recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mercedes-Benz W212** on Mercedes-Benz E-sarjan neljännen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2009–2016, coupéa (C207) ja cabrioletia (A207) vuoteen 2017 saakka. Se korvasi edeltäneen W211-mallin ja seuraajaksi tuli W213. Malliin perustuu coupé-korinen CLS-sarja (C218).

Mercedes-Benz W212 (2009–2017)
------------------------------

Mercedes-Benz W212 esiteltiin sedan-korisena Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2009. Se säilytti kahdesta edellisestä sukupolvesta periytyvät neljä ajovaloa, mutta ne oli nyt muotoiltu kulmikkaiksi pyöreiden sijaan. Farmarimalli esiteltiin syyskuussa Frankfurtin autonäyttelyssä. Kaksiovinen coupé oli esitelty jo aiemmin maaliskuussa Geneven autonäyttelyssä ja cabrioletin vuoro oli tammikuussa 2010 Detroitin autonäyttelyssä. Coupé ja cabriolet perustuvat lyhyemmälle C-sarjan (W204) alustalle, ja ne korvasivat edeltäneen CLK-sarjan (C209).

Mercedes-Benz S212
Vuoden 2010 Euro NCAP -kolaritestistä W212 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Mercedes-Benz E-sarjan Coupé (C207)
Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2013 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli. Ajovalot muotoiltiin uudelleen, ja ne olivat nyt yksiosaiset. Myös etusäleikkö ja -puskuri olivat uudet.

Mercedes-Benz E-sarjan Cabriolet (A207)
Facelift-mallin Mercedes-Benz W212.
Facelift-mallin Mercedes-Benz C207.

Lähteet
-------

1. ↑  2010 Mercedes E-Class Officially Revealed  11.1.2009. Motor1.com.  Arkistoitu 26.10.2020. Viitattu 19.9.2019. (englanniksi)
2. ↑  New Mercedes E-Class Estate Debuts in Frankfurt  15.9.2009. Motor1.com. Viitattu 19.9.2019. (englanniksi)
3. ↑  Geneva Motor Show debut for Mercedes-Benz E-Class Coupe *Motor Authority*.  17.2.2009. Viitattu 19.9.2019. (englanniksi)
4. ↑  2010 Mercedes-Benz E-Class Cabriolet World Debut in Detroit  11.1.2010. Motor1.com. Viitattu 19.9.2019. (englanniksi)
5. ↑  Mercedes-Benz E-sarja 2010 Euro NCAP. Viitattu 16.3.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mercedes-Benz E-sarja (W212)** Wikimedia Commonsissa
**Geyzing** tai **Gyalshing** on Intian Sikkimissä sijaitseva kaupunki, joka toimii Länsi-Sikkimin piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Sieltä on noin 117 kilometrin matka osavaltion pääkaupunki Gangtokiin. Nimi Gyalshing tarkoittaa *kuninkaan puutarhaa*.

Väestö
------

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku on 4 013 henkeä. Hindulaiset muodostavat enemmistön 59 prosentilla, buddhalaisia on 27 prosenttia, muslimeita lähes 7 prosenttia ja kristittyjä melkein 6 prosenttia. Lukutaitoisten osuus väestöstä on 89 prosenttia.

Enemmistö väestöstä puhuu nepalia, mutta kaupungissa esiintyy runsaasti vähemmistökieliä kuten newaria ja šerpaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gyalshing Population Census 2011 - 2019 *census2011.co.in*. Viitattu 23.8.2019.
2. 1 2  Länsi-Sikkimin piirikunnan tiedot *westsikkim.nic.in*. Viitattu 23.8.2019.
3. ↑  Geyzing bharat Online *bharatonline.com*. Viitattu 23.8.2019.
4. ↑  Geyzing Travel Guide *esikkimtourism.in*. Viitattu 23.8.2019.
**Merimieseläkekassa** (MEK) on Suomen vanhin yksityisen sektorin eläkelaitos. Sen toimintaa valvovat sosiaali- ja terveysministeriö ja finanssivalvonta.

Merimieseläkekassan toiminnan perustana oleva merimieseläkelaki (MEL) astui voimaan 1. kesäkuuta 1956. Samana vuonna perustetun Merimieseläkessan tehtävänä on huolehtia suomalaisilla ulkomaanliikenteen kauppa-aluksilla ja jäänmurtajilla työskentelevien merenkulkijoiden lakisääteisestä työeläketurvasta. Eläkekassa myöntää ja maksaa merenkulkijoille ansiotyöhön perustuvia MEL-eläkkeitä.

Vuonna 2019 eläkekassan vakuuttamia työntekijöitä oli noin 7 400 ja eläkkeensaajia noin 8 200. MEL-eläke antaa turvan vanhuuden, työkyvyttömyyden tai työttömyyden varalle. Kuolemantapauksissa merenkulkijan lähiomaiset voivat saada perhe-eläkettä.

Merimieseläkekassan toimitusjohtaja on ollut 1. tammikuuta 2021 alkaen Jari Puhakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Organisaatio: Merimieseläkekassa - Ammattijärjestöt mukana hallinnossa Merimieseläkekassa. Viitattu 28.7.2015.
2. ↑  Historia: Merimieseläkelaki työeläkejärjestelmän pioneeri Merimieseläkekassa. Viitattu 28.7.2015.
3. ↑  Vuosikatsaus 2019 Merimieseläkekassa.  Arkistoitu 25.1.2021. Viitattu 25.1.2021.
4. ↑  Jari Puhakka Merimieseläkekassan toimitusjohtajaksi 1.1.2021 Suomen Laivanpäällystöliitto. Viitattu 25.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Merimieseläkekassan verkkosivut
**Saiki** (jap. 佐伯市, *Saiki-shi*) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Ōitan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Tyynenmeren Saikinlahden ja Hyūganmeren rannikolla. Etelässä se rajautuu Miyazakin prefektuuriin. Kaupunkiin kuuluu noin 270 kilometriä pitkä rikkonainen rannikkoalue ja useita saaria, sisämaassa metsäisiä Kyūshūvuorten vuoristoalueita ja tiheästi asutettu tasankoalue Banjōjoen suulla. Saikissa on 70 945 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 903,11 neliökilometriä, joten pinta-alaltaan se on koko Kyūshūn suurin kaupunki.

Edo-kaudella 1600-luvun alusta lähtien Saiki kehittyi Saikin daimiokunnan linnanaluskaupunkina. Ennen toista maailmansotaa sinne sijoitettiin keisarillisen Japanin laivaston tukikohta, jonka paikalle syntyi sodan jälkeen laivanrakennus-, sellu-, vaneri- ja kemianteollisuutta. Niiden ansiosta Saiki nousi prefektuurin toiseksi merkittävimmäksi teollisuuskeskukseksi Ōitan jälkeen. Muita merkittäviä elinkeinoja ovat muun muassa riisin, hedelmien ja kasvisten viljely, kalastus ja helmien tuotanto sekä vuoristoalueilla metsäteollisuus. Kaupunkioikeudet Saikille myönnettiin vuonna 1941. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin neljä ympäristön maaseutukaupunkia (Kamae, Kamiura, Tsurumi, Ume ja Yayoi) ja kolme kyläkuntaa (Honjō, Naokawa ja Yonōzu).

Kaupunkia palvelee JR Kyūshūn Nippō-päälinja.

Kuvia
-----

* Saikin satamaaSaikin satamaa
* Tsurumisakin majakkaTsurumisakin majakka
* Utagenkan siltaUtagenkan silta

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  佐伯市の概要 City of Saiki. Viitattu 21.9.2019.
2. 1 2  住民登録世帯人口統計表(H31) City of Saiki.  Arkistoitu 21.9.2019. Viitattu 21.9.2019.
3. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 佐伯市 Kotobank. Viitattu 21.9.2019.
4. 1 2  ～佐伯はこんなまち～ City of Saiki. Viitattu 21.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saiki** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ōitan prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Beppu
* Bungo-Ōno
* Bungo-Takada
* Hita
* Kitsuki
* Kunisaki
* Nakatsu
* Ōita (pääkaupunki)
* Saiki
* Taketa
* Tsukumi
* Usa
* Usuki
* Yufu

 |  |
|  |
| Kunnat piirikunnittain | **Hayamin piirikunta** (Hiji) · **Higashi-Kunisakin piirikunta** (Himeshima) · **Kusun piirikunta** (Kokonoe · Kusu) |

 |
Charles Eugène de Croyn muumio pyhän Nikolaksen kirkossa Tallinnassa.
**Charles Eugène de Croy** (1651–1703) oli alankomaalainen herttua ja sotamarsalkka, joka oli saanut ranskalaisen kasvatuksen.

De Croy taisteli Tanskan puolella vuoden 1676 Lundin taistelussa. Myöhemmin hän taisteli Itävallan joukoissa turkkilaisia vastaan Wienin (1683) ja Belgradin piirityksissä (1690). Hän sai keisarillisen sotamarsalkan arvon. Vuonna 1697 de Croy meni Venäjän tsaari Pietari I:n palvelukseen. Hän osallistui Venäjän puolella vuoden 1700 Narvan taisteluun, jossa hän jäi ruotsalaisten vangiksi. Hän kuoli sotavankina Räävelissä.

Velkojien vaatimuksesta, ja koska kukaan ei halunnut järjestää hänen arvolleen sopivia hautajaisia, de Croyn ruumis jäi 190 vuodeksi hautaamatta Tallinnan Pyhän Nikolaoksen kirkkoon, jossa se muumioitui ja muodostui näyttelyesineeksi, kunnes viranomaiset hautasivat sen vuonna 1897.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Amara** (arab.  العمارة‎‎, *al-‘Amāra*) on Irakin kakkoisosan Maysanin kuvernoraatin keskus. Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 305 kilometriä Bagdadin keskustasta kaakkoon. Kaupunki sijaitsee Tigrisjoen rannalla ja on Tigrisin tärkein jokisatama, josta on vuodesta 1987 lähtien toiminut rahtiproomuyhteys pääkaupunkiin. 

Amaran piirikunnan väkiluvuksi arvioitiin vuonna 2013 noin 490 000 (53 % koko maakunnan 922 072 asukkaasta). Vuoden 2003 väestöarvio oli 325 000 henkeä.

Osmaanit perustivat kaupungin vuonna 1860 sotilastukikohdaksi. Vuonna 1915 brittijoukot valtasivat sen osana Mesopotamian operaatiotaan. Ennen vuotta 1958 Amara oli autokraattisten, suuria maatiloja hallinneiden sheikkien hallitsemaa seutua. Sheikit ylläpitivät omia suuria yksityisarmeijoitaan. Monarkian luhistumisen jälkeen maan hallinta demokratisoitui.

Kaupunki tunnetaan maataloustuotteiden, karjan, villan ja vuotien kauppapaikkana. Seudun kutomotuotteet ja hopeatavara on kuuluisaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Missan Iraq. Governorate profile (pdf)  2013. Joint Analysis Unit, United Nations, iau-iraq.org. Viitattu 2.10.2015. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Al-ʿAmārah. Iraq *Encyclopædia Britannica*. britannica.com. Viitattu 2.10.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Amara (kaupunki)**.
* Amarah. Iraq (Ilmastotilastoja Amaraan) Maailman ilmatieteellinen järjestö, wmo.int. Viitattu 2.10.2015. (englanniksi)
* Amarah (englanniksi) (globalsecurity.org)
* Mohammed Ati: Iraqis complain of poor government services as heat rises (4.8.2015) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (reuters.com)
12 viikkoa vanha siperiankissan pentu
Siperiankissa
**Siperiankissa** on kissarotu, joka tunnetaan myös siperialaisena metsäkissana. Se on metsäkissojen roturyhmän jäsen. Muita ryhmän rotuja ovat maine coon ja norjalainen metsäkissa. Nämä rodut kestävät rankkojakin olosuhteita. Ensimmäinen siperiankissa tuotiin Suomeen vuonna 1992, minkä jälkeen rodun suosio on kasvanut vuosi vuodelta. Suomessa siperiankissoja oli vuonna 2014 noin 500, ja rotuyhdistyksiä on perustettu kaksi.

Luonne
------

Kissaliitto kuvaa rotua seuraavasti: ystävällinen, älykäs ja ihmisiin kiintyvä rotu, mutta sillä riittää myös omaa tahtoa. Se on leikkisä, aktiivinen, hyvä kiipeilijä ja hyppääjä. 

Siperiankissa sopeutuu hyvin sisäkissaksi ja viihtyy hyvin lasten, muiden kissojen ja lemmikkien seurassa.

Ulkonäkö
--------

Siperiankissat kuuluvat puolipitkäkarvaisiin kissoihin. Niillä on paksu aluskarva ja päällysturkki, joka suojaa sateelta. Kesäturkki ja talviturkki eroavat suuresti toisistaan kesäturkin ollessa huomattavasti lyhyempi. Siperiankissan kehittyminen täysikasvuiseksi vie 4–5 vuotta. Siperiankissat, maine coonit ja norjalaiset metsäkissat ovat niin kutsuttuja luonnollisia rotuja, eli ihminen ei ole juurikaan puuttunut niiden pääpiirteisiin. Muun muassa juuri tästä syystä rotu on melko terve*selvennä*. Yhä edelleen on mahdollista rekisteröidä noviisiksi kissa, joka on syntynyt tietyllä alueella Venäjällä. Siperiankissa on kooltaan keskikokoinen tai suuri, urokset ovat naaraita isompia. Siperiankissan pää on hieman leveä, ja profiilissa on kevyt painauma. Korvat ovat pienet ja sijaitsevat kaukana toisistaan. Tassut ovat suuret ja pyöreät. Kaikki silmien värit ovat sallittuja, mutta vihreä on etusijalla. Kaikki värit on hyväksytty paitsi naamiovärit (oma rotunsa Neva masquerade), suklaa, kaneli, lila ja beige eikä valkoisen määrää ole rajattu. Siperiankissa on jaettu yhdeksään väriryhmään kuten maine coon, norjalainen metsäkissa ja turkkilainen angora.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Siperian kissa Suomen Kissaliitto ry.  Arkistoitu 13.6.2015. Viitattu 12.7.2015.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Siperiankissa**.
* Suomen Siperiankissat ry
* Siperiankissan Ystävät ry (SIBY ry)
* FIFe:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* CFA:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* TICA:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* AACE:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* ACFA:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* ACF:n rotumääritelmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Piirin vaakuna
Aznakajevon piiri Tatarstanin kartalla.
**Aznakajevon** eli **Aznaqayn piiri** (ven. Азнака́евский райо́н, *Aznakajevski raion*, tataariksi Азнакай районы, *Aznaqay rayonı*) on paikallinen itsehallintoalue Tatarstanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee tasavallan itäosassa Baškortostanin vastaisella rajalla. Vuonna 1931 perustetun piirin pinta-ala on 2 141 neliökilometriä ja asukkaita on 30 000 henkeä (vuonna 2009).

Piirin keskus on Aznakajevon kaupunki, joka muodostaa erillisen hallinnollisen yksikön. Aznakajevon piiriin kuuluu Aktjubinskin kaupunkimainen taajama sekä 26 maalaiskuntaa: Agerze, Alkejevo, Asejevo, Baltatševo, Birjutševka, Iljabkovo, Kakre-Jelga, Karamaly, Malbaguševo, Masjagutovo, Mikulino, Sapejevo, Sarly, Suhojaš (keskupaikka Bolšoi Suhojaš), Tatarski Šugan, Toikino, Tšalpy, Tšemodurovo, Tšubar-Abdulovo, Tumutuk, Urazajevo, Urmanajevo, Ursajevo, Utšalle, Vahitovo (keskuspaikka Pobeda) ja Verhneje Stjarle.

Teollisuus on keskittynyt Aznakajevon kaupunkiin. Seudulla on öljyntuotantoa, metalli-, elintarvike- ja kevyttä teollisuutta. Maataloudessa viljellään vehnää, tattaria, auringonkukkaa, sokerijuurikasta, maissia ym. Karjatalous tuottaa maitoa, naudan- ja lampaanlihaa. Lisäksi harjoitetaan mehiläistenhoitoa.

Piirin alueella sijaitsevat Tšatyr-Taun ja Vladimirski sklonin luonnonsuojelualueet.

Paikallislehtenä ilmestyy tataarin- ja venäjänkielinen *Majak*.

Lähteet
-------

1. ↑  Tatarstanstat *tatstat.ru*.  Arkistoitu 1.9.2009. Viitattu 28.5.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Aznakajevon piirin sivusto[vanhentunut linkki] (venäjäksi)

Tatarstanin piirit ja *kaupunkipiirit*
Agryz •
Aksubajevo •
Aktanyš •
Aleksejevskoje •
Alkejevo •
Almetjevsk •
Apastovo •
Arsk •
Atja •
Aznakajevo •
Baltasi •
Bavly •
Bugulma •
Buinsk •
Drožžanoje •
Jelabuga •
Jutaza •
Kaibitsy •
*Kazan* •
Kamskoje-Ustje •
Kukmor •
Laiševo •
Leninogorsk •
Mamadyš •
Mendelejevsk •
Menzelinsk •
Musljumovo •
*Naberežnyje Tšelny* •
Nižnekamsk •
Novošešminsk •
Nurlat •
Pestretsy •
Rybnaja Sloboda •
Saby •
Sarmanovo •
Spas •
Tetjuši •
Tjuljatši •
Tšeremšan •
Tšistopol •
Tukai •
Verhi Uslon •
Vysokaja Gora •
Zainsk •
Zelenodolsk
**Kameyama** (jap. 亀山市, *Kameyama-shi*) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Mien prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Anraku- ja Suzukajokien varrella. Kaupungin alue ulottuu Suzukavuorten itärinteiltä Isen tasangolle. Pohjoisessa se rajautuu Shigan prefektuuriin. Kameyamassa on 49 660 asukasta (maaliskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 191,04 neliökilometriä.

Kameyamaan perustettiin linna ja linnanaluskaupunki jo 1200-luvun puolivälissä. Nykyisellä paikallaan se on sijainnut kuitenkin vuodesta 1590 lähtien, ja Edo-kaudella se kehittyi Kameyaman daimiokunnan keskuksena ja yhtenä vilkkaan Tōkaidō-tiereitin postiasemista (*shukuba*). Kameyaman linnasta on nykyisin jäljellä vain yksi varastorakennus. Nykyisen kaupungin alueella sijaitsee myös kaksi muuta Tōkaidō-tien postiasemaa: Sakashita-shuku ja Seki-juku. Seki-juku oli erityisen merkittävä, sillä siellä Tōkaidōn kanssa ristesivät Iseen ja Igaan johtaneet tiet. Kaupunki onkin kasvanut pitkänomaisesti entisen Tōkaidōn varrelle. Meiji-kaudelta lähtien Kameyama oli tärkeä rautateiden risteysasema, ja sinne kehittyi silkin ja kynttilöiden valmistusta. Nykyisin merkittäviä elinkeinoja ovat korkeateknologinen elektroniikka- ja koneteollisuus sekä teen viljely. Kaupunkioikeudet Kameyamalle myönnettiin vuonna 1954 laajan kuntaliitoksen yhteydessä. Vuonna 2005 Kameyamaan liitettiin Sekin maaseutukaupunki.

Kameyaman rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Sekin postiaseman historiallinen kaupunkimiljöö sekä Jion-jin ja Jizō-inin buddhalaiset temppelit. Osa kaupungin vuoristoalueista kuuluu Suzukan puolikansallispuistoon. Kameyamaa palvelevat JR Tōkain ja osin JR Nishi-Nihonin Kansai-päälinja ja Kisei-päälinja.

Kuvia
-----

* Kameyaman keskustaa, SuzukajokiKameyaman keskustaa, Suzukajoki
* Kameyaman linnan raunioitaKameyaman linnan raunioita
* Jizō-inJizō-in
* Higashi-Meihan-mottoritieHigashi-Meihan-mottoritie

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  市の概要 Kameyama city. Viitattu 05.04.2020.
2. 1 2  亀山市の町別の人口と世帯数 令和2年03月01日現在 Kameyama city. Viitattu 05.04.2020. [vanhentunut linkki]
3. 1 2  市章、市の花・木 Kameyama city. Viitattu 05.04.2020.
4. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 亀山市 Kotobank. Viitattu 05.04.2020.
5. 1 2 3  日本大百科全書: 亀山（市） Kotobank. Viitattu 05.04.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kameyama** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Mien prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Iga
* Inabe
* Ise
* Kameyama
* Kumano
* Kuwana
* Matsusaka
* Nabari
* Owase
* Shima
* Suzuka
* Toba
* Tsu (pääkaupunki)
* Yokkaichi

 |  |
|  |
| Kunnatpiirikunnittain | **Inaben piirikunta** (Tōin) · **Kita-Muron piirikunta** (Kihoku) · **Kuwanan piirikunta** (Kisosaki) · **Mien piirikunta** (Asahi · Kawagoe · Komono) · **Minami-Muron piirikunta** (Kihō · Mihama) · **Takin piirikunta** (Meiwa · Ōdai · Taki) · **Watarain piirikunta** (Minami-Ise · Taiki · Tamaki · Watarai) |

 |
**Markus Yli-Jokipii** (s. 1981) on suomalainen kuoronjohtaja ja kapellimestari. Hän toimii kuoronjohdon lehtorina Tampereen ammattikorkeakoulussa, missä hän opettaa kuoronjohdon lisäksi musiikin historiaa. Yli-Jokipii johtaa vakituisesti vuonna 2015 perustamaansa ammattilaiskuoro Tampere Cappellaa sekä Suomen Kanttorikuoroa. Lisäksi hän valmentaa TAMK Choral Companyn nuoria taiteilijoita. Hän on vieraillut muun muassa Helsingin kamarikuoron, EMO Ensemblen ja Laivaston soittokunnan johtajana. 

Yli-Jokipii oli perustamassa vuonna 2008 Kuninkaantien muusikoiden barokkiorkesteria ja kamarikuoroa, jonka kapellimestarina hän toimi vuoden 2015 loppuun saakka. Yli-Jokipii on aiemmin johtanut muun muassa Kamarikuoro Näsiä, Turun konservatorion kamarikuoroa, Turun yliopiston kuoroa, perustamaan Tritonuksen laulajat -kamarikuoroa sekä uudelleen perustamaansa, perinteikästä Collegium Musicum Turku -orkesteria. 

Yli-Jokipii on kantaesittänyt useita kuoro- ja orkesteriteoksia suomalaisilta säveltäjiltä sekä johtanut Kuninkaantien muusikoiden kanssa laajojen barokkiteosten Suomen ensiesityksiä. Hän on julkaissut kuorojensa kolme levyä sekä menestynyt useissa kuorokilpailuissa. 

Yli-Jokipii toimii myös Superpesis-tuomarina kaudesta 2019 alkaen.

Yli-Jokipii valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta vuonna 2009 ja vuotta aiemmin filosofian maisteriksi Turun yliopistosta pääaineenaan musiikkitiede. Suomen kuoronjohtajayhdistys valitsi Yli-Jokipiin Vuoden kuoronjohtajaksi 2017. Hänelle on myös myönnetty Turun kaupungin Aboa-palkinto vuonna 2009.

Lähteet
-------

1. ↑  Turun kaupungin vuoden 2009 Aboa-palkinto kapellimestari Markus Yli-Jokipiille (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Markus Yli-Jokipiin kotisivut

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Zulfiqar** (pers. ‏Zolfaqaar‎) on iranilainen taistelupanssarivaunu. Zulfiqar on nimetty Ali ibn Abi Talibin legendaarisen miekan mukaan.

Ensimmäiset Zulfiqarin prototyypit esiteltiin 1993. Kuusi lähes-tuotantomallia rakennettiin ja testattiin vuonna 1997.Tuotantolaitos, joka valmistaa Zulfiqarin lisäksi myös Iranilaista Boragh-rynnäkköpanssarivaunua sekä BMP-2 -rynnäkköpanssarivaunua avattiin vuonna 1997. Vuoteen 2012 mennessä n. 100 Zulfiqaria on valmistettu.

Panssarivaunun laatikkomainen tykkitorni on paikallisesti tuotettu. Uskotaan, että Zulfiqar kehitettiin T-72-, M48 Patton- ja M60 -panssarivaunujen komponenttien pohjalta. Zulfiqarin taistelupainon uskotaan olevan n. 36 t. Jotkin lähteet pitävät Zulfiqaria ja Brasilialaista EE-T1 Osório -panssarivaunua samankaltaisina.

Zulfiqar vaatii toimiakseen kolmihenkisen miehistön. Panssarivaunun automaattilataajan uskotaan olevan sama kuin T-72:ssa.

Panssarivaunu käyttää sileäputkista 2A46-panssarivaunukanuunaa, joka on sama kuin T-72-panssarivaunussa. Tämä helpottaa panssarivaunun ammusten massatuottamista Iranissa, sillä suurin osa Iranin maavoimien taistelupanssarivaunuista on T-72-mallisia. 

Zulfiqar-1:ssa on Slovenialainen EFCS-3-tulenjohtojärjestelmä, jota käytetään myös Type 72Z -panssarivaunussa. Järjestelmä mahdollistaa liikkestä ampumisen.

Versiot
-------

* **Zulfiqar 1** perustuu Yhdysvaltalaiseen M60 Patton -taistelupanssarivaunuun, joita Iran hankki ennen vallankumousta.

* **Zulfiqar 2** -versiossa on tehokkaampi moottori, sekä mahdollisesti parempi automaattilataaja.

* **Zulfiqar 3** on kehittynein versio Zulfiqar -perheessä. Siinä on paranneltu tulenjohtojärjestelmä, runko, moottori ja kanuuna. Siinä on myös vahvemmin panssaroitu tykkitorni, jossa on 125mm 2A46 -kanuuna, jolle on automaattilatain ja laseretäisyysmittari. Panssarivaunun telapyörät on myös peitetty panssarilevyllä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
9. ↑
**Huvipirtti** on Varkauden kaupungin Könönpellon lähiössä sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Könönpellon sosialidemokraattinen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1945. Perustavan kokouksen yhteydessä jäseniksi liittyi 15 henkilöä. Työväentaloa alettiin suunnitella saman tien, ja se valmistui vuonna 1953. Suunnittelija oli arkkitehti Kalevi Väyrynen. Talosta tehtiin kaksikerroksinen: alakerta kivestä ja toinen, "juhlakerros" rankorakenteisena. Talon pinta-ala on 696 neliömetriä, ja siihen kuuluu juhlasali, jossa näyttämö ja parveke, lisäksi on kahvio sekä talonmiehen asunto. Talon nimeämiseksi järjestettiin nimikilpailu, jonka voittaja julistettiin keväällä 1953 vietetyissä avajaisissa. Vuonna 1964 talo maalattiin ulkoa talkoilla, vuonna 1987 talon korjausta varten taas saatiin rahaa opetusministeriöltä. Vuokralla talossa on ollut muun muassa Varkauden kaupunki ja eläkeläisjärjestöjä. 2010-luvulla Huvipirtillä on pidetty Varkauden Tarmo ry:n pöytätennisjaoston harjoituksia. Talo on ilmeisesti edelleen Könönpellon sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen omistuksessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hyvönen, Onni: *Pohjois-Savon Työväentalot*. Kuopio: Pohjois-Savon Sos.dem. Kulttuurityöntekijät ry. 1988. ISBN 951-99956-5-X.
2. ↑  Huvipirtti seurantalot.fi. Viitattu 24.8.2022.
3. ↑  Varkauden Tarmon toimintakertomus vuodelta 2013 (PDF) Varkauden Tarmo ry. Viitattu 24.8.2022.
4. ↑  Kulttuuriympäristö Varkauden kaupunki.  Arkistoitu 17.8.2022. Viitattu 24.8.2022.
5. ↑  Suomen Sosialidemokraatti 2.12.1965, no 326 (Tekijänoikeusyystä lehteä ei voi lukea vapaasti verkossa) *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 24.8.2022.
**Hisar** on Intian Haryanan osavaltiossa sijaitseva kaupunki, joka toimii Hisarin piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Kaupungin perusti Firuz Shah Tughluq vuonna 1356. 1500-luvulla Hisar oli Ibrahim Lodin valtakunnan tärkeä strateginen keskus, joka vaihtoi omistajaa Baburin voitettua hänet sodassa. Babur antoi kaupungin pojalleen Humayunille kiitokseksi sotamenestyksestä. Merkkinä kaupungin historiasta siellä sijaitsee Firuz Shah Tughlugin linnoituksen ja palatsin sekä useiden moskeijoiden jäänteet.

Hisarin väkiluku on vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan noin 300 000 henkeä. Uskonnoltaan 97 prosenttia on hindulaisia, sikhejä ja muslimeita on melkein prosentti kaupungin kokonaisväestöstä. Lukutaitoisten osuus on melkein 85 prosenttia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hisar City Census 2011 data *census2011.co.in*. Viitattu 13.10.2019.
2. 1 2  Hisar *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 13.10.2019.
3. ↑  History *hisar.gov.in*. Viitattu 13.10.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hisar** Wikimedia Commonsissa

* Hisar: Hub of Haryana’s history
**Amsterdamin puolustusrintama** tai Amsterdamin puolustuslinja on vuosina 1880–1914 Amsterdamin kaupungin ympärille rakennettu linnoituksien rengas. Siihen kuuluu 42 linnoitusta sekä laajat alankoalueet, jotka voidaan helposti täyttää vedellä noin 30 senttimetrin syvyisiksi hetteiköiksi – tarpeeksi syviksi, jotta ne pysäyttävät senaikaiset ajoneuvot, mutta kuitenkin niin mataliksi, että veneilläkään ei pääse kulkemaan. Kaikki puolustusrintaman alueelle rakennetut rakennukset piti tehdä puusta, jotta ne voidaan vihollisen uhatessa polttaa.

Pian puolustuslinjan valmistuttua keksittiin lentokone ja tankki, ja linja menetti sotilaallisen merkityksensä. Nykyisin se on Unescon maailmanperintökohde. Se valittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1996.

* Spaarndamin etelälinnoitusSpaarndamin etelälinnoitus
* 
*

Lähteet
-------

1. ↑  Defence Line of Amsterdam UNESCO. Viitattu 18.7.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Amsterdamin puolustusrintama** Wikimedia Commonsissa
**Dimapur** on Intian Nagalandin osavaltiossa sijaitseva noin 122 000 asukkaan kaupunki, joka toimii samannimisen piirikunnan hallinnollisena keskuksena. Dimapur on väkiluvultaan Nagalandin suurin kaupunki. Historiansa aikana se on toiminut kacharien muinaisena pääkaupunkina. Kaupungissa sijaitsee useita menneisyydestä todistavia raunioita. Rauniot ovat jäänteitä kacharien neljännen kuninkaan Chakradhajin rakennelmista. Kacharit perustivat pääkaupunkinsa Dimapuriin Dhansirijoen varrelle. Kaupungissa sijaitsee myös Koillis-Intian kulttuurin säilyttämiseksi perustettu museo. Intian pääministeri Rajiv Gandhi avasi North East Zone Cultural Centre -museon vuonna 1987.

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Dimapurin väkiluku on 122 834 henkeä. Dimapurilaisista 45 prosenttia on kristittyjä. Toiseksi suurin uskonto on hindulaisuus, jota tunnustaa 41 prosenttia. Muslimien osuus väestöstä on 11 prosenttia ja jainalaisten melkein kaksi prosenttia. Kaupungin asukkaista 10 275 eli slummissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dimapur City Census 2011 data *census2011.co.in*. Viitattu 23.9.2020.
2. ↑  History *dimapur.nic.in*. Viitattu 23.9.2020.
3. ↑  Dimapur's Kachari Rajbari Park in shambles *Business-Standard*.  5.1.2015. Viitattu 23.9.2020.
4. ↑  Introduction Of NEZCC *nezccindia.org.in*. Viitattu 23.9.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dimapur** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli kertoo kylästä. Yhdysvaltalaisesta standardisointiorganisaatiosta kerrotaan sivulla American National Standards Institute*


  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Ansi** on kylä Saarenmaan kunnassa Saarenmaalla Virossa. Asukkaita kylässä oli 1. tammikuuta 2010 36. Ansin "külavanem" on Merit Kindsigo. Mustjalan maantie (vir. *Mustjala maantee*) jakaa kylän kahtia.

Kylän alueella on ollut jo noin 3 000 vuotta sitten ihmisasutusta. Ansissa on säilynyt vanhaa taloarkkitehtuuria. Muun muassa Ohelasen talo on vuodelta 1835 ja Rüpin talo vuodelta 1887. Toisen maailmansodan aikana kylän asukkaita vietiin Siperiaan ja vankilaan. Vuonna 1949 Ansista ja läheisestä Tõllin kylästä muodostettiin "Koit"-niminen kolhoosi.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaarma valla asulate nimekiri seisuga 01.01.2009 Kaarma vald. Viitattu 3.10.2010. (viroksi)
2. ↑  Külavanemad Kaarma vald. Viitattu 3.10.2010. (viroksi)
3. 1 2  Ansi küla arengukava 2005–2015 (PDF)  maaliskuu 2005. Kaarma vald ja Saare maakond.  Arkistoitu 21.2.2007. Viitattu 3.10.2010. (viroksi)
**Solomon E. Asch** (14. syyskuuta 1907 – 20. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen psykologi ja sosiaalipsykologian pioneeri.

Hän syntyi Varsovassa Puolassa. 1920 hän muutti Yhdysvaltoihin, missä hän suoritti New Yorkin yliopistossa alemman korkeakoulututkinnon. Ylemmän tutkinnon hän suoritti Columbian yliopistossa 1930 ja tohtorin tutkinnon 1932. Asch toimi psykologian professorina Swarthmoren yliopistossa 19 vuotta. Siellä hän työskenteli muun muassa Wolfgang Köhlerin kanssa.

Asch tuli kuuluisaksi 1950-luvulla kokeista, jotka osoittivat, miten sosiaalinen paine saa ihmisen uskomaan selvästi väärän näkemyksen oikeaksi.

Asch innoitti kiistanalaista psykologia Stanley Milgramia ja valvoi hänen tohtorinväitöstään Harvardin yliopistossa.

Katso myös
----------

* Attribuutioharha

Aiheesta muualla
----------------

* The Solomon Asch Center for Study of Ethnopolitical Conflict (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Outo intohimo** (*Bad Timing: A Sensual Obsession*) on Nicolas Roegin ohjaama brittiläinen psykologinen draamaelokuva vuodelta 1980. Yale Udoffin käsikirjoittama tarina hyppii ohjaajalleen tyypillisesti ajassa edestakaisin. Siinä Wienissä asuva yhdysvaltalainen psykiatri (Art Garfunkel) ajautuu tuhoisaan suhteeseen naimisissa olevan naisen (Theresa Russell) kanssa, joka yrittää itsemurhaa. Tapausta tutkii rikosetsivä (Harvey Keitel). Naisen tšekkiläistä aviomiestä esittää Denholm Elliott.

Tuotanto
--------

Elokuva on kuvattu Wienissä, Marokossa, Lontoossa ja New Yorkissa. Richard Hartleyn alkuperäismusiikin ohella elokuvassa kuullaan Tom Waitsin ja Billie Holidayn lauluja sekä Keith Jarrettin jazzpianismia albumilta *The Köln Concert*.

Vastaanotto
-----------

Elokuva herätti suurta pahennusta suorasukaisen ja pitkän raiskauskohtauksensa takia. Levittäjäyhtiö Rank Organisationin edustaja luonnehti sitä sairaiden ihmisten sairaille ihmisille tekemäksi sairaaksi elokuvaksi, ja se onkin jäänyt yhdeksi vähiten nähdyistä Roegin teoksista..

Elokuva on esitetty Suomen elokuvateattereissa ilmeisesti vain syksyn 1990 Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla Helsingin Bio Illusionissa. Tuolloin *Helsingin Sanomien* Mikael Fränti luonnehti sitä yhdellä sanalla "vangitsevaksi". British Film Instituten Mike Sutton kehuu pääparin Garfunkelin ja Russellin suoritusta rankoissa rooleissaan, joista näyttelijät melkein kävelivät ulos elokuvan kuvausvaiheessa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Outo intohimo* AllMoviessa. (englanniksi)
2. ↑  Elokuvan lopputekstit, YouTube.
3. ↑  Hasted, Nick: Sick, sick, sick, said Rank.  *The Guardian*, 15.8.2000. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 28.5.2023.
4. ↑  Fränti, Mikael: Rakkautta ja anarkiaa jatkuu tällä viikolla.  *Helsingin Sanomat*, 17.9.1990, s. 50. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  Sutton, Mike: Bad Timing (1980) *BFI Screen Online*. Viitattu 28.5.2023.
**Stephen Norman "Steve" Priest** (23. helmikuuta 1948 Hayes, Middlesex, Britannia – 4. kesäkuuta 2020) oli englantilainen muusikko, joka tunnettiin parhaiten Sweet-yhtyeen basistina. 

1960-luvun puolivälissä Priest vaikutti yhtyeissä Countdown ja The Army, kunnes 1968 hän perusti Sweetshop-yhtyeen yhdessä Brian Connollyn, Mick Tuckerin ja kitaristi Frank Torpeyn kanssa. Nimi lyheni pian Sweetiksi, ja vuonna 1970 kitaristiksi liittyi Andy Scott. Tällä kokoonpanolla Sweet nousi 1970-luvun alkupuoliskolla suosion huipulle. Steve Priestillä oli myös hyvä lauluääni, ja hän laulaakin monilla yhtyeen kappaleilla. Myös hänen visuaalinen imagonsa oli hyvin vahva meikkeineen ja kimaltavine vaatteineen. Priestin tavaramerkki oli myös Rickenbacker-basso. Kun vokalisti Brian Connolly vuonna 1979 lähti yhtyeestä, Priestistä tuli yhtyeen päälaulaja. 

Sweetin hajottua 1982 Priest muutti Britannian suuren verotuksen vuoksi Yhdysvaltoihin ja asui sen jälkeen Los Angelesissa. 1990-luvulla hän julkaisi kirjan *Are You Ready Steve*, jossa hän kertoo Sweet-ajastaan. Hän on julkaissut myös sooloalbumin *Priest's Precious Poems* ja on mukana Sweetin livealbumilla *Live in Denmark 1976*.

Vuonna 2008 Priest perusti Sweetin uudelleen Amerikan-kiertuetta varten, vaikkakin Andy Scottin johtama virallinen Sweet oli edelleen toiminnassa. 

Priest kuoli kesäkuussa 2020.

Lähteet
-------

1. ↑  Muusikko Steve Priest, 72, on kuollut Iltalehti. Viitattu 4.6.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**North Bay** on kaupunki Ontarion provinssissa Kanadassa. Se sai nimensä sijainnistaan Nipissingjärven pohjoisrannalla. Kaupungin väkiluku on noin 53 966 (2006), ja sen muodostamalla metropolialueella 63 424 asukasta.

North Bayn ystävyyskaupunki on Moncton, New Brunswickissa, Kanadassa.

North Bay sai kaupunkioikeudet vuonna 1891 (town) ja 1925 (city).

Historia
--------

Viimeisen jääkauden lopussa aluetta peittänyt Laurentidin jäätikkö alkoi vetäytyä noin 7000 eaa. ja alueelle muodostui suuri jäätikköjärvi. Järvi peitti aluetta noin tuhannen vuoden ajan, minkä jälkeen järvi tyhjeni jääpatojen sulaessa seitsemännellä vuosituhannella eaa. Samoihin aikoihin siellä uskotaan eläneen varhaisia intiaanikulttuurin edustajia, mutta näistä ei ole kuitenkaan toistaiseksi löydetty todisteita. Jäätikköjärven tyhjentymisen jälkeen alueen ilmasto lämpeni huomattavasti, mikä mahdollisti jalopuiden kasvamisen. Pian aluetta peittivätkin laajat metsät (jopa nykyistä pohjoisemmaksi). Tältä ajanjaksolta (noin viides vuosituhat eaa.) on lukuisia arkeologisia löytöjä siellä asuneista intiaaneista, jotka louhivat alueelta kvartsia, kuparia ja piikiveä, joista he valmistivat työkaluja. Lisäksi he kävivät tuotteistaan kauppaa laajan kauppaverkoston avulla muiden alkuperäiskansojen kanssa. Tutkimusmatkailija Samuel de Champlainin apulaisena toiminut nuori Étienne Brûlé tapasi vuonna 1610 ensimmäisenä eurooppalaisena alueen intiaanit. Myöhemmällä tutkimusmatkallaan myös Champlain tapasi alueen intiaanit, joita hän luonnehti ystävällisiksi ja vieraanvaraisiksi.

Lukuun ottamatta alueen intiaaneja ja satunnaisia turkismetsästäjiä, alue oli koskematonta erämaa-aluetta aina 1880-luvun alkuun saakka, jolloin Canadian Pacific Railway rakensi ensimmäisen rautatien alueelle. Rautatie mahdollisti metsäteollisuuden ja kaivosteollisuuden laajentamisen. Alueelta louhittiin pääasiassa nikkeliä, rautamalmia, kuparia, kultaa, platinaa, hopeaa ja kobolttia. Nämä tärkeäksi muodostuneet teollisuudenalat vetivät perässään runsaasti muutakin teollisuutta, ja North Bayn väkiluku kasvoi voimakkaasti. Vuonna 1968 North Bay yhdistyi sitä ympäröivien alueiden kanssa ja muodosti aikanaan Kanadan pinta-alaltaan suurimman kunnallishallinnollisen alueen.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **North Bay**.
1. ↑  2006 Community Profiles Statistics Canada. Viitattu 28.4.2010. (englanniksi) (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  John Pollock ja Michael Barnes: Introduction to the Prehistory of the North Bay Area City of North Bay.  Arkistoitu 27.7.2009. Viitattu 28.4.2010. (englanniksi)
3. ↑  Community Profile (PDF) City of North Bay.  Arkistoitu 10.7.2007. Viitattu 28.4.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Vanhoja North Bay aiheisia postikortteja, VintagePostcards.org, (englanniksi)
* Vanhoja valokuvia North Bayn alueelta (englanniksi)
**Rimouski** on runsaan 42 000 asukkaan kaupunki Québecin provinssin itäosissa Kanadassa. Kaupunki on rakennettu kolmikerroksisen amfiteatterin muotoiseksi ja se sijaitsee Saint Lawrencen estuaarin etelärannalla, kolmesataa kilometriä Québecin kaupungista koilliseen. Sen tärkeimpiä työllistäjiä ovat yhteiskunnan eri peruspalvelut, kuten koulutus sekä sosiaali- ja terveydenhuolto. Kaupungissa on yliopisto ja merkittävä merentutkimuksen keskittymä.

Historia
--------

Rimouskin alueesta muodostettiin Uuden-Ranskan läänitys vuonna 1688, mutta ensimmäiset pysyvät asukkaansa se sai vasta vuonna 1696. 1700-luvulla ainoita elinkeinoja olivat maanviljely ja kausiluontoinen kalastus, kunnes québeciläiset kauppiaat rakennuttivat seudulle sahoja ja alkoivat kehittää metsäteollisuutta. 1800-luvulla Rimouskiin perustettiin St-Germainin seurakunta (1829), rakennettiin oikeustalo (1857) ja sijoitettiin piispanistuin (1867).

Rautatien myötä kaupungista tuli tärkeä tukikohta Gaspén niemimaan ja Matapédian asuttamiseksi. Tärkeimpiä elinkeinoja olivat metsäteollisuus, kauppa, koulutus sekä alue- ja kirkkohallinto. Vuonna 1950 kaupungissa riehui raju tulipalo, jonka jälkeen sen väkiluku alkoi kasvaa nopeasti. Siitä tuli aluehallinnon keskus, johon sijoitettiin useita liitto- ja provinssihallinnon virastoja palvelemaan asutuskeskuksia Saint-Lawrencen alajuoksulla ja Gaspén niemimaalla.

* Rimouskin rautatieasema.Rimouskin rautatieasema.
* Rimouskin keskustaa (vasemmalta): katedraali (St. Germain), teatteri (Desjardins-Telus) ja Rimouskin aluemuseo.Rimouskin keskustaa (vasemmalta): katedraali (St. Germain), teatteri (Desjardins-Telus) ja Rimouskin aluemuseo.
* Pointe-au-Pèren majakkaa ympäristöineen.Pointe-au-Pèren majakkaa ympäristöineen.
* Pointe-au-Pèren majakka.Pointe-au-Pèren majakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Community Profiles from the 2006 Census Statistics Canada.  Arkistoitu 24.8.2020. Viitattu 13.1.2011. (englanniksi)
2. 1 2 3  Lechasseur, Antonio: Rimouski *The Canadian Encyclopedia*. Historica-Dominion. Viitattu 13.1.2011. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rimouski** Wikimedia Commonsissa
**Gadourás** (kreik. Γαδουράς, eli (Τεχνητή) Λίμνη Γαδουρά, *(Technití) Límni Gadourá*, *Gadourásin tekojärvi*) on tekojärvi Ródoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren keskiosissa linnutietä noin 11 kilometriä luoteeseen Líndoksesta. Järven pinta-ala on keskimäärin noin 4,4 neliökilometriä ja suurimmillaan noin 5,2 neliökilometriä, ja sen ympäryysmitta on noin 26 kilometriä.

Gadourásin patoa.
Gadourásin tekojärvi on rakennettu Ródoksen vesihuollon turvaamiseksi. Se saanut nimensä siitä, että se on muodostettu patoamalla Gadourás-joki. Gadourásin padon rakentaminen alkoi vuonna 2002 ja tekojärvi valmistui vuonna 2017. Padon pituus on 550 metriä ja korkeus 67 metriä. Tekojärven vedenpinta on suurimmillaan 117,5 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna, ja sen suurin syvyys on 43 metriä. Järven tilavuus on 67,5 miljoonaa kuutiometriä vettä, ja se kykenee tarjoamaan 7 500 kuutiometriä vettä päivässä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Τεχνητή Λίμνη Γαδουρά *Natura Graeca*. Viitattu 4.9.2023.
2. ↑  Επάρκεια νερού για δύο χρόνια εξασφαλίζει το Φράγμα Γαδουρά *Η Ροδιακή*.  23.8.2016. Viitattu 4.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gadourás** Wikimedia Commonsissa
*Hakusana "Grand Guignol" ohjaa tänne. Draamatyylistä katso Grand guignol.*
**Grand Guignol** koko nimeltään ***Le Théâtre du Grand-Guignol*** oli teatteri Pigallen alueella Pariisissa. Se keskittyi kauhuesityksiin, ja se oli toiminnassa vuodet 1897–1962. Sitä käytetään myös usein kuvaamaan kaikenlaista graafista kauhuviihdettä William Shakespearen teoksesta *Titus Andronicus* splatter-elokuviin.

Historia
--------

Grand Guignolin perustaja Oscar Méténier.
Grand Guignol sai alkunsa 1897, kun ranskalainen näytelmäkirjailija Oscar Méténier osti teatterin Pariisin Pigallen alueelta. Grand Guignol oli Pariisin pienin teatteri, ja siellä esitettiin Méténier'n kiistanalaisia naturalistisia näytelmiä. Méténier'n näytelmät olivat usein sensuurin kohteina, sillä hän uskalsi esittää lavalla sellaisia asioita, joita aiemmin ei ole teatterissa nähty. Méténier'n *Mademoiselle Fifi*, joka perustui Guy de Maupassantin teokseen, oli Grand Guignolin ensimmäisiä näytelmiä. Siinä esiintyi prostituoitu ensimmäistä kertaa, ja poliisi lopetti näytelmän esittämisen hetkellisesti.

Max Maureystä tuli teatterinjohtaja vuonna 1898. Hänen ohjauksessaan Grand Guignolista tuli kauhuteatteri. Maurey keksi myös näytelmäkirjailija André de Lorden, joka kirjoitti monia teoksiaan yhteistyössä psykologi Alfred Binet'n kanssa. Monet näytelmät käsittelivätkin mielisairaita ihmisiä. Esimerkiksi de Lorden *L'Homme de la Nuit* -teoksessa ("Yön mies") pääosassa oli nekrofiili. Monet de Lordenkin näytelmistä kärsivät sensuurista, ja Englannissa kahden hänen näytelmänsä esitykset kiellettiin kokonaan.

Maureyn jälkeen teatterin johtoon valittiin Camille Choisy, joka oli sen johdossa vuodet 1914–1930. Hänen kaudellaan Grand Guignoliin tuotiin myös erikoistehosteita, kuten valaistusta ja ääntä. Choisy palkkasi vuonna 1917 näyttelijä Paula Maxan, joka tunnettiin pian "maailman salamurhatuimpana naisena". Hän esitti lavalla usein hahmoa, jota kidutettiin monilla eri tavoilla. Choisyn jälkeen johtajaksi tullut Jack Jouvin ohjasi teatteria kauhusta psykologiseen draamaan. Grand Guignolin kukoistuskausi alkoi olla ohi, ja viimeistään toinen maailmansota johti teatterin hiipumiseen. Sodan jälkeen katsojamäärät pienenivät. Grand Guignolin viimeinen johtaja Charles Nonon sanoi vuonna 1962 teatterin sulkemisen jälkeen, että aiemmin kaikki uskoivat lavalla tapahtuvan pelkästään mielikuvituksellisia asioita, mutta sota näytti, että todellisuus voi olla kauheampikin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Peirron, Agnes: House of Horrors (kääntänyt englanniksi Treisman, Deborah) *GrandGuignol.com*.  Arkistoitu 19.7.2008. Viitattu 4.4.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Grand Guignol Online (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Assinie-Mafia** on aliprefektuuri Sud-Comoén alueen Adiakén departementissa Norsunluurannikolla. Se sijaitsee Atlantin rannikon ja Abyn laguunin välisellä maakaistaleella sata kilometriä Abidjanista itään. Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan aliprefektuurissa oli 16 700 asukasta.

Assinie oli Norsunluurannikon ensimmäisiä paikkoja, joihin ranskalaiset yrittivät asettua 1600-luvulla. He käännyttivät paikallisen hallitsijan katoliseksi ja rakensivat linnoitetun sataman, jonka kautta vietiin varsinkin palmuöljyä. 1800-luvulla seudulla alettiin tuottaa kahvia ja kaakaota. Vuonna 1887 perustettiin siirtomaan ensimmäinen ranskalainen koulu. Assinie hävisi 1900-luvulla kilpailun tärkeimmän kauppapaikan asemasta Grand-Bassamille ja Abidjanille, ja vuonna 1942 hyökyaalto tuhosi sen ranskalaisen osan. 1960- ja 1970-luvuilla Assiniesta kehittyi matkailukohde, joka houkuttelee kävijöitä hiekkarannoillaan ja ympäröivällä luonnolla. Sen itäpuolella sijaitsee Ehotilén saarten kansallispuisto.

Lähteet
-------

1. ↑  Répertoire des localités: Région du Sud-Comoe *Institut national de la statistique*. Viitattu 3.8.2022.
2. ↑  Sykes, Tom: *Ivory Coast: The Bradt Travel Guide*, s. 131–132. Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2016. ISBN 978-1-78477-004-4.
**Grand-Lahou** on kunta sekä samannimisen departementin ja aliprefektuurin keskus Norsunluurannikon Grands-Pontsin alueella. Se sijaitsee Guineanlahden rannalla Bandamajoen suussa 142 kilometriä Abidjanista länteen. Kunnassa on 31 700 asukasta (vuonna 2014).

Grand-Lahou sijaitsee kapealla hiekkasärkällä valtameren ja Bandamajoen muodostaman laguunin välissä. Eroosio kaventaa hiekkasärkkää molemmin puolin, mihin osaltaan vaikuttavat Bandamajokeen rakennetut padot ja mangrovemetsien häviäminen. 1970-luvulta lähtien kaupunkia ollaan siirtämässä mantereen puolelle.

Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1698 ja se esiintyy vuoden 1729 kartalla. Ranskalaiset solmivat paikallisten päälliköiden kanssa sopimuksia vuosina 1787 ja 1844–1868. Ensimmäiset kauppa-asemat perustettiin kuitenkin vasta vuonna 1890 ja varuskunta vuonna 1892. Grand-Lahou toimi vientisatamana ja hallintopiirin keskuksena, mutta se menetti merkityksensä 1900-luvun puoliväliin mennessä.

Paikallisia elinkeinoja ovat kalastus, maanviljely, pienimuotoinen kaupankäynti ja käsityöammatit. Grand-Lahou on myös huomattava matkailukohde. Nähtävyyksiä ovat laguunit kalastajakylineen, Azagnyn kansallispuisto ja sen simpanssisaari sekä paikallisen merkkimiehen Arsène Usher Assouanin kotitalo.

Lähteet
-------

1. ↑  RGPH 2014: Région des Grands-Ponts *Institut national de la statistique*. Viitattu 24.8.2020.
2. 1 2  *Petit futé Côte d’Ivoire 2018–2019*, s. 348–353. Paris: Les Nouvelles Editions de l’Université, 2018. ISBN 979-1033177791.
3. ↑  Daddieh, Cyril K.: *Historical Dictionary of Côte d’Ivoire (the Ivory Coast), 3rd edition*, s. 276–277. Lanham: Rowman & Littlefield. ISBN 978-0-8108-7186-1.
4. ↑  Grand-Lahou *UVICOCI*.  Arkistoitu 11.8.2020. Viitattu 24.8.2020.
**Philibert Jumiegeslainen** (ransk. *Philibert de Jumièges*) (n. 618 - 20. elokuuta 685) oli apotti ja luostarin perustaja.

Philibert oli aatelisen piispan poika, joka varttui Pariisissa kuningas Dagobert I:n hovissa. Vuonna 640 hän vihkiytyi munkiksi Rebais’sa, ja kymmenen vuotta myöhemmin hänet valittiin apotiksi. Hänen ankaruutensa ei miellyttänyt kaikkia munkkeja, joten hän lähti luostarista. Hän jatkoi kiertämistä luostarista toiseen, kunnes vuonna 655 Philibert perusti Jumiègesin luostarin, joka noudatti hänen laatimaansa luostarisääntöä. Lisäksi hän perusti luostarin Noirmoutierin saarelle, missä hän myös kuoli. Normannit ryöstelivät seutua, ja hänen pyhäinjäännöksensä siirrettiin turvaan Tournus'n kaupungissa olevaan Saint-Valérienin luostariin, joka sittemmin nimettiin Saint-Philibert de Tournus'n luostariksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Pyhä Philibert Jumiegeslainen Suomen ortodoksinen kirkko. Viitattu 26.2.2022. (suomeksi)
2. ↑  Saint-Philibert Echo des communes. Viitattu 26.2.2022. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Philibert Jumiegeslainen** Wikimedia Commonsissa
*Sirenan kielet*, 2004, Helsinki.
*Harppi ja tähdet*, 2018, Helsinki.
**Riikka Puronen** (s. 1968 Loviisa) on suomalainen kuvanveistäjä. Puronen valmistui vuonna 1996 kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta, jossa hän opiskeli maalaustaidetta ja tila-aikataidetta vuosina 1988–1992 ja kuvanveistoa 1994–1995. Puronen asuu ja työskentelee Helsingissä.

Puronen on pitänyt vuoden 1992 jälkeen 20 yksityisnäyttelyä ja osallistunut 44 yhteis- ja ryhmänäyttelyyn vuoden 1990 jälkeen. Näyttelyt ovat olleet pääosin Suomessa, mutta muutama näyttelyistä on ollut myös muun muassa Ruotsissa ja Ranskassa. Purosen teoksia on muun muassa Suomen valtion taidekokoelmassa ja Jenny ja Antti Wihurin rahaston taidekokoelmassa.

Julkisia teoksia
----------------

Helsingin taidemuseon kokoelmassa on kaksi Riikka Purosen julkista veistosta: *Sirenan kielet* Myllypuron metroaseman edustalla on paljastettu vuonna 2004 ja teos *Harppi ja tähdet* on paljastettu vuonna 2018. Teos sijaitsee Toukolan rantapuistossa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Puronen, Riikka: Riikka Puronen CV *Kuvataiteilijamatrikkeli*.  23.2.2019. Viitattu 17.4.2020.
2. ↑  Sirenan kielet Helsingin taidemuseo.  Arkistoitu 6.5.2021. Viitattu 17.4.2020.
3. ↑  Harppi ja tähdet Helsingin taidemuseo.  Arkistoitu 21.6.2020. Viitattu 17.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Riikka Puronen Kuvataiteilijamatrikkelissa