recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Aleksanteri Nevskin prospekti (entinen Uritskinkatu) vie Zarekasta Golikovkaan.
Lunatšarskinkatu on yksi Zarekan pääväylistä.
**Zareka** (ven. За́река) on yksi Petroskoin kaupunginosista Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Lohijoen takana kaupungin keskustan kaakkoispuolella. Koillisessa Zareka rajoittuu Ääniseen ja lounaassa Golikovkan kaupunginosaan.

Nimensä mukaisesti joen takana (ven. *za rekoi*) sijaitseva Zareka on Petroskoin vanhimpia kaupunginosia. Se on syntynyt 1700-luvun alussa Pietarintehtaan työläisten asuinalueeksi. Vuosina 1848–1852 Zarekaan rakennettiin kivinen Ristin ylentämisen kirkko.

Vuonna 1930 Zarekaan valmistui Neuvostoliiton suurin suksitehdas. Jatkosodan aikana sen alueella oli suomalaisten perustama keskitysleiri. Sodan jälkeen Äänisen rannalla toimi tavarasatama, telakka, kala- ja leipätehtaat sekä muita teollisuuslaitoksia. Pravdankadulla on Anohinin kirjapaino ja Lohijoen suulla vuonna 1978 valmistunut ja vuonna 2005 uudistettu Karjala-hotelli.

Nykyään Zareka koostuu etupäässä kaksi-kolmikerroksisista kivisistä ja puisista asuintaloista, joiden keskellä kohoaa neuvostoaikaisia ja osin uudempiakin kerrostaloja. Alueen entisestä suomalaisasutuksesta muistuttaa Suomen valtion rahoittama Perttusenkadun vanhainkoti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Istorija mikroraiona *petrcbs.karelia.ru*.  Arkistoitu 18.2.2015. Viitattu 19.7.2015. (venäjäksi)
**Aslak de Silva** on suomalainen toimitusjohtaja ja puhuja, joka on erikoistunut johtajuuden kehittämiseen, myyntiin ja markkinointiin. Hänet tunnetaan liike-elämän konferensseja järjestävän Nordic Business Forum Oy:n toimitusjohtajana Hans-Peter Siefenin luovuttaessa tehtävän hänelle maaliskuussa 2018. Hän toimii myös Differo Oy:n ja Nordic Business Report Oy:n hallituksen jäsenenä.

Ennen Nordic Business Forumia, de Silva toimi myynti- ja markkinointijohtajana suomalaisessa sisäilmaa puhdistavia älyviherseiniävalmistavassa Naava Oy:ssa. Aikaisemmin de Silva on toiminut myynnin johtamisen tehtävissä useissa pohjoismaalaisissa mediayhtiöissä, kuten Keskisuomalainen Oyj, taloussanomalehti Kauppalehti ja Sanoma Oyj.

Ammatillisen uransa ohessa de Silvalla on noin 20 vuoden kokemus Han Moo Don, korealaisen itsepuolustuslajin, harjoittajana sekä valmentajana. Vuonna 2003 hän auttoi vakiinnuttamaan lajin Norjaan, laajentaen myöhemmin myös Tanskaan ja Ruotsiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Kauppalehti: Aslak de Silva - Toimitusjohtaja (Nordic Business Forum) | Kauppalehti *Kauppalehti*. Viitattu 15.4.2019.
2. ↑  Aslak de Silva vaihtoi Keskisuomalaisen älyviherseinän myyntiin *Markkinointi & Mainonta*. Viitattu 15.4.2019.
3. ↑  Han Moo Do *Taekwondo Wiki*. Viitattu 15.4.2019. (englanniksi)
Asmaa Mahfouz vuonna 2011.
**Asmaa Mahfouz** (arab. أسماء محفوظ‎, *’Asmā’ Maḥfūẓ*; s. 1. helmikuuta 1985) on egyptiläinen ihmisoikeusaktivisti ja yksi oppositioryhmä huhtikuun 6. päivän nuorisoliikkeen perustajajäsenistä. Hän on vuoden 2011 Saharov-palkinnon voittaja.

Aktivismi
---------

Tunisiasta alkunsa saaneen arabikevään yhteydessä vuonna 2011 Asmaa Mahfouz kehotti sosiaalisessa mediassa egyptiläisiä osoittamaan rauhanomaisesti mieltään presidentti Hosni Mubarakia vastaan. Hänen videonsa saivat miljoonia katsojia ja muiden samankaltaisten videoiden levitessä Tahrir-aukiolle ilmaantui 25. tammikuuta 2011 alkaen satojatuhansia ihmisiä vaatimaan Mubarakia luopuman vallastaan. Mubarakin 30-vuotinen valta kukistui 11. helmikuuta 2011.

Hänet palkittiin ihmisoikeustyöstään Saharov-palkinnolla vuonna 2011.

Poliittinen painostus
---------------------

Mahfouz pidätettiin vuoden 2011 lokakuussa syytettynä sotilasjohtajien halventamisesta. Hänet tuomittiin vuoden 2012 maaliskuussa, mutta tuomio kumottiin saman vuoden toukokuussa.

Vuonna 2014 egyptiläinen tuomioistuin kielsi huhtikuun 6. päivän liikkeen toiminnan, johon Mahfouz kuului.

Vuonna 2018 Asmaa Mahfouzia vastaan nostettiin oikeusjuttu Saharov-palkinnon vuoksi ja häntä estettiin osallistumasta palkinnon 30-vuotisjuhlakokoukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Saharov-palkinto, Asmaa Mahfouz Euroopan parlamentti. Viitattu 6.11.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Thomas Crimble** on brittiläinen muusikko.

Crimble oli mukana perustamassa Skin Alley -yhtyettä vuonna 1969. Hän soittaa bassoa ja koskettimia sekä laulaa yhtyeen kahdella ensimmäisellä albumilla *Skin Alley* (1969) ja *To Pagham and Beyond* (1970). Syksyllä 1970 Crimble liittyi Hawkwind-yhtyeeseen basistiksi eronneen John Harrisonin tilalle. Crimble oli mukana Hawkwindin kuuluisalla Wightsaaren-keikalla, jossa yhtye soitti konserttialueen ulkopuolella niin sanotulla protestialueella, jossa protestoitiin festivaalien korkeita lipunhintoja. Crimblen yhteistyö Hawkwindin kanssa päättyi keväällä 1971, kun hänet korvasi Dave Anderson. 

Vuodesta 1971 vuoteen 1999 Crimble oli yksi Glastonburyn festivaalien pääorganisaattoreista. Crimble oli kiinnostunut festivaalitoiminnasta nähtyään Wightsaaren festivaalit ja tarjoutui mukaan järjestäjäksi vuoden 1971 Glastonburyn festivaaleille ja pysyi mukana lähes 30 vuoden ajan. 1980-luvulla Crimble omisti myös Mountain-studiot Walesissa, jossa lukuisat yhtyeet kävivät levyttämässä.

Vuodesta 2001 eteenpäin Crimble on soittanut Nik Turnerin perustamassa Xhawkwind.com-yhtyeessä, joka tosin joutui piakkoin muuttamaan nimensä SpaceRitual.netiksi. Crimble on soittanut yhtyeessä bassoa, kitaraa ja kosketinsoittimia.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Luottovanki** on yleensä hyvällä käytöksellä tiettyjä erivapauksia ansainnut vanki. Aikaisemmin luottovankeja käytettiin vankiloiden aputyövoimana. Esimerkiksi Kannaksen varavankilassa, joka toimi vain jatkosodan vuosina 1941–1944, luottovankeja käytettiin muun muassa hevosmiehinä. He saivat poistua vankilan alueelta tiukoilla ehdoilla – mutta vain työasioissa. Yleensä heitä ei kuitenkaan laskettu aivan yksin, vaan joukossa oli myös hevosmiehinä toimivia vartijoita. Samoin kapearaiteisella Konnunsuon-Muukon rautatiellä työskenteli runsaasti luottovankeja – ratahan oli nimenomaan vankilaa palveleva.

Sodan jälkeen käytäntö laajeni: kun työsiirtolat perustettiin, niiden ajatus oli nimenomaan se, että niissä oli vain yksi yhteinen vartija; vangeiksi valittiin juuri luottovankeja. Luottovangeilla oli aikoinaan omana tunnuksenaan keltainen kangasnauha vanginpuvun hihassa. Se poistui käytöstä työsiirtolajärjestelmän myötä. Sittemmin siirtolavangit saivat käyttää omia työvaatteitaan. Järjestelmää ollaan uusimassa*milloin?* yhdessä muun vankeinhoidon kanssa.

Aiheesta muualla
----------------

* Vankeinhoitolaitoksen kotisivut
* Oikeusministeriön kotisivut
**Viinakortti** on Sami Hilvon esikoisromaani vuodelta 2010. Sen on kustantanut Tammi.

Juoni
-----

Hilvon teos on kahdesta näkökulmasta, isoisän ja pojanpojan, kerrottu kuvaus kahden miehen sodan aikana syntyneestä rakkaudesta. Suku vaikenee vaikeaksi koetusta asiasta. Urhon pojanpojalle Mikaelille isoisän ja tämän rakastetun Toivon menneisyys valkenee isoäidin hautajaisissa. Mikael huomaa jakavansa isoisän kanssa muutakin kuin isoisän virkapaidan taskusta löytyneen viinakortin, ja vähä vähältä isoisä ja pojanpoika alkavat näyttäytyä kuin identtisiltä kaksosilta, mutta siihen väliin jäävä sukupolvi kenties kieltää itsensä. Isoisä rakensi kulissit, meni naimisiin, ehkä jo nimismiehen virkansa vuoksi. Pojanpoika ei tarvitse kulisseja, vaikka aivan ristiriidaton ei hänkään ole: hän tarvitsee isoisän konjakin tuomaa lohtua päivästä, viikosta toiseen, tehdessään terapeuttista matkaa syntymäänsäkin kauemmaksi menneisyyteen ja erityisesti isoisänsä vaiheisiin.

Tausta
------

Motossa, jonka Hilvo on teokseen poiminut Erik Lindgrenin *Kasvitarhakirjasta* vuodelta 1903, sanotaan muun muassa: "...emme saa koskaan pakottaa puuta muodostumaan vastoin sen omaa taipumusta..."

Teos pohjautuu paljolti Kansallisarkistossa säilytettäviin sotapäiväkirjoihin ja kahden rintamasotilaan väliseen kirjeenvaihtoon, joiden pohjalta kirjan päiväkirjanomaiset jaksot on hienosti rakennettu.

Vastaanotto
-----------

Antti Majanderin mukaan Hilvo kuvaa karskejakin yksityiskohtia mutta oikeassa suhteessa. Kriitikon mukaan *Viinakortti* on hieno romaani. Toinen kriitikko*selvennä* on varovaisempi sanoissaan: "Ehkä vähempikin olisi riittänyt."

*Keskisuomalaisen* Pertti Ehrnroothin mukaan teos tarjoaa merkittäviä lupauksia kirjailijan tulevasta urasta.

Hilvo on kirjoittanut kielellisesti hyvin tarkkaa tekstiä*kenen mukaan?*, jolla hän on tavoitellut ja myös saavuttanut tavoittelemaansa herkkyyttä, kunnioitusta ja haavoittuvuutta. Teos on ehjä ja hallittu, muoto ja sisältö istuvat yhteen kuin hansikas käteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Teoksen esittely kustantajan sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Antti Majander, Teit isoisäin astumaan, Helsingin Sanomat, 8.4.2010 s. C 2, Arvostelun verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Satu Taskinen, Rakkaus kuuluu vapauden valtakuntaan, Kiiltomato.net, Arvostelu
4. ↑  Hilvo s. 7.
5. 1 2 3  Pertti Ehrnrooth, "Viinakortti", Keskisuomalainen.fi, Arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* *Viinakortti* Tammen sivustolla
* Viinakortti 1 Viinakortti 2 Sami Hilvon sivustoilla
* *Viinakortti* Kirjasampo.fi:ssä
**Luotosenjärvi** (myös **Luotoinjärvi**) on osittain ruovikoitunut matala järvi Luumäen eteläosassa Etelä-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on yksi neliökilometri. Etäisyys Lappeenrannasta on 39 kilometriä lounaaseen. Järven luoteisella rannalla sijaitsee Luotolan kylä.

Maantiede
---------

Luotosenjärven pituus etelästä pohjoiseen on 1,8 kilometriä. Järven eteläosa on pohjoisosaa kapeampi. Suurimmat niemet ovat länsirannan Murtoniemi ja itärannan Verkkoniemi. Niemien välinen etäisyys on lyhimmillään noin 600 metriä. Luotosenjärven pohjoisosassa sijaitsee saarirykelmä, joka on lähes kiinni mantereessa. Luotolan kulttuurimaisemaa lukuun ottamatta Luotosenjärven rannat ovat pääosin metsä- ja suomaata.

Luotosenjärveen virtaa laskuojia ympäristön soilta (Tervamäensuo, Keskisillansuo, Pornotkonsuo). Luotosenjärvi kääntyy alavirtaan järven eteläisimmästä kolkasta, josta alkaa kohti etelää virtaava laskuoja, joka päätyy Vaalimaanjokeen.

Luotosenjärvi (10.003.1.008) kuuluu Vaalimaanjoen yläosan valuma-alueeseen (10.003), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vaalimaanjoen vesistössä (10). Luotosenjärvi on Vaalimaanjoen yläosan valuma-alueen laajin vakavesi. Alueeseen kuuluu kymmenen vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Myös Virolahdella on Luotosenjärvi. Se sijaitsee Suomenlahden rannikkoalueen päävesistössä noin 28 kilometriä Luumäen Luotosenjärveltä etelälounaaseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Luotosenjärvi, vakavesi, Luumäki
2. 1 2 3 4 5  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 26.3.2022.
3. 1 2  Luotosenjärvi. Järviwiki. Viitattu 26.3.2022.
4. ↑  Luotosenjärvi *Ekly.org*. Etelä-Karjalan lintutieteellinen yhdistys (EKLY).
5. ↑  Vaalimaanjoen yläosan valuma-alue (10.003). Järviwiki. Viitattu 26.3.2022.
6. ↑  Luotosenjärvi. Järviwiki. Viitattu 26.3.2022.
**Kaine** (m.kreik. Καινή, *Kainē*; lat. *Caene*) eli **Kainepolis** (m.kreik. Καινὴ πόλις, *Kainē polis*; lat. *Caenepolis, Cenopoli*) eli **Maksimianopolis** (m.kreik. Μαξιμιανόπολις, myös Μαξιμιανοῦ πόλις, *Maksimianū/Maksimianou polis*; lat. *Maximianopolis*) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului Tentyriteen nomokseen. Kaupunki sijaitsi nykyisen Qinan kaupungin paikalla.

Kaine sijaitsi Niilin itärannalla pohjoiseen Koptoksesta. Samalla kohdalla joen toisella puolella sijaitsi Tentyris. Kainen länsipuolella eli alajuoksulla päin sijaitsi Diospolis Mikra ja eteläpuolella Koptoksesta yläjuoksulle Apollonopolis Mikra sekä Theba eli Diospolis Megale.

Herodotos mainitsee kaupungin nimeltä *Neapolis* (Νέη πόλις, *Neē polis*), joka saattaa olla sama kaupunki; kummankin nimi tarkoittaa "Uutta kaupunkia". Myöhäisantiikin aikana kaupunki sai nimen *Maksimianopolis*.

Lähteet
-------

1. ↑  Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 4.5.72.
2. 1 2 3  Smith, William: "Caenepolis", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. 1 2 3  Kaine/Maximianopolis *Pleiades*. Viitattu 7.12.2020.
4. 1 2 3  Kaine/Maximianopolis (Egypt) 1 Qena - Καινή πόλις *ToposText*. Viitattu 7.12.2020.
5. ↑  Kaine (Qena) *Trismegistos*. Viitattu 7.12.2020.
6. ↑  Herodotos: *Historiateos* 2.91.
**Tiktok Music** on vuonna 2023 ByteDancen kehittämä ja julkaisema musiikkipalvelu. Siinä on esimerkiksi Spotifysta tuttuja piirteitä. Se on rajatussa testikäytössä Indonesiassa ja Brasiliassa. Sovellus on maksullinen, mutta uudet käyttäjät voivat kokeilla sovellusta kuukauden ilmaiseksi. Toistaiseksi ei ole kuitenkaan tietoa milloin sovelluksen julkaisua laajennetaan.

Toimintaperiaate
----------------

Käyttäjät Tiktok Musicissa voivat kuunnella suosittua musiikkia tai vaihtoehtoisesti itse etsiä kappaleita. Sovelluksessa on myös teksti- ja sanoitushaku, jolla käyttäjät voivat löytää tuttuja kappaleita. Sovelluksessa on myös toiminto, joka tunnistaa taustalla soivan musiikin. Mahdollista kiinnostavaa kuunneltavaa palvelu ehdottaa taustalla soivan musiikin tunnistuksen avulla. Se tarjoaa ystävien kanssa jaettavia soittolistoja. Sovelluksessa on myös sosiaalinen ulottuvuus, joka mahdollistaa suosikkikappaleiden kommentoinnin sekä kuunteluseuran löytämisen.

Lähteet
-------

1. ↑  TikTok parent ByteDance launches music creation and audio editing app in closed beta in the US *techcrunch.com*. Viitattu 25.7.2023.
2. 1 2 3  TikTok haastaa Spotifyn - uusi TikTok Music -suoratoistopalvelu julkaistiin ensimmäisissä maissa *teknavi.fi*. Viitattu 25.7.2023.
**Matti Iisakki Möttönen** (s. 29. tammikuuta 1959 Oulu) on suomalainen Rajavartiolaitoksen palveluksesta vuoden alussa 2015 eläkkeelle jäänyt kontra-amiraali. 

Möttönen tuli ylioppilaaksi 1977, valmistui Merisotakoulusta 1981 ja suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon Maanpuolustuskorkeakoulussa 1993. Hän toimi Pohjanlahden merivartioston vartiolaivan päällikkönä 1982–1988, merivartioalueen päällikkönä 1989–1991 ja komentajana 2001–2004. Suomenlahden merivartioston toimistopäällikkö Möttönen oli 1993–1995, apulaiskomentaja 1999–2001 ja komentaja 2007–2008. Möttönen toimi Rajavartiolaitoksen esikunnassa esiupseerina 1995–1998, apulaisosastopäällikkönä 2004 ja osastopäällikkönä 2005–2006. Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkö ja sisäasiainministeriön rajavartio-osaston päällikkö hän oli vuodesta 2008.

Möttönen ylennettiin vänrikiksi 1978, luutnantiksi 1981, yliluutnantiksi 1984, kapteeniluutnantiksi 1987, komentajakapteeniksi 1991, komentajaksi 1994, kommodoriksi 2001, lippueamiraaliksi 2008 ja kontra-amiraaliksi 2009.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Lasse Pajala, John Lagerbohm, Ulla Strengell-Silainen (toim.): *Kuka kukin on 2011*, s. 641. Helsinki: Otava, 2011. ISBN 978-951-1-24712-8.
2. ↑  Rajavartiolaitoksen johdossa muutoksia 1.1.2015 lukien  16.5.2014. Rajavartiolaitos. Viitattu 4.1.2018. [vanhentunut linkki]
**Matti Yrjö Juhani Murto** (s. 12. heinäkuuta 1947 Tampere) on suomalainen säveltäjä.

Koulutus
--------

Ennen säveltäjäksi ryhtymistään Murto soitti harmonikkaa, pianoa ja toimi sovittajana. Hän opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Aulis Sallisen ja Kalevi Ahon johdolla vuosina 1971–1975. Musiikinteorian diplomin hän suoritti vuonna 1973.

Ura
---

Murto on säveltänyt runsaasti pedagogista musiikkia ja käyttömusiikkia. Jo opiskeluaikoinaan hän sävelsi, Sallisen rohkaisemana, todennäköisesti ensimmäisen suomalaisen melodiabassoharmonikalle omistetun taidemusiikkiteoksen (Meditaatio, 1975), jonka kantaesitti Matti Rantanen samana vuonna. Tätä teosta pidetään pioneerityönä, ja sen säveltäminen tapahtui samoihin aikoihin, kun harmonikka alettiin hyväksyä instrumenttina Sibelius-Akatemiassa ja konservatorioissa. Hänen harmonikalle sävellettyjä teoksiaan ovat esittäneet muun muassa Matti Rantanen, Marjut Tynkkynen, Seppo Valkeajoki, Heidi Velamo ja Mika Väyrynen.

Harmonikkateosten lisäksi hän on säveltänyt myös orkesteriteoksia, kuoroteoksia ja kamarimusiikkia. Hänen musiikkiaan ovat levyttäneet muun muassa Keski-Pohjanmaan kamariorkesteri, Marjut Tynkkynen ja Heidi Velamo sekä Mika Väyrynen.

Murto on toiminut myös muun muassa Huittisten musiikkiopiston sekä Keski-Pohjanmaan musiikkiopiston rehtorina ja Keski-Pohjanmaan ammattikorkeakoulussa taiteen yksikön yksikönjohtajana, Tampereen kaupunginorkesterin intendenttinä ja Hämeenlinnan musiikkiopiston teorian lehtorina.

Sävellyksiä
-----------

* *Aapiskaikuja* lapsikuorolle ja jousille (1979)
* *Polskafantasioita* jousille (1980)
* *Polskafantasioita 2* harmonikalle (1980)
* *Aurora borealis* orkesterille (1983/ rev. 2019)
* *Miksi en laulaisi* lapsi- tai naiskuorolle (1983)
* *Solitude* viululle (1984)
* *Missa choralis* kuorolle, jousille ja lyömäsoittimille (1984)
* pianotrio (1987)
* *Soittoniekat* jousiorkesterille (1989)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Suuri Musiikkitietosanakirja 4 Kuul-N*, s. 199. Helsinki: Weilin + Göös ja Otava, 1991. ISBN 951-35-4728-0.
2. 1 2  Markku Kääriäinen: Meditaatio harmonikalle (1975) *oppimateriaalit.internetix.fi*.  1999. Internetix.  Arkistoitu 26.12.2007. Viitattu 6.10.2007.
3. 1 2  Markku Kääriäinen: Murron harmonikkateosten esittäjiä *oppimateriaalit.internetix.fi*.  1999. Internetix.  Arkistoitu 7.12.2013. Viitattu 6.10.2007.
4. ↑  Murto Matti: Aurora Borealis, preludi orkesterille, partituuri Modus Musiikki Oy. Viitattu 9.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Matti Murron sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Tšekki

 |

 |
**Olli-Pekka Riihikoski** (1947 Noormarkku – 1998) oli suomalainen kuvataiteilija. 

Riihikoski opiskeli Porin piirustuskoulussa 1966–1968. Hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä vuonna 1965 Porissa. Riihikoski osallistui kansainvälisiin näyttelyihin ja Suomen taiteen näyttelyihin ulkomailla 1970–1980-luvuilla, yksityisnäyttelyitä hänellä oli Saksassa vuosina 1981 ja 1988.

Taide
-----

Harjavallassa asunut Riihikoski tuli naivistina tunnetuksi jo 1970-luvulla ja kuului Suomessa tyylin varhaisiin edustajiin. Riihikosken taiteelle on tyypillistä humorististen tilanteiden ja tapahtumien käsittely. Hän on toteuttanut maalauksen *Talvinen vaivaispuisto* sosiaalialan oppilaitokseen Harjavaltaan vuonna 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2  Riihikoski, Olli-Pekka *Kuvataiteilijamatrikkeli – Suomen Taiteilijaseura*. Viitattu 26.11.2021.
2. ↑  Pertti Ala-Outinen: *Kuvataiteen modernismi Satakunnassa noin 1910-1990*, s. 136. Omakustanne, 2017.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Harriet ruokailee, kuva vuodelta 2002.
**Harriet** (noin 1830 Ecuadorin Galápagossaaret – 23. kesäkuuta 2006 Australia) oli galápagoksenjättiläiskilpikonna (*Geochelone nigra porteri*), jonka iäksi on arvioitu 175 vuotta. Sitä pidettiin elinaikanaan maailman vanhimpana elossa olleena eläimenä, joskin joitakin muita kilpikonnia on väitetty Harrietiakin vanhemmiksi.

Harrietia on väitetty Charles Darwinin vuonna 1835 kiinni ottamaksi, mutta tätä tarinaa pidetään todennäköisesti vääränä, sillä vuonna 1998 tehdyn DNA-testin mukaan Harriet kuuluu *Geochelone nigran* alalajiin *G. n. porteri*, joka on endeeminen Santa Cruzin saarella, jolla Darwin ei koskaan käynyt. Darwin on siis todennäköisesti saanut Harrietin ja kaksi muuta Galápagokselta mukanaan tuomaansa kilpikonnaa joltakulta, joka on käynyt Santa Cruzilla.

Harrietin elämä
---------------

Harriet vuonna 2002
Charles Darwin toi vuonna 1835 mukanaan Lontooseen kolme noin viisivuotiasta, lautasen kokoista kilpikonnaa, joille antoi nimet Tom, Dick ja Harry. Dick kuoli jo vuonna 1880, mutta Tom eli aina vuoteen 1949 asti. Darwinilla oli mukanaan Galápagossaarilla nuori laivasto-upseeri John Wickham, joka oli Lontooseen paluun jälkeen lähdössä kohti Australiaa (ja josta myöhemmin tuli Brisbanen kaupungin poliisituomioistuimen tuomari). Darwin antoi Harry-konnansa hänelle.

Vuonna 1842 noin 12-vuotias kilpikonna luovutettiin Australian Queenslandissa sijaitsevalle Brisbanen kasvitieteelliselle puutarhalle. Brisbanessa Harrietia luultiin yli sadan vuoden ajan koiraaksi, ja sitä yritettiin saada parittelemaan muiden Galápagosilta tuotujen naaraskonnien kanssa. Brisbanessa Harrietin piti myös antaa lasten ratsastaa selässään. Kun puutarhan eläinosasto suljettiin, Harrietista ei kuitenkaan hennottu luopua, vaan se jätettiin kulkemaan vapaana puutarhan alueelle.

Harriet eli Brisbanessa vuoteen 1958, jolloin se siirrettiin Australian Gold Coastilla sijaitsevaan Fleayn villieläinten turvakotiin, jossa myös sen oikea sukupuoli vihdoin huomattiin 1960-luvulla (ja tuolloin sen nimi myös muutettiin Harrysta Harrietiksi). Vuonna 1987 Harriet siirrettiin edelleen Queenslandin Beerwahissa sijaitsevaan Australia Zoo -nimiseen eläintarhaan, missä se vietti loppuelämänsä vuoteen 2006 saakka.

Luonne
------

Harrietin sanotaan olleen kilpikonnaksi hyväluontoinen. Sen kerrotaan rakastaneen ihmisten huomiota ja nauttineen kilpeensä taputtamisesta. Suurimman osan päivästä Harriet torkkui kotilammellaan. Harriet söi kiinanruusuja, kesäkurpitsaa, kurpitsaa, papuja, persiljaa, lehtisikuria ja kiinankaalia.

Harrietin 175. syntymäpäivää juhlittiin 15. marraskuuta 2005. Luonnossa nämä kilpikonnat elävät "vain" noin 150 vuotta. Harrietin pitkän iän syyksi arvellaan sen viettämää stressitöntä elämää sekä sitä, ettei se koskaan muninut.

Kuolema
-------

Harriet kuoli 175 vuoden ikäisenä 23. kesäkuuta 2006 sairauden aiheuttamaan sydänvikaan. Se painoi kuollessaan lähes 150 kg. Kilpikonnan viimeinen omistaja oli luonto-ohjelmia televisioon tehnyt Steve Irwin.

Lähteet
-------

* *Guinness World Records 2006*

### Viitteet

1. ↑  Harriet the tortoise dies ABC.net.au. Viitattu 17. elokuuta 2007. (englanniksi)
**N3-luokka** oli Ison-Britannian Kuninkaalliselle laivastolle ensimmäisen maailmansodan jälkeen suunniteltu taistelulaivaluokka. Alukset olivat samankaltaisia kuin G3-luokan taisteluristeilijät, mutta raskaammin aseistettuja. Vuonna 1922 allekirjoitettu Washingtonin laivastosopimus esti alusten tilaamisen, koska siinä asetettiin rajoituksia alusten koolle ja aseistukselle. Lisäksi vaikutti laivastoille asetetut kokonaistonnistomäärät.

Aluksen pääaseina olisivat olleet kolme 18 tuuman kolmiputkista tykkitornia (18"/45 MkII). Tykkien piti olla uutta 45-kaliiperista tyyppiä ja niiden ammusten paino olisi ollut 2 837 naulaa ja nopeus 864,72 metriä sekunnissa. Kokemukset 16 tuuman tykeistä kuitenkin osoittivat, että 18 tuuman suuliekin ja paineen vaikutukset kansirakenteisiin olisivat olleet liian suuret suhteessa vaikutukseen kohteessa.

Apuaseina olisivat olleet kuusitoista 6 tuuman 50 kaliiperin Mk XXII -tykkiä. Ilmatorjunta olisi muodostunut kuudesta 120 mm 43 kaliiperin ilmatorjuntatykistä ja kymmenestä neliputkisesta 2 naulan tykistä (pom-pom).

Lähteet
-------

* Coward, B. R.: *Battleships & Battlecruisers of the Royal Navy since 1861*. Runnymede: Ian Allan Ltd, 1986. ISBN 0-7110-1573-2. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906-1921*. London: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Hore, Peter: *Battleships of World War I*. London: Anness Publishing Ltd, 2006. ISBN 1-84476-377-3. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Conway s. 42


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Revenge-luokka** | **Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien taistelulaivaluokat** | Seuraaja:**Nelson-luokka** |
**Reima Johannes Saarinen** (21. kesäkuuta 1950 – 31. joulukuuta 2003) oli suomalainen okkultisti ja seksuaalimaagikko, joka tunnetaan myös maagisilla nimillä Lin gHa-Rej alias Aswa Haidar el-Hayyat.

Turun seksuaalimaagiseksi soturiksi kutsuttu Saarinen allekirjoitti tunnetun okkultisti Aleister Crowleyn maailmankatsomuksen. Hänet tiedettiin myös edesmenneen Mana Mana-yhtyeen laulajan Jouni Mömmön maagisena opettajana.

Saarinen syntyi vasemmisto-perheeseen. Saarisen vanhemmat omistivat 70-luvulla osto- ja myyntiliikkeen Turussa. Teini-iässä Saarinen vaikutti Turun underground-liikkeessä. Saarisen sanotaan vaikuttaneen myös Hollannissa, Venäjällä, Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa, Englannissa, Skotlannissa, Belgiassa, Ranskassa, Libanonissa ja Syyriassa. Hänet tiedettiin fanaattisena Palestiinan tutkijana ja hän myös keräili aseita.

Saarinen halusi nuorena elokuvaohjaajaksi ja hän harrasti valokuvausta. Hänen tiedetään myös kirjoittaneen kirjan, jota ei koskaan ole julkaistu. Saarinen oli aktiivinen kirjailija ja laati paljon salatiedettä käsittelevää kirjallisuutta. Yksi ensimmäinen oli 1972 vuonna esitelty ja noteerattu Turun yliopiston proseminaariesitelmä "Käytännöllinen Kabbala (seremoniallinen magia)". Eläessään hänellä tiedetään olleen hallussaan harvinaisen laaja kirjo salatiedettä ja magiaa käsittelevää kirjallisuutta. 

Saarinen oli kerran naimisissa 1988–1991 ja hänellä on 5 lasta.

Kirjallisuutta
--------------

* Perttu Häkkinen, Vesa Iitti: *Valonkantajat - Välähdyksiä suomalaisesta salatieteestä*. Helsinki: Like kustannus, 2015. ISBN 978-952-01-1158-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Turku onsalainen
* Puoli seitsemän: valonkantajat. YLE
**Dupleksi** (engl. *duplex*) on tietoliikenteen käsite, jolla tarkoitetaan yhteyden tai järjestelmän kaksisuuntaisuutta. Vastakohtana on simpleksi (engl. *simplex*), jolloin järjestelmässä on lähettäjä ja vastaanottaja eri aikaan lähettämässä ja kuuntelemassa, mistä johtuu, että heidän on vuoroteltava, jotteivat lähetteet mene samalla taajuudella päällekkäin ja häiritse toisiaan.

Vuorosuuntaisessa (engl. *half duplex, HD*) järjestelmässä lähettäviä osapuolia voi olla vain yksi kerrallaan, mutta lähettäjä voi vaihtua, jolloin kukin lähettäjä toimii omalla vuorollaan tai tarpeen mukaan, ja yhteys on eriaikaisesti kaksisuuntainen. 

Kaksisuuntaisessa (engl. *full duplex, FD*) järjestelmässä lähettäminen ja vastaanotto voivat tapahtua samanaikaisesti, yleensä kahden osapuolen välillä. Tämä edellyttää sitä, että samanaikaiset lähetykset tapahtuvat eri taajuuksilla, kuten puhelimessa, missä kumpikin kuulee toisensa, vaikka molemmat puhuisivat samanaikaisesti.

Käytännön esimerkki vuorosuuntaisesta kommunikaatiosta on kahden tai useamman ihmisen kesken käytävä keskustelu. Myös radiopuhelinliikenne on vuorosuuntaista, koska sekä lähettäminen että vastaanotto tapahtuvat samalla taajuudella.

Kaksisuuntaisia järjestelmiä käytetään mm. tietokoneverkoissa, jolloin esimerkiksi 100 Mbit/s Ethernet-verkon tehollinen nopeus on samanaikaisesti lähetettäessä ja vastaanottaessa 200 Mbit/s. Tällöin myös vuorosuuntaisen verkon edellyttämä vuoronvarausmenetelmä käy tarpeettomaksi, eikä verkko kärsi mahdollisten törmäysten ja niitä seuraavan uudelleenlähettämisen aiheuttamasta suorituskyvyn heikkenemisestä.

Termejä *full duplex* ja *half duplex* käytetään myös tietokoneen äänipiirien tai äänikorttien kohdalla osoittamaan, tukeeko piiri saman- tai eriaikaista toistoa ja digitointia.

Radioliikenteessä dupleksiluku kertoo mistä taajuusparin toinen kanava löytyy suhteessa käytettyyn kanavaan. Dupleksiluku ilmoitetaan esimerkiksi muodossa +4,6, jolloin kanavaparin toinen kanava sijaitsee 4,6 MHz kyseistä taajuutta korkeammalla taajuudella.

Lähteet
-------

1. ↑
**Etis** (m.kreik. Ἤτις, *Ētis*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Lakoniassa Kreikassa. Se sijaitsi Malean niemellä lähellä Boiaa, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.

Etiin historiasta tiedetään vain vähän. Pausaniaan mukaan sen olisi perustanut Aineias. 300-luvulla eaa. kaupungin asukkaat siirrettiin Boiaan *synoikismoksessa*, jossa olivat mukana myös Afroditia ja Side. Kaupungin todellinen asema ennen tätä tunnetaan huonosti, mutta se on luetteloitu nykytutkimuksessa polisten joukkoon. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Ēteios* (Ἠτεῖος).

Pausanias mainitsee Etiin ja Boian lähellä olleen Asklepiokselle ja Hygieialle omistetun pyhäkön. Hänen aikanaan kaupunki oli ilmeisesti raunioina. Stefanos Byzantionlainen mainitsee muutoin tuntemattoman kaupungin nimeltä *Etaieis* (Ἐταιεῖς), joka saattaa olla sama paikka kuin Etis.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "330. Etis", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2  Smith, William: "Etis", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Etis *Pleiades*. Viitattu 1.11.2021.
4. ↑  "58 Etis", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
5. 1 2  Pausanias: *Kreikan kuvaus* 3.22.11.
6. ↑  Stefanos Byzantionlainen: *Ethnika* 283.6–7.
**Sextus Marcius Martinianus** (k. 325) oli Rooman keisari heinäkuusta syyskuun 18. päivään 324. Itä-Rooman augustus Licinius teki hänestä nimellisesti Länsi-Rooman augustuksen kärsittyään tappion Konstantinus Suurta vastaan 3. heinäkuuta 324. Ennen keisariksi nimittämistään Martinianus oli ollut Liciniuksen hovin *magister officiorum*.

Liciniuksen kärsittyä tappion Krysopoliksen taistelussa Martinianus joutui Konstantinuksen vangiksi. Aluksi Konstantinus lähetti Martinianuksen vankeuteen Kappadokiaan, mutta vuonna 325 Konstantinus päätti antaa teloittaa Liciniuksen ja Martinianuksen.

Lähteet
-------

* Roman Emperors – Martinianus (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Licinius ja Konstantinus Suuri** | **Rooman keisari**Licinius | Seuraaja:**Konstantinus Suuri** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Vatikaani

 |

 |
Tarton kaupunginmuurin säilynyt osa Vapauden puistokadun ja Magasinikadun välissä.
Tarton kaupunginmuurin säilynyt osa yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa.
**Tarton kaupunginmuurin** rakennusaika on tuntematon. Tartto on yksi kuudesta Viron kaupungista, joihin on keskiajalla rakennettu muuri. Kirjallisia tietoja muurista ei ole, ja se on tuhoutunut lähes täysin, ensin 1700-luvun alun vihollisuuksissa, sitten vuoden 1763 tulipalon jälkeen purettiin loput. Tietoja on siten saatavissa vain arkeologisesta näkökulmasta.

Toomemäen piispanlinnasta on ensimmäinen kirjallinen maininta vuodelta 1234. Tarton kaupunki syntyi vähitellen 1200-luvulla piispanlinnan alapuolelle. Piispanlinnaa ympäröi muuri ja vallihauta. Kaupunginmuurin pituus oli 2 145 metriä, ja siinä oli 27 tornia, joista yhdeksässä oli portti. Muuri alkoi piispanlinnan länsinurkasta, kiersi Toomemäen lännen ja pohjoisen kautta, laskeutui jokitasangolle ja kulki nykyisten katujen Lai ja Kroonuaia kohdalla kohti Emajokea. Sen jälkeen se kääntyi kaakkoon joen vartta ja kulki Magasinikatua ja Vapauden puistokatua kaakkoon Raatihuoneen torin poikki Poekadulle. Siellä muuri kääntyi lounaaseen ja jatkui piispanlinnan itäkulmaan saakka.

Asiakirjojen tuhoutumisen vuoksi kaupungin asemakaavasta on tietoja vasta 1600-luvulta, ja niiden perusteella tiedetään Tarton raatihuoneen myöhäiskeskiaikainen sijainti. Muurin rakennusaineena on käytetty kiveä, tiiliä ja tiilenkappaleita, maa-ainesta, ja kivien sitomiseen sekaan on kaadettu kalkkilaastia.

Muuri on kuvattu Tarton vaakunassa. Muurin viereen rakennettiin 1793 talo, Barclay de Tollyn talo, jota nykyisin usein sanotaan Tarton Pisan torniksi, sillä se kallistuu sille puolelle, jolta se tukeutuu paaluihin. Joen puolella taloa tukee kaupunginmuuri.

Lähteet
-------

* Rivo Bernotas: Medieval Town Wall of Tartu in the Light of Recent Research.  *Estonian Journal of Archaeology*, 2011, nro 1. doi:10.3176/arch.2011.1.04. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi) (karttapiirros s. 58)

### Viitteet

1. 1 2  Bernotas s. 56
2. 1 2  Bernotas s. 57
3. ↑  Flag and coat of arms of Tartu, Tartu.ee
4. ↑  The Leaning House of Tartu (Arkistoitu – Internet Archive)
**Mio Ōtani** (jap. 大谷 未央, *Ōtani Mio*; s. 5. toukokuuta 1979 Shiga) on japanilainen entinen jalkapalloilija.

Jalkapallomaajoukkue
--------------------

Ōtani debytoi Japanin maajoukkueessa toukokuussa 2000. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2003, 2007 ja kesäolympialaisissa 2004. Hän on pelannut 73 maaottelua ja tehnyt niissä 31 maalia.

Lähteet
-------

1. ↑  Japanin jalkapalloliitto(japaniksi)

Japanin joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2003
1 Yamago |
2 Ōbe |
3 Isozaki |
4 Yamagishi |
5 Sakai |
6 Kobayashi |
7 Kawakami |
8 Miyamoto |
9 Arakawa |
10 Sawa |
11 Ōtani |
12 Onodera |
13 Nakachi |
14 Yano |
15 Miyazaki |
16 Yamamoto |
17 Yanagita |
18 Maruyama |
19 Sudō |
20 Miyama |
Valmentaja Ueda

Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 2004
1 Yamago |
2 Yano |
3 Isozaki |
4 Ōbe |
5 Kawakami |
6 Sakai |
7 Yamamoto |
8 Miyamoto |
9 Arakawa |
10 Sawa |
11 Ōtani |
12 Yamagishi |
13 Shimokozuru |
14 Maruyama |
15 Yanagita |
16 Kobayashi |
17 Andō |
18 Onodera |
Valmentaja Ueda

Japanin joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2007
1 Fukomoto |
2 Isozaki |
3 Kinga |
4 Yano |
5 Yanagita |
6 Hara |
7 Miyamoto |
8 Sakai |
9 Arakawa |
10 Sawa |
11 Ōtani |
12 Yamago |
13 Andō |
14 Toyoda |
15 Iwashimizu |
16 Miyama |
17 Nagasato |
18 Ōno |
19 Sakaguchi |
20 Utsugi |
21 Amano |
Valmentaja Ōhashi
**Tarttumalevät** (*Haptophyta*) on yksisoluisia levälajeja käsittävä *Chromalveolata*-kunnan kaari. Valtaosa tunnetuista lajeista elää meressä. Lajeja on kuvattu noin 500.

Varhaisimmat tarttumalevien fossiilit on löydetty kivihiilikaudelta 300 miljoonan vuoden takaa.

Tarttumaleväsolussa on kaksi uintisiimaa solun etupäässä tai kyljessä. Monilla lajeilla on lisäksi uintisiimojen välissä kierteinen siima eli haptoneema, jonka avulla solut voivat tilapäisesti kiinnittyä alustaansa. Tarttumalevien nimitys tulee tästä rakenteesta. Soluissa on kaksi kahden kalvon ympäröimää viherhiukkasta, joissa on a- ja c-klorofylliä sekä beetakaroteenia ja fukoksantiinia. Jälkimmäisin pigmentti antaa leville ruskehtavan värin. Yhteyttämispigmentit muistuttavat ruskeiden levien pigmenttejä. *Chromalveolata*-kunnalle tyypillisesti tarttumalevien mitokondrioiden sisäkalvojen poimut eli kristat ovat putkimaiset.

Solua peittää kerros selluloosasta koostuvia suomuja. Joillain lajeilla (lahko *Coccolithales*) solun pinnalla on kalkkipitoisia suomuja eli kokkoliitteja. Liitukaudella 65-95 miljoonaa vuotta sitten näitä tarttumaleviä esiintyi runsaasti, ja niiden sedimentoituneista kalkkikuorista muodostui suuria liitukivikerrostumia. Näistä kerrostumista liitukausi on saanut nimensä.

Lähteet
-------

* Rikkinen, Jouko: Leviä, sieniä ja leväsieniä. Yliopistopaino, 1999. ISBN 9789515703637

### Viitteet

1. ↑  Taksonomian lähde: Adl, S. M. *et al.*: The new higher level classification of eukaryotes with emphasis on the taxonomy of protists.  *J. Eukaryot. Microbiol.*, 2005, 52. vsk, nro 5, s. 399–451. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q500531
* Wikispecies: Haptophyta
* EoL: 3370
* EPPO: 1HAPTP
* Fossilworks: 87644
* GBIF: 70
* iNaturalist: 51845
* IRMNG: 243
* ITIS: 2134
* NCBI: 2830
* NZOR: d5aef5f4-3abd-4a21-b537-74f14b96a0c5
* uBio: 427463
* WoRMS: 369190

 |

 |
**Panagiótis Poulítsas** (kreik. Παναγιώτης Πουλίτσας, 9. syyskuuta 1881 Gerónthres, Lakonia – 16. tammikuuta 1968 Ateena) oli Kreikan korkeimman oikeuden puheenjohtaja, valtioneuvoston eli korkeinta hallinto-oikeutta vastaavan elimen presidentti, Ateenan akatemian jäsen ja Kreikan väliaikainen pääministeri ennen sodanjälkeisen ensimmäisen parlamentin valintaa maalis-huhtikuussa 1946.

Elämä
-----

Poulítsas opiskeli lakia Ateenan yliopistossa ja sen jälkeen vuodesta 1907 alkaen toimi lakimiehenä viisi vuotta. Hänet valittiin tuomariksi vuonna 1907. Myöhemmin hän opiskeli lakia Berliinin yliopistossa ja toimi sen jälkeen Thessalonikissa ja Ioánninassa. Hänestä tuli korkeinta hallinto-oikeutta vastaavan elimen jäsen vuonna 1932 ja sen presidentiksi vuonna 1943, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1951.

Toisen maailmansodan jälkeiset ensimmäiset parlamenttivaalit järjestettiin Kreikassa maaliskuun lopussa 1946. Poulítsas toimi uuden parlamentin kokoontumiseen asti kaksiviikkoisen väliaikaishallituksen pääministerinä. Hallituksessa olivat edustettuna Kansanpuolueen johtaja Konstantínos Tsaldáris varapääministerinä ja ulkoministerinä sekä salkuttomina ministereinä muiden puolueiden puoluejohtajat Geórgios Papandréou, Sofoklís Venizélos, Panagiótis Kanellópoulos sekä kansanpuolueen Stéfanos Stefanópoulos. Viisi vuotta myöhemmin virkauransa jälkeen vuoden 1951 vaaleissa Poulítsas valittiin kansanedustajaksi marsalkka Papágosin perustaman Kreikkalainen kansankokous (*Ellinikós Synergasmós*) -puolueen listalta.

Vuonna 1947 Poulítsasista tuli Ateenan akatemian jäsen ja sen presidentti vuonna 1957. Kreikan valtio kunnioitti hänen uraansa myöntämällä hänelle Feeniksin ritarikunnan suurristin.

Hänen tyttärenpoikansa on pitkäaikainen kansanedustaja ja Pasok-ministeri Dimítris Réppas. Hänen toisen tyttärensä poika taas on julkisuuden henkilönä tunnettu Tákis Theodorakópoulos. Poulítsas kuoli 16. tammikuuta 1968 Ateenassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Harris M. Lentz: "Greece - Heads of State: Pan aghiotis Poulitsas", *Heads of States and Governments Since 1945*, s. 328. London / New York: Routledge, 1994. 1-884964-44-3. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
2. ↑  The Governments of Greece 1946 - 1951 *web.archive.org*. Viitattu 5.11.2020. (englanniksi)
3. ↑  Michalis Katsigeras: 50 Years Ago Today *Ekathimerini.com*.  11.10.2001. Viitattu 5.11.2020. (englanniksi)
4. ↑  Kareem Samuels: Not Fit to Print *The New School Free Press*.  24.10.2012. Viitattu 5.11.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panagiótis Poulítsas** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Panagía Gorgoepíkooksen kirkko** (kreik. Ναός της Παναγίας Θεοτόκου της Γοργοεπηκόου, *Naós tis Panagías Theotókou tis Gorgoepikóou*), myös *Jumalansynnyttäjä Gorgoepíkooksen ja Pyhän Elefthérioksen kirkko* (kreik. Ναός Θεοτόκου Γοργοεπηκόου και Αγίου Ελευθερίου, *Naós Theotókou Gorgoepikóou kai Agíou Eleftheríou*), on pieni bysanttilaisaikainen kirkko, joka sijaitsee Ateenan vanhankaupungin Plákan pohjoislaidalla aivan Ateenan katedraalin Neitsyt Marian ilmestyksen katedraalin eli *Mitrópolin* vieressä. Kirkkoa kutsutaan myös nimellä "Pikku-Mitrópoli" (Μικρή Μητρόπολη, *Mikrí Mitrópoli*).

Panagía Gorgoepíkooksen kirkko sisältä.
Kirkko on rakennettu 1100-luvulla. Se on omistettu "nopeasti kuulevalle" Neitsyt Marialle sekä Pyhälle Eleutheriokselle (Eleftheriokselle). Kreikan itsenäistymisen jälkeen kirkko toimi jonkin aikaa Kreikan ensimmäisenä kansalliskirjastona.

Kirkko on ristikirkko ja siinä on tyypillinen ateenalaistyyppinen keskibysanttilainen kupoli. Kirkko on rakennettu marmorista ja siinä on käytetty uudelleen antiikin aikaisten rakennusten osia. Kivissä on bysanttilaisaikaisen koristelun lisäksi jäljellä antiikin aikaisia reliefejä, kuten Heraklesta ja Hebeä esittävät kuvat. Pakanallisia kuva-aiheita on kristillistetty lisäämällä niihin ristejä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Panagia Gorgoepikoos - Agios Eleftherios *Athens Info Guide*. Viitattu 16.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panagía Gorgoepíkooksen kirkko** Wikimedia Commonsissa
Droonilla kuvattu video Tarton yliopiston kasvitieteellinen puutarhasta
**Tarton yliopiston kasvitieteellinen puutarha** (vir. *Tartu Ülikooli Botaanikaaed*) on kasvitieteellinen puutarha Virossa Tartossa. Se kuuluu Tarton yliopistoon.

Puutarha on perustettu 1803. Alun perin se sijaitsi Tiigi-kadun varrella puistossa lähellä nykyistä Vanemuinen Pikkuteatteria. Vuonna 1806 puutarha siirrettiin sopivampaan paikkaan, vanhan kaupunginmuurin linnakkeeseen Lai tänaville vanhankaupungin pohjoispuolelle.

Puutarhan perusti ja sen ensimmäinen johtaja oli professori G. A. Germann. Puutarhan suunnitteli ja rakennustöitä valvoi J. A. Weinmann. Vuonna 1811 johtajaksi tuli C. F. Ledebour, joka oli johtajana 25 vuotta, ja hänen aikanaan puutarhaa laajennettiin 3,5 hehtaariin. Puutarha on Baltian kasvitieteellisistä puutarhoista vanhin ja pienin. Keskusrakennuksena on palmusali, jonka takana on vuoristo-osasto ja myös pieni lampi.*lähde?*

Puutarhaan rakennettiin trooppinen kasvihuone, ja kasveja kerättiin Venäjältä. Nykyisin kokoelmaan kuuluu 10 000 kasvilajia.

* Päärakennus.Päärakennus.
* Pääsisäänkäynti.Pääsisäänkäynti.
* Puutarha lokakuussa.Puutarha lokakuussa.
* 
* 
* Kasvihuone sisältä.Kasvihuone sisältä.

Katso myös
----------

* Tallinnan kasvitieteellinen puutarha

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tarton yliopiston kasvitieteellinen puutarha, viitattu 15.1.2017 (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tarton yliopiston kasvitieteellinen puutarha** Wikimedia Commonsissa

* Puutarhan sivusto
* Tarton yliopistollinen kasvitieteellinen puutarha, Botanic Gardens Conservation International BGCI
**Panagía Kapnikaréan kirkko** (kreik. Ναός της Παναγίας Καπνικαρέας, *Naós tis Panagías Kapnikaréas*) eli *Kapnikaréa* (Καπνικαρέα) on bysanttilaisaikainen kirkko, joka sijaitsee Ateenan keskustassa keskellä Ermoú-katua.

Kirkko on yksi Ateenan vanhimmista. Se on rakennettu noin vuonna 1050 antiikin aikaisen temppelin paikalle. Temppeli on ollut omistettu jollekin naispuoliselle jumaluudelle, mahdollisesti Athenelle tai Demeterille. Kirkko omistettiin Neitsyt Marian (*Panagía*) temppeliin tuomiselle. Savuun viittaava nimi Kapnikaréa tulee mahdollisesti Bysantin valtakunnan aikaisesta *kapnikon*- eli kotiliesiverosta; kirkon rakennuttaja oli mahdollisesti veron kerääjä (*kapnikáris*) tai Kapnikáris-sukua. Kirkko on ilmeisesti ollut aiemmin jonkun luostarin pääkirkko (*katholikon*).

Kapnikaréan kirkko sisältä.
Kun Ermoú-katu rakennettiin vuonna 1834, kirkko jäi sen linjauksen tielle ja oli vaarassa tulla puretuksi. Kuningas Oton isä Ludvig Baijerilainen puuttui tuolloin asiaan ja pelasti kirkon. Katu rakennettiin kulkemaan kirkon kummaltakin puolelta. Kirkko oli uhanalaisena myös vuonna 1863. Tuolloin sen pelasti Ateenan arkkipiispa. Nykyisin kirkko kuuluu Ateenan yliopistolle.

Kirkko on ristinmuotoinen. Siinä on tyypillinen ateenalaistyyppinen keskibysanttilainen kupoli. Sen seinämaalaukset ja mosaiikkikoristelut ovat 1900-luvulta. Kirkkoon on myöhemmin liitetty Pyhälle Barbaralle (*Agía Varvára*) omistettu pieni kappeli. Kirkon ympärille muodostuu pieni Kapnikaréan aukio (*Plateía Kapnikaréas*).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The 11th Century Church of Panagia Kapnikarea in Athens *Mystagogy*. Viitattu 16.2.2015.
2. 1 2 3  Panagia Kapnikarea *Athens Info Guide*. Viitattu 16.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Panagía Kapnikaréan kirkko** Wikimedia Commonsissa
**Gottfried Michael Koenig** (5. lokakuuta 1926 Magdeburg, Saksa – 30. joulukuuta 2021 Culemborg, Alankomaat) oli saksalainen säveltäjä.

Koenig opiskeli kirkkomusiikkia Braunschweigissä sekä sävellystä, pianonsoittoa, analyysiä ja akustiikkaa Detmoldissa. Musiikki- ja tietokonetekniikan opintoja hän suoritti Kölnissä ja Bonnissa. Koenig osallistui monina vuosina Darmstadtin kesäkursseille ja toimi niillä myöhemmin itse luennoitsijana. Vuosina 1954–1964 hän työskenteli elektronisen musiikin studiolla Länsi-Saksan radiossa Kölnissä. Tänä aikana hän avusti muita säveltäjiä (Stockhausen, Kagel, Evangelisti, Ligeti, Brün) ja teki omia elektronisia sävellyksiä, joihin kuuluivat *Klangfiguren*, *Essay* ja *Terminus 1*. Elektronisen musiikin ohella Koenig sävelsi orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksia.

Vuonna 1958 Koenig pääsi assistentiksi Kölnin musiikkiakatemiaan, jossa hän vuodesta 1962 opetti elektronista musiikkia, sävellystä ja analyysiä. Vuonna 1964 hän muutti Alankomaihin. Vuoteen 1986 saakka hän johti Sonologian instituuttia Utrechtin yliopistossa. Hän luennoi kansainvälisesti ja kehitti musiikillisiksi apuvälineiksi tietokoneohjelmat *Project 1*, *Project 2* sekä *SSP*. Koenig jatkoi elektronisten teosten (*Terminus 2*, *Funktionen*-sarja) tuottamista ja hyödynsi tietokoneohjelmiaan myös piano-, kamari- ja orkesteriteosten luomisessa. Vuonna 1986 Sonologian instituutti siirtyi Haagin kuninkaalliseen konservatorioon. Vaikka Koenig ei enää johtanut instituuttia vuoden 1986 jälkeen, hän jatkoi säveltämistä, tietokonegrafiikan tuottamista ja musiikkisysteemien kehittämistä ammattikäyttöön. Hän julkaisi monia teoreettisia kirjoituksia vuodesta 1991 lähtien.

Koenig sai monia palkintoja, kuten Amsterdamin Matthijs Vermeulen -palkinnon vuonna 1987 ja Karlsruhen Taide- ja mediakeskuksen (ZKM) Giga–Hertz-palkinnon vuonna 2010. Vuonna 2002 Koenig sai Saarbrückenin yliopiston filosofisesta tiedekunnasta kunniatohtorin arvon. Vuosina 2002–2003 hän toimi Berliinin teknillisen yliopiston vierailevana professorina, ja vuonna 2016 hänet valittiin Berliinin taiteiden akatemian jäseneksi.

Koenig kuoli 95-vuotiaana Culemborgissa Alankomaissa 30. joulukuuta 2021.

Lähteet
-------

1. ↑  Gottfried Michael Koenig Oxford Reference (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Gottfried Michael Koenig Koenig Project (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |