recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Echo 1A hangaarissa
**Echo** oli NASAn ensimmäinen kokeellinen sarja tietoliikennesatelliitteja 1960-luvun alussa. Satelliittien runko oli pallomainen. Runko toimi passiivisena heijastimena: niihin suunnatusta radiosäteilystä osa heijastui takaisin maahan ja voitiin vastaanottaa toisaalla.

Echo 1
------

Alkuperäinen Echo 1 räjähti Delta-kantoraketin mukana 13. toukokuuta 1960. Seuraava, Echo 1A saatiin onnistuneesti maan kiertoradalle 12. elokuuta 1960 – satelliitista käytetään yleensä nimitystä "Echo 1". Satelliitin rungon, halkaisijaltaan 30,5-metrisen pallon ulkokuori tehtiin 0,127 millimetriä paksusta metallisoidusta Mylar-polyesterikalvosta. Echo 1A onnistui heijastamaan puhelin-, radio- ja televisiosignaaleja takaisin maahan, ja auttoi myös ilmakehän tiheyden mittauksessa. Kiiltävän ja suuren ulkokuoren ansiosta satelliitin pystyi näkemään paljaalla silmällä lähes joka puolella maailmaa. Echo 1A palasi maan ilmakehään ja paloi 7. kesäkuuta 1968.

Echo 2
------

Echo 2
Echo 2 oli halkaisijaltaan 41,1 metriä ja siinä käytettiin samoja materiaaleja kuin Echo 1:ssa. Thor-Agena kantoraketti vei Echo 2:sen kiertoradalle 25. tammikuuta 1964. Echo 2:n avulla testattiin lähinnä passiivista tiedonvälitystä. Echo 2:n jälkeen NASA hylkäsi ajatuksen passiivisista tietoliikennesatelliiteista ja siirtyi suunnittelemaan aktiivisia satelliitteja. Echo 2 palasi ilmakehään 7. kesäkuuta 1969 ja tuhoutui.

Sotilaallinen käyttö
--------------------

Echo-ohjelman avulla pystyttiin esimerkiksi Moskovan sijainti määrittelemään tarkasti, jonka vuoksi Yhdysvaltain armeija olisi voinut käyttää ballistisia ohjuksia tehokkaammin Neuvostoliittoa vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Gray, M.: Angle of Attack: Harrison Storms and the Race to the Moon. W. W. Norton & Co Inc. 1992. ISBN 0-393-01892-X. Englanti
**Viljo Johannes Orpana** (8. kesäkuuta 1923 Käkisalmi – 18. tammikuuta 2000 Tervo) oli kalankasvatukseen, kalatalouteen ja kalastusmatkailuun vaikuttanut yrittäjä, joka sai ensimmäisenä Suomessa kalatalousneuvoksen arvonimen, vuonna 1985.

Henkilöhistoria
---------------

Kalastuskoulun Orpana suoritti 1946, kalatalousteknikoksi hän valmistui 1962. Hän työskenteli E.V. Ålbergin palveluksessa 1945, Satakunnan Maanviljelysseurassa 1946–1952 ja Kymin Uittoyhdistyksessä 1952–1968. 1950-luvulla Orpana perehtyi kalanviljelyyn Yhdysvalloissa ja oli sitten perustamassa useita kalanviljelylaitoksia Keski-Suomeen ja Savoon. Orpana perusti 1964 Rikhard Sotamaan kanssa Taimen -yhtiön ja toimi siinä vuoteen 1971 asti. Vuonna 1967 perustettua Savon Taimen -yhtiötä Orpana suunnitteli ja rakensi Mikko Jalkasen kanssa. Vuonna 1972 Orpana perusti Tervon Äyskoskelle vaimonsa kanssa kirjolohien tuotanto- ja jalostusyritys Nilakkalohi -yhtiön. Yritys sai valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon vuonna 1982. Tämän ja muiden yritystensä toiminnassa Orpana oli mukana eläkkeelle jäämiseensä saakka, vuoteen 1990. Yksi hänen muista hankkeistaan oli Tervoon perustettu Lohimaan kalastusmatkailukeskus. Orpana oli perustamassa myös Suomen Kalankasvattajaliittoa, jonka hallituksen jäsen hän oli 1964–1981, puheenjohtaja 1981–1989 ja sitten kunniapuheenjohtaja. Orpanan asiantuntemusta käytettiin myös alan eri työryhmissä. Orpana vihittiin Kuopion yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 1991, ensimmäisenä Suomessa kalatalouden alalta. Hänelle pystytettiin muistokivi Tervon Lohimaahan kesällä 2003.

Julkaisuja
----------

* *Lohenkasvattajan opas: lohikalojen lammikkoviljely*, 1963, Erkki Halme, Viljo Orpana

Lähteet
-------

1. 1 2  Erkki Manninen: Karjalaispojasta tuli kalanviljelijä. Kalatalousneuvos Viljo Orpana. HS Ihmiset, 25.1.2000. (Tilaajille, Viitattu 31.7.2020)
2. ↑  Suomen Kalakirjasto: Suomen kalanviljelyn historiaa (Viitattu 31.7.2020)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Oberlandesgericht Düsseldorf
**Oberlandesgericht** (OLG; Berliinissä *Kammergericht*, KG) on osavaltion ylioikeus, joka saksalaisessa tuomioistuinjärjestelmässä sijoittuu Landgerichtin ja Bundesgerichtshofin väliin (perhe- ja lapsiasioissa Amtsgerichtin ja Bundesgerichtshofin väliin). Oberlandesgericht on tavallisesti toisen oikeusasteen tuomioistuin. Landgerichtit luotiin vuoden 1877 tuomioistuinten perustamislaissa (*Gerichtsverfassungsgesetz*, GVG). Kaikilla Saksan osavaltioilla on vähintään yksi Oberlandesgericht. Baden-Württembergillä ja Rheinland-Pfalzilla on kaksi; Baijerilla, Ala-Saksilla ja Nordrhein-Westfalenilla kolme. Historiallisista syistä Berliinin Oberlandesgericht on nimeltään Kammergericht ja Bremenin ja Hampurin vastaavat ovat nimeltään Hanseatisches Oberlandesgericht.

Lähteet
-------

1. ↑  Euroopan oikeusportaali *e-justice.europa.eu*. Viitattu 4.7.2021.
2. ↑  Yleiset tuomioistuimet - Saksa *Euroopan e-Justice-portaali*. Euroopan komissio. Viitattu 21.09.2012.
3. ↑  Geschichte Amtsgericht Braunschweig. Viitattu 21.09.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Luettelo Saksan Oberlandesgerichteistä
Oberkommando des Heeresin lippu 1936−38
Oberkommando des Heeresin lippu 1938−1941
**Oberkommando des Heeres** tai **OKH** oli Saksan armeijan maavoimien yleisesikunta toisen maailmansodan aikana. Periaatteessa OKH:ta johti Oberkommando der Wehrmacht, eli Wehrmachtin pääesikunta, mutta käytännössä vuodesta 1941 alkaen OKW vastasi länsirintaman sodanjohdosta, kun taas OKH johti itärintamaa.

Vuonna 1941 käytyjen Moskovan taisteluiden aikana Adolf Hitler ryhtyi itse OKH:n päälliköksi.

Armeijan komentajat (saks. *Oberbefehlshaber des Heeres*) olivat:

* 1935–1938 Generaloberst Werner von Fritsch
* 1938 – 19. joulukuuta 1941 sotamarsalkka Walther von Brauchitsch
* 19. joulukuuta 1941 – 30. huhtikuuta 1945 Führer Adolf Hitler
* 30. huhtikuuta – 8. toukokuuta 1945 sotamarsalkka Ferdinand Schörner

 Deutsche Wehrmacht 
**Wehrmacht**  

Luftwaffe · Heer · Kriegsmarine  

**Päämajat**  

Oberkommando der Wehrmacht  

Oberkommando des Heeres · Oberkommando der Marine · Oberkommando der Luftwaffe  

**Joukot**  

Divisioonat · Komentajat · Aseet  

**Kampanjat**  

Puolan offensiivi (*Fall Weiss*)  

Valesota (*Sitzkrieg*)  

Weserübung (*Operation Weserübung*)  

Taistelu Ranskasta (*Fall Gelb*)  

Taistelu Britanniasta  

Balkanin sota (*Operation Marita*)  

Pohjois-Afrikka  

Itärintama  

Länsirintama
**Adriana Ferreira** (s. 1990 Cabeceiras de Basto) on portugalilainen huilisti.

Ferreira sai diplominsa Pariisin konservatoriosta, jossa opiskeli vuosina 2008–2015 Sophie Cherrier'n, Vincent Lucas'n ja Pierre Dumailin johdolla. Hän suoritti opintoja myös Benoît Fromangerin johdolla Berliinin Hanns Eisler -musiikkiyliopistossa ja sai oppiarvon musiikkitieteessä Pariisin yliopistosta. Ferreira sai vuonna 2010 Tanskassa ensipalkinnon Kansainvälisessä Carl Nielsen -kilpailussa. Vuonna 2013 hän saavutti kolmannen sijan Kōben kansainvälisessä huilukilpailussa ja vuonna 2014 ensipalkinnon Italian Kansainvälisessä Severino Gazzelloni -huilukilpailussa. Ferreiralle myönnettiin vuonna 2014 myös jaettu toinen sija Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa; ensipalkintoa ei jaettu.

Vuosina 2012–2018 Ferreira toimi Ranskan kansallisorkesterin ja vuosina 2016–2017 Rotterdamin filharmonikkojen ensihuilistina. Vuonna 2018 hänestä tuli Orchestra dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilian ensihuilisti. Hän on soittanut monien muidenkin orkesterien solistina ja esiintynyt useilla festivaaleilla, kuten Kuhmon kamarimusiikissa. Ferreira on tehnyt yhteistyötä useiden säveltäjien kanssa ja kantaesittänyt uusia teoksia. Hän julkaisi ensimmäisenä levytyksenään vuonna 2011 *Danse des Sylphes* -albumin pianisti Isolda Crespi Rubion kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Adriana Ferreira Orquestra XXI
2. 1 2 3  Biography Adriana Ferreira
3. ↑  Adriana Ferreira Concours de Genève


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
Kooda-merkki
**Kooda** (ital. *coda*, 'häntä'), on länsimaisessa taidemusiikissa musiikillisen kokonaisuuden päätöselementti. Se voi olla kappaleen päätöksenä olevan sointulopukkeen laajentuma, jolloin sillä ei ole erityistä sisältöä. Laajemmat koodat kehittelevät teemaa tai saattavat tuoda esille jopa uudenlaisia teemoja.

Bach käytti fuugissaan koodaa, joka taidokkaasti yhdistää fuugan motiivisen aineiston musiikilliseen kudokseen. Beethoven kehitti koodan käyttöä sonaattimuodossa, ja hänen esimerkkiään seurasivat sinfonioissaan muun muassa Brahms, Mahler ja Bruckner. Sonaattimuodossa kooda toimii kahdella tasolla: *pienkooda* on päätös teeman esittelylle ja koko osan päättää *suurkooda*, joka laajuudessaan saattaa muuttaa osan rakenteen neliosaiseksi (esittely–kehittely–kertaus–kooda). Sinfonioiden finaaliosassa kooda on usein strettan muodossa. Mahler käytti koodaa merkitykseltään vaihtelevasti: se saattoi olla luonteeltaan pyöristävä epilogi, välittävä taite tai johdanto.

Suppea kooda on nimeltään kodetta (italiaksi *codetta*, 'pieni häntä').

Lähteet
-------

Otavan Iso musiikkitietosanakirja (1979)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nuottikirjoitus |
| --- |
|  |
| Nuotit | 
* etumerkit
* nuotti
* sävel
* tauko

 |  |
|  |
| Nuottiviivasto | 
* al fine
* da capo
* dal segno
* dynamiikka
* kooda
* klaavi
* sävellaji
* tahti
* tahtilaji
* tempo

 |
|  |
| Keskeistä teoriaa | 
* harmonia
* intervalli
* isku
* melodia
* sävelasteikko
* sointu
* teema
* transponointi

 |
|  |
| Muuta | 
* mensuraalinotaatio
* musiikkitermejä
* nuotinnus
* partituuri
* tabulatuuri

 |

 |
**ECW World Heavyweight Championship** (suom. *ECW:n raskaan sarjan mestaruus*) oli amerikkalaisen showpaini-organisaatio Extreme Championship Wrestlingin arvokkain mestaruusvyö. ECW:n mestaruus poistettiin käytöstä vuonna 2001 ECW:n mentyä konkurssiin, World Wrestling Entertainmentin ostettua oikeudet ECW-brändiin, vyö palautettiin käyttöön kesäkuussa 2006, jolloin siitä tuli yksi kolmesta WWE:n arvokkaimmasta tittelistä WWE:n mestaruuden ja Raskaan sarjan maailmanmestaruuden rinnalle, tosin uusi, niin sanottu "WWECW":n mestaruus ei koskaan saavuttanut samanlaista arvostusta, kuin kaksi muuta päämestaruutta. ECW:n toimitusjohtaja Paul Heyman luovutti WWE:n uudestaan käyttöön ottaman ECW:n mestaruuden juuri WWE:n mestaruuden voittaneelle ECW:n alkuperäisjäsenelle Rob Van Damille. 

ECW:n tuottaminen lopetettiin 16. helmikuuta 2010 ja sen ohjelmapaikan tiistai-illalle otti WWE:n uusi konsepti WWE NXT. Viimeisenä ECW: mestarina pidetään oli Ezekiel Jacksonia, joka voitti vyön Christianilta 16. helmikuuta 2010 viimeisessä ECW-lähetyksessä. Jackson on myös kaikkien aikojen lyhimpään hallinnut ECW:n mestari, sillä vyö poistettiin taas käytöstä heti Jacksonin voitettua ottelun. Viimeinen alkuperäisen Extreme Championship Wrestlingin ECW:n mestari oli Rhino.

Ennätyksiä
----------

* Yhteensä pisimpään hallinnut mestari: Shane Douglas, 874 päivää
* Pisimpään kestänyt mestaruuskausi: Shane Douglas, 406 päivää
* Eniten mestaruuskausia: The Sandman, 5 kertaa
* Lyhimpään kestänyt mestaruuskausi: Tommy Dreamer, 30 minuuttia.

(Dreameria lyhemmän ajan hallitsi Ezekiel Jackson, jonka voiton jälkeen 
ECW:n mestaruus poistettiin käytöstä

Katso myös
----------

* WWE Championship
* World Heavyweight Championship
* Luettelo ECW Championeista

Lähteet
-------

* ECW Championship - WWE.com
* Virallinen lista haltijoista - WWE.com
**Kookosluri** (*Lorius hypoinochrous*) on lurien sukuun kuuluva kaija.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Kookoslurin pituus on noin 26 cm ja paino 200–240 g. Se muistuttaa aitoluria. Sen höyhenpuvun yleisväri on punainen. Päälaki ja otsa ovat mustat, siivet päältä vihreät, alapuolelta punaiset ja mustat ja siipisulissa on keltainen raita. Pyrstö on punainen ja sen kärki on leveälti sininen tai vihreä. Nokka on punaoranssi ja sen tyvi valkoinen, iiris on oranssi tai punainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen
------------

Kookosluri elää Papua-Uusi-Guinean itäosan saarilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Lajista tunnetaan kolme alalajia, joiden väritys vaihtelee jonkin verran. Lajin populaation koko on yli 50 000 yksilöä. Kookosluria pidetään myös lemmikkilintuna, mutta Suomessa sen lemmikkikanta on olematon tai hyvin pieni.

Elinympäristö
-------------

Kookoslurit asuvat pääasiassa alavien maiden metsissä ja vuorten alarinteillä 1 600 metrin korkeudelle saakka. Ne viihtyvät monenlaisissa metsiköissä, etenkin kookospalmumetsiköissä, sekä myös puutarhoissa ja taajamissa. Ne esiintyvät yleensä pienissä, alle 20 yksilön parvissa tai pareittain. Laji on äänekäs ja huomiota herättävä.

Lisääntyminen
-------------

Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii yleensä kaksi munaa, joita haudotaan noin 25–26 päivää. Poikaset jättävät pesän noin 11 viikon ikäisinä.

Ravinto
-------

Kookoslurit syövät ainakin siitepölyä, mettä ja kukkia.

Lähteet
-------

* World Parrot Trust

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Lorius hypoinochrous* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 24.4.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1268617
* Wikispecies: Lorius hypoinochrous
* BirdLife: 22684597
* CoL: 3W7GF
* BOW: publor1
* eBird: publor1
* GBIF: 2479431
* iNaturalist: 18946
* IRMNG: 10458055
* ITIS: 177443
* IUCN: 22684597
* NCBI: 315430
* Species+: 9408
* Xeno-canto: Lorius-hypoinochrous

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee nyrkkeilijä Gunnar Nilssonia. Saman nimistä kilpa-autoilijaa käsittelee artikkeli Gunnar Nilsson.*

**Nils Gunnar Lorentz Nilsson** (3. maaliskuuta 1923 Nevishög, Malmö – 12. toukokuuta 2005 Västra Frölunda, Göteborg) oli ruotsalainen raskaansarjan amatöörinyrkkeilijä vuosina 1944–1949 ja sen jälkeen ammattilainen vuosina 1949-1956. Hän saavutti amatööriurallaan olympiahopeaa Lontoon olympialaisissa.

Gunnar Nilsson aloitti nyrkkeilyuransa raskaassa keskisarjassa eli alle 80 kg tammikuussa 1944 göteborgilaisen Redbergslids BK:n riveissä. Ensimmäisen ja ainoan Ruotsin mestaruutensa raskaassa sarjassa hän saavutti keväällä 1948. Sen jälkeen hän otteli ensimmäisen maaottelunsa maaliskuussa 1948 Suomi–Ruotsi-maaottelussa, jossa hän tyrmäsi Suomen Kalevi Pekolan 1. erässä. Sen jälkeen hän otti keväällä 1948 vielä maaotteluvoitot Norjan ja Belgian maaotteluissa. Hänet valittiin kesällä Lontoon olympialaisiin. Niissä hän voitti 1. kierroksella Iranin, 2. kierroksella Kanadan edustajat ja eteni sen jälkeen loppuotteluun voitolla Sveitsin Hans Mülleristä. Loppuottelussa Nilsson kohtasi Argentiinan Rafael Iglesiasin ja koki tyrmäystappion 2. erässä, joten hän saavutti olympiahopeaa.

Nilsson jatkoi olympialaisten jälkeen vielä amatööriuraa ja koki Ruotsi–Englanti-maaottelussa tappion Jack Gardnerille, joka oli hävinnyt olympialaisille Sveitsin Müllerille ja joka myöhemmin kohosi ammattilaisten raskaansarjan Euroopan mestariksi maaliskuussa 1951. Seuraavana vuonna Nilsson eteni Ruotsin mestaruuskisoissa loppuotteluun, mutta koki tappion Bror Anderssonille. Viimeisen kerran Nilsson nousi kehään amatöörinä huhtikuussa 1949 Ruotsi–Norja-maaottelussa. Kaikkiaan hän otteli amatöörinä kuusi maaottelua, joista hän voitti neljä.

Nilssonin nyrkkeilyura jatkui sen jälkeen vielä ammattilaisena raskaassa keskisarjassa marraskuussa 1949. Hänen uransa ammattilaisena jatkui yksinomaan Ruotsissa, vaikka vastustajia tulikin Britanniasta, Ranskasta, Italiasta, Luxemburgista ja Tanskasta. Todellisia huippunimiä ei ollut Nilssonin vastustajissa, koska hän koki urallaan tappioita. Nilsson kävi urallaan kuitenkin Ruotsin raskaansarjan mestaruusottelun Arne Sundinia vastaan joulukuussa 1950 voittaen ottelun pistein. Viimeisen ammattilaisottelunsa hän nyrkkeili joulukuussa 1956. Ammattilaisuran tuloksena oli 18 ottelua, joissa hän saavutti 12 voittoa, neljä tappiota ja kaksi ratkaisematonta.

Hänet valittiin uransa jälkeen Ruotsin nyrkkeilyn Stora Grabbareihin numerolla 46.

Lähteet
-------

1. ↑  Gunnar Nilsson Sport Reference. Viitattu 5.9.2019 (englanniksi).
2. ↑  Gunnar Nilsson RINGSIDE. Viitattu 5.9.2019 (ruotsiksi).
3. ↑  Christer Andersson: Suro hemma med historiska mästarbältet  25.11.2014. nt.se. Viitattu 5.9.2019. (englanniksi)
4. ↑  BoxRec – Gunnar Nilsson *boxrec.com*. Viitattu 5.9.2019. (englanniksi)
**Komatipoortin lento-onnettomuus 1986** tapahtui 19. lokakuuta 1986, kun Mosambikin presidentti Samora Machelia kuljettanut Mosambikin kansantasavallan Tupolev Tu-134A-3 syöksyi maahan Mbuzinissa, lähellä Komatipoortia Etelä-Afrikan, Mosambikin ja Swazimaan raja-alueella, muutama sata metriä Etelä-Afrikan puolella.

Koneessa oli 35 matkustajaa ja yhdeksän miehistön jäsentä, jotka olivat neuvostoliittolaisia. Onnettomuudessa kuoli 34, heidän joukossaan presidentti Machel.

Machel oli ollut Sambiassa Afrikan valtionpäämiesten kokouksessa. Hänen lisäkseen lennolla oli muu Sambian delegaatio sekä Aeroflotilta lainattu neuvostoliittolaismiehistö. Presidentin kone lähti Maputosta onnettomuuspäivän aamuna ja lensi Lusakan kautta Sambian Mbalaan, josta suora paluulento Maputoon lähti kello 16.38 (UTC). Miehistö otti yhteyden Maputon lennonjohtoon kello 18.47 ja arvioi saapuvansa Maputoon 19.25. Lähestyminen aloitettiin 19.02, ja miehistö sai ohjeet ilmoittaa laskeuduttuaan 3 000 jalkaan tai kun kiitotie tulee näkyviin.

Lähestymisen aikana miehistö käänsi konetta 37 astetta oikealle. Käännös tapahtui kuitenkin liian aikaisin: kahdeksan minuuttia myöhemmin vastaava käännös olisi tuonut koneen suoraan ILS-lähestymisreitille. Miehistö jatkoi laskeutumista yrittäen nähdä Maputon kiitotievalot. He laskeutuivat lopulta lennonjohdon määräämän 3 000 jalan korkeuden alle, vaikka näköhavaintoa ei ollut. Miehistö jätti maan läheisyydestä varoittavan GPWS-järjestelmän huomiotta, vaikka se hälytti yhtäjaksoisesti 32 sekunnin ajan ennen maahansyöksyä. Kone osui lopulta maahan mäkisessä maastossa noin 150 metrin päässä Mosambikin rajalta. 34 ihmistä kuoli. Henkiin jäi lentoinsinööri ja yhdeksän matkustajaa.

Onnettomuustutkinnassa todettiin koneen ja sen laittestojen olleen toimintakunnossa ennen onnettomuutta. Tutkintalautakunta vahvisti yksimielisesti onnettomuuden syyksi miehistön tekemät virheet ja sääntörikkomukset.

Lähteet
-------

1. ↑  Dan Moyane: Mystery still surrounds Samora Machel’s death *City Press*. News24. Viitattu 19.10.2018.
2. 1 2 3 4 5  Report of the Board of Inquiry into the Accident to Tupolev 134A-3 Aircraft C9-CAA on 19th October 1986 – Part I (PDF) (sivut 16–20)  2.7.1987. South African Civil Aviation Authority. Viitattu 25.5.2017. (englanniksi)
3. ↑  Mozambique remembers Samora Machel News24. Viitattu 19.10.2018.
4. 1 2 3  The Mysterious Death of Samora Machel BBC Witness. Viitattu 19.10.2018.
5. 1 2 3  Accident description Aviation Safety Network. Viitattu 25.5.2017. (englanniksi)
6. ↑  Катастрофа мозамбикского Ту-134 в Драконовых горах. Гибель Самора Машела. Airdisaster.ru. Viitattu 25.5.2017. (venäjäksi)
Shahr-e SūkhtéShahr-e Sūkhté (Shahr-i Shōkhta)

Sistanin kartta, Helmand-joen allas. Shahr-e Sūkhté on Helmandin rannalla, melko lähellä Zabolia.
Shahr-e Sūkhtén rauniot.
**Shahr-e Sūkhté** (pers. ‏شهرِ سوخته‎‎,‎ "Palanut kaupunki"), myös *Shahr-e Sukhteh* tai *Shahr-i Shōkhta*, on muinaiseen Iranin alueella vallinneeseen pronssikauden Jiroftin kulttuuriin kytkeytyvä löytöpaikka.

Sijainti
--------

Shahr-e Sūkhté on lähellä Iranin Afganistanin vastaista itärajaa Helmandjoen varrella. Melko lähellä on Zabolin kaupunki.
Paikkaa on väitetty sumerilaisessa Gilgamesh-eepoksessa mainituksi Arattaksi. Shahr-e Sūkhté on Unescon maailmanperintökohde. Paikka on suuri, raunioiden ala on 151 hehtaaria. Paikan länsiosassa on 25 hehtaarin laajuinen hautausmaa, jossa
on 25 000–40 000 muinaista hautaa. Paikka oli muinaisten kauppateiden varrella. Shahr-e Sūkhtén kautta kauppa kulki Lähi-itään muun muassa Mesopotamiaan, Intiaan, Keski-Aasiaan ja löydöistä päätellen jopa Kiinaan asti.

Historia
--------

Enin osa löydöistä on tehty 2700–2300 eaa. jolloin Sumerin, Akkadin, varhaisen Elamin ja Induslaakson kulttuurit kukoistivat. Jiroftin kulttuurin lisäksi paikka liitetään myös Helmandin kulttuuriin. Shahr-e Sūkhté ja Afganistanin Mundigak alkoivat taantua noin 2200 eaa. Shahr-e Sūkhté paloi viimeisen kerran noin 2100 eaa. Sitä ennen paikka oli palanut noin 2800 ja 2500 eaa.

Sen jälkeen paikalla oli vähän aikaa suppeampi asutus ennen hylkäämistä.

| Kausi | Ajoitus | Asutuksen koko |
| --- | --- | --- |
| I | 3200–2800 eaa. | 10–20 ha |
| II | 2800–2500 | 45 ha |
| III | 2500–2300 | 100 ha |
| IV | 2300–2100 |  |

Lähteet
-------

1. ↑  Sandro Salvatori And Massimo Vidale, Shahr-I Sokhta 1975–1978: Central Quarters Excavations: Preliminary Report, Istituto italiano per l'Africa e l'Oriente, 1997, ISBN 978-88-6323-145-8

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shahr-i-Sokhta** Wikimedia Commonsissa
Kolyma-joen valuma-alue
**Kolyma** on alue Venäjällä Koillis-Siperiassa. Se on saanut nimensä Kolymajoesta ja käsittää osia Tšukotkasta ja Magadanin alueesta.

Kolyman kultakaivos 1934.
Alueella on kultaesiintymiä, ja siellä oli Neuvostoliiton pahamaineisimmat vankileirit, joiden muistoa ylläpitää paikallinen museo. Leirit olivat alkuun tuottavia laitoksia, mutta 1937–1938 alkuvaiheen johtajat teloitettiin ja uudet johtajat muuttivat leirit tuhoamisleireiksi. Leirien uhrimääräksi on arvioitu kolme miljoonaa.

Alueen tärkein kaupunki on Magadan, joka syntyi aikoinaan keskitysleirien verkoston hallinnolliseksi keskukseksi. Se oli alkuun kullankaivutukikohta. Toinen kaupunki alueella on Bilibino, jossa on maailman pohjoisin ydinvoimala. Kaupunki on perustettu Kolymajoen kullan 1917 löytäneen Juri Bilibinin kunniaksi. Kullankaivuyritys Dalstroi oli samalla vankileirien ylläpitäjä. Leirejä lakkautettiin 1952 ja 1954 Stalinin kuoleman jälkeen ja viimeiset Nikita Hruštšovin tultua valtaan 1956.

Katso myös
----------

* Kolyman valtatie

Lähteet
-------

1. 1 2  Lagernoe kladbishche, cherepa, Library of Congress. Viitattu 17.9.2022 (englanniksi)
2. 1 2  Yrjö Haila, Kolyma 1992  Tiede ja edistys 3/1992
3. ↑  Hannu Viranto, Kullankaivu Venäjän Jakutiassa ja Magadanissa, Kultahippu 11/2020

Kirjallisuutta
--------------

* Ville Ropponen ja Ville-Juhani Sutinen, *Luiden tie – Gulagin jäljillä*, Like 2019 ISBN 978-952-01-1842-6
* Varlam Šalamov, *Kolyman kertomuksia* (*Kolymskie rasskazy*). Suom. Ulla-Liisa Heino Orient Express 1991 ISBN 951-615-730-0
* Hans Alviste, Antti Henttonen, *Kolyman verinen kulta : virolainen Suomen-poika 10 vuotta Siperiassa*. Mediapinta 2011 ISBN 978-952-235-286-6

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kolyma (alue)** Wikimedia Commonsissa
**EDHEC Business School** on eurooppalainen kauppakorkeakoulu, joka toimii Pariisissa, Lontoossa, Lillessä, Nizzassa, ja Singaporessa. EDHEC perustettiin Ranskassa vuonna 1906.

Vuonna 2015 EDHEC oli kahdeskymmenesviides Financial Timesin Euroopan kauppakorkeakoulujen rankinglistalla. EDHEC MBA ohjelma löytyy globaalin vertailun sijalta 84.

EDHEC on kansainvälinen kolmoisakkreditointi (AMBA, EQUIS ja AACSB). Koulun merkittäviin alumneihin lukeutuvat muun muassa Delphine Arnault (Deputy CEO Louis Vuitton) ja Jean-Jacques Goldman (ranskalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja). *lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Business school: l'Edhec monte en grade (ranskaksi)
2. ↑  (englanniksi)European Business School Rankings 2015 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  (englanniksi)Global MBA Ranking 2016 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Triple accredited business schools (AACSB, AMBA, EQUIS) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset verkkosivut
**Shahnawaz Bhutto** (1958–1985) oli Pakistanin entisen pääministerin ja presidentin Zulfikar Ali Bhuton ja tämän vaimon Nusratin nuorin poika. Bhutto sai koulutuksensa Pakistanissa ja myöhemmin ulkomailla. 

Shahnawaz oli Sveitsissä, kun Muhammad Zia ul-Haqin johtama sotlasjuntta teloitti Shahnawazin hänen isänsä vuonna 1979. Teloituksen ja oikeudenkäynnin aikana Shahnawaz ja tämän veli Murtazan järjestivät kansainvälisen kampanjan isänsä hengen pelastamiseksi, mutta turhaan. Shahnawaz ja Murtazan jatkoivat Zia ul-Haqin vastaista kampanjaa maanpaossa. Shahnawazin uskotaan perustaneen ryhmän,joka yritti kaataa Zian hallinnon Pakistanissa. 

18. kesäkuuta vuonna 1984 Bhutto löydettiin kuolleena tämän Ranskan Rivieran asunnosta Nizzasta. Bhutto kuoli hämärissä olosuhteissa, ja Bhuton perhe väitti, että hänet olisi myrkytetty. On todennäköistä, että Bhutto kuoli huumeiden yliannostukseen. Ketään ei haastettu oikeuteen, mutta Shahnawazin vaimo **Rehana** oli Ranskan poliisin ykkösepäilty ja vankeudessa pitkän aikaa. Rehana todettiin kuitenkin syyttömäksi. Hän sai luvan lähteä maasta ja matkusti Yhdysvaltoihin. Bhutoilla oli yksi lapsi, Sassi. 

Bhuton hautajaisiin Larkanassa osallistui noin 25 000 ihmistä, ja se oli samalla yksi suurimmista Zian hallinnon vastaisista oppositiokampanjoista.
**Dardilaiset** eli **luoteiset indoarjalaiset kielet** ovat Afganistanin koillisosan, Pakistanin pohjoisosan ja Intian luoteisosan vuoristoseuduilla puhuttavien indoiranilaisten kielten ryhmä. Sen nimitys perustuu muinaiseen Pohjois-Intian asukkaita tarkoittavaan sanaan. Kielten puhujamäärän arvioidaan olevan noin viisi miljoonaa. Suurin niistä on neljän miljoonan puhujan kašmiri.

Geneettisesti dardilaisia kieliä voidaan pitää indoarjalaisten kielten alaryhmänä. Toisaalta niillä on paljon yhteistä samalla alueella puhuttavien nuristanilaisten kielten kanssa, jotka toisinaan luetaan samaksi kieliryhmäksi. Dardilaiset kielet ovat myös säilyttäneet indoarjalaisista kielistä hävinneitä vanhoja indoiranilaisia piirteitä. Kielten luokittelu indoarjalaisiksi tai indoiranilaisten kielten erilliseksi haaraksi on herättänyt runsaasti keskustelua.

Dardilaisten kielten sisällä erottuu selvimmin itäinen ryhmä, johon kuuluvat kašmiri, šina, phalura ja siitä eriytynyt sawi. Kašmiri murteineen on toisinaan katsottu omaksi ryhmäkseen. Yhteisnimityksellä *kohistani* kutsutaan maijania, torwalia ja baškarikia eli gawria. Keskiryhmän pohjoiseen alaryhmään kuuluvat khowar ja kalaša. Lähinnä maantieteellisin perustein erotettavassa keskiryhmän eteläisessä alaryhmässä erityinen asema on tirahilla. Lähellä toisiaan ovat eteläisen alaryhmän gawar eli gawar-bati ja katarkalai sekä toisaalta šumašti, grangali ja ningalami. Erillisen ryhmän muodostavat pašai ja sen lähisukukielet tai murteet. Damelin kielessä on sekä dardilaisia että nuristanilaisia piirteitä. Dardilaisena pidetty dumaki kuuluu geneettisesti keskisiin indoarjalaiskieliin.

Dardilaisista kielistä ainoastaan kašmirilla on pitkä kirjallinen perinne. Sitä on vanhastaan kirjoitettu intialaisilla sarada-, nagari- ja takrikirjoituksilla. Nykyinen kašmirin kirjakieli perustuu arabialais-persialaiseen kirjaimistoon. Viime aikoina myös khowaria, maijania, šinaa ja pašaita varten on laadittu arabialaisiin aakkosiin perustuvat kirjoitusjärjestelmät.

Lähteet
-------

1. ↑  Anhava, Jaakko: *Maailman kielet ja kielikunnat (3. painos)*, s. 101. Tampere: Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-734-X.
2. 1 2  *Jazyki mira: Dardskije i nuristanskije jazyki*, s. 14. Moskva: Indrik, 1999. ISBN 5-85759-085-X.
3. ↑  *Jazyki mira: Dardskije i nuristanskije jazyki*, s. 14–15. Moskva: Indrik, 1999. ISBN 5-85759-085-X.
4. ↑  *Concise Encyclopedia of Languages of the World*, s. 283. Oxford: Elsevier, 2009. ISBN 978-0-08-087774-7.
5. 1 2  *Jazyki mira: Dardskije i nuristanskije jazyki*, s. 15. Moskva: Indrik, 1999. ISBN 5-85759-085-X.
6. ↑  *Concise Encyclopedia of Languages of the World*, s. 282. Oxford: Elsevier, 2009. ISBN 978-0-08-087774-7.
7. 1 2  *Lingvistitšeski entsiklopeditšeski slovar*, s. 127. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1990. ISBN 5-85270-031-2.
8. ↑  *Concise Encyclopedia of Languages of the World*, s. 583. Oxford: Elsevier, 2009. ISBN 978-0-08-087774-7.
*Neophema splendida*
**Punaruohokaija** (*Neophema splendida*) on eteläaustralialainen värikäs kaija.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 19 cm ja paino 36–44 g. Sen höyhenpuku on selästä ja päälaelta vihreä, naama ja osa siivistä ovat turkoosinsiniset, rinta on punainen ja vatsa keltainen. Nokka on tummanharmaa, iiris ruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Naaras on himmeämmän värinen ja nuori lintu muistuttaa naarasta.

Esiintyminen
------------

Punaruohokaijat elävät sisämaassa Australian eteläosassa. Kannan suuruus on noin 10 000 yksilöä. Ne ovat vaelluslintuja, jotka eräinä vuosina voivat esiintyä yli sadan yksilön parvina, vaikka tavallisesti elävät pareittain tai perhekunnittain. John Gould kuvaili lajin holotyypin Länsi-Australiasta.

Elinympäristö
-------------

Punaruohokaijat asuvat kuivilla eukalyptusta ja akasiaa kasvavilla harvapuustoisilla ruohostomailla, pikku metsiköissä ja pensaikoissa.

Lisääntyminen
-------------

Lisääntymisaika on tavallisesti elokuusta joulu-tammikuulle. Pesä on tavallisesti puunkolossa. Naaras munii kolmesta viiteen munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän neljän-viiden viikon ikäisinä, ja saavat aikuisen höyhenpuvun noin kuuden kuukauden ikäisinä.

Ravinto
-------

Ruokavalio koostuu siemenistä ja kasvien osista. Linnut ruokailevat äänettöminä maassa pensaiden suojassa ja ovat vaikeasti havaittavia. Ne käyvät harvoin juomassa, ja niiden arvellaan nuolevan kastetta tai imevän nestettä mehikasveista, kuten sailioista (*Calandrinia*).

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Neophema splendida* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 26.4.2014. (englanniksi)
2. ↑  IBC (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1048794
* Wikispecies: Neophema splendida
* ADW: Neophema\_splendida
* AFD: Neophema\_(Neophema)\_splendida
* Avibase: E26391B5DD649160
* BioLib: 22051
* BirdLife: 22685214
* BirdLife-Australia: scarlet-chested-parrot
* BOLD: 114092
* CoL: 46Q3Z
* BOW: sccpar1
* eBird: sccpar1
* GBIF: 2479504
* iNaturalist: 18879
* IRMNG: 10762332
* ITIS: 177593
* IUCN: 22685214
* NCBI: 492514
* Species+: 9940
* Xeno-canto: Neophema-splendida

 |

 |
**Avomarjapussi** on marjapussista kehitetty kahden pelaajan korttipeli. Avomarjapussissa osa korteista on avoimia, toisin kuin alkuperäisessä marjapussissa. Osa pelaajan omista korteista on myös piilossa, joten peliin syntyy lisää yllätyksellisyyttä ja taktikointi hieman vähenee. Säännöt ovat täysin samat kuin marjapussissa. Avomarjapussia on mahdollista pelata myös kolmella pelaajalla.

Korttien jako
-------------

Marjapussin tapaan korttipakasta poistetaan kortit väliltä 2–5. Kahden hengen pelissä molemmille pelaajille jaetaan seitsemän korttia kuvapuoli alaspäin pöydälle ja näiden päälle kortit kuvapuoli ylöspäin. Pelaajille jaetaan myös neljä korttia käteen. Kolmella pelaajalla jako tapahtuu samalla tavalla, mutta pöytään tulee vain neljä samanlaista kahden kortin pinoa.

Pelin kulku
-----------

Peli etenee tikkipelinä tavallisen marjapussin säännöin. Tikkeihin saa lyödä kortteja kädestä tai omia pöydällä kuvapuoli ylöspäin olevia kortteja. Kun pöydältä lyö kortin tikkiin, saa alla olevan kortin kääntää pöydälle pelattavaksi. Valttit ja pikkaset voi muodostaa kädessä ja pöydällä kuvapuoli ylöspäin olevista ja korteista. Pistelasku on sama kuin marjapussissa.

Taktiikka
---------

Vaikka avoimet ja itseltä piilossa olevat kortit heikentävätkin taktikointia, säilyy pelissä silti aito marjapussin henki. Itselleen edullista on säästellä kädessä olevia hyviä kortteja, joita vastustaja ei ennakkoon näe. Pöydällä piilossa olevien korttien mahdollisimman aikainen kääntäminen auttaa hahmottamaan vastustajan kortteja.

Lähteet
-------

* Petri Kokko: *Pelien Parhaat*. WSOY, 1994.
* Tore Sandgren: *Pelataan korttia*. WS Bookwell OY, 2003.
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**José María Sánchez-Silva** (11. marraskuuta 1911 Madrid – 15. tammikuuta 2002) oli espanjalainen lastenkirjailija ja lehtitoimittaja. Hän on saanut H. C. Andersenin palkinnon vuonna 1968. Hänen kirjoittamia romaaneja ovat muun muassa *Marcelino Pan y Vino* (1952), josta Ladislao Vajda ohjasi Cannesin elokuvajuhlilla palkitun samannimisen elokuvan, ja *Adiós, Josefina* (1962, suomennettu nimellä *Poika ja Valas*, WSOY).

Aiheesta muualla
----------------

* José Maria Sanchez-Silva Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Julie Lamarre** (s. 30. syyskuuta 1984) on kanadalainen karateka, joka kilpailee myös crossfitissa. Hän on keskisarjan maailmanmestari ja nelinkertainen Yhdysvaltain mestari.

Kilpaura
--------

2008 tammikuussa Lamarre saavutti Yhdysvaltain keskisarjan mestaruuden Los Angelesissa. Hän voitti loppuottelussa Daniela Dinevan.

2009 Lamarre sijoittui neljänneksi elokuussa pidetyissä MM-kilpailuissa Japanissa. Hän hävisi pronssiottelun Evgenia Lukjanenkolle.

2010 Lamarre saavutti All American Openin mestaruuden keskisarjassa, voitettuaan loppuottelussa Yuma Tasakin.

2011 Lamarre saavutti hopeaa naisten historian ensimmäisissä maailmanmestaruuskilpailuissa, joka käydään avoimessasarjassa. Hän hävisi loppuottelun Anastasia Khripunovalle.

2012 Lamarre voitti Ekaterina Provkovan All American Openin loppuottelussa, jonka myötä hän saavutti Yhdysvaltain keskisarjan mestaruuden.

2013 huhtikuussa Lamarre saavutti keskisarjan maailmanmestaruuden voitettuaan loppuottelussa Tazaki Yuman. Hän saavutti myöhemmin kesäkuussa All American Openin keskisarjan mestaruuden, voitettuaan loppuottelussa Myriam Lamarren.

2017 Lamarre oli mukana KWU-liiton MM-kilpailuissa Venäjällä, jossa hän saavutti hopeaa. Lamarre hävisi loppuottelun Agata Winiarskalle.

Crossfit
--------

Lamarre on kilpaillut myös Crossfitin parissa. Hän osallistui vuosina 2015 ja 2016 CrossFit Games kilpailuihin.

Lähteet
-------

1. ↑  IKO-1. Результаты весового чемпионата Мира среди женщин. Women's World Championships *kyokushinkarate.com.ua* 21.10.2014 Viitattu 26.7.2018
2. ↑  Результаты All American Open 2010 *kyokushinkarate.com.ua* 3.10.2010 Viitattu 26.7.2018
3. ↑  Официальные результаты Чемпионата Америки - All American Open 2013 *kyokushinkarate.com.ua* 3.10.2013 Viitattu 26.7.2018
4. ↑  Results of the 3rd KWU Kiyokushin Karate Championship *kyokushinkarate.com.ua* 10.12.2017 Viitattu 26.7.2018
5. ↑  Athlete: Julie Lamarre *games.crossfit.com* Viitattu 26.7.2018
Pohjoinen marinera, marinera norteña, on yksi, kenties yleisin marineran laji.
**Marinera** on paritanssi, joka on suosittua erityisesti Perun rannikolla. Tanssissa mies ja nainen kiertävät toisiaan ja yrittävät hurmata ja kiusoitella toisiaan vauhdikkaan musiikin säestämänä. Esiintymistilanteissa ja kilpailuissa miehellä on yleensä kädessään leveälierinen olkihattu ja naisella huivi; niiden tanssillinen käyttö on tärkeä osa marineraa. Tanssin leimallisia askeleita ovat rytmikkäät, nopeat polut (*zapateo)*. Nainen tanssii yleensä avojaloin. Myös mies voi olla avojaloin. Värikkäät asut ja huolitellut kampaukset kuuluvat tanssiin. Seuratanssina, esimerkiksi katukarnevaaleissa, tanssittavassa marinerassa molemmilla tanssijoilla on rekvisiittanaan yleensä huivi.

Trujillossa Perussa pidetään tammikuussa kansainvälinen marinera-kilpailu *Concurso Nacional de Marinera*, joka on kaupungin tärkeimpiä kulttuuritapahtumia.  Kilpailussa on sarjoja eri ikäryhmille, ja parit etenevät karsintojen kautta finaaliin. Kilpailuviikon lopulla on kaupungin keskustassa suuri tanssijoiden ja soittajien paraati.

Lähteet
-------

* What is Marinera?
* The Marinera – Peru’s Elegant Dance (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Cultural Presentations, "Marinera Dance"

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marinera** Wikimedia Commonsissa
**José Manuel Flores Moreno** eli **Chico** (s. 6. maaliskuuta 1987 Cádiz, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Qatar Stars Leaguessa pelaavaa Lekhwiyaa ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.

Seurajoukkueura
---------------

Chico aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa joukkueesta Cádizista. Hän pelasi vuodet 2005–2007 pääosin seuran reservijoukkueessa, mutta teki myös toisella kaudella 2006–2007 ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa.

Kaudella 2007–2008 hän pelasi lainalla kahdessa eri joukkueessa, kauden alkupuoliskon hän vietti Portuensessa ja jälkimmäisen Barcelonan reservijoukkueessa, joka nousi kauden päätteeksi Segunda División B:hen. Lainasopimuksiensa jälkeen hän teki sopimuksen Almerían kanssa.

Kaudella 2009–2010 Chico pelasi 27 ottelua, kun joukkue onnistui säilyttämään paikkansa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa vaivoitta sijoittuen 13. Hän kärsi kauden aikana myös loukkaantumisesta, joka piti hänet sivussa kuukauden ajan.

Heinäkuussa 2010 Chico siirtyi italialaisseura Genoaan 4 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän teki joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen.

Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi lainasopimuksella Mallorcaan.

Heinäkuussa 2012 hän siirtyi Englannin Valioliigassa pelaavaan Swanseaan. Swansea voitti helmikuussa 2013 Englannin liigacupin mestaruuden, mutta nilkkavamma esti Chicon pelaamisen loppuottelussa. Elokuussa 2014 hän siirtyi Qatar Stars Leaguessa pelaavaan Lekhwiyaan, jota valmentaa häntä Swanseassakin valmentanut Michael Laudrup.

Lähteet
-------

* Chicon tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
* Chicon tilastot Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  El central gaditano Chico estará de baja varias semanas (Arkistoitu – Internet Archive) UD Almería. Viitattu 19.11.2010. (espanjaksi)
2. ↑  El marcaje a Xavi lleva a Chico al Genoa Marca. Viitattu 19.11.2010. (espanjaksi)
3. ↑  Chico jugará cedido en el Mallorca Marca. Viitattu 22.7.2011. (espanjaksi)
4. ↑  Swansea City complete signing of defender Jose Manuel Flores  10.7.2012. BBC Sport. Viitattu 14.8.2014. (englanniksi)
5. ↑  Swansea City's Chico Flores ruled out of League Cup final  21.2.2013. BBC Sport. Viitattu 14.8.2014. (englanniksi)
6. ↑  McNulty, Phil: Bradford 0 - 5 Swansea  24.2.2013. BBC Sport. Viitattu 14.8.2014. (englanniksi)
7. ↑  Transfer news: Chico Flores and Pablo Hernandez leave Swansea to join clubs in Qatar  14.8.2014. Sky Sports. Viitattu 14.8.2014. (englanniksi)
Kuva 1: Foucault’n koejärjestely. *Vasen puoli*: Valo heijastuu pyörivästä peilistä (vasemmalla) kohti paikallaan olevaa peiliä (ylhäällä). *Oikea puoli*: Paikallaan olevasta peilistä heijastunut valo heijastuu uudelleen pyörivästä peilistä, joka on ennättänyt kiertyä alkuperäisestä asennostaan kulman θ verran. 2θ:n kulmassa valonlähteeseen nähden oleva detektori kerää pyörivästä peilistä heilastuneen valon.
Kuva 2: Fizeaun koejärjestely. Koelaitteisto koostuu valonlähteestä, pyörivästä hammasrattaasta, kahdesta peilistä ja detektorista. Valo kulkee hammasrattaan ohi eri puolilta hammasta tullessaan sitä kohti ja heijastuessaan peilistä takaisin, kun oletetaan hammasrattaan pyörivän yhden hampaan verran sinä aikana kun valo kulkee valonlähteeltä peilille ja heijastuu takaisin.
**Fizeaun–Foucault’n koe** on ranskalaisten fyysikoiden Hippolyte Fizeaun ja Léon Foucault’n vuonna 1850 suunnittelema koejärjestely, jolla he mittasivat valonnopeutta. Laitteisto koostui valonlähteestä, josta tuleva valo heijastui pyörivästä peilistä kohti paikallaan olevaa peiliä, joka oli noin 35 kilometrin etäisyydellä. Pyörivä peili ehti kiertyä valon kulkiessa siitä paikallaan olevaan peiliin ja takaisin. Tämän vuoksi valo heijastui takaisin hieman eri kohtaan kuin mistä se oli alun perin tullut. Jos peilien välinen etäisyys on *h*, aika ensimmäisen ja toisen pyörivästä peilistä tapahtuvan heijastumisen välillä on:

t=\frac{2h}{c}  , jossa *c* = valonnopeus.
Kun tunnetaan rattaan pyörimisnopeus \omega, kulman *θ* kiertymä vastaa heijastuksien välistä aikaa:

\frac{\theta}{\omega} = \frac {2h}{c}=t \ 
Valonnopeus voidaan laskea kun tiedetään kulma *θ*, kulmanopeus ja mitattu etäisyys *h*:

c = \frac {2 \omega h}{\theta } \ 
Detektori on 2*θ*:n kulmassa valonlähteen suuntaan nähden, koska valo osuu peilin pyörimisen johdosta pyörivään peiliin *θ* astetta alkuperäistä heijastuskulmaa pienemmässä kulmassa peilin normaalin suhteen katsottuna, jolloin myös heijastuskulma pienenee *θ* astetta.

Foucault’n koe perustui Fizeaun kokeeseen (Kuva 2). Vuonna 1849 Fizeau käytti laitteistoa, joka koostui valonlähteestä, isosta hammastetusta pyörivästä renkaasta, peilistä ja detektorista. Rengas pyöri nopeasti akselinsa ympäri ja valonsäde kulki valonlähteestä hampaanraon kautta peiliin, josta se heijastui takaisin. Valon kulkuun kuluva aika voitiin helposti mitata kun tiedettiin tarkka matka ja renkaan kulman muutos. Fizeau sai valonnopeudelle ilmassa arvon 315 000 kilometriä sekunnissa, joka on noin 15 % liian suuri arvo.

Lähteet
-------

1. 1 2  
Ralph Baierlein (2001). *Newton to Einstein: the trail of light : an excursion to the wave-particle duality and the special theory of relativity*. Cambridge University Press, 44; Figure 2.6 and discussion. ISBN 0-521-42323-6.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Fizeau–Foucault apparatus
Aleksei Didenko
**Aleksei Nikolajevitš Didenko** (ven. Алексе́й Никола́евич Диде́нко, s. 30. maaliskuuta 1983, Potšapyntsi, Tšerkasyn alue, Ukrainan SNT) on venäläinen poliitikko. Vuodesta 2007 vuoteen 2010 hän oli Tomskin alueen duuman jäsen. Vuodesta 2011 lähtien hän on ollut Venäjän federaation valtioduuman jäsen. Hän on duuman perustuslaillista lainsäädäntöä ja valtion rakentamista käsittelevän komitean jäsen. Hän on populistisen Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen johtava jäsen.

Varhainen elämä
---------------

Aleksei Didenko syntyi 30. maaliskuuta 1983 Nikolaille Potšapyntsin kylässä Tšerkasyn alueella Ukrainassa. Hän muutti myöhemmin perheineen Tomskiin, jossa hän kävi lukiota vuosina 1990–1993. Hän valmistui "venäläisestä klassisesta koulusta nro 2" vuonna 2000.

Koulutus
--------

Vuonna 2005 Didenko valmistui Tomskin valtionyliopiston laki-instituutista. Samana vuonna hänestä tuli Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen Tomskin alueosaston koordinaattori.

Kansanedustaja
--------------

Vuoden 2016 vaaleissa Didenko voitti Tomskin vaalipiirin nro 181. Aiemmin Tass ilmoitti, että liberaalidemokraattinen puolue teki Yhtenäisen Venäjän kanssa sopimuksen, jonka mukaan se ei nimitä ketään Tomskissa helpottaakseen Didenkon valintaa, ja että Tomskin valtion arkkitehtuurin ja rakennusalan yliopiston rehtori Yhtenäisen Venäjän esivaalin voittaja Viktor Vlasov ei asetu ehdolle vaalipiirissä.

Syyskuussa 2017 Didenko asettui ehdolle Tomskin alueen kuvernööriksi. Hän sijoittui toiseksi ja sai 19,38 prosenttia annetuista äänistä. Aleksei Didenko johti Vladimir Žirinovskin kampanjan päämajaa vuoden 2018 presidentinvaaleissa. 30. maaliskuuta 2022 hänet nimitettiin liberaalidemokraattisen puolueen keskustoimiston ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Диденко Алексей Николаевич — Официальный сайт ЛДПР, информационное агентство ЛДПР, новости ЛДПР *ldpr.ru*. Viitattu 31.10.2016. ru
2. ↑  Диденко Алексей Николаевич *duma.gov.ru*.  31.12.2015. Viitattu 31.10.2016.
3. ↑  Комитет ГД по конституционному законодательству и государственному строительству *duma.gov.ru*. Viitattu 31.10.2016.
4. ↑  Archived copy *rbctv.rbc.ru*.  Arkistoitu 16.2.2015. Viitattu 30.10.2016.
5. ↑  В ГД РФ предложили сократить депутатский корпус в регионах | В России | Политика | Аргументы и Факты *aif.ru*.  19.11.2014. Viitattu 31.10.2016.
6. 1 2  Школьник отравил весь класс газом, решив отомстить обидчицам: Обзор томской прессы за 21-28 мая Подробности  30.5.2005. Regnum.ru. Viitattu 31.10.2016.
7. ↑  ТАСС: ЕР может не выдвигать кандидата в Госдуму в Томске ради Алексея Диденко *tv2.tomsk.ru*.  21.6.2016.  Arkistoitu 19.9.2016. Viitattu 7.4.2022.
8. ↑  Жвачкин победил на выборах главы Томской области
9. ↑  Депутат Госдумы от Томской области возглавил предвыборный штаб Владимира Жириновского
10. ↑  У Жириновского появился первый заместитель в аппарате ЛДПР *vedomosti.ru*.  30.3.2022.
**Aleksei Aleksandrovitš Hozjainov** (ven. Алексей Александрович Хозяинов, suomalaisissa lähteissä usein **Hosiainov**; 25. maaliskuuta (J: 13. maaliskuuta) 1861 Helsinki – 1. toukokuuta (J: 18. huhtikuuta) 1913 Helsinki) oli suomenvenäläinen juristi ja virkamies, joka toimi toisen sortokauden aikana Suomen senaatin jäsenenä 1910–1911 ja Suomen prokuraattorina 1911–1913.

Hozjainov oli syntyjään Suomen suuriruhtinaskunnan kansalainen. Hän kävi Helsingissä Aleksanterin kimnaasia ja opiskeli lakimieheksi Pietarin yliopistossa, minkä jälkeen hän työskenteli virkamiehenä muun muassa Stavropolin kuvernementissa. Hänet nimitettiin vuonna 1903 Turun ja Porin läänin lääninsihteeriksi, mutta hän joutui eroamaan vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Hozjainov työskenteli sen jälkeen Vladivostokissa ja Pietarin valitusoikeuden prokuraattorina, kunnes hänet vuonna 1910 nimitettiin Suomen senaatin talousosaston jäseneksi ja kamaritoimituskunnan päälliköksi niin sanotun amiraalisenaatin aikana. Vuoden 1911 alussa hänet nimitettiin Suomen vt. prokuraattoriksi, missä tehtävässä hän oli kaksi vuotta myöhemmin tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Venäläistä yhdenmukaistamispolitiikkaa noudattanut Hozjainov kieltäytyi muun muassa vannomasta suomalaista virkavalaa senaattoriksi tullessaan. Suomalaisten keskuudessa hän oli hyvin epäsuosittu. Kuoltuaan 52-vuotiaana hänet haudattiin Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Алексѣй Александровичь Хозяиновь Finljandskaja Gazeta 3.5.1913, s. 1. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 12.12.2019.
2. 1 2 3 4  Prokuraattori Hosiainow kuollut Turun Sanomat 3.5.1913, s. 3. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 12.12.2019.
3. ↑  Pikku uutisia Helsingin Sanomat 4.5.1913, s. 6. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 12.12.2019.