recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Murronkulma** (koulupiirinä aiemmin **Luodesuo**) on kyläkunta ja entinen koulupiiri Jokioisilla Kanta-Hämen maakunnassa.

Kulmakunnalla on 175 asukasta, ja siellä toimii Jokioisten Murron kyläyhdistys. Toiminnan keskuksena on kyläyhdistyksen omistama talkootupa. Kulmakunnalla on aiemmin toiminut Luodesuon kansakoulu. Koulu lopetettiin vuonna 1968.

Kulmakunnan osa-alueita ovat Kyyhkysmäki, Peltosuo, Murronkulma ja Luodesuo. Tärkein liikenneväylä kulmakunnan sisällä on Murronkulmantie. Kulmakunta sijaitsee Jokioisten keskustan välittömässä läheisyydessä valtatien 10 molemmin puolin, ja se muodostuu pääosin Jokioisten Vaulammin, Haapaniemen ja Niemen kylien takamaista. Kulmakunta rajoittuu etelässä Someron Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien takamailla sijaitsevaan Koisthuhdan kulmakuntaan Somerolla ja idässä Tammelan Torron kylään.

Luonnonympäristöä kulmakunnalla hallitsevat Loimijoen sivujoki Haapajoki ja kulmakunnan halki kulkeva Syrjänharju. Myös Suomen suurin luonnontilainen keidassuo Torronsuo Tammelassa ulottuu kulmakunnan alueella hiukan Jokioisten puolelle. Asutus keskittyy laajojen peltoaukeittein reunoille.

Paikallisia nähtävyyksiä ovat siirtoväen asuttamisen muistoksi pystytetty Karjalaisten muistokivi sekä luonnonmuistomerkiksi vuonna 1963 rauhoitettu siirtolohkare Satulinkivi eli Vahankivi, joka on kolmen kunnan, Jokioisten, Tammelan ja Someron ja nyttemmin myös kahden maakunnan, Kanta-Hämeen ja Varsinais-Suomen rajakivi.

Vuonna 2013 Murronkulma valittiin Kanta-Hämeen vuoden kyläksi. Perusteina valinnalle mainittiin Murronkulman kylätoiminnan kylän ja kunnan kokoon nähden vahva innovatiivisuus ja yhteisöllisyys, mistä osoituksena on ollut muun muassa osallistuminen ja aloittellisuus Jokioisten pitäjänsuunnitelman laadinnassa vuonna 2012.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Markku Karvonen: Jokioisten Murronkulma on Hämeen vuoden kylä  15.6.2013. Yle uutiset. Viitattu 12.8.2013.
2. 1 2  Arkistoyksikkö: Luodesuon kansakoulu *Vakka*. Arkistolaitos.  Arkistoitu 16.1.2017. Viitattu 14.1.2017.
3. 1 2  Murronkulma Jokioisilta Hämeen Vuoden Kylä 2013 Hämeen kylät.  Arkistoitu 19.1.2017. Viitattu 12.8.2013.
4. 1 2 3  Kyläajelu Jokioisten murronkulmalla  1.6.2009. Jokioinen:  MTT. Viitattu 12.8.2013.
5. 1 2  *Peruskartta* 1:20 000. 2024 06 Torro.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1992.  ISBN 951-48-1529-7.
6. 1 2  *Peruskartta* 1:20 000. 2113 04 Forssa.  Helsinki: Maanmittaushallitus, 1992.  ISBN 951-48-1636-6.
7. ↑  *Torronsuon kansallispuiston hoito- ja käyttösuunnitelma*. Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja Sarja C 53. Helsinki: Metsähallitus, 2009. ISBN 978-952-446-697-4 (nidottu) ISBN 978-952-446-698-1 (pdf). Julkaisun verkkoversio (pdf) (viitattu 3.12.2016).  (Arkistoitu – Internet Archive)
8. ↑  Suoranta, Antero: Kolmen kunnan rajakivi, Vahankivi, saanut esittelytaulun.  *Lounais-Hämeen luonto*, 2007, nro 94, s. 44-46. lehden verkkoversio (pdf). Viitattu 8.9.2013.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Jokioisten Murron kyläyhdistys Jokioisten Murron kyläyhdistys. Viitattu 12.8.2013.
**Siirtymäriitti** on seremonia, jonka kautta yksilö siirtyy sosiaalisesta asemasta toiseen. Tällaisia siirtymiä ovat esimerkiksi syntymä, murrosikä, avioituminen, pappisvihkimys ja kuolema.

Siirtymäriitit voidaan jakaa kolmeen tyyppiin: erottamisriitteihin, muutosriitteihin ja liittämisriitteihin. Erottamisriittejä esiintyy esimerkiksi hautajaisissa, muutosriittejä raskauden, kihlauksen ja initiaation yhteydessä, ja liittämisriittejä häiden yhteydessä.

Initiaatioriitteihin, kuten aikuistumisriitteihin, kuuluu usein sekä erottaminen, muutos että liittäminen. Se alkaa oman ryhmän jättämisellä ja joskus jopa symbolisella "kuolemalla". Sitä seuraa vaihe, jonka aikana henkilö on eristettynä, ja hän saattaa omaksua rooleja, jotka ovat muulloin hänen ikäiselleen tai sukupuoliselleen epäsopivia. Viimeisessä vaiheessa henkilö liittyy uudelleen yhteisöönsä, mutta nyt aikuisen asemassa.

Nykyaikaisia siirtymäriittejä ovat esimerkiksi uusien opiskelijoiden kastajaiset ja abiturienttien penkinpainajaiset.

Lähteet
-------

1. ↑  *siirtymäriitti.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. 1 2 3  Barnard, Alan & Spencer, Jonathan: "Rite of passage", *The Routledge Encyclopedia of Social and Cultural Anthropology*, s. 616–617. Routledge, 2010.
3. ↑  Siirtymäriitit Suomen kansallismuseo. Viitattu 20.2.2023.
**Oiva Toivo Jääskeläinen** (9. syyskuuta 1884 Hämeenlinna – 1. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen agronomi, joka toimi muun muassa Pellervo-Seuran toimitusjohtajana. Nuoruudessaan hänet tunnettiin myös lahjakkaana urheilijana.

Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Heikki Jääskeläinen ja Sandra Nordling. Jääskeläinen kirjoitti ylioppilaaksi 1904 ja valmistui agronomiksi 1911. Vuonna 1931 hän suoritti vielä maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa. Vuodesta 1916 lähtien Jääskeläinen toimi maanviljelijänä Ilmajoella ja hoiti myös useita alaan liittyviä tehtäviä eri järjestöjen palveluksessa. Vuonna 1927 hän aloitti Suomen laidunyhdistyksen toiminnanjohtajana ja siirtyi 1937 Pellervo-Seuran toimitusjohtajaksi. Jääskeläinen työskenteli samalla myös *Pellervon*, *Nuorten Pellervon* ja *Suomen Osuustoimintalehden* päätoimittajana. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1936.

Vuonna 1907 Jääskeläinen voitti Suomen mestaruuden keihäänheiton yhteistuloksessa tuloksella 83,12. Hänen paremman kätensä heitto kantoi 44,25. Jääskeläinen sijoittui 100 metrillä Suomen mestaruuskilpailuissa samana vuonna pronssille ajalla 11,5.

Teokset
-------

* *Viljelyslaidun*. Porvoo: WSOY, 1930.
* *Tutkimuksia länsisuomenrotuisen ja ayrshirerotuisen nuorenkarjan kasvusta ja rehunkäytöstä*. (väitöskirja). Helsinki: Suomen maataloustieteellinen seura, 1936.
* *Etelä-Pohjanmaan maatalous v:sta 1913 nykyvuosiin*. Vaasa: Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseura, 1938.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Aikalaiskirja 1934 : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 279. Helsinki: Otava, 1933. Projekt Runeberg.
2. ↑  Vuosina 1946-1949 kuolleiden henkilöiden hakemistokortit *Digihakemisto*.  1.3.2018. Digiarkisto. Viitattu 9.3.2018. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Päivästä päivään : Tri Oiva Jääskeläinen 60-vuotias.  *Helsingin Sanomat*, 9.9.1944, s. 6. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 9.3.2018.
4. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 446. Otava, 1970.
5. ↑  Hannus, Matti; Laitinen, Esa & Martiskainen, Seppo: *Kalevan kisat, Kalevan malja – Vuosisata yleisurheilun Suomen mestaruuksia*. Suomen Urheiluliitto: Gummerus, 2002. ISBN 951-96491-5-8.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Alankomaat

 |

 |
Olufuko-festivaalia Outapissa vuonna 2016
**Olufuko** on ovambojen tyttöjen aikuistumisrituaali. Rituaali on tunnettu Pohjois-Namibian eri osissa nimillä Ohango, Olufuko tai Efundula. Namibiaan 1870-luvulla saapuneet suomalaiset lähetyssaarnaajat vastustivat rituaalia, koska pitivät sitä pakanallisena. Martti Rautanen kielsi nuoria osallistumasta olufuko-rituaaliin ja uhkasi siihen osallistuvia naisia kirkosta erottamisella. Vuonna 2012 rituaali herätettiin uudelleen henkiin Outapin kaupungissa vuosittain elo-syyskuussa järjestettävän Olufuko-festivaalin muodossa. Olufuko-festivaali on saanut tukea muun muassa presidentti Sam Nujomalta, joka korosti Namibian omaa kulttuuriperinnettä. Namibian evankelisluterilainen kirkko sen sijaan on vastustanut uskonnollisista syistä, pakanallisena pitämänsä, rituaalin elvyttämistä. Ihmisoikeusjärjestö Namrights puolestaan väittää rituaalin johtavan lapsiavioliittoihin.

Lovisa T. Nampalan mukaan rituaalin ollessa voimissaan uskottiin, että olufukoon osallistumattomille naisille syntyvät lapset toisivat epäonnea yhteisölleen. Olufuko-rituaali suojeli naista ja hänen perhettään häpeältä, jos nainen tuli raskaaksi. Rituaalin yhteydessä miehet pystyivät kosimaan naisia, mikä ei ole osa nykyaikaista Olufuko-festivaalia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuoppala, Saara: The Lutheran Condemnation of the Initiation Ritual of Girls in Namibia *Intertwined Histories*.  19.11.2019. Viitattu 26.4.2021.
2. ↑  Kuoppala, Saara: Pohjois-Namibian Olufuko-festivaali *Katsomukset.fi*.  8.10.2019. Viitattu 26.4.2021.
3. ↑  Titus, Hildegard: Olufuko – Standing the test of time *The Namibian*.  1.9.2016. Viitattu 25.04.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Groop, Kim: Between Pietistic Heritage and Olufuko Revival: Female Initiation and the Evangelical Lutheran Church in Namibia *Journal of Theology for Southern Africa*.  2014.
* Kuoppala, Saara: Reviving Tradition at the Olufuko Festival 2016 : Girls’ Initiation Ritual in Contemporary Namibia *Pro gradu*.  2018.
**Juuret** (*Roots*) on yhdysvaltalainen historiallinen draamasarja, jonka ensiesitys ABC-kanavalla oli vuonna 1977. Sarja perustuu Alex Haleyn Pulitzer-palkittuun romaaniin *Juuret*. Sarja seuraa Haleyn oman suvun historiaa 1750-luvun Afrikasta 1860-luvulle asti Yhdysvalloissa, mihin heidät tuotiin orjiksi. Haleyn suvun afrikkalaissyntyistä kantaisää Kunta Kinteä nuorena esitti LeVar Burton ja vanhana John Amos.

Sarjaa tehtiin kahdeksan jaksoa, jotka esitettiin peräkkäisinä iltoina 23.–30. tammikuuta 1977. Jaksoja katsoi keskimäärin 80 miljoonaa ihmistä; viimeistä jaksoa katsoi yli 100 miljoonaa, mikä on edelleen kolmanneksi korkein katsojaluku television historiassa. *Juuret* sai yhdeksän Emmy-palkintoa ja 36 ehdokkuutta. Sarja sai paljon kiitosta historianopetuksellisesta merkityksestään, ja sillä on arvioitu olleen myönteinen vaikutus maan rotusuhteisiin. Menestyksekäs sarja myös aloitti jatkuvajuonisten television minisarjojen trendin Yhdysvaltojen televisiokanavilla.

Sarjalle julkaistiin vuonna 1979 seitsenosainen jatkosarja *Juuret – seuraavat sukupolvet*, jossa Kunta Kinten jälkeläisten vaiheita seurataan aina 1960-luvulle asti. Vuonna 1988 sai ensi-iltansa elokuva *Juuret – Kunta Kinten joulu* (*Roots – The Gift*), joka julkaistiin Suomessa VHS-videona. Naisorjasta kertova kolmiosainen minisarja *Queen* sai ensiesityksensä 1993. Se perustuu Alex Haleyltä kesken jääneeseen, David Stevensin loppuun saattamaan romaaniin *Queen: The Story of an American Family*, ja sen pääosaa näyttelee Halle Berry.

Vuonna 2016 julkaistiin sarjasta uusi versio, joka keskittyy alkuperäistä vähemmän valkoihoisiin henkilöhahmoihin ja on kokonaispituudeltaan kahdeksan tuntia, noin kolmanneksen alkuperäistä minisarjaa lyhyempi. Jokaisella sen neljällä jaksolla on eri ohjaaja (Bruce Beresford, Thomas Carter, Phillip Noyce ja Mario Van Peebles).

Lähteet
-------

1. ↑  Juuret-sarja jälleen televisiosta  13.5.2002. MTV.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 30.3.2015.
2. 1 2 3  Martin Chilton: Roots, Alex Haley's TV show about slavery, to be remade  6.11.2013. Telegraph. Viitattu 30.3.2015.
3. 1 2 3 4  Bird, J.B.: Roots, U.S. Serial Drama. *Museum of Broadcast Communications*.  Arkistoitu 29.7.2018. Viitattu 12.12.2021. (englanniksi)
4. ↑  Lowry, Brian: Watergate inspired movies. The Trump era history will likely be told on TV *CNN News*.  26.1.2021. Viitattu 8.4.2021.
5. ↑  *Roots: The Next Generations (1979)* AllMoviessa. (englanniksi)
6. ↑  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.
7. ↑  Queen (1993) *MUBI*. Viitattu 12.12.2021.
8. ↑  *Queen (1993-1993)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
9. ↑  Poniewozik, James: Review: ‘Roots’ for a Black Lives Matter Era.  *The New York Times*, 29.5.2016. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 12.12.2021.
10. ↑  *Roots (2016)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi), Full Cast & Crew. Viitattu 12.12.2021.
Curt von Stedingk
**Curt Bogislaus Ludvig Kristoffer von Stedingk** (vuoteen 1800 **Steding**; 26. lokakuuta 1746 Lentschow, Pommeri – 7. tammikuuta 1837 Tukholma) oli ruotsalainen sotilas ja valtiomies. Hänestä tuli 1811 sotamarsalkka ja hän oli Ruotsin viimeinen elossa ollut sotamarsalkka.

Stedingk kuului Pommerin vanhimpiin aatelissukuihin. Hän pyrki sotilasuralle ja oli upseerina Ranskan joukoissa Yhdysvaltojen vapaussodassa 1779. Vuonna 1787 hän siirtyi Ruotsin palvelukseen. Hänet nimitettiin everstinä Karjalan rakuunarykmentin päälliköksi 1783. Hän oli Venäjän sodassa Savon prikaatin päällikkönä ja torjui venäläiset Porrassalmella 1789 ja saavutti samana vuonna Parkuinmäen voiton. Hän oli Ruotsin lähettiläs Pietarissa 1790–1808 ja 1809–1811 ja sai korotuksen "valtakunnan herraksi". Ennen Suomen sodan syttymistä hän yritti varoittaa kuningas Kustaa IV Aadolfia Venäjän suunnitelmista. Hän oli Haminan rauhan allekirjoittajia. Sodassa Napoleonia vastaan 1813 hän oli Kaarle Juhanan lähin mies. Hän edusti Ruotsia solmittaessa Pariisin rauhaa 1814.

Hänen veljensä oli Ruotsin saaristolaivaston komentajana Turussa toiminut Victor von Stedingk, sittemmin kenraaliamiraali.

Arkisto
-------

Suomen Kansallisarkisto osti 2013 Stedingkin suvun arkiston ja maksoi siitä 465 000 euroa. Arkistoon kuuluu 76 000 sivua asiakirjoja, muun muassa Curt von Stedingkin papereita, jotka liittyvät Haminan rauhanneuvotteuihin. Arkisto oli Ruotsissa d'Otrante-suvun omistuksessa. Arkistoa ei ole juuri tutkittu, sillä sen olemassaolosta ei ole ollut tietoa kovin laajalti. Ruotsin valtionarkisto digitoi aineiston, ennen kuin se saapui Suomeen, kesällä 2013. Sen jälkeen se on vapaasti käytettävissä. Arkistossa on muun muassa 14 kansiota Savon prikaatin historiaa ja everstiluutnantti Berndt Johan Hastferilta takavarikoidut asiakirjat.

Lähteet
-------

1. ↑  Veli-Matti Syrjö: / Stedingk, Curt von (1746–1837) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu*.  23.3.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. 1 2 3  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 8, p. 130
3. ↑  Ruotsi ja Venäjä sopivat Suomen rajoista 1809 - uusi arkistolöytö paljastaa keskustelut, Ylen uutiset
4. ↑  Uusi arkistolöytö kertoo Savon prikaatin historiaa 1780-luvulta, Yle.fi/uutiset, viitattu 22.1.2013
5. ↑  Von Stedingk -suvun yksityisarkisto Arkistolaitos.  Arkistoitu 6.1.2015. Viitattu 6.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Svenskt biografiskt handlexikon, Runeberg.org (lyhyt) (1906) (ruotsiksi)
* Svenskt biografiskt lexikon, Riksarkivet.se (ruotsiksi) (päivittyvä, pitkä)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Venäjän keisari Aleksanteri II:n audienssi vuonna 1866.
Keisari pyhävaltaistuin kuvattuna Suomen kansallismuseossa.
**Audienssi** on valtionpäämiehen kutsusta toteutettava kutsutilaisuus. Termiä käytetään lähinnä monarkioissa.

Tapaamisella tarkoitetaan muodollisesti arvokasta ja merkityksellistä kahden tai useamman henkilön välistä vastaanottoa tai puheillepääsyä, joka toimitetaan juhlallisen seremonian yhteydessä. Tilaisuus suoritetaan toteutuneiden tapojen sekä kulttuuristen perinteiden muodollisuuksia noudattamalla.

Tilaisuuden toimitus
--------------------

Tilaisuus suoritetaan kulloinkin sovitussa paikassa kuten hallitsijan kabinetissa tai kuninkaanlinnan avoimessa salissa. Toimitus tapahtuu perinteiden mukaan riittinä hallitsijan valtaistuimen edessä, ja läsnäolevien tulee noudattaa tarkkaa pukukoodia.

Pukukoodin nykyinen käytäntö
----------------------------

Nykyisin pukeutumiskoodia noudattavat lähinnä vain diplomaatit, eikä perinteinen pukeutuminen ole enää pakollista.

Valtioiden vastaanottoja
------------------------

* Suomen lähetyskunnan audienssi 30. marraskuuta 1808.

Kuvagalleria
------------

* Paavi Johannes XXIII:n audienssi.Paavi Johannes XXIII:n audienssi.
* Paavi Pius V:n audienssi Toscanan herttualle Cosimo I de’ Medicille.Paavi Pius V:n audienssi Toscanan herttualle Cosimo I de’ Medicille.
* Bacchuksenpatsaan alla suorititettu audienssi.Bacchuksenpatsaan alla suorititettu audienssi.
* Henkilöt kuvattuna Assurnasirpal II:n audienssilla.Henkilöt kuvattuna Assurnasirpal II:n audienssilla.
* kuningas Ludvig XVI:n audienssi Versailles’n palatsissa.kuningas Ludvig XVI:n audienssi Versailles’n palatsissa.
* Osmanien sulttaani Selim III:n audienssi vuonna 1789.Osmanien sulttaani Selim III:n audienssi vuonna 1789.

Lähteet
-------

1. ↑  8.4.1939 Savon Sanomat no 41, s. 11 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 25.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Englannin kuningattaren audienssi Viitattu 23.5.2022
* Holy See, Papal audiences Viitattu 23.5.2022
**Gunnar Jeanson** (10. lokakuuta 1898 Göteborg – 20. tammikuuta 1939 Tukholma) oli ruotsalainen musiikkitieteilijä, -kriitikko ja -kirjailija sekä säveltäjä.

Jeanson syntyi Göteborgissa, mutta muutti perheineen Tukholmaan, jossa aloitti opiskelun kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuonna 1913. Hänelle opetti pianonsoittoa Lennart Lundberg vuoteen 1918 saakka. Vuosina 1917–1920 Jeanson sai myös kontrapunktin opetusta Andreas Hallénilta ja Ernst Ellbergiltä. Hän valmistui keväällä 1917 Whitlockska samskolanista ja aloitti saman vuoden syksyllä opiskelun Uppsalan yliopistossa. Joulukuussa 1921 Jeanson sai humanististen tieteiden kandidaatin arvon opiskeltuaan muun muassa musiikin historiaa ja musiikin teoriaa. Vuosina 1921–1922 hän täydensi opintojaan Egon Welleszin johdolla Wienissä ja Peter Wagnerin johdolla Freiburgissa. Palattuaan Ruotsiin Jeanson pääsi musiikkitoimittajaksi *Stockholms Dagbladiin*. Hän suoritti lisensiaatin tutkinnon Tukholman yliopistossa vuonna 1925 ja aloitti vuonna 1926 luennoinnin musiikin historiassa ja teoriassa. Jeanson puolusti vuonna 1926 väitöskirjaansa August Södermanista ja sai toukokuussa 1927 filosofian tohtorin oppiarvon.

Jeanson kirjoitti 1920-luvun jälkipuoliskolla elämäkerran August Södermanista ja tutkielman Gunnar Wennerbergistä. Hän oli *Svensk tidskrift för musikforskning* -lehden päätoimittaja vuosina 1927–1930 ja jatkoi siihen kirjoittamista vuoteen 1938 saakka. Vuosina 1927–1931 julkaistiin kaksiosaisena Jeansonin ja Julius Raben teos *Musiken genom tiderna*, jolla oli suuri vaikutus musiikkitieteen opetukseen. Jeanson tutki myös Carl Michael Bellmania ja keräsi tämän kirjoituksia. Hän edisti aktiivisesti uuden musiikin julkisuutta ja perusti ISCM:n Ruotsin-haaran, jonka puheenjohtajana toimi vuosina 1923–1932. Jeanson oli Tukholman Konsertföreningin sihteeri vuosina 1925–1930 ja nousi sen johtoon vuonna 1933. Vuosina 1930–1932 hän työskenteli säännöllisenä musiikkikriitikkona *Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidningissä*, johon kirjoittamista hän jatkoi ajoittain sen jälkeenkin. Jeanson julkaisi siinä elokuussa 1933 pitkän artikkelin, jossa hyökkäsi kansallissosialistien Saksassa toteuttamaa musiikkipolitiikkaa vastaan. Hän toimi luennoitsijana myös radiossa. 1930-luvun loppupuolella Jeanson sairastui hermostolliseen sairauteen. Hän kuoli vain 40-vuotiaana.

Jeansonin säveltämät teokset koostuvat enimmäkseen kamarimusiikista. Ne ovat pitkälti peräisin hänen opiskeluajoiltaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Gunnar Jeanson (1898-1939) Swedish Musical Heritage, viitattu 19.2.2024 (englanniksi)
**Siemennesteen juominen** tarkoittaa siemennesteen nauttimista yleensä joko eroottisin tai uskomuksellisin perustein.

Seksissä ja erotiikassa
-----------------------

Seksuaalisessa kanssakäymisessä siemennestettä niellään useimmiten suuseksin kliimaksissa, jos mies laukeaa partnerinsa suuhun. Siemennesteen nieleminen on yleinen aihe kovemmassa hardcore-pornografiassa. On olemassa myös seksuaalisia fetissejä siemennesteen juomiseen erillisistä astioista. Esimerkiksi onomatopoeettinen nielemistä kuvaava japanilainen termi *gokkun* (ゴックン) tarkoittaa bukkaken kaltaista pornografian alalajia, joka keskittyy kuvaamaan suurten siemennestemäärien nielemistä.

Terveysvaikutukset
------------------

### Hyödyt

Siemenneste muodostuu pääosin vedestä, mutta sisältää myös jonkin verran proteiineja sekä pieniä määriä sinkin ja kalsiumin kaltaisia mineraaleja. Siemenneste sisältää noin 5–7 kaloria teelusikallista kohti. Tutkimukset osoittavat siemennesteen omaavan antidepressanttisia ominaisuuksia sen sisältämien adrenaliinin sekä mielialaa säätelevien hormonien ansiosta. Siemennesteen on myös todettu vähentävän raskausmyrkytyksen riskiä.

### Riskit

Terveen miehen siemennesteen juomisesta ei ole terveydellistä haittaa. Sen sijaan siemennesteen juominen altistaa mahdollisille sukupuolitaudeille, kuten HIV:lle ja herpekselle, jos mies on näiden kantaja. Riski on suurempi, jos suun limakalvolla on haavautumia. Vaikka siemennestettä säilöttäisiin jonkin aikaa ennen nauttimista, saattavat virukset säilyä kehon ulkopuolellakin tartuntakykyisinä.*lähde?*

Uskomukselliset vaikutukset
---------------------------

Jotkut Papua-Uuden-Guinean alkuasukasheimot harjoittavat siemennesteen juomista. Heimon nuoret miespuoliset jäsenet juovat heimon vanhimpien siemennestettä, jonka uskotaan sisältävän heidän miehuutensa. Näin heidän voimansa ja valtansa välittyy nuoremmille polville. Toiminnan harjoittamiseen sisältyy yleensä fellaatio.

Lähteet
-------

1. ↑  Wilks, Jon: The (Almost) Complete Japanzine Dictionary of Japan Sex *Articles*. Seek Japan. Viitattu 20.5.2009. (englanniksi)
2. ↑  Persaud, Raj: Semen acts as an anti-depressant *Articles*.  26.6.2002. New Scientist.  Arkistoitu 3.7.2009. Viitattu 20.5.2009. (englanniksi)
3. ↑  Koelman, C. A.; Coumans, A. B. C.; Nijman, H. W. et al.: Correlation between oral sex and a low incidence of preeclampsia : a role for soluble HLA in seminal fluid? (Tiivistelmä) *Journal of reproductive immunology*.  17.12.1999. Shannon, Irlanti:  Elsevier Science.  Arkistoitu 2.9.2009. Viitattu 27.12.2009. (englanniksi)
4. ↑  Hyena, Hank: Semen Warriors Of New Guinea *Articles*.  16.9.1999. Gettingit.com.  Arkistoitu 22.5.2009. Viitattu 20.5.2009. (englanniksi)
5. ↑  Weird Facts about Semen *Men’s Health*. Health Mad. Viitattu 20.5.2009. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
Nikita Hruštšov vuonna 1963.
**Salainen puhe** (ven. секретный доклад, *sekretnyi doklad*) eli virallisesti "Henkilökultista ja sen seurauksista" (ven. «О культе личности и его последствиях», *"O kulte litšnosti i jego posledstvijah"*) oli puhe, jonka Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov piti puolueen 20. puoluekokouksessa 25. helmikuuta 1956. Puheessa Hruštšov tuomitsi Josif Stalinin teot ja tämän ympärille rakennetun henkilökultin (ven. Культ личности, *Kult litšnosti*).

Puhetta on kutsuttu "salaiseksi", koska se pidettiin puoluekokouksen suljetussa istunnossa, sitä ei julkaistu kokouksen virallisissa pöytäkirjoissa eikä siitä raportoitu neuvostolehdistössä. Myöhemmin puhe toimitettiin eri alueiden puoluejohtajille, joille annettiin tehtäväksi tiedottaa sen sisällöstä puolueen jäseniä.

On kerrottu, että puheen vaikutus kuulijoihin oli niin traumaattinen, että jotkut kokousedustajat saivat sen aikana sydänkohtauksen ja toiset tekivät istunnon jälkeen itsemurhan.

Puheessa Hruštšov kertoi korkea-arvoisten puoluejäsenien perusteettomista pidätyksistä ja teloituksista Stalinin vainojen aikana ja paljasti maan varautumattomuuden natsi-Saksan hyökkäykseen vuonna 1941. Hruštšov luetteli myös Stalinin lukuiset sodan aikana tekemät virheet ja eri kansallisuuksien pakkosiirrot vuosien 1943 ja 1944 aikana. Näiden vakavien virheiden syyksi hän esitti Stalinin ympärille luodun henkilökultin mahdollistamia "sosialistisen laillisuuden rikkeitä".

Puheen vaikutus kommunistiseen maailmaan oli merkittävä ja johti levottomuuksiin muun muassa Puolassa ja Georgian Tbilisissä. Lisäksi puhe oli vaikuttamassa Unkarin kansannousun käynnistymiseen vuonna 1956.

Lähteet
-------

1. ↑  Elo, Kimmo: Saksa Euroopassa ja maailmanpolitiikassa (PDF) (Dia #19)  2006. Turun yliopisto / valtio-opin laitos.  Arkistoitu 20.2.2009. Viitattu 1.6.2010.
2. ↑  Reime, Hannu: "Salaisesta" puheesta 50 vuotta *YLE/Ajantasa*.  16.2.2006. Lausti.com. Viitattu 1.6.2010.
3. ↑  Internet History Sourcebooks: Modern History Fordham University. Viitattu 12.9.2023. (englanniksi)
4. 1 2 3  Siegelbaum, Lewis: 1956: Khrushchev's Secret Speech *Seventeen Moments in Soviet History*. Soviethistory.org.  Arkistoitu 5.5.2012. Viitattu 26.2.2023. (englanniksi)
5. ↑  Rettie, John: The day Khrushchev denounced Stalin *BBC*.  18.2.2006. Viitattu 22.4.2008. (englanniksi)
Ivar Hedenblad
**Ivar Eggert Hedenblad** (27. heinäkuuta 1851 Torsång – 16. kesäkuuta 1909 Ronneby) oli ruotsalainen kuoronjohtaja, urkuri ja säveltäjä.

Hedenblad aloitti kouluttautumisen Tukholmassa, johon hänen äitinsä oli muuttanut leskeksi jäätyään. Hän sai pianotunteja serkultaan Hélène de Ronilta. Hedenblad kävi lukion Strängnäsissä ja valmistui sieltä vuonna 1871. Hän pääsi samana vuonna Uppsalan yliopistoon, jossa opiskeli humanistisia tieteitä ja sai kandidaatin arvon vuonna 1878. Hedenblad valittiin vuonna 1875 akateemisen Allmänna Sången -kuoron johtajaksi, jona toimi vuoteen 1902 ja toistamiseen vuodesta 1907 kuolemaansa saakka. Ensimmäisen ulkomaanmatkansa Allmänna Sångenin johdossa Hedenblad johti vuonna 1876. Sitä seurasi vuonna 1878 tunnettu matka Pariisiin, josta palattuaan Hedenblad sai Litteris et Artibus -mitalin. Kaksitoista vuotta aiemmin Uppsalan opiskelijoiden lauluperinne oli saanut Pariisissa ensimmäisen kansainvälisen menestyksensä Oscar Arpin johdolla; Hedenbladin johtama esiintyminen oli yhtä menestyksekäs. Vuonna 1879 Hedenblad sai Uppsalassa sävellysopetusta Johannes Peter Carstensenilta. Lisäksi hän opiskeli Leipzigissä sävellystä Salomon Jadassohnin, laulua Karl Götzen ja harmoniaa Oscar Paulin johdolla. Hedenblad esitteli teoksiaan myös Carl Reineckelle ja sai tältä palautetta.

Vuonna 1879 Hedenblad sai kustantaja Abraham Hirschiltä ehdotuksen sadan mieskuorolaulun kokoelman toimittamisesta. Neljä vuotta myöhemmin kokoelma ilmestyi nimellä *Studentsången*, jota laajennettiin vielä kolmella lisäosalla. Valikoima näistä lauluista sisällytettiin myös Hedenbladin postuumisti julkaistuun kokoelmaan *Sångarförbundet*. Hedenbladin kokoelmilla oli huomattava vaikutus Ruotsin mieskuoroihin monien vuosikymmenten ajan. Uppsalan yliopiston musiikkijohtaja Jacob Axel Josephson kuoli vuonna 1880, jolloin Hedenblad nimitettiin hänen tilapäiseksi seuraajakseen. Vuonna 1881 hänen asemansa vakinaistettiin. Samalla hän pääsi johtamaan Uppsalan filharmonista seuraa ja Orphei Drängar -kuoroa. Hedenbladista tuli Uppsalan musiikkielämän johtava vaikuttaja seuranneiden vuosikymmenten ajaksi. Vuosina 1895–1897 Hedenblad johti myös Tukholman filharmonista seuraa. Vuosina 1895–1896 ja 1901–1902 hän opetti musiikin historiaa ja estetiikkaa Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa. Vuosina 1902–1909 Hedenblad työskenteli Uppsalan tuomiokirkon urkurina. Hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1888.

Hedenblad johti urallaan monien ulkomaalaisten teosten Ruotsin-ensiesitykset. Hän sai laajaa suosiota johtaessaan Orphei Drängaria myös ulkomailla ja kasvatti työllään tietoisuutta ruotsalaisesta musiikista maan rajojen ulkopuolella. Hedenblad teki Orphei Drängarin kanssa gramofoniäänityksiä Lontoossa vuonna 1907. Hänen oma sävellystuotantonsa koostuu lähinnä vokaalimusiikista, joka on sävelletty tiettyjä Uppsalan yliopiston, Orphei Drängarin ja Samfundet SHT:n tapahtumia varten. Teosten joukossa on kantaatteja ja mieskvartettilauluja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ivar Hedenblad (1851−1909) Swedish Musical Heritage, viitattu 20.2.2024 (englanniksi)
Bengt-Arne Wallin
**Bengt-Arne Wallin** (13. heinäkuuta 1926 Linköping – 23. marraskuuta 2015) oli ruotsalainen jazztrumpetisti, -flyygelitorvensoittaja ja -säveltäjä.

Wallin muutti 1950-luvun alussa Tukholmaan ja kehitti Jan Johanssonin, Lars Gullinin, Bengt Hallbergin ja Arne Domnéruksen tavoin omaperäistä, ruotsalaisesta kansanmusiikista vaikutteita ammentanutta jazztyyliä. Hän soitti muun muassa Malte Johnsonin, Seymour Österwallin, Arne Domnéruksen ja Harry Arnoldin kokoonpanoissa. Wallin sai vuonna 1962 Gyllene skivan -palkinnon albumista *Old Folklore in Swedish Modern*. Noin vuodesta 1970 lähtien hän keskittyi pääasiassa säveltämiseen ja sovittamiseen. Lisäksi hän opetti pitkään Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa.

Wallin työskenteli jazzin lisäksi muun muassa iskelmän, lastenmusiikin ja musikaalien parissa. Hän sävelsi paljon musiikkia big bandille ja lisäksi elokuvamusiikkia muun muassa elokuviin *Chans* (1962) ja *Härifrån till Kim* (1993). Wallinille myönnettiin Medaljen för tonkonstens främjande vuonna 2001, ja hänet valittiin Ruotsin säveltäjäliiton kunniajäseneksi vuonna 2003. Hänelle myönnettiin Atterbergpriset vuonna 2007.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Bengt-Arne Wallin poissa Jazzrytmit 11.12.2015, viitattu 20.2.2024
2. ↑  Bengt-Arne Wallin är död SVT Nyheter 24.11.2015, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)
3. 1 2  Bengt-Arne Wallin får Atterbergpriset Blekinge Läns Tidning 12.12.2007, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)
4. 1 2  Bengt-Arne Wallin har gått bort Föreningen svenska tonsättare, viitattu 20.2.2024 (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bengt-Arne Wallin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Ruben Fredrik Österberg** (30. lokakuuta 1895 Helsinki – tammikuu 1959 Tammisaari) oli Ahvenanmaan läänin maaherra vuosina 1938–1945. Hän oli lakitieteen lisensiaatti.

Österberg oli vuonna 1923 Uudenkaarlepyyn pormestarina, vuosina 1923–1928 Mustasaaren nimismiehenä sekä yksityisenä asianajajana ja 1928–1938 Vaasan raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä, mistä virasta hänet nimitettiin Ahvenanmaan maaherraksi vuonna 1938. Hän oli myös Landtmannabankenin Vaasan-konttorin varajohtajana 1928–1930. Maaherrakautensa jälkeen Österberg oli vuodesta 1945 Raaseporin tuomiokunnan tuomarina. Hän kuului vuodesta 1948 Tammisaaren kaupunginvaltuustoon ja toimi 1950-luvulla sen puheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maaherra R. Österberg Hallstén-Kallia kuollut (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 30.1.1959, HS Aikakone. Viitattu 6.3.2018.
2. ↑  Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland / 1954, sivu 1015


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ahvenanmaan läänin maaherrat (1918–2009) |
| --- |
|  |
| Maaherrat | 
* von Bonsdorff (1918)
* Isaksson (1918–1922)
* Fagerlund (1922–1937)
* Rothberg (1938)
* Österberg (1938–1945)
* Koroleff (1945–1953)
* Brenning (1954–1972)
* Isaksson (1972–1982)
* Gustafsson (1982–1999)
* Lindbäck (1999–2009)

 |  |

 |
Thierry Escaich
**Thierry Escaich** (s. 8. toukokuuta 1965 Nogent-sur-Marne) on ranskalainen säveltäjä ja urkuri.

Escaich opiskeli Pariisin konservatoriossa urkujensoittoa, sävellystä ja improvisointia voittaen kahdeksan ensipalkintoa. Hänet nimitettiin vuonna 1996 Pariisin Saint-Étienne-du-Mont -kirkon urkuriksi. Urkurina hänet tunnetaan improvisointikyvyistään. Vuonna 1992 Escaich aloitti opettamisen Pariisin konservatoriossa.

Escaichin teoksia ovat esittäneet muiden muassa Trio Wanderer, Olivier Latry, Kun-woo Paik, Renaud ja Gautier Capuçon sekä lukuisat sinfoniaorkesterit eri maissa. Hänen keskeisten teostensa joukossa ovat muiden muassa sinfonia nro 1 ("Kyrie d'une messe imaginaire", 1992) sekä urkukonsertot nro 1 (1995) ja 2 (2006). Escaichin ensimmäinen ooppera *Claude* (libretto: Robert Badinter) kantaesitettiin maaliskuussa 2013 Lyonin oopperassa. Escaich sai Victoires de la musique -palkinnot vuosina 2003, 2006, 2011 ja 2017. Lisäksi hänelle on myönnetty muun muassa SACEM:n Grand Prix de la Musique Symphonique (2004). Vuonna 2013 Escaich valittiin Académie des Beaux-Arts'n jäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Thierry Escaich AllMusic, viitattu 20.2.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3  Thierry Escaich Wise Music Classical, viitattu 20.2.2024 (englanniksi)
3. 1 2  Thierry ESCAICH Billaudot, viitattu 20.2.2024 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Adamson** on ruotsalainen sarjakuva, jota piirsi vuoteen 1945 asti Oscar Jacobsson. Se oli aikanaan Ruotsin laajalevikkisin sarjakuva. Adamson ilmestyi myös englannin kielellä nimellä *Silent Sam*. Adamson on yksinäinen apinan näköinen kulkija. Hän harhailee sikari suussa ja kolme hiusta päälaella maailmassa, joka on kuin suunniteltu vain hänen kiusakseen. Hän on onneton mies, koska hänelle ei ole suotu rauhaa. Jos hän aikoo suoda itselleen jonkun ilon, huono omatunto tulee väliin soimauksineen. Jos hän ajattelee levätä, hänen perivihollisensa hirveä harakka vie häneltä rauhan. Suomessa Adamson oli suosittu, joten sitä julkaisivat useat lehdet, muun muassa Joulukärpänen, Punalippu ja Tuisku. 

Adamson's Adventures, Evening Star, Washington D.C. 17.7.1922
Adamsonin on epäilty toimineen inspiraation lähteenä muun muassa Homer Simpsonille.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaukoranta, Heikki & Kemppinen, Jukka: *Sarjakuvat*, s. 157, 161, 189. Otava, 1982. ISBN 951-1-06710-9.
2. ↑  Adamson *pib features suomi*. Viitattu 21.7.2022. (tanskaksi)
3. ↑  ‘Adamson’: The original Homer Simpson from 1949? *DangerousMinds*.  19.10.2012. Viitattu 21.7.2022.
4. ↑  Was Homer Simpson stolen from this Vintage Cartoon ca.1949? *Messy Nessy Chic*.  20.10.2012. Viitattu 21.7.2022. (englanniksi)
Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
**Uusmaan Työmies** oli Helsingissä vuosina 1926–1929 ilmestynyt SDP:n sanomalehti.

*Suomen Sosialidemokraattia* julkaissut Oy Kansanvalta perusti *Uusmaan Työmiehen* SDP:n Uudenmaan maakuntalehdeksi. Se sisälsi puolueen pää-äänenkannattajan aineistoa paikallisilla tiedoilla täydennettynä. Kahdesti viikossa ilmestyneen *Uusmaan Työmiehen* levikki oli 1 600 kappaletta. Tappiollisen lehden julkaiseminen lopetettiin pulakauden alettua. Sen päätoimittajina työskentelivät Atte Pohjanmaa (1927–1929), Kalle Kukkonen (1929) ja Vihtori Huhta (1929).

Vuonna 1930 *Uusmaan Työmiehen* seuraajaksi perustettiin Lohjalla ilmestynyt *Uusmaan Kunnallislehti*.

Lähteet
-------

1. ↑  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 211. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  Salonen, Torsti: Lohja ja sanomalehdet  24.2.2002. Lohjan historiaseura.  Arkistoitu 31.10.2022. Viitattu 14.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* *Uusmaan Työmies* digitoituna kansalliskirjastossa
**Suomen Hyönteisseura ry** eli **Entomologiska Föreningen i Finland** **rf** (engl. *The Entomological Society of Finland*) on vuonna 1919 perustettu hyönteistieteellinen yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää hyönteisten tuntemusta, tutkimusta ja suojelua sekä toimia hyönteistutkijoiden ja -harrastajien yhdyssiteenä. Hyönteisten lisäksi seuran toimialaan kuuluvat myös hämähäkkieläimet ja tuhatjalkaiset.

Historia
--------

Seura aloitti toimintansa vuonna 1919 nimellä Entomologiska Klubben i Helsingfors – Helsingin Hyönteistieteellinen Kerho. Vuonna 1921 kerho muutettiin yhdistykseksi ja nimi muuttui muotoon Entomologiska Föreningen i Helsingfors – Helsingin Hyönteistieteellinen Yhdistys (*Societas Entomologica Helsingforsiensis*). Vuonna 1935 osa suomenkielisistä jäsenistä irtautui yhdistyksestä ja perusti oman Suomen Hyönteistieteellisen Seuran, kunnes vuonna 2022 seurat yhdistyivät ja uudeksi nimeksi tuli Suomen Hyönteisseura.

Toiminta
--------

Seura järjestää kokouksia ja retkiä sekä myöntää apurahoja opinnäytetöihin, tutkimushankkeisiin ja tutkimus- ja kongressimatkoihin. Lisäksi seura kehittää hyönteisten yleiskielisiä nimistöjä. Seura on osakkaana Hyönteistarvike Tibiale Oy:ssä.

Seuran julkaisuja
-----------------

Vuosina 1921–1989 seura julkaisi Notulae Entomologicae -nimistä hyönteistieteellistä lehteä ja vuosina 1990–2019 se osallistui Entomologica Fennica -lehden julkaisuun yhdessä Suomen Hyönteistieteellisen Seuran, Suomen Perhostutkijain Seuran ja Turun Eläin- ja Kasvitieteellisen Seuran kanssa.

Organisaatio
------------

Seuran asioita hoitaa hallitus, jonka muodostavat puheenjohtaja, varapuheenjohtaja, sihteeri, rahastonhoitaja ja näiden lisäksi kolme muuta jäsentä. Hallitus valitaan seuran vuosikokouksessa ja sen toimikausi on vuosikokousten välinen aika.

###### Puheenjohtajat

* Runar Forsius 1919–1935
* Åke Nordström 1936–1938
* Rolf Krogerus 1939–1948
* Richard Frey 1949–1954
* Håkan Lindberg 1955–1965
* Harry Krogerus 1966–1982
* Martin Meinander 1983–1996
* Olof Biström 1997–2013
* Tomas Roslin 2014–2015
* Gunilla Ståhls-Mäkelä 2016–2022
* Marko Nieminen 2022–

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Suomen Hyönteisseura *Suomen Hyönteisseura*. Viitattu 24.2.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Hackmann, Walter: Entomologiska Föreningen i Helsingfors 1919–1969.  *Notulae Entomologicae*, 1969.  Helsingin Hyönteistieteellinen Yhdistys.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  Biström, Olof: *Entomologiska Föreningen i Helsingfors 100 år (1919–2019), Festskrift 1970–2019. Helsingin Hyönteistieteellinen Yhdistys 100 vuotta (1919–2019) Juhlakirjoitus 1970–2019.*. Entomologiska Föreningen i Helsingfors – Helsingin Hyönteistieteellinen Yhdistys, 2019.
4. ↑  Kangas, Esko: *Suomen Hyönteistieteellisen Seuran 50-vuotishistoria*. Suomen Hyönteistieteellinen Seura, 1986.
5. ↑  Etusivu | Tibiale *www.tibiale.fi*. Viitattu 24.2.2024.
6. ↑  Entomologica Fennica *journal.fi*. Viitattu 24.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Hyönteisseuran kotisivu
* Helsingin Hyönteistieteellisen Yhdistyksen kotisivu
**Anna Soudakova** (s. 1983 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on kirjailija, joka työskentelee myös äidinkielen sekä ranskan ja venäjän kielten opettajana. Taustaltaan hän on monikulttuurinen: hänellä on suomalais-ugrilaisia juuria, eli marilaisia, suomalaisia ja karjalaisia sekä slaavilaisia juuria, eli venäläisiä ja valkovenäläisiä.

Soudakovan esikoisromaani *Mitä männyt näkevät* kertoo hänen isoisovanhempiensa tarinan, jotka katosivat Stalinin vainoihin. Teos pohjautuu Soudakovan isoisän elämään. Kirja oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana vuonna 2020.

Soudakovan toinen teos *Varjele varjoani* käsittelee 1980-luvun Leningradia ja aikaa, jolloin hänen omat taiteilijavanhempansa olivat nuoria. Kirja julkaistiin vuonna 2022.

Yksityiselämä
-------------

Soudakova on Suomen ja Venäjän kaksoiskansalainen. Soudakova muutti 8-vuotiaana perheineen Suomeen ja hän oppi suomen nopeasti. Soudakovan isoisä oli 5-vuotias, kun hänen vanhempansa katosivat Stalinin vainoissa. KGB:n mukaan perheen datšalla oli naapurin ilmiannon mukaan aseita, mutta perheellä ei edes ollut datšaa. Soudakovan isoisä ei enää sen koommin nähnyt vanhempiaan. Isoisä nimettiin isänmaan vihollisen lapseksi, ja siksi hän ei esimerkiksi päässyt opiskelemaan haluamaansa ammattiin. Vasta vanhana isoisä sai tiedon, että hänen vanhempansa oli teloitettu Sandarmohissa Karjalassa. Isoisän kuoleman jälkeen Soudakova sai haltuunsa laatikon, jossa oli kirjoja, valokuvia ja kirjeitä. Niistä ja isoisän kertomuksista syntyi *Mitä männyt näkevät*.

Soudakovan isoäidin puoleinen suku on osin suomalainen. Soudakovan äidin äidin isä oli kotoisin Toivakasta. Hän muutti Kanadaan nuorena, mutta muutti sieltä Neuvostoliittoon. Kun presidentti Mauno Koivisto vuonna 1990 antoi inkeriläisille ja muille venäjänsuomalaisille luvan muuttaa Suomeen, myös Soudakovan perhe muutti Turkuun.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kirjailija Anna Soudakova haluaa katkaista pelon perinnön ja siksi hän uskaltaa puhua myös tämän päivän sotaisasta Venäjästä: "Herätessäni toivon, että tämä olisi ollut vain pahaa unta" *yle.fi*. Viitattu 29.10.2022.
2. ↑  Anna Soudakova *Atena Kustannus*. Viitattu 29.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Gustafsson, Miia: Mistä minä tulen? *Yle uutiset* 19.2.2023.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Yle

 |

 |
Riksantikvarieämbetetin pääkonttori Tukholman Östermalmilla osoitteessa Storgatan 41. Rakennus on Fredrik Blomin 1800-luvun alussa piirtämä entinen ratsastavan henkikaartin kasarmi. Samassa korttelissa toimii myös Valtion historiallinen museo.
**Riksantikvarieämbetet** (RAÄ) on ruotsalainen valtionvirasto, joka vastaa kulttuuriympäristöön ja kulttuuriperintöön liittyvistä asioista. Suurin osa viraston toimistoista sijaitsee Tukholmassa, Visbyssä ja Tumbassa, mutta toimintaa on myös monilla paikkakunnilla, joilla ylläpidetään kulttuurihistoriallisesti arvokkaita kiinteistöjä tai tehdään arkeologista tutkimusta. RAÄ toimii Ruotsin kulttuuriministeriön (ruots. *Kulturdepartementet*) alaisuudessa.

Toiminnan kokonaistavoitteena on kulttuuriperinnön vaaliminen ja sen nivominen kestävään yhteiskuntakehitykseen ja hyvään elinympäristöön. RAÄ:n tehtävänä on auttaa kulttuuriympäristöjä, muinaismuistoja ja kulttuurikohteita koskevaa tutkimusta ja tietämyksen kehittämistä. Viraston tehtäviin kuuluvat myös aiheisiin liittyvä tiedotus ja neuvonta. Kulttuuriympäristöjen suojeleminen ja näytteillepaneminen, arkisto- ja kirjastotoiminta, arkeologiset tutkimushankkeet yhdessä museoiden kanssa sekä eri museoiden kokoelmien vaaliminen ovat myös osa viraston tehtäväkenttää.

Historia
--------

*Riksantikvarie*-viran perusti Kustaa II Aadolf 20. toukokuuta 1630. Viran ensimmäinen haltija oli Johannes Bureus. Bureus oli 1600-luvun merkittävin riimukirjoitustutkija, oli ollut kuninkaan yksityisopettajana ja herättänyt tämän kiinnostuksen muinaismuistoihin.

Katso myös
----------

* Museovirasto (Suomen vastine Riksantikvarieämbetetille)

Lähteet
-------

1. ↑  Fredric Bedoire: *Stockholms byggnader: Arkitektur och stadsbild*, s. 188. Norstedts, Tukholma 2012.
2. 1 2  Om Riksantikvarieämbetet  14.5.2012. Riksantikvarieämbetet. Viitattu 4.1.2013. (ruotsiksi)
3. ↑  Christina Lingdén: Riksantikvarieämbetets historia *www.raa.se*.  13.11.2012. Riksantikvarieämbet. Viitattu 4.1.2013. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Riksantikvarieämbetetin sivusto
*Tämä artikkeli käsittelee Venäjän salaista poliisia. Jari Tervon romaania käsittelee artikkeli Ohrana (kirja). Myös Suomen Etsivää Keskuspoliisia on kutsuttu joskus Ohranaksi.*

**Ohrana** (ven. охрана, ’suoja’, ’vartio’, johdettu termistä ven. Охранное отделение, *Ohrannoje otdelenije*, ’suojeluosasto’) oli Venäjän keisarikunnassa toiminut salainen poliisi, joka toimi osana sisäasianministeriötä. Ohranaa avusti valtakunnallinen santarmisto.

Ensimmäinen suojeluosasto Venäjällä perustettiin 1866, kun Dmitri Karakozov oli yrittänyt murhata Venäjän keisari Aleksanteri II:n.*lähde?*

Ohrana perustettiin Aleksanteri III:n aikana 12. toukokuuta 1886, ja sen nimi muutettiin ohranaksi vuonna 1887, kun keisarin kanslian III osasto muutettiin suojeluosastoksi,*lähde?* jonka tarkoituksena oli taistella vihamielisiä järjestöjä, terroristeja, sosialisteja ja vallankumouksellisia, vastaan. Ohrana tarkkaili vallankumouksellisten toimia muissa maissa, kuten Ranskassa. Ohranan keskustoimisto oli Pietarissa osoitteessa Fontanka 16. Katuosoite oli tunnettu pahamaineisuudestaan Venäjän keisarikunnassa.

Viimeisten keisarien aikana kaikkialle levinnyt korruptio raunioitti myös ohranan, kuten kaiken muunkin keisarillisen hallinnon. Virastona ohrana lakkautettiin vuonna 1917 lokakuun vallankumouksen yhteydessä Vladimir Leninin käskystä. Suomessa sen nimi jäi kuitenkin eloon: etsivän keskuspoliisin henkilöstö kutsui yksikköään ohranaksi, ja maanalaista toimintaa harjoittaneet kommunistit käyttivät sitä vastapuolen virkavaltaa tarkoittavana pilkkasanana.

Ohranan Suomen-osasto toimi niin sanotussa Ohranan talossa Helsingin Ullanlinnassa osoitteessa Punanotkonkatu 4 ja Korkeavuorenkatu 21.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirkinen, Heikki (toim.): *Venäjän historia*, s. 263. Helsinki: Otava, 2000.
2. ↑  Okhranka *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica, Inc.. Viitattu 30.5.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ohrana** Wikimedia Commonsissa
**Minna Marja-Leena van Gerven** (s. 1974) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä, joka on toiminut sosiaalipolitiikan professorina Tampereen yliopistossa vuodesta 2022 lähtien. Hän on toiminut aiemmin Amsterdamin yliopiston tutkijatohtorina, Twenten yliopiston sosiologian apulaisprofessorina vuosina 2009–2020 ja Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan professorina vuosina 2020–2021.

Van Gerven valmistui maisteriksi sosiaalipolitiikan oppiaineessa Tampereen yliopistossa vuonna 2001 ja väitteli tohtoriksi sosiologian oppiaineessa Tilburgin yliopistossa vuonna 2008. Hän keskittyy tutkimuksessaan "teknologiseen aikakauteen ja ajankohtaisiin sosiaalipoliittisiin kysymyksiin digitalisoituvassa yhteiskunnassa".

Julkaisut
---------

* Minna van Gerven: *The Broad Tracks of Path Dependent Benefit Reforms: A Longitudinal Study of Social Benefit Reforms in Three European Countries, 1980–2006* (väitöskirja). Kansaneläkelaitos, 2008.

Lähteet
-------

1. ↑  Gerven, Minna van, 1974–, Finto, viitattu 6.4.2023.
2. 1 2  Minna van Gerven, Tampereen yliopisto, viitattu 6.4.2023.
3. ↑  Minna van Gerven: Hyvinvointivaltion digitalisaatio – uhka vai mahdollisuus?, Tampereen yliopisto, 14.6.2022, viitattu 6.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Tampereen yliopiston tutkimusportaali
* Helsingin yliopiston tutkimusportaali
* ORCID
* ResearchGate
* Google Scholar

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID

 |

 |
Vasemmalla kuorittu, oikealla kuorimaton
**Auringonkukansiemen** on auringonkukan siemen. Yleisesti käytettyjä auringonkukansiemeniä on kolmenlaisia: linoli-, öljy- ja auringonkukkaöljysiemeniä. Jokaisella lajikkeella on omat ainutlaatuiset kertatyydyttymättömien, tyydyttyneiden ja monityydyttymättömien rasvojen tasot.

Auringonkukansiemenet ovat proteiinipitoisia, ja niissä on magnesiumia, seleeniä, sinkkiä ja tiamiinia. Ne sisältävät paljon tyydyttymättömiä rasvoja - sadassa grammmassa kuorittuja siemeniä on 56 grammaa rasvaa, josta 51,2 g tyydyttymätöntä Ne ovat kuitenkin omegoiden osalta omega-6-painotteisia. Siksi on suositeltavaa syödä auringonkukansiementen ohella myös muitakin siemeniä.

Auringonkukat kylvetään esikasvatusta varten huhtikuussa ja suoraan maahan, kun maa on lämmennyt (toukokuussa). Siemenet laitetaan noin 5 cm syvyyteen ja taimivälin tulee olla vähintään 20 cm. Nimensä mukaan auringonkukka viihtyy aurinkoisessa paikassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Auringonkukansiemen, kuorittu *Fineli*. Viitattu 12.2.2024.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Sunflower seed
**Sazeman-e Ettelaat va Amniyat-e Keshvar** (pers. سازمان اطلاعات و امنیت کشو. **SAVAK** (pers. ‏ساواک‎) oli Iranin keisarikunnan kansallinen tiedustelu- ja turvallisuusorganisaatio. 

SAVAK perustettiin perustettiin vuonna 1957 .Se sai alkunsa Yhdysvaltojen keskustiedustelupalvelun CIAn ja Israelin tiedustelupalvelun Mossadin avustuksella. Sen ensimmäiseksi johtajaksi valittiin kenraali Teymur Bakhtiar ja häntä seurasi kenraali Hassan Pakravan. Jälkimmäinen teloitettiin myöhemmin islamilaisessa vallankumouksessa.

SAVAKilla oli käytännössä rajaton valta pidätyksiin ja tutkintaan. Sillä oli käytössä lukuisia pidätyskeskuksia, joissa se harjoitti epäinhimillisiä kuulustelumenetelmiä kuten kidutusta.

Vuonna 1979 islamilaisessa vallankumouksessa järjestön toiminta lakkasi ja suurin osa sen johtohenkilöistä teloitettiin. Sen seuraaja sai nimen SAVAMA *Sazman-e Ettela'at va Amniat-e Melli-e Iran*, myöhemmin Iranin tiedusteluministeriö.

Aiheesta muualla
----------------

* FAS (Arkistoitu – Internet Archive)