recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Țuică Dracvla pullo Romaniasta.
**Țuicǎ** [ˈt͡sujkə]) on perinteinen romanialainen alkoholijuoma. Se on periaatteessa luumuista valmistettavaa hedelmäviinaa, jolla on omat valmistus- ja käyttöperinteensä. Erityisesti perinne on vahvaa Ardealissa eli Transilvaniassa. Țuicǎ tunnetaan unkarinkielisistä kirjoituksista jo 1300-luvun lopulta Bistrițan alueelta, silloin kirjoitusasussa *"cujka"*. Vastaava juoma tunnetaan muissa osissa Romaniaa nimillä *pǎlincǎ* ja *horincǎ*, mutta erona esimerkiksi unkarilaiseen pálinkaan on väkevyydessä ja valmistusaineissa. Țuicăan ei esimerkiksi ikinä käytetä aprikoosia, vaan aina luumua. Valmistusta on paljon maatiloilla laillisena kotipolttona. Juoman alkoholipitoisuus on 20–60 %.

Valmistusta varten luumut poimitaan elokuussa, ja niistä otetaan pois sinihappoa sisältävät kivet. Mäskin annetaan käydä noin kaksi kuukautta. Sen jälkeen rankki tislataan yleensä kahdesti, ja vahvuusprosentiksi saadaan jopa noin 55–60. Tisle kypsytetään puutynnyrissä, jotka ovat mieluiten akaasiaa. Tuote sekoitetaan kuumaan veteen, joten lopullinen vahvuusprosentti jää alle väkiviinan tason. Juomaa nautitaan kyytipoikana useimmiten porsaanlihan kera, ja sillä katsotaan olevan myönteisiä vaikutuksia ruoansulatuksen kannalta. Juoman voidaan antaa kypsyä myös tammitynnyrissä 10 vuoden ajan, jolloin sen maku ja tuoksu kehittyvät. Talvisin țuicǎa juodaan myös lämmitetään.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dorin Ṭimonea: Ţuica, mândria românilor. Cum se prepară şi din ce se obţine celebra băutură alcoolică în Ardeal *Alba Iulia*.  25.8.2016. Viitattu 3.12.2017 (romaniaksi).
2. 1 2  Țuică | Local Spirit From Romania *TasteAtlas*.  2024. Viitattu 22.2.2024. (englanniksi)
3. ↑  A Brief History Of Romania's Moonshine: Uic *Culture Trip*.  29.3.2017. Viitattu 22.2.2024. (englanniksi)
Kraaseli

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
65°1.2′N, 025°17.1′E, OuluPohjois-PohjanmaaSuomi |
| Pinta-ala | 
0,12 km² |

Väestö| Asukasluku | 
asumaton |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Kraaseli** on saari Oulun kaupungissa Perämerellä. Se sijaitsee länteen Kempeleenlahden suulta Varjakan ja Varjakansaaren pohjoispuolella. Muut läheiset saaret ovat Pikku-Kraaseli pohjoisessa, Kolmenkoivunkari lännessä sekä Pöllönkari ja Koivukari etelässä. Kraaselin länsikärki päättyy karikkojen ja luotojen muodostamaan ketjuun, Parmiineihin. Saarta ympäröivä vesialue syvenee muutaman sadan metrin matkalla noin 7–9 metrin syvyiseksi.

Kraaseli sekä Parmiinit ovat suojelualuetta.

Saaren avoin rantavyöhyke on kapea, joskin länsiosassa on laajahko järviruovikkoalue, lisäksi saaren ja Parmiinien välisellä kannaksella kasvaa luhtakastikka- ja tupassaraniittyä. Itäranta on hiekkapohjainen mutta ruovikkoinen, pohjois- ja etelärannat ovat kivikkopohjaista luhtakastikka–suolavihviläniittyä. Kaakkoinen niemenkäri on hietikkoinen. Saaren pohjoispää on melko korkeaa ja kivikkoista, ja viettää jyrkästi mereen.

Suurin osa saaresta on koivikkoa. Eteläisessä osassa koivumetsät ovat karua ja kivikkopohjaista, pohjoisessa enemmän lehtomaisia tai karumpia. Myös katajaa kasvaa runsaasti. Kenttäkerroksen kasveista paikoin vallitseva on metsäalvejuuri. Saaren pohjoisosien korkeimmilla kohdilla esiintyy kangasmetsälajeja sekä haapaa. Metsiä reunustaa kapea, muutaman metrin levyinen kiiltopaju- ja harmaaleppäpensaikko. Saaren etelä- ja pohjoisosaa erottaa toisistaan noin sadan metrin levyinen kosteikko, jossa kasvaa ruohoa ja heinää. Kosteikon itälaidalla on saaren kaakkoiskärjestä alkava ympäristöään korkeampi hiekkapohjainen kannas, jolla kasvaa pihlajaa.

Saaren lehtimetsissä kasvilajisto on kohtalaisen vaatimaton, ja muodostuu lähinnä Perämeren saarten tavanomaisesta lajistosta. Lajistoon kuuluvat heinistä ja ruohoista mesiangervo, puna-ailakki, tesma, karhunputki, oravanmarja, lehtonurmikka, lillukka ja lehtovirmajuuri. Pensaista saarella tavataan punaherukkaa ja vadelmaa. Katajakedoissa esiintyy tuoksusimaketta, ahomansikkaa sekä aho-orvokkia. Katajan ja metsäavejuuren runsaus viittaa siihen, että saarta on joskus saatettu käyttää laitumena.

Asumaton saari on ollut omatoimisessa virkistyskäytössä. Saaren eteläkärjessä on jäänteitä kalakellarista tai vastaavasta rakennuksesta, koillisrannalla on laavu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Peruskartta 1:16 000 (kohdepiste Kraaselin saaressa) *Kansalaisen Karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 10.6.2011. [vanhentunut linkki]
2. 1 2 3 4  Hannele Heikkilä, Maarit Vainio, Raija Heino: Eräiden Oulun alueiden luonnontilan perusselvitys 2 (pdf) (2.1. Kraaseli, s. 4–6) Oulu:  Oulun kaupungin ympäristönsuojelutoimisto, Ympäristöinstituutti. Viitattu 23.1.2010. [vanhentunut linkki]
Tavanomainen suomalainen puinen keinutuoli.
Texasilainen maanviljelijä lukemassa sanomalehteä keinutuolissaan. George W. Ackermanin valokuva vuodelta 1931.
Ruotsalaisen Karin Larssonin (1859–1928) suunnittelema keinutuoli.
**Keinutuoli** eli **kiikkutuoli** on tuoli, jolla voi keinua pitkittäissuunnassa. Tämän mahdollistaa se, ettei keinutuolissa ole varsinaisia jalkoja vaan kaarevat jalakset, joiden varassa kiikkuminen onnistuu. Tavallisesti keinutuoli tehdään puusta. Samaa periaatteessa noudattaa vauvojen nukkumapaikkana käytetty kehto eli kätkyt, tosin usein sivuttaissuunnassa. Erikoisimpia keinutuoleja ovat poikittainkeinuvat, kahden istuttavat, rekikiikut ja kehto-keinutuoliyhdistelmät.

Terveysvaikutukset
------------------

Keinutuoliharjoittelua on kokeiltu varteenotettavana vanhusten kuntouttamisen apuna. Joissain tutkimuksissa on todettu keinumisen vahvistavan syviä vatsa- ja selkälihaksia. Keinumiseen tarvitaan juuri alaselän ja lantiopohjan lihaksia, mikä vahvistaa niitä – isometristen vatsalihasliikkeiden tapaan.

Tunnettujen henkilöiden kiikkutuoleja
-------------------------------------

Keinutuoleja on monenlaisia tyyppejä. Eri hallitsijoilla ja valtionpäämiehillä on ollut omia suosikkikiikkutuolejaan. Yhdysvaltojen presidenteistä Abraham Lincoln ammuttiin keinutuoliinsa teatteriaitiossa. George Washington, William McKinley, Theodore Roosevelt ja John Kennedy ovat myös tunnettuja keinutuoleistaan ja työskentelystään niissä. Israelin David Ben-Gurionilla ja Tšetšenian Džohar Dudajevilla oli lempikeinutuolinsa. Suomen presidenteistä muun muassa Mauno Koivisto oli keinutuolin ystävä.

Keinutuolien valmistusta Suomessa
---------------------------------

Monet puusepät ympäri Suomen ovat valmistaneet keinutuoleja, mutta Nakkila on erityisen tunnettu tuoleistaan. Vanha Ahvenanmaalta Nakkilaan kulkeutunut keinutuolimalli oli alun perin poikkipuinen selän osalta, myöhemmin siellä siirryttiin pitkittäiseen malliin. Toisen keinutuolipitäjän Urjalan mestarit ovat jo alun perin valmistaneet tiettävästi pitkin päin selkänojitettuja tuoleja. Joensuun seudun puusepät aloittivat amerikkalaismallisen lyhytjalkaisen shaker-keinutuolin valmistamisen ns. Joensuun nyökki. Teollisia valmistajia ovat olleet muun muassa Asko, Isku, OTK:n Puu ja Avarte.

Kirjallisuutta
--------------

* Konow, Jatta von: *Keinutuoli*. Rakennusalan Kustantajat, 1996. ISBN 952-9687-82-6.
* Sammallahti, Leena & Lehto, Marja-Liisa: *Kalusteita kamareihin: Suomalaisten keinutuolien ja piironkien historiaa*. SKS, 2010. ISBN 978-952-222-165-0.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑  Keinutuolijumppa kohentaa kuntoa *IS*.  28.11.2011. Viitattu 17.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Keinutuoli** Wikimedia Commonsissa

* Museovirasto - Kuukauden esine: keinutuoli (kesäkuu 2003)
* Avustajan tuki parantaa iäkkäiden elämänlaatua ja keinutuoli kuntoa (väitös)[vanhentunut linkki]
**Kintahuonvuoren kalliomaalaus** sijaitsee Kymijoen vesistöön kuuluvan Pyhäjärven rannalla, entisen Jaalassa, nykyisessä Kouvolassa Kymenlaaksossa. Maalauksen löytäjä on Mirja Pihkala, jonka kesämökki sijaitsee lähellä. Hänen poikansa Kari-Matti ilmoitti löydöstä amanuenssi Timo Miettiselle Kotkaan. Timo Miettinen tarkasti maalauksen vuonna 1997.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Kalliomaalaus sijaitsee Pyhäjärven luoteiskulmassa Hausanniemen kaakkoisreunassa. Niemessä on Kintahuonvuori, jonka eteläreunassa maalauskallio sijaitsee. Kallio on nykyään metsän peitossa, koska rantaan on matkaa 15 metriä. Kallion pinta on halkeillut ja siitä on irronnut suuria lohkareita, jotka muodostavat eri korkeuksille kielekkeitä. Maalattu kallionpinta on pystysuora, ja kuviot on voinut maalata 1,5 metriä alempana olevan kielekkeen päältä.

Maalaus sijaitsee Saimaan ensimmäisen laskuväylän, Matkuslammen reitin, varrella, jota pitkin vedet laskivat ensimmäisen kerran Suomenlahteen.

Maalaus
-------

Maalauksen merkittävin kuvio on venekuvio, joka on 56 senttimetriä leveä ja siinä on 12 miehistöviivaa. Veneellä näyttäisi olevan vasemmalle osoittava keula, johon voi kuvitella pelkistetyn hirvenpään.

Noin 25 senttimetriä oikealla on toinen venekuvio, joka on 16 senttimetriä pitkä ja jolla on vain neljä miehistöviivaa. Vajaan metrin vielä edelleen oikealle voidaan nähdä haalistunut venekuvio, joka on melkein tuhoutunut.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*, s. 37. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
2. 1 2 3 4 5  Muinaisjäännösrekisteri: Kintahuonvuoren kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  28.11.2012. Museovirasto. Viitattu 15.3.2001.
3. 1 2  Luukkonen, Ismo: Kintahuonvuori
4. 1 2 3  Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*, s. aa. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Haava** on Jarkko Tontin vuonna 2021 ilmestynyt romaani.

Vastaanotto
-----------

*Aamulehteen* teoksen arvioineen Matti Kuuselan mukaan "Suurimman vaikutuksen Haavassa tekee Jemina, parikymppinen päihderiippuvainen tyttö. Tontti on päässyt jotenkin noitamaisesti tytön ihon alle, kaapannut hänen harhaisen maailmansa ja terävän kielensä täydellisen uskottavasti."

*Turun Sanomien* arvostelussa Maria Viertola kirjoittaa "Tontti on taitava kertoja. Yksi kerrallaan hän maalaa jokaisen henkilön addiktiot näkyviksi: siinä missä isä ja tytär vetävät viinaa ja huumeita, tutkijantyölleen omistautunut Greta-äiti on koukussa sosiaaliseen mediaan ja sen tykkäysten tuomaan hyväksyntään."

Anna Alatalon *Hämeen Sanomien* kirja-arvostelun mukaan "Haava on kokonaisuutena upea psykologinen tutkielma riippuvuuksista, rakkaudesta ja henkirikoksista."

Lähteet
-------

1. ↑  Jarkko Tontti oppi juristina, että Suomessa tapahtuu kamalampia asioita kuin voimme edes kuvitella. *aamulehti.fi*. Viitattu 5.6.2021.
2. ↑  Addiktiot kuljettavat ihmisiä Jarkko Tontin romaanissa, jossa äiti on koukussa someen ja tykkäysten tuomaan hyväksyntään. *ts.fi*. Viitattu 5.6.2021.
3. ↑  Perheen haava vuotaa Jarkko Tontin romaanissa. *hameensanomat.fi*. Viitattu 5.6.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Teoksesta kirjailijan sivuilla.
* Jarkko Tontin haastattelu Haava-romaanista Lukutoukat televisio-ohjelmassa 2.3.2021.
**Eteläinen basilika** on nykyaikainen nimitys varhaisen bysanttilaisajan basilikakirkolle, joka sijaitsi Siden kaupungissa Pamfyliassa Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.

Eteläisen basilikan pohjakaava, vasemmalla kirkon atriumin paikalla ylimpänä Athenen temppelin ja sen alla Apollonin temppelin sijaintipaikka.
Basilikakirkko rakennettiin Siden antiikin aikaisten Apollonin ja Athenen temppeleiden alueelle 400- tai 500-luvulla. Basilikassa oli kolme laivaa, suuri atrium ja sivuilla nartheksit. Keskiosassa oli apsis, jossa oli synthronon eli tila pappien istuimille. Apsiksen kummallakin puolella oli papiston käyttämiä huoneita liturgisille välineille. Varsinainen basilika oli rakennettu aiempien temppeleiden itäpuolelle, ja sen atrium oli temppeleiden paikalla, mikä kertoo temppeleiden olleen tuossa vaiheessa jo raunioina. Basilikan eteläsivulla on siipirakennus, jonka on tulkittu olleen martyrion eli jonkun kirkon pyhän hautapaikka.

Kirkko tuhoutui 600-luvulla, jonka jälkeen sen osista rakennettiin 700- tai 800-luvulla pienempi kirkko aiemman keskelle. Se on säilynyt nykyaikaan paremmin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Stillwell, Richard & MacDonald, William L. & McAllister, Marian Holland (toim.): "SIDE (Selimiye, formerly Eski Antalya) Turkey", *The Princeton Encyclopedia of Classical Sites*. Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1976. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. 1 2 3  Ancient temples and Byzantine basilica in Side *Turkish Archaeological News*. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)
3. 1 2 3  South basilica (Arkeologisen kohteen opastaulu) Wikimedia Commons. Viitattu 2.10.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eteläinen basilika** Wikimedia Commonsissa
**Veikko Vihtori Linnaluoto** (5. marraskuuta 1912 Kivijärvi – 14. marraskuuta 1992 Teneriffa) oli suomalainen lentotekniikan professori.

Linnaluoto tuli ylioppilaaksi vuonna 1931, valmistui ensin filosofian maisteriksi vuonna 1938 ja sitten diplomi-insinööriksi vuonna 1944. Linnaluoto toimi Valtion lentokonetehtaan toimistoinsinöörinä ja toimistopäällikkönä vuosina 1942–1945. Hän oli Ruotsissa Svenska aeroplan ab:n tutkimusinsinööri ja osastopäällikkö vuosina 1945–1960. TKK:n lentotekniikan professori Linnaluoto oli vuosina 1960–1978.

Linnaluodolla ja hänen puolisollaan, filosofian maisteri Taimi Raidalla oli kolme lasta. Linnaluoto menehtyi sydänkohtaukseen Teneriffalla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland*, s. 537. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-1-04755-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 7.9.2020).
2. ↑  Kuolleita suomalaisia. Mitä Missä Milloin 1994 s. 148. Otava 1993 ISBN 951-1-12765-9
3. 1 2  Raivio, Jyri: Professori Veikko Linnaluoto Lentämisen teorian ja käytännön yhdistäjä. *Helsingin Sanomat*.  26.11.1992. Viitattu 7.9.2020.
**Lapinvuoren kalliomaalaus** (tai **Pytäränsaaren Lapinvuori**) sijaitsee Saimaalla Ruokolahdessa Etelä-Sarjalassa. Kalliomaalaus on jo ehtinyt tuhoutua. Sen löysi Ilpo Leskinen vuonna 1994 ja se ajoitetaan kivi- tai pronssikauteen.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Maalauskallio sijaitsee 15 kilometriä itään Puumalan kirkolta Pytäränsaaressa, jonka länsipuolelta kulkee sokkeloinen väylä Ummistonvedeltä etelään Kakoveteen. Väylällä, Ristiveden ja Virtasensalmen välissä, näkyy idässä Lapinvuori, jonka rannalla maalaus sijaitsee.

Maalaus aukeaa länteen ja sen edessä on metsäinen terassi. Se on maalaamisen aikaan todennäköisesti ollut järvenpohjaa, kun Saimaan pinta oli silloin ylempänä. Maalauksen punaväriläikkä sijaitsee nykyään 8,1 metriä Saimaan pinnan yläpuolella.

Maalaus
-------

Itse maalaus on katsojalle pettymys, koska se on suttaantunut suureksi, kuviottomaksi ja kirkkaan punaiseksi alueeksi. Värjäytymä on 72×20 senttimetriä suuri ja se on 1,1 metriä terassin pintaa ylempänä. Se on voitu maalata kallioterssilla seisten. Kyseessä on todennäköisesti tuhoutunut kalliomaalaus, jolla on poikkeuksellisen kirkas sävy.

Kallion pinta on peittynyt jäkälään ja digitaalikuvien punaväriä vahvistamalla näkyy hieman punaväriä myös läikän vasemmalla puolella, joten kuvioita on sieltä mahdollista vielä löytää. Maalausalue rajautuu oikealta vedenvalumaan, jossa huuhtoutuminen ja sinilevä ovat voineet tuhota sieltä mahdolliset kuviot.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Muinaistaideyhdistys: Lapinvuori (Arkistoitu – Internet Archive)
* Luukkonen, Ismo: Lapinvuori
* Muinaisjäännösrekisteri: Lapinvuoren kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  9.12.1999. Museovirasto. Viitattu 21.3.2014.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Museovirasto: Lapinvuori
2. ↑  Muinaistaideyhdistys: Lapinvuori
3. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.261, Liite III
4. ↑  Luukkonen, Ismo: Lapinvuori
5. ↑  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s. 130-131
**Sarkaslammen kalliomaalaus** sijaitsee Sarkaslammen rannalla Juvalla Etelä-Savossa. Kalliomaalauksen löysi Vuokko Ikonen vuonna 1996 ja se ajoitetaan väljästi kivikauteen.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Kahden vesistön, Luonterin ja Puuterselän, väliin jäävä Uimasalo on nykyäänkin erämaata. Kalliomaalaus sijaitsee Uimasalon luonnonsuojelualueen keskellä Sarkaslammen kaakkoisosassa noin 400−500 metriä eteläkaakkoon Sarkasvuoren kalliomaalauksesta. Molemmat maalaukset ovat saman lammen rannalla. Kallio on jyrkkäseinäinen ja kuviot sijaitsevat noin 4,5 metrin korkeudella maasta. Maalaamisen aikaan lampi oli yhteydessä Saimaaseen, koska vedenpinta oli silloin ylempänä.

Juva-Hirvensalo- maantieltä on viitoitettu maalaukselle 1,6 kilometriä pitkä polku, joka alkaa Ristilammelta. Polku on vaikeakulkuinen maaston korkeuserojen takia ja siitä pääsee myös Sarkaslammen maalaukselle, vaikka sitä reittiä ei ole viitoitettu.

Maalaus
-------

Maalaus käsittää kaksi havaittua punavärikohdetta. Toinen on 30 senttimetriä pitkä venekuvio, jonka pohja on 5 senttimetriä paksu ja muodoltaan kaareva. Miehistön viivat ovat 2 senttimetriä leveät ja niitä on veneessä kuusi. Venekuvion yläpuolella, noin 45 senttimetrin etäisyydellä, on halkaisijaltaan 5 senttimetrinen punaväriläiskä, jota ei ole tunnistettu. Vaikutelmaksi jää, että muitakin kuvioita on kuvakenässä ollut, mutta ne ovat huuhtoutuneet pois tai suttaantuneet.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Luukkonen, Ismo: Sarkaslampi
* Muinaisjäännösrekisteri: Sarkaslammen kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  28.7.2006. Museovirasto. Viitattu 21.3.2014.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Museovirasto: Sarkaslampi
2. ↑  Luukkonen, Ismo: Sarkaslampi
3. ↑  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s. 92-93
4. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.222, Liite III

Aiheesta muualla
----------------

* Muinaistaideyhdistys: Sarkaslampi (Arkistoitu – Internet Archive)
**Vuorilammen kalliomaalaus** sijaitsee siirtolohkareen ja kallion välisessä puoliluolassa kaukana Saimaan vesistöistä Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalaus löytyi vuonna 2007, mutta sen ajoitus on vielä auki.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Siirtolohkare on jääkauden jälkeen jäänyt kallion sivustalle nojaamaan niin, että sen alle on jäänyt tilava luolamainen rako. Alue on erityinen, sillä ympäristössä on useita siirtolohkareita. Paikka sijaitsee Puumalan ja Ruokolahden rajalla noin kilometrin päässä lähimmästä Saimaan rannasta ja 230 metriä läheisestä Vuorilammesta. Luolan sisälle on tehty nuotiopaikka.

Maalaus
-------

Kohteessa on useita punavärillä tehtyjä kuvioita. Luolan sisäpuolella noin 1,3 metriä maanpinnasta on pystyseinässä hyvin heikosti erottuva kuvio ihmishahmosta. Digitaalivalokuvia käsittelemällä on kuvan yksityiskohtia saatu vahvistettua. Kuvio esittää 32 senttimetriä pitkää ja 14 leveää ihmishahmoa. Vartalo erottuu viivana, jonka yläpäässä on leveämpi pää. Oikea jalka on lievässä haara-asennossa ja polvesta taittuneena. Vasemman jalan hahmoa ei pysty täysin erottamaan, mutta se vaikuttaa symmetrisesti maalatulta. Vain oikea käsi erottuu, kun se ojentuu sivulle alaviistoon. Kainalosta työntyy vinot lyhyet viivat oikealle ja vasemmalle, joita on tulkittu rinnoiksi muiden esikuvien mukaisesti. Siksi on ehdotettu, että kuvio esittää naista. Jotkut havainnoitsijat ovat nähneet naisen vasemmassa kädessä seipään, keihään tai jousen.

Muut kuviot vaikuttavat olevan nykyaikaisia. Ne eivät ole yhtä haalistuneita, kuin naiskuvio, ja ne esittänevät kirjaimia ("MM"tai "MN" ja "VR" tai "YR"). Sivulla on myös rengaskuvio. Maalausta ei voi ajoittaa Saimaan vedenpinnan korkeusvaihteluiden avulla.

Lähteet
-------

* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Luukkonen, Ismo: Vuorilampi
* Muinaisjäännösrekisteri: Vuorilammen kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  30.10.2007. Museovirasto. Viitattu 21.3.2014.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Museovirasto: Vuorilampi
2. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.25
3. 1 2 3  Luukkonen, Ismo: Vuorilampi
4. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.255-256, Liite III
**Kremis** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Yélimanén piirissä Malissa. Se sijaitsee lähellä Mauritanian rajaa 60 kilometriä Yélimanésta koilliseen. Kunnassa on 11 000 ja kylässä 8 600 asukasta (vuonna 2009).

Kremisin kunnan pinta-ala on 510,94 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Kirané Kaniagan, etelässä Guidimen ja lännessä Goryn kuntiin sekä pohjoisessa Mauritaniaan. Maisemaa leimaa Yélimanén ylänkö laaksoineen. Pysyviä vesistöjä ei ole.

Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensassavannia.

Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää. Asukkaat ovat etupäässä soninkeja.

Kremisin kautta kulkee Yélimanén ja Nioron välinen maantie RN23. Asukkaiden pääelinkeinot ovat maanviljely ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, maapähkinä ja lehmänpapu. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.

Palveluihin kuuluu neljä alakoulua, yläkoulu, viisi koraanikoulua ja terveyskeskus. Vesihuolto kattaa 78 prosenttia tarpeesta.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *Instat*. Viitattu 22.5.2021.
2. 1 2 3 4 5 6  Programme de développement économique, social et culturel (2018–2022) de la commune rurale de Kremis *Agence de développement régional de Kayes*.  2018.  Arkistoitu 22.5.2021. Viitattu 22.5.2021.
3. ↑  Région de Kayes: Carte de référence *Reliefweb*. Viitattu 22.5.2021.
4. ↑  Situation des points d’eau modernes au Mali: Région de Kayes *Atlas des points d’eau modernes du Mali*.  2016. Viitattu 22.5.2021.
**Konniveden eli Kelloniemen Haukkavuoren kalliomaalaus** sijaitsee Konnivedellä Iitissä Kymenlaaksossa. Se muodostaa yksinäinen hirveä esittävä kuvio, johon on viitattu monesti kalliomaalauksia käsittelevissä teksteissä. Maalauksen löysi Timo Miettinen vuonna 1976.

Sijainti
--------

Maalaus sijaitsee kalliossa Konniveden eteläosan länsirannalla lahdessa, joka pistää ylös pohjoiseen. Paikka on suunnilleen puolessavälissä Heinolaa ja Iittiä. Kallio aukeaa itään ja on louhikkoinen. Maalaus sijaitsee kalliosta irronneen lohkateen takana.

Maalaus
-------

Maalauksessa esiintyy vain yksi selkeä hirveä esittävä kuvio. Hirvi on maalattu täyteisesti ja sen jalat on taivutettu eläimen alle kuin laukkaavaan asentoon. Vaikutelma on kaunis, luonteva ja jopa realistinen. Kuvion koko on 28×27 senttimetriä. Kalliossa on muitakin kuvion katkelmia, mutta ne ovat heikkoja.

Hirvi katsoo oikealle kohti kalliossa olevaa pystyhalkeamaa. Maalauskohta on sateelta suojassa ja on siksi niin hyvin säilynyt.

Ajoitus
-------

Maalauksen ajoituksessa se kytketään Heinolan harjun puhkeamiseen ja myös kilometrin päässä olevien Rautakannanvuoren ja Saraakallion ylimpien kuvioiden arvellaan olevan samanaikaisia tämän kanssa.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Muinaistaideyhdistys: Haukkavuori[vanhentunut linkki]
* Luukkonen, Ismo: Haukkavuori
* Muinaisjäännösrekisteri: Kelloniemi Haukkavuoren kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  28.11.2012. Museovirasto. Viitattu 4.8.2013.

### Viitteet

1. 1 2 3  Muinaistaideyhdistys: Haukkavuori
2. 1 2 3  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.210, Liite III
3. ↑  Museovirasto: Haukkavuori
4. ↑  Luukkonen, Ismo: Haukkavuori
5. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.32, Paper I
6. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.35
7. ↑  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.40
**Völjärinsalmen kalliomaalaus** (tai Kaitajärven) sijaitsee Kaitajärvellä Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalaus ajoitetaan väljästi kivikauteen ja sen löysi Risto Kupiainen vuonna 1992.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Maalauskallio sijaitsee Puumalassa noin 5,5 kilometriä pitkän, mutta erittäin kapean Kaitajärven itärannalla pohjois-etelä-suuntaisessa kallioseinämässä. Kallio on järven puolivälissä olevassa Völjarinsalmessa sen eteläpuolella ja se laskee pystysuoraan alas. Järvi näkyy puiden lomassa rantametsikön takana. Kallion lähellä 500 metrin päässä koillisessa on Kaijantalo ja maalauksen lähelle 150 metrin päähän johtaa metsäautotie. Maalaus on valtion mailla.

Maalaus
-------

Maalausalue on kooltaan 1,2×0,8 metriä ja sijaitsee 85,5 metriä merenpinnan yläpuolella. Se on osittain vedenvalumien tuhoama ja kuvioita peittää vaaleat kuivumisjäljet. Punaväriä näkyy siellä täällä hyvin heikosti ja kuviot ovat epäselviä tai katkelmallisia. Selvimmät jäljet ovat kaksi pitkää pystysuoraa jälkeä, jotka ovat jäänteet tuhoutuneesta kuviosta. Muuta punaväriä esiintyy näiden jälkien ympärillä. Eräät ovat nähneet läikässä myös tuhoutuneen kämmenpainauman.

Lähteet
-------

* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Luukkonen, Ismo: Völjärinsalmi
* Muinaisjäännösrekisteri: Völjärinsalmen kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  12.11.2001. Museovirasto. Viitattu 21.3.2014.

### Viitteet

1. 1 2 3  Museovirasto: Völjärinsalmi
2. 1 2  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.251, Liite III
3. ↑  Luukkonen, Ismo: Völjärinsalmi

Kirjallisuutta
--------------

* Kivikäs, Pekka, 1995. Kalliomaalaukset. Muinainen kuva-arkisto. Jyväskylä (s. 143 ja 312).
* Koponen, Martti - Kupiainen, Risto - Poutiainen, Hannu, 1993. Uusia kalliomaalauksia Saimaalta.
* Sihti 3. Savonlinnan maakuntamuseon julkaisu. Savonlinna (s. 75)
Wells Fargon päämaja San Franciscossa
**Wells Fargo & Company** on yhdysvaltalainen rahoitusalan suuryritys, jonka päätoimialoja on vähittäispankkitoiminta, liikepankkitoiminta ja investointipankkitoiminta. Nykyinen Wells Fargo & Co. syntyi vuonna 1998 silloisen Wells Fargo & Co:n ja Norwest Corporationin fuusion seurauksena. 

Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla Wells Fargo & Co. oli vuonna 2016 sijalla 7 ollen samalla kolmanneksi suurin yhdysvaltalainen pörssiyritys. Pankin markkina-arvo oli 256 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2016) ja liikevaihto 91,43 miljardia USD (2015). Vuoden 2015 lopussa henkilökuntaa suurpankilla oli 264 700.

Taseensa perusteella (1 787,63 mrd. USD) pankki luokiteltiin vuonna 2016 maailman 11. suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi (edellisvuonna sijalla 14). Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).

Tammikuussa 2018 yritys oli Yhdysvaltojen toiseksi suurin asuntolainoittaja.

Historiaa
---------

Wells Fargo oli alun perin postivaunuistaan tunnettu kuljetusyhtiö Yhdysvaltojen itä- ja länsirannikon välillä. Sen perustivat Henry Wells ja William Fargo vuonna 1852.

Yrityksellä on 11 sen historiasta kertovaa museota eri puolilla Yhdysvaltoja: 
Pennsylvanian Philadelphiassa, 
Pohjois-Carolinan Charlottessa, 
Minnesotan Minneapolisissa, 
Coloradon Denverissä, 
Arizonan Phoenixissä, 
Kalifornian San Franciscossa, Sacramentossa, San Diegossa ja Los Angelesissa, 
Oregonin Portlandissa ja
Alaskan Anchoragessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  The World’s Biggest Public Companies - United States (Forbes Global 2000 -lista maailman suurimmista julkisesti noteeratuista yhtiöistä - Yhdysvallat. Lähteenä käytetty myös sivua #7 Wells Fargo. Market Cap As of May 2016 $256 Billion) forbes.com. Viitattu 28.10.2016. (englanniksi)
2. ↑  Ethan Bratton and JahanZaib Mehmood Chaudhary: Largest 100 banks in the world (2016) (Perustuu pääosin edellisen tilivuoden lopun eli 31.12.2015 tietoihin)  12.4.2016. SNL Financial, snl.com. Viitattu 28.10.2016. (englanniksi)
3. ↑  2015 update of list of global systemically important banks (G-SIBs) (pdf)  3.11.2015. fsb.org. Viitattu 28.10.2016. (englanniksi)
4. ↑
5. ↑  Salonen, Lippo & Salonen, Sirkka (suom.) & Väänänen, Juha (toim.): "Fargo, William George", *Kuka teki mitä, Kuvitettu elämäkerrallinen hakuteos*, s. 80. Suuri Suomalainen Kirjakerho, 1986. ISBN 951-643-251-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Wells Fargo** Wikimedia Commonsissa
**Pyyslammen kalliomaalaus** sijaitsee Nuuksion kansallispuiston alueella Vihdissä Uudellamaan maakunnassa. Sitä ei ole vielä todettu muinaiseksi maalaukseksi ja se saattaakin olla luontaista hematiittia.

Noin 3,7 kilometriä Pyyslammen kalliomaalaukselta luoteeseen sijaitsee Salmijärven kalliomaalaus.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Maalaus sijaitsee Pyyslammen pohjoisrannalla olevassa kalliossa, joka rajautuu järveen. Vastarannalla kulkevalta tieltä voi kiertää lammen rantoja pitkin. Kallio vaikuttaa luontaisella tavalla punaiselta.

Maalaus
-------

Mitään kuvioita ei erotu, vaan punaisuus vaikuttaa luontaiselta. Kahdessa kohtaa on kuitenkin vahvempia jälkiä, jotka voivat olla jäänteitä aiemmasta maalauksesta. Kuvioita ei kuitenkaan pysty tunnistamaan.

Lähteet
-------

* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2 3  Lahelma 2008, s. 207.
2. 1 2 3  Luukkonen, Ismo: Pyyslampi
**Ievasvuoren kalliomaalaus** sijaitsee Hiijärven länsirannalla Luumäellä Etelä-Karjalassa. Maalaus on ajoitettu kivikaudelle.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Maalauskohde on Väliväylällä olevien lukuisten maalauspaikkojen läheisyydessä kohdassa, missä Tuohtiaisesta kuorutuu irti Hiijärvi ja Myllylampi. Maalauskallio sijaitsee Hiijärven länsirannalla matalan Ievasvuoren rannan puoleisella sivulla, jossa kallio muodostaa pienen niemekkeen. Kallion erottaa järvestä kapea maakannas.

Maalaus
-------

Ievasvuoressa on todettu neljä maalauskohtaa. Maalaus on säilynyt heikosti. Kahden vaakasuuntaisen halkeaman välistä erottuu vielä punaväriä. Ulos työntyvän kalliolipan alta erottuu leveitä pystysuuntaisia läiskiä. Hahmoja ei enää tunnista, sillä väri on levinnyttä. Oikealla näkyy viisi peräkkäistä kulmaviivaa, jotka muodostavat erityisen kuvioryhmän. Tämän lähellä vasemmalla näkyy suuri punaväriläistä, josta saattaa erottua kolmiomaisia silhuetteja. Oikealle mennessä löytyy kauempana erillään vielä muutama punavärikuvio, jotka eivät yhdessä muodosta tunnistettavaa kuviota. Kauempana vasemmalla rannan puuston vieressä erottuu koukkupolvinen ihmishahmo, jonka kädet on maalattu koholleen. Jalkojen välissä on nähty pidempi vartalon jatke, mikä merkinnee ihmisen esittävän mieshahmoa.

Lähteet
-------

* Kivikäs, Pekka: *Kallio, maisema ja kalliomaalaus*. Jyväskylä: Minerva, 2005. ISBN 952-5478-61-0.
* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
* Luukkonen, Ismo: Ievasvuori
* Muinaisjäännösrekisteri: Ievasvuoren kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  4.1.2012. Museovirasto. Viitattu 2.11.2013.

### Viitteet

1. ↑  Museovirasto: Ievasvuori
2. ↑  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.240 (liite III)
3. 1 2  Kivikäs, Pekka: Kallio, maisema ja kalliomaalaus, 2005, s.146-147
4. ↑  Luukkonen, Ismo: Ievasvuori
**Gustaf Jim Östling** (vuoteen 1908 **Gustafsson**; 24. marraskuuta 1884 Maarianhamina – 29. huhtikuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen kemisti, jolle myönnettiin professorin arvonimi.

Henkilöhistoria
---------------

Östlingin vanhemmat olivat puhelinteknikko Gustaf Matthias ja Ida Kristina Östling ja puoliso vuodesta 1913 Helena Schybergson, professori Magnus Gottfrid Schybergsonin tytär. Östling tuli ylioppilaaksi 1906, valmistui filosofian kandidaatiksi 1908 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1914. Hän toimi Helsingin yliopiston dosenttina vuodesta 1915 ja farmaseuttisen laitoksen opettaja seuraavasta vuodesta. Suomen kemistiseuran puheenjohtaja Östling oli kolmeen otteeseen, 1921, 1931 ja 1941 ja Kemiallisen teollisuuden yhdistyksen 1922–1930. Östling oli useiden alansa koti- ja ulkomaisten yhdistysten jäsen ja Suomen apteekkien yhdistyksen aikakauskirjan toimittaja 1921–1938. Suomen tiedeseuran jäsen hän oli vuodesta 1931. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1938. Östling työskenteli Helsingin yliopiston kemian apulaisena 1923–1938. Hän oli myös Medican lääkeainetehtaan tekninen johtaja vuodesta 1916 vuoteen 1943. Östling julkaisi tutkimuksia orgaanisen kemian alalta. Hän toimi vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssin neuvonantajana Ahvenanmaan kysymyksessä.

Julkaisuja
----------

* *Spektrochemische und thermochemische Studien in der Cyklopropan- und Cyklobutanreihe*, 1911 (väitöskirja)
* *Kortfattad lärobok i organisk kemi*, 1913
* *Grunddragen av allmänna organiska kemin*, 1914, yhdessä Edvard Hjeltin kanssa

Lähteet
-------

1. 1 2  Östling Jim hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
2. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 1016–1017 (Viitattu 13.1.2019)
3. 1 2  Professori Jim Östling 70-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 24.11.1954, s. 8.
4. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 10, palsta 628


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Olhavanlammen kalliomaalaus** (tai myös **Olhavanvuoren**) sijaitsee Repoveden kansallispuistossa Repoveden läheisellä Olhavanlammella Kouvolassa Kymenlaaksossa. Maalaus on ilmeisesti kivikaudelta.

Kallio ja sen sijainti
----------------------

Repoveden kansallispuiston alueella sijaitseva Olhavanlampi rajautuu idässä jyrkkiin ja korkeisiin kallioseinämiin. Jylhimmän seinämän takana kohoaa Olhavanvuori. Seinämän eteläosassa on kalliokiipeilijöiden harjoituspaikka. Luodon kohdalta noin 20 metriä pohjoiseen sijaitsee maalauspaikka, minkä tunnistaa suuresta kallionkulmauksesta.

Maalaus
-------

Komeista puitteista huolimatta itse maalaus käsittää vain noin kämmenen kokoisen punaväriläikän. Se sijaitsee noin kahden metrin korkeudella veden pinnasta. Punaväristä ei tunnista kuviota, mutta jälki on ihmisen tekemä. Eräät ovat tunnistavinaan siinä vasemman käden painauman.

Eräällä kallion juurelle pudonneessa lohkareessa on myös punaväriä, joka on tulkittu myös kämmenpainaumaksi.

* Olhavanvuori kohoaa suoraan vedestäOlhavanvuori kohoaa suoraan vedestä
* Kalliomaalaus sijaitsee kasvojen muotoisen kallion juurellaKalliomaalaus sijaitsee kasvojen muotoisen kallion juurella

Katso myös
----------

* Löppösenluolan kalliomaalaus sijaitsee noin kilometrin päässä etelään.

Lähteet
-------

* Lahelma, Antti: *A Touch of Red: Archaeological And Ethnographic Approaches To Interpreting Finnish Rock Paintings*. väitöskirja julkaistu sarjassa Iskos 15. Vaasa: The Finnish Antiquarian Society, 2008. Teoksen verkkoversio. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

* Luukkonen, Ismo: Olhavanlampi
* Muinaisjäännösrekisteri: Olhavanlammen kalliomaalaus *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  10.12.2002. Museovirasto. Viitattu 21.4.2014.

### Viitteet

1. 1 2 3  Museovirasto: Olhavanlampi
2. 1 2 3 4  Lahelma, Antti: A Touch of Red, 2008, s.274
3. 1 2 3  Luukkonen, Ismo: Olhavanlampi
**Johannes Henricus** (**Jan Hendrik**) **Brand** (6. joulukuuta 1823 Kapkaupunki, Kapmaa – 14. heinäkuuta 1888 Bloemfontein, Oranjen vapaavaltio) oli Kapmaan hollantilainen poliitikko, joka toimi vuosina 1864–1888 Oranjen vapaavaltion presidenttinä.

Johannes Brandin isä Sir Christoffel Brand (1797–1875) oli Kapmaan edustajainhuoneen puhemies. Johannes Brand väitteli lakitieteen tohtoriksi Leidenin yliopistossa Hollannissa vuonna 1845 ja jatkoi opintojaan Lontoon yliopistossa. Valmistuttuaan hän palasi vuonna 1849 Kapmaahan ja saavutti menestystä lakimiehenä. Hänet valittiin vuonna 1854 Kapmaan ensimmäiseen parlamenttiin ja nimitettiin 1858 professoriksi Kapkaupungin South African Collegeen. Brand valittiin vuonna 1863 buurien perustaman nuoren Oranjen vapaavaltion presidentiksi eronneen Marthinus Wessel Pretoriuksen tilalle ja hän aloitti virassa seuraavana vuonna.

Brand uudelleenvalittiin presidentiksi neljä kertaa ja hän jatkoi virassa kuolemaansa asti. Hän onnistui vakiinnuttamaan maan sisäiset olot ja ylläpitämään rauhallisia suhteita brittiläiseen Kapmaahan sekä Transvaaliin ja muihin buurivaltioihin. Sen sijaan kuningas Moshoeshoen johtamia sothoja vastaan suoritettiin useita hyökkäyksiä. Oranje onnistui lopulta valloittamaan Caledonjokea ympäröivän alueen sothoilta ja vuonna 1868 Brand saneli sothoille niin ankarat rauhanehdot, että Moshoeshoe antoi mieluummin Ison-Britannian valloittaa hänen kuningaskuntansa Basutomaan. Brand myös suostutteli Ison-Britannian hallituksen maksamaan Oranjelle 90 000 punnan hyvityksen läntisen Griquamaan timanttikentistä, jotka se oli vuonna 1871 vallannut Oranjen aluevaatimuksista piittaamatta.

Ensimmäisen buurisodan aikana Brand piti Oranjen puolueettomana ja toimi rauhanvälittäjänä Transvaalin ja Ison-Britannian välillä. Kuningatar Viktoria löi hänet ritariksi vuonna 1882 näistä ansioista. Viimeisinä vuosinaan Brand varmisti vaikutusvallallaan, että Transvaalin presidentti Paul Kruger ei saanut koottua buurivaltioita Ison-Britannian vastaiseksi liitoksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Sir Johannes Henricus Brand (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 26.6.2017.
2. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok* (1905), s. 1441–1442 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 26.6.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Johannes Brand** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
Liisa Liimatainen Maailma kylässä tapahtumassa, 2014
**Liisa Liimatainen** (o.s. **Manninen**, s. 13. lokakuuta 1942 Ruokolahti) on suomalainen toimittaja. Roomassa asuva Liimatainen on työskennelyt muun muassa MTV:n ja Yleisradion ulkomaantoimittajana..

Elämä ja ura
------------

Imatralaisessa työläiskodissa kasvanut Liisa Liimatainen kävi keskikoulun ja oli au pairina vasemmistolaisessa lääkäriperheessä Ranskassa 18-vuotiaana. Perheessä keskusteltiin ja vastustettiin Algerian sotaa. Ranskassa hän tutustui ranskalaiseen elämäntapaan ja kulttuuriin. Myöhemmin Liimatainen opiskeli Tampereen yliopistossa ja oli aktiivisesti mukana 1960-luvun opiskelijapolitiikassa. Hän toimi Opiskelijain YK-liiton pääsihteerinä vuonna 1968 ja oli Helsingin Vanhan ylioppilastalon valtauksen vahva taustavoima.

Tampereelta Liimatainen muutti Ranskaan ja heti sen jälkeen Italiaan vuonna 1970. Italiassa hän oli muutaman vuoden mukana Il Manifesto -ryhmässä, joka oli Italian kommunistipuolueesta erotettu intellektuellisiipi. Vapaana freelance-toimittajana Liimatainen seurasi Roomasta käsin Italian ja Vatikaanin asioita ja Balkanin tilannetta sekä Pohjois-Afrikkaa ja Lähi-itää. Hän teki uutisjuttuja lehdille, radiolle ja televisiolle.

Uutistoimittajan työn jälkeen Liimataisesta tuli tietokirjailija. Hänen ensimmäinen tietokirjansa *Iran: huntu ja haaste* ilmestyi vuonna 2009 ja kertoo Iranin yhteiskunnasta ja naisista. Viimeisin tietokirja *Saudi-Arabian toiset kasvot* ilmestyi vuonna 2013. 

Vuonna 2006 Liimataiselle myönnettiin opetusministeriön ylimääräinen sanomalehtimieseläke.

Perhe
-----

Liisa Liimataisen ainoa lapsi, vuonna 1973 syntynyt ja Kanadassa asunut Mimosa-tytär, kuoli syöpään vuonna 2008. Liimataisella on kaksi lapsenlasta.

Teoksia
-------

* *Iran : huntu ja haaste : yritys ymmärtää Iranin yhteiskuntaa*. Like - Suomen rauhanpuolustajat, Helsinki 2009
* *Iran : vihreän liikkeen digitaalinen vallankumous*. Suomen rauhanpuolustajat, Helsinki 2010
* *Saudi-Arabian toiset kasvot : rohkeita naisia ja kybernuoria*. Like - Suomen rauhanpuolustajat, Helsinki 2013

Suomennoksia
------------

* Enrico Menduni : *Kulttuuriliike muutoksessa* ; toim. Liisa Korhonen ja Hannu Pulkkinen ; käännös Liisa Liimatainen. Kansan sivistystyön liitto, Helsinki 1984

Lähteet
-------

* Tietokirjailija Liisa Liimatainen 8.6.2011. Suomen tietokirjailijat ry.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Valtauksen voimanainen haihtui Italiaan *Ylioppilaslehti*.  13.11.1998.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Särkkä, Tutta: Toimittaja Liisa Liimatainen: "Maailmalle en lähtenyt miehen perässä" *ET*.  1.3.2016. Viitattu 19.7.2018.
3. ↑  Valtion journalistipalkinto myönnettiin neljälle *Turun Sanomat*.  16.6.2006.  Arkistoitu 19.7.2018. Viitattu 19.7.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Liisa Liimatainen** Wikimedia Commonsissa

* Liisa Liimataisen Twitter
* Liisa Liimatainen Radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |
**Seppo Matti Ilmari Uusitupa** (s. 1950) on suomalainen tietokoneharrastuspiirien vaikuttaja 1980-luvun BBS-järjestelmissä (Bulletin Board System) aikana, jolloin suurelle yleisölle internetin sähköposti- ja tiedostojenjakelupalvelut eivät olleet käytettävissä.

Tietokoneharrastuksen ohella Uusitupa työskenteli HPY:n (Helsingin Puhelinyhdistys, nykyinen Elisa Oyj) datapuhelintoimistossa, sekä sivutoimisena tuntiopettajana Helsingin teknillisessä oppilaitoksessa (nyk. Metropolia).*lähde?* HPY:stä Uusitupa siirtyi silloiseen Suomen Yhdyspankkiin. Päätyönsä ohessa Uusitupa oli kirjoitti runsaasti IT-alan lehdiin 1980-luvun alkupuolelta lähtien. Osa jutuista julkaistiin nimimerkillä Toivo T Tavasti.*lähde?* Viimeiset työvuotensa Uusitupa toimi Kilpailuvirastossa erikoistutkijana.

Huomionosoitukset
-----------------

Uusitupa on saanut varsinaisen työnsä ulkopuolella erilaisia huomionosoituksia, mm. Tietotekniikan liitto antoi vuoden 1992 ATK-vaikuttaja –nimityksen ja v. 1990 (jo lopetettu) SATKO (Suomen ATK-kouluttajat) plaketin hänelle ja (nyttemmin myös lopetetulle) Unitas-opistolle. Muita huomionosoituksia ovat *Tietoliikenneaapisen* valitseminen vuoden oppikirjaksi. *lähde?*

Eläkevuodet
-----------

Uusitupa on ollut syksystä 2006 lähtien eläkkeellä.

Valikoitu teosluettelo
----------------------

* Mikronkäyttäjän tietoliikennekirja
* Tietoliikenneaapinen: teletekniikkaa ymmärrettävästi, Kirsi Willan kanssa

Lähteet
-------

1. 1 2

Aiheesta muualla
----------------

* Haastattelu Mikropc:ssä[vanhentunut linkki]
**Møllerstufossenin kalliopiirrokset** sijaitsevat Nordsinnissä Nordre Landin kunnassa Opplandin läänissä Norjassa. Kuviot on ajoitettu kivikaudelle.

Kuvakenttä on kooltaan 20 m². Kuviot esittävät lähinnä hirviä. Suurin hirvistä on 90 senttimetriä pitkä, on sukupuoleltaan härkä ja sillä on sarvet. Hirviä on kaikkiaan 12, mutta kentässä on myös kaksi ihmishahmoa ja yksi hännällinen eläin. Se on tulkittu majavaksi.

Kuvakenttä sijaitsee aivan maantien 33 (*fylkesvei 33*) varrella 10 kilometriä länteen Dokkasta. Kuviot on maalattu näkyviin ja lähelle on pystytetty opastauluja.

Valokuvia
---------

* Kuviot on myös kalkittu näkyvyyden parantamiseksiKuviot on myös kalkittu näkyvyyden parantamiseksi
* Suurimmalla hirvellä on sarvetSuurimmalla hirvellä on sarvet
* Yksi hirvistä on jäänyt keskenYksi hirvistä on jäänyt kesken
* kehon sisälle on voitu piirtää sisäelimiä ja sydänkehon sisälle on voitu piirtää sisäelimiä ja sydän
* 
* Ilman kalkitsemistaIlman kalkitsemista

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: no:Helleristningene ved Møllerstufossen
**Martti Hosia** (s. 1948) on suomalainen toimittaja, joka työskenteli pitkään Yleisradion Venäjän asioihin erikoistuneena ulkomaantoimittajana. Hän toimi Ylen kirjeenvaihtajana Moskovassa kolmeen otteeseen: 1986–1990, 1994–1998 ja 2001–. Vuonna 2003 hän sai Vuoden journalisti -palkinnon kiihkottomasta mutta kriittisestä Venäjä-raportoinnistaan. Erityisesti palkintoraati arvosti Hosian raportointia Tšetšenian sodasta.

Vuonna 2002 Suomi–Venäjä-seura palkitsi Martti Hosian ensimmäistä kertaa jaetulla Harashoo-palkinnolla. Se myönnetään toiminnasta, joka positiivisessa mielessä liittyy Venäjään ja venäläisyyteen tai edistää Suomen ja Venäjän välistä yhteistyötä tai Venäjä-tietouden leviämistä Suomessa. Palkintoperusteluissa lueteltiin Martti Hosian toimittajantyön tunnusmerkeiksi perehtyneisyys, monipuolisuus ja aina asiallisuus. "Olipa välitettävänä ’hyviä tai huonoja uutisia’, voi suomalainen katsoja luottaa Hosian juurevaan raportointiin ja Venäjän tuntemukseen. Lisäksi hänen kymmenet reportaasinsa ovat kiinnostavalla tavalla avanneet venäläistä arkipäivää meille katsojille." Palkintoperusteluissa kiitettiin lisäksi Hosian raportteja Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen elinoloista.

Martti Hosian vanhemmat olivat talousneuvos Leo Hosia ja kunnallisneuvos, kansanedustaja Armi Hosia.

Tunnustukset
------------

* Bonnierin vuoden journalisti 2002

Teoksia
-------

* *Raportti Moskovasta*. Gummerus, 1991. ISBN 951-20-3806-4.

Lähteet
-------

1. 1 2  Armi Hosia, *Kuka kukin on* 1978.
2. ↑  Koikkalainen, Katja: Moskovan äänet kertovat suomalaisille venäläisistä (Arkistoitu – Internet Archive), *Journalismikritiikin vuosikirja* 1/2001. Viitattu 26.9.2016.
3. 1 2  Ensimmäinen palkittu: Martti Hosia, Suomi–Venäjä-seura 30.11.2002. Viitattu 26.9.2016.
4. ↑  Kir­jeen­vaih­ta­ja Martti Hosiasta vuoden journalisti, *Kaleva* 26.3.2003. Viitattu 26.9.2016.
5. ↑  Vuoden journalisti: Kirjeenvaihtaja Martti Hosia, Yleisradio (Arkistoitu – Internet Archive), Suuri Journalistipalkinto -sivusto. Viitattu 26.9.2016.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |