recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee muusikkoa. Kivääriampuja Antti Rissasesta on eri artikkeli.*
**Antti Martin Rissanen** on suomalainen jazzpasunisti, -kapellimestari ja -säveltäjä.

Rissanen aloitti pianonsoiton 6-vuotiaana ja sai kosketuksen improvisaatioon varhain opiskellessaan Suzuki-menetelmällä. Ala-asteaikoinaan Rissanen aloitti baritonitorven soittamisen, josta siirtyi pasuunansoittoon 13-vuotiaana kotikaupunkinsa Kotkan nuorten big bandissa. Rissanen jatkoi pasuunansoiton ohella klassista pianonsoittoa, jota opiskeli Sibelius-Akatemian nuoriso-osastolla vuosina 1991–1995. Vuonna 1994 Rissanen hyväksyttiin Sibelius-Akatemian jazzosastolle ylimääräisenä opiskelijana, ja vuonna 1995 hän pääsi sinne pääaineopiskelijaksi. Samana vuonna hän kuitenkin lähti Saksaan, jossa opiskeli pasuunansoittoa Jiggs Whighamin johdolla. Saksassa Rissanen sai toisen palkinnon Frankfurtin radion big band -sävellyskilpailussa vuonna 1996. Pari vuotta tämän jälkeen hän voitti jazzpasuunakilpailun, jonka International Trombone Association järjesti Yhdysvalloissa.

Saksasta palattuaan Rissanen opiskeli päätoimisesti Sibelius-Akatemiassa, kunnes lähti syksyllä 1999 opiskelijavaihtoon New Yorkin The New Schoolin jazzkouluun. Siellä häntä opetti Conrad Herwig. Vuonna 2001 hänestä tuli ensimmäinen Sibelius-Akatemiasta jazzpasunistina valmistunut henkilö. Vuonna 2015 Rissanen sai Sibelius-Akatemiasta tohtorinarvon. Tohtorintutkintonsa osana Rissanen kokosi "lip-break"-soittotekniikan uuden oppimateriaalin. Hän on tehnyt opetustyötä Metropoliassa ja Sibelius-Akatemiassa.

1990-luvun lopussa Rissanen aloitti esiintymisen saksofonisti Mikko Innasen kanssa perustamassaan Mr Fonebone -yhtyeessä, joka on esiintynyt Suomen ohella muun muassa Saksassa sekä Islannissa ja jonka solistina on vieraillut trumpetisti Ingrid Jensen. Rissanen on sittemmin toiminut monissa muissakin kokoonpanoissa. UMO Jazz Orchestrassa hän esiintyi ensimmäisen kerran 1990-luvun puolessavälissä. Sen kapellimestarina hän debytoi johtamalla oman sävellyskonserttinsa vuonna 1999. Tammikuussa 2007 hänestä tuli UMO Jazz Orchestran ensipasunisti. Kapellimestarina toimimista hän on jatkanut eri big bandeissa, joihin ovat kuuluneet Imatra Big Band ja Espoo Big Band.

Rissanen sai Lieksan Vaskiviikon Vuoden vaskisoittajan tunnustuksen vuonna 2002. Hän järjesti kansainvälisen pasuunafestivaalin Helsingissä vuonna 2003, ja hänen mukaansa nimetty kansainvälinen pasuunakilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran Kotkassa kesällä 2005.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Antti Rissanen: Biografia Jazz Finland
2. 1 2 3 4  Antti Martin Rissanen: Biography Seaside Music Productions
3. 1 2  Antti Rissanen laati tohtorintutkinnossaan uuden tekniikkaoppikirjan pasunisteille (Arkistoitu – Internet Archive) Taideyliopisto
**Karl Joel Appelberg** (25. kesäkuuta 1853 Kokkola – 27. maaliskuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen insinööri, virkamies ja yritysjohtaja.

Appelbergin vanhemmat olivat kappalainen Isak Otto Appelberg ja Anna Helene Stenhagen ja puoliso vuodesta 1886 Olga Sofia Saxén (k. 1943). Jääkäri Runar Appelberg oli heidän poikansa. Karl Appelberg tuli ylioppilaaksi 1871 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisestä koulusta 1876. Hän oli nuorempi insinööri Vaasan radan rakennustyömaalla 1879–1882, Kymin lauttausyhtiön lauttauspäällikkö 1886–1899 ja Teollisuushallituksen intendentti 1900–1903.

Veljekset Åström -yhtiön nahkatehtaan johtaja Oulussa Appelberg oli 1903–1905, Heinolan viinatehtaan toimitusjohtaja 1907–1918, Suomen Gummitehdas -yhtiön va. toimitusjohtaja 1916–1917 ja yhtiön johtokunnan puheenjohtaja 1915–1921. Vesioikeuslakikomitean jäsen Appelberg oli 1890–1895 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1907–1912. Hänet muistetaan myös Polyteknillisen koulun opiskelijatoiminnan kehittäjänä ja ruotsinkielisten opiskelijoiden tukijana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hanski, Jari: / Appelberg, Karl (1853–1921) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  4.5.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 15.3.2024.
2. ↑  Kuolleita.  *Kauppalehti*, 30.3.1921, nro 71, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 15.3.2024.  (ei-vapaa)

Aiheesta muualla
----------------

* Karl Appelberg *Biografiasampo*.
**Hellmuth Christian Wolff** (23. toukokuuta 1906 Zürich – 1. heinäkuuta 1988 Leipzig) oli saksalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja taidemaalari.

Wolff opiskeli musiikkitiedettä Berliinin yliopistossa Hermann Abertin, Arnold Scheringin, Friedrich Blumen ja Curt Sachsin johdolla. Hän sai filosofian tohtorin oppiarvon vuonna 1932 väitöskirjallaan *Die Venezianische Oper in der zweiten Hälfte des 17. Jahrhunderts*. Wolffin habilitaatiotyönä valmistui vuonna 1942 Kielin yliopistossa *Die Barockoper in Hamburg 1678-1738*. Wolff työskenteli musiikkitieteen professorina Leipzigin yliopistossa vuosina 1954–1971.

Wolffin sävellystuotannon joukossa on muun muassa oopperoita, suurimuotoisia orkesteriteoksia, kamarimusiikkia, pianokappaleita ja yksinlauluja. Wolff julkaisi monia kirjoja muun muassa Georg Friedrich Händelin musiikista, oopperasta ja Alankomaiden renessanssimusiikista. Vuodesta 1956 hän oli aktiivinen taidemaalari ja piti näyttelyitä Leipzigissä sekä muissa Saksan kaupungeissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Wolff, Hellmuth Christian Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
Sylvia Geszty
**Sylvia Geszty** (1934 Budapest – 15. joulukuuta 2018 Stuttgart) oli unkarilaissyntyinen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.

Geszty opiskeli Franz Lisztin musiikkiakatemiassa ja teki debyyttinsä Unkarin valtionoopperassa vuonna 1959. Hän teki ensimmäiset esiintymisensä Itä-Berliinissä vuonna 1961 ja asettui sinne pysyvästi. Geszty lauloi vuoteen 1970 saakka sekä Staatsoper Unter den Lindenissä että Komische Oper Berlinissä. Hän esiintyi 1960–1970-luvuilla myös Hampurin valtionoopperassa. Geszty muutti vuonna 1970 Stuttgartiin ja sai kiinnityksen Staatsoper Stuttgartiin. Hän teki lisäksi vierailuja Bayerische Staatsoperissa.

Geszty teki Covent Garden -debyyttinsä vuonna 1966. Hän esiintyi lisäksi muun muassa Glyndebournen oopperafestivaalilla, Pariisissa, Brysselissä, Moskovassa, Amsterdamissa, Wienissä, Buenos Airesissa ja Los Angelesissa. Geszty tuli tunnetuksi varsinkin Zerbinettan roolista *Ariadne auf Naxoksessa* ja Yön kuningattaren roolista *Taikahuilussa*. Muihin tärkeisiin rooleihin kuului *Lucia di Lammermoorin* nimiosa.

Geszty opetti muiden muassa Melanie Dieneriä, Anke Sieloffia, Annette Luigia ja Marlis Peterseniä. Hänelle myönnettiin Saksan demokraattisen tasavallan taidepalkinto vuonna 1966 ja Kammersängerin-arvonimi vuonna 1968. Geszty perusti kansainvälisen koloratuurikilpailun vuonna 1988 ja työskenteli oopperaohjaajana ensimmäisen kerran vuonna 1998.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Geszty, Sylvia The Concise Oxford Dictionary of Music, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Sylvia Geszty Opera Scotland, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
3. 1 2 3  Francisco Salazar, Obituary: Sylvia Geszty Dies At 84 OperaWire 18.12.2018, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
**Antietamin taistelu** (tunnetaan etelävaltioissa myös *Sharpsburgin taisteluna*) käytiin Yhdysvaltain sisällissodassa 17. syyskuuta 1862 Marylandissa Sharpsburgin lähellä ja Antietam Creek -nimisellä joella osana Maryland-sotaretkeä. Kyseessä oli sisällissodan ensimmäinen suurtaistelu, joka käytiin Pohjoisvaltioiden maaperällä. Antietam on verisin yksipäiväinen taistelu, joka on käyty Yhdysvaltojen maaperällä.

Robert E. Leen johtama Etelävaltioiden armeija oli edennyt Marylandiin, jolloin Unionin armeijan kenraalimajuri George B. McClellan käynnisti hyökkäyksen etenevää Leen armeijaa vastaan Antietam Creekin takaa. Aamulla 17. syyskuuta kenraalimajuri Joseph Hookerin joukot iskivät suurella voimalla Leen vasemman armeijan sivustaan. Hyökkäykset ja vastahyökkäykset riehuivat Millerin maissipellolla ja Dunkerin kirkolla. Unionin hyökkäykset kohti etelävaltioiden asemia Sunken Roadilla puhkaisivat etelävaltioiden rintaman, mutta saavutettua etua ei käytetty hyödyksi. Iltapäivällä kenraalimajuri Ambrose Burnsiden joukot vuorostaan kävivät hyökkäykseen, valtasivat Antietam Creekin ylittävän kivisillan ja etenivät kohti etelävaltioiden oikeaa sivustaa. Taistelun kriittisellä hetkellä etelävaltioiden armeijan kenraalimajuri A.P. Hillin divisioona saapui Harpers Ferrystä ja käynnisti vastahyökkäyksen, pakotti Burnsiden joukot perääntymään ja päätti taistelun. Unionin armeijaa vähälukuisempi Leen armeija oli kiinnittänyt kaikki voimansa taisteluun, kun taas McClellan oli käyttänyt vähemmän kuin kolme neljäsosaa. Yön aikana molemmat armeijat vahvistivat linjojaan. Kovista tappioista huolimatta Leen ja McClellanin armeijat kahakoivat koko 18. päivän, kunnes Lee veti joukkonsa joen eteläpuolelle.

Ylivoimasta huolimatta McClellan ei onnistunut kunnolla keskittämään joukkojaan, kun taas Lee pystyi vastaamaan jokaiseen unionin armeijan hyökkäykseen ryhmittämällä joukkojaan. Joistain onnistumisistaan huolimatta McClellan ei onnistunut tavoitteissaan tuhota Leen armeijaa. Leen eteneminen Marylandissa kuitenkin päättyi ja hän joutui vetämään joukkonsa takaisin Virginiaan ilman McClellanin joukkojen häirintää. Antietamin taistelu päättyi taktisessa mielessä ratkaisemattomana, mutta strategisesti se oli Unionin voitto, koska vihollisen eteneminen pysähtyi.

Antietamin taistelu
Antietamin taistelua kuvaava maalaus

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antietamin taistelu**.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
**Mathieu Ahlersmeyer** (29. kesäkuuta 1896 Köln – 23. heinäkuuta 1979 Garmisch-Partenkirchen) oli saksalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan baritoni.

Ahlersmeyer palveli rintamalla ensimmäisessä maailmansodassa ja opiskeli sodan jälkeen Karl Fischer-Niemannin johdolla. Vuonna 1928 tai 1929 hän teki oopperadebyyttinsä Wolframin roolissa *Tannhäuserin* esityksessä Mönchengladbachissa. Ahlersmeyer lauloi Berliinin Kroll-oopperassa vuosina 1930–1931 ja Hampurin valtionoopperassa vuosina 1931–1933. Vuosina 1934–1945 hän oli Dresdenin Semperoperin jäsen. Hän oli mukana kantaesittämässä Richard Straussin *Die schweigsame Frauta* (1935) ja Werner Egkin *Peer Gyntiä* (1938).

Ahlersmeyer lauloi jälleen Hampurin valtionoopperassa vuosina 1946–1961 ja 1962–1973. Hänen rooleihinsa kuului mainittujen lisäksi osia muiden muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin ja Paul Hindemithin oopperoissa. Ahlersmeyer teki äänityksiä Saksan radiolle vuosina 1932–1963.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Ahlersmeyer, Mathieu Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3  Mathieu Ahlersmeyer Preiser Records, viitattu 18.3.2024 (englanniksi)
**Eupalinos** (m.kreik. Εὐπαλῖνος, lat. *Eupalinus*; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen arkkitehti, joka oli kotoisin Megarasta. Hän suunnitteli Samoksen saarelle Eupalinoksen tunnelina tunnetun tunneliakveduktin, joka johti vettä Samoksen kaupunkiin.

Eupalinoksen tunnelia.
Eupalinoksen nimi tunnetaan Herodotokselta, joka mainitsee hänen olleen Naustrofoksen poika. Muutoin hänestä itsestään ei tiedetä mitään. Hänen suunnittelemansa tunneli kulki seitsemän stadioninmitan matkan vuoren sisässä, ja edustaa aikansa kehittyneintä rakentamista ja ilmentää matemaattista osaamista. Se rakennettiin Samoksen tyranni Polykrateen aikana, mikä ajoittaa Eupalinoksen toimineeksi arkaaisen kauden loppupuolella noin vuosina 540–522 eaa. Arkeologia ajoittaa tunnelin rakentamisen aloittamisen tarkemmin noin vuosiin 540–530 eaa. Eupalinoksen uskotaan saaneen jo aiemmin mainetta alallaan, ennen kuin Polykrates kutsui hänet Samokselle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Herodotos: Historiateos 3.60.
2. 1 2  Smith, William: "Eupalinus", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
3. 1 2  Magill, Frank N.: *The Ancient World: Dictionary of World Biography*, s. 415–418. Volume 1. Routledge, 2003. ISBN 9781135457396. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
**Bernhard "Bernd" Georg Josef Förster** (s. 3. toukokuuta 1956 Mosbach Länsi-Saksa) on aktiiviuransa jo lopettanut saksalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Myös hänen nuorempi veljensä, Karlheinz Förster, on entinen saksalainen jalkapalloilija, joka niin ikään pelasi puolustajana.

Ura seurajoukkueessa
--------------------

Jalkapallon pelaamisen Förster aloitti SV Waldhof Mannheimin riveissä. Juniortivuosiensa jälkeen hän edusti seuraa myös 16 edustusjoukkueen ottelussa. Aikuisten tasolla Dietz pelasi vuosien 1974-1986 aikana myös FC Bayern Münchenin (8 ottelua), 1. FC Saarbrückenin (61 ottelua, 5 maalia) ja VfB Stuttgartin (222 ottelua, 20 maalia) riveissä.

Seurajoukkuetasolla hän saavutti Mestarien liigan voiton kahdesti sekä Intercontinental Cupin voiton ja Saksan cupin voiton kertaalleen.

Ura maajoukkueessa
------------------

Maajoukkuetasolla Förster edusti Länsi-Saksan jalkapallomaajoukkuetta vuosien 1979–1984 aikana kaikkiaan 33 ottelussa onnistumatta pelaamissaan otteluissa maalinteossa. Hän oli mukana myös maan edustusmiehistössä vuosien 1980 ja 1984 EM-kilpailuissa sekä vuoden 1982 MM-kilpailuissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Arnhold, Matthias & Mamrud, Roberto & Stokkermans, Karel: West) Germany - Record International Players  22.11.2018. RSSSF. Viitattu 11.12.2018. (englanniksi)

Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1982
1 Schumacher |
2 Briegel |
3 Breitner |
4 K. Förster |
5 B. Förster |
6 Dremmler |
7 Littbarski |
8 Fischer |
9 Hrubesch |
10 Müller |
11 Rummenigge |
12 Hannes |
13 Reinders |
14 Magath |
15 Stielike |
16 Allofs |
17 Engels |
18 Matthäus |
19 Hieronymus |
20 Kaltz |
21 Franke |
22 Immel |
Valmentaja Derwall

Saksan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1984
1 Schumacher |
2 Briegel |
3 Strack |
4 K. Förster |
5 B. Förster |
6 Rolff |
7 Brehme |
8 Allofs |
9 Völler |
10 Meier |
11 Rummenigge |
12 Burdenski |
13 Matthäus |
14 Falkenmayer |
15 Stielike |
16 Bruns |
17 Littbarski |
18 Buchwald |
19 Bommer |
20 Roleder |
Valmentaja Derwall


Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Bernd Förster
Kyltti aseman sisäänkäynnin yläpuolella.
**Radio Rurale de Kayes** on Kayesissa Malissa toimiva radioasema.

Asema perustettiin italialaisen kehitysyhteistyöjärjestön GAO Cooperazione Internazionalen aloitteesta elokuussa 1988. Sen tavoitteena oli kuivuudesta, heikoista liikenneyhteyksistä ja voimakkaasta siirtolaisuudesta kärsivän Kayesin alueen maaseudun kehittäminen. Radio Rurale de Kayes oli Malin ensimmäinen "maaseutu-" tai "lähiradio". Moussa Traorén yksipuoluejärjestelmän aikana sen ohjelmien piti olla puhtaasti epäpoliittisia. Italialaisrahoituksen päätyttyä helmikuussa 1989 aseman toiminnan ottivat vastuulleen paikalliset kansalaisjärjestöt. Maassa tapahtuneen vallanvaihdoksen jälkeen ne perustivat vuonna 1992 Association des radiodiffuseurs de Kayes pour le développement rural -nimisen yhdistyksen. Malin mediakentän vapautuessa Radio Rurale de Kayes toimi mallina lukuisille uusille paikallisradiolle. Sen rahoitukseen ovat osallistuneet Ranskassa asuvien siirtolaisten järjestöt ja muut ranskalaiset yhteistyökumppanit.

Lähetysten aiheita ovat maatalous, ympäristöongelmat, kulttuuri, terveydenhuolto ja kansallisilla kielillä tapahtuvat lukutaito-opetus. Ohjelmia tehdään sekä maaseudun kylissä että studiossa. Niissä käytettyjä kieliä ovat soninke, bambara, khasonka ja fulani. Oman tuotannon ohella välitetään kansallisen yleisradioyhtiön ja Voice of American uutisia sekä eurooppalaisten yhteistyökumppanien rahoittaman Studio Tamanin ohjelmia.

Asemalla on pieni ULA-lähetin Kayesissa sekä suurempi lähetin Paparan kukkulalla, joka kattaa Kayesin alueen luoteisosan. Aikaisemmin oli myös alilähettimiä Yélimanén piirissä sekä Mauritanian ja Senegalin rajalla. Lähetyksiä voi kuunnella Internetissä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Une histoire de la Radio Rurale de Kayes (1988–2018) *Radio Rurale de Kayes*. Viitattu 29.7.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Radio Rurale de Kayes (ranskaksi)
Konfederaation ja Unionin joukkojen liikkeet Cold Harborin taistelussa ja sen lähiaikoina.
**Cold Harborin taistelu** (engl. *Battle of Cold Harbor*) oli 31. toukokuuta – 12. kesäkuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelu käytiin Unionin Ulysses S. Grantin ja Konfederaation Robert E. Leen komentamien joukkojen välillä Mechanicsvillessa Virginiassa.

Cold Harborin taistelu sai alkunsa, kun Konfederaation pääkaupunkiin Richmondiin pyrkineet Grantin joukot päättivät hyökätä Leen joukkojen vastaan noin kymmenen mailin päässä Richmondista. Lukuisista hyökkäyksistä huolimatta Grantin joukot eivät onnistuneet lyömään Leen joukkoja, vaan 12. kesäkuuta Grant vetäytyi taistelusta.

Unionin joukot menettivät taistelussa 1 844 sotilasta kaatuneina, 9 077 haavoittuneina ja 1 816 kadonneina tai vangittuina. Konfederaatiolla vastaavat tappiot olivat 83 kuollutta, 3 380 haavoittunutta ja 1 132 kadonnutta tai vangittua.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Cool Springin taistelu** (engl. *Battle of Cool Spring*; tunnetaan myös **Island Fordin**, **Parkers Fordin**, **Snickers Ferryn** ja **Castleman's Ferryn taisteluina**) oli Clarken piirikunnassa Virginiassa 17. heinäkuuta–18. heinäkuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin kenraalimajuri Horatio G. Wright ja Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Early. Taistelu päättyi Konfederaation voittoon.

Tapahtumien kulku
-----------------

Fort Stevensin taistelun jälkeen Jubal Earlyn joukot vetäytyivät Washington D.C.:n lähistöltä. Unionin Horatio G. Wright lähti ajamaan Earlyn joukkoja takaa osastolla, johon kuului yksiköitä 6. ja 19. armeijakunnista. Lisäksi takaa-ajoon liittyi mukaan osa George Crookin johtamista joukoista, jotka olivat yhdessä David Hunterin kanssa vetäytyneet aikaisemmin Länsi-Virginiaan.

17.–18. heinäkuuta Unionin joukot ylittivät Shenandoah-jokea. Iltapäivällä 18. heinäkuuta Konfederaation Robert E. Rodesin johtama divisioona hyökkäsi Unionin eversti Joseph Thoburnin johtamaa divisioonaa vastaan Cool Spring -nimisen plantaasin lähellä. Thoburnin joukot kestivät hyökkäyksen, mutta vetäytyivät pimeän tultua pois taistelusta.

Unionin joukot menettivät taistelussa yhteensä 422 miestä, Konfederaation joukot taas 397.

Seuraukset
----------

Taistelun seurauksena Unionin joukot joutuivat luopumaan Earlyn joukkojen takaa-ajosta usean päivän ajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Battle Summary: Cool Spring, VA *The American Battlefield Protection Program (NPS)*. Viitattu 20.12.2018. (englanniksi)
2. ↑  Battle Summary: Fort Stevens, DC *The American Battlefield Protection Program (NPS)*. Viitattu 20.12.2018. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
**Antero Juho Lauri Palaja** (s. 4. helmikuuta 1946 Turku) on oikeustieteen tohtori, joka toimi Turun hovioikeuden presidenttinä.

Antero Palaja syntyi apulaiskaupunginjohtaja Uuti Palajan ja Eevi Jänteen perheeseen. Hänen puolisonsa on Tuula Helinä Rahkonen. Palaja tuli ylioppilaaksi 1965 ja valmistui Turun yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1970 ja lisensiaatiksi 1974. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli 1981. Palaja toimi Turun hovioikeuden tilapäisenä esittelijänä 1974–1976, viskaalina 1976–1986 ja hovioikeuden neuvoksena 1986–1994. Hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin vuonna 2000. Suomen Akatemian tutkimusassitenttina Palaja työskenteli 1976–1980 ja Turun yliopistossa vs. professorina 1981. Hän on yliopiston dosentti vuodesta 1983. Turun kauppakorkeakoulussa Palaja toimi vs. professorina 1982–1984 ja hänet nimitettiin korkeakoulun dosentiksi vuonna 1985. Palaja oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos 1994–2000. Hän jäi eläkkeelle Turun hovioikeuden presidentin tehtävästä vuonna 2012, jolloin hänen seuraajakseen valittiin Timo Esko.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 722. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Turun hovioikeus saa uuden presidentin (Arkistoitu – Internet Archive). Turun Sanomat, 13.9.2012. Viitattu 11.3.2018.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Tiibetin kuningaskunta** oli *de facto* itsenäinen valtio, joka oli olemassa virallisesti vuosina 1912–1951. Kiinan kansantasavalta miehitti Tiibetin lokakuussa 1950, mikä vahvistettiin "17. kohdan ohjelma Tiibetin rauhanomaisesta vapauttamisesta"-nimisellä sopimuksella puolisen vuotta myöhemmin johtaen maan annektointiin osaksi Kiinan kansantasavaltaa. Vuonna 1959 epäonnistuneen kansannousun jälkeen Tiibetin hallitsija ja hengellinen johtaja 14. dalai-lama pakeni tukijoineen Intian puolelle Dharamsalaan, jonne perustettiin kuningaskuntaa edustava Tiibetin pakolaishallitus. Vuonna 1965 Kiina vastaavasti perusti Tiibetin autonomisen alueen.

Itsenäisyysjulistus
-------------------

Xinhai-vallankumouksen tapahduttua ja Qing-dynastian kaaduttua tiibetiläinen aseellinen kaarti hyökkäsi paikallista keisarillista varuskuntaa vastaan. Keisarikunnan viranomaiset pakotettiin allekirjoittamaan kolmen kohdan ohjelma, joka pakotti kiinalaisjoukot antautumaan ja karkotti ne pois Keski-Tiibetistä.

Kiinan väliaikainen presidentti Yuan Shikai lähetti 13. dalai-lamalle sähkeen, jossa palautti tälle tämän aiemmat arvonimet. Dalai-lama torjui nämä vastaten "aikovansa käyttää sekä väliaikaista että uskonnollista valtaa Tiibetissä"." Dalai-lama oli paennut Tiibetistä Intiaan vuonna 1910 Kiinan keisarikunnan yritettyä sotilaallisesti ottaa alue suoraan hallintaansa. Vuonna 1913 dalai-lama palasi Lhasaan ja antoi julistuksen ("Hänen Pyhyytensä Dalai Lama XIII:n julistus"), jossa ilmoitettiin, että Kiinan keisarin ja Tiibetin suhde "oli ollut lähinnä suojelijan ja papin välinen suhde eikä toisen osapuolen alistumiseen perustuva". "Me olemme pieni, uskonnollinen ja itsenäinen kansakunta", julistus totesi.

Tammikuussa 1913 Agvan Dorzhiev ja kolme muuta tiibetiläisedustajaa allekirjoittivat Urgassa Tiibetin ja Mongolian välisen sopimuksen, jolla nämä tunnustivat toisensa sekä vahvistivat itsenäisyytensä Kiinasta. 

Brittidiplomaatti sir Charles Bell kirjoitti, että 13. dalai-lama oli sanonut hänelle, ettei tämä ollut valtuuttanut Agvan Dorzhievia solmimaan minkäänlaisia sopimuksia Tiibetin puolesta. Koska asiakirjaa ei julkaistu, jotkut epäilivät koko sopimuksen olemassaoloa, mutta Mongolian tiedeakatemia julkaisi mongolialaisen sopimusosapuolen tekstin vuonna 1982.

Lähteet
-------

1. ↑  Goldstein 1997, p. 31
2. ↑  Goldstein 1997, s. 28
3. ↑  "Proclamation Issued by His Holiness the Dalai Lama XIII (1913)"
4. ↑  Shakya 1999, s. 5
5. 1 2  Udo B. Barkmann, *Geschichte der Mongolei*, Bonn 1999, p380ff
6. ↑  Grunfeld 1996, s. 65.
7. ↑  Bell 1924, pp. 150-151
8. ↑  Sir Charles Belliä lainattu artikkelissa "Tibet and Her Neighbours", *Pacific Affairs* (12/1937), ss. 435–6, vuotta myöhemmin korkea tiibetiläinen virkamies huomautti, ettei "sopimukselle ollut tarvetta; me joka tapauksessa auttaisimme toisiamme, jos voisimme".
9. ↑  Kuzmin, S.L. The Treaty of 1913 between Mongolia and Tibet: new data. - Oriens (Moskova, Venäjän tiedeakatemia), nro. 4, 2011, ss. 122—128
Carmen Kass.
**Carmen Kass** (s. 14. syyskuuta 1978 Tallinna) on virolainen huippumalli. Hän syntyi Tallinnassa ja kasvoi Paidessa, Järvamaalla. Hänen mallinuransa alkoi, kun italialainen muotiagentti huomasi hänet Tallinnan Kaubamajan kosmetiikkaosastolla. Kass lähtikin Milanoon mallintöiden perässä, edustaen pientä *Baltic Models* -muotitoimistoa. Milanossa ei kuitenkaan hänelle tullut merkittävää menestystä, joten hän lähti 18-vuotiaana Pariisiin, jossa tie menestykseen vihdoin aukesi. 

Hän on Pariisiin muuton jälkeen poseerannut lukuisten lehtien kansikuvissa, muun muassa ranskalaisessa ja yhdysvaltalaisessa Voguessa ja Ellessä. Kass on myös esiintynyt catwalkeilla Chanelin, Dolce & Gabbanan, Ralph Laurenin ja useiden muiden, lähes kaikkien tärkeimpien ja suurimpien muotitalojen luomuksissa, ja lukemattomien mainoskampanjoiden kasvona.

Politiikka
----------

Huhtikuussa 2004 Kass liittyi virolaiseen Res Publica -puolueeseen, ja pyrki sen listoilta Euroopan parlamenttiin sen jälkeen, kun hänen kotimaansa Viro oli liittynyt Euroopan unioniin toukokuussa 2004. Hän keräsi noin 2000 ääntä, mikä ei ollut riittävä määrä, jotta hän olisi päässyt parlamenttiin.

Näyttelijänä
------------

Vuonna 2004 Kass näytteli virolaisessa elokuvassa *Täna öösel me ei maga* (*Tänä yönä emme nuku*), jossa yhtenä vastanäyttelijänään näytteli Peter Franzén.

Shakki
------

Carmen Kass on toiminut Viron shakkiliiton puheenjohtajana. Hän erosi tehtävästä seitsemän vuotta siinä oltuaan vuonna 2011.

Lähteet
-------

1. ↑  Steve Roman: Carmen Kass Resigns from Chess Federation Presidency *ERR*.  8.8.2011. Viitattu 25.10.2023.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carmen Kass**.
* Carmen Kassin profiili Fashion Model Directory -sivustolla (englanniksi)
* Carmen Kass Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Eesti Maleliidu nõukogu

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Rannikkotykistökoulu**, lyhenne **RtK**, oli Puolustusvoimiin kuulunut joukko-osasto ja sotilasopetuslaitos Helsingin Santahaminassa. Se vastasi rannikkotykistökoulutuksesta Suomessa. Koulu toimi vuodet 1969–1998, kunnes se yhdistettiin Merisotakouluun. Aikaisemmin rannikitykistökoulutus oli integroitunut meripuolustukseen aina 1930-luvulta lähtien. Niinisalon Tykistökoulussa rt-koulutusta annettiin vuosina 1963–1968.

Koulun johtajana toimivat muun muassa everstiluutnantit Petteri Knuuttila ja Timo Sario. Oppilaitos jakautui esikuntaan, toimiupseeriosastoon, upseeriosastoon ja kurssiosastoon. Se oli rannikkotykistön tarkastajan alainen.

Synty
-----

Niinisalon varuskunnassa toiminut Tykistökoulu päätettiin vuonna 1966 jakaa Kenttätykistökouluun ja Rannikkotykistökouluun. Vuonna 1969 syyskuun alussa aloittivat toimintansa itsenäisinä laitoksina Tykistökoulu Niinisalossa ja Rannikkotykistökoulu Santahaminassa.

Perinteet
---------

Oppilaitoksen perinteistä huolehtii muun muassa Suomenlahden Rannikkotykistökilta. Koulun historiaa kuvaa teos Ove Enqvistin teos *Rtk. Rannikkotykistökoulu 1969–1994* (ISBN:952-90-5426-2), jonka on julkaissut Rannikkotykistökoulun perinnerengas.

Lähteet
-------

* Rautava, Juhapekka et al.: *Merisotakoulu 90 vuotta*. Merisotakoulu 1930–2020 juhlajulkaisu. Merisotakoulun tukisäätiö, 2020. [978-952-94-3826-6 PDF-julkaisu] (PDF).

### Viittet

1. ↑  Rautava, 2020, s. 31
2. ↑  Rautava, 2020, s. 39
3. ↑  Itsenäinen Rannikkotykistökoulu 20 vuotta.  *Rannikon puolustaja*, 1989, nro 4, s. 4–7.  Rannikkotykistön upseeriyhdistys RtUy. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 22.3.2024.
**Lincolnin muistomerkki** (engl. *Lincoln Memorial*) on Yhdysvaltain 16. presidentin Abraham Lincolnin (1809–1865) muistoksi pystytetty muistomerkki Washington D.C.:ssä. Muistomerkin suunnitteli arkkitehti Henry Bacon, ja se rakennettiin vuosien 1914–1922 aikana. Se sijaitsee National Mall -puiston päässä lähellä Potomac-joen rantaa, vastapäätä Washington-monumenttia.

Piirteet
--------

Lincolnin patsas muistomerkin keskusaulassa
Rakennuksen pinta-ala on 2539,6 m2 ja se on 30 metriä korkea. Se on tyyliltään uusklassinen ja jäljittelee kreikkalaista temppeliä. Rakennusta ympäröi 36 doorilaista pylvästä, yksi jokaista Lincolnin kuoleman aikaista Yhdysvaltain osavaltiota kohti.

Muistomerkin keskusaulassa on vuonna 1920 valmistunut, jalusta mukaan lukien 9,1 metrin korkuinen Abraham Lincolnin patsas, jonka suunnitteli Daniel Chester French. Rakennuksen sisäseinien maalaukset teki Jules Guérin.

Kartta1 Lincolnin muistomerkki, 2 Washington-monumentti, 3 Valkoinen talo.Muistomerkin pohjoisen ja eteläisen huoneen seinille on kaiverrettu kaksi Lincolnin kuuluisaa puhetta, Gettysburgin puhe ja Lincolnin toinen virkaanastujaispuhe. Muistomerkillä on sen valmistumisen jälkeen myös pidetty kuuluisia puheita, kuten Martin Luther Kingin *I Have a Dream*.

Historia
--------

Suora linja Lincolnin muistomerkiltä Washington-monumentille.
Muistomerkin suunnittelukomitea perustettiin vuonna 1867 pian Lincolnin kuoleman jälkeen. Alkuperäinen projekti kaatui varojen puutteeseen, mutta vuonna 1910 kongressi hyväksyi rakennussuunnitelman, ja rakennustyöt aloitettiin vuonna 1914.

Vieraileminen
-------------

Lincolnin muistomerkki on auki joka päivä klo 8.00–23.45, ja siellä käynti on maksutonta. Muistomerkillä kävi vuonna 2023 yli kahdeksan miljoonaa vierailijaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Lincoln Memorial National Park Service. Viitattu 28.7.2012.
2. ↑  Jules Guerin (1866-1946) Illustration Art Solutions. Viitattu 28.7.2012.
3. ↑  Lincolnin muistomerkki Hostellit.fi.  Arkistoitu 2.11.2012. Viitattu 28.7.2012.
4. ↑  Stats National Park Service.  Arkistoitu 3.5.2015. Viitattu 28.7.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lincolnin muistomerkki** Wikimedia Commonsissa
Guttaperkan rakennekaava.
*Palaquium gutta*
**Guttaperkka** on kumipuusta saatava elastomeeri eli kimmoisa polymeeri. Kemialliselta rakenteeltaan guttaperkka on polyisopreeni eli isopreenin (2-metyyli-1,3-butadieeni) polymeroitumistuote. Guttaperkan CAS-numero on 9000-32-2. Sen rakennekaava on sama kuin kautsulla, mutta guttaperkassa polymeeriketjulla on trans-rakenne luonnonkumin cis-rakenteen sijaan. Tästä erosta johtuen polymeeriketjut pakkautuvat tiiviimmin ja guttaperkka on kovempaa kuin luonnonkumi. Guttaperkaa saatiin *Palaquium gutta* -kasvista.

Guttaperkan toi Lontooseen 1842 Singaporesta ja Malesiasta brittiläinen lääkäri William Montgomerie. Materiaalin havaittiin olevan muokattavissa kuumassa vedessä kuumennuksen jälkeen ja säilyttävän tilansa jäähdyttyään. Michael Faraday huomasi, että materiaali on erinomainen sähköeriste, ja sitä käytettiinkin lähes sadan vuoden ajan kaapeleiden eristeenä, aluksi valtamerien poikki vedettävissä lennätinkaapeleissa. Vuonna 1848 keksittiin guttaperkasta valmistaa golfpalloja, mikä lisäsi lajin suosiota huimasti. Aiemmin palloina oli käytetty höyhenillä pakattuja nahkapalloja, jotka olivat paitsi helposti rikkoutuvia myös työläitä valmistaa ja siksi hyvin kalliita. Viktoriaanisena aikana guttaperkalle keksittiin monia käyttökohteita napeissa, kengissä, leluissa, koruissa yms.

Luonnonpolymeerinä guttaperkan mekaaniset ominaisuudet eivät ole kovinkaan hyvät, ja sillä on taipumus hajota auringonvalossa ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta. Näistä syistä synteettiset polymeerit ovat korvanneet sen käytön lähes täysin. Guttaperkalla on vielä jonkin verran käyttöä hammaslääketieteessä. Se on nykyisin juurihoidossa yleisin juurikanavan täyteaine.

Guttaperkan muita merkityksiä
-----------------------------

Puhekielessä "guttaperkka"-ilmaisulla tarkoitetaan usein jotakin muovia. Ilmaisu on tullut siitä, että guttaperkka oli ensimmäinen nykyisten muovien tapainen valmistusmateriaali.*lähde?*

Spede Show'ssa oli 1960-luvulla Konsta Kuttaperkka -niminen sketsihahmo, surkea puhuja, jolta edes ruokareseptin tai sadun esittäminen ei sujunut.

Lähteet
-------

* Karjalainen (toim.): Etälukion Kemia: Kemia 2 "Elämän kemiaa": Polymeerit
* Lääkelaitoksen biomateriaaliselvitys (PDF): 2.3.2 Juurikanavan täyteaineet ja saumatiivisteet (sealerit)

### Viitteet

1. ↑  Spede Show – Pääasia että on kivvaa 1965–1972 (Arkistoitu sivu) *MTV3.fi*.  2.1.2006. Viitattu 12.12.2014.
**Fort Henryn taistelu** oli 6. helmikuuta 1862 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu, joka päättyi Konfederaation hallitseman Fort Henry -linnoituksen antautumiseen.

Taistelu
--------

Taistelu sai alkunsa, kun Unionin joukot päättivät hyökätä Konfederaation Tennesseejoen varrella sijainneen Fort Henry -linnoituksen kimppuun. Fort Henryn puolustukseen käytetyt tykit olivat vanhentuneita ja linnoitus oli kärsinyt vahinkoja Tennesseejoen tulvimisen takia. Helmikuussa Unionin lippu-upseeri Andrew Hull Foote alkoi ampumaan linnoitusta kohti tykkiveneillä, kun samaan aikaan Unionin prikaatikenraali Ulysses S. Grant asetti omat joukkonsa tukemaan hyökkäystä linnoituksen ympäristöön.

Fort Henryn komentajana toiminut Konfederaation prikaatikenraali Lloyd Tilghman piti linnoituksen puolustamista mahdottomana tehtävänä ja päätti vetää joukkonsa linnoituksesta. Tilghman lähetti ison osan linnoituksessa olleista joukoista noin 10 mailin päässä sijainneeseen Fort Donelsonin linnoitukseen. Lopulta Tilghman antautui jäljelle jääneiden joukkojensa kanssa.

Seuraukset
----------

Joukkojen liikkeet Fort Henryn taistelussa ja pian sen jälkeen. Unionin joukot on merkitty karttaan sinisellä, Konfederaation punaisella.
Kymmenen päivää Fort Henryn taistelun jälkeen Grant ja Foote löivät Konfederaation joukot myös Fort Donelsonissa, jonne osa Fort Henrya puolustaneista Konfederaation joukoista oli ehtinyt vetäytymään. Fort Donelsonin taistelun myötä Unionin joukot olivat saaneet hallintaansa huomattavia vesireittejä, joita Unionin joukot pystyivät myöhemmin hyödyntämään joukkojen ja tarvikkeiden liikuttamisessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Battle Summary: Fort Henry (arkistoitu linkki) *National Park Service*.  Arkistoitu 6.4.2005. Viitattu 12.11.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Fort Henry *American Battlefield Trust*. Viitattu 12.11.2021. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Waianae** on Honolulun piirikuntaan kuuluva kaupunki, joka sijaitsee Oahun saaren itäosissa. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 13 614 asukasta. Kaupungin asukkaista huomattava osa (36,3 %) on Havaijin alkuperäisasukkaita tai muita Tyynenmeren saarten alkuperäisasukkaita. Kahta tai useampaa etnistä taustaa edustavia oli 23,6 %.

Waianaen ja lähialueen maisemaa hallitsee Waianaen vuoristo, jonka korkeimmat kohdat ovat yli 900 metriä korkeita.

Havaijin suurin asunnottomien leiri Pu‘uhonua sijaitsee Waianaella, kaupungin venesataman välittömässä läheisyydessä. Vuonna 2017 leirin pinta-ala oli hieman reilu 8 hehtaaria. Vuonna 2018 kuvernööri David Ige vieraili leirissä ja lupasi, ettei sitä pureta väkipakolla.

Lähteet
-------

1. ↑  QuickFacts: Waianae CDP, Hawaii  2020. United States Census Bureau. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
2. ↑  Waianae, Hawaii (HI 96792) profile *city-data.com*.  2022. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
3. ↑  Waianae Range | mountains, Hawaii, United States *Encyclopædia Britannica*.  2022. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
4. ↑  Hawaii's largest homeless camp: rock bottom or a model refuge? *the Guardian*.  22.6.2017. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
5. ↑  Ige meets with leader of homeless camp *Honolulu Star-Advertiser*.  31.3.2018. Viitattu 22.9.2022. (englanniksi)
**Áskell Löve** (20. lokakuuta 1916 – 29. toukokuuta 1994) oli islantilainen kasvitieteilijä ja -systemaatikko, joka tutki erityisesti arktisen alueen kasvistoa sekä sen taksonomiaa. Áskellista käytetään tieteellisten nimien yhteydessä auktorilyhennettä **Á.Löve**.

Áskell syntyi 1916 Reykjavíkissa, ja vuodesta 1937 alkaen hän opiskeli kasvitiedettä Lundin yliopistossa Ruotsissa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi kasvitieteessä vuonna 1942 sekä seuraavana vuonna genetiikassa. Vuonna 1945 Áskell avioitui kurssikaverinsa Doris Wahlénin (myöh. Doris Löve) kanssa, ja he muuttivat Islantiin. Islannissa Áskell toimi Islannin yliopiston kasvitieteen ja kasvien ravinnetalouden instituutin johtajana 1945–1951. Sitten Lövet muuttivat Pohjois-Amerikkaan ja Áskellista tuli Manitoban yliopiston kasvitieteen professori. Vuodesta 1956 alkaen Áskell toimi Montrealin yliopiston tutkimusprofessorina ja vuosiksi 1964–1974 hän siirtyi biologian professoriksi Coloradon yliopistoon Boulderiin. Professuuriensa lisäksi Áskell osallistui Euroopan kasvilajiston kokoavan Flora Europeana -projektin tekemiseen ja kirjoitti monografioita Islannin kasvistosta, muun muassa teoksen *Íslenzk Ferðaflóra* (1970, toinen painos 1975).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: en:Áskell Löve & it:Áskell Löve
**Beare–Stevensonin oireyhtymä** eli **Beare–Stevensonin cutis gyrata -oireyhtymä** on geneettinen oireyhtymä, jonka piirteisiin kuuluvat kraniosynostoosi (kallon saumojen ennenaikainen yhteen luutuminen), ihomuutokset, nenänielun umpeuma ja pään, keskikasvojen sekä sukupuolielinten epämuodostumat. Oireyhtymään liittyvä kehitysvamma on usein vaikea-asteinen. Huomattava napatynkä todetaan lähes kaikilla oireyhtymästä kärsivistä; yli 90 %:lla on napatyrä.

Beare–Stevensonin oireyhtymään liittyvä kraniosynostoosi aiheuttaa aivojen kehityksen häiriytymisen ja epämuodostumia. Tyypillinen oireyhtymään liittyvä ihomuutos on cutis gyrata, joka tarkoittaa paksujen ihopoimujen ja uurteiden ilmenemistä muun muassa päässä, kaulassa, korvissa, kämmenissä ja jalkapohjissa. Muita yleisiä ihomuutoksia ovat taivetummuus (acanthosis nigricans) ja useimmiten vaarattomat polyypit. Oireyhtymään saattaa liittyä hirsutismi. Vastasyntyneillä ylähengitystiet saattavat olla tukkeutuneet, ja noin 60 %:lle potilaista onkin tehty trakeostomia.

Beare–Stevensonin oireyhtymä periytyy autosomin kautta vallitsevasti. Tunnetaan useita kromosomin 10 geenin FGFR2 mutaatioita, jotka aiheuttavat oireyhtymää. Hoito on oireenmukaista, mutta elinajanodote näyttää olevan alhainen. Erään tutkimustiedon mukaan useimmat potilaat kuolivat ennen toista ikävuotta muun muassa sydän- ja hengitystieongelmiin. Äkillinen kuolema on ollut Beare–Stevensonin oireyhtymässä yleisempi kuin samankaltaisissa häiriöissä, kuten Apertin, Pfeifferin ja Crouzonin oireyhtymissä. Beare–Stevensonin oireyhtymän esiintyvyys on vähäisempi kuin 1 / 1 000 000. Oireyhtymän kuvasi ensimmäisenä John Martin Beare vuonna 1969. Vuoteen 2015 mennessä potilaita oli raportoitu vain 21.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johanna Rintahaka, Beare-Stevensonin oireyhtymä Harvinaiskeskus Norio 26.10.2021, viitattu 23.6.2023
2. 1 2  Beare–Stevenson syndrome: Two new patients, including a novel finding of tracheal cartilaginous sleeve American Journal of Medical Genetics 23.2.2015, viitattu 23.6.2023
3. ↑  Cutis gyrata-acanthosis nigricans-craniosynostosis syndrome Orphanet, viitattu 23.6.2023
**Urmas Paet** (s. 20. huhtikuuta 1974 Tallinna) on virolainen reformipuolueen poliitikko, joka toimi vuosina 2005–2014 maansa ulkoministerinä. Marraskuussa 2014 hän ilmoitti siirtyvänsä Euroopan parlamenttiin Andrus Ansipin siirryttyä Euroopan komission jäseneksi.

Opinnot ja ura politiikassa
---------------------------

Ummi on opiskellut Tarton yliopistossa pääaineenaan valtio-oppi ja hän valmistui vuonna 1996. Opiskelujensa ohessa hän työskenteli toimittajana, ensin radiossa ja sitten Postimees-lehdessä, muun muassa lehden politiikan toimittajana. Paet jatkoi toimittajana vuoteen 1999 saakka, jolloin hän liittyi Reformipuolueeseen ja aloitti poliittisen uransa.

Paetista tuli Viron kulttuuriministeri huhtikuussa 2003 Juhan Partsin johtaman keskustaoikeistolaisen hallituksen astuessa virkaansa. Hän jatkoi tehtävässä kevääseen 2005, jolloin Partsin hallitus kaatui. Andrus Ansipin ensimmäisen hallituksen, jonka muodostivat reformipuolue, keskustapuolue ja Viron kansanliitto, astuttua virkaansa huhtikuussa 2005, Paetista tuli ulkoministeri. Kevään 2007 parlamenttivaalien jälkeen Paet jatkoi ulkoministerinä Ansipin toisessa hallituksessa, jonka muodostivat reformipuolue, Isänmaan ja Res Publican liitto sekä sosiaalidemokraattinen puolue.

Hallituspuolueet saavuttivat vaalivoiton vuoden 2011 parlamenttivaaleissa ja Ansip jatkoi pääministerinä. Paet nimitettiin myös Ansipin kolmannen hallituksen ulkoministeriksi. Ansipin erottua maaliskuussa 2014 Paet jatkoi tehtävässään myös pääministeri Taavi Rõivasin hallituksessa. Marraskuussa 2014 Paet ilmoitti jättävänsä ulkoministerin tehtävät ja siirtyvänsä Euroopan parlamenttiin komissaariksi valitun Ansipin tilalle. Paetin paikalle ulkoministeriksi nousi Reformipuolueesta ympäristöministerinä toiminut Keit Pentus-Rosimannus.

Paet on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän puhuu äidinkielensä viron lisäksi venäjää, englantia ja saksaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Curriculum vitae Urmas Paet *vm.ee*.  13.4.2005. Viron ulkoministeriö.  Arkistoitu 3.4.2005. Viitattu 19.12.2008. (englanniksi)
2. 1 2  Kaario, Ahti: Viron ympäristöministeri siirtyy ulkoministeriksi *Yle Uutiset*.  5.11.2014. Viitattu 5.11.2014.
3. ↑  Virossa ulkoministeri haussa, valtiovarainministeri nimitettiin *Helsingin Sanomat*.  3.11.2014.  Arkistoitu 4.11.2014. Viitattu 3.11.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Urmas Paet** Wikimedia Commonsissa

* Paetin ansioluettelo Viron ulkoministeriön sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* VIAF

 |

 |
**Jüri Kraft** (6. tammikuuta 1935 Kasepää, Tartumaa - 15. maaliskuuta 2023 Tallinna) oli Neuvosto-Viron ministeri ja itsenäisyyden ajan Viron tekstiiliteollisuusyrittäjä.

Toiminta Neuvosto-Viron tekstiiliteollisuuden ja alan ministeriön palveluksessa
-------------------------------------------------------------------------------

Jüri Kraft valmistui vuonna 1954 lukiosta ja vuonna 1959 Tarton valtionyliopiston taloustieteellisestä tiedekunnasta.

Vuosina 1963-1972 Kraft toimi tartolaisen Sangarin tekstiilitehtaan johtajana ja sen jälkeen vuosina 1972-1974 tallinalaisen Vilhelmine Klementin tekstiilitehtaan johtajana. Sen jälkeen hän siirtyi Neuvosto-Viron kevyen teollisuuden ministeriöön; vuosiksi 1974-1977 apulaisministeriksi ja 1977-1988 kevyen teollisuuden ministeriksi. 

Kraft oli vuosina 1985-1990 istuneen Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston jäsen ja oli näin 16. marraskuuta 1988 allekirjoittamassa korkeimman neuvoston jäsenenä Viron suvereniteettijulistusta. Seuraavana vuonna maaliskussa 1989 hänet valittiin Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin jäseneksi. Kraft edusti Kansanrintamaa ja voitti useiden kilpailevien ehdokkaiden vaalissa keskusvaltaa ja vanhaa hallintoa kannattaneet Korkeimman neuvoston sihteerin Viktor Vahtin ja entisen paikallisen KGB-johtajan Karl Kortelaisen.

Itsenäisyyden aika
------------------

Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 Jüri Kraft oli perustamassa Viron Kokoomuspuoluetta, jonka jäsen hän oli puolueen olemassaolon ajan eli vuoteen 2000. Savisaaren hallituksen kaaduttua tammikuussa 1992 Kraftille tarjottiin mahdollisuutta muodostaa Savisaaren jälkeen seuraava siirtymäkauden hallitus, mutta Kraft kieltäytyi siirtymästä takaisin politiikkaan.

Jüri Kraft keskittyi itsenäistyneessä Virossa tekstiiliteollisuuteen omistaen jo Neuvosto-Viron aikana toimineita tekstiiliyrityksiä, kuten Sangar, Mivar, Marat, Estar, joissa hän oli pääomistaja ja omisti lisäksi osakkeita useissa muissa yhtiöissä.

Viimeisinä elinvuosinaan Jüri Kraft osallistui myös hyväntekeväisyystyöhön. Hän oli useita vuosia Viron evankelis-luterilaisen kirkon (EELK) Tallinnan piispankirkon valtuuston ja hallituksen jäsen sekä EELK Kirkkorahaston valtuuston jäsen ja lahjoittaja. Hän piti Viron kulttuuriperinnön säilyttämistä erittäin tärkeänä.

Kraft sai työstään Viron valtion hyväksi vuonna 2005 Valkoisen Tähden ritarikunnan III luokan ritarimerkin.

Jüri Kraftin veljenpoika Vahur Kraft on ollut Viron keskuspankin pääjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Uku Toom: Suri endine tööstusjuht Jüri Kraft  15.3.2023. err.ee. Viitattu 27.2.2024. (viroksi)
2. 1 2 3 4  Priit Pullerits: Elupõline tööstusjuht Jüri Kraft: eestlasi ja venelasi kokku panna ei saa!  15.3.2019. Postimees. Viitattu 27.2.2024. (viroksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
Peltometsäviljelyä Dordognessa Ranskassa.
Peltometsäviljelyä Burkina Fasossa.
**Peltometsäviljely** tai **agrometsätalous** tai **puustoinen maatalous** on viljelymuoto, jossa yhdistetään metsätalouden ja maatalouden menetelmiä. Siinä viljeltyjä puita ja peltokasveja kasvaa samalla alueella. Myös laiduneläimet voivat kuulua mukaan. Puita voi olla yksittäin, riveissä tai esimerkiksi laitumilla ryhminä.

Peltometsäviljely tulee trooppisista maista. Se on sekaviljelymuoto, joka voi parantaa maiseman luonnontilaa ja voi hillitä Ilmastonmuutosta. Peltometsäviljely hyödynnetään puiden tuomaa monimuotoisuutta pieneliöille ja parantaa hiilensidontaa. Peltometsäviljely parantaa yleisesti luonnon rikkautta.

Hakamaametsät ovat perinteinen peltometsäviljelyn kaltainen viljelystapa, jossa yhdistyy "luontainen" metsä ja laidunnus.

Suomen peltometsäviljelyverkosto perustettiin 2019 Qvidjan tilalla Paraisilla. Verkosto edistää peltometsäviljelyä jakamalla tietoa aiheesta sähköpostilistalla, verkkosivulla ja erilaisissa tapaamisissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Karoliina Rimhanen, Satu Määttänen, Eshetu Yirdaw: Rimhanen K. Määttänen S. et al. (2020) Puustoinen maatalous -termi kuvaa ymmärrettävästi tuotantojärjestelmää.  *Metsätieteen aikakauskirja*, 2.9.2020, 2020. vsk, nro 0. Artikkelin verkkoversio.  fi
2. ↑  Peltometsäviljely | Ympäristökioski *www.ymparistokioski.fi*. Viitattu 10.3.2024.
3. 1 2  Peltometsäviljelyllä voidaan lisätä sekä monimuotoisuutta että hiilensidontaa *Baltic Sea Action Group*. Viitattu 7.1.2024.
4. 1 2  Peltometsäviljely | Ympäristökioski *ymparistokioski.fi*. Viitattu 7.1.2024.
5. ↑  Kirsi Koivula: Peltometsäviljely mahdollisuutena tulevaisuuden Suomessa *theseus.fi*.  2012. Viitattu 7.1.2024.
6. ↑  Peltometsäviljely luontoa rikastamaan *Maaseudun Tulevaisuus*. Viitattu 7.1.2024.
7. ↑  Puustoinen Maatalous - Suomen puustoisen maatalouden verkosto. Viitattu 19.3.2024.
*Tämä artikkeli kertoo 1950-luvun kappaleesta. Justin Timberlaken kappaleesta katso Cry Me a River (Justin Timberlaken kappale)*
**Cry Me a River** on yhdysvaltalaisen Arthur Hamiltonin vuonna 1953 säveltämä ja sanoittama blues-balladi. Hamilton sävelsi sen jazzlauluja Ella Fitzgeraldia varten 1920-luvulle sijoittuvaan elokuvaan "*Pete Kelly's Blues*". Kappale kuitenkin jäi pois elokuvasta ja sen levytti ensi kerran näyttelijä-laulaja Julie London vuonna 1955. Fitzgerald ehti levyttää kappaleen vasta useita vuosia myöhemmin, ja se ilmestyi vuonna 1961 levyllä "*Clap Hands, here comes Charlie*". 

Kappaleesta on sittemmin muodostunut blues-standardi*selvennä*. Levytysten kokonaismäärä on varovaistenkin arvioiden mukaan vähintään satoja.*lähde?*

Suomenkieliset sanat kappaleeseen teki Saukki. Lauluyhtye *Harmony Sistersistä* tunnettu Maire Ojonen levytti sen suomenkielisellä "Joet tulvimaan itke" -nimellä jo vuonna 1956. Hänen jälkeensä sen ovat levyttäneet mm. Carola sekä vuonna 2003 Anna Eriksson.

Lähteet
-------

1. ↑  PEGGY KING & ANDY KAHN - "Cry Me A River" at Metropolitan Room NYC 2-23-2014 YouTube. Viitattu 30.7.2015.
2. ↑  Julie London, Cry Me a River. Discogs. Viitattu 30.7.2015.