recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Jan Berzin.
**Jan Antonovitš Berzin** (ven. Ян Анто́нович Бе́рзин, latv. *Jānis Bērziņš*; 29. syyskuuta (J: 16. syyskuuta) 1881 Cēsisin kihlakunta, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. elokuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki ja neuvostoliittolainen diplomaatti. 

Berzin oli lähtöisin latvialaisesta talonpoikaisperheestä ja oli koulutukseltaan opettaja. Hän liittyi vuonna 1902 Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja alkoi toimia sen bolševikkisiivessä. Hän oli 1906–1907 bolševikkien Pietarin-komitean puheenjohtaja. Berzinistä tuli vuonna 1914 Latvian sosiaalidemokraattisen puolueen pää-äänenkannattajan *Cīņan* päätoimittaja. Berzin edusti Latvian sosiaalidemokraatteja Zimmerwaldin konferenssissa vuonna 1915 ja asui sen jälkeen jonkin aikaa Yhdysvalloissa. Hän palasi maanpaosta Venäjälle vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja hänet valittiin sekä Latvian työväenpuolueen että Venäjän bolševikkipuolueen keskuskomiteaan. Bolševikkien keskuskomiteassa hän jäi seuraavana vuonna ehdokasjäseneksi. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Berzin nimitettiin toukokuussa 1918 Neuvosto-Venäjän lähettilääksi Sveitsiin, mutta paikalliset viranomaiset karkottivat hänet marraskuussa 1918. Hän oli keväällä 1919 lyhytikäisen Latvian neuvostotasavallan valistusasiain kansankomissaarina ja 1919–1920 Kommunistisen internationaalin sihteerinä.

Berzin johti Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa vuonna 1920 Suomen kanssa käydyissä Tarton rauhanneuvotteluissa. Maiden solmittua diplomaattisuhteet hän oli helmikuusta heinäkuuhun 1921 myös Neuvosto-Venäjän ensimmäisenä virallisena lähettiläänä Suomessa. Sen jälkeen hän oli Neuvostoliiton vara-asiainhoitajana Isossa-Britanniassa ja 1925–1927 lähettiläänä Itävallassa. Vuodesta 1929 Berzin työskenteli historiallisten asiakirjojen julkaisun parissa. Hänet nimitettiin 1932 Neuvostoliiton keskusarkiston johtoon ja hän toimitti *Krasnyi arhiv* -aikakauskirjaa, jossa julkaistiin vallankumoushistoriaan liittyneitä dokumentteja. Hänet vangittiin Stalinin vainojen aikana joulukuussa 1937 ja teloitettiin elokuussa 1938. Hänet rehabilitoitiin 1956.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Берзин Ян Антонович (venäjäksi) Hrono.ru. Viitattu 12.2.2017.
2. 1 2  Berzin, Ian Karlovich (englanniksi) Marxists.org. Viitattu 12.2.2017.
3. ↑  Tuomo Polvinen: *Venäjän vallankumous ja Suomi 1917–1920 II: toukokuu 1918–joulukuu 1920*, s. 353. WSOY, Porvoo–Helsinki 1971.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* IdRef

 |

 |
Jan Berzin vuonna 1989 julkaistussa neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Berzin NKVD:n pidätyskuvassa vuonna 1937.
**Jan Karlovitš Berzin** (ven. Ян Ка́рлович Бе́рзин; latv. **Jānis Bērziņš**, alkuperäinen nimi *Pēteris Ķuzis*; 25. marraskuuta (J: 13. marraskuuta) 1889 Jaunpilsin volosti, Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. heinäkuuta 1938 Kommunarka, Moskovan alue, Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki, joka toimi vuosina 1924–1935 ja 1937 Neuvostoliiton sotilastiedustelu GRU:n johtajana.

Berzin oli lähtöisin latvialaisesta talonpoikaisperheestä ja opiskeli opettajaseminaarissa, kunnes ryhtyi 15-vuotiaana ammattivallankumoukselliseksi. Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen hän liittyi vuonna 1905. Hänet tuomittiin vuonna 1907 poliisin surmasta kahdeksan vuoden vankeuteen, mutta vapautettiin alaikäisyytensä vuoksi jo kahden vuoden kuluttua. Hänet karkotettiin vuonna 1911 Irkutskin kuvernementtiin, josta hän pakeni 1914 ja asui sen jälkeen työläisenä Pietarissa. Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Berzin siirtyi Neuvosto-Venäjän sisäasiain kansankomissariaatin palvelukseen ja oli myös poliittisena komissaarina puna-armeijassa. Keväällä 1919 hän oli lyhytikäisen Latvian neuvostotasavallan apulaissisäasiain kansankomissaarina. Historioitsija Viktor Suvorovin mukaan Berzin oli Venäjän sisällissodan aikana yksi bolševikkien punaisen terrorin tärkeimmistä suunnittelijoista ja vuoden 1921 Kronstadtin kapinan tukahduttajista.

Berzin työskenteli vuodesta 1920 puna-armeijan pääesikunnan alaisella sotilastiedusteluosastolla. Hän oli vuosina 1921–1924 sotilastiedustelu GRU:n apulaisjohtaja ja vuodesta 1924 sen johtaja, kunnes hänet ilmeisesti syrjäytettiin keväällä 1935. Sen jälkeen hän oli 1935–1936 Kaukoidän joukkojen apulaiskomentajana ja 1936–1937 Espanjan sisällissodan kansainvälisten prikaatien johtavana sotilasneuvonantajana (salanimellä *Grišin*). Espanjasta palattuaan Berzin oli vielä uudelleen GRU:n johtajana kesäkuusta marraskuuhun 1937. Berzinin alaisina työskentelivät muun muassa kuuluisat vakoojat Richard Sorge ja Leopold Trepper. Hän hoiti myös suomalaisen sotilasvakoojan Vilho Pentikäisen juttua.

Berzin vangittiin yllättäen Stalinin vainojen aikana marraskuussa 1937. Sotilastuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan heinäkuussa 1938 vastavallankumouksellisen järjestön jäseneksi väitettynä. Hänet teloitettiin samana päivänä. Hänet rehabilitoitiin 1956.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ян Карлович Берзин (venäjäksi) Hrono.ru. Viitattu 12.2.2017.
2. 1 2  Berzin, Ian Karlovich (englanniksi) Marxists.org. Viitattu 12.2.2017.
3. ↑  Juri Kilin: Suomen armeijan yleisesikunnan upseeri Neuvostoliiton agenttina Repola-seura. Viitattu 12.2.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Tšekki

 |

 |
Eugen von Knilling
**Eugen Ritter von Knilling** (1. elokuuta 1856 München – 20. lokakuuta 1927 München) oli saksalainen poliitikko (*Bayerische Volkpartei*, BVP) ja Baijerin pääministeri 1922–1924.

Knilling opiskeli lakia kotikaupungissaan Münchenissä. Vuosina 1912–1918 hän toimi opetusministerinä Baijerin kuningaskunnan hallituksessa. Weimarin tasavallan alkuaikoina hän oli Baijerin parlamentin jäsen. Hänestä tuli osavaltion pääministeri vuonna 1922. 

Baijerissa elettiin tuolloin myrskyisiä aikoja. Kommunistit ajoivat osavaltion liittymistä mukaan maailmanvallankumoukseen, äärioikeisto halusi kaapata vallan itselleen, monarkistit ajoivat kuningashuoneen palauttamista ja itävaltalaismieliset halusivat liittää osavaltion Saksan sijasta Itävaltaan. Levottomuudet, väkivaltaisuudet ja poliittiset attentaatit saivat Knillingin julistamaan poikkeustilan ja nimittämään Gustav Ritter von Kahrin valtionkomissaariksi diktaattorin valtaoikeuksin. Kahr perusti kolmihenkisen osavaltiohallinnon, niin sanotun Baijerin triumviraatin. 

Adolf Hitlerin johtama kansallissosialistinen puolue yritti kaapata vallan 1923. Hitlerin apuri Rudolf Hess piti Knillingiä vankina vähän aikaa tämän niin sanotun oluttupavallankaappauksen aikana. Natsien yritys kukistettiin, ja puolueen johto tuomittiin vankilaan. Knilling oli kuitenkin uupunut politiikkaan ja erosi pääministerin tehtävistä vuonna 1924.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Ibrahim Baylan** (s. 15. maaliskuuta 1972 Salhi, Turkki) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi viimeksi Ruotsin elinkeinoministerinä vuosina 2019–2021. Aiemmin hän on ollut energiaministeri (2014–2019) ja koordinointiministeri (2016–2019) sekä kouluministeri (2004–2006). Hän on oli edustajana valtiopäivillä vuodesta 2006 alkaen 28.6.2022 saakka.

Elämä ja ura
------------

Baylan on syntynyt vuonna 1972 Turkissa, ja hänen perheensä kuuluu kristittyyn vähemmistöön assyrialaisiin. Maassa tapahtuneen sotilasvallankaappauksen jälkeen hän muutti perheensä mukana Ruotsin Botkyrkaan 1980-luvun alussa. Vuonna 1991 hän valmistui ylioppilaaksi talouspainotteiselta linjalta. Vuonna 1993 hän muutti Uumajaan opiskelemaan yliopistossa. Hän luki hallinto-oppia sekä kansantaloustiedettä. Opintojensa ohella hän toimi muun muassa SSU:n Uumajan osaston puheenjohtajana sekä vuosina 1997–1998 Uumajan yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajana.

Vuonna 2004 Baylanista tuli Göran Perssonin johtaman hallituksen kouluministeri, missä virassa hän toimi vuoteen 2006. Vuonna 2006 hänet valittiin edustajaksi valtiopäiville. Vuosina 2014–2016 hän toimi energiaministerinä Stefan Löfvenin johtamassa hallituksessa, vuosina 2016–2019 puolestaan koordinointi- ja energiaministerinä. Vuodesta 2019 hän toimi elinkeinoministerinä.

Yksityiselämä
-------------

Baylan asuu Huddingessa. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Fakta: Ibrahim Baylan *SVT Nyheter*.  3.10.2014. Viitattu 20.5.2021. (ruotsiksi)
2. ↑  Ibrahim Baylan (S) *Riksdagen*. Viitattu 20.5.2021. (ruotsiksi)
3. 1 2  Stefan Lybeck: Förre skolministern och Umeå-alumnen Ibrahim Baylan blir Socialdemokraternas nye partisekreterare *Umeå Universitet*.  6.3.2009. Viitattu 20.5.2021. (ruotsiksi)
4. 1 2  CV Ibrahim Baylan *Regeringskansliet*. Viitattu 20.5.2021. (ruotsiksi)
5. ↑  Joachim Kerpner: Här är de nya ministrarna *Aftonbladet*.  3.10.2014. Viitattu 20.5.2021. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ibrahim Baylan Ruotsin valtiopäivien sivuilla (ruotsiksi)
* Ibrahim Baylan Ruotsin hallituksen sivuilla (ruotsiksi)
**Elbe Maria Nissinen** (25. toukokuuta 1893 Leppävirta – 23. lokakuuta 1984) oli suomalainen laulunopettaja ja oopperalaulaja, jonka ääniala oli altto.

Ura
---

Nissinen opiskeli nuorena laulua Alma Fohströmin johdolla Pietarin keisarillisessa konservatoriossa. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingissä Maikki Järnefelt-Palmgrenin johdolla ja teki opintomatkoja Italiaan, jossa opiskeli äänifysiologiaa Anna Petrellan johdolla sekä oopperataidetta Giannina Russin johdolla. Äänifysiologian loppututkinnon Nissinen suoritti vuonna 1962 Sveitsin Bernissä. Sitä ennen hän oli täydentänyt alan opintojaan Tukholmassa ja Kööpenhaminassa vuosina 1946–1954.

Opettajana Nissinen suoritti merkittävän päivätyön. Hän aloitti opettajana Pietarin suomalaisessa yhteiskoulussa 1914–1917 ja Helsingin kansankonservatoriossa vuosina 1919–1932. Lisäksi hän opetti sekä Lahden että Kuopion musiikkiopistoissa ja useissa kansalaisopistoissa kautta maan. Muutettuaan Leppävirralle hän jatkoi sieltä käsin laulun ja äänifysiologisen terapian opetusta. Nissinen palkattiin vuonna 1917 Kuopion teatteriin, ja hän oli teatterin ensimmäinen palkattu näyttelijä. Hän näytteli vuonna 1937 kuvatussa Tukkijoella-elokuvassa Maijaa vastanäyttelijänään Toppo Elonperä.

Yleisradion aloittaessa radiotoiminnan 9. syyskuuta 1926 Nissinen esiintyi sen ensimmäisessä lähetyksessä Alexis af Enehjelmin kanssa, ja hän oli ensimmäinen suomalainen radiolaulaja. Nissinen jatkoi radioesiintymisiään viikoittain aina vuoteen 1932. Vuodet 1919–1931 hän oli kiinnitettynä Suomalaisen oopperan vakituiseen henkilökuntaan. Nissinen lauloi yli 40 roolia, niin kotimaisissa kuin ulkomaisissakin oopperoissa ja antoi laulu- ja lausuntaopetusta lukuisille suomalaisille laulajille sekä näyttelijöille. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat muun muassa Jorma Huttunen, Matti Lehtinen, Vieno Kekkonen, Eino Grön, Pärre Förars, Kalle Juurela, Matti Heinivaho sekä Ansa Ikonen. Oppilaista läheisin suhde Nissisellä oli perhetuttuun Ikoseen, joka oli tuttu jo Venäjän vuosilta. Ikosesta piti alun perin tullakin oopperalaulaja, mutta Nissinen kannusti häntä näyttämölle ja järjestikin hänelle ensimmäisen näyttelijän paikan Koiton Näyttämölle. Ikonen kertoo muistelmateoksessaan hyvin lämpimästi Nissisestä ja siitä kuinka tämä auttoi Ikosen näyttelijänuralle.

Presidentti Urho Kekkonen myönsi Nissiselle professorin arvonimen vuonna 1976.

Lähteet
-------

* Otavan iso musiikkitietosanakirja. T. 4. Otava. Helsinki. 1978. s. 433.

### Viitteet

1. ↑  Kuopion teatterin historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Elbe Nissinen lauloi Yleisradion ensimmäisessä lähetyksessä
3. ↑  Elbe oli värikäs oop­pe­ra­dii­va ja tiukka lau­lun­opet­ta­ja – Hu­pi­saar­ten ke­sä­teat­te­ris­sa Oulussa rai­ku­vat tänä kesänä aariat

Aiheesta muualla
----------------

* Yle Elävä arkisto 5.9.2016 : Elbe Nissinen lauloi Yleisradion ensimmäisessä lähetyksessä
**Elizabeth "Betty" Robinson** (23. elokuuta 1911 Riverdale – 18. toukokuuta 1999) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.

Robinson ei harrastanut juoksemista ennen kuin hänen opettajansa kiinnitti huomiota tytön juostessa junan perässä. Hän juoksi ensimmäisen 100 metrin kilpailunsa 16-vuotiaana 30. maaliskuuta 1928, jossa tuli toiseksi Yhdysvaltojen ennätysnaiselle häviten. Seuraavassa kisassaan Robinson sivusi voimassa ollutta maailmanennätystä.

Amsterdamin olympiakisoissa 1928 100 metrin finaalissa kaikkien aikojen neljännessä kilpailussaan Robinson voitti kultaa noin puolen metrin erolla seuraavaan, sivuten jälleen maailmanennätystä. Kyseessä oli naisten kautta aikojen ensimmäinen yleisurheilun ratajuoksujen kultamitali. Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkueen mukana Robinson voitti kisoista myös hopeaa.

Vuonna 1931 Robinson joutui lento-onnettomuuteen ja loukkaantui pahoin. Hän oli tajuttomana seitsemän viikkoa eikä pystynyt kävelemään normaalisti pariin vuoteen. Tämän vuoksi häneltä jäi kotikisat vuoden 1932 olympialaiset väliin.

Vuonna 1936 Robinson ei vieläkään pystynyt polvistumaan normaalia pikajuoksustarttia varten, mutta hän osallistui Berliinin kisoihin osana Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin viestijoukkuetta. Kilpailussa Saksa oli kova ennakkosuosikki ja johtikin kisaa, mutta pudotti viestikapulan. Näin Robinson sai toisen olympiakultansa.

Betty Robinsonin urheilu-ura päättyi Berliinin jälkeen. Hän kuoli 87 vuoden iässä sairastettuaan syöpää ja Alzheimerin tautia.

Aiheesta muualla
----------------

* Robinson olympic.org:ssa (englanniksi)

  

Naisten 100 metrin juoksun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1928: Betty Robinson |
1932: Stanisława Walasiewicz |
1936: Helen Stephens |
1948: Fanny Blankers-Koen |
1952: Marjorie Jackson |
1956: Betty Cuthbert |
1960: Wilma Rudolph |
1964: Wyomia Tyus |
1968: Wyomia Tyus |
1972: Renate Stecher |
1976: Annegret Richter  |
1980: Ljudmila Kondratjeva |
1984: Evelyn Ashford |
1988: Florence Griffith-Joyner |
1992: Gail Devers |
1996: Gail Devers |
2000: --- |
2004: Julija Nestsjarenka |
2008: Shelly-Ann Fraser |
2012: Shelly-Ann Fraser-Pryce |
2016: Elaine Thompson |
2020: Elaine Thompson-Herah |


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee oopperalaulajaa. James Milligan on myös poliitikko.*
**James Milligan** (5. huhtikuuta 1928 Halifax, Nova Scotia – 28. marraskuuta 1961 Basel, Sveitsi) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hän opiskeli vuosina 1948–1955 Emmy Heimin ja Leslie Holmesin johdolla The Royal Conservatory of Musicissa ja teki näinä vuosina konsertti- ja oratorioesiintymisiä Torontossa sekä sen lähikaupungeissa. Milligan oli yksi vuoden 1951 Nos Futures Étoiles -kilpailun voittajista. Hän oli 1950-luvun alussa usein yhdessä Lois Marshallin ja Jon Vickersin kanssa Toronton Mendelssohn-kuoron solistina.

Milligan levytti *Matteus-passion* vuonna 1953 Kristuksen roolissa ja esitti sekä *Messias-oratorion* että *Matteus-passion* Carnegie Hallissa vuonna 1954. Samana vuonna hän voitti radiokilpailun "Singing Stars of Tomorrow".

Yksi Milliganin menestysrooleista oli Scarpian rooli Giacomo Puccinin oopperassa *Tosca* vuonna 1958. Muihin huomattaviin esiintymisiin kuuluu Escamillon roolin tulkitseminen *Carmenissa* Covent Gardenissa 1959 ja Don Carlon roolin tulkitseminen *La forza del destinossa* Canadian Opera Companyssa samana vuonna. Ennen debytoimistaan *Siegfriedissä* Bayreuthin oopperajuhlilla Birgit Nilssonin ja Hans Hopfin kanssa 1961 hän oli liittynyt Baselin oopperaan. Neljä kuukautta tämän esiintymisen jälkeen laulaja menehtyi sydänkohtaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The Canadian Encyclopedia: James Milligan


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Kansallinen Mediatutkimus KMT** on printtimedia-alan*selvennä* yhdessä toteuttama*selvennä* tutkimuskokonaisuus*selvennä*, jossa selvitetään sanoma- ja aikakauslehtien lukijamääriä sekä lukijakunnan rakennetta ja lukutapoja. Lisäksi KMT:ssä kerätään tietoa myös yleisestä median käytöstä, kuluttamisesta, asenteista, harrastuksista sekä kiinnostuksenkohteista. Tutkimuksen omistaa MediaAuditFinland ja tiedonkeruun toteuttaa TNS Gallup Oy. KMT:ssa on kaksi pääosiota: KMT Lukija ja KMT Kuluttaja. 

KMT Lukijassa kerätään puhelinhaastattelujen avulla valtakunnallisten ja alueellisten lehtien lukemistietoja sekä perustietoja vastaajista. Puhelinhaastatteluja tehdään vuosittain noin 24 000 kappaletta. Lukijatiedot raportoidaan kaksi kertaa vuodessa, helmi- ja syyskuussa. 

KMT Kuluttajassa selvitetään mm. vastaajien käyttämiä aikakaus- ja sanomalehtien lukukanavia, eri tiedotusvälineiden seuraamista, netin käyttötarkoituksia, kiinnostuksen kohteita ja harrastuksia sekä kuluttamista ja yleistä median käyttöä. KMT Kuluttajassa tiedonkeruu tapahtuu puhelinhaastatteluihin liittyvällä nettikyselyllä, johon vastaa vuosittain noin 9 000 henkilöä. Kyselylomake on räätälöity kullekin vastaajalle puhelinhaastattelussa saatujen tietojen perusteella.

Kansallista Mediatutkimusta on tehty vuodesta 1972. Nykyisin KMT tuottaa viralliset lukijamäärät noin 200 lehdelle ja niiden digijulkaisulle. KMT-organisaatiossa ovat mukana sanomalehtien, aikakauslehtien, mainostoimistojen ja mainostajien edustajat.

Lähteet
-------

* 
* 
*
**Beverley Drums** oli vuosina 1905–1979 käytössä ollut brittiläinen rumpubrändi, jonka rumpuja valmistivat ja jakelivat useat yritykset. Rumpuja valmistettiin Beverleyn kaupungissa, Britannian East Riding of Yorkshiressa.

Deans & Son -niminen yritys perustettiin vuonna 1905, ja se alkoi valmistaa musiikkitarvikkeita esimerkiksi rummuille. 1930-luvun puolivälissä se alkoi valmistaa ja markkinoida omaa Beverley-valikoimaansa, johon kuului rumpuja, telineitä ja tarvikkeita. Vuonna 1958 yritys myytiin Premier-rumpujen perustajalle Albert Della-Portalle. Hänen kuolemansa jälkeen Beverley-brändi myytiin vuonna 1970 vuorostaan Boosey & Hawkesille. B&H oli lopettanut rumpujen valmistamisen, joten rummut teki Premier. Beverley-rumpujen valmistamista jatkettiin vuoteen 1979 asti, kunnes sen korvasi Premierin samankaltainen Projector-sarja.

Lähteet
-------

1. 1 2  Beverley - Hindle & Heely - UK Vintage Drum History *Ukdrums.weebly.com*. Viitattu 10.1.2023.  (englanniksi)
2. ↑  Ellis, Mike: Vintage Snare Drums *Vintagedrumguide.com*. Viitattu 10.1.2023.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Beverley-brändin rumpuja (UK Drum History)
**Kansallinen blokki** tai **kansallinen yhtymä** (ransk. *Bloc National*) oli Ranskassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntynyt oikeistopuolueiden liittouma, joka hallitsi maan parlamenttia vuosina 1919–1924. Sen johtajiin kuuluivat muun muassa presidentti Alexandre Millerand ja aiempi presidentti Raymond Poincaré.

Sotaa seuranneen kansallismielisen hengen siivittämänä Kansallinen blokki sai marraskuun 1919 vaaleissa noin kolmen neljäsosan enemmistön parlamentin alahuoneeseen eli edustajainkamariin, mikä oli yksi oikeiston parhaista vaalituloksista kolmannen tasavallan historiassa. Parlamenttiryhmään kuului paljon sotaveteraaneja sekä konservatiivisia katolisia, jotka halusivat vahvistaa uudelleen katolisen kirkon asemaa Ranskassa. Kyseinen tavoite ei kuitenkaan toteutunut. Kansallinen blokki ajoi myös tinkimätöntä linjaa Saksan maksettavaksi määrättyjen sotakorvausten suhteen, mikä huipentui Ruhrin miehitykseen tammikuussa 1923. Ranskan frangin arvon aleneminen synnytti kuitenkin pian Ranskassa talouskriisin, joka vähensi hallituksen suosiota. Oikeisto hävisi toukokuussa 1924 parlamenttivaalit keskustan ja vasemmiston muodostamalle vasemmistokartelli (*Cartel des Gauches*) -liittoumalle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Bloc National (englanniksi) *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 2.8.2013.
2. ↑  Cartel des Gauches (englanniksi) *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 13.5.2023.
**Harry Roy** (12. tammikuuta 1900 Lontoo – 1. helmikuuta 1971 Lontoo) oli englantilainen tanssimusiikin orkesterinjohtaja, klarinetisti, laulaja ja säveltäjä.

Roy perusti yhtyeen veljensä Sid Royn kanssa vuonna 1919 ja soitti tamän kanssa Lontoossa vuoteen 1931. He tekivät vuonna 1928 kiertueen Etelä-Afrikkaan ja Australiaan ja myöhemmin konsertoivat myös Saksassa.

Vuodesta 1931 lähtien Harry Roy johti omaa yhtyettä, joka teki kiertueita ja soitti vakituisesti muun muassa Lontoon Café Anglais’ssa ja Mayfair Hotelissa. Hänen yhtyeensä tunnuskappale oli "Bugle Call Rag"; Roy itse sävelsi yhtyeen ohjelmistoon muun muassa kappaleet "Hurricane Harry", "The Roy Rag" ja "Sarawaki". 1930-luku jäi Royn suosituimmaksi ajaksi, eikä hän toisen maailmansodan jälkeen saavuttanut enää samanlaista suosiota.

Lähteet
-------

1. 1 2  Rattenbury, Ken: "Roy, Harry", *The New Grove Dictionary of Jazz, L to Z*, s. 397–398. Toim. Barry Kernfeld. Macmillan Press Limited, 1988. ISBN 0-333-39846-7. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Geráni** (kreik. Γεράνι) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Réthymnon kuntaan, Réthymnon alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Nikifóros Fokáksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Réthymnon kunnan Nikifóros Fokáksen kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 821 (vuonna 2011).

Rantaa Geránissa.
Geránin kylä sijaitsee Kreetan pohjoisrannikolla noin kahdeksan kilometriä länteen Réthymnon kaupungista. Kylä on rakennettu noin 81 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Geráni muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Γερανίου, *Topikí Koinótita Geraníou*), johon kuuluu varsinaisen Geránin kylän lisäksi kylä Petrés. Koko yhdyskunnan väkiluku on 883.

Geráni tunnetaan ennen kaikkea *Geránin luolasta*, joka sijaitsee noin kaksi kilometriä kylästä koilliseen ja noin 300 metriä merenrannasta. Se uudelleenlöydettiin vuonna 1969 sillanrakennustöiden yhteydessä. Luolan suuaukolla oli suuri kivenlohkare, joka oli päätynyt siihen mahdollisesti maanjäristyksen seurauksena. Luola on 50 metriä pitkä ja sen leveys vaihtelee puolesta metristä 17 metriin. Korkeutta luolalla on enimmillään 4,5 metriä. Arkeologiset tutkimukset ovat osoittaneet, että luolassa on asuttu neoliittisella kaudella. Luolaa on käytetty hauta- ja palvontapaikkana. Sen sisältä on löydetty sekä ihmisten että eläinten luita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 25.12.2013. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Gerani, Nikiforos Fokas *Greek Travel Pages*. Viitattu 20.3.2017.
3. ↑  Spanakis, S.: The area of Nikiforos Fokas, Rethymnon (Alun perin teoksessa *Bibliography: Towns & villages of Crete*) *InterKriti*. Viitattu 20.3.2017.
**Sauvaterren kulttuuri** oli tyypillinen jääkauden jälkeinen mesoliittinen kulttuuri, joka vallitsi 9000–6500 eaa. Etelä-Ranskassa ja Pohjois-Italiassa ulottuen Pyreneiltä Alpeille.. Sitä oli mm. Rhonen ja Pojoen laaksoissa.

Kulttuuri harjoitti alavilla mailla suureläinten metsästystä, metsästystä ja keräilyä metsissä, pieneläinten metsästystä vuorilla ja kalastusta vesistöjen lähellä. Kulttuuri valmisti mikroliittejä ja "hypermikroliittejä". Tämä kulttuuri jatkoi aikaisempien paleoliittisten ja epipaleoliittisten kulttuurien perinteitä. Varhaisessa kulttuurissa näkyy erilaisia paikallisia traditioita. Kulttuurin yhtenäisin vaihe oli "Montcluisian" noin 7000–6500 eaa. Sauvaterrian kulttuuri ei liittynyt alueen varhaisiin idästä saapuneisiin maanviljelykulttuureihin. Noin 6000–5500 eaa. alueelle levittäytyi sydänsimpukkakeramiikka, jonka valmistajat toivat alueelle maatalouden.

Lähteet
-------

* Price T D: *Europe's First Farmers*. Cambridge University Press, 2000. ISBN 9780521665728. Google books (viitattu 6.3.2013).

### Viitteet

1. ↑  T. Douglas Price, Europe's first farmers s.118
**Olovjannaja** (ven. Оловянная) on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Onon-joen rannalla 249 kilometriä (rautateitse) Tšitasta kaakkoon. Taajama on Olovjannajan piirin keskus. Sen kautta kulkee Siperian rautatieltä Kiinan Manzhouliin haarautuva rata. Asukkaita on 7 600 henkeä (vuonna 2009).

Paikkakunta on syntynyt vuonna 1898 rautatien rakentamisen yhteydessä. Vuoteen 1911 saakka sen nimenä oli *Onon-Kitaiski*. Nykyinen nimitys perustuu seudulla toimineeseen tinakaivokseen. Vuonna 1929 Olovjannaja sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.

Olovjannajassa toimii nostolaitteita valmistava konepaja, lihajalostamo ja metsänhoitoalueen konttori. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kotiseutumuseo ja sairaala. Paikallislehtenä ilmestyy *Leninski put* ("Leninin tie").

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g.  2009. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 6.1.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Olovjannaja Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
**Olus** (m.kreik. Ὄλους, *Olūs* tai *Olous*; kreik. Ολούντα, *Oloúnta*) eli **Olulis** (Ὄλουλις, *Olūlis* tai *Oloulis*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee lähellä nykyistä Eloúntan kylää, noin seitsemän kilometriä pohjoiseen Ágios Nikólaoksen kaupungista.

Eloúntan alue on ollut asuttu jo minolaisena aikana. Oluksen kaupunkivaltio syntyi antiikin aikana. Sen mainitsee ensimmäisen kerran Homeros. Kaupungin nimi on esihelleeninen ja voi palautua minolaisaikaiseen nimistöön. Kaupunki sijaitsi Kalydónin eli Kolokýthan niemen muuhun Kreetaan yhdistävän, nykyisin Póros-nimellä tunnetun kannaksen kohdalla. Kaupungissa arvioidaan olleen noin 30 000 asukasta. Arkeologisiin löydöksiin kuuluu muun muassa Artemis Britomartiksen pyhäkkö ja satama. Kaupungissa palvottiin myös muun muassa Apollonia ja Zeus Tallaiosta. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa rahaa ja olleen vihollisuuksissa läheisen Laton kaupungin kanssa.

Kaupunki kukoisti vielä roomalaisella ja bysanttilaisella ajalla. Viimeksi mainitulla ajalla kaupungissa oli kaksi basilikakirkkoa, joista toinen oli piispanistuin. Kaupunki hylättiin arabien hyökkäysten seurauksena 600-luvulla ja se upposi mereen joko maanvyörymän tai maanjäristyksen seurauksena noin vuonna 780. Osa siitä on edelleen nähtävissä meren pohjassa. Kaupunki on antanut nimensä Eloúntalle hieman muuttuneessa muodossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Smith, William: "Olus", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "978 Olous", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
3. 1 2 3  Olous archaeological site. Elounda, East Crete *WebCrete*. Viitattu 9.11.2015.
4. 1 2  History of Elounda *Explore Crete*. Viitattu 9.11.2015.
5. ↑  Lato - Archaeological Site *InterKriti*. Viitattu 9.11.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Olus** Wikimedia Commonsissa
**Patjakasvi** on kasvi, jonka tiheähaaraiset versot muodostavat tiiviin patjamaisen tai puolipallomaisen mättään. Patjakasvi voi olla monivuotinen ruoho tai puuvartinen varpu. Kasvutapa on edullinen erityisesti tuulisissa, kylmissä ja kuivissa olosuhteissa, kuten napa-alueilla, korkealla vuoristoissa ja aavikoilla. Tiivis muoto suojaa kasvin versoja tuulelta ja kylmyydeltä. Kun aurinko lämmittää kasvia, patjan sisäinen lämpötila saattaa nousta jopa kymmenen astetta ympäristön lämpötilaa korkeammaksi.

* Tunturikohokki (Silene acaulis) on pohjoisten napa-alueiden ja vuoristojen patjakasvi.Tunturikohokki (*Silene acaulis*) on pohjoisten napa-alueiden ja vuoristojen patjakasvi.
* Colobanthus quitensis on eteläisten napa-alueiden patjakasvi.*Colobanthus quitensis* on eteläisten napa-alueiden patjakasvi.
* Kurjenherneisiin kuuluva Astragalus phoenix on aavikolla kasvava patjakasvi.Kurjenherneisiin kuuluva *Astragalus phoenix* on aavikolla kasvava patjakasvi.

Lähteet
-------

1. ↑  Patjakasvi *Tieteen Termipankki*. Viitattu 2.1.2017.
2. ↑  Tuulenpieksämien lajit Oulun yliopisto. Viitattu 2.1.2017.
**Tuomas Ilpo Kaija** (1. kesäkuuta 1921 Alahärmä – 30. lokakuuta 1944 Vuotso, Sodankylä) oli suomalainen vänrikki ja runoilija, joka kaatui Lapin sodan aikana.

Kaija palveli tulenjohtajana Raskas Patteristo 14:ssä. Kaija kaatui 30. lokakuuta 1944 Kaunispäällä suomalaisten hyökätessä Vuotsosta kohti Laanilaa. Kyseessä oli varusmiesten ja kantahenkilökunnan voimin tehtävä hyökkäys. Vuonna 1922 ja sitä ennen syntyneet reserviläiset eivät käskyn mukaan saaneet osallistua hyökkäykseen, koska heidän oli määrä päästä seuraavana päivänä siviiliin, mutta tiedotuskatkon takia käsky saavutti patteriston liian myöhään, ja vuonna 1921 syntynyt Kaija joutui vastoin tarkoitusta tulenjohtajaksi. Kaija on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.

Ennen kaatumistaan Kaija kirjoitti kirjeessä sotasairaalaan patterinpäällikölleen Lauri Jäntille 18. lokakuuta 1944: "En tiedä, kannattaako yleensä enää lähteä suunnittelemaan opiskelua. Jos luoksesi joskus hämärässa tulevaisuudessa hiippailee mies, jonka nuoruus takertui kerran piikkilankoihin, älä lyö häntä korvalle vaan muista, että meitä on monta, jotka olemme tavoitelleet elämässämme unelmaa ja tavanneet liekin, joka syö..."

Kaijan runo *Rintaman kevät* julkaistiin Olavi Paavolaisen toimittamassa runokokoelmassa *Täältä jostakin – Suomen kenttäarmeijan runoja* (WSOY 1943).

Vuonna 2011 Yle Radio 1:ssä esitettiin *Todellisia tarinoita* -sarjassa Ilpo Kaijasta kertonut radiodokumentti *Tuntemattoman runoilijan kuolema*.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneet[vanhentunut linkki]
2. 1 2 3 4 5  *Sotaveteraani–Krigsveteranen* 7.12.1992, s. 37
3. ↑  Lauri Jäntti : Tapaus Ilpo Kaija, Tulikomentoja 1/1993 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Kirjastot.fi : Kysymys runoilija Ilpo Kaijasta
5. ↑  Ylen ohjelmaopas : Tuntemattoman runoilijan kuolema[vanhentunut linkki]
*Maallisen rakkauden turhuus*, 1570.

**Luca Cambiaso**, myös **Cambiasi** ja **Cangiagio** (18. marraskuuta 1527 Moneglia – 6. syyskuuta 1585) oli italialainen manierismin taidemaalari.

Cambiason isä oli taidemaalari Giovanni Cambiaso. Myös Cambiason poika Orazio Cambiaso oli taiteilija.

Varhaiskypsä Cambiaso avusti isäänsä viisitoistavuotiaana tilausten maalaamisessa. Vuonna 1583 Filip II kutsui hänet Espanjaan maalamaan freskoja El Escorialiin. Kirkon holveihin maalaamastaan suuresta paratiisiaiheisesta freskosta Cambiasolle maksettiin kaksi tuhatta dukaattia, joka oli luultavasti suurin siihen mennessä maksettu palkkio yksittäisestä maalauksesta. Filip toisen kerrotaan seuranneet Cambiason työskentelyä, kun hän muutti lapsen ilmeen parilla siveltimenvedolla nauravasta itkeväksi. Cambiaso maalasi toisinaan molemmilla käsillä yhtä aikaa.

Cambiason maalauksia on genovalaisissa kirkoissa. Hänet tunnetaan lisäksi nocturnemaalauksistaan, kuten *Madonna kynttilänvalossa*. Hän oli myös tuottelias piirtäjä. 1560-luvun puolivälissä hän alkoi piirtää pelkistettyä geometrista tyyliä käyttäen, inspiraationa olivat mahdollisesti toimineet Albrecht Dürerin ja muiden saksalaistaiteilijoiden samansuuntaiset teokset. Maalauksessa Cambiaso sai vaikutteita myös Correggiolta.

* Palazzo Saluzzon maalauksia Genovassa, Via Lomellini 4, 1543–1544.Palazzo Saluzzon maalauksia Genovassa, Via Lomellini 4, 1543–1544.
* Pelkistettyjä hahmoja Palazzo Saluzzon seinässä.Pelkistettyjä hahmoja Palazzo Saluzzon seinässä.
* Pyhä perhe ja Johannes Kastaja kynttilänvalossa, 1578.*Pyhä perhe ja Johannes Kastaja kynttilänvalossa*, 1578.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Luca Cambiaso** Wikimedia Commonsissa

* Cambiaso (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) Blanton museum of art

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Auckland
* South Australia
* KulturNav
* National Gallery of Canada
* Victoria
* Prado
* RKD Artists
* Städel
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Ilpo Pehkonen** (s. 6. tammikuuta 1989 Helsinki) on suomalainen, uransa päättänyt koripalloilija.

Ura
---

Pehkosen kasvattajaseura on Torpan Pojat, mutta hän siirtyi kaudeksi 2005–2006 Rekolan Urheilijoihin, joka pelasi I-divisioonassa. Hän debytoi Korisliigassa kaudella 2006–2007 Torpan Poikien paidassa, mutta pelasi samanaikaisesti myös I-divisioonassa Rekolan Urheilijoissa.

Pehkonen edusti Torpan Poikia vuoteen 2009 asti, jolloin hän siirtyi Joensuun Katajaan. Hän saavutti seuran paidassa SM-hopeaa kausina 2010–2011 sekä 2011–2012. Lisäksi Pehkonen voitti Suomen cupin vuosina 2011 sekä 2012. Vuonna 2012 hän siirtyi Bisons Loimaahan, jossa hän voitti muun muassa SM-kultaa kaudella 2012–2013.

Kauden 2015–2016 Pehkonen pelasi II-divisioonassa. Kesäkuussa 2016 hän palasi ToPoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Ilpo Pehkonen FIBA Europe. Viitattu 18.2.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Ilpo Pehkonen Korisliiga.  Arkistoitu 22.2.2014. Viitattu 18.2.2014.
3. ↑
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Ilpo Pehkonen (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Koripalloliitto
**Ilpo Rantanen** (s. 26. marraskuuta 1969) on suomalainen koripallovalmentaja ja tietokirjailija. Varsinaiselta ammatiltaan Rantanen on yhteiskuntaopin- ja historian opettaja. Hän on julkaissut muun muassa Yö-yhtyeen historiikin sekä laulaja Olli Lindholmin elämäkerran.

Koripallo
---------

Rantanen on toiminut Pyrbasketin, Pantterien naisten, Tapiolan Hongan naisten sekä Korihaiden päävalmentajana. Pantterit hän valmensi kaudella 2005–2006 Suomen mestareiksi. Korihaiden jälkeen Rantanen toimi myös BC Nokian naisten joukkueen ja Espoo Basket Teamin naisten joukkueen päävalmentajana, minkä jälkeen hän toimi Tampereen Pyrinnön apuvalmentajana.

Rantasen ensimmäisten valmentajasaavutusten joukkoon kuuluu Pyrinnön B-tyttöjen SM-hopea vuodelta 1989. Pyrinnön naisten edustusjoukkuetta Rantanen valmensi vuosina 1991–1996. Hän oli valmennuspestin alussa 21-vuotias. Pyrintö nousi Rantasen aikana takaisin korkeimmalle sarjatasolle ja ylsi kahdella viimeisellä kaudella pronssiotteluihin. Rantasen valmennuskaudella Pyrinnön A-tytöt saavuttivat kaksi SM-hopeaa ja 22-vuotiaiden joukkue Suomen mestaruuden. Vuosina 1996–1999 Rantanen valmensi Pyrbasketia.

Kaudeksi 2013–2014 Rantanen siirtyi valmentamaan Pyrinnön naisten I-divisioonassa pelannutta joukkuetta. Pyrintö sijoittui sarjassa neljänneksi ja nousi Koripalloliiton päätöksellä Naisten Korisliigaan. Heinäkuussa 2014 Rantanen teki jatkosopimuksen Pyrinnön naisjoukkueen päävalmentajana.

Rantanen on ilmoittanut päättävänsä koripallovalmentajan kilpauransa kevääseen 2020.

### Saavutuksia

**Apuvalmentajana, miehet**

* Baltian liigan neljäs sija 2014
* Suomen mestaruus 2010 ja 2011
	+ SM-pronssia 2016
* Suomen cup-mestaruus 2013
	+ Suomen cupin hopeaa 2009 ja 2011

**Päävalmentajana, naiset**

* Baltian liigan yhdeksäs sija 2006
* Suomen mestaruus 2006 ja 2009
	+ SM-hopeaa 2001 ja 2002
* Suomen cup-mestaruus 2001 ja 2008

Teokset
-------

* *Yhden Yön tarina* (2003, laajennettu painos 2007)
* *Aika sataa kohti – Tammerkosken koulun 100-vuotisjuhlajulkaisu* (2008)
* *Likaiset legendat – 30 vuotta Yötä* (2011)
* *Vuonna 85 – Manserockin lyhyt oppimäärä* (2012)

Lähteet
-------

1. 1 2  Ilpo Rantanen Tampereen Pyrintö. Viitattu 7.lokakuuta 2009. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Ilpo Rantanen Korihaiden päävalmentajaksi  19.10.2006. Suomen Koripalloliitto. Viitattu 7.lokakuuta 2009.
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑
5. ↑
6. ↑  Lehtinen, Lauri & Salo, Tapani: Sami Toiviainen jättää Pyrinnön kauden jälkeen.  *Aamulehti*, 27.2.2020, s. A23.

Aiheesta muualla
----------------

* Ilpo Rantasen kotisivut
**Oluf Wold-Torne** (1867–1919) oli norjalainen taidemaalari, joka maalasi muoto- ja henkilökuvia, maisemia, eläinaiheita ja asetelmia. Värit hänet töissään ovat enimmäkseen vahvoja, täyteläisiä, valovoimaisia. Hän opiskeli Kööpenhaminassa ja Pariisissa, missä sai impressionistisia vaikutteita. Pariisissa hänen tyyliinsä vaikuttivat ainakin van Gogh ja Césanne. Wold-Tornen uran lopulla hänen taiteessaan alkoi korostua aikaisempaa enemmän koristeellinen piirre. Hän vaikutti myös taideteollisuuden alalla. Hänen toimintansa sai aikaan herätteitä ainakin tekstiili-, keramiikka-, lasimaalaus- ja kirjansomistustaiteen alalla. Vuonna 1912 hänestä tuli yliopettaja Oslon Handsverk- og kunstindustriskolessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Iso tietosanakirja, osa 15 vuodelta 1939, palsta 857
2. ↑  WSOY:n Iso tietosanakirja, osa 10 vuodelta 1997, s. 305
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, osa 10 vuodelta 1965, palsta 73
4. ↑  Otavan Iso Fokus, s. 4567
5. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, osa 10 vuodelta 1965, palstat 73–74


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Musée d'Orsay
	+ 2
* RKD Artists
* ULAN

 |

 |
Ivan Babuškin.
**Ivan Vasiljevitš Babuškin** (ven. Ива́н Васи́льевич Ба́бушкин, 15. tammikuuta (J: 3. tammikuuta) 1873 Vologdan läänin Totman kihlakunnan Ledenskojen kylä – 18. tammikuuta 1906 Mysovajan asema) oli venäläinen vallankumouksellinen bolševikki.

Ivan Babuškin syntyi talonpoikaisperheeseen. Vuosina 1887–1891 hän työskenteli viilaajan oppilaana Kronstadtissa ja sittemmin viilaajana Pietarissa. Vuosina 1894–1895 hän osallistui V. I. Leninin johtaman marksilaisen kerhon ja Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -järjestön toimintaan. Tammikuussa 1896 Babuškin pidätettiin ja helmikuussa 1897 hänet karkotettiin Jekaterinoslaviin. Siellä hän perusti vuonna 1898 Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen paikallisosaston.

Vuosina 1900–1901 Babuškin levitti vallankumousaatetta eri puolilla Venäjää. Vuonna 1902 hän pakeni Jekaterinoslavin vankilasta ja kävi Lontoossa. Sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen Pietarin komitean jäsenenä hän kannatti Leniniä ja vastusti ekonomisteja sekä Sergei Zubatovin perustamia poliisin valvomia työläisten ammattiliittoja. Vuonna 1903 Babuškin pidätettiin ja karkotettiin Verhojanskiin. Vapauduttuaan vuonna 1905 hän kuului sosiaalidemokraattien Irkutskin ja Tšitan komiteoihin ja johti Viktor Kurnatovskin ja Anton Kostjuško-Valjužanitšin kanssa aseellista kapinaa Tšitassa. Kenraali Aleksandr Meller-Zakomelskin johtama rangaistusretkikunta vangitsi aselastia kuljettaneen Babuškinin tovereineen Sljudjankan asemalla tammikuussa 1906. Heidät ammuttiin ilman oikeudenkäyntiä Mysovajan asemalla.

Neuvostoliitossa Babuškinin mukaan nimettiin entinen Mysovskin kaupunki, Vologdan alueen Babuškinin piiri, katuja, aukioita ja muita kohteita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Bolšaja sovetskaja entsiklopedija *slovari.yandex.ru*. Viitattu 16.7.2011. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Dejateli revoljutsionnogo dviženija v Rossii: Ivan Babuškin[vanhentunut linkki] (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Olsztyn** (saks. *Allenstein*) on Warmia-Masurian voivodikunnan pääkaupunki Koillis-Puolassa Lynajoen varrella. Vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 171 979 asukasta.

Olsztynin vanhaa kaupunkia
Rengastehdas
Olsztynin kaupunki kehittyi joen varrelle perustetun linnan ympärille 1300-luvulla. Vuosina 1348–1945 kaupunki tunnettiin saksankielisellä nimellään *Allenstein**lähde?*. Vuonna 1945 kaupungin rakennuskannasta tuhoutui 40 prosenttia, kun puna-armeija poltti vanhankaupungin. Linna entisöitiin toisen maailmansodan jälkeen. Olsztyn oli vuosina 1975–1998 Olsztynin voivodikunnan hallinnollinen keskus. Kaupungissa on Michelin-konserniin kuuluva rengastehdas sekä elintarvike- ja huonekaluteollisuutta. Siellä sijaitsee myös radio- ja TV-masto, joka on Puolan toiseksi korkein rakennelma.

Lähteet
-------

1. 1 2  Poland: Warmińsko-Mazurskie *citypopulation.de*. Viitattu 23.7.2020. (englanniksi)
2. ↑  Erola, Päivi: *Puola: Itämeren rannoilta Tatran vuorille*, s. 98. Helsinki: Tammi, 2007. ISBN 978-951-31-3849-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Olsztyn** Wikimedia Commonsissa
Apulialainen voluuttikrateeri, n. 320–310 eaa.
**Eteläitalialainen keramiikka** (*eteläitalialaiset vaasit*) viittaa antiikin kreikkalaiseen keramiikkaan, jota tuotettiin Suur-Kreikan ja Sisilian kreikkalaisissa siirtokunnissa sekä niiden ympäristössä klassiselta kaudelta noin vuodesta 430 eaa. lähtien.

Historia
--------

Eteläitalialainen keramiikka sai alkunsa, kun attikalaisia vaasimaalareita siirtyi Etelä-Italian Suur-Kreikkaan ruttotaudin vaivattua Ateenaa peloponnesolaissodan alussa vuonna 430 eaa. Näin attikalaisen keramiikan perinne siirtyi Suur-Kreikkaan, joka tuli tämän jälkeen omavaraiseksi keramiikan suhteen oltuaan aiemmin riippuvainen attikaisesta tuonnista. Eteläitalialaista keramiikkaa tuotettiin 300-luvun eaa. lopulle saakka.

Paikallismuodot
---------------

Merkittävimmät eteläitalialaiset paikalliskeramiikat olivat:

* Apulialainen keramiikka (Taras ja sen ympäristö)
* Campanialainen keramiikka (Capua, Kyme eli Cumae, Poseidonia eli Paestum)
* Lukanialainen keramiikka (Metapontion ja sen ympäristö)

Keramiikka
----------

Eteläitalialainen keramiikka oli punakuviokeramiikkaa. Vaasit olivat aikaisempiin muotoihin nähden hyvin koristeellisia. Hyvä esimerkki on apulialaisen keramiikan Gnathia-tyyli. Kuva-aiheet esittivät erityisesti mytologiaa, teatteria sekä paikallisia tapoja.

* Dareios-vaasi, apulialainen voluutti­krateeri, n. 340–320 eaa.Dareios-vaasi, apulialainen voluutti­krateeri, n. 340–320 eaa.
* Apulialainen pelike, n. 320–310 eaa.Apulialainen pelike, n. 320–310 eaa.
* Campanialainen kaula-amfora, n. 330 eaa.Campanialainen kaula-amfora, n. 330 eaa.
* Campanialainen kello­krateeri, n. 330–320 eaa.Campanialainen kello­krateeri, n. 330–320 eaa.
* Lukanialainen kello­krateeri, n. 390–380 eaa.Lukanialainen kello­krateeri, n. 390–380 eaa.
* Lukanialainen pelike, n. 380–370 eaa.Lukanialainen pelike, n. 380–370 eaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: "Eteläitalialaiset vaasit, punakuviokeramiikka", *Antiikin käsikirja*, s. 155, 470. Helsinki: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
2. ↑  Apulia: Pottery and Ceramics *l'AnticoPédie*. Viitattu 20.1.2020.
3. ↑  Campania: Pottery and Ceramics *l'AnticoPédie*. Viitattu 20.1.2020.

Kirjallisuutta
--------------

* Trendall, Arthur Dale: *Red Figure Vases of South Italy and Sicily: A Handbook*. World of art. Thames and Hudson, 1989. ISBN 0500202257.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **eteläitalialainen (länsikreikkalainen) keramiikka** Wikimedia Commonsissa
**Ivalon työväentalo "Tökäri"** on Ivalon keskustassa sijaitseva työväentalo. Ivalo on Inarin kunnan hallinnollinen keskus ja alueen suurin taajama. Talo on edelleen käytössä, ja sitä vuokrataan erilaisiin tilaisuuksiin.

Historiaa
---------

Ivalon työväentalo on rakennettu vuonna 1960. Talo sijaitsee valtion omistamalla 1 816 m² vuokratontilla, ja sen omistaa Ivalon Järjestöjenyhdistys ry.Talon on suunnitellut rakennusmestari Olavi Nurmi.

Rakennus
--------

Talon on puurunkoinen lautaverhoiltu kaksikerroksinen rakennus. Salin osalta rakennus on yksikerroksinen. Huoneistoala on 435 m2. Talossa on sähkö, viemäri, kylmä ja kuuma vesi, koneellinen ilmanvaihto. Alkuaan talossa oli öljylämmitys, mutta se vaihdettiin kaukolämpöön vuonna 2018.

Talon tiloihin kuuluu eteinen 24,4 m², vaatesäilytys 8 m², sali 151 m², ravintola 48,6 m², keittiö 6 m², WC-tilat 20 m², liikuntasali 60 m², ja 43 m² asunto. Talossa on invaluiskasisäänkäynti.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talon ravintolaa ja salia vuokrataan yhdessä tai erikseen erilaisten tapahtumien, kuten kokousten, syntymäpäivien ja muistotilaisuuksien järjestämiseen.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. ↑  Lappilaiset.fi *lappilaiset.fi*.  Arkistoitu 30.9.2022. Viitattu 1.10.2022.
2. 1 2  *Lapin työväentalot. Peruskartoitus 1997*, s. 11. Kansantalojen Lapin Piirijärjestö ry, 1997.