recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hellin Helena Tynell** (o.s. **Turpeinen**; 10. joulukuuta 1918 Äänekoski − 18. tammikuuta 2016 Tuusula) oli suomalainen lasimuotoilija. Hänet tunnetaan parhaiten Riihimäen Lasi Oy:lle suunnitelluista *Aurinkopulloista*.

Tynell syntyi vuonna 1918 Äänekoskella. Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1938 hän pääsi opiskelijaksi Taideteolliseen keskuskouluun. Keskuskoulusta hän valmistui mallisuunnittelijaksi vuonna 1943. Hän työskenteli uransa alussa suunnittelijana Arabialla 1943−1946. Riihimäen Lasin suunnittelijaksi hän siirtyi vuonna 1946. Hän suunnitteli lasiesineitä mm. Eduskunnan ja Hotelli Vaakunan käyttöön. Yleiseen myyntiin tulivat juhlavaan käyttöön tarkoitetut *Tippa*- ja *Nappi*-karahvit ja juomalasit. Arkikäyttöön suunniteltiin kokonaisia lasistoja. Näistä voi mainita *Solar*-lasiston.

Riihimäen lasitehtaan lopettamisen jälkeen Tynell siirtyi vuonna 1976 töihin Saksaan. Hän suunnitteli valaisimia Limburgin lasitehtaalle. Hän oli tehnyt valaisimia jo Suomessa, ennen uraa Riihimäen Lasin palveluksessa. Myöhemmin hän suunnitteli Limburgin tehtaalla myös taidelasiesineitä. Tynell muutti takaisin Suomeen vuonna 1986 tehtyään pitkän uran lasimuotoilijana.

Tynellin lasiesineistä on maineeseen noussut erityisesti *Aurinkopullo*. Pulloa valmistettiin kymmenen vuoden ajan vuosina 1964–1974, ja se tunnetaan myös nimellä *Kukkapullo*. Pulloa tehtiin Erkkitapio Siiroisen *Veturipullon* tapaan siitä lasimassasta, jota uuniin sattui muusta tuotannosta jäämään. Näin pulloa on tehty ainakin 19 eri väriä ja neljää eri kokoa.

Helena Tynell avioitui vuonna 1947 valaisinmuotoilija Paavo Tynellin kanssa. Tynell kuoli 97-vuotiaana tammikuussa 2016.

Lähteet
-------

Tippa-karahvi.
1. ↑  Koivisto, Kaisa: "Tynell, Helena (1918–2016)", *Suomen kansallisbiografia, osa 10*, s. 101–102. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-451-2. / Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3  *Helena Tynell: Design 1943–1993*. Suomen lasimuseo, Hämeenlinna 1998.
3. 1 2  Tuusulalainen lasitaiteilija Helena Tynell kuoli 97-vuotiaana. *Länsiväylä* 20.1.2016.
4. ↑  Suomen lasimuseo
5. ↑  Joka kodin maljakoita. *Helsingin Sanomat* 18.5.2007.

Kirjallisuutta
--------------

* Laurén, Uta: *Helena Tynell: Rakkaudesta lasiin*. Riihimäki: Suomen lasimuseo, 2018. ISBN 978-952-5571-81-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Helena Tynellin suunnittelemia lasiesineitä. Designlasi.com.
* Taidemuseo Martta Wendelin.
* Helena Tynellin muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Cargill** on yhdysvaltalainen elintarvikealan suuryritys. Vuonna 2015 se oli liikevaihdoltaan Yhdysvaltojen suurin yksityinen yritys. Yrityksen pääasiallisia liiketoiminta-aloja ovat elintarvikkeet, maataloustuotteet ja metallit.

Cargill ja viljaelevaattori St. Louisissa.
Cargillin perustaja William W. Cargill aloitti liiketoimintansa välittämällä Minnesotassa valmistettuja viljaelevaattoreita. Cargillista kasvoi Yhdysvaltain suurin viljanvälittäjä, joka käy kauppaa myös kahvilla, polttoaineilla, rehuilla, lannoitteilla ja teräksellä. Se kuuluu maailman suurimpiin elintarvikeyhtiöihin.

Vuonna 2013 se työllisti 143 000 ihmistä 67 maassa. Yrityksen omistajasuvussa on 14 miljardööriä.

Lähteet
-------

1. ↑  The 20 Largest Private Companies 2015: 1. Cargill *Forbes*.  2015. Viitattu 2.5.2018.
2. ↑  Company Overview *Cargill*. Viitattu 2.5.2018.
3. ↑  Viljajätti Amerikasta kylvi rahaa Kehä kolmosen kiinteistöihin *Helsingin Sanomat*.  1998. Viitattu 2.5.2018.
4. ↑  The secretive Cargill family has 14 billionaires — more than any other clan on earth *Business Insider*.  2015. Viitattu 2.5.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Cargill** Wikimedia Commonsissa
**Solid** on Ilkka Hannulan johtama suomenkielistä laulelmamusiikkia esittävä yhtye. Solid syntyi 1970-luvun puolivälissä, kun SDP:n puoluesihteeri Kalevi Sorsa otti Hannulaan yhteyttä tiedustellen mahdollisuutta perustaa myös sosialidemokraattinen Agit-Propin kaltainen lauluryhmä. Hannula tarttui Sorsan aloitteeseen ja syntynyt Solid muodostui suosituksi lauluryhmäksi niin sosialidemokraattien kuin muidenkin vasemmistolaisten tahojen järjestämissä tapahtumissa.

Vuonna 1976 Solidille avautui mahdollisuus albumin tekemiseen Love Records -levymerkille. Syksyllä 1976 ilmestyikin yhtyeen esikoisalbumi *On päivä työn ja laulun aika*. Jo ennen levyn ilmestymistä Solid oli yksi ahkerimmin esiintyvistä lauluryhmistä ja albumin julkaisu edisti entisestään keikkatilannetta. Varsin pian tilanne kuitenkin muuttui, kun laululiike alkoi yleisesti menettämään suosiota, mikä heijastui niin esiintymis- kuin levytysmahdollisuuksiin. Solidin kohdalla kokoonpano myös koki melkoisia muutoksia, kun osa jäsenistä jätti ryhmän opiskelu- ja perhesyistä.

Ryhmän uusiutuessa poliittinen tiedostavuus korvautui aiempaa määrätietoisemmalla taiteellisella kunnianhimolla. Uusitulla kokoonpanolla Solid osallistui vuonna 1978 Jyväskylän Talveen isolla Solidario-konsertolla.

Kovin pitkäikäiseksi Solidin toinenkaan kokoonpano ei jäänyt, ja 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa ryhmä koki jälleen uudistumisen. Tällä kokoonpanolla Solid myös julkaisi vuonna 1980 toisen pitkäsoittolevynsä *Routakuun laulu*. Levy sisälsi Ilkka Hannulan sävellyksiä Viljo Kajavan runoihin. Levyn julkaisi JP-Musiikki yhteistyössä Työväen Sivistysliiton kanssa. Levyn osakseen saama huomio jäi kuitenkin sangen vaisuksi ja vuonna 1982 Solid lopetti siltä erää toimintansa.

Viime aikoina Solid on tehnyt jälleen satunnaisia keikkoja, osallistuen muun muassa kesän 2007 Työväen Musiikkitapahtumaan. Tammikuussa 2008 ryhmän toisesta albumista *Routakuun laulusta* ilmestyi CD-uusintapainos.

Diskografia
-----------

* *On päivä työn ja laulun aika* (Love Records, 1976)
* *Routakuun laulu* (JP-Musiikki, 1980)
Prinssi Ali Bin Al-Hussein vuonna 2012.
Jordanian prinssi **Ali Bin Al-Hussein** (arab. الأمير علي بن الحسين‎‎; s. 23. joulukuuta 1975 Amman) on Jordanian entisen kuninkaan Husseinin kolmas ja tämän silloisen puolison, kuningatar Alian toinen lapsi. Prinssi Alin väitetään olevan profeetta Muhammedin suora jälkeläinen 43. polvessa. Hän kuuluu hašimidien sukuun.

Prinssi Ali on opiskellut kotimaansa lisäksi Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Hän valmistui vuonna 1993 Connecticutin Salisbury Schoolista, jossa hän menestyi painissa. Lopullisesti hän lopetti opiskelunsa vuonna 1999 valmistuttuaan Princetonin yliopistosta. Samana vuonna Alin isä Hussein kuoli. 

Ali toimii nykyisin Jordanian jalkapalloliiton puheenjohtajana. Hän on perustanut myös Länsi-Aasian jalkapalloliiton, jonka puheenjohtajana hän myös toimii nykyisin. Länsi-Aasian jalkapalloliittoon kuuluu nykyisin 13 jäsenmaata. Tammikuusta 2011 asti Ali on toiminut myös kansainvälisen jalkapalloliiton FIFAn varapuheenjohtajana. Tammikuussa 2015 hän asettui ehdolle FIFAn puheenjohtajaksi. Vastaehdokkaana hänellä on 17 vuotta FIFAa johtanut sveitsiläinen Sepp Blatter sekä ranskalainen Jérôme Champagne.

Lähteet
-------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Solenodon marcanoi** on sukupuuttoon kuollut almikkien heimoon kuulunut nisäkäs. Se eli Hispaniolan saarella nykyisten Haitin ja Dominikaanisen tasavallan alueella ja hävisi todennäköisesti 1400-luvulla eurooppalaisten saapuessa alueelle. Tarkka katoamisaika ei kuitenkaan ole tiedossa. Laji tunnetaan nykyisin ainoastaan fossiileista.

*Solenodon marcanoi* eli todennäköisesti nykyisin vielä elossa olevien almikkien tapaan. Ne kaivavat pesäkoloja, joista ne liikkuvat ravinnonhakuun pääsääntöisesti öisin. *S. marcanoi* söi luultavasti pääasiassa selkärangattomia, kuten matoja ja tuhatjalkaisia, joita se saalisti metsien pohjan lehtikerroksista ja lahoavista tukeista. Kooltaan *S. marcanoi* oli tunnetuista almikkilajeista pienin. Laji oli kuitenkin tarpeeksi suuri metsästääkseen tilaisuuden tulleen pieniä selkärankaisia, kuten liskoja, lintuja ja sammakkoeläimiä.

Ennen eurooppalaisten tuloa *S. marcanoin* ainoat luonnolliset viholliset olivat paikalliset petolinnut ja boakäärmeet. Hispaniolan alkuperäisasukkaat eivät todennäköisesti olleet juurikaan tekemisissä lajin kanssa sen pienen koon ja yöelämän takia, eikä heillä ollut ilmeisesti vaikutusta lajin kantaan. *S. marcanoin* häviämisen tärkeimpänä syynä on pidetty rottia. Häviämiseen vaikuttivat todennäköisesti myös kissat ja koirat. Almikkien luontainen puolustautumistapa, eli paikalleenjääminen ja pään suojaaminen eturaajoilla, tehosi huonosti näitä uusia petoja vastaan. Lisäksi uudet eurooppalaiset asukkaat hävittivät Hispaniolan metsiä, joita laji asutti.

Lajin fossiililöytöjä on tehty kolmelta paikalta Haitista ja yhdeltä paikalta Dominikaanisesta tasavallasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Turvey, S. & Helgen, K.: *Solenodon marcanoi* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2008. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 24.7.2014. (englanniksi)
2. 1 2  *Solenodon marcanoi* *Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference*. Viitattu 14.8.2012. (englanniksi)
3. 1 2 3  Piper, Ross: *Extinct animals: an encyclopedia of species that have disappeared*, s. 58–60. Greenwood Press, 2009. ISBN 9780313349874.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1764499
* Wikispecies: Solenodon marcanoi
* ADW: Solenodon\_marcanoi
* CoL: 4Y66B
* EoL: 1178701
* GBIF: 5219468
* iNaturalist: 46336
* IRMNG: 10231098
* ITIS: 633482
* IUCN: 20322
* MSW: 13700017
* uBio: 107201

 |

 |
Hedwig Niemann-Raabe
**Hedwig Raabe** (avionimi **Hedwig Niemann-Raabe**; 3. joulukuuta 1844 Magdeburg – 20. huhtikuuta 1905 Berliini) oli saksalainen näyttelijä. Erityisen ilmaisukykyinen hän oli muun muassa Goethen ja Ibsenin klassikkoteoksissa.

Elämä
-----

Hedwig Raabe näytteli teatterilavoilla pienestä pitäen, hänen lapsuusvuosien roolejaan olivat muun muassa *Cilli* kappaleessa *Donauweibchen* ja *Infantin* kappaleessa *Don Karlos*. Nelitoistavuotiaana hän aloitti Hampurin Thalia Theaterissa, missä hänen setänsä koomikko Wilke tuolloin vaikutti. Raaben ura jatkui Stettinissä, mistä hän siirtyi Franz Wallnerin teatteriin Berliiniin, jonka jälkeen hänellä oli lyhyet kiinnitykset Mainzissa ja Prahassa. Vuonna 1864 hän sai kiinnityksen Pietarin saksalaiseen hoviteatteriin, mistä hän teki kesäisin näytäntövierailuja Saksaan.

Vuonna 1868 Raabe irtisanoi kiinnityksensä ja ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi. Vuodesta 1883 hän kuului Berliinin Deutsches Theateriin.

Raabe oli parhaimmillaan klassisissa rooleissa, kuten Mariannena Goethen näytelmässä *Geschwister* ja Franziskana näytelmässä *Minna von Barnhelm*. Tanskalaiskriitikko Georg Brandes arvioi Raaben Nora-tulkintaa Ibsenin näytelmässä *Nukkekoti* nuorekkaan energiseksi ja luonnehti hänen kasvojaan ilmaisuvoimaisiksi.

Maaliskuussa 1871 Raabe avioitui tenori Albert Niemannin kanssa ja otti käyttöön nimen Hedwig Niemann-Raabe. Heidän poikansa Albert Niemann teki merkittävän uran lääkärinä ja kemistinä. Pariskunta on haudattu Stahnsdorfiin, Südwestkirchhof der Berliner Stadtsynode in Stahnsdorf -hautausmaalle lähelle Berliiniä.

Raaben lukuisten ihailijoiden joukkoon kuului muun muassa Friedrich Nietzsche.

Lähteet ja viitteet
-------------------

1. ↑  Brandes, *Berlin als deutsche Reichshauptstadt. Erinnerungen aus den Jahren 1877-1883* (dt. v. P. Urban-Halle), Berlin 1989, s. 377, (21. marraskuuta 1880).

Aiheesta muualla
----------------

Hedwig Raabe Saksan kansalliskirjastossa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Solifer Export
**Solifer Export** oli suomalaisen Solifer-tehtaan mopomalli, jota valmistettiin vuodesta 1960 aina 70-luvun alkuvuosiin. Tämän "alkuperäisen" Solifer Exportin lisäksi nimeä on käytetty 70-luvun lopulla täysin erilaisen mallin sekä 2000-luvulla eräiden kaukoidässä valmistettujen moposkoottereiden myyntinimenä.

Historiaa
---------

Solifer Export julkistettiin Suomessa maaliskuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1960 valtavan ennakkokohun säestämänä. Sen on suunnitellut Arabia-keramiikkatehtaalla muotoilijana työskennellyt Richard Lindh. Sen nimen julkisti suzuki moottoripyörien ja mopojen maahantuoja Aarne Silander. Mopo voitti elinkaarensa aikana monia palkintoja kansainvälisissä näyttelytilaisuuksissa.

Exportista piti tulla vientituote ja sitä vietiinkin mm. Ruotsiin ja Englantiin. Englannin vienti tyrehtyi kuitenkin yhteen erään, ilmeisesti ostajan maksuvaikeuksista johtuen, ja muutenkin vienti jäi odotettua paljon vähäisemmäksi.

Vuonna 1961 Solifer Export sai uuden Solifer Express -moottorin. Moottori oli valmistettu hollantilaisessa Motorenfabriek Pluvier -tehtaassa eikä sillä ollut nimensä lisäksi muita yhteyksiä aiempaan Express-moottoriin. Moottori sai kansan suussa lisänimen "kuumapää"; nimitys johtui moottorin taipumuksesta ylikuumentua ja tämän vuoksi leikata kiinni. Värivalikoima säilyi niukkana: sininen ja punainen. Värivalikoima laajeni vasta vuonna 1963, jolloin tuli kullanruskea ja valkoinen runko; valkoiseen runkoon oli moottorin suojapellit ja etulokasuoja saatavana pastellinsinisenä, tiilenpunaisena tai tummansiniharmaana. Viimeinen "kuumapäämalli" oli kolmivaihteinen vuonna 1964, jolloin Thermomat-moottori jo tuli jatkamaan Pluvier-moottorien sarjaa.

Vuosina 1962–64 Solifer Exportia tehtiin ajoviimajäähdytteisen moottorin rinnalla myös puhallinjäähdytteisenä. Moottorina käytettiin itävaltalaisen Puchin lisenssillä Jugoslaviassa valmistettua Tomos-moottoria. Moottori oli ulkonäöltään yhtenevä Puch-moottorin kanssa mutta osat eivät kuitenkaan olleet vaihtokelpoisia keskenään. Tomos-moottorista kokeiltiin useita eri versioita mutta ne eivät laadullisesti vastanneet Soliferin tarpeita. Tomoksen käytöstä luovuttiin vähin äänin vuonna −64. Vuonna −62 oli Tomos-moottorisessa Exportissa maalatut vanteet ja tavarateline, myöhemmät mallit erosivat vain moottorinsa osalta, −64 mallin ollessa jo Thermomat-moottorilla.

Vuonna 1971 Tomos palasi Exportin moottoriksi Thermomat-moottorin tuotannon loputtua. Moottori oli nyt ajoviimajäähdytteinen ja laadukkaampi kun aiemmat M-102- ja M-103-puhallinmallit. Vuonna 1973 Exportin runkoon lisättiin jarruvalo ja siihen vuoteen Exportin tarina katkesikin moneksi vuodeksi kunnes vuonna 1979 esiteltiin täysin uusi malli, Export Automat.

Lähteet
-------

* *Mopedit Suomessa 50-, 60- ja 70-luvuilla, Osa 1 Solifer*. Alfamer Kustannus Oy 1995, 2002. ISBN 952-5089-01-0

### Viitteet

1. ↑  Hakkarainen, Erkki; Kähkönen, Tapio; Turpeinen, Tuomo: *Maailma on täynnä ideoita, Erva-Latvala Oy:n perustamisen taustaa, tapahtumia vuodesta 1925 ja nykyisyyttä 1980-luvun alussa*, s. 88–89. Helsinki: Erva-Latvala Oy, 1984. ISBN 951-99607-0-8.
**Slime** on Dragon Quest -roolipelisarjan maskotti, jonka on suunnitellut Akira Toriyama. Slime muistuttaa muodoltaan vesipisaraa, jolla on kaksi silmää ja suuri hymy. Slime esiintyi ensikertaa Dragon Warrior -roolipelissä heikkona vastuksena, ja ensimmäisien vastustajien joukossa, jotka pelaaja tapasi. Slime myös edustaa Enix-puolta Square Enix-yhdistymisessä. Sen vastikkeena toimii chocobo, joka edustaa Squarea. Nämä kaksi olentoa koristavat myös virallista Square-Enix-kauppaa sekä liikkeen ostoskasseja.

Slime-hahmolla on myös omia spinoff-pelejä, joissa se on päähahmona, Slime MoriMori Dragon Quest, joka on ilmestynyt Game Boy Advance:lle. Peliä seurasi Dragon Quest Heroes: Rocket Slime, joka julkaistiin maailmanlaajuisesti Nintendo DS- alustalle. Nämä pelit kertovat Slime-kansasta, jotka ovat älykkäitä, sivistyneitä, mutta myös söpöjä ja omalla tavallaan koomisia.

Erilaiset Slime-tyypit
----------------------

### Normaali

Nämä ovat vesipisaran muodossa, varustettuna kahdella silmällä sekä hymyilevällä suulla. Pelaaja kohtaa näitä myös muun kuin sinisen värisenä.

### Neste

Nämä näyttävät sulaneilta ja ovat sen vuoksi hieman isompia sekä kestävämpiä kuin normaalit Slimet.

### Yhdistelmät

Nämä Slimet muodostuvat kolmesta muusta Slimesta, jotka yhdistyvät, jos pelaaja ei voita Slimejä tarpeeksi nopeasti.

### Kuningas

Kuningas-Slimet ovat reilusti suurempia kuin muut Slimet sekä pitävät kruunua päässään. 

### Metalli

Nämä Slimet ovat huomattavasti kestävämpiä kuin muut, vaikeampia löytää sekä juoksevat myös usein karkuun kohdatessaan pelaajan. Hävitessään taistelun nämä antavat pelaajalle huomattavan määrän kokemusta. Metallisia Slimejä on kaikkia edellä mainittuja tyyppejä. Metalliyhdistelmä-Slimet eivät muodostu kolmesta erillisesti Slimestä, vaan pelaaja kohtaa suoraan tämän vihollisen.

### Leijuvat

Näillä Slimeillä on lonkerot päänsä alapuolella ja ne leijuvat toimien pääasiassa parantajina, joita jotkut viholliset kutsuvat avukseen taistelussa.
**Anni Rantanen** (s. 22. marraskuuta 1995 Lempäälä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on pelannut naisten SM-sarjassa ja liigassa kaudesta 2010–2011 alkaen ja on kuulunut myös Suomen maajoukkueeseen. Hän on pelannut sekä puolustajana että hyökkääjänä.

Rantanen on edustanut naisten pääsarjassa Tampereen Ilvestä lukuun ottamatta kautta 2015–2016, jolloin hän pelasi Hämeenlinnan Pallokerhossa. Hän on pelannut pääsarjassa kaikkiaan 183 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 75 + 101 = 176, sekä 58 pudotuspeliä tehopistein 8 + 13 = 21. Hän on saavuttanut neljä SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.

Suomen maajoukkueessa Rantanen on pelannut 13 maaottelua. Hän pelasi maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2012, jolloin Suomi sijoittui neljänneksi.

Lähteet
-------

* Kallioniemi, Riku (vt. päätoim.): *Jääkiekkokirja 2017–2018*. Jääkiekon SM-liiga Oy, 2017. ISSN 0784-3321.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Anni Rantanen *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 531
3. 1 2 3  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 350
4. ↑  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 321
1. Omenaa kuvaava vahamalli.
2. Silikonimuotti ja kipsivalos.
3. Juustonkuorivahasta tehty ontto valos.
4. Savesta tehdyn tulenkestävän muotin puolisko. Muotin sisällä on vahavalos. Myös ydin on täytetty muottimassalla.
5. Lopullinen pronssivalos, josta ei ole vielä poistettu valutappeja.
**Cire perdue** eli **vahavalu** tai menetetyn vahan menetelmä (ransk. *à cire perdue*) on yksi taidevalun menetelmistä. Vahavalu lienee kehittynyt pronssinvalutekniikkana Kreikassa 500-luvulla eaa..

Aluksi valettavasta esineestä valmistetaan vahavalos, joka on sisältä ontto ja jonka seinämien paksuus vastaa tulevan pronssiveistoksen vahvuutta. Vahamallin onttoon sisustaan valetaan ydin (*keerna*) ennen lopullisen esineen valua.

Sen jälkeen muotti poistetaan, vahamalli viimeistellään ja sen pinta peitetään tulenkestävällä muottimassalla ja tuetaan tapeilla sisustaan. Muottiin tehdään metallin kaatoaukko sekä valukanavat. Muottia kuumennetaan, kunnes vaha sulaa ja valuu pois. Tämän jälkeen sula pronssi kaadetaan vahan jättämään valuonteloon. Lopuksi muottimassa poistetaan valetun pronssiesineen ympäriltä ja pinta viimeistellään poistamalla valusaumat ja valukanaviin jääneet tapit sekä tasoittamalla epätasaisuudet.

Lähteet
-------

* Paavo Castrén ja Leena Pietilä-Castrén: Antiikin käsikirja. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. ↑  Castrén & Pietilä-Castrén 2000, s. 612
2. ↑  Leena Valkeapää: Taidehistorian sanasto (pdf) Jyväskylän yliopisto. Viitattu 25.11.2009. suomi

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Cire perdue** Wikimedia Commonsissa

* Aldor, Renana & Vogman, Kobi: Bronze casting using the "Lost wax technique" The Israel Museum, Jerusalem. Viitattu 16.12.2018. (hepreaksi) (englanniksi)
**Neuvostoliiton 27. armeija** oli Neuvostoliiton puna-armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.

Perustaminen
------------

Se perustettiin Baltian erityissotilaspiirissä toukokuussa 1941, jolloin sen komentajaksi määrättiin Nikolai Berzarin.

Palvelus
--------

Saksan aloitettua 22. kesäkuuta 1941 operaatio Barbarossan armeijaan kuuluivat XXII ja XXIV kivääriarmeijakunnat, 16. ja 67. kivääridivisioonat, 3. erillinen kivääriprikaati, kaksi tykistörykmenttiä ja kaksi panssarintorjuntarykmenttiä. Se liitettiin sodan alussa Luoteen rintamaan suojaamaan Baltian aluetta. Kesäkuusta lokakuuhun armeijan joukot osallistuivat taisteluihin Väinäjoella, Holmissa ja Demyanskissa. Se osallistui myös Saksan pohjoisen armeijaryhmän pysäyttämiseen, kunnes se joulukuussa 1941 nimettiin 4. iskuarmeijaksi

toukokuu 1942 - 1946
--------------------

Armeija perustettiin uudelleen Luoteen rintaman alaisuuteen toukokuussa 1942, jolloin siihen liitettiin viisi kivääridivisioonaa. Huhtikuussa 1943 se siirrettiin Stavkan reserviksi. Heinäkuusta alkaen se osallistui lukuisiin taisteluihin, kun se liitettiin ensin Arorintamaan ja sitten Voronežin rintamaan. Armeija osallistui Belgorodin-Harkovan operaatioon ja ]]Bukrinan sillanpää]]n taisteluihin. Lokakuussa se osallistui 1. Ukrainan rintaman mukana Kiovan taisteluun. Armeija osallistui vuosina 1944-1945 2. ja 3. Ukrainan rintamaan mukana Zhitomir-Berdichev, Korsun-Shevchenkovski, Uman-Botoșani, Jassy-Kishinev offensiiveihin, Debrecenin taisteluun ja Wienin valtaukseen.

Armeija lakkautettiin sodan päätyttyä vuonna 1946. 

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:27th Army (Soviet Union)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Slaughterhouse s. 318
Circuito di Nardò, satelliittikuva**Circuito di Nardò**, myös *Pista di Nardò*, tai suurta ympyrärataa tarkoitettaessa *Pista circolare di Nardò* on 1970-luvulla Italian köyhällä Mezzogiorno-syrjäseudulla Apuliassa Lecce-provinssiin yhteiskunnan varoilla rakennettu koerata. Eteläisen sijaintinsa vuoksi Nardò-keskus tarjoaa ympärivuotiset olosuhteet "24/7"-tyylin tehokkaaseen testitoimintaan ja -ajoihin. Porsche -suunnitteluyhtiö on päivittänyt koekeskusta vuonna 2018.

Sen tunnetuin osa on suuri, 4 kilometrin halkaisijan ja 12,66 kilometrin pituuden korotettu, suuri ympyrärata, missä on suoritettu lukuisia nopeusennätysajoja. Radan ylimmän kaistan 12 asteen kallistus sallii yli 200 km/t-ajonopeuksilla ajon ilman ratin liikuttamista. Mercedes-Benz C111 -koeautoversio IV saavutti toukokuussa 1979 jopa 404 km/t nopeuden, ja siltä kului ratakierroksen alle 2 minuuttia. Keskukseen sisältyy muitakin koeratoja sekä verstastiloja, ja se sijaitsee noin 20 kilometriä luoteeseen Nardòn kaupungista. Ympyrämuoto ja suuri koko juontuvat alkuperäisestä 1970-luvun alun suunnitelmasta sijoittaa Avetranan ja Veglien kylien alueelle Hiukkaskiihdytin. Valtio oli tätä tarkoitusta varten jo ostanut tai pakkolunastanut tarvitsemansa maa-alueen, mutta alkuperäinen suunnitelma kaatui ydinvoima-koelaitosta vastustaneen kansanäänestyksen vuoksi, eikä myöskään alun perin suunniteltua hiukkaskiihdytintä lopulta enää pidetty tarpeellisena. 

Virheinvestoinnin pelastajaksi tuli tuolloin vauras Fiat-konserni, mikä pitkän jahkailun jälkeen lunasti hankitut 700 hehtaarin maa-alueet perustaakseen omien ajoneuvojensa koe- ja kehitystoiminnan keskuksen. Se tarjosi työpaikkoja usealle tusinalle paikkakunnan asukkaista, ja jopa 600 henkeä työllistävä koeajotoiminta tuotti seudun palvelualalle lisätuloja. Keskusta vuokrattiin alusta asti myös muiden ajoneuvovalmistajien käytettäväksi, ja moni suuri autonvalmistaja käyttää suurta ympyrärataa edelleen automalliensa testiajoissa. Nykyään (tilanne toukokuussa 2012) Nardò-koeajokeskus on siirtynyt Prototipo S.p.A:lta Porsche-yhtymän jo vuonna 1931 perustaman suunnittelutoimiston, nykyään *Porsche Engineering Group* -yhtiön hallintaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Baumann, Uli: PORSCHE ÜBERNIMMT NARDO (PEG ostaa Nardò-testikeskuksen) *Auto, Motor & Sport*.  11.4.2012. auto-motor-und-sport.de. Viitattu 30.3.2023. (saksaksi)
2. 1 2 3 4 5  Busse, Axel F.: 40 Jahre Nardo: Vom Teilchenbeschleuniger zum Tempodrom *auto-medienportal.net*.  16.9.2015. Viitattu 30.3.2023. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* FASTEST CAR at the Nardo Speed Ring (You can see it from SPACE); Top Gear-mittelö Nardò-radalla (2013), 7:23 min (englanniksi)
* Porsche Engineering: Nardò Proving Ground; Nardò-testikeskuksen eri osien/palvelujen esittely (englanniksi)
* Automoto.it esittelee Nardò-keskusta (2019), erinäistä faktatietoa kehittyvästä koekeskuksesta (italiaksi)
**Autokumirenkaiden valmistevero** on Suomessa 1939–1964 käytössä ollut vero, jota valtio keräsi moottoriajoneuvojen päällys- ja sisärenkaista. Valmisteveron maksoi Suomessa tehdyistä renkaista valmistaja ja ulkomailta tuoduista renkaista maahantuoja. Vuonna 1939 veron suuruus oli 8 markkaa kilogrammalta. Veroa oli suoritettava myös maahan tuotavien autojen vararenkaista, jos ajoneuvoissa sellaiset olivat mukana.

Valmistuspaikasta kalenterikuukauden aikana viedyistä renkaista oli maksettava vero lääninrahastoon viimeistään seuraavan kuukauden 15. päivänä. Maahantuoduista renkaista vero maksettiin tullikamariin tullimaksun yhteydessä. Verosta olivat vapaat ulkomaille viedyt renkaat ja ulkomailta vieraan vallan lähetystön päällikölle tai diplomaatille saapuvat renkaat.

Valmisteverolain noudattamista valvoi leima- ja valmisteverokonttori sekä tulli- ja poliisiviranomaiset. Rangaistuksena verolain noudattamatta jättämisestä oli enintään 300 päiväsakkoa tai korkeintaan vuosi vankeutta. Lisäksi veronalaiset renkaat tai niiden arvo oli tuomittava valtiolle menetetyiksi.

Lähteet
-------

* Laki autokumirenkaiden valmisteverosta, 413/1938. Kumottu lailla 654/1964.
Letontietä Koivukarintien risteyksestä etelään päin (Limingan suuntaan) katsottuna.
Viitta Oulun Sotaveteraanien Koivukarin majalle Letontien ja Koivukarintien risteyksessä.
**Letto** on Oulun kaupungissa Oulunsalon suuralueella Kylänpuolen kaupunginosassa sijaitseva haja-asutusalue. Alue sijaitsee noin viisi kilometriä Oulunsalon kirkonkylältä etelän suuntaan. 

Aikaisemmin osa Leton alueesta kuului Kempeleen kuntaan. Vuonna 2003 Valtioneuvoston tekemässä kuntajakomuutoksessa Kempeleeseen kuulunut alueosa liitettiin tuolloiseen Oulunsalon kuntaan. Vuoden 2013 alussa Oulunsalon kunnan lakkautettua Letosta tuli osa Oulun kaupunkia. Alue rajoittuu pohjoisessa Kylänpuoleen, idässä Kempeleen kunnanrajalle, lännessä Perämereen sekä etelässä Limingan kunnanrajalle, ja siellä olevaan Järvenpään haja-asutusalueeseen. 

Letto sijaitsee Liminganlahden koilliskulmalla, joka on aajojen ruovikoiden reunustama matalikko ja suistoalue. Alue on tärkeä muuttolintujen kerääntymis- ja pesimäalue. Varsinkin rantapellot ovat erityisesti kevään aikaan tärkeitä ruokailualueita monille muuttolinnuille.

Leton Papinkarissa sijaitsee lintutorni. Kempeleen Sarkkirannasta lähtee talvisin Lettoon latu.

Alueen päätieyhteys on Letontie, joka on soratie. Tie lähtee Kylänpuolentieltä ja etenee Limingan kunnan puolelle Järvenpään ja Selkämaan haja-asutusalueille sekä Tupoksen taajamaan. Letontie on vaihtoehtoinen oikotieyhteys Limingasta Oulun lentoasemalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Valtioneuvoston päätös kuntajaon eheyttämisestä Oulunsalon, Kempeleen, Muhoksen ja Ylikiimingin kunnat sekä Oulun kaupungin käsittävällä alueella *Finlex*.  12.6.2003. Viitattu 18.10.2010.
2. ↑  Oulun seudun lintutornit – tähystä tornista tavi tai tylli (pdf) Oulun seudun ympäristötoimi. Viitattu 24.9.2016.
3. ↑  Sarkkirannan urheilukeskus *Kempeleen kunta*. Viitattu 24.9.2016.
4. ↑  Liminganlahden osayleiskaava (pdf) (s. 32)  30.10.2010. Limingan kunta.  Arkistoitu 27.9.2016. Viitattu 3.4.2013.  (arkistoitu sivu)

Oulunsalo

|  |  |
| --- | --- |
| Kylät ja alueet | Karhuoja · Kirkonseutu · Koura · Kylänpuoli · Lassila · Letto · Mökkiperä · Pitkäkangas · Päällystä · Riutunkari · Salonpää · Varjakka · Vihiranta · Öörni |
| Muuta Oulunsaloon liittyvää | Kirkko · Kauppakeskus Kapteeni · Kisakangas · Kunnantalo · Lentoasema · Papinjärvi · Varjakan saha |
**Pekka Niska** (1939 Rautio – 5. toukokuuta 2021) oli suomalainen yrittäjä, joka perusti nosturiyritys Pekkaniska Oy:n.

Pohjois-Pohjanmaalta kotoisin ollut Niska ryhtyi yrittäjäksi 1950-luvun lopussa ja alkoi myöhemmin harjoittaa nostureiden vuokraustoimintaa. Hänen yrityksensä toiminta laajeni vähitellen koko Suomeen ja vuodesta 1983 alkaen myös silloiseen Neuvostoliittoon. Niska joutui 1990-luvun laman aikana velkasaneeraukseen ulkomaisten valuuttavelkojensa vuoksi. Hän sai velat maksettua laajentamalla toimintaansa Venäjälle.

Niska tunnettiin intohimoisena kuntoilijana. Hän pyrki kannustamaan yrityksensä henkilöstöä terveellisiin elämäntapoihin jakamalla 1980-luvulta alkaen lisäbonuksia kuntoilua harrastaville, raittiille tai tupakoimattomille työntekijöille.

Niska sai heinäkuussa 2009 aivoinfarktin, jonka seurauksena hän vajosi kolmeksi kuukaudeksi koomaan ja sokeutui kolmeksi vuodeksi. Hän kuitenkin toipui sittemmin. Niska sai julkisuutta anoessaan vuonna 2007 Helsingin kaupungilta rakennuslupaa suurelle tanssilavalle, jonka hän halusi rakentaa niin sanottujen VR:n makasiinien paikalle. Helsingin kaupunginhallitus vastusti ajatusta. Hanke raukesi Niskan sairauskohtauksen jälkeen ja tontti luovutettiinkin Helsingin keskustakirjaston rakentamiseen.

Pekka Niskan poika Janne Niska perusti vuonna 1996 oman yrityksensä, nostolava-autoja vuokraavan Janneniskan. Pekka Niskan saatua vuonna 2009 infarktin Janne Niska otti molempien yritysten johdon käsiinsä. Janne Niskan kuoltua vuonna 2014 konsernien johto on jälleen erotettu toisistaan. Pekka Niska kuului kuolemaansa saakka Pekkaniskan suuromistajiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Lehtonen, Marko-Oskari: Pekka Niska on kuollut *Iltalehti*.  24.6.2021. Viitattu 24.6.2021.
2. ↑  IL: Pekka Niska on kuollut *Ilta-Sanomat*.  24.6.2021. Viitattu 25.6.2021.
3. 1 2 3 4 5  Näin yritys selvisi omistajan kuolemasta (julkaistu alun perin Kauppalehti Optiossa 2.4.2015) *Kauppalehti*.  26.12.2015. Viitattu 15.5.2016.
4. ↑  Hulkko, Kustaa: Suomen paras työllistäjä: Pekkaniska nostaa tuottavuutta ja työhyvinvointia *Suomen Kuvalehti*.  19.7.2010. Viitattu 15.5.2016.
5. ↑  Salmela, Marja: Makasiinia puolusti suuri joukko kaupunkilaisia *Helsingin Sanomat*.  18.7.2015. Viitattu 28.6.2021.
6. ↑  Rantanen, Miska: Keskustakirjaston vääntö alkoi jo 1998 *Helsingin Sanomat*.  21.3.2015. Viitattu 28.6.2021.
7. ↑  Karjalainen, Tero: Näin Janne Niskan miljoonaperintö jaettiin *Ilta-Sanomat*.  20.9.2014. Viitattu 28.6.2021.
**Helsingin yliopiston Avoin yliopisto** tarjoaa Helsingin yliopiston opetussuunnitelmien mukaisia opintoja lähes kaikista tiedekunnista. Opinnot ovat avoimia kaikille: ikä- tai pohjakoulutusvaatimuksia ei ole. Opettajina toimivat pääosin yliopiston omat opettajat ja opinnot voi liittää yliopistotutkintoon, jos opiskelijalla myöhemmin on tutkinnonsuoritusoikeus.

Helsingin yliopisto on järjestänyt avointa yliopisto-opetusta vuodesta 1977. Avoin yliopisto on Helsingin yliopiston erillinen laitos. Avoimessa yliopistossa on noin 40 työntekijää sekä lähes 350 tuntiopettajaa. Avoimella yliopistolla on toimipisteet Helsingissä ja Lahdessa ja opetusta järjestetään myös useissa yhteistyöoppilaitoksissa eri puolilla Suomea. 

Avoimen yliopiston opinnot on suunniteltu niin, että ne on mahdollista suorittaa esimerkiksi työn ohessa. Verkko-opinnot voi suorittaa kokonaan etäopintoina vaikka ulkomailta. Muussakin opetuksessa hyödynnetään verkkoa erilaisilla tavoilla. Joissakin jaksoissa opiskelija voi valita, suorittaako kyseisen opintojakson esimerkiksi luentoina vai kirjatenttinä.

Vuonna 2016 opiskelijoita oli yhteensä 21 920.

Avoin yliopisto toteuttaa myös Helsingin yliopiston Studia Generalia -toimintaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Avoimen yliopiston esittely *Helsingin yliopiston Avoin yliopisto - verkkosivut*. Helsingin yliopisto. Viitattu 28.11.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Helsingin yliopiston Avoin yliopisto
* Studia Generalia
* Avoimen yliopiston opintotarjonta
**Gérard Souzay** (oikealta nimeltään **Gérard Marcel Tisserand**, 8. joulukuuta 1918 Angers – 17. elokuuta 2004) oli ranskalainen laulaja. Parhaiten hänet tunnettiin liedlaulajana. Hänen äänialansa oli baritoni. 

Äidinkielensä ranskan ohella Souzay hallitsi täydellisesti saksan ja puhui sujuvasti myös englantia ja italiaa. Hän opiskeli laulua muun muassa Lotte Lehmannin, Pierre Bernacin ja Vanni Marcoux'n johdolla. Souzay esitti hienostuneesti erityisesti saksalaista ja ranskalaista musiikkia ja oli yksi aikansa ihailluimmista liedlaulajista. Hänen ohjelmistoonsa kuuluivat muun muassa Franz Schubertin, Robert Schumannin ja Hugo Wolfin yksinlaulut. Vuonna 1960 hän alkoi esiintyä oopperassa, varsinkin Mozart-rooleissa. Vuonna 1965 hän debytoi New Yorkin Metropolitan-oopperassa Almavivan roolissa Mozartin *Figaron häissä*. Hänen muita tunnettuja oopperaroolejaan olivat Mozartin *Don Giovannin* nimiosa ja Claude Debussyn *Pélleas ja Mélisande* -oopperan Golaud. Souzay konsertoi monessa maassa, Suomessa mm. Sibelius-viikon solistina

Lähteet
-------

1. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja, osa 8 vuodelta 1964, palsta 65
2. ↑  *Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 2005*, s. 142. Helsinki: Otava, 2004.
3. ↑  Otavan Suuri Ensyklopedia, s. 3589
4. ↑  Keijo Virtamo (toim.): *Otavan musiikkitieto* (2. painos), s. 402. Helsinki: Otava, 1997.
5. ↑  Factum, osa 7 vuodelta 2005, s. 46


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Päivi Peltoniemi** (s. 10. helmikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Peltoniemi pelasi Suomen pääsarjassa seitsemän kauden ajan saavuttaen muun muassa viisi SM-mitalia ja vuonna 1980 Suomen cup-mestaruuden. Suomen naisten maajoukkuetta Peltoniemi edusti muun muassa vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa.

Urheilu-ura
-----------

Karhun Poikien kasvatti Peltoniemi pelasi naisten SM-sarjaa kasvattajaseurassaan vuosina 1979–1983 saavuttaen SM-hopeaa vuonna 1980 ja SM-pronssia vuosina 1981 ja 1982. Suomen cupin KaPo voitti vuonna 1980 ja ylsi loppuotteluun myös vuosina 1979 ja 1981. Vuosina 1983–1986 Peltoniemi edusti HNMKY:tä jossa saavutti SM-hopeaa vuonna 1985 ja SM-pronssia vuonna 1984.

Peltoniemi kuului Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen maajoukkueen kokoonpanoon ikäluokan vuoden 1981 EM-kilpailuissa, missä Suomi sijoittui kahdeksanneksi. Naisten maajoukkuetta hän edusti vuosina 1980–1983 yhteensä 48 ottelussa 3,4 pisteen keskiarvolla. Peltoniemi kuului Suomen turnauskokoonpanoihin vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa.

Saavutukset
-----------

* SM-hopeaa 1980 ja 1985
	+ SM-pronssia 1981, 1982 ja 1984
* Suomen cup-mestaruus 1980
	+ Suomen cupin hopeaa 1979 ja 1981

Lähteet
-------

* Päivi Peltoniemi Suomen Koripalloliitto
* Maajoukkuetilastot Suomen Koripalloliitto

### Viitteet

1. ↑  Päivi Peltoniemi – Suomen Koripalloliitto
2. ↑  Maajoukkuetilastot

Suomen joukkue – Koripallon naisten EM-kilpailut 1980
4 Kotisaari |
5 Koski |
6 Nummi |
7 Avellan |
8 Mäkelä |
9 Martin |
10 Hakala |
11 Airas-Järventaus |
12 Valtakari |
13 Vesa |
14 Saarteinen |
15 Peltoniemi |
Valmentaja Saarinen

Suomen joukkue – Koripallon naisten EM-kilpailut 1981
4 Koski |
5 Avellan |
6 Nygren |
7 Martin |
8 Savikko |
9 Peltoniemi |
10 Hakala |
11 Airas-Järventaus |
12 Nohynek |
13 Vesa |
14 Saarteinen |
15 Toikka |
Valmentajat Arola & Saarinen
Karin Molander
**Karin Molander** (syntymänimi *Katarina Margareta Elisabet Edwertz*; 20. toukokuuta 1889 Vårdingen pitäjä – 3. syyskuuta 1978 Höstsol, Täbyn kunta) oli ruotsalainen näyttelijä. Hänellä oli elokuvarooleja vuosina 1914–1954, minkä lisäksi hän työskenteli teattereissa.

Molander kiinnostui varhain näyttelemisestä. Julia Håkanssonin johdolla opiskeltuaan hän teki vuonna 1908 debyyttinsä Östermalms-teaternissa näytelmän *De små landstrykarna* esityksessä. Tämän jälkeen hän oli aktiivinen sekä Östermalms-teaternissa että Vasateaternissa. Syksystä 1909 alkaen Molander esiintyi parin vuoden ajan Helsingissä, jossa meni naimisiin ohjaaja Gustaf Molanderin kanssa. Palattuaan Tukholmaan hän jatkoi uraansa Strindbergs Intima Teaterissa. Mauritz Stiller tiedusteli Molanderilta tämän mahdollista mielenkiintoa elokuvissa esiintymiseen; Molander suunnitteli opintomatkaa Saksaan ja hyväksyi Stillerin tarjouksen kustantaakseen sen. Hän kokikin elokuvatyön kiinnostavammaksi kuin oli odottanut. Molanderista tuli yksi Stillerin johtavista koomikoista; hän esiintyi muiden muassa elokuvissa *Kärlek och journalistik* (1916), *Thomas Graals bästa film* (1917), *Thomas Graals bästa barn* (1918) ja *Erotikon* (1920). Hän suoritti myös dramaattisempia elokuvarooleja esimerkiksi pääosan esittäjänä elokuvissa *Synnöve Solbakken* (1919) ja *Fiskebyn* (1920).

Molander kiersi vuosina 1918–1922 näyttelijäkollegansa Lars Hansonin kanssa. Hän erosi ensimmäisestä miehestään Gustaf Molanderista vuonna 1919 ja oli vuosina 1922–1965 naimisissa Lars Hansonin kanssa. Molanderista ja Hansonista tuli suuria idoleita aikansa teatteriyleisöjen keskuudessa. Molander esiintyi vierailijana Lorensbergsteaternissa vuosina 1921–1922. 1920-luvun lopussa hän piti joidenkin vuosien ajan taukoa esiintymisestä seuratessaan puolisoaan Hollywoodiin. Palattuaan Ruotsiin Molander esiintyi vuosina 1931–1937 Kuninkaallisessa draamateatterissa (Dramaten). Vuonna 1954 hän teki tilapäisen paluun elokuvaan esiintymällä Hasse Ekmanin *Gabriellessa*.

Molander palkittiin vuonna 1934 kuninkaallisella Litteris et Artibus -mitalilla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Karin Molander Svensk Filmdatabas

Aiheesta muualla
----------------

* Karin Molander Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Ben Heppner** (s. 14. tammikuuta 1956 Murrayville, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän syntyi mennoniittaperheeseen ja opiskeli muiden muassa French Ticknerin johdolla. Hän kuului Canadian Opera Companyn kokoonpanoon vuosina 1982–84.

Varhaisella urallaan Heppner oli lyyrinen tenori; hän muun muassa voitti CBC:n lahjakkuuskilpailun Don Ottavion aarialla "Il mio tesoro" Wolfgang Amadeus Mozartin oopperasta *Don Giovanni*. Muihin varhaisiin rooleihin lukeutuivat *Don Pasqualen* Ernesto ja *La bohèmen* Rodolfo. Vuonna 1987 siirtyi William Neillin ja Dixie Ross Neillin opastamana *spinto*-äänityyppin ja erikoistui germaaniseen ohjelmistoon. Hän pääsi ensin esiintymään *Ariadne Naxoksella* -oopperassa Australiassa ja teki sitten Euroopan-ensiesiintymisensä *Lohengrinina* Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa Tukholmassa maaliskuussa 1989.

Yhdysvalloissa Heppner esiintyi ensimmäistä kertaa syksyllä 1988 Walter von der Vogelweiden roolissa *Tannhäuserissa*. Tämä esiintyminen suoritettiin Chicagon lyyrisessä oopperassa. Metropolitan-oopperassa Heppner debytoi *Idomeneon* esityksessä joulukuussa 1991. Hän on esiintynyt myös muun muassa La Scalassa ja Covent Gardenissa.

Heppner on ollut tuottelias levyttäjä. Hän on saanut useita tunnustuksia, kuten Kanadan ritarikunnan *Companion*-arvon (2008), kaksi Juno-palkintoa ja Grammyn. Hän on urastaan huolimatta pysynyt perhekeskeisenä ja vahvasti uskonnollisena.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The Canadian Encyclopedia: Ben Heppner


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Géraud Christophe Michel Duroc.
**Géraud Christophe Michel Duroc** (25. lokakuuta 1772 Pont-à-Mousson, Ranska – 23. toukokuuta 1813 Saksi) oli ranskalainen kenraali ja herttua, joka tuli tunnetuksi läheisistä suhteistaan Napoleoniin.

Duroc oli upseerin poika, joka sai koulutuksensa synnyinpaikkakunnallaan ja Châlons'ssa. Hänet ylennettiin tykistön vänrikiksi neljännessä rykmentissä 1793, minkä jälkeen hän eteni vakaaseen tahtiin. Hänestä tuli Napoleonin adjutantti (*aide-de-camp*) 1796 ja hän kunnostautui Isonzon, Brentan ja Gradiscan taisteluissa Italiassa 1796–1797. Hän haavoittui vakavasti Abukirin taistelussa palvellessaan Egyptissä. Kapteeni Duroc nimitettiin Napoleonin ensimmäiseksi adjutantiksi 1798, prikaatikenraaliksi 1800 sekä Tuileries’n palatsin kuvernööriksi (Gouverneur du Palais impérial, Grand Officier de la Maison de l'Empereur, Grand Maréchal du Palais) Marengon taistelun jälkeen hänet lähetettiin erikoistehtäviin Wieniin, Pietariin, Tukholmaan ja Kööpenhaminaan.

Tuileries’n palatsin kuvernöörinä ollessaan hän vastasi Napoleonin turvallisuudesta sekä sotaretkillä että Ranskassa. Austerlitzin taistelun jälkeen hän osallistui tärkeisiin neuvotteluihin Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n kanssa, Saksissa (joulukuussa 1806), eräiden osavaltioiden liittymiseksi Reinin liittoon sekä Znojmon rauhassa heinäkuussa 1809.

Horace Vernet, Napoleon suree Durocia.
Vuonna 1808 hänet nimitettiin Friulin herttuaksi. Napoleonin Venäjän-sotaretken jälkeen hänet nimitettiin senaattoriksi 1813. Duroc haavoittui kuolettavasti Bautzenin taistelussa Saksissa toukokuun 20.–21. päivänä 1813 ja hän kuoli taistelukentän läheisessä maatalossa 23. toukokuuta Napoleon osti maatilan ja pystytti sinne muistomerkin hänen kunniakseen. Hänet haudattiin sittemmin Hôtel des Invalidesiin Pariisissa vuonna 1847.

Durocin metroasema Pariisissa on saanut nimensä Géraud Durocin mukaan.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Gayatri Rajapatni** oli Jaavalla 1300-luvulla sijainneen Majapahitin kuningatar ja sen hallitsijan Kertarajasan vaimo. Miehensä kuoltua vuonna 1309 hänestä olisi periaatteessa voinut tulla myös hallitsija, mutta Gayatrin ollessa luostariin vetäytyneenä sijaishallitsijaksi nostettiin hänen tyttärensä Tribhuwanatunggadewi, ja lopulta valtaan nousi hänen tyttärenpoikansa Hayam Vuruk.

Elämäkerta
----------

Gayatri sai nimensä hindulaisuudessa esiintyvän jumalattaren mukaan. Hänen aviomiehensä Kertarajasa oli Jaavalla 1300-luvulla sijainneen Majapahitin kuningaskunnan hallitsija. Gayatrin sanotaan olleen hänen neljästä vaimostaan nuorin ja kaunein. Kertarajasa oli perustanut Majapahitin paettuaan Singhasarista, ja Gayatri itse oli Singhasarin murhatun kuninkaan Kertanagaran tytär.

Kertarajasan kuollessa vuonna 1309 valtaan nousi hänen poikansa Jayanagar. Valtakuntaa koettelivat levottomuudet, mutta Jayanagarin onnistui vakiinnuttaa kuningaskunnan asema. Hän kuoli kuitenkin ilman miespuolista perillistä. Vallanperimysjärjestyksen perusteella tämä teki Kertarajasan leskestä Gayatrista valtakunnan hallitsijan. Hän oli kuitenkin jo vetäytynyt buddhalaiseen luostariin. Valtaan nousikin, muodollisesti vain sijaishallitsijana, hänen tyttärensä Tribhuwanatunggadewi. Tribhuwanatunggadewia seurasi vallassa Gayatrin tyttärenpoika Hayam Vuruk, hallitsijanimeltään Rajasanagara.

Gayatrin kunniaksi rakennettiin *candi* eli temppeli Tulungagungissa. Rakennustyöt tehtiin temppelin kaiverrusten perusteella kahdessa vaiheessa vuosina 1369 ja 1389. Paikalta löytyi suuri buddhalaista Prajnaparamitaa esittävä patsas.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  John N. Miksic: *Historical Dictionary of Ancient Southeast Asia*, s. 132. The Scarecrow Press, 2007. ISBN 978-0-8108-5522-9. (englanniksi)
2. 1 2  Marja-Leena Heikkilä-Horn: "Singhasari ja Majapahit", *Kaakkois-Aasian historia*. Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-605-1.
**Chicago Gaylords**, joka tunnetaan myös nimellä **Almighty Gaylords**, on yksi Chicagon vanhimmista katujengeistä. He ovat osa People Nation -liittoa. Suurin osa jäsenistä on italialaisia, irlantilaisia, kreikkalaisia ja meksikonamerikkalaisia.

Jengin laajentuminen
--------------------

Gaylordsin huippuaikoina 1970-luvulla jengi toimi Chicagon pohjois- ja eteläpuolella. Eteläpuolen alueisiin kuuluivat Back of the Yards, Marquette Park, ja Bridgeport. Pohjoispuolen alueisiin taas kuuluivat Humboldt Park, Logan Square, Irving Park, Kilbourn Park, Dunham Park, Ravenswood ja Uptown. 1960-luvulta 1980-luvun alkuun Chicago Gaylords kasvoi voimakkaasti, ja uusia toiminta-alueita syntyi kaikkialle Chicagossa. 
Aluekartta (Arkistoitu – Internet Archive)

Jengitappelut
-------------

Gaylordit tappelivat nyrkein ja eri aseilla, kuten pesäpallomailoilla, tiilillä, ketjuilla ja veitsillä. Kun katutappeluiden säännöt muuttuivat, Gaylordit ottivat käyttöön myös tuliaseita, joka lisäsi jengitaisteluiden väkivaltaisuutta.

Gaylords kasvoi ja oli vahvasti läsnä kaupungissa läpi 1980-luvun. He pysyivät perinteisillä asuma-alueillaan, mutta samaan aikaan monet perheet muuttivat esikaupunkialueelle, ja köyhien naapurustojen keskiluokkaistuminen vähensi mahdollisuuksia uusien jäsenten värväämiseen.

Jengirakenne
------------

Toisin kuin muilla katujengeillä tai -yhdistyksillä, Gaylordeilla ei ole yhtä johtajaa vaan yksi tai kaksi johtajaa jokaisesta luokasta.

| Ikäluokat | Ikä |
| --- | --- |
| **Slylords/Palmer Puds** | Alle 13 |
| **Midgets** | 13–15 |
| **PeeWees** | 16–18 |
| **Juniorit** | 18–20 |
| **Seniorit** | 21 ja vanhemmat |

Jengien aluekartta näyttää, että Gaylordeilla on isoja alueita pohjoisessa ja luoteessa ja monet kilpailevat jengit ympäröivät heidän alueitaan.

Lähteet
-------

* Gaylordsin internetsivu
* Chicagon katujengeistä (Arkistoitu – Internet Archive)