recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Triduum sacrum** (latinaa, *kolme pyhää päivää*, *triduum paschale*) on yhteisnimitys hiljaisen viikon kolmelle viimeiselle päivälle, kiirastorstaille, pitkäperjantaille ja hiljaiselle lauantaille, pääsiäisaatolle. Sillä voidaan tarkoittaa myös ajanjaksoa kiirastorsain iltamessusta pääsäispäivän iltaan. Nämä kolme päivää johtavat pääsiäisyön messuun, pääsiäisen keskeiseen tapahtumaan.

**Kiirastorstain** keskeinen aine on Jeesuksen ja hänen opetuslastensa viimeisestä yhteisestä ateriasta ja pyhän ehtoollisen asettamisesta. Kiirastorstain jumalanpalveluksen päätteeksi kirkon alttari voidaan riisua liturgisista esineistä ja vaatteista. Alttarin riisuminen aloittaa *ristin ja ylösnousemuksen pääsiäisen*, pääsiäispäivän iltaan jatkuvan kolmen päivän juhla-ajan (*triduum sacrum*), joka ilmaisee Kristuksen ristinkuoleman ja ylösnousemuksen yhteenkuuluvuuden.

**Pitkäperjantain** aiheena on Jeesuksen kuolmaan liittyvien tapahtumien seuraaminen. Iltapäivällä, kello 15 voidaan viettää Jeesuksen kuolinhetken muistoa Pitkäperjantain iltajumalanpalvelus on perinteisesti omistettu Jeesuksen hautaamiselle.

**Hiljainen lauantai** (Pääsiäisaatto) on kirkoissa nimensä mukainen päivä. Päivän aihe on Kristus haudassa ja tuonelassa. Päivä on perinteisesti ollut hiljainen, vailla mitään kirkollisia toimituksia ja jumalanpalveluksia. Kirkko, seurakunta on toimettomana ja voimattomana, koska Kristus on kuollut ja haudattu. Kirkollisia toimituksia ei suositella pidettavaksi pitkaperjantaina, ei myoskaan hiljaisena lauantaina.

Triduum päättyy **pääsiäisyön messuun**. Sitä voi edeltää hiljainen pääsiäisyön vigilia, joka valmistaa pääsiäisyön messuun. Messun keskeisinä aiheina ovat pääsiäiskynttilän sytyttäminen, joka kuvaa nousevaa aurinkoa ja kuoleman pimeyden väistymistä, Vanhan testamentin pääsiäiskertomukset, kasteen muistaminen ja mahdollisesti kasteen toimittaminen sekä ja tapahtumat pääsiäisaamuna tyhjällä haudalla, johon liittyy ehtoollisen viettäminen.

Aiheesta muualla
----------------

Paavi Benedictus XVIːn puhe kolmen pyhän päivän (sacrum triduum) merkitystäː .

Lähteet
-------

1. ↑  Nils-Henrik Nilsson: *Gudstjänst i svenska kyrkan*
En praktisk handledning*, s. 267. Mitt i församlingen 1994:8. Svenska kyrkans församlingnämnd, 1994. ISBN 1101-3370. (ruotsiksi)*
2. 1 2 3  *Palvelkaa Herraa iloiten*
Jumalanpalveluksen opas*, s. 52. Suomen ev. lut. kirkon kirkkohallituksen julkaisuja*
2009:9. Kirkkohallitus
Jumalanpalveluselämä ja musiikkitoiminta, 2009.
3. ↑  Veijo Koivula: *Alfa ja Omega*
Kristilliset symbolit, merkit ja tunnukset*, s. 88. Väylä, 2011. ISBN 978-952-5823-36-3.*
4. ↑  Kiirastorstai, pitkäperjantai, hiljainen lauantai *kirkkovuosikalenteri.fi*. Viitattu 12.3.2021.
**Vuoden 1992 kesäolympialaisisten sulkapallo** järjestettiin 28. heinäkuuta – 1. elokuuta 1992 Barcelonassa. Tapahtumia oli neljä: miesten ja naisten kaksin- ja nelinpelit. Sulkapalloon osallistui 177 urheilijaa (93 miestä ja 84 naista) 36 eri maasta. Nuorin osanottaja oli Esther Sanz (17 vuotta ja 235 päivää) Espanjasta ja vanhin Stefan Frey (33 vuotta ja 74 päivää) Saksasta.

Mitalistit
----------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | **Kultaa** | **Hopeaa** | **Pronssia** |
| Miesten kaksinpeli | Indonesia Alan Budikusuma | Indonesia Ardy Wiranata | Tanska Thomas Stuer-Lauridsen |
| Indonesia Hermawan Susanto |
| Miesten nelinpeli | Etelä-Korea Kim Moon-Sooja Park Joo-bong | Indonesia Eddy Hartonoja Rudy Gunawan | Kiina Li Yongboja Tian Bingyi |
| Malesia Razif Sidekja Jalani Sidek  |
| Naisten kaksinpeli | Indonesia Susi Susanti | Etelä-Korea Bang Soo-hyun | Kiina Huang Hua |
| Kiina Tang Jiuhong |
| Naisten nelinpeli | Etelä-Korea Hwang Hye-youngja Chung So-young | Kiina Guan Weizhenja Nong Qunhua | Etelä-Korea Gil Young-ahja Shim Eun-jung |
| Kiina Lin Yan Fenja Yao Fen |

Mitalitaulukko
--------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Indonesia | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 2 |  Etelä-Korea | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 3 |  Indonesia | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 4 |  Tanska | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  Malesia | 0 | 0 | 1 | 1 |

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

SulkapalloSulkapallo olympialaisissa
1972 (*Näytöslaji*) |
1976–1984 |
1988 (*Ystävyysottelu*) |
1992 |
1996 |
2000 |
2004 |
2008 |
2012 |
2016 |
2020

Kesäolympialaisten 1992 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Baseball | Jalkapallo | Jousiammunta | Judo | Koripallo | Käsipallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Pelota (*Näytöslaji*) | Purjehdus | Pyöräily | Pöytätennis | Ratsastus | Rullaluistinhockey (*Näytöslaji*) | Soutu | Sulkapallo | Taekwondo (*Näytöslaji*) | Taitouinti | Tennis | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Trientin alkulähde on Glacier du Trient -jäätikkö.
*Tämä artikkeli käsittelee Trient-nimistä jokea. Trient on myös kunta Lounais-Sveitsissä ja Trenton kaupungin saksankielinen nimi.*
**Trient** on Lounais-Sveitsissä, Valais'n kantonissa virtaava Rhônen sivujoki, joka saa alkunsa Ranskan ja Sveitsin raja-alueelta. Pääjoki, Trient, alkaa Sveitsin puolen jäätiköiltä. Sivujoen, Eau Noiren alkulähteet ovat Ranskassa, Chamonix'n pohjoispuolella. Trient laskee Rhôneen Vernayaz'ssa, Martignyn kaupungin pohjoispuolella.

Trient virtaa loppuosaltaan syvässä kanjonissa, joka on matkailukohde.

Vesivoima
---------

Trientin vesistössä on kaksi patojärveä: Lac d'Emosson ja Lac de Vieux Emosson. Veden potentiaalienergia muutetaan sähköksi neljässä vesivoimalaitoksessa, joiden teho on yhteensä lähes 400 MW: 

* Châtelard-Vallorcine, 105 MW
* Châtelard-Barberine, 98 MW
* La Bâtiaz, 85 MW
* Vernayaz, 92 MW

Châtelardin voimalat ovat pumppuvoimalaitoksia, jonka pumppausteho on yhteensä 72 MW. Voimalaitosten vuosituotanto on keskimäärin 800 GWh energiaa.

Lähteet
-------

* National map: swisstopo (Sveitsin valtion julkinen karttapalvelu) *map.geo.admin.ch*. Wabern:  Bundesamt für Landestopografie swisstopo. Viitattu 17.4.2011. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (retoromaaniksi), (englanniksi)
* Energie Schweiz - Themen - Wasserkraft (pdf) *Statistik der Wasserkraftanlagen der Schweiz, Stand 1.1.2011, Tabelle 13 / VS: Bestehende Zentralen mit Hoheitsanteil des Kantons Wallis*.  25.2.2011. Ittigen:  Eidgenössisches Departement für Umwelt, Verkehr, Energie und Kommunikation UVEK - Bundesamt für Energie BFE - Sektion Wasserkraft. Viitattu 17.4.2011. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)

### Viitteet

1. ↑  Vernayaz'n matkailusivut (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Trientin kanjonin ylittävä silta
Lordi Lyttonin virallinen muotokuva.
**Victor Alexander George Robert Bulwer-Lytton, Lyttonin 2. jaarli** (9. elokuuta 1876 Simla, Brittiläinen Intia – 26. lokakuuta 1947 Knebworth, Hertfordshire, Iso-Britannia) oli brittiläinen siirtomaahallinnon virkamies.

Victor Lytton oli Intian varakuninkaana toimineen Robert Lyttonin poika ja syntyi Intiassa. Hän kävi Etonin poikakoulua sekä Trinity Collegea Cambridgessä ja peri alaikäisenä isältään Lyttonin jaarlin arvon. Lytton toimi amiraliteetin palveluksessa ensimmäisen maailmansodan aikana, Intian asioiden alivaltiosihteerinä vuosina 1920–1922 sekä Intiassa Bengalin kuvernöörinä 1922–1927. Kuvernöörikautenaan hän toimi ajoittain myös virkaatekevänä Intian varakuninkaana varsinaisen varakuninkaan ollessa virkavapaalla.

Lordi Lytton johti vuonna 1932 Lyttonin komissiona tunnettua Kansainliiton valtuuskuntaa, joka pyrki selvittämään Mantšuriassa Kiinan ja Japanin välille puhjenneen konfliktin syitä. Komission laatima nk. Lyttonin raportti tuomitsi Japanin hyökkääjänä ja sai ulkomailla myönteisen vastaanoton, mutta se ei johtanut tehokkaisiin toimiin Japanin rankaisemiseksi. Toimittuaan vielä useissa muissa tehtävissä Lytton jäi eläkkeelle vuonna 1945.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Victor Alexander George Robert Bulwer-Lytton, 2nd earl of Lytton (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 15.9.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee internetselainta. Sanan muista merkityksistä katso täsmennyssivua.*

**Links** on tekstipohjainen, avoimen lähdekoodin verkkoselain. Mikuláš Patočka julkaisi ensimmäisen version nimeltään Links 0.80 24. marraskuuta 1999.

Toisin kuin erikoistarkoituksiin soveltuva Lynx, Links on tarkoitettu yleiseen Internetin selailuun. Links tukee HTML-taulukoita ja -kehyksiä, tekstin vierittämistä vaaka- ja pystysuunnassa ja piirtää sivut näytölle graafisiin selaimiin verrattuna erittäin nopeasti. Links tulee mukana joissakin Linux-jakeluissa.

Käyttöliittymä
--------------

Links on nopea käyttää. Sivujen selailu tapahtuu nuolinäppäimillä, jossa nuoli oikealle seuraa aktiivisena olevaa linkkiä ja nuoli vasemmalle palaa sivuhistoriassa taaksepäin. Links tukee myös värejä. Sivut näytetään yksi näyttö kerrallaan ja selailu onnistuu myös pieninäyttöisissä laitteissa.

Ominaisuuksia
-------------

* kevyt ja vakaa*kenen mukaan?*
* tukee värejä, voidaan käyttää sekä graafisessa että tekstipohjaisessa ympäristössä
* nopea sivujenmuodostus
* kirjanmerkit, pikanäppäimet, monen kielen ja -merkistön tuki
* tiedostojen lataaminen tausta-ajona
* HTML, SSL ja FTP -tuki

Jatkokehitelmiä
---------------

Linksin kehittäjä Patočka on sittemmin jatkanut tekstipohjaisen selaimen kehittämistä nimellä Links2. Links2 sisältää Linksin ominaisuudet ja lisää graafisen selailun mahdollisuudet. Graafinen selaaminen on mahdollista myös ilman X:ää tai muuta ikkunointisysteemiä. Graafiseen selailuun sisältyy anti-alias- ja JavaScript-tuki.

Petr Baudis puolestaan alkoi kehittää 2001 Linksin pohjalta eLinks-selainta (Experimental/Enhanced Links). Sen kehitystä jatkoi Jonas Fonseca vuodesta 2004. eLinksin ominaisuuksia siirrettiin Links2:een Links Hacked -projektissa.

Aiheesta muualla
----------------

* Linksin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
* Links2 kotisivu
* Elinks
**Tridente-luokka** eli **tyyppi U209PN** on Portugalin laivaston kahden diselsähköien aluksen muodostama sukellusveneluokka, jonka alukset perustuivat Howaldtwerke-Deutsche Werftin (HDW) valmistamiin tyypin 214 sukellusveneisiin.

Alukset
-------

Luokan alukset korvasivat Albacora-luokan alukset. Alun perin HDW esitti tarjouskilpailuun tyypin 209 alusta, mutta myöhemmin päätettiin tehdä uusi ehdotus perustuen tyypin 214 aluksiin.

Huhtikuussa 2004 allekirjoittivat Portugalin puolustusministeriön hankintatoimisto (port. *Direccão-Geral de Armamento e Infra-Estruturas de Defesa, DGAIED*) ja entinen Saksan sukellusvenekonsortio GFE sopimuksen kahdesta sukellusveneestä. Sopimus kattoi miehistöjen koulutuksen, huoltotuen ja GFE:n toimittamien laitteistojen integroinnin.
Osa merellä tehdyistä testeistä ja suuri osa avomerikokeista tehtiin Norjassa. Valmistajan testaus tehtiin valmistajan tiloissa Saksassa. Osa aluksista valmistettiin ja varustettiin TKMS Blohm + Voss Nordseewerkellä.

**Tridente-luokan sukellusveneet**| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *NRP Tridente* | HDW | maaliskuu 2005 | heinäkuu 2008 | toukokuu 2010 | saapui Portugaliin 2. elokuuta 2010 |
| *NRP Arpão* | HDW | 2005 | kesäkuu 2009 | 22. joulukuuta 2010 |  |
|

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947-1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  poadu s. 42
2. ↑  poadu s. 37

*Tridente*-luokan sukellusveneet

|  |
| --- |
| *Tridente* – *Arpão* |
| Edeltäjä: Albacora-luokka – Seuraaja: EI |
**Lucas Riva Amarante Nogueira** (s. 26. heinäkuuta 1992 São Gonçalo, Rio de Janeiro) on brasilialainen koripalloilija, joka edustaa espanjalaista Baloncesto Fuenlabradaa. Kaudet 2014–2018 hän kuului NBA:ssa pelaavan kanadalaisen Toronto Raptorsin miehistöön. Pelipaikaltaan 213 senttimetriä pitkä ja 100 kilogrammaa painava Nogueira on sentteri. Hän on Boston Celticsin ensimmäisen kierroksen 16. varaus vuodelta 2013.

Seurajoukkueura
---------------

Nogueira edusti vuodet 2009-2014 Espanjan Liga ACB:ssä pelaavaa Club Estudiantesia. Vuodet 2011-2012 hän oli lainalla Espanjan kolmostason CB Las Rozasissa. Boston Celtics varasi hänet numerolla 16. vuoden 2013 varaustilaisuudessa, mutta myi hänen oikeutensa Dallas Mavericksille, joka myi ne myöhemmin eteenpäin Atlanta Hawksille Nogueiran jatkaessa uraansa Espanjan pääsarjassa. Elokuussa 2014 Nogueira teki sopimuksen NBA-seura Toronto Raptorsin kanssa ja debytoi seuran paidassa NBA:ssa marraskuussa 2014 Milwaukee Bucksia vastaan. Hän pelasi Raptorsissa neljän vuoden aikana pudotuspelit mukaan lukien 154 NBA-ottelua.

Syyskuussa 2018 Nogueira siirtyi espanjalaisseura Fuenlabradaan.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑
4. 1 2  Fuenlabrada officially adds Lucas Nogueira *Eurohoops*.  19.9.2018. Viitattu 13.11.2018. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Johan Alfred Adolf Helenius** (21. syyskuuta 1908 Helsinki – 9. helmikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen autoalalla toiminut kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1968.

Helenius aloitti autoalan tuontiliikkeissä harjoittelijana ja perusti 1930 Autotarpeiden Tukku -tukkuliikkeen, josta muodostettiin myöhemmin Atoy Oy. Se toimi auton varaosien, koneiden ja tuotantotarvikkeiden maahantuonnin ja tukkukaupan alalla. Helenius toimi Atoy Oy:n toimitusjohtajana vuoteen 1973, jolloin hän siirtyi päätoimiseksi johtokunnan puheenjohtajaksi. Hän perusti myös Teräsputki Oy:n ja autoalan tarvikkeita valmistaneen Somco Oy:n, ja toimi näiden yritysten toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana. Hän toimi myös Puristintuote Oy:n johtokunnassa 1945 ja 1944–1945 Sähköhiili Oy:n johtokunnassa. 1955 Helenius oli perustamassa Helsingin Autotalo Oy:tä, ja kuului sen johtokuntaan vuoteen 1965 saakka.

Helenius vaikutti muun muassa Teknillisen Tuonnin Keskusliiton hallituksessa vuodesta 1952, Suomen tukkukauppojen liiton valtuuskunnassa vuodesta 1962 ja Suomen autorengasyhdistyksen johtokunnassa 1966–1973. Hän oli Suomen Autonvaraosatukkukauppiaat ry:n perustajia 1936, kuului sen johtokuntaan ja oli puheenjohtaja 1968–1975. Sota-ajan hän toimi Päämajan kuljetusvälineosastolla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Helsingin Sanomat. 13.2.1977. s. 13. Kuolleita.
2. ↑  Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut *Kansallisbiografia*. Viitattu 12.7.2023.
3. 1 2 3  Helsingin Sanomat. 21.9.1958. s. 8. 50-vuotiaita.
**Katin** eli **bašgalin kieli** on Afganistanin itäosassa ja Pakistanin Chitralissa Kabulin ja Kunarin sivujokien varsilla puhuttava nuristanilainen kieli. Sen puhujia arvioidaan olevan noin 30 000–40 000 henkeä tai toisen arvion mukaan noin 20 000. Kati on puhujamäärältään nuristanilaisen ryhmän suurin kieli.

Kieli jakautuu varsinaiskatin ja kamvirin murteisiin, joista jälkimmäistä puhutaan Bashgalin laakson keskiosassa. Murre-eroja on myös varsinaiskatin sisällä, mutta yleensä puhujat ymmärtävät hyvin toisiaan. Kati on perinteisesti toiminut Nuristanin yleiskielenä varsinkin Prasunin laaksossa, mutta nykyään se on menettämässä asemiaan paštulle ja darille. Viime aikoina sitä varten on yritetty luoda arabialaiseen kirjaimistoon perustuvaa kirjakieltä.

Lähteet
-------

1. ↑  Anhava, Jaakko: *Maailman kielet ja kielikunnat (3. painos)*, s. 102. Tampere: Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-734-X.
2. ↑  *Jazyki mira: Dardskije i nuristanskije jazyki*, s. 101. Moskva: Indrik, 1999. ISBN 5-85759-085-X.
3. ↑  *Encyclopedia of the World’s Endangered Languages*, s. 331. London and New York: Routledge, 2007. ISBN 978-0-7007-1197-0.
4. ↑  *Jazyki mira: Dardskije i nuristanskije jazyki*, s. 101–102. Moskva: Indrik, 1999. ISBN 5-85759-085-X.
Peter van Bloemen (1657-1720): Maalaisryhmä - kaksi paimenta, joista toinen ratsailla sekä karjaa ja lampaita. Punaliitu ja muste paperille.
**Punaliitu** eli **punakivi** on väriltään lämpimän ruskeanpunaista liitumaista ainetta, rautaoksidia, jossa seassa on savea. Se on paksua ja öljyistä. Se peittää hyvin ja on kestävää, ja sitä käytetään kaikenlaisissa maalausmenetelmissä.

Punaliitua on käytetty paitsi väriaineena myös astianvalmistukseen. Sitä on käytetty myös lääkeaineena käärmeenpuremaan ja ajoksiin ja paiseisiin.

Taiteilijoiden käyttöön punaliitu tuli 1400-luvulta alkaen, ja sitä on käyttänyt muun muassa luonnospiirustuksissa, mutta esimerkiksi Leonardo da Vincin ja Vittore Carpaccion töitä pidetään tunnustettuna taiteena. Myöhemmin sitä käytettiin myös öljymaalausten värillisessä pohjustamisessa, ja luonnosten teossa sen syrjäytti lyijykynä, mutta sitä käytetään edelleen piirustusvälineenä. Piirustuksiin käytetään yleensä viimeistelynä fiksatiivia.

Katso myös
----------

* Bolus

Lähteet
-------

* Coloria.net
* Taiteen pikkujättiläinen WSOY 1991

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Punaliitu** Wikimedia Commonsissa
Hitlerin poliittisen testamentin ensimmäinen sivu.
**Adolf Hitlerin poliittinen testamentti** (*Mein politisches Testament*) oli testamentin muotoon puettu viimeinen kaksiosainen ohjeistus Saksan kansalle ja johtajille, jonka Adolf Hitler saneli sihteerilleen Traudl Jungelle noin vuorokautta ennen itsemurhaansa bunkkerissaan Berliinissä huhtikuun 28. ja 29. välisenä yönä 1945.

Poliittisen testamenttinsa ensimmäisessä osassa Hitler selittää, ettei tahtonut toisen maailmansodan syttymistä ja panee sodan alkamisen kansainvälisen juutalaisuuden syyksi.

Toisen osan alussa Hitler erottaa vanhat toverinsa Hermann Göringin ja Heinrich Himmlerin. Kuultuaan Hitlerin päätöksestä jäädä Berliiniin loppuun asti Baijeriin paennut Göring yritti ottaa Saksan johdon käsiinsä. Himmler puolestaan oli yrittänyt antautua länsiliittoutuneille ruotsalaisen diplomaatin kreivi Folke Bernadotten välityksellä. Saatuaan tietää tästä Hitler raivostui ja määräsi Göringin sekä Himmlerin erotettavaksi ja pidätettäväksi. Ajan käydessä vähiin Hitler jätti käskyn testamenttiinsa.

Hitler jatkoi testamenttinsa toista osaa määräämällä uuden hallituksen, jonka johtoon presidentiksi tuli suuramiraali Karl Dönitz, kansleriksi Joseph Goebbels ja valtiovarainministeriksi Lutz Schwerin von Krosigk. Dönitz johti Saksaa antautumiseen saakka, mutta Goebbels teki vaimoineen itsemurhan myrkytettyään ensin kuusi lastansa pian johtajansa jälkeen, vastoin tämän toivetta.

Viimeisissä kappaleissa Hitler jätti dramatiikkaa pursuavan ohjeistuksen uudelle hallitukselle ja Saksan kansalle, ja määräsi heidät jatkamaan vastarintaa ja juutalaisuuden vastustamista.

Kirjassaan *Viimeiseen saakka* Traudl Junge muisteli Hitlerin tuijottaneen tyhjää karttapöytäänsä sanellessaan testamentin. Puna-armeijan tykkituli oli häirinnyt sanelua. Hitler piti kiirettä ja odotti puhtaaksi kirjoitettuja versioita malttamattomana. Kun Junge sai tekstit valmiiksi, Hitler, Goebbels ja Martin Bormann allekirjoittivat ne nopeasti. Tämän jälkeen kolme kappaletta lähetettiin eri suuntiin. Kuriireina toimivat Hitlerin ilmavoimien adjutantti eversti Nicolaus von Below, Hitlerin lehdistösihteeri Heinz Lorenz ja Bormannin avustaja SS-eversti Wilhelm Zander.

Ennen poliittisen testamentin sanelua Hitler saneli Jungelle myös viimeisen tahtonsa.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomenkielinen versio Wikiaineistossa
* Kuvakopio alkuperäisen saksankielisen version ensimmäisestä osasta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Englanninkielinen versio poliittisesta testamentista Wikisourcessa

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Traudl Junge - Melissa Müller: *Viimeiseen saakka - Hitlerin sihteerin muistelmat*, s. 161-163. WSOY, Hki, 2004. ISBN 951-0-29088-2.
2. 1 2 3 4
Matkailutieksi nimeämisen myötä tielle tuli matkailutien opastekyltit. Kuva Oripäästä.
**Varkaantie** on Turusta ja Varsinais-Suomesta Satakuntaan johtava historiallinen tie Varsinais-Suomen maakunnassa Suomessa. Se on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Vuonna 2021 tie hyväksyttiin matkailutieksi nimellä **Aurajoentie**.

Tien kulku
----------

Tie alkaa Turusta, kulkee Aurajoen länsirantaa seuraten pohjoiseen Maarian kirkon, Liedon, Auran ja Pöytyän kautta ja yhtyy Oripäässä Huovintiehen.

Huovintie, joka on osa samaa Varsinais-Suomen ja Satakunnan välistä keskiaikaista tieyhteyttä, saa alkunsa Hämeen Härkätieltä Tl Koskella ja kulkee pitkin Säkylän–Mellilän harjujaksoa Ulvilaan.

Tien alkuosa Turusta Auraan muodostaa 2000-luvulla seututien 222. Aurasta Oripäähän tie jatkuu yhdystienä 12451. Oripäästä Loimaan suuntaan tien jatko muodostuu Loimaantien (yhdystie 12586) alkuosasta ja Kangastien alkuosasta.

Matkailutiehankkeet
-------------------

Vuonna 2007 Aurajokisäätiö aloitti hankkeen tien kehittämiseksi maisema-matkailutieksi. Hanketta tukivat Varsinais-Suomen liitto, EU:n Leader+ -ohjelma, Varsinais-Suomen jokivarsikumppanit ry, Varsinais-Suomen TE-keskus ja Keskitien tukisäätiö. Hankkeessa Elina Vesanen selvitti tien historiaa, Viri Teppo-Pärnä laati tien maisemanhoitosuunnitelman ja Hanna Tuominen työsti tienvarren kasvillisuuskartoituksen. Pohdittiin myös, voisiko tie saada kyltitetyn matkailutien aseman Hämeen Härkätien ja Kuninkaantien tapaan. Vuonna 2021 Väylävirasto hyväksyi hakemuksen tien kehittämisestä matkailutieksi nimellä Aurajoentie.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Varkaantie *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
2. 1 2  Aurajoentie sai virallisen matkailutien aseman *Yle Uutiset*. Viitattu 7.2.2021.
3. ↑  Huovintie *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto.
4. ↑  Oripää Varkaantie *Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY*. Museovirasto. Viitattu 29.8.2018.
5. ↑  Viri Teppo-Pärnä teki tiestä kulttuurikohteen  26.5.2010. Yle Turku. Viitattu 12.12.2017.
6. ↑  Teppo-Pärnä, Viri: *Tien lumo. Aurajoen maisematie. Arvosta, kohenna ja vaali tieympäristöä*. Turku: Aurajokisäätiö, 2009. Teoksen verkkoversio.
7. ↑  Väylävirasto päätti: Aurajoentie on nyt virallinen matkailutie!  5.2.2021. Auran kunta. Viitattu 15.2.2021.
**Christian Goldbach** (18. maaliskuuta 1690 – 20. marraskuuta 1764) oli saksalainen matemaatikko, joka opiskeli myös oikeustiedettä. Hänet muistetaan tänään Goldbachin konjektuurista .

Elämäkerta
----------

Goldbach syntyi Preussin herttuakunnan pääkaupungissa Königsbergissä, joka on osa Brandenburg-Preussia, pastorin poikama. Hän opiskeli Royal Albertus -yliopistossa. Opintojensa jälkeen hän kävi pitkiä koulutusmatkoja vuosina 1710–1724 Euroopan läpi, vierailemalla Saksan osavaltioissa, Englannissa, Hollannissa, Italiassa ja Ranskassa, tapaamalla monia kuuluisia matemaatikkoja, kuten Gottfried Leibnizia, Leonhard Euleria ja Nicholas I Bernoullia. Königsbergissä hän tutustui Georg Bernhard Bilfingeriin ja Jakob Hermanniin.

Hän siirtyi vasta avattuun Pietarin tiedeakatemiaan vuonna 1725 matematiikan professoriksi ja akatemian historioitsijaksi. Vuonna 1728, kun Pietari II:sta tuli Venäjän tsaari, Goldbachista tuli hänen ohjaajansa. 

Christian Goldbach oli monikielinen - hän kirjoitti päiväkirjaa saksaksi ja latinaksi, hänen kirjeensä kirjoitettiin saksaksi, latinaksi, ranskaksi ja italiaksi ja virallisten asiakirjojen osalta hän käytti venäjää, saksaa ja latinaa. 

Hän kuoli 20. marraskuuta 1764 74-vuotiaana Moskovassa .

Tieteellinen ura
----------------

 Goldbachin kirje Eulerille, 1742
Goldbach tunnetaan parhaiten kirjeenvaihdostaan Leibnizin, Eulerin ja Bernullin kanssa, varsinkin hänen vuonna 1742 lähettämässään kirjeessä Eulerille, jossa todetaan Goldbachin konjektuurista. Hän opiskeli ja todisti joitain potensseja koskevia lauseita, kuten Goldbach – Euler-lauseen, ja antoi useita merkittäviä panoksia analyyseihin.  Hän osoitti myös Fermat-lukuja koskevan tuloksen, jota kutsutaan Goldbachin lauseeksi. *lähde?*

Julkaisut
---------

* (1729) *De transforme serierum*
* (1732) *De terminis generalibus serierum*

Lähteet
-------

1. ↑  Rosen: *Elementary Number Theory, Fifth Edition*. Addison-Wesley, 2004. ISBN 0-321-23707-2.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* MathSciNet
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Punalyijykukka** eli **mönjäkukka** (*Plumbago indica*) on lyijykukkakasvien (Plumbaginaceae) heimoon, lyijykukkien (*Plumbago*) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja ainavihanta ruoho tai pieni pensas, joka voi kasvaa korkeimmillaan noin puolitoista metriä korkeaksi. Varret haarovat tyviltään ja haarat ovat joskus juurehtivia.

Punalyijykukkaa tavataan usein ihmisen muokkaamilta kasvupaikoilta sekä paikallisesti viljelyjäänteenä, mutta myös tiikkimetsissä merenpinnan tasosta aina 1000 metrin korkeuteen asti. Punalyijykukkaa kasvaa luontaisena itäisessä Aasiassa Kiinan eteläosissa, Laosissa, Kambodžassa, Vietnamissa, Thaimaassa, Indonesiassa ja Filippiineillä.

Punalyijykukkaa on kasvatettu usein takapihoilla omaan käyttöön lääkekasvina sekä koristekasvina. Lääkekasvina lajia on kasvatettu Intiassa ja koristekasvina laajemmin eri puolilla tropiikkia. Lääkekasvina kasvia käytetään pääasiassa ulkoisesti iho-ongelmiin, mutta myös sisäisesti erilaisiin muihin vaivoihin. Juurten uskotaan olevan kasvin vaikuttavin osa. Pääasiassa kasvin vaikuttavana aineena toimii naftokinoneihin kuuluva plumbagiini. Sen lisäksi kasvista on myös eristetty muita vaikuttavia yhdistetä, kuten 6-hydroksyplumbagiinia, plumbaginolia, leukodelfinidiinia sekä erilaisia steroideja, esimerkiksi β-sitosterolia, stigmasterolia ja kampesterolia.

Lähteet
-------

* Useful Tropical Plants: *Plumbago indica* (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Punalyijykukka eli mönjäkukka (*Plumbago indica*)
* iNaturalist: *Plumbago indica*
* JSTOR Global Plants: *Plumbago indica* (englanniksi)
* UniProt: Taxonomy – *Plumbago indica* (englanniksi)
* Integrated Taxonomic Information System (ITIS): *Plumbago indica* (englanniksi)
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): *Plumbago indica* (englanniksi)
* Flora of China: *Plumbago indica* (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q3025990
* Wikispecies: Plumbago indica
* APDB: 82274
* CoL: 4KJ99
* EoL: 590887
* FoC: 200017526
* GBIF: 3082286
* GRIN: 28877
* iNaturalist: 426446
* IPNI: 687077-1
* IRMNG: 10590460
* ITIS: 504463
* NCBI: 122308
* Open Tree of Life: 596671
* PalDat: Plumbago\_indica
* Plant List: tro-25400102
* PLANTS: PLIN8
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:687077-1
* Tropicos: 25400102
* WFO: wfo-0001095164

 |

 |
**Varkala** (malajalamiksi വർക്കല, *Varkkala*) on kaupunki Intian eteläosassa, Keralan osavaltiossa. Kaupunki kuuluu Thiruvananthapuramin piirikuntaan. Varkala sijaitsee noin 50 kilometriä Keralan pääkaupungista, Thiruvananthapuramista luoteeseen. Asukkaita kaupungissa oli vuoden 2011 laskennassa 40 048.

Ollen ainoa paikka eteläisessä Keralassa, jossa osavaltion länsirannikkoa paikoin reunustava vuorenrinne on kiinni Arabianmeressä, Varkalalla on ympäröiviin, hyvin tasapiirteisiin maantieteellisiin alueisiinsa nähden ainutlaatuiset piirteet. Reunusvuorten väliin jää ajoittain myös rantaviivaa. Alueen ympärille onkin muodostunut yksi eteläisen Intian varteenotettavimmista turistikohteista. Rantaa ympäröivän vuorenrinteen päälle on kehittynyt 1990-luvun lopulta lähtien huomattava, lähes täysin turismiin perustuva elinkeinoelämä. Kaupungin keskus sijaitsee muutaman kilometrin päässä, selkeästi erillään turistisoituneesta ranta-alueesta.

Varkala on myös hinduille tärkeä temppelikaupunki, ja siellä sijaitsee Vishnu-jumalalle pyhitetty Janardana Swamin temppeli. Temppeli sijaitsee lähellä Papanasam Beach -rantaa, jonka vesiä hindut pitävät pyhänä, ja uskovat niillä olevan syntejä puhdistava vaikutus. Temppelissä harjoitetaan myös perinteistä intialaista terveydenhoitojärjestelmää, ayurvedaa. Temppelin ja myöhemmin etenkin turismin vaikutuksesta ayurveda-tarjonnan määrä on muuallakin Varkalassa hyvin merkittävä. Ayurvedan suosio erityisesti Varkalassa on vielä tavallista huomattavampaa siinäkin suhteessa, että Keralan osavaltiota pidetään kokonaisuudessaankin koko Intian ayurveda-järjestelmän kehtona.

* Edava-Nadayara-järviEdava-Nadayara-järvi

Lähteet
-------

1. ↑  INDIA: Kerala *Citypopulation.de*. Viitattu 24.7.2014. (englanniksi)
Ålderstrappan
**Dalmåleri** on ruotsalainen 1770-luvulta alkanut itseoppineiden talonpoikien maalaustaidemuoto. Se kehittyi Taalainmaalla ja kesti noin sata vuotta. Sitä käytettiin muun muassa huoneiden sisustuksessa sekä esimerkiksi arkkujen koristeluun. Aiheena on usein ollut rakennuksia, mutta myös luonnonmuotoja ja jopa julkisuuden henkilöitä. Aikalaisten asusteet tulevat selkeästi esiin maalauksissa. Taideharrastus siirtyi isältä pojalle. Nykyisin tunnetaan noin 150 "laaksomaalaria" enimmäkseen Rättvikin ja Leksandin alueilta. Ruonoilija Erik Axel Karlfeldt teki taidemuotoa tunnetuksi teoksissaan 1900-luvun alussa. 

Taidemuodon raamatullista tulkintaa, erityisesti profeetta Joonan elämää esittävä osittain päällekäinen käsitys *kurbits* (kurpitsamaalaus) liitetään dalmåleri-käsitteeseen. Muun muassa kurpitsamaalari Winter Carl Hanssonin *Ålderstrappan* (Ikäportaat) vuodelta 1799 on herättänyt paljon huomiota.

Lähteet
-------

1. ↑  Roland Andersson: Mer om Dalmåleri  2007. Leksands kulturhus.  Arkistoitu 28.7.2014. Viitattu 24.7.2014. (ruotsiksi)
**Christian William Eissele** (s. 23. kesäkuuta 1992 Lake Mary, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa FF Jaroa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Eissele edusti vuoteen 2011 asti Keski-Floridan yliopiston Knights-joukkuetta. Kaudeksi 2012 hän siirtyi Suomen Kakkosessa pelaavaan PS Kemiin. Avauskaudellaan Eissele teki 26 ottelussa 20 maalia voittaen pohjoislohkon maalikuninkuuden. Kaudella 2013 hän voitti koko Kakkosen maalikuninkuuden tehtyään 24 ottelussa 24 maalia. Alkuvuodesta 2014 Eissele oli testissä Veikkausliigan Helsingin Jalkapalloklubissa ja Kuopion Palloseurassa. Kaudeksi 2014 hän siirtyi Ruotsin 1. divisioonan IK Brageen, jossa hän teki avauskaudellaan 11 maalia 26 ottelussa. Yhteensä puolentoista vuoden aikana Eissele teki 39 pelaamassaan sarjaottelussa 15 maalia.

Heinäkuussa 2015 Eissele palasi Ykköseen nousseeseen PS Kemiin.

Hän teki loppukauden aikana seitsemän maalia 11 ottelussa ja auttoi Kemiä nousemaan Veikkausliigaan kaudeksi 2016. Veikkausliigakaudella Eissele esiintyi PS Kemin paidassa 26 kertaa ja teki yhden maalin. 
Sen jälkeen kaudeksi 2017 hän siirtyi Ykkösen pelanneen FF Jaron riviehin.

Saavutukset
-----------

* Ykkönen 2015

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Christian Eissele Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
3. ↑
4. ↑  PS Kemi saa tutun maalitykin Ruotsista  28.7.2015. kainuusanomat.fi.  Arkistoitu 16.4.2017. Viitattu 16.4.2017.
5. ↑  Jaro värvar amerikansk anfallare från Kemi  14.2.2017. Kymppipaikka. Viitattu 16.4.2017 (ruotsiksi).

Asiasta muualla
---------------

* Eissele soccerpunterin sivustolla
**Scofieldin kaivosonnettomuus** tapahtui Yhdysvalloissa Utahin osavaltion Scofieldin kaupungissa 1. toukokuuta 1900. Winter Quartersin hiilikaivoksessa sattuneessa räjähdyksessä kuoli 200 kaivosmiestä, joista 61 oli amerikansuomalaisia. Turma oli aikoinaan Yhdysvaltojen pahin ja nykyään viidenneksi eniten kuolonuhreja vaatinut kaivosonnettomuus. Kaiken kaikkiaan kaivoksessa oli onnettomuuden sattuessa 303 kaivosmiestä.

Onnettomuus tapahtui noin 10.25 aamupäivällä, kun kaivoksen kuilussa numero 4 ollut hiilipöly räjähti. Se levisi koko osastoon, surmasi osan kaivosmiehistä sekä rikkoi ilmanvaihdossa käytetyn tuulettimen. 4-kuiluun yhteydessä olleen 1-kuilun tuuletin jatkoi kuitenkin toimimistaan ja imaisi rajähdyksessä syntyneen myrkyllisen hiilimonoksidin. Suurin osa onnettomuudessa kuolleista oli 1-kuilun työntekijöitä, jotka menehtyivät häkämyrkytykseen. Osa kaivosmiehistä sai surmansa niin nopeasti, että he olivat kuolleet työvälineet käsissään.

Onnettomuuden uhrit haudattiin 5. toukokuuta. Heille järjestettiin kaksi erillistä siunaustilaisuutta, suomalaisille uhreille luterilainen ja muille mormonismin mukainen. Pahiten onnettomuus koetteli Vetelistä lähtöisin ollutta Abraham ja Kaisa Luoman perhettä. He menettivät tragediassa kuusi poikaansa, kaksi lastenlastaan sekä tyttärensä puolison.

Amerikkalainen folklaulaja Utah Phillips on tehnyt onnettomuudesta kertovan kappaleen *Scofield Mine Disaster*, jonka hän levytti vuonna 1969.

Katso myös
----------

* Calumetin onnettomuus

Lähteet
-------

1. 1 2  The Scofield Mine Disaster in 1900 Was Utah's Worst (Arkistoitu – Internet Archive) Utah History to Go. Viitattu 7.11.2013.
2. 1 2  1900 Winter Quarters No. 4 Mine Disaster Near Scofield, Utah, May 1, 1900 – The Day 200 Miners Died 100 Years Ago (Arkistoitu – Internet Archive) United States Department of Labor. Viitattu 7.11.2013.
3. ↑  Amerikansuomalainen on ylpeä  6.5.2013. Helsingin Sanomat. Viitattu 19.11.2013.
4. ↑  Scofield Mine Disaster Allmusic. Viitattu 19.11.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Scofieldin onnettomuuden uhrien nimet ja henkilötiedot
* Olavi Koivukankaan artikkeli "Vappuna 1900 räjähti hiilikaivos Utahin Scofieldissa"[vanhentunut linkki]
Sengilein vaakuna vuodelta 1778.
**Sengilei** (ven. Сенгиле́й) on kaupunki Uljanovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan muodostaman Kuibyševin tekojärven rannalla 72 kilometriä Uljanovskista etelään. Kaupunki on Sengilein piirin keskus. Volgan rannalla on jokisatama. Asukkaita on 8 100 henkeä (vuonna 2005).

Vuonna 1666 paikalle perustettiin rajalinnoitus paimentolaiskansojen hyökkäyksiä vastaan. Ensimmäiset asukkaat olivat kasakoita. 1700-luvun alussa kolme asutusta yhdistettiin Pokrovskojen kyläksi, josta vuonna 1780 tuli Sengilein kaupunki ja myöhemmin Simbirskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla kehittyi myllyteollisuutta, vuonna 1907 rakennettiin pieni sähkölaitos ja vuonna 1914 sementtitehdas. Vuonna 1925 Sengilei alennettiin kyläksi. Vuonna 1928 se sai työläisasutuksen statuksen ja vuonna 1943 siitä tuli jälleen kaupunki.

Nykyään Sengileissä on mm. sementtitehdas, elintarvike- ja huonekaluteollisuutta. Lähistöllä sijaitsee Turgenevin veljesten entinen kartano.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 417. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Sengilein piirin sivusto (venäjäksi)
* Sengilein kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Geistin motetin *Quis hostis in coelis* (1672) käsikirjoitusta
**Christian Geist** (vuosien 1640 ja 1650 väli, Güstrow – 27. syyskuuta 1711 Kööpenhamina) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri.

Elämä
-----

Geist syntyi kanttorina tuomiokirkossa toimineen isän pojaksi. Hänestä tuli taitava basso ja Daniel Danielisin johtaman orkesterin soittaja. Hän sai opetusta urkuri Albert Schopilta (Johann Schopin poika). Vuonna 1669 hän matkusti Kööpenhaminaan työn löytämisen toivossa, mutta tämä ei tuottanut tulosta. Sen sijaan hänet palkkasi Tukholmaan hovin orkesterimuusikoksi Gustaf Düben vanhempi. Vuoteen 1674 mennessä Geist kuitenkin ehti ajautua erimielisyyksiin tämän kanssa, minkä seurauksena työsuhde loppui. Geist vietti seuraavan vuosikymmenen Göteborgissa ja palasi vuonna 1684 Kööpenhaminaan, jossa tällä kertaa työllistyi.

Geist meni naimisiin häntä urkurin tehtävissä edeltäneen miehen lesken kanssa. Hän järjesti julkisia konsertteja ja nautti tasaisesta elämästä Kööpenhaminassa, kunnes kuoli ruttoon, joka vei myös hänen perheensä.

Tuotanto
--------

Kaikki paitsi kuusi Geistin noin 60:sta säilyneestä vokaalimusiikin teoksesta on peräisin Düben vanhemman kirjastosta. Loput ovat Göteborgissa sävellettyjä. Teokset ovat enimmäkseen hengellisesti sanoitettuja. Ne eivät kuitenkaan ole jumalanpalveluksiin tarkoitettuja vaan ne suunnattiin varhaisten julkisten konserttien hartaalle yleisölle, joka saattoi pitää maallista musiikkia sopimattomana. Geistin tyylin pohja oli vanhemmassa italialaisessa musiikissa. Hengellisen vokaalimusiikin lisäksi hän sävelsi kaksi motettia, joita käytettiin kruunajaisissa ja jotka ovat ilmeeltään hengellisiä teoksia kunnianhimoisempia.

Vaikka Geistin nimissä olevista teoksista useimmin kuullaan kolmea urkukappaletta, on niiden autenttisuutta pidetty epätodennäköisenä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  AllMusic.com: Christian Geist

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: Christian Geist (nuotteja)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Punamaalikulttuuri (Amerikka)** oli muinainen punaokraa haudoissaan käyttänyt intiaanien kulttuuri Mainen osavaltion seuduilla pitkin Atlantin rannikkoa, ulottuen sisämaahankin. Ihmiset elivät kalastuksella ja metsästyksellä. Asutus vaihteli luultavasti vuodenaikojen mukaan sisämaan metsästysleirien ja rannikon kalastusleirien välillä. Ruumiit ja hautalahjat maalattiin punaisella okravärillä. Kulttuuria luonnehtivat hyvin tehdyt keihäänkärjet, *bayonetit*. Haudat olivat monesti hautausmailla korkeilla kohdilla vesien lähellä. Hautauksia oli hyvin monen tyyppisiä, mikä saattaa viitata eri arvoisiin yhteiskuntaluokkiin. Veneet olivat melko merikelpoisia. Kivityökalujen tekoon käytettävää kiveä kaupattiin alueella jonkun verran. Kulttuuri kehittyi välillä 6500–3000 eaa. ja luhistui vieraiden heimojen saapumiseen noin 1500–1000 eaa.

Arkeologinen viitekehys
-----------------------

Tämä punamaaliin mieltynyt kivikautinen *Mooreheadin hautausperinne* kukoisti Yhdysvaltain ja Kanadan rajaseuduilla 3000–1000 eaa. muun muassa Mainessa, saattoi alkaa jo 5500 eaa. Kulttuuri luokitellaan myöhäisarkaaiseksi ja "Maritime archaic -kulttuuriin". Varsinainen Kanadan Maritime archaic -kulttuuri oli pohjoisempana Labradorin rannoilla noin 3000–1500 eaa.

Kulttuuria edeltävää hautausperinnettä saattoi näkyä jo Morrill’s Pointissa Massachusettsissa noin 6500 eaa. Kulttuurin pääpiirteet näkyivät Etelä-Labradorissa jo 5500 eaa. mutta täysin kehittynyt Mooreheadin hautausperinne oli vasta noin 3000 eaa. Kulttuuri alkoi luhistua nopeasti noin 1500 eaa. jolloin uusia heimoja saapui alueelle.

Punaokrakulttuuri
-----------------

**Punaokrakulttuuri** (*Red Ocher people*) oli toinen kulttuuri, joka kukoisti myöhemmin Illinoisjoen, Ohiojoen ja Suurten järvien rannoilla noin 1000–400 eaa. Kulttuuri teki matalia hautauksia jokilaaksoihin, ja käytti muun muassa kuparia.

Katso myös
----------

* Kanadan kivikausi
* Maritime archaic
* Pohjois-Amerikan arkaaiset kulttuurit
* Okra

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Cole, Fay-Cooper, and Deuel, Thorne. 1937. Rediscovering Illinois. University of Chicago Press.
4. ↑  Ritzenthaler, Robert, E. and Quimby, George, I. 1962. "The Red Ocher Culture of the Upper Great Lakes And Adjacent Areas". Fieldiana Anthropology 36:11. Chicago Natural History Museum.

Aiheesta muualla
----------------

* The Red Paint People (Arkistoitu – Internet Archive)
Senioripihan ensimmäiset rakennukset nousemassa kesällä 2013. Kuva Rantakadun puolelta.
**Senioripiha** on Joensuun keskustassa sijaitseva ikäihmisten asumis- ja palvelukeskus. Kyseessä on uudentyyppinen hyvinvointikeskus, joka yhdistää senioreiden asumisen, palvelut, harrastamisen sekä tutkimus- ja kehittämistoiminnan. Senioripiha on tarkoitettu sekä sen asukkaille että kaikille joensuulaisille vanhuksille.

Senioripihan palvelupisteestä annetaan kaikkiin ikäihmisten palveluihin liittyvää neuvontaa ja ohjausta. Yhdessä paikassa on tieto niin yksityisen, kolmannen sektorin kuin kunnankin järjestämistä vanhuspalveluista. Senioripiha Oy:n toimitusjohtaja on Jukka Masalin.

Kolmen taloa sai syksyllä 2014 nimikilpailuun perusteella nimet Maija, Matti ja Martta.

Senioripihan sijaitsee entisen paloaseman tontilla, joka on lähellä Pielisjoen rantaa ja Pötkänniemeä ja joka rajoittuu Torikatuun ja Rantakatuun. Paloaseman toiminta loppui vuonna 2008, ja sen jälkeen rakennuksissa toimi asunnottomien yömaja. Senioripihan rakentaminen alkoi 2012.

Hankkeesta käytettiin alun perin nimitystä Hoivapuisto. Yksi vaihtoehtoehto sijoituspaikaksi oli aivan ydinkeskustassa Rantakadun, Torikadun ja Suvantokadun rajoittamassa korttelissa, mutta se osoittautui ahtaaksi paikaksi keskukselle.

Valmistumisaikataulu
--------------------

Senioripihan ensimmäisessä vaiheessa valmistui 55 itsenäisen asumisen vuokra-asuntoa ja 20 pienryhmäkotiasuntoa. Ensimmäiset asukkaat muuttivat Maija-taloon 1.4.2014.

Asuntojen koko on 38–50,5 neliötä. Talossa on myös muun muassa Respectan apuvälinemyymälä.

Toisessa vaiheessa keväällä 2015 valmistuu 80 tehostetun hoivan asuntoa Matti-taloon. Tällöin valmistuu ravintola asukkaille,
kuntosali, päivätoiminnan, muistihuollon, kotihoidon ja sosiaalipalveluiden tiloja sekä harrastustiloja.

Kolmanteen Martta-taloon rakennetaan vuokra- ja vapaarahoitteisia asuntoja.

Lähteet
-------

* Senioripihan esisuunnittelu, Joensuun kaupunki[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. ↑  Senioripihan taloista Maija, Matti ja Martta *Joensuun uutiset*.  3/2014 s. 17.  Arkistoitu 10.12.2014. Viitattu 7.12.2014.
2. ↑  Joensuun Uutiset 22.11.2008
3. ↑  Asunnottomien yömaja sai jatkoaikaa  16.2.2011. Yle Pohjois-Karjalan radio. Viitattu 16.2.2011. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Pekka Kivioja: Joensuun Senioripihasta uudenlainen asumis- ja palvelukeskus *Demari.fi*.  1.2.2010. Viitattu 12.3.2013.
5. ↑  Senioripihan asukkaat muuttavat uusiin asuntoihinsa *Joensuun kaupunki*.  2.4.2014.  Arkistoitu 7.4.2014. Viitattu 3.4.2014.
6. ↑  Ovet avautuvat aprillipäivänä.  *Karjalainen*, 17.1.2014, s. 3.
**Christian Evert Barck** (8. syyskuuta 1795 Örebro – 12. toukokuuta 1855 Oulu) oli ruotsalaissyntyinen kirjanpainaja, joka perusti Oulun ensimmäisen kirjapainon.

Barck oli työskennellyt latojana ja painajana Lundströmin kirjapainossa Jönköpingissä ja saanut täysinoppineen kirjaltajan todistuksen vuonna 1817. Vuonna 1819 hänet palkattiin faktoriksi Suomen Pipliaseuran kirjapainoon Turkuun. Pipliaseuran kirjapainon siirryttyä Christian Ludvig Hjeltin haltuun Barck sai vuonna 1826 luvan kirjapainon perustamiseksi Ouluun. Se aloitti toimintansa kesällä 1827.

Barckin kirjapaino toimi nykyisten Saariston- ja Isonkadun kulmauksessa sijainneessa rakennuksessa. Sen ensimmäiset julkaisut olivat syksyllä 1827 ilmestynyt suomenkielinen hartauskirjanen ja kolme arkkiveisua. Vuonna 1828 Barck sai luvan ryhtyä julkaisemaan *Oulun Wiikko-Sanomia* ja perusti seuraavana vuonna kirjakaupan. Valmisteilla olleet Jakob Bonsdorffin Vanhan testamentin selitysteos ja heprean sanakirja, joita varten oli hankittu kreikkalaiset, heprealaiset ja arabialaiset kirjakkeet, jäivät ilmestymättä tekijän kuoleman takia. Barck joutui luopumaan myös Carl Axel Gottlundin teoksen julkaisusta ja käräjöimään Johan Christopher Frenckellin kanssa suomalaisen aapisen ja hartauskirjojen jälkipainoksista.

Barckin kirjaliike menestyi huonosti ja *Oulun Wiikko-Sanomia* ilmestyi katkonaisesti tilaajien vähyyden takia. Vuosina 1836–1837 Barck painoi Elias Lönnrotin *Mehiläistä*, joka osoittautui sekin kannattamattomaksi. Kirjoja painettiin 1850-luvulle saakka vuosittain vain 5–7 nimikettä, mutta varsinkin uskonnollisten kirjasten painokset olivat suuria, jopa 5 000 kappaletta. Kirjapainon tuotteisiin kuuluivat myös arkkiveisut, lääninhallituksen kuulutukset ja kiertokirjeet, kaupungin ohjesäännöt, talousseuran tiedonannot ja erilaiset tilapäistyöt.

Barck työskenteli kirjapainossan itse parin oppipojan avustamana. Hän ei juurikaan viihtynyt Oulussa, eikä ruotsinkielisenä osallistunut paikkakunnan yleisiin rientoihin. Barckin kuoltua liike siirtyi hänen poikansa Christian Evert Barck nuoremman (1826–1898) käsiin, mutta sen toiminta pysyi edelleen vaatimattomana. Barck nuoremman kuoltua kirjapainon osti toimittaja Juho Raappana.

Lähteet
-------

* Gardberg, Carl-Rudolf: *Kirjapainotaito Suomessa Turun palosta vuoteen 1918*. Suomentanut Eino Nivanka. Helsinki: Helsingin graafinen klubi, 1973.

### Viitteet

1. ↑  Kuolinilmoitus.  *Oulun Wiikko-Sanomia*, 12.5.1855, s. 4. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2  Gardberg, s. 69.
3. ↑  Gardberg, s. 69–72.
4. ↑  Gardberg, s. 73–76.
5. ↑  Gardberg, s. 76–78.
**Kemianliitto** oli suomalainen vuosina 1993–2009 toiminut SAK:lainen ammattiliitto. Järjestö perustettiin, kun Kemian Työntekijäin Liitto (KTL) ja Kumi- ja nahkatyöväen liitto (KNL) yhdistyivät. Vuonna 2009 Kemianliitto päätti fuusioitua Viestintäalan ammattiliiton kanssa Teollisuusalojen ammattiliitoksi (TEAM) ja uusi liitto aloitti vuoden 2010 alussa.

Perustettaessa Kemianliiton hallitukseen valittiin kahdeksan entistä KTL:n ja viisi KNL:n edustajaa. Puheenjohtajaksi valittiin KTL:ää johtanut sosialidemokraatti Heikki Pohja. Uuteen liittoon kuului 32 000 jäsentä. Vuonna 1994 Kemianliittoon yhdistyi Lasi- ja Posliinityöväen Liitto (LPL) ja 2004 Tekstiili- ja vaatetustyöväen liitto Teva. Vuonna 2004 Kemianliittoon kuului noin 50 000 työläistä. Liitto julkaisi lehteä *Reaktio*. Vuoden 2004 alussa lehden nimeksi vaihtui Teva-fuusion myötä *Kiteet*.

Kemianliiton valtuustopaikat jaettiin 1990-luvulla sopuisasti osuuksin 60–40 sosialidemokraateille ja vasemmistoliittolaisille. Ensimmäiset valtuustovaalit käytiin vuonna 2000. SDP sai 28 paikkaa (57,9 % äänistä), Vasemmistoliitto 15 (40,1 %) ja KTP yhden (2,0 %). Äänestysaktiivisuus oli poikkeuksellisen korkea, 62,3 prosenttia. Neljä vuotta myöhemmin ryhmät päättivät jättää vaalit käymättä. Valtuustoa täydennettiin 21 Tevan edustajalla. Vuoden 2008 vaaleissa sosialidemokraattien lista (Vaaliliitto A Vastuulliset vaikuttajat – demarien ja sitoutumattomien vaaliliitto) sai 38 valtuustopaikkaa ja 68 prosenttia äänistä. Vasemmistoliittolaiset (Vaaliliitto B Kemia 2000 – Vasemmisto ja sitoutumattomat) saivat 15 paikkaa (31 %).

Kemianliitto solmi työehtosopimuksia seuraavilla aloilla: autonrengasala, kemian perusteollisuus, kenkä- ja nahkateollisuus, kumiteollisuus, lasikeraaminen teollisuus, lasitus-, rakennuslasitus- ja lasijalostusala, muovituote- ja kemian tuoteteollisuus, tekstiilihuoltoala, tekstiili- ja vaatetusteollisuus sekä öljy- maakaasu- ja petrokemianteollisuus.

Puheenjohtajat
--------------

* Heikki Pohja 1993–1994
* Hilkka Häkkilä ?–1996
* Timo Vallittu 1996–

Liittosihteerit
---------------

* Ralf Sund 1993–1995
* Sulo Korhonen –2003
* Harto Laine 2003–
* Roger Svanfors ?–2004
* Seppo Wikström 2004–?

Lähteet
-------

1. ↑  Kemianliitto on etujärjestö Kemianliitto 2008
2. 1 2  TEAMin historia TEAM 2010
3. ↑  Kemianliiton johtopaikat jaettiin suhteessa 8-5 Helsingin Sanomat 26.10.1993
4. ↑  Fuusion johtoryhmä linjasi tiedotusasioita Reaktio 6/2003
5. ↑  Upea vaalitulos Reaktio 6/2000
6. ↑  Sopuvaalit Kemiassa Kiteet 2/2004
7. ↑  Kemianliiton vaalit on käyty Kemianliitto 2008
8. ↑  Sopimusalat Kemianliitto 2010