of Cambridge. Viitattu 11.1.2021.
3. 1 2  Lendering, Jona: Harpy Tomb *Livius.org*. Viitattu 11.1.2021.
4. ↑  Tritsch, F. J.: The Harpy Tomb at Xanthus.  *The Journal of Hellenic Studies*, 1942, 62. vsk, s. 39–50. Artikkelin verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Harpyijahauta** Wikimedia Commonsissa
**Under the Yoke** on vuonna 1918 ensi-iltansa saanut J. Gordon Edwardsin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Theda Bara ja G. Raymond Nye.

Käsikirjoituksesta vastasi Adrian Johnson, joka laati sen George Scarboroughin novellin *Maria of the Roses* pohjalta. *Under the Yoke* kuvattiin Kalifornian San Jacinto Mountainsilla työnimellä *Spanish Love*, ja sen tuotanto- ja jakeluyhtiönä toimi Fox Film Corporation. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 9. kesäkuuta vuonna 1918. *Under the Yoken* oletetaan olevan kadonnut elokuva.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
*Under the Yoke* sijoittuu Filippiineille. Nuori espanjalaisnainen Maria Valverde (Theda Bara) palaa kotiin luostarista, missä hän oli ollut koulussa. Pian Mariaa alkaa lähennellä paikallinen plantaasien työnjohtaja Diablo Ramirez (G. Raymond Nye), joka toivoo voittavansa Marian sydämen. Maria kuitenkin torjuu Ramirezin lähentely-yritykset, koska hän on tavannut Manilassa komean amerikkalaisen armeijassa työskentelevän kapteeni Paul Winterin (Albert Roscoe). Raivostunut Diablo organisoi kapinallisien joukon, joka tappaa Marian isän ja pitää Mariaa vankina omassa kodissaan. Kun kapteeni Winter kuulee kapinasta, hän kiirehtii Marian avuksi. Kapteeni joutuu kuitenkin itsekin vangiksi. Pian vahvistukset saapuvat Amerikan armeijan toimipaikasta, ja taistelun lomassa talo syttyy ilmiliekkeihin. Diablon aikomuksena on siepata Maria, mutta kapteeni Winter tulee paikalle ja ampuu hänet. Viimein amerikkalaiset voittavat, ja Maria saa rakkaan kapteeninsa.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Theda Bara  | … |  Maria Valverda
  |
|  G. Raymond Nye  | … |  Diablo Ramirez
  |
|  Albert Roscoe  | … |  kapteeni Paul Winter
  |
|  Edwin B. Tilton  | … |  Don Ramon Valverde
  |
|  Carrie Clark Ward  | … |  Duenna
  |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Under the Yoke *silentera.com*. Silentera.com. Viitattu 20.5.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  UNDER THE YOKE (1918) *tcm.com*. TCM.com. Viitattu 20.5.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *Under the Yoke* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Under the Yoke* AllMoviessa. (englanniksi)
* *Under the Yoke* Silent era -sivustolla (englanniksi)
* *Under the Yoke* TCM Movie Databasessa (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Under the Yoke**.
**Projekti 658** (Nato-raportointinimi *Hotel*) oli Neuvostoliiton laivaston 1960-luvun alussa käyttöön otettu ensimmäisen sukupolven ydinsukellusveneluokka, joka oli aseistettu ballistisin ydinohjuksin.

Suunnittelu
-----------

Luokka perustui Neuvostoliiton ensimmäiseen ydinsukellusveneeseen, Projekti 627:ään, johon lisättiin ohjusosasto edeltävästä dieselkäyttöisestä Projekti 629:stä. Veneen suunnitteli OKB-18, jota johti aluksi P.Z. Golosovskyi, sitten I.V. Mihailov ja lokakuusta 1958 alkaen S. N. Kovaljov.

Projekti 629:n tavoin veneeseen mahtui kolme Scudista kehitettyä R-13-ohjusta (Nato-raportointinimi *SS-N-4 Sark*) pystysuoriin siiloihin tornin taakse. Veneen oli noustava pintaan niiden laukaisua varten.

Luokan ensimmäinen alus *K-19* laskettiin vesille 8. elokuuta 1959 ja otettiin käyttöön 12. marraskuuta 1960. Kahdessa vuodessa valmistui kahdeksan venettä, jotka kaikki rakennettiin SEVMAŠilla Molotovskissa.

Vuosina 1963–1967 veneet varustettiin D-4-laukaisujärjestelmällä ja pidemmän kantomatkan R-21-ohjuksella (Nato-raportointinimi *SS-N-5 Serb*), jonka voi laukaista 16 metriä vedenpinnan alta ja ennen laukaisua siilo oli täytettävä vedellä. Tämä muunnos sai nimen projekti 658M (Nato-raportointinimi *Hotel II*).

*K-145* varustettiin R-29-ohjuksella ja sai nimen projekti 701 (Nato-raportointinimi *Hotel III*). Veneen pituus piteni 130 metriin ja uppouma 4 080/5 000 tonnista 5 500/6 400 tonniin (pinnalla/pinnan alla).

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)
* 658 HOTEL I/II/III, FAS

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 401

Neuvostoliiton ja Venäjän strategiset ohjussukellusveneet (SSG, SSBN)
Projekti 644 (Whiskey Twin Cylinder) |
Projekti 665 (Whiskey Long Bin) |
Projekti 651 (Juliett) |
Projekti 629 (Golf)  

Projekti 658, 658M, 658T, 658U (Hotel) | Projekti 659 (Echo I) | Projekti 675 (Echo II)  

Projekti 667A "Navaga", "Nalim" (Yankee)  

Projekti 667B "Murena" (Delta I) |
Projekti 667BD "Murena-M" (Delta II) |
Projekti 667BDR "Kalmar" (Delta III) |
Projekti 667BDRM "Delfin" (Delta IV)  

Projekti 941 "Akula" (Typhoon)  

Projekti 955 "Borei"
Joukkomurhan uhreja Viipurin lääninvankilan käytävällä.
**Viipurin lääninvankilan joukkomurha** tapahtui Viipurissa 27.–28. huhtikuuta välisenä yönä 1918, Viipurin taistelun aikana aivan Suomen sisällissodan loppuvaiheessa. Viipurin lääninvankilaan tunkeutui joukko punakaartilaisia, jotka surmasivat yli 30 poliittista vankia. Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana yksittäisenä punaisten joukkojen suorittamana joukkomurhana.

Tapahtumien kulku
-----------------

Punakaartilaisia johti Taipalsaaren rintaman päällikkö Hjalmar Kaipiainen. Tunkeuduttuaan vankilaan humalainen aseistettu joukko tappoi ensin Karjalan Kansalaisliiton johtajan ja kansanedustajan Leander Ikosen, tehtailija ja kansanedustaja Matti Pietisen, ratainsinööri Tallgrenin ja vankilan entisen vahtimestarin Ahlgrenin. Sen jälkeen pidettiin istuntoa, jossa silminnäkijäkertomuksen mukaan mukana ollut nainen olisi valinnut surmattavat. Joukko murhasi vankilan johtajan Johan Stråhlmanin, Vuoksenniskan asemapäällikön Edvard Tojkanderin ja joitakin muita. Lopuksi joukko meni vankien yhteistilaan. Vangit yrittivät puolustautua asein ja rytäkässä Kaipiainen itse haavoittui. Hän luovutti johdon Albin Piskoselle. Piskonen oli entinen vanki ja juuri hän ampui vankilanjohtajan. Joukko heitti vankien yhteistilaan käsikranaatin surmaten 4–5 henkilöä ja haavoittaen useita. Myöhemmin yöllä tapettiin vielä vankilan uusi vahtimestari Mannermaa. Viimeinen uhri oli seuraavana aamuna surmattu sosialidemokraattinen toimittaja Paavo V. Viitanen, joka oli piileskellyt vankilan kirkossa.

Kosto surmista
--------------

Sodan jälkeen valkoiset ampuivat Viipurissa suurimman osan murhiin osallistuneista, kuten teloitusta johtaneen Kaipiaisen ja Piskosen. Kaipiainen jäi vangiksi Myllymäen koulussa toimineessa kenttäsairaalassa, jonka pihalla hänet teloitettiin 23. toukokuuta 1918. Vangittujen ja ammuttujen joukossa olivat myös Lappeenrannan hiihtokomppaniaan kuulunut Paavo Vesterinen, punakaartilaiset Manu Sokura, Eetu Turunen ja Toivo Manninen sekä Kaipiaisen adjutantti Eemil Ihalainen.

Viipurin lääninvankilan surmia pidetään suurimpana punaisten joukkojen suorittamana yksittäisenä joukkomurhana. Viipurin murhien kostamisen arvellaan olevan yhtenä motiivina myöhemmille Lappeenrannan ja Taipalsaaren punaisten teloituksille. On myös arveltu, että käsky niihin olisi tullut ylemmältä taholta, mutta siitä ei kuitenkaan ole todisteita.

Lähteet
-------

* Jaakko Paavolainen: *Poliittiset välivaltaisuudet Suomessa 1918 I, Punainen terrori*. s. 160-165. Tammi, 1966.
* Marko Tikka & Antti O. Arponen: *Koston kevät: Lappeenrannan teloitukset 1918*. WSOY, 1999. ISBN 951-0-23450-8.

### Viitteet

1. ↑  Paavolainen (1966) s. 160-165
2. ↑  Suomi80, 27.4. - 3.5.1918. Lähteessä on ilmeisesti sekoitettu valkoisten Hjalmar Saari ja punaisten Hjalmar Kaipainen.
3. ↑  Marttinen, Seppo: "Viipurin lääninvankilan joukkomurha 1918", *Politiikan ja jännitteiden Viipuri 1880–1939*, s. 222. Helsinki: Viipurin Suomalainen Kirjallisuusseura, 2019. ISBN 978-952-69280-2-9. Teoksen verkkoversio (PDF).
4. ↑  Tikka & Arponen (1999) s. 248
5. ↑  Tikka & Arponen (1999), s. 264
Hakapellon hautausmaan kellotapuli
**Hakapellon hautausmaa** on Naantalin Soinisissa sijaitseva vuonna 1984 valmistunut hautausmaa ja kappeli, joka kuuluu Naantalin seurakunnalle ja sen omistaa Naantalin seurakuntayhtymä. Alueen koko on lähes 15 hehtaaria. Nykyään suurin osa vanhaan Naantaliin haudattavista sijoitetaan Hakapeltoon, Naantalin kirkon hautausmaan käytyä ahtaaksi. Hakapellon kappelin on suunnitellut Reino Lukander.

Vuoden 1977 marraskuussa Naantalin seurakunta osti yksityishenkilöiltä Hakapellon ja pikkupalstan tilat, jotka oli lohkaistu Soinisten ja Vadjon perintötaloista. Paikalle oli tarkoitus perustaa hautausmaa, ja hautausmaa sekä kappeli valmistuivatkin vuonna 1984. Hakapeltoon haudataan vuodessa keskimäärin 100 vainajaa. Vuonna 2008 vapaita arkkuhautapaikkoja oli 500. Vuonna 2008 valmistuneessa peruskorjauksessa uusia uurnahautapaikkoja rakennettiin 520 ja alueelle valmistui muun muassa toinen muistelupaikka sekä koko alueen kiertävä takorautainen aita. Hakapellossa on myös 1 150 muistolehtopaikkaa.

Hakapellon hautausmaalle haudattuja henkilöitä
----------------------------------------------

* Pekka Siitoin, uusnatsi ja okkultisti

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hiltunen, Susanne: Viitoitusta vaille valmis muistelupaikka  28.5.2008. Turun Sanomat. Viitattu 22.2.2010.
2. ↑  Härkönen, Rebekka: Seppo Nousiaisella ei ole sijaa sukuhaudassaan Naantalissa  1.3.2009. Turun Sanomat. Viitattu 22.2.2010.
3. ↑  Vahtera, Olli: Monitaitoinen suunnittelija rakensi unelman Kustaviin: Arkkitehti Reino Lukander (osastolla: Ihmiset, kuolleet. Sivu A12. ISSN 1239-257X) *hs.fi, Helsingin Sanomien verkkopalvelu*.  14.3.2000. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 29.12.2016.
4. ↑  Vuosien takaa -palsta.  *Rannikkoseutu*, 21.11.2017, nro 91, s. 2. Raisio:  Alma Media Kustannus Oy. ISSN 0782-5544.
Oahujoen autiotupa Lemmenjoen kansallispuistossa
**Autiotupa** (lyhenne *at*) on avoin lyhytaikaiseen majoittumiseen tarkoitettu maksuton asumus. Autiotuvat sijaitsevat yleensä erämaissa, kansallispuistoissa ja retkeilyreittien varrella. Kaikille kulkijoille avoimia maksuttomia rakennuksia ei juuri muualla maailmassa ole kuin Suomessa sekä vähäisemmässä määrin Ruotsissa, Norjassa ja Isossa-Britanniassa. Suomen Lapissa on yli 450 autiotupaa.

Historiaa
---------

Autiotupaperinne on alkanut 1700-luvun loppupuolella, jolloin kulkureittien varrelle alettiin rakentaa majoitustiloja kulkijoille. Viranomaiset alkoivat 1800-luvulla rakentaa näitä tupia. Myöhemmin 1900-luvulla autiotupia alettiin rakentaa matkailukäyttöön. Autiotupia ja -kotia on rakennettu myös poronhoidon ja metsästyksen tarpeisiin.

Ylläpito, sijainti ja tupien koot
---------------------------------

Autiotuvasta löytyy yleensä ruokapöytä, kamina ja makuulaverit, monesta myös kaasuliesi. Kuvassa Jyrkkävaaran autiotupa Urho Kekkosen kansallispuistossa.
Tuvat voidaan karkeasti jakaa virallisiin ja epävirallisiin tai huollettuihin ja huoltamattomiin tupiin. Virallisia autiotupia ylläpitää pääasiassa Metsähallitus. Pääosa Suomen autiotuvista sijaitsee Pohjois- ja Itä-Suomessa. Autiotupien koko voi vaihdella melkoisesti. Muotkatunturin erämaassa on hädin tuskin kahden hengen majoitukseen riittävä Lahtisen kämppä ja Urho Kekkosen kansallispuistossa 16 hengen Luirojärven kämppä, jota kutsutaankin myös "Luirojärven Hilttoniksi". Myös Karhunkierroksen varrella Oulangan kansallispuistossa on kaksi noin 20 nukkumapaikan tupaa: Jussinkämppä ja Ansakämppä. Muita kansallispuistojen ja erämaiden tupatyyppejä ovat varaustupa, vuokratupa ja päivätupa. Lisäksi retkeillessä voi majoittua kammissa, kodassa tai laavulla.

Kirjoittamattomat ja kirjoitetut käyttösäännöt
----------------------------------------------

1900-luvun puolivälissä Lapin läänin autiotupatoimikunta kirjoitti aikaisemmin kirjoittamattomat kulkijan käskyt muistiin. Näissä säännöissä opastetaan tulisijan käytössä, puuhuollossa ja ennen kaikkea muiden matkaajien huomioimisessa. Etusija majoitukseen on aina väsyneemmällä ja myöhemmin tuvalle tulleella kulkijalla kuin siellä jo levänneellä matkaajalla.

Katso myös
----------

* Luettelo Käsivarren erämaan autiotuvista
* Metsäsauna

Lähteet
-------

1. ↑  Laaksonen, Jouni: Pohjois-Suomen autiotuvat *Autiotuvat on-line*. Viitattu 18.3.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Jouni Laaksosen Autiotuvat Online -sivusto
* Metsähallituksen tupasivusto
* Autiotuvat kartalla
* Suomen autiotuvat

Kirjallisuutta
--------------

* Laaksonen, Jouni & Partanen, Seppo J.: *Autiotuvat: Pohjois-Suomen tuvat ja tarinat*. Helsinki : Edita, 2002. ISBN 951-37-3622-9.
Sa’id ibn Taimur
**Sa’id ibn Taimur** (13. elokuuta 1910 – 19. lokakuuta 1972) oli Omanin sulttaani vuosina 1932–1970.

Sa’id ibn Taimuria edelsi hänen isänsä Taimur ibn Faisal.

Kautensa alkuvuosikymmeninä Sa’id ibn paljolti Taimur sulki maan rajat ja pakotti tällä riitaiset heimot kohti yhtenäisyyttä hajanaisen kauden jälkeen. Yhtenäisyyttä syntyi, mutta maa taantui ympäröivän maailman kehityksestä. Sa’id ibn Taimuria sai kautensa aikana maansa sisäistä poliittista vastustusta muun muassa imaamilta, maan uskonnolliselta johtajalta, joka kapinoi Nizwasta käsin. Kiistaan sekaantui ulkomaitakin, mutta Taimur pysyi vallassa vuoteen 1970. 

Sulttaania vastaan kapinoitiin jälleen vuonna 1965, ja 1966 hän joutui salamurhayrityksen kohteeksi. Vuonna 1970 maassa toteutettiin onnistuneesti vallankaappaus, jolla valtaan nostettiin sulttaanin poika Qabus ibn Sa’id Al Sa’id.

Sa’id ibn Taimur ajettiin vallankaappauksen jälkeen maanpakoon. Hän asui elämänsä viimeiset vuodet Lontoon Dorchester-hotellissa. Kuoltuaan 1972 Sa’id ibn Taimur haudattiin Englantiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Martin Love: Gold, frankincense and mirth in deepest Arabia  15.1.2006. theguardian.com. Viitattu 16.7.2015. (englanniksi)
2. ↑  Oman (1912-present) University of Central Arkansas, uca.edu. Viitattu 16.7.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Oman: The Al-Busaid Dynasty (englanniksi) (royalark.net)
* Said Bin Taimur (englanniksi) (findagrave.com)
* Said bin Taimur Mosque (englanniksi) (omantripper.com)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* IdRef

 |

 |
Yahuar HuacacYahuar Huacac
**Yahuar Huacac** oli inkavaltion seitsemäs hallitsija eli Sapa Inca. Inca Roca nimitti poikansa Yahuar Huacacin seuraajakseen kaksi vuotta ennen kuolemaansa varmistaakseen rauhanomaisen vallansiirron. Yahuar Huacac oli sairaalloinen ja vietti suurimman osan aikaansa Cuzcossa. Hänen veljensä Vicaquirao ja Apo Mayta olivat kyvykkäitä sotilasjohtajia ja liittivät Cuzcon etelä- ja itäpuolisia maita inkavaltioon. Yahuar Huacacin päävaimo oli ilmeisesti aymara, sillä hallitsijan sisarusavioliitto ei enää tuolloin ollut laki. Heillä oli kolme poikaa, ja Yahuar Huacac pyrki seuraamaan isänsä esimerkkiä nimeämällä toisen poikansa seuraavaksi hallitsijaksi. Poika kuitenkin murhattiin, kun Yahuar Huacacin toinen vaimo pyrki saamaan oman poikansa valtaistuimelle. Pian myös Yahuar Huacac surmattiin, ja ylimystö valitsi Viracocha Incan uudeksi Sapa Incaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  pre-Columbian civilizations *Encyclopaedia Britannica. Britannica Academic*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 8.7.2015.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Inca Roca** | **Sapa Inca**  | Seuraaja:**Viracocha Inca** |
**Viipurin lento-onnettomuus** tapahtui 21. toukokuuta 1928, kun Suomen ilmavoimien Merilentoeskadeerin Hansa-Brandenburg-meritoimintakone IL-91 joutui Viipurin yllä muodostelmalennossa toisen koneen potkurivirtaan niin että sen peräsin leikkaantui irti. Koneessa matkustajana ollut lentosotamies Sannaksenaho putosi ylösalaisin kääntyneen koneen ohjaamosta 600 metrin korkeudelta alas päätyen kuolleena Viipurin suomalaisen lyseon katon läpi ullakolle. Konetta ohjannut vänrikki Jukka Ahlman koetti saada koneen ohjattua Salakkalahteen, mutta ei siinä lopulta onnistunut, vaan kone törmäsi kolmikerroksisen kivitalon seinään Torkkelinkatu 4:ssä. Paikalla olleista jalankulkijoista ompelijatar Ida Malinen kuoli heti jäätyään koneen ja talon seinän väliin ja toinen jalankulkija konttoristi Pekka Leskinen loukkaantui kuolettavasti. Lisäksi kolme henkilöä sai lievempiä vammoja ja paikalla ollut henkilöauto tuhoutui. Vänrikki Ahlmanin ruumis paiskautui koneesta katukäytävälle.

Onnettomuuspaikalle tuli useita henkilöitä auttamaan loukkaantuneita sekä myös muuta yleisöä. Tässä vaiheessa palavan koneen bensiinitankki räjähti, jolloin yleisön joukossa syntyi pakokauhu palavan bensiinin levitessä pitkin katua. Paikalla ollut rouva Elsa Grunau sai pahoja palovammoja tulen tartuttua hänen vaatteisiinsa, mutta hänet saatiin pelastettua. Grunau menehtyi kuitenkin vammoihinsa sairaalassa muutaman päivän kuluttua. Palava bensiini uhkasi sytyttää useita rakennuksia, mutta palokunta sai palon kuitenkin tukahdutettua nopeasti. Rakennukset saivat lähinnä savu- ja vesivaurioita ja joitain ikkunoita särkyi niistä. Myöskin Torkkelinkadun raitiotieliikenne keskeytyi, kun pudonnut kone katkaisi raitiotien sähkölinjan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hirvittävä lento-onnettomuus eilen Viipurissa.  *Karjala*, 22.5.1928, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 1.5.2018.
2. ↑  Turkinsaari, osa ilmavoimiemme historiaa *Ravansaariseura ry*. Karjalan liitto.  Arkistoitu 2.5.2018. Viitattu 1.5.2018.
3. ↑  Äskeisen lento-onnettomuuden viides uhri.  *Laatokka*, 26.5.1928, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 27.2.2019.
**Viipurin lääninsairaalan myrkytysonnettomuus** tapahtui Viipurissa huhtikuun alussa 1939, kun Viipurin lääninsairaalan leikkaussalissa paikallispuudutusaineena käytettyä novokaiiniliuosta valmistanut sairaanhoitajaoppilas käytti erehdyksessä elohopeasublimaattia liuoksen valmistukseen ja tätä liuosta lisättiin sitten novokaiinia ennestään sisältäneeseen pulloon aina sitä mukaa kun entinen määrä pullossa väheni. Ennen kuin erehdys havaittiin, liuosta ehdittiin käyttää 19 henkilöön kolmena peräkkäisenä päivänä 4.–6. huhtikuuta 1939. Liuosta saaneista potilaista kuoli kuusi.

Sublimaattisuolaa sisältänyt astia oli hankittu apteekista helmikuussa ja tuntemattomasta syystä sijoitettu lääkekaappiin, jossa sitä ei olisi kuulunut säilyttää. Novokaiiniliuosta valmistanut sairaanhoitajaoppilas oli sitten ottanut erehdyksessä sublimaattia valmistaessaan novokaiiniliuosta.

Sisäasiainministeriö asetti professori S. A. Brofeldtin johtaman erikoistoimikunnan tutkimaan tapausta ja sitä, olivatko sairaaloissa käytettävien myrkyllisten aineiden säilytystä koskevat ohjeet ja menettelytavat ajan tasalla. Lääninsairaalassa ei ollut tarkkaa määräystä, miten myrkyllisiä aineita oli säilytettävä. Myrkytyksen saaneista mutta henkiin jääneistä 11 potilaasta viisi oli toipunut kesäkuun 1939 loppuun mennessä ja kuusi oli vielä sairaalahoidossa.

Myrkytysjutun poliisikuulustelut saatiin tehtyä elokuun puoliväliin 1939 mennessä. Tällöin myös kaikki myrkytyksen saaneet olivat jo päässeet pois sairaalasta. Jutun käsittely oli tarkoitus aloittaa Viipurin raastuvanoikeudessa syyskuun lopulla 1939. Jutussa tuli päätös lokakuussa 1942 Luumäen käräjillä, kun liuoksen tehnyt sairaanhoitaja tuomittiin kuolemantuottamuksesta 6 kuukaudeksi vankeuteen, mutta hänet armahdettiin poikkeuslain nojalla. Hän joutui kuitenkin maksamaan uhrien hautaus- ym. kuluja. Eräitä sairaalan lääkäreitä vastaan nostetut syytteet hylättiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuusi ihmistä kuollut Viipurin lääninsairaalassa myrkytykseen, Karjala, 22.04.1939, nro 107, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Viipurin sairaalatragedia, Ilta-Sanomat, 22.04.1939, nro 92, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Viipurin lääninsairaalan kohtalokas myrkkyerehdys on nyt saatu ensimmäisessä vaiheessaan tutkituksi, Karjala, 30.06.1939, nro 171, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Viipurin lääninsairaalan myrkytysonnettomuus, Helsingin Sanomat, 30.06.1939, nro 171, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Viipurin lääninsairaalan myrkytysjutun poliisikuulustelupöytäkirjat käsittävät 289 sivua, Karjalainen, 15.08.1939, nro 91, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
6. ↑  Päätös Viipurin lääninsairaalan myrkytysjutussa, Laatokka, 13.10.1942, nro 114, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Viipurin lääninsairaalan murhenäytelmä. Selvittämättömällä tavalla joutui sublimaattiastia myrkkykaappiin. Sairaanhoitajataroppilas ei tarkistanut nimeä, Helsingin Sanomat, 23.04.1939, nro 108, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| "Scandal"Queen |
| --- |
|  |
| Singlen tiedot |
|  B-puoli | "My Life Has Been Saved" |
|  Äänitetty  | 1988 |
|  Julkaistu | 9. lokakuuta 1989 |
|  Tekijä(t) | Queen (Brian May) |
|  Tuottaja(t) | Queen & David Richards |
|  Tyylilaji | elektroninen rock |
|  Kesto | 04.43 (albumiversio) 06:23 (pidennetty versio) |
|  Levy-yhtiö | Parlophone, EMI, Capitol |
| Queenin muut singlet |
| "The Invisible Man"1989 | "Scandal"1989 | "The Miracle"1989 |

**Scandal** on brittiläisen rockyhtye Queenin kappale, joka on peräisin vuoden 1989 *The Miracle* -albumilta. Kappale ilmestyi myös singlenä b-puolenaan "My Life Has Been Saved". "Scandal" nousi Britannian singlelistan 25:nneksi.

Sävellys
--------

Laulun kirjoitti kitaristi Brian May ja yhtye yhdessä viimeisteli sen. Laulu syntyi lehdistön vastentahtoisesta huomiosta Mayn parisuhdeongelmia sekä solisti Freddie Mercuryn jo näkyvästi heikkenevää terveyttä kohti. Mercury, jolla oli todettu AIDS jo huhtikuussa 1987 sai lehdistössä huomattavasti huomiota kuihtuvan olemuksensa vuoksi.

Nauhoitus
---------

May äänitti kitara- ja kosketinsoitinosuutensa yhdellä otoksella. Mercury myös äänitti laulunsa yhdellä otoksella.

Kokoonpano
----------

* Freddie Mercury - laulu
* Brian May - kitara, kosketinsoittimet
* Roger Taylor - rummut, vibraslap
* John Deacon - bassokitara
* David Richards - syntetisaattoribasso, sampleri

Lähteet
-------

1. 1 2  Scandal - Queenpedia *Queenpedia.com/*. Viitattu 9.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen musiikkivideo YouTubessa
Suurlähettiläs Ridgway Itä-Saksan Erich Honeckerin seurassa 1985.
**Rozanne Lejeanne Ridgway** (s. 22. elokuuta 1935 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen diplomaatti, joka teki 32 vuotta kestäneen uran Yhdysvaltain ulkoministeriön palveluksessa.  Hän toimi suurlähettiläänä Suomessa 1977–1980 ja Saksan demokraattisessa tasavallassa 1983–1985.

Elämä ja ura
------------

Rozanne Ridgway suoritti valtiotieteen bachelor-tutkinnon Saint Paulin Hamline Universityssä 1957 ja pääsi ulkoasiainhallinnon palvelukseen, mikä oli naisille vielä tuolloin harvinaista. Hän aloitti Yhdysvaltain ulkoministeriön Euroopan osastolla Washingtonissa ja toimi sitten muun muassa viisumivirkailijana Sisilian Palermossa, henkilöstöpäällikkönä Manilan suurlähetystössä ja suurlähettilään varamiehenä Bahamasaarten Nassaussa.

1970-luvun alussa Ridgway neuvotteli pitkään jatkuneista kalastusaluekiistoista Brasilian, Perun ja Bahamasaarten kanssa. Vuonna 1976 hänet nimitettiin kalastusasioiden alivaltiosihteeriksi. Myöhemmin hän oli neuvottelemassa Yhdysvaltojen kansalaisten omaisuuden palaluttamisesta Tšekkoslovakiasta.

Kun Ridgway tuli Helsingin suurlähetystöön 1977 Mark Evans Austadin seuraajana, kyseessä oli ensimmäinen kerta kun nainen nimitettiin Yhdysvalloissa Euroopan maahan suurlähettilääksi.

Ridgway toimi pääneuvottelijana kaikissa viidessä Ronald Reaganin ja Mihail Gorbatšovin huippukokouksessa, jotka merkitsivät kylmän sodan loppua ja ydinaseriisunnan alkua 1980-luvun lopulla.

Ridgway toimi Atlantic Councilin presidenttinä 1989–1996 ja toimii nyt Baltian maiden kehittämiseksi perustetun Baltic-American Freedom Foundationin puheenjohtajana. Diplomaattiuransa jälkeen Ridgway on myös istunut muun muassa Boeingin, Emerson Electric Companyn, 3M:n ja Sara Lee Corporationin hallituksissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Rozanne L. Ridgway, National Women's Hall of Fame. Viitattu 9.10.2015.
2. 1 2  Woman In The News; Key State Department Aide: Rozanne Lejeanne Ridgway, The New York Times 18.7.1985. Viitattu 10.10.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* NARA

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Rozanne L. Ridgway
Venäjän laajentuminen vuosina 1500–1900.
Venäjä **valloitti Siperian** 1500- ja 1600-luvuilla. 1700- ja 1800-luvuilla venäläiset siirtokunnat kattoivat jo alueen, joka ulottui Pohjois-Amerikan länsirannikolle asti. Siperian hallinta toi Venäjälle merkittävät tulot, kun se sai osuutensa alueen turkiskaupan tuloista. Siperian valloituksen myötä alueen alkuperäisasukkaat myös kristillistyivät ja venäläistyivät.

Stroganovin kauppiassuku ja tsaari Iivana Julma aloittivat 1580-luvulla hankkeen, jossa Stroganovit kävivät turkiskauppaa Siperiassa ja Venäjän valtio tuki toimintaa. Tsaari halusi saada osuuden turkiskaupasta, jota käytiin englantilaisten kanssa Arkangelin satamakaupungissa. Stroganovit värväsivät kasakoita, jotka lähtivät valloittamaan Siperiaa vuonna 1582. Vuoteen 1640 mennessä kasakat olivat saavuttaneet Tyynenmeren rannikon ja saaneet hallintaansa Siperian joet ja maareitit. Tsaarin palveluksessa olleet joukot kävivät Amurjoen laaksossa yhteenottoja Kiinan armeijan kanssa, mutta nämä loppuivat kun vuonna 1689 solmittiin Nertšinskin rauhansopimus, jossa määriteltiin Kiinan ja Venäjän rajat. Nämä rajat olivat voimassa 1800-luvun puoleenväliin asti, jolloin raja siirrettiin nykyiselle paikalleen, huomattavasti entistä etelämmäksi. 1730-luvulla Venäjän siirtokuntia oli Alaskassa asti ja vuoteen 1810 mennessä niitä oli Pohjois-Kaliforniassa asti. Venäjä hallitsi imperiumia kymmenien kauppa-asemien ja varustuksien avulla.

Venäläisillä ja kasakoilla oli ylivoima Siperian alkuperäisasukkaita vastaan: heillä oli tuliaseita ja jokiveneisiin kiinnitettyjä tykkejä, Venäjän armeija auttoi heitä silloin, kun eivät olleet sodassa Osmanien valtakunnan, Puolan tai Ruotsin kanssa, he pystyivät viestimään pitkien matkojen päähän ja heillä oli vastustuskykyä monille sellaisille taudeille, joita vastaan siperialaisilla ei ollut lainkaan tai oli vain vähän vastustuskykyä. Esimerkiksi jukagiirien väkiluku romahti kahden kolmasosan verran pääasiassa isorokon takia.

Vuonna 1621 Siperiasta muodostettiin oma arkkihiippakuntansa Venäjän ortodoksisen kirkon alaisuuteen. 1700-luvulla lähetyssaarnaajat käännyttivät suurimman osan alkuperäisasukkaista kristityiksi. Siperialaiset oppivat venäjää ja moni alueen alkuperäiskielistä sammui. Venäläiset määräsivät siperialaiset kymmenysjärjestelmän piiriin ja vaativat, että kaikkien työkykyisten aikuisten miesten tuli toimittaa heille turkiksia. Jotkin Etelä-Siperian asukkaat olivat jo aiemmin olleet kymmenysjärjestelmän alaisuudessa, verojen kerääjä vain ennen oli ollut jokin arokansoista. Venäläiset myös ostivat turkiksia siperialaisilta vaihtokaupoilla: venäläiset tarjosivat alkoholia, jauhoja, tupakkaa ja työkaluja. Suurimman osan 1600-luvusta Siperiasta saatiin noin 200 000–300 000 turkista, joiden kauppa tuotti 7–10 prosenttia Venäjän valtion tuloista. Suurin osa turkiksista päätyi Kiinaan. Niitä myytiin myös Eurooppaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  McNeill, J. R. & McNeill, William H.: *Verkottunut ihmiskunta*, s. 257–260. 2. painos. Vastapaino, 2006. ISBN 951-768-185-2.
2. ↑  "Kiina", *Otavan suuri ensyklopedia, 4. osa (Juusten-Kreikka)*, s. 2970. Otava, 1978. ISBN 951-1-04658-6.
**Oikeuden jalopeura** on vuonna 2011 julkaistu Leena Lehtolaisen kirjoittaman Hilja Ilveskeron seikkailuista henkivartijana kertovan tetralogian toinen osa. Sarjan ensimmäinen osa on *Henkivartija* ja kolmas ja neljäs ovat *Paholaisen pennut* ja *Tiikerinsilmä*.

Turun Sanomat kehuivat kirjan arviossa Lehtolaisen kertojanlahjoja.

Juoni
-----

Hilja kuhertelee Italiassa rakkaan David Stahlin kanssa, mutta yhtäkkiä yhtenä päivänä David katoaa mystisesti. Huoneesta löytyy murhattu mies, jolloin Hilja palaa Suomeen mukanaan kysymyksiä vailla vastauksia. Davidin tilanteesta ei ole mitään tietoa ja Juri Trankov on yhtäkkiä kovin luotettava - pian Hilja huomaa olevansa taas tilanteessa missä kehenkään ei voi luottaa. Hilja miettii niin Davidin rehellisyyttä kuin äitinsä kuolemaa.

Lähteet
-------

1. ↑   Savolainen, Anne: Henkivartija hyytyi portsariksi *ts.fi*.  22.10.2011. Viitattu 29.5.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kirjan esittely Leena Lehtolaisen kotisivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
**Siperian buharalaiset** ovat yksi Siperian tataareihin sulautuneista etnisistä ryhmistä. Buharalaisiksi kutsuttiin Keski-Aasiasta 1400–1600-luvuilla Länsi-Siperiaan muuttaneita uzbekkeja, tadžikkeja, uiguureita ym. Omakielisiä nimityksiä ovat *buharlıq*, sartit ja uzbekit.

Buharalaisten muutto Siperiaan alkoi 1300-luvun lopussa, jolloin paikallisten tataarien keskuuteen ryhdyttiin Keski-Aasiasta käsin levittämään islamia. Buharalaiskyliä oli nykyisten Tjumenin, Omskin ja Tomskin alueilla. Heitä asui myös Tjumenin, Tobolskin, Taran ja Tomskin lähellä sijainneissa tataarikylissä. Tärkeimmät elinkeinot olivat maatalous ja karjanhoito, kaupankäynti sekä erilaiset käsityöläisammatit. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan Siperian buharalaisia oli yli 11 000 ja vuonna 1926 yli 15 000 (suurin osa Taran piirikunnassa). Myöhemmissä väestönlaskennoissa heitä ei ole rekisteröity erillisenä ryhmänä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Uralskaja istoritšeskaja entsiklopedija *ihist.uran.ru*. Viitattu 13.6.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Artikkeli Länsi-Siperian buharalaisista (venäjäksi)
Adalbert Krueger.
**Karl Nikolaus Adalbert Krueger** (3. joulukuuta 1832 Marienburg, Saksa – 21. huhtikuuta 1896 Kiel, Saksa) oli saksalainen tähtitieteilijä, joka oli 1862–1876 tähtitieteen professorina Helsingin yliopistossa.

Kruegeristä tuli Friedrich W. A. Argelanderin apulainen Bonnin yliopiston observatorioon 1853. Adalbert Krueger väitteli tohtoriksi Bonnissa vuonna 1854 aiheesta *De ascensionibus rectis a Flamsteedio quadrantis muralis ope observatis*. Siellä hän havaitsi lähes puolet Bonner Durchmusterungin kaikkiaan 324 198 tähdestä. Ennen Suomeen tuloaan Krueger meni naimisiin Argelanderin Suomessa syntyneen tyttären Marian kanssa. Krueger oli oppinut Argelanderin perheessä puhumaan ruotsia. 

Krueger otti osaa Astronomische Gesellschaftin tähtiluettelotyöhön. Kansainvälisenä yhteistyönä oli tarkoitus havaita tarkasti Bonner Durchmusterungin tähdet. Helsingissä Krueger havaitsi deklinaatiovälin +55 ... +65 astetta, noin 15 000 tähteä. 

Krueger jatkoi 1876–1880 työtä Gothassa Sternwarte Gothassa. Vuosina 1880–1896 Krueger oli Kielin observatorion johtaja, ja hänestä tuli Astronomische Nachrichtenin päätoimittaja.

Lähteet
-------

1. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 889. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
2. 1 2 3  Adalbert Krueger sivulla Astro.utu.fi

Kirjallisuutta
--------------

* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*, s. 413-414. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
* Markkanen, Tapio: "Krueger, Adalbert (1832–1896)", *Suomen kansallisbiografia, osa 5*, s. 476–477. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-446-0. / Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Karttunen, Hannu: *Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin*, s. 455. "Karl Nikolaus Adalbert Krueger (1832–1896)". Helsinki: Ursa, 2003. ISBN 978-952-5329-26-1.
* Adalbert Krueger. Mathematics Genealogy Project. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Satama** on kuvanveistäjä Eino Räsäsen tekemä reliefi Helsingin Jätkäsaaressa. Reliefissä on kaksi naista, joista toinen kantaa olallaan, toinen käsillään raskaita esineitä. Keskellä on kolme kumartunutta miestä, joista kaksi kantaa selässään säkkejä. Yksi mies nostaa laivan kiinnitykseen käytettävää ketjua. Oikeassa ja vasemmassa alareunassa on astioita ja muita esineitä, taustalla on neljä laivaa ja majakka.

Pronssireliefi on yli kaksi metriä leveä ja noin kaksi metriä korkea. Ihmishahmot ja esineet on tehty huolellisesti, tyylitellen. 

Vuonna 1959 valmistunut *Satama* valmistui Helsingin kaupungin edellisenä vuonna järjestämän kuvanveistokilpailun tuloksena. Se suunniteltiin satamamiesten huoltorakennukseen Katajanokalla, jonka tavarasatama lopetti toimintansa 1970-luvulla. Reliefi siirrettiin Jätkäsaareen. 

*Satama* on Tyynenmerenkadun ja Välimerenkadun risteyksessä olevan niin sanotun Huutokonttorin seinässä. Huutokonttori toimi myös Jätkäsaaren sataman sosiaalitilana ja siellä huudettiin aamulla satamatöihin halukkaat miehet töihin. Nykyisin Huutokonttorissa on kahvila, Jätkäsaaren infokeskus ja kirjasto.

Lähteet
-------

1. ↑    *Helsingin Sanomat*, 7.5.1959.  Sanoma Oy.
2. ↑  Valkonen, Olli (toim.): *Suomen taide vuosikirja 1958-1959*, s. 167, 168. WSOY, 1959.
3. ↑  Jätkäsaaren kirjasto ja infokeskus *Helmet*. Kirjasto.  Arkistoitu 1.8.2018. Viitattu 2.6.2020.
Kolmen killingin keltainen värivirhepainama (1855).
**Kolmen killingin keltainen** (ruots. *Gul tre skilling banco*) on yksittäinen postimerkki, joka on värivirhepainama ruotsalaisesta kolmen killingin nimellisarvoisesta postimerkistä vuodelta 1855. Värivirhepainamaa tiedetään olevan vain tämä yksi postimerkki. Tavallinen kolmen killingin merkki on väriltään vihreä.

Kolmen killingin keltainen merkki on luokiteltu jopa kahden miljoonan euron arvoiseksi. Postimerkki myytiin geneveläisessä huutokaupassa ennätyshinnalla toukokuussa 2010, mutta tarkkaa hintaa ei paljastettu. Vuonna 2013 merkin osti ruotsalainen liikemies ja kreivi Gustaf Douglas, mutta hänkään ei paljastanut hintaa.

Historia
--------

Tavallinen kolmen killingin postimerkki.
Vuoden 1855 skilling banco -sarjan postimerkit olivat ensimmäiset Ruotsissa julkaistut merkit. Keltainen väri kuului kahdeksan killingin arvoiseen merkkiin. Luultavasti painajat olivat joutuneet kesken työnsä vaihtamaan rikkinäisen painostanssin toiseen mutta olivat erehdyksessä ottaneet tilalle kolmen killingin merkin stanssin painaessaan kahdeksan killingin arkkia.

Kolmen killingin merkki on leimattu Kopparbergissä 13. heinäkuuta 1857.

Neljätoistavuotias koulupoika Georg Wilhelm Backman löysi keltaisen kolmen killingin merkin isoäitinsä kirjeenvaihdosta vuonna 1885 ja myi sen seitsemällä kruunulla postimerkkikauppias Heinrich Lichtensteinille, joka huomasi värivirheen.

Postimerkillä on merkittävä osa juonenkuljetuksessa elokuvassa Charade (1963). Elokuvassa merkki on nimellisarvoltaan neljä killinkiä.

Katso myös
----------

* Brittiläisen Guianan 1 centin magenta

Lähteet
-------

1. ↑  BBC News: Rare stamp sells for record price in Geneva auction (22.5.2010). Viitattu 23.5.2010.
2. ↑  Lindahl, Lina: Miljoner för unikt frimärke *SVT Nyheter*.  30.10.2015. Viitattu 29.5.2022. (ruotsiksi)
3. 1 2  Treskilling Yellow: The discovery.[vanhentunut linkki] Viitattu 23.5.2010.
4. ↑  Löwenberg, Lars: Gula treskillingen *Nationalencyklopedin*. Viitattu 29.5.2022. (ruotsiksi)
5. ↑  Klassische Philatelie, Die „anderen" Audrey-Hepburn-Marken – Klassische Raritäten im Film Viitattu 30.4.2019