recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Johan Andreae (Juhana) Cajanus** vanhempi (19. joulukuuta 1626 Paltamo – 13. toukokuuta 1703 Paltamo) oli Paltamon kirkkoherra ja suomalaisen kansanperinteen tallentaja. Cajanus oli ankaran kirkkokurin ylläpitäjä ja häntä kutsuttiin sen vuoksi Kainuun kansan keskuudessa *Lylyhampaaksi*. Cajanus käytti ensimmäisenä *Kainuu* nimeä nykyisestä Kainuun maakunnasta vuonna 1663 kirjoittamassaan Paltamon pitäjänkertomuksessa.

Cajanuksen vanhemmat olivat Kajaanin vapaaherrakunnan vouti Anders Eriksson (k. 1657) ja Agneta Mattsdotter. Hän kävi Oulun pedagogiota ja pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1642. Cajanus vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa vuonna 1648.

Cajanus toimi synnyinpitäjässään Paltamossa ensin pitäjänapulaisena, sitten vuodesta 1651 kappalaisena ja viimein vuodesta 1660 alkaen kirkkoherrana. Cajanus sai rovastin arvon vuonna 1665. Lisäksi hän oli saarnaajana pappeinkokouksessa Oulussa vuonna 1670 sekä toimi lääninrovastina ja valtiopäivämiehenä vuoden 1672 valtiopäivillä. Hänen aikanaan seurakunnassa noudatettiin vielä monia pakanallisia tapoja, joita hän pyrki kitkemään. Cajanus hävitti muun muassa pyhiä puita että muita pakanauskonnon uhripaikkoja. *Åbo Tidningar* julkaisi vuonna 1777 hänen kirjoituksensa vuodelta 1683 Paltamon seurakunnan kirkollisista oloista (*Om Paldamo*).

Cajanus oli naimisissa 1649–1650 Kristina Samuelsdotter Paldaniuksen (k. 1650) kanssa, 1652–1668 Anna Johansdotter Mathesiuksen (k. 1668) ja 1669–1692 Elisabet Gustafsdotter Wittingin (k. 1692) kanssa tämän toisessa avioliitossa. Hänen poikiansa toisesta avioliitosta olivat Turun akatemian ylimääräinen filosofian professori Johan Cajanus (1655–1681) sekä Paltamon ja Kemiön kirkkoherra Erik Cajanus (1658–1723). Johan Cajanuksen veli oli Sotkamon kirkkoherra Erik Cajanus vanhempi (1628–1691).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Johan Cajanus. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 23.4.2016.
2. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja, osa 1, p. 1632. Otava 1968.
3. ↑  Johannes Hissa : Cajanus-suku, taulu 2

Aiheesta muualla
----------------

* Virrankoski, Pentti: / Cajanus, Johan (1626–1703). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  1.3.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* SKS Biografiakeskus : Turun hiippakunnan paimenmuisto 1554–1721 : Cajanus, Johannes Andreae (1626–1703)
* Paltamon viisas sijaishallitsija. Paltamon rovastin, Juhana Cajanuksen kaksi sopimusta K. A. Gottlundin kertomana, Hakkapeliitta, 27.02.1934, nro 9, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Jussi Sakari Heikkilä** (s. 21. maaliskuuta 1983 Forssa) on suomalainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu. Hän edustaa Viipurin Urheilijoita ja hänen valmentajansa on Matti Heikkilä. 

Heikkilä on voittanut 400 metrin aitajuoksun Suomen mestaruuden Lappeenrannassa 2007 ajalla 50,53 ja Espoossa 2009 ajalla 50,84. Hopeaa hän on saanut Vaasassa 2004 ajalla 50,76, Kajaanissa 2010 ajalla 52,14 ja Vaasassa 2013 ajalla 52,14. 400 metrin juoksussa Heikkilä on saavuttanut sisäradoilla SM-kultaa vuonna 2004 sekä ulkoradoilla SM-hopeaa vuosina 2004 ja 2007. Hän voitti sisäratojen SM-kultaa 300 metrin aitajuoksussa 2012.

Heikkilä osallistui Münchenin EM-kilpailuihin 2002 sijoittuen 400 metrin aitojen alkuerässään seitsemänneksi. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän karsiutui alkuerissä ajalla 51,42 s. Hän karsiutui alkuerissä myös Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 sekä Helsingin EM-kilpailuissa 2012. Torinon sisäratojen EM-kisoissa 2009 hän osallistui 400 metrille karsiutuen alkuerissä.

Heikkilä on opiskellut Yhdysvalloissa South Carolinan yliopistossa ja hän valmistui keväällä 2009. Vuonna 2008 hän sijoittui neljänneksi NCAA:n mestaruuskilpailuissa ajalla 49,69.

Ennätykset
----------

|  |  |
| --- | --- |
| * Ulkoradat
	+ 200 m – 21,53 (2009)
	+ 300 m – 33,86 (2008) (SE)
	+ 400 m – 47,59 (2004)
	+ 110 m aj – 14,55 (2009)
	+ 400 m aj – 49,39 (2008)
 | * Sisäradat
	+ 200 m – 21,60 (2009)
	+ 300 m – 34,34 (2005) (22-v. SE)
	+ 400 m – 47,09 (2008) (SE)
	+ 60 m aj – 8,29 (2008)
	+ 400 m aj – 50,59 (2005) (SE)
 |

Lähteet
-------

* Jussi Heikkilä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).

### Viitteet

1. ↑  Saarinen, Ossi: Mörö Suomen aituritrion valopilkku  27.6.2012. YLE. Viitattu 27.6.2012.
2. ↑  Kanerva, Juha: Jussi Heikkilä viisumin hakuun *iltasanomat.fi*.  15.8.2009. Ilta-Sanomat.  Arkistoitu 19.8.2009. Viitattu 16.8.2009.
3. ↑  Heikkilä aitoi 4:nneksi USA:n yliopistomestaruuskisoissa  14.6.2008. MTV3. Viitattu 15.6.2008.
4. ↑   Jussi Heikkilä alitti olympiarajan YLE Urheilu 1.6.2008 Viitattu 1.6.2008


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Filippa Eerikintytär Fleming** (k.1578) oli suomalainen aatelisnainen ja maanomistaja. Hän oli amiraali, valtaneuvos, Etelä-Suomen laamanni Erik Flemingin ja Hebbla Siggentyttären Sparren tytär sekä Joakim Flemingin ja muun muassa Nokinenänä ja rautamarskina tunnetun Klaus Flemingin (n. 1535–1597) sisar. Hän kuoli naimattomana. 

Fleming syntyi 1530-luvulla, oletettavasti jossain isänsä omistamista monista kartanoista, joko Siuntion Suitiassa tai Paraisten Kuitiassa. Hän peri vanhempiensa kuoltua Pöytyällä sijaitsevan Yläneen kartanon, paljon käteistä rahaa sekä Ruotsissa sijaitsevia maatiloja. Hän on erityisen tunnettu testamentistaan, jota pidetään tärkeänä historiallisena dokumenttina Suomen historiassa. Hän testamenttasi vuonna 1578 Yläneen Juhana III:lle, Ruotsissa omistamansa maat veljentyttärelleen Annalle ja kaiken irtaimen silloiselle kihlatulleen Knut Jönsson Kurckille. Hänen testamenttinsa oli poikkeuksellinen, koska sen oli tehnyt naimaton nainen ja koska hän vaati siinä perintölain poikkeusta olla jättämättä omaisuutta veljelleen, mikä myös hyväksyttiin.

Lähteet
-------

* Filippa Fleming *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* 247 (Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden) *runeberg.org*.  1.1.1909. Viitattu 26.1.2017. (ruotsiksi)
* 118 (Frälsesläkter i Finland intill stora ofreden) *runeberg.org*.  1.1.1909. Viitattu 26.1.2017. (ruotsiksi)
* Kivistö, Terhi (toimittaja): "Arkea ja juhlaa Flemingien mailla : 1500-luvun ylimysperheen jokapäiväistä elämää", *Arki ja läheisyys : juhlakirja Ulla Heinon täyttäessä 60 vuotta*, s. 151-172. Turun Historiallinen Yhdistys, 2002. ISBN 9519510257.
* Anu Lahtinen: *Sopeutuvat, neuvottelevat, kapinalliset*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007-01-01. ISBN 9789517469159.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia

 |

 |
**Bundespolizei** (**BPOL**) on Saksan liittovaltion poliisi, joka toimii koko maan alueella. Sen päätehtävät ovat rajavalvonta sekä rautatie- ja ilmailuturvallisuudesta vastaaminen. Bundespolizein lisäksi liittovaltion tasolla toimii keskusrikospoliisi Bundeskriminalamt ja parlamentin poliisi. Osavaltioiden tasolla toimii paikalliset Landespolizeit.

Historia
--------

Vuonna 1951 Länsi-Saksassa perustettiin *Bundesgrenzshutz* (BGS), jonka tehtävä oli valvoa rajoja. Se oli puolisotilaallinen organisaatio ja muutenkin hyvin lähellä armeijaa. Myöhemmin rautatiepoliisi ja Saksojen yhdistyttyä myös Itä-Saksan *Transportpolizei* liitettiin Bundrsgrenzschutziin. Nimi *Bundespolizei* otettiin käyttöön vuonna 2005. Samalla organisaatiota saneerattiin ja visuaalinen ilme asusteissa ja ajoneuvoissa vaihdettiin vihreästä siniseksi.

Tehtävä
-------

Bundespolizein tehtävät ovat moninaisia, mutta pääasiassa on koko valtion turvallisuus. Siihen kuuluu muun muassa maaraja- ja rannikkovartiointi, tärkeiden kohteiden (esimerkiksi valtion hallintorakennukset, päättäjien asunnot, suurlähetystöt) suojaaminen, paikallispoliisien avustaminen ja kansainvälisten järjestöjen tehtävät ulkomailla. Se myös huolehtii lentokenttien turvallisuudesta ja tarjoaa tarvittaessa sky marshaleita lennoille. GSG 9 on Bundespolizein terrorisminvastainen erikoisjoukko, joka voidaan lähettää minne tahansa maassa.

Kalusto
-------

### Ajoneuvot

Bundespolizeilla on noin seitsemän tuhatta ajoneuvoa. Niihin lukeutuu tavallisia partioautoja, moottoripyöriä ja pakettiautoja, mutta myös panssariajoneuvoja.

### Helikopterit

Bundespolizein helikopterialuskalustoon kuuluu Eurocoper EC120 Colibri, Eurocopter EC135, Eurocoper EC155 ja Eurocopter AS332 Super Puma -helikoptereita.

### Vartiolaivat

Bundespolizeilla on Bad-Bramstedt ja Potsdam -luokkien monikäyttöisiä vartiolaivoja. Niitä käytetään esimerkiksi Saksan merirajojen valvomiseen ja Frontex-tehtävissä. Uudemmat Potsdam-luokan alukset ovat erittäin monokäyttöisiä. Ne ovat aseistettuja ja niille voi laskeutua helikopteri.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kleine Geschichte der Bundespolizei: Paramilitärischer Grenzschutz bis „Polizei des Bundes" | CILIP Institut und Zeitschrift *cilip.de*.  3.3.2022. Viitattu 12.2.2024. (saksaksi)
2. ↑  Bundespolizei - Daten und Fakten *www.bundespolizei.de*. Viitattu 12.2.2024.
3. ↑  ES&T Redaktion: Neue Hubschrauber für die Bundespolizei *esut.de*.  17.4.2021. Viitattu 12.2.2024. (saksaksi)
4. ↑  PP ‘Potsdam’ Klasse – Kriegsschiffe.net *kriegsschiffe.net*. Viitattu 12.2.2024. (saksaksi)
5. ↑  Bad Bramstedt Class Offshore Patrol Vessels - Homelandsecurity Technology *www.homelandsecurity-technology.com*. Viitattu 12.2.2024.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: de:Bundespolizei (Deutschland)
Vladimir Adlerberg, Franz Krügerin maalaama muotokuva (1851).
**Vladimir Fjodorovitš Adlerberg** (alk. **Eduard Ferdinand Woldemar Adlerberg**; ven. Влади́мир Фёдорович А́длерберг; 29. marraskuuta (J: 18. marraskuuta) 1791 Pietari – 20. maaliskuuta (J: 8. maaliskuuta) 1884 Pietari) oli venäläinen kreivi, jalkaväenkenraali ja ministeri.

Vladimir Adlerberg kuului ruotsalaisperäiseen Adlerberg-aatelissukuun. Hänen isoisänsä isoisä oli Ruotsin arkkipiispa Olaus Swebilius, jonka lapset aateloitiin vuonna 1684 nimellä *Adlerberg*. Vladimir Adlerbergin isoisä Erik Adlerberg jäi asumaan Viroon sen tultua liitetyksi Venäjän keisarikuntaan ja hänen isänsä Gustav Friedrich Adlerberg oli venäläisen jalkaväkirykmentin komentajana Viipurissa. Adlerbergin äiti Julia Adlerberg (o.s. von Baggehufwudt) oli Smolnan instituutin johtaja ja keisarinna Maria Fjodorovnan ystävä.

Adlerberg valmistui Pietarin paašikoulusta vuonna 1811 ja osallistui upseerina Napoleonin sotiin vuosina 1812–1814, muun muassa Borodinon taisteluun. Vuodesta 1817 hän oli suuriruhtinas Nikolai Pavlovitšin eli myöhemmän keisari Nikolai I:n adjutantti. Hän pysyi Nikolai I:n läheisenä ystävänä tämän hallitsijakaudella. Adlerberg oli vuodesta 1828 kenraaliadjutantti, vuosina 1828–1832 pääesikunnan päällikön kanslian johtaja ja vuodesta 1832 sotaneuvoston sekä vuodesta 1842 valtakunnanneuvoston jäsen.

Adlerberg oli keisarillisen postilaitoksen päällikkönä vuosina 1842–1857, minä aikana Venäjällä otettiin käyttöön postimerkit. Vuosina 1852–1870 hän oli Venäjän hoviministeri. Hän sai jalkaväenkenraalin sotilasarvon vuonna 1843 ja kreivin arvon vuonna 1847. Hän kääntyi luterilaisesta ortodoksiksi.

Adlerbergin puoliso oli Marija Vasiljevna Nelidova. Heidän pojistaan Nikolai Adlerberg toimi muun muassa Suomen kenraalikuvernöörinä ja Aleksandr Adlerberg hoviministerinä isänsä jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Адлерберг, Вла­ди­мир Фё­до­ро­вич (venäjäksi) Большая российская энциклопедия (2004–2017). Viitattu 8.7.2023.
2. 1 2 3 4 5 6  Robert Schweitzer (suom. Aulikki Litzen): / Adlerberg, Nikolai Vladimirovitsh (1819 – 1892) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  17.2.2003. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
3. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1904), s. 119–170 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 8.7.2023.
4. 1 2 3 4  Adlerberg, Vladimir Fedorovich *The Great Soviet Encyclopedia*.  1979. Viitattu 14.3.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vladimir Adlerberg** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Yrjö Veli Paatero** (20. maaliskuuta 1901 Helsinki – 13. helmikuuta 1963 Turku) oli suomalainen hammaslääkäri ja professori. Hän oli vuodesta 1955 dosentti Helsingin yliopistossa ja 1961–1963 hammasröntgenologian professori Turun yliopistossa. Professorin arvonimen hän sai 1959.

Paatero tunnetaan erityisesti ortopantomografin kehittäjänä. Ortopantomografi on laite, jolla otetaan panoraamaröntgenkuva ihmisen leuoista ja hampaista. Paatero kehitti laitteen osittain Suomessa ja osittain Yhdysvalloissa vuosina 1949–1961. Laitteen ensimmäinen versio, parablografi, valmistui 1949, minkä jälkeen Paatero jatkoi tuotekehitystä Seattlen yliopistossa. Laitteen valmistusta varten perustettiin 1964 Palomex Oy, joka oli pitkään Instrumentariumin omistama ja toimii nykyisin Tuusulassa nimellä Palodex.

Ennen hammaslääkärin uraansa Paatero opiskeli metalli- ja kauppa-aloja ja oli töissä muun muassa postinjakajana. Hänen koulumenestyksensä ei ollut mainittavaa ja hän joutuikin keskeyttämään koulunkäyntinsä useaan otteeseen. Paatero suoritti ylioppilastutkinnon töiden ohessa hyvin arvosanoin 1933, valmistui medikofiiliksi 1935 ja odontologian kandidaatiksi 1936. Väitöskirjansa Paatero sai valmiiksi jo 1939. Talvisodan puhjettua Paatero määrättiin kesken opintojensa Veripalveluun, jonka valvonnasta hän myöhemmin vastasi. Hän kuitenkin opiskeli samanaikaisesti ja väitteli hammaslääketieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1941. Vuonna 1945 Paatero aloitti Helsingin yliopiston hammaslääketieteen laitoksen kirurgian osaston apulaisopettajana vastaten laitoksen röntgentutkimuksesta ja -diagnostiikasta. Hänet sai professorin arvonimen 1959 ja aloitti 1961 Turun yliopiston hammaslääketieteellisen röntgenologian professorina.

Lähteet
-------

1. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 6, palsta 807
2. ↑  Nimien takana: Yrjö Veli Paatero  18.6.2012. Suomen Hammaslääkäriseura Apollonia.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 15.3.2015.
3. ↑  Erkki H. Tammisalo: Professor Yrjö V. Paatero – The Pioneer of Panoramic Oral Tomography *Dentomaxillofacial Radiology*.  23.1.2015. British Institute of Radiology. Viitattu 15.3.2015.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Sauli Johannes Viikari** (30. toukokuuta 1918 Suomusjärvi – 27. marraskuuta 2001 Turku) oli suomalainen lääkäri ja professori.

Viikarin vanhemmat olivat maanviljelijä Lauri Johannes Viikari ja Hilli Lietzén. Hänen puolisonsa vuodesta 1945 oli silmälääkäri Kaisu Annikki Mikkonen, perheeseen syntyi kaksi lasta. Viikari tuli ylioppilaaksi Salon yhteiskoulusta 1936 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1946. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1950 ja erikoistui kirurgiaan 1952 ja rintaelinkirurgiaan 1954. Viikari oli Turun yliopiston kirurgian dosentti 1954–1963, yliopiston kirurgian professori hän oli 1963–1984. Hänen tutkimuskohteitaan olivat rinta- ja vatsaontelon kirurgia sekä veren puskuriominaisuudet. Viikari oli ensimmäisiä lasten sydänkirurgeja Suomessa.

Viikarin johtama kirurgiryhmä teki Suomen ensimmäisen onnistuneen avosydänleikkauksen sydänkeuhkokoneen avulla Turussa 28. huhtikuuta 1960.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 749-750. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. 1 2  Viikari, Kaisu: Jotta totuus ei unohtuisi. (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  *Kuka kukin on 1978*, s. 1085. Runeberg.org.
4. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 810. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
5. ↑  *Facta 2001*, osa 18, p. 236. WSOY 1986.
6. ↑  Tuuteri, Leena: Lasten kardiologian historia Suomessa. (Arkistoitu – Internet Archive) *Sydänääni* 2008, s. 5.
7. ↑  Antila, Lassi & Niinikoski, Juha & Savunen, Timo: Alansa uranuurtaja johti Turun sydänkirurgiaa. (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*, 27.12.2001, s. A14.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Agatha Lovisa de la Myle**, o. s. *Brumengeber* tai *Brunnengräber* (30. elokuuta 1724 – 1. syyskuuta 1787) oli suomalainen baltiansaksalaista syntyperää ollut runoilija ja kirjallisuuden harrastaja.

Kuurinmaalla syntyneen de la Mylen vanhemmat olivat Dobpen kaupungin ja maaseurakunnan rovasti Andreas Johannes Brumengeber ja Gertruda Elisabeth de la Myle. Hän meni vuonna 1750 naimisiin serkkunsa kapteeni Karl Johan de la Mylen (1728-1798) kanssa ja muutti vuonna 1762 Tuckumin kaupungista Oschelijsta Suomeen Rymättylään miehensä ja perheensä kanssa.

Agatha Lovisa de la Myle kirjoitti runoja saksan ja latvian kielillä. Hän oli kirjeenvaihdossa useiden oppineiden kanssa muun muassa Leipzigissa asuneen professorin ja runoilijan Christian Fürchtegott Gellertin kanssa. De la Myle julkaisi saksankielisen *Lofqväden* nimisen runonsa Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n kruunauksen ja kuninkaan vuonna 1772 tekemän vallankaappauksen kunniaksi.

Agatha Lovisa de la Myle kuoli Maanpään kartanossa Turun lähistöllä Rymättylässä vuonna 1787.  Hänen poikansa oli majuri, vapaamuurari ja ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija Fredrik Ludvig de la Myle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Wilhelmina Stålberg, P. G. Berg : Anteckningar om svenska qvinnor, 1864-1866 (Projekt Runeberg)
2. 1 2 3  Päivi Saari : De la Mylet Rymättylässä, Fransin ja Karlin sanomat - Timm-Ketonen sukuseura ry:n jäsenlehti n:o 20/2009 (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Agatha Lovisa de la Myle
**Radikalisoituminen** on prosessi, jossa yksilö omaksuu jyrkkiä eli ekstremistisiä, yhteisön normien vastaisia ajatuksia ja mielipiteitä. Jos hän myös motivoituu käyttämään väkivaltaa tavoitteidensa saavuttamiseksi, puhutaan väkivaltaisesta radikalisoitumisesta.

Väkivaltaisen radikalisoitumisen takana ovat yleensä olemassa oleva valmius väkivaltaan, väkivallan oikeuttavan ideologian omaksuminen sekä ajautuminen väkivaltaisiin piireihin. Väkivaltaiseen radikalisoitumiseen voi kulua aikaa muutamasta viikosta useisiin vuosiin. Henkilössä tapahtuneen muutoksen tunnistavat parhaiten hänelle läheisimmät ihmiset, mutta aina muutos ei näy ulospäin.

Radikalisoitumisen voi henkilöstä riippuen aiheuttaa moni tekijä, kuten kokemus epäkohdista, halu kostaa tai sosiaaliset suhteet. Henkilö voi myös haluta elämäänsä esimerkiksi merkityksellisyyden tunnetta, statusta tai jännitystä. Radikalisoitumisella ja syrjäytymisellä ei ole havaittu selvää yhteyttä.

Moni terroristi on radikalisoitunut vankilassa. Vankeusaika on voinut vaikuttaa henkilön elämänkatsomukseen, synnyttää hänessä katkeruutta, tai altistaa hänet radikaalien vankien vaikutukselle.

Katso myös
----------

* Suomen sisällissota
	+ Punakaarti
	+ Suojeluskunta

Lähteet
-------

1. 1 2  Jenni Raitanen, Jouni Holappa: Vankeusaika ja väkivaltainen radikalisoituminen  20.6.2019. Suomen sosiaalipsykologit ry.. Viitattu 22.10.2020.
2. ↑  Radikalisoituminen ja ekstremismi Terveyden ja hyvinvoinnin laitos. Viitattu 22.10.2020.
3. 1 2 3  Mari Uusivirta, Annukka Palmén-Väisänen: "Tästä tunnistaa terroristin" – jos joku sanoo näin radikalisoitumisesta, hän todennäköisesti valehtelee *Yle*.  25.9.2018. Viitattu 22.10.2020.
**Helge Iivari Railo** (29. maaliskuuta 1916 Turku – 16. helmikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan useiden sairaaloiden ja terveydenhoitoalan rakennusten suunnittelijana. 

Helge Railo suunnitteli myös kouluja, hallintorakennuksia, hotelleja, kappeleita,kirjastoja, pankkeja, asuintaloja sekä yrityskiinteistöjä. Railon toimisto suunnitteli lisäksi arkkitehdin oman yksityistalon Helsingin Kaskisaareen. 

Helge Railon suunnittelemia rakennuksia ovat esimerkiksi Päijät-Hämeen keskussairaala, Auroran sairaala, Rauman sairaala, Lastenklinikka, Koskelan sairaala, Selkämeren ja Forssan sairaalat sekä Suojarinteen, Kuusaan, Kolpeneen, Ronnin ja Eskoon keskussairaalat.

Railo kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1935 ja valmistui arkkitehdiksi vuonna 1942 Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) ja teki tuolloin useita opintomatkoja Euroopan eri maihin. Ensimmäisen oman arkkitehtitoimistonsa hän perusti Jonas Cedercreutzin kanssa vuonna 1945.

Railon huomattava suunnittelutyö oli Keski-Suomen keskussairaala Jyväskylässä. Hän suunnitteli sen yhdessä Cedercreutzin kanssa (arkkitehtitoimisto Cedercreutz-Railo). Hanke oli toimiston mittavin, ja se valmistui vuonna 1954. Sairaalan viereen rakennettiin vielä terveydenhuolto-oppilaitos (1963). Keuruulle valmistui Juurikkaniemen sairaala (1958). Myös Viitaniemen koulu on Cedercretz-Railon toimiston suunnittelema jyväskyläläinen rakennus. Muita merkittäviä Cedercreuz-Railon suunnittelemia rakennuksia ovat ainakin Ahvenanmaan merenkulkumuseo Maarianhaminassa (1949), Lääninhallituksen lisärakennus Hämeenlinna (1962), Palvelutalo Betania Turussa (1959), sekä Kuusisaarenpolku 7:n pientalot Munkkiniemessä (1957). Helge Railo suunnitteli myös Sädesairaalan Jyväskylään (1963).

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin on 1978
2. ↑  Suunnittelija keskittyi sairaalarakennuksiin *Helsingin Sanomat*.  17.3.2001. Viitattu 6.11.2015.  (Vain tilaajien luettavissa)
3. ↑  *Kuka kukin on 1982*, s. 789. Helsinki: Otava, 1982. ISBN 951-1-06659-5.
4. ↑  Pekka Martio: Viitaniemen koulun rakennushistoria. Helsinki 2007. ISBN 978-952-5332-89-6 (s. 31).


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Anne Dorthe Lund** (**Anne Dorothea Lund**, o.s. **Holst**; k. 29. lokakuuta 1759 Kööpenhamina) oli tanskalainen näyttelijä.

Osa Lundin elämänvaiheista on tuntemattomia, eikä edes hänen etunimistään tiedetä varmasti kuin alkukirjaimet. Myös hänen perhetaustansa on tuntematon, mutta tyttönimeltään hänen tiedetään olleen Holst. Tiedetään myös, että vuonna 1749 hän meni naimisiin nuuskatupakkakauppias Asser Mortensen Lundin kanssa. 

Lund loi upean näyttelijänuran Kööpenhaminan teattereissa, joissa hänet muistettiin kauan hänen kuolemansa jälkeenkin. Tanskan teatteritoiminta oli 1740-luvulla vasta alkamassa. Lund esiintyi aluksi keväällä 1747 Bergs Hus -nimisessä teatterissa ja vuodesta 1748 Nytorv-teatterissa. Näytelmäkirjailija Ludvig Holberg otti hänet 1750-luvulla teatteriseurueeseensa ja piti häntä erittäin kiehtovana ja luonnollisena näyttelijänä. Seurueen primadonnana oli tällöin Anna Catharina Materna. Lund esiintyi usein tämän rinnalla subrettirooleissa, mutta naisten suhde oli jännitteinen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Lund, A(nna?) D(orothea?). Dansk biografisk Lexikon. Runeberg.org. Viitattu 25.4.2020. (tanskaksi)
2. ↑  Anna Catharina von Passow (1731–1757) Passow, Anna Catharina von. Dansk Kvindebiografisk leksikon. Viitattu 25.4.2020. (tanskaksi)
Solmsin sijainti Lahn-Dill-Kreisin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
**Solms** on kaupunki Lahn-Dillin piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se sijaitsee noin 50 kilometriä Frankfurt am Mainista luoteeseen.

Maantiede
---------

Solms sijaitsee Hessenin länsiosassa Lahn-joen laaksossa. Lahn laskee Reinin kautta Pohjanmereen. Lahn-Dill-piirin pääkaupunki Wetzlar sijaitsee Solmsin itäpuolella. Solmsin kaupunginosat ovat etelästä lukien Oberndorf, Burgsolms, Albshausen, Niederbiel ja Oberbiel.

Historia
--------

Varhaisin asiakirjamaininta Solmsista on vuodelta 788 Lorschin luostarin lahjakirjassa. Kirjoitusasuna oli tuolloin Sulmissa. Nykyisen Solmsin muodostavat kylät kuuluivat vuosisatoja Solmsin kreivikuntaan. Solms-Braunfelsin ruhtinaskunta liittyi 1806 Nassaun herttuakuntaan. Solms liitettiin Preussin kuningaskuntaan jo 1815, ja se muodosti Wetzlarin kanssa Preussin eksklaavin aina vuoteen 1866, jolloin koko Nassau liitettiin Preussiin. Solmsin talouselämä alkoi kukoistaa kaivosteollisuuden myötä 1860-luvulla. Kaupungin talous myös näivettyi kaivostoiminnan tyrehdyttyä 1920-luvulla. Nykyinen Solms muodostettiin 1970-luvun suurten kuntaliitosten yhteydessä. Kaupunkioikeudet Solms sai 1978.

Solms oli kreivillinen ja ruhtinaallinen suku, jonka kaksi päähaaraa olivat Solms-Braunfels ja Solms-Lich-Hohensolms.

Talous ja liikenne
------------------

Solmsissa harjoitetaan muun muassa koneenrakennusta ja metalliteollisuutta. Solms sijaitsee 317-kilometrisen Bundesstraße 49:n varrella. Tie alkaa Hessenin keskiosassa sijaitsevasta Alsfeldin kaupungista ja päättyy Langsurin maalaiskuntaan Luxemburgin rajalle. Lähin moottoritieyhteys on BAB 45, joka kulkee Solmsin itäpuolitse. Solms irrotettiin Saksan rautatieverkosta 1980-luvulla; aiemmin kaupungin alueella toimi kaksi rautatieliikennepaikkaa.

Lähteet ja viitteet
-------------------

1. ↑  Statistik Hessen : Tabellen Bevölkerung : Die Bevölkerung in den hessischen Gemeinden am 31.06.2019 *Statistik.hessen.de*. Hessisches Statistisches Landesamt.  Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 15.10.2019.
2. ↑  Entfernung von Frankfurt am Main, Hessen, Deutschland nach Solms, Hessen, Deutschland *Entfernungsrechnerkm.com*. Viitattu 15.10.2019.
3. ↑  Solms *Runeberg.org*. Viitattu 15.10.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Solms, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: de:Solms 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Tšekki

 |
|  |
| Maantieteelliset | 
* MusicBrainz area

 |

 |

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Solms**.
Arkeologinen löytö dodekaedristä.
**Roomalainen dodekaedri** (engl. *Roman dodecahedron*) on pieni pronssista tai kivestä valmistettu ontto dodekaedrin muotoinen esine, joka muodostuu kahdestatoista tasaisesta viisikulmion muotoisesta pinnasta ja joista jokaisella on pinnan keskikohdassa reikä. Jotkut dodekaedreistä on koristeltu kärjistään pyöreillä pallomaisilla nupeilla.

Dodekaedrejä on löydetty eniten Euroopan alueelta (varsinkin Ranskan, Sveitsin ja Saksan alueilta), ja niiden koko vaihtelee 4–11 cm väliltä. Myös Kaakkois-Aasiasta on löydetty pienempiä kullattuja dodekaedrikoristeita. Dodekaedrien käyttökohteista sen sijaan ei ole löytynyt merkintöjä antiikin ajalta, mutta on oletettu, että niitä olisi käytetty kynttilätelineinä, mittavälineenä, risukeittimenä, talvikylvön ennustelaskurina tai uskonnollisina merkkeinä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hein, Alexandria: "History Mystery: Ancient Dodecahedron's Purpose Remains Secret" *Science*.  25.6.2015. Fox News. Viitattu 9.10.2018. (englanniksi)
2. ↑  Bennett, Anna T. N.: 4. Archaeological Evidence *Gold in early Southeast Asia*.  2009. ArcheoSciences 33/2009. Viitattu 9.10.2018. (englanniksi)
3. ↑  Sparavigna, Amelia: Roman Dodecahedron as dioptron: Analysis of freely available data  2012. Arxiv. Viitattu 9.10.2018. (englanniksi)
4. ↑  Sparavigna, Amelia: A Roman Dodecahedron for measuring distance  2012. Arxiv. Viitattu 9.10.2018. (englanniksi)
5. ↑  Wagemans, G.M.C.: The Roman Pentagon Dodecahedron, An Astronomic Measuring Instrument for Determining the optimal sowing date for winter grain *The Hypothesis*. Pentagon Dodecaëder. Viitattu 9.10.2018. (englanniksi)
**A. M. Cassandre**, oikealta nimeltään **Adolphe Jean-Marie Mouron**, (24. tammikuuta 1901 Harkova – 17. kesäkuuta 1968 Pariisi) oli ranskalainen graafikko, kirjainmuotoilija, taidemaalari, lavastaja ja opettaja.

Cassandre opiskeli Ecole des Beaux-Artsissa ja Académie Julianissa sekä taidemaalari Lucien Simonin oppilaana. 1920-luvun alussa hän hankki työhuoneen Montparnassella ja alkoi suunnitella julisteita. Hän alkoi myös signeerata työnsä salanimellä "Cassandre". Cassandre toimi 1930-luvulla julisteiden suunnittelun ohella lavastajana ja opetti sekä Ecole Nationale des Arts Décoratifsissa että Ecole d’Arts Graphiquesissa. Hän solmi vuonna 1936 sopimuksen Harper’s Bazaar -lehden kanssa kansikuvien teosta. Hän toimi sen jälkeen teatterin ja baletin piirissä ja oli perustamassa Alliance Graphique Internationalia vuonna 1948. Vuonna 1962 Cassandre palkittiin kunnialegioonan mitalilla. Cassandre suunnitteli Yves Saint-Laurent’in logon vuonna 1963.

Cassandre on suunnitellut seuraavat kirjaintyypit:

* Bifur (1929)
* Acier (1930),
* Acier Noir (1936)
* Peignot (1937)
* Touraine (yhdessä Charles Peignotin kanssa, 1947)
* Cassandre (1968)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  A. M. Cassandre - Linotype Font Designer Gallery *linotype.com*. Monotype GmbH. Viitattu 4.9.2019. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Museum of Modern Art
* National Gallery of Canada
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Ville Niskanen.
**Ville Niskanen** (9. elokuuta 1887 Maaninka – 17. tammikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti.

Niskasen vanhemmat olivat maanviljelijä Paavo Niskanen ja Hedvig Rönkä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja harjoitti myöhemmin kieliopintoja Lontoossa 1924 ja Pariisissa 1927–1928.

Niskanen oli nuorsuomalaisen puolueen sihteerinä 1911–1914, *Keski-Savo*-lehden päätoimittajana 1915–1917, Viipurin maalaiskunnan elintarvelautakunnan toimitusjohtajana 1917–1919 sekä toimi liikemiehenä 1919–1921. Hän oli ulkoasiainhallinnon palveluksessa vuodesta 1921 eri edustustoissa Tallinnassa, Lontoossa, Hampurissa, Berliinissä, Shanghaissa, Kapkaupungissa, New Yorkissa, Belgradissa ja Sofiassa. Niskanen oli Suomen Jugoslavian-lähettiläänä 1948–1953. Hän palveli kotimaassa ulkoministeriössä 1942–1945 ja uudelleen vuodesta 1953 alkaen.

Ville Niskasesta kerrotaan suurlähettiläs Paul Gustafssonin muistelmateoksessa *Koulupoika, korpraali, konsuli* (1995). Gustafsson palveli Niskasen alaisena Suomen lähetystön attašeana Belgradissa 1951–1953. 

Ville Niskanen oli naimisissa 1912–1916 Hulda Kuusamon (Klingsten) kanssa ja vuodesta 1918 Helmi Blasnialiksen kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 21.1.1970, HS Aikakone. Viitattu 12.3.2018.
2. 1 2 3  Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg).
3. ↑  Klaus Castrenin kirja-arvostelu Paul Gustafssonin muistelmateoksesta. (Arkistoitu – Internet Archive) *Genos* 67 (1996), s. 88-89.
**Elias Hänninen** (26. maaliskuuta 1771 Kangasniemi – 30. tammikuuta 1851 Kangasniemi) oli saarnaaja, joka Suomen sodan aikaan nostatti maailmanlopun henkeä ja kirkon ja esivallan vastaisia mielialoja.

Elias Hännisen vanhemmat olivat lautamies Tuomas Hänninen ja Elisabeth Häkkinen. Hänen vihkimätön puolisonsa oli Maria Hokkanen. Hänninen joutui vankilaan syytettynä Kangasniemen kirkon polttamisesta. Vapauduttuaan hän vietti kiertelevää elämää, kunnes rauhoituttuaan asettui Kangasniemelle vuonna 1883. Häntä luonnehditaan 1700-luvun alun yltiöpietismin myöhäiseksi edustajaksi.

*Tietosanakirjassa* vuodelta 1911 häntä sanotaan kommunistiksi. Hänen kotikylänsä oli Kangasniemen Kutemajärvi. Hän toimi ensin maakauppiaana, mutta esiintyi 30 vuoden ikäisestä uskonnollisena intoilijana ja Jumalan erikoisena lähettiläänä ja vaati ehdotonta kuuliaisuutta yksinomaan omantunnon laille. Sakramentit Jumala hänen kauttansa kumosi, avioliittoon vihkiminen oli tarpeeton. Maallinen omaisuus oli oleva yhteistä. Jouduttuaan 1805 oikeuden eteen Hänninen julistettiin mielenvikaiseksi. 1808 häntä syytettiin murhapoltosta mutta vapautettiin. Hän oleskeli sittemmin Pohjanmaalla ja lopuksi kotipitäjässään. Hännisen toiminnalla ei ollut pysyvää merkitystä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Blomstedt, Kaarlo, ym. (toim.): *Kansallinen elämäkerrasto, II osa: F–I*, s. 524–525. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1929.
2. ↑  *Otavan Iso tietosanakirja osa 3*, palsta 1 023. Otava, 1968.
3. ↑  *Tietosanakirja osa 3*, palsta 751. Hänninen, Eljas. Tietosanakirja Osakeyhtiö, 1911. Teos Runeberg-projektissa (viitattu 25.5.2020).
Einar Hämäläinen
 **Einar Nestor Hämäläinen** (26. helmikuuta 1899 Kotka – 5. syyskuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti. 

Hämäläisen vanhemmat olivat ylikonduktööri Albin Hämäläinen ja Eriika Vilhelmiina Ekström. Hänen puolisonsa oli Martta Matilda Tuukkanen vuodesta 1921, heillä oli neljä lasta. Hämäläinen osallistui vapaussotaan vapaaehtoisena, hän valmistui kadettikoulusta 1924 ja kävi Sotakorkeakoulun valmistuen ye-upseeriksi 1936 sekä opiskeli Saksan sota-akatemiassa 1939 opintomatkallaan, jolloin hän myös teki tutkimusmatkan Puolaan. Sota-aikana hän toimi mm. pataljoonan komentajana, ye-upseerina ja armeijakunnan esikuntapäällikkönä. Sodan jälkeen Hämäläinen toimi Sotakorkeakoulun johtajan apulaisena vuoteen 1947 asti, JR 7:n komentajana 1947–1949 sekä 3. divisioonan esikuntapäällikkönä 1949–1952. 6. prikaatia hän komensi 1952–1953, minkä jälkeen hän toimi ainakin pääesikunnan huoltopäällikkönä. 

Ylennykset: vänrikki 1918, luutnantti 1920, kapteeni 1925, majuri 1935, everstiluutnantti 1940, eversti 1943, kenraalimajuri 1953, kenraaliluutnantti 1956.

Lähteet
-------

1. 1 2  L. Arvi P. Poijärvi, Ilmari Havu, Mauno Jääskeläinen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1950*, s. 222. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1949.
2. ↑
Juhana Horjumaton, Lucas Cranach vanhemman maalaama muotokuva vuodelta 1526.
**Juhana Horjumaton** (saks. *Johann Der Beständige*; 30. kesäkuuta 1468 Meissen – 16. elokuuta 1532 Schweinitz, lähellä Wittenbergiä) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1525–1532. Hän oli veljensä Fredrik Viisaan tavoin Martti Lutherin ja luterilaisen uskonpuhdistuksen tärkeä varhainen suojelija.

Juhana oli Saksin vaaliruhtinas Ernstin neljäs poika. Isänsä kuoltua vuonna 1486 hän toimi vanhemman veljensä Fredrikin kanssahallitsijana ja peri vaaliruhtinaan arvon, kun Fredrik kuoli vuonna 1525 lapsettomana. Juhana oli jo tätä ennen omaksunut luterilaisuuden ja ryhtyi nopeasti kokoamaan Saksan luterilaisten ruhtinaiden liittoa, joka kykenisi vastustamaan katolisen kirkon ja keisari Kaarle V:n vastatoimia. Ensi töikseen hän muodosti Hessenin maakreivi Filip Jalomielisen kanssa niin sanotun Gothan liiton ja vuonna 1526 he muodostivat yhdessä muiden Pohjois-Saksan ruhtinaiden kanssa Torgaun liiton. Juhana antoi myös Lutherin suunnitella valtakuntaansa uuden kirkkojärjestyksen.

Juhana esiintyi luterilaisten ruhtinaiden johtajana vuoden 1526 Speyerin valtiopäivillä ja onnistui taivuttelemaan keisarin eräisiin myönnytyksiin. Kun kyseiset myönnytykset peruutettiin vuoden 1529 toisilla Speyerin valtiopäivillä, Juhana oli yksi protestikirjeen allekirjoittajista ja siten yksi "ensimmäisistä protestanteista". Hän allekirjoitti myös vuoden 1530 Augsburgin tunnustuksen ja oli vuonna 1531 yhdessä Filip Jalomielisen kanssa Schmalkaldenin liiton pääperustaja. Hieman ennen kuolemaansa Juhana hyväksyi vuoden 1532 Nürnbergin valtiopäivillä uskonrauhan keisarin kanssa.

Juhana Horjumattoman ensimmäinen puoliso oli Mecklenburgin Sofia, joka kuoli vuonna 1503 kolmen vuoden avioliiton jälkeen. Heidän ainoa lapsensa Juhana Fredrik seurasi isäänsä valtaistuimelle. Juhanan toinen puoliso oli Anhaltin Margareeta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  John (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 26.9.2017.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1910), s. 7–8 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 26.9.2017.
3. 1 2  Thomas Klein: Johann der Beständige (saksaksi) *Neue Deutsche Biographie* (1974), Deutsche Biographie. Viitattu 264.9.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Juhana Horjumaton** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Städel

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Väinö Sakari Castrén** (8. marraskuuta 1873 Helsinki – 30. tammikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen juristi ja pankinjohtaja.

Sakari Castrénin vanhemmat olivat Jyväskylässä oikeusneuvosmiehenä toiminut Johannes Castrén (1847–1910) ja Amanda Ulrika Jussilainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 Jyväskylän lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1895. Castrén sai varatuomarin arvon 1898.

Sakari Castrén oli Keski-Suomi-lehden päätoimittajana 1893 ja setänsä Jonas Castrénin asianajotoimiston osakkaana 1899–1907. Hän oli viipurilaisen Suomen Kauppapankki Oy:n johtokunnan jäsenenä 1907–1924, toimitusjohtajan varamiehenä 1907–1914, toimitusjohtajana 1914–1918 sekä pankin Helsingin konttorin johtajana 1918–1924. Hän oli sitten Oy Turunmaan pankin Helsingin konttorin johtajana 1926–1933 ja Turun Verkatehdas Oy:n toimitusjohtajana 1924–1931 sekä Silfverbergin & Wecksellin Yhdistetyt Hattutehtaat Oy:n toimitusjohtajana 1929–1931.

Sakari Castrén oli Karjalan kirjapaino Oy:n johtokunnan puheenjohtajana 1914–1918, Palovakuutus Oy Imatran hallintoneuvoston puheenjohtajana vuodesta 1931, Deutsch-Nordische Handelsbank A.-G:n hallintoneuvoston jäsenenä 1921–1924 sekä Merivakuutus Oy Argon hallintoneuvoston puheenjohtajana. Hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1916–1918 ja Suomen pankkiyhdistyksen johtokunnan jäsenenä 1914–1924.

Sakari Castrén oli naimisissa vuodesta 1899 Lydia Rosaura Leinbergin kanssa. Heidän poikansa oli kansainvälisen oikeuden ja valtiosääntöoikeuden professori ja diplomaatti Erik Castrén. Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti ja pääministeri Urho Castrén ja asianajaja Lauri Castrén olivat Sakari Castrénin veljiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934 : Väinö Sakari Castrén
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Johannes Castrén
4. ↑  Kuka kukin on 1954 : Urho Castrén
5. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Lauri Castrén
6. ↑  Kuka kukin on 1978 : Erik Castrén


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Real Mari** (**Nuestra Señora de Loreto**) oli Espanjan laivaston vuoden 1700 tienoilla vesille laskettu kaksikantinen 64-tykkinen linjalaiva.

Tausta
------

Kuningas Felipen ja laivaston komentajan amiraali Gaztañetan kunnianhimoisena suunnitelmana oli palauttaa Espanjan laivaston alusten määrä Espanjan perimyssotaa edeltäneeksi. Suunnitelman mukaan valmistettaisiin 12 uutta 60-tykkistä linjalaivaa. Lisäksi vuokrattaisiin valmiina olevia kaappareita ja tehtävään soveltuvia kauppalaivoja puutteiden täyttämiseksi. Kesäkuussa 1713 Espanja vuokrasi genovalaiselta kaapparilta Stefano Mari Centurionelta kahdeksi vuodeksi kolme linjalaivaa, jotka olivat *Nuestra Señora del Carmen y San Antonio*, *Real Mari* ja *Nuestra Señora de las Viñas y Santa Rosa*.

Valmistus
---------

Alus valmistui noin vuonna 1700.

Palvelus
--------

Alus lähti 24. tammikuuta 1714 Genovasta *Príncipe de Asturiasin*, *Infanten* ja *Puerco Espínin* kanssa päällikkönään Esteban Mari Centurione, Marqués de Mari. Alus saapui 26. tammikuuta Touloniin, mistä se lähti 19. helmikuuta Barcelonaan. Alus saapui 24. helmikuuta Barcelonaan. Se saapui 25. huhtikuuta neljän tykkejä ja ampumatarvikkeita kuljettaneen rahtialuksen kanssa Touloniin. Alus palasi 7. toukokuuta saattueen mukana Barcelonaan, mistä se lähti kesäkuussa 1715 de los Rion laivaston mukana Majorcalle.

Alus lähti 21. maaliskuuta 1716 Cádizista *Príncipe de Asturiasin*, *Sorpresan*, *Perlan*, *Volanten* ja *Junon* kanssa Venetsiaan. Se saapui 24. heinäkuuta Genovaan korjaamaan myrskyn aiheuttamia vaurioita. Alus saapui elokuussa laivueen mukana Korfulle. Huhtikuussa 1717 alus saapui del Marin laivueen lippulaivana Cádiziin.

Alus lähti 19. kesäkuuta 1717 Barcelonasta Sardinian sotaretkelle. Alukselta laskettiin 21. elokuuta joukkoja maihin Cagliarilla, mistä se lähti 17. lokakuuta laivueen mukana Algheroon. Alus lähti 18. marraskuuta laivueen mukana Algherosta ja saapui 23. marraskuuta Barcelonaan.

Alus oli 1718 Esteban Mari Centurionen lippulaivana. Se lähti 17. kesäkuuta Barcelonasta Gaztañetan laivaston mukana Sisilian sotaretkelle. Alus lähti 27. kesäkuuta Cagliarilta, mistä se oli noutanut joukkoja. Britannian kuninkaallisen laivaston *HMS Breda* ja *HMS Captain* valtasivat aluksen 11. elokuuta 1718 Cape Passeron taistelussa.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  Winfield et al 2023 s. 167


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Nuestra Señora del Carmen y San Antonio*** | **Espanjan laivaston linjalaivat** | Seuraaja:**Nuestra Señora de las Viñas y Santa Rosa** |
Teepuuöljyä lasipulloissa.
**Teepuuöljy** on kellertävää vihreän sävyistä voimakkaan tuoksuista eteeristä öljyä. Öljyllä väitetään olevan myönteisiä kosmeettisia ja lääketieteellisiä vaikutuksia (mm. antiseptinen ja sienien kasvua estävä vaikutus), mutta riittävää väitteitä tukevaa tutkimustietoa ei ole.

Historia ja lähde
-----------------

Aboriginaalit ovat käyttäneet teepuuöljyä vuosisatoja. Nykyään öljyä saadaan höyrytislaamalla paperikaarnamyrtin (*Melaleuca alternifolia*) lehdistä. Se kasvaa Australian luoteisrannikolla. Nimestään huolimatta kasvi ei kuulu teepuihin vaan myrttikasveihin.

Myynnissä oleva teepuuöljy on yleensä tehty *Melaleuca alternifoliasta*, mutta raaka-aineena voidaan käyttää myös *Melaleuca dissitifloraa* ja *Melaleuca linariifoliaa*. Kansainvälinen standardi ISO 4730 ("Oil of Melaleuca, Terpinen-4-ol type"), määrittelee 14 ainesosalle pitoisuudet, jotta öljyä voidaan kutsua teepuuöljyksi.

Käyttöturvallisuus
------------------

Teepuuöljyä käytetään yleensä vain ulkoisesti. On suositeltavaa kokeilla pienellä määrällä iholle ennen öljyn käyttöönottoa, koska öljy saattaa ärsyttää. Teepuuöljy voi aiheuttaa allergiaa.

Teepuuöljy on myrkyllistä suurempina annoksina. Asiaa ei ole järjestelmällisesti tutkittu, kaikki havainnot ovat satunnaisia yksittäisistä tapauksista. Oireet saattavat sisältää huimausta, pahoinvointia ja epätietoisuutta ympäristöstä. Käyttöä suutuotteissa, kuten hammastahnassa, pidetään turvallisena, kunhan tuotetta ei niellä tai se ei ole pienten lasten saatavilla.*lähde?*

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Melaleuca Project Runeberg. Viitattu 12.12.2007.
CTXφ on rakenteeltaan filamenttinen bakteriofagi, jonka genomi koostuu yksijuosteisesta DNA:sta. Tämä DNA sisältää *ctxA-* ja *ctxB-*geenin, jotka koodaavat koleratoksiinin alayksikköjä. CTXφ bakteriofagi infektoi *Vibrio cholerae -*bakteereja. Infektoidessaan bakteerin, jolla ei vielä ole koleratoksiinigeeniä, siirtää bakteriofagi tämän geenin sekä kyvyn tuottaa toksiinia infektoimalleen bakteerille. Tätä tapahtumaa, jossa aikaisemmin toksiinia tuottamaton bakteeri saa toksiinigeenin bakteriofagilta, kutsutaan toksigeeniseksi muuntumiseksi.

Infektoidessaan *V. cholerae* -bakteeria CTXφ hyödyntää bakteerin pinnalla olevia TCP-piluksia (toxin-coregulated pilus) reseptorinaan. Näitä piluksia *V. cholerae* käyttää myös kiinnittyessään suoliston epiteelisoluihin.

#### Musiinit estävät toksigeenista muuntumista

*V. cholerae* -bakteerin toksigeeninen muuntuminen voi tapahtua vesistöissä, joissa bakteeria normaalisti tavataan, mutta myös ihmisen elimistössä infektion yhteydessä. Ihmisen elimistössä *V. cholerae* kolonisoi suoliston seinämiä, jotka ovat liman peittämiä. Tämä lima koostuu suurelta osalta musiineista, jotka ovat glykoproteiineja. Näiden glykoproteiinien on osoitettu vaikuttavan heikentävästi *V. cholerae* -bakteerin toksigeeniseen muuntumiseen. 

Glykoproteiinit vaikuttavat toksigeeniseen muuntumiseen geeniekspression kautta. Ne hillitsevät mm. *ctxA, ctxB* ja *tcpA* -geenien ilmentymistä ja näin ollen vähentävät koleratoksiinin sekä TCP-piluksen tuottoa. TCP-pilusta CTXφ bakteriofagi tarvitsee bakteerin infektoimiseen. Näiden CTXφ bakteriofagin virulenssigeenien ilmentymisen säätely tapahtuu *V. cholerae* -bakteerin toxT –geenin välityksellä.

1. 1 2  Archana Pant, Bhabatosh Das, Rupak K. Bhadra: CTX phage of Vibrio cholerae: Genomics and applications.  *Vaccine*, 29.2.2020, 38. vsk, s. A7–A12. doi:10.1016/j.vaccine.2019.06.034. ISSN 0264-410X. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Benjamin X Wang, Julie Takagi, Abigail McShane, Jin Hwan Park, Kazuhiro Aoki, Catherine Griffin, Jennifer Teschler, Giordan Kitts, Giulietta Minzer, Michael Tiemeyer, Rachel Hevey, Fitnat Yildiz, Katharina Ribbeck: Host‐derived O ‐glycans inhibit toxigenic conversion by a virulence‐encoding phage in Vibrio cholerae.  *The EMBO Journal*, 2023-02, 42. vsk, nro 3. PubMed:36504455. doi:10.15252/embj.2022111562. ISSN 0261-4189. Artikkelin verkkoversio.  en