recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Pyhän Eutykhioksen kirkko** (kreik. Ναός Αγίου Ευτυχίου, *Naós Agíou Eftychíou*) on bysanttilaisaikainen ortodoksinen kirkko Chromonastírin kylässä Kreetan saarella Kreikassa.

Kirkon seinämaalauksia.
Kirkko on rakennettu keskisellä bysanttilaisella kaudella noin 1000-luvulla. Samalla paikalla on kuitenkin ollut rakennus jo 200-luvulla, ja kirkon rakentamisessa on käytetty tämän rakennuksen osia. Kirkko on pohjakaavaltaan risti suorakulmiossa ja siinä on kupoli. Kirkon seinämaalaukset ovat 1000-luvulta, mutta niistä on säilynyt vain vähän. Ne edustavat makedonialaista koulukuntaa. Osmanivallan aikana kirkko muutettiin asumukseksi, mistä on muistona muun muassa uuni.

Chromonastírissa sijaitsee myös bysanttilainen Panagía (Neitsyt Maria) Kerán kirkko.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ναός Αγίου Ευτυχίου στο Χρωμοναστήρι *Cretan Beaches*. Viitattu 1.9.2021.
2. ↑  Ναός Παναγίας Κεράς στο Χρωμοναστήρι *Cretan Beaches*. Viitattu 1.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Eutykhioksen kirkko** Wikimedia Commonsissa
Fortezza di Girifalco
**Fortezza Medicea di Girifalco** on linnoitus, joka sijaitsee Cortonan kaupungissa.

Historia
--------

Kaupungin korkeimmalla paikalla on todennäköisesti ollut linnoitus jo muinaisilla ajoilla. Alueella näkyy vieläkin osia etruskilaislinnoituksesta. Varhaisimmat kirjatut tiedot tällä paikalla olleesta linnoituksesta ovat vuodelta 1258.

Nykyinen linnoitus rakennettiin 1556-1561 suurherttua Cosimo I de' Medicinin käskystä. Linnoituksen suunnitteli kuuluisa sotilasinsinööri Gabrio Serbelloni, joka oli myös paavi Pius IV veljenpoika. Linna on puolisuunnikkaan muotoinen ja sitä ympäröivässä linnakkeessa on neljä bastionia, joista linnaa oli hyvä puolustaa.

Vuonna 1943 Saksan joukot piilottivat yli sata tonnia kultaa Fortezzan linnoitukseen. Suuri osa kullasta vietiin pois ennen sodan päättymistä, mutta amerikkalaisten vallatessa linnoituksen, kultaa oli jäljellä vielä yli 40 miljoonan euron arvosta.[1]

Nykyisyys
---------

Linnoitusta on viime vuosina kunnostettu ja se on vielä osittain suljettu (2009). Linnoitukseen pääsee tutustumaan ja siellä pidetään erilaisia kulttuuritapahtumia, kuten nykytaiteen näyttelyitä.

Lähteet
-------

* Cortona, city of art – Guide book of Cortona

### Viitteet

1. ↑  Tieteen Kuvalehti Historia (11/2008)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fortezza Medicea di Girifalco** Wikimedia Commonsissa
**Kaunotar-Tuote Oy** oli turkulainen naistenvaatetehdas, joka toimi vuodesta 1962 vuoteen 1990. Suurimmillaan se työllisti 230 henkilöä vuonna 1987.*selvennä*

Kaunotar-Tuote oli yksi kauppaneuvos Maire Suomisen (1930–1998) ja hänen miehensä Arvo Suomisen (1928–1967) perustamista yrityksistä. Suomisten vaatetusalan yrittäjäura alkoi 1959, kun he perustivat miestenvaateliike Suomisen ja naistenvaateliike Kaunottaren (myöhemmin Oy A. Suominen-Kaunotar). Kolmas vähittäismyymälä Mannerlinja Oy hankittiin seuraavana vuonna, ja vaatetustehdas Kaunotar-Tuote Oy perustettiin 1962.

Arvo Suomisen kuoltua autokolarissa 1967 Maire Suominen joutui kahden lapsen lisäksi ottamaan vastuun perheen yrityksistä. Kaunotar-Tuotteessa apuna oli hänen sisarensa Anja Niemi, joka oli ollut mukana perustamassa tehdasta ja toimi sen mallisuunnittelijana. Maire Suominen tuli Kaunotar-Tuotteen toimitusjohtajaksi 1976 ja alkoi kehittää yritystä tehokkaaksi Neuvostoliiton bilateraalikaupan harjoittajaksi. Hän uudisti myös tehtaiden tuotantotekniikkaa niin, että Kaunotar-Tuote oli yksi Suomen nykyaikaisimmista vaatetehtaista. Näin yhtiö pystyi lisäämään tuotantoaan, työvoimaansa ja kilpailukykyään. Parhaimmillaan yritys tuotti noin 500 takkia ja 1 100 leninkiä yhden työpäivän aikana. Suurimmillaan 1970-luvulla Kaunotar-Tuote oli 320 työntekijällään Suomen suurin leninkitehdas.

1980-luvun lopulla jo 80 prosenttia yrityksen tuotannosta meni vientiin, siitä kolme neljännestä Neuvostoliittoon ja loput Ruotsiin, Norjaan ja Alankomaihin. Kaunotar-Tuotteen kappaompelimo, keskusleikkaamo ja varastot sijaitsivat Turun vanhassa verkatehtaassa ja 1980-luvun alusta uudessa tehtaassa Turun Lausteella ja leninkiompelimo Mietoisissa, johon perustettiin tehdas Turun työvoimapulan takia.

Vuonna 1988 Kaunotar-Tuotteen osti monialayrittäjä Jaakko Tuominen, mutta Suomen 1990-luvun alun laman ja Neuvostoliiton kaupan romahduksen myötä yritys ajautui konkurssiin 1990. Forssalainen Ajaton Oy yritti jatkaa tuotantoa nimellä Kaunotar Production Oy, mutta sekin yritys loppui konkurssiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Terhi Kivistö: Kauppaneuvos Maire Suominen (1930–1998). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 30.5.2014.
2. 1 2  "Turku: Kaunotar-Tuote, Kaunotar-Yhtiöt", *Suomen kauppa ja teollisuus kuvina 2*. V-S Kirja, 1969.
3. 1 2 3 4  Piippa Lappalainen ja Mirja Almay: *Kansakunnan vaatettajat*, s. 26. WSOY, 1996. ISBN 978-9510208649.

Aiheesta muualla
----------------

* Kaunottaren tarina alkaa (mynamaenteollisuusperinto.fi)
**Roland Eriksson** (s. 1. maaliskuuta 1954) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta Kanada-cupissa 1976 ja viisissä MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti kaksi MM-hopeaa ja yhden MM-pronssin. Katowicen MM-kilpailuissa 1976 hän teki kahdeksan maalia ja sai seitsemän syöttöpistettä. Wienin MM-kilpailuissa 1977 hän teki seitsemän maalia ja sai viisi syöttöpistettä, ja viimeisessä ottelussa Neuvostoliittoa vastaan hän teki kolme maalia, minkä ansiosta Ruotsi voitti 3–1 ja Neuvostoliitto jäi pronssille Tšekkoslovakian ja Ruotsin taakse. Eriksson voitti alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1972 sekä saavutti samassa ikäluokassa EM-hopeaa vuosina 1971 ja 1973.

Eriksson edusti kotimaassaan pääsarjatasolla IF Tunabrota, Leksands IF:ää, HV71:tä ja Västerås IK:ta. Hän voitti Leksandin joukkueessa Ruotsin-mestaruuden vuonna 1975. Hän pelasi Pohjois-Amerikassa kausina 1976-1979. NHL:ssä hän edusti Minnesota North Starsia ja Vancouver Canucksia sekä WHA:ssa Winnipeg Jetsiä, jossa hän voitti WHA:n mestaruuden vuonna 1979. Eriksson pelasi NHL:ssä kaikkiaan 193 runkosarjaottelua ja teki niissä 48 maalia ja sai 96 syöttöpistettä sekä pelasi pudotuspeleissä kaksi ottelua, joissa hän teki yhden maalin. WHA:ssa hän pelasi runkosarjassa 33 ottelua, joissa hän teki viisi maalia ja sai kymmenen syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä kymmenen ottelua, joissa hän teki yhden maalin ja antoi neljä maalisyöttöä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Roland Eriksson *Eliteprospects*. Viitattu 14.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Leinonen, Kimmo & Lindegren, Pentti: *Leijonapolku – Jääkiekon maailma 2014*, s. 121. Readme.fi, 2013. ISBN 978-952-220-704-3.
**Erich Kunze** (30. huhtikuuta 1905 Ottmachau, Sleesia, Saksa – 22. maaliskuuta 1992 Göttingen, Saksa) oli saksan kielen yliopisto-opettaja, kirjallisuuden tutkija, kääntäjä ja professori.

Kunze syntyi nykyisin Puolaan kuuluvassa Otmuchówissa, joka oli vuoteen 1945 asti osa Saksaa. Hänen vanhempansa olivat opettaja Emmanuel Kunze ja Gerdrud Zimmerman ja puoliso vuodesta 1946 Edith Margot Ursula Bayer (s. 1922). Kunze opiskeli sekä Münchenin, Heidelbergin että Breslaun yliopistossa ja väitteli viimeksi mainitussa filosofian tohtoriksi 1932, toimien siellä saksan kielen assistenttina. Natsien noustua valtaan hänen käsinkirjoitettu väitöskirjansa takavarikoitiin. Hän pakeni heinäkuussa 1934 Suomeen ja toimi Turun yliopiston saksan kielen lehtorina vuoteen 1944 saakka. Sensuroitu ja lyhennetty versio hänen väitöskirjastaan julkaistiin Breslaussa 1938. Vuonna 1944 Kunze siirrettiin Saksan kansalaisena miehitettyyn Tanskaan, josta hänet internoitiin sodan päätyttyä Saksaan. Suomeen Kunze palasi 1947, toimittuaan Saksassa pari vuotta Deutsche Akademien johtajana. Saksan kielen lehtorina hän työskenteli Turun yliopistossa 1948–1951 ja Helsingin yliopistossa 1952–1965. Oltuaan vuoden verran Saksassa hänestä tuli Helsingin kauppakorkeakoulun saksan kielen apulaisprofessori vuoteen 1971 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle ja muutti Göttingeniin, joskin säilytti Suomen kansalaisuuden ja läheiset suhteensa Suomeen. Kunze, joka oli vertailevan kirjallisuustieteen tutkija, julkaisi myös muun muassa Suomen kaunokirjallisuuden saksannosten bibliografian. Hän käänsi itse suomalaista kirjallisuutta ja kansanrunoutta saksaksi ja lahjoitti keräämänsä huomattavan käännöskokoelman Hampurin yliopistolle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Häkli, Esko: "Erich Kunze", *Suomen kansallisbiografia, osa 5*, s. 509. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-446-0. / Teoksen verkkoversio.  (maksullinen)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Haapjärvi** on keskirehevä humusjärvi Lohjan länsiosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 46,9 hehtaaria. Etäisyys Lohjan keskustasta on 19 kilometriä länteen.

Maantiede
---------

Haapjärven ilmeeseen vaikuttaa itärannan luoteeseen suuntaava Katlaanniemi, joka erottaa järven suorantaisen eteläosan pohjoisosasta. Etäisyys järven lounaisrannalta koillisrannalle on 1,3 kilometriä. Järven pohjoinen osa on noin puoli kilometriä leveä. Haapjärven rannat ovat suurelta osin metsää, länsirannalla on myös peltoalueita. Itärannan Laukkumäen kohdalla on jyrkänne, Laukkumäen laki on noin 95 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 40 metriä järven pintaa ylempänä. Haapjärven eteläosassa sijaitsee pieni saari.

Haapjärveen virtaa Sakkolanpuro ja Vähäpuolenpuro sekä erinäisiä nimettömiä laskuojia. Haapjärven lounaiskulmasta alkaa Haapjoki, joka laskee noin 700 metrin päässä lounaassa sijaitsevaan Vähäjärveen (50,3 metriä mpy).

Haapjärvi on luokiteltu fosforimäärien perusteella keskireheväksi eli mesotrofiseksi.

Haapjärvi (24.032.1.015) kuuluu Kurkelanjärven alueeseen (24.032), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kiskonjoen–Perniönjoen vesistössä (24). Toinen jakovaihe on Kurkelanjoen alue (24.03). Haapjärvi on kolmanneksi laajin Kurkelanjärven alueen 25:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedesta. Sitä edeltää Nummijärvi ja Kurkelanjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Haapjärvi, vakavesi, Lohja
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 26.4.2022.
3. 1 2 3 4 5  Haapjärvi *Vesientila.fi*. Länsi-Uudenmaan vesi ja ympäristö ry. Viitattu 26.4.2022.
4. ↑  Haapjärvi. Järviwiki. Viitattu 26.4.2022.
5. ↑  Kurkelanjärven alue (24.032). Järviwiki. Viitattu 26.4.2022.
Galactus (keskellä) ja hänen apulaisiaan (vasemmalta oikealla) Tähtitomu, Terrax, Tulilordi ja Hopeasurffari.
**Galactuksen apulaiseksi** kutsutaan Marvel-kustantamon sarjakuvauniversumissa seikkailevia olentoja, joille maailmojen syöjä Galactus on antanut minimaalisen osan omaa kosmista energiaansa. Apulaisten tehtävänä on ollut etsiä syötäviä planeettoja Galactukselle. Kautta aikojen Galactuksella on ollut kerrallaan vain yksi apuri ja kuuluisin näistä on eittämättä Hopeasurffari. 

Apulaisen tehtävä on etsiä sopiva planeetta Galactuksen nälän tyydyttämiseksi, varoittaa sen mahdollisia asukkaita ja antaa näille hetki aikaa evakuoitua sekä auttaa isäntäänsä pystyttämään laitteet, joita Galactus tarvitsee planeetan energian keräämiseksi.

Apulaisen synty
---------------

Apurien syntyhistoriat ovat erilaisia. Nova esimerkiksi suostui apulaiseksi pelastaakseen maapallon Galactuksen nälältä. Morg ja Terrax taas olivat voiman- ja vallanhaluisia despootteja sekä murhamiehiä, jotka janosivat kosmisen voiman mukanaan tuomaa valtaa.

Apulaisten voimat ja varusteet
------------------------------

Jokainen apulainen saa hitusen Galactuksen mittaamatonta kosmista voimaa. Näin apulaisista tulee yli-inhimillisen voimakkaita, miltei haavoittumattomia kaikenlaisille iskuille, he saavat kyvyn manipuloida materiaa ja energiaa ja nopeuden kattaa suuriakin etäisyyksiä avaruudessa. 

Koska apurit ovat välillisesti vastuussa miljardeista kuolonuhreista ja kansanmurhista, Galactus on yleensä poistanut syyllisyyden tunteet sanansaattajien emootioista. Tästä huolimatta useat Galactuksen apulaiset ovat kapinoineet herraansa vastaan.

Luettelo apulaisista
--------------------

Pitkään luultiin Hopeasurffarin olevan Galactuksen ensimmäinen apuri. Nyttemmin amerikkalaisissa lehdissä on kuitenkin todettu olennon nimeltään Langennut olleen Galactuksen ensimmäinen apulainen. Seuraava listaus kattaa kaikki Galactuksen apurit, mutta niille jotka eivät vielä ole esiintyneet Suomessa on englanninkielinen nimi lisätty mahdollisen suomennoksen perään. 

* Langennut (*the Fallen One*), *Thanos*-lehden numeroissa 6–12 (2004) esille tuotu apulainen
* Hopeasurffari, tunnetuin apulainen, ensiesiintyminen *Fantastic Four* -lehden numerossa 48 (1966)
* Ilmakävelijä, joka kuoli ja korvattiin androidilla
* Tulilordi, joka astui Galactuksen palvelukseen rakkaudestaan Ilmakävelijään
* Tuhoaja, Kaikki-isä Odinin Celestiaaleja vastaan luoma ase.
* Terrax, murhanhimoinen tyranni
* Avaruusritari Rom
* Nova, lopettanut
* Morg, kutsuttu Galactuksen hulluimmaksi apulaiseksi
* Punasiirtymä (*Red Shift*)
* Liekki toimi *Fantastic Four* -lehden numeroissa 520–523 (2005) Galactuksen apulaisena
* Tähtitomu (Stardust), Galactuksen viimeisin apulainen

On myös epäilty Shi'arien Keisarillisen Kaartin preettorin Gladiaattorin olleen jossain vaiheessa elämäänsä Galactuksen apulainen. Tämä tieto on tosin vahvistamatta.

Katso myös
----------

* Galactus
**Domagnano** on yksi San Marinon yhdeksästä kunnasta eli *castellista*. Domagnanossa on yhteensä 2 714 asukasta (2003) ja sen pinta-ala on 6,62 neliökilometriä. Se sijaitsee maan pohjoisosassa ja rajautuu Faetanon, Borgo Maggioren ja Serravallen kuntiin San Marinossa sekä Corianon kaupunkiin Italiassa.

Domagnanossa oli asutusta jo roomalaiskaudella ja alueelta on löydetty ajan kolikoita ja koruja. Kunnan alueella on vanha Malatesta-suvun Monte Lupon linnoitus, joka siirtyi San Marinon haltuun vuonna 1463. Kuntaan kuuluvat Cà Gianninon, Fiorinan, Piandivellon, Spaccio Giannonin ja Torraccian *curaziat*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Domagnano San Marino SanMarinoSite.com.  Arkistoitu 5.11.2009. Viitattu 17.9.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Domagnano** Wikimedia Commonsissa

San MarinoSan Marinon kunnat

* Acquaviva
* Borgo Maggiore
* Chiesanuova
* Domagnano
* Faetano
* Fiorentino
* Montegiardino
* San Marino
* Serravalle
**Ilja Galkin** (18. heinäkuuta 1846 Kyyrölä, Muolaa – 29. elokuuta 1923 Raivola) oli suomenvenäläinen Karjalan kannaksella vaikuttanut kauppaneuvos, kauppias ja teollisuuden harjoittaja.

Galkin syntyi kauppiassukuun Muolaan Kyyrölän kylässä. Kylän asukkaat olivat 1700-luvulla Moskovan läheltä paikalle tuotujen venäläisten maaorjien jälkeläisiä. Galkin aloitti oman uransa vuonna 1871 maakauppiaana ja kestikievarin pitäjänä. Hän hankki omistukseensa myös useita rälssitiloja alueelta.

Vuonna 1885 Galkin osti enemmistön viinatehtaasta ja vuonna 1887 hän osti veljensä kanssa Viipurin viinanjalostustehtaan. Vuoden 1890 tienoilla hän perusti myös sahalaitoksen ja sähkölaitoksen Kyyrölän kylään. Vuonna 1895 Galkin muutti 1895 Kivennavalle Raivolan kylään josta hän osti metsäalueita ja Raivolan kylässä toimineen vanhan sahan ja toimintansa lopettaneen rautaruukin kiinteistöjä. Galkin aloitti Raivolassa sahaustoiminnan ja perusti myllyn ja sähkölaitoksen. Laitoksen tuottamalla sähköllä sähköistettiin ensin Raivolan kylä vuosina 1898–1899 ja myöhemmin sähköistys laajeni Terijoelle. Vuonna 1912 Galkin perusti poikiensa kanssa Raivolaan *Ilja Galkin Oy*-nimisen osakeyhtiön, joka harjoitti Itä-Suomessa saha- ja puuteollisuutta sekä jauhomylly- ja sähköliikettä. Ilja Galkin sai kauppaneuvoksen arvon 1913.

Galkin vuokrasi omistamiaan kiinteistöjä suomalaisten kansakoulujen käyttöön, lahjoitti kouluille rahaa ja oli mukana kansakoulun johtokunnassa. Hän toimi valtiopäivämiesten valitsijamiehenä ja hän piti muun muassa tervehdyspuheen vuonna 1900 Kyyrölän kylässä vierailleelle Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikoville. Vuonna 1899 Galkin oli vastustanut kyyröläläisten Suurelle adressille kokoamaa vasta-adressia. Suomen itsenäistyttyä Galkin liittyi 1918 paikalliseen suojeluskuntaan ja saattoi näin turvata oman liiketoimintansa jatkumisen muuttuneissa olosuhteissa. 

Ilja Galkinin kuoltua 1923 hänen yhtiönsä *Ilja Galkin Oy*:n johtoon tuli hänen poikansa, Varsovassa aikaisemmin rautatieinsinöörinä toiminut Michael (Mihail) Galkin (s. 1870). Ilja Galkin Oy toimi Raivolassa vielä vuonna 1938.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Biografiasampo : Ilja Galkin
2. ↑  Kauppaneuvos Ilja Galkinin kuolinilmoitus, Karjala, 31.08.1923, nro 199, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Yhtiöjärjestykset, Wiipuri, 12.01.1912, nro 8, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  SKS Biografiakeskus : Suomen talouselämän vaikuttajat : Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut
5. ↑  Viipurin puhelinluettelo 1938 (Arkistoitu – Internet Archive)
**Lambidou** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Diéman piirissä Malissa. Se sijaitsee 65 kilometriä Diémasta lounaaseen. Kunnassa on 14 800 ja kylässä 9 300 asukasta (vuonna 2009).

Lambidoun kunnan pinta-ala on noin 333 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Diéman piirin Diéouran, pohjoisessa Diangounté Camaran, idässä Madiga Sackon ja Fataon sekä etelässä Kitan piirin Guémoukouraban, Djougounin ja Séféto Nordin kuntiin. 

Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostusta leimaavat tasanko sekä kaakon ja lännen ylängöt. Kasvillisuus on savannia ja pensasaroa.

Kuntaan kuulu neljä kylää. Asukkaat ovat soninkeja, bambaroita, mandinkoja, fulbeja ja maureja.

Lambidoun kautta kulkee Kitan ja Nioron välinen maantie. Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maapähkinä, maissi ja lehmänpapu. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Lambidoussa pidetään viikoittaiset markkinat.

Palveluihin kuuluu neljä alakoulua, yläkoulu, kolme koraanikoulua, kunnallinen terveyskeskus, synnytyslaitos ja sairastupa. Vesihuolto kattaa 62 prosenttia tarpeesta.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 8.12.2020.
2. 1 2 3 4 5  Plan de sécurite alimentaire. Commune rurale de Lambidou 2007–2011 *Reliefweb*.  2006. Viitattu 8.12.2020.
3. ↑  Région de Kayes: Carte de référence Reliefweb. Viitattu 8.12.2020.
4. ↑  Situation des points d’eau modernes au Mali: Région de Kayes *Altas des points d’eau modernes du Mali*.  2016. Viitattu 8.12.2020.
**Imumonnit** (Loricariidae) kuuluvat monnikalojen (Siluriformes) lahkoon.

Alaheimot ja suvut
------------------

Imumonnit jaetaan kuuteen alaheimoon. Alaheimoihin kuuluu lukuisia sukuja, joista seuraavassa on luetteloitu tunnetuimmat.

* Alkuimumonnit Lithogeneinae

*Lithogenes*
* Valeplekot Neoplecostominae

*Neoplecostomus*
* Pikkuimumonnit Hypoptopomatinae

Nuolimonnit *Otocinclus*
Vasamamonnit *Parotocinclus*
* Plekot Hypostominae

Täpläplekot *Hypostomus*
Leväplekot *Liposarcus*
Purjeplekot *Glyptoperichthys*
Pisteplekot *Cochliodon*
* Plekot Ancistrinae

Partamonnit *Ancistrus*
Puroplekot *Chaetostoma*
Kirjosilmäplekot *Panaque*
Koruplekot *Peckoltia*
Seepraplekot *Hypancistrus*
Paholaisplekot *Acanthicus*
Tuliplekot *Baryancistrus*
Vampyyriplekot *Leporacanthicus*
Piikkiplekot *Pseudacanthicus*
Kultaplekot *Scobinancistrus*
* Siimapyrstöt Loricariinae

Nokkamonnit *Farlowella*
Noitamonnit *Rineloricaria*
Sampimonnit *Sturisoma*
Velhomonnit *Loricaria*
Pikkusampimonnit *Sturisomatichthys*

Alkuperä
--------

Imumonneja elää Etelä-Amerikan jokivesistöissä maanosan pohjoisrannikolta alas Argentiinan pohjoisosiin Paranájoelle saakka. Joitain imumonnilajeja esiintyy jopa Keski-Amerikassa Costa Ricassa ja Panamassa.

Luokittelu
----------

Akvaarioliikkeisiin tuodaan usein Etelä-Amerikasta sellaisia imumonneja, joiden taksonominen määrittely ei ole selvä. Niille on keksitty L-numero, jota käytetään kalaryhmien tunnistamiseen. Joskus käy niin, että kaksi tai useampia L-numeroita osoittautuu saman lajin eri alueilta kotoisin oleviksi populaatioksi, joskus taas samalla L-numerolle on luokiteltu kahta lajia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pertti Rassi: *Ripsi- ja imumonnit*. Gummerus, 1993. ISBN 952-9748-11-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Family Loricariidae (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
* Akvaristi (Arkistoitu – Internet Archive) lehdissä vuonna 2006 esiteltiin imumonnilajit L-numeron mukaan

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q663380
* Wikispecies: Loricariidae
* ADW: Loricariidae
* BioLib: 15770
* BOLD: 48102
* CoL: C7H
* EoL: 5097
* Fossilworks: 209057
* GBIF: 5158
* iNaturalist: 85876
* IRMNG: 114127
* ITIS: 164340
* NBN: NHMSYS0021168966
* NCBI: 31002
* Plazi: A31587C7-FFF8-1276-36BD-FA98FE9FB2B2
* uBio: 4780745
* WoRMS: 154623

 |

 |
Tyypillinen hemiselluloosan rakenneyksikkö
**Hemiselluloosat** ovat useista polysakkarideista, kuten arabinoksylaanista, koostuvia heteropolymeerejä, joita esiintyy kasvin soluseinissä yhdessä selluloosan sekä ligniinin kanssa. Puun solurakenteessa hemiselluloosa sijaitsee selluloosan muodostamien fibrillien seassa väliaineena, ja muodostaa ristisidoksia ligniinin kanssa, mikä vaikuttaa muun muassa soluseinän rakenteen joustavuuteen. Pitoisuudet vaihtelevat soluseinämän rakenteellisten osien välillä. Hemiselluloosan rakenne on amorfinen ja se on helposti hydrolysoitavissa entsyymien, happojen tai emästen avulla. Hemiselluloosien tyyppi ja pitoisuudet vaihtelevat havu- ja lehtipuiden välillä. Erilaisia hemiselluloosatyyppejä ovat esimerkiksi ksylaani, glukuroksylaani, arabinoksylaani, glukomannaani ja ksyloglukaani. Hemiselluloosat rakentuvat monosakkarideista, kuten ksyloosista, mannoosista, galaktoosista, ramnoosista ja arabinoosista, jotka ovat D- ja L-pentoosi- sekä heksoosiryhmien sokereita.*lähde?*

Aiheesta muualla
----------------

* Puun kemiallinen rakenne, Hemiselluloosa
**Kankaanpään patteristo** (lyhenne KanPsto) oli Niinisalon varuskunnassa Kankaanpäässä vuosina 1992–2001 toiminut Tykistöprikaatin joukkoyksikkö.

Historia
--------

Kankaanpään patteristo perustettiin uutena joukkoyksikkönä Tykistöprikaatin aloittaessa toimintansa 1. maaliskuuta 1992. Sen tehtäväksi määrättiin sotilaskuljettajien koulutus Niinisalon varuskunnan käyttöön, minkä lisäksi sille siirrettiin aiemmin Tykistökoululle kuulunut päävastuu Tykistöprikaatille käskettyjen kertausharjoitusten järjestämisestä.

Niinisalon varuskunnassa vuodesta 1955 toiminut Eläinlääkintäkoulu lakkautettiin maaliskuun alussa 1994, jolloin sille kuuluneista tehtävistä sotakoirien ohjaajien ja sotilaspoliisien koulutus sekä eläinklinikka siirrettiin Kankaanpään patteristolle. Näistä muodostettiin patteristoon uusi esikuntapatteri.

Patteriston kertausharjoituspatteri järjesti 1990-luvun aikana Niinisalossa ja Rovajärven ampuma-alueella vuosittain 30–40 kertausharjoitusta, joissa koulutettiin yhteensä runsaat 2 000 reserviläistä.

Patteristo lakkautettiin vuoden 2001 alussa, jolloin se sulautettiin Tiedustelupatteristoon.

Organisaatio
------------

* Toimisto
* Kuljetuspatteri
	+ Alokasjaos
	+ Kuljetusjaos
* Kertausharjoituspatteri
* Esikuntapatteri (1.3.1994 alkaen)
	+ Toimitusjaos
	+ Sotilaspoliisijaos
	+ Koiranohjaajajaos
	+ Eläinklinikka

Komentajat
----------

* Everstiluutnantti Kauko Kunnari 1. maaliskuuta 1992 – 1. huhtikuuta 1992
* Kapteeni Mikko Kemppainen (vs.) 1. huhtikuuta 1992 – 1. kesäkuuta 1992
* Everstiluutnantti Heimo Nordfors 1. kesäkuuta 1992 – 31. joulukuuta 1997
* Majuri Hannu Lähde (vs.) 1. tammikuuta 1998 – 31. heinäkuuta 1998
* Everstiluutnantti Matti Haavisto 1. elokuuta 1998 – 1. tammikuuta 2001

Perinteet
---------

Kankaanpään patteriston vaalittaviksi perinteiksi määrättiin vuosina 1937–1939 toimineen Kankaanpään kertausharjoituskeskuksen, Niinisalossa talvisotaan perustetun Kenttätykistörykmentti 10:n III patteriston sekä jatkosotaan perustettujen Kenttätykistörykmentti 12:n esikunnan ja III patteriston sekä Kevyt patteristo 15:n perinteet. Kankaanpään patteriston perinnepäiväksi määrättiin talvisodan aikaisen KTR 10:n III patteriston perustamisen ja kokoamisen vuosipäivä 9. lokakuuta.

Graafikko Juhani Vepsäläisen suunnittelema Kankaanpään Patteriston pöytästandaari vihittiin käyttöön 9. lokakuuta 1994.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jouko Huhtala ja Erkki Utunen (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 1994*, s. 185–186. Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö.
2. ↑  Jouko Huhtala, Erik Erroll ja Hannu Illman (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 1996*, s. 206–207. Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö, 1996.
3. ↑   Jouko Kivimäki (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 2000*, s. 193. Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö, 2000.
4. ↑  Mauno Lassila (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 2002*, s. 147. Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö, 2002.
5. ↑  *Tykkimies-vuosikirja 1996*, s. 209.
6. ↑  Heikki Hulkkonen ja Annukka Stenström (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 1998*, s. 162. Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö, 1998.
**Hemmo O. Hakkarainen** (23. joulukuuta 1920 Säyneinen – 29. maaliskuuta 2014) oli kirvesmies ja suomalainen sotakirjailija. Suomen Kulttuurirahaston Pohjois-Savon nimikkorahasto Hemmo Hakkaraisen rahasto perustuu Hakkaraisen vuonna 1982 tekemään lahjoitukseen.

Hakkaraisen vanhemmat olivat pienviljelijä Antti Arvid Hakkarainen ja talollisentytär Ida Hakkarainen. Hän kävi kansakoulun ja on asunut Kuopiossa vuodesta 1952 alkaen.

Hakkarainen kirjoitti kaksi ensimmäistä sotaromaaniaan *Myyty partio* ja *Välirauhan partio* Arvo A. Juvosen muistiinpanojen pohjalta. Romaani *Aavekomppania* kertoi 14. divisioonaan kuuluneen *Erillisen Polkupyöräkomppanian (Er.Vahv.PPK)* vaiheista jatkosodassa Ilomantsissa, Porajärvellä ja Seesjärvellä. Romaani *Pellikan kaukopartio* taas kertoi Rukajärven suunnalla jatkosodan aikana toimineesta vänrikki Pentti Pellikan johtamasta kaukopartiosta.

Teoksia
-------

* *Myyty partio* : romaani. Karisto 1983
* *Välirauhan partio* : romaani. Karisto 1984
* *Aavekomppania* : romaani. Karisto 1986
* *Pellikan kaukopartio*. Karisto 1994

Lähteet
-------

* Kirjasampo.fi : Hemmo O. Hakkarainen
* Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia : Hemmo O. Hakkarainen (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2  Hemmo Hakkaraisen rahasto - Suomen Kulttuurirahasto *apurahat.skr.fi*.  1.10.2020. Viitattu 9.6.2021.
**Hyppölä** oli kylä Suomen entisen Jääsken kunnan kaakkoisosassa, Vuoksen rannalla, nykyisen valtakunnanrajan tuntumassa. Naapurikyliä olivat Kasila pohjoispuolella ja Soperonmaa eteläpuolella. Kylä oli muodoltaan kapeahko, karkeasti itä-länsi-suuntainen. Lännessä kylä rajoittui Vuokseen, idässä Rikkolan kylään. Kylän viljelysmaat olivat pääasiassa länsiosissa, lähellä Vuoksea. Itäosassa sijaitsivat kylän metsät, joiden itäisin osa sijoittui Orkolankankaan maastoon. Metsäalueilla sijaitsi myös pari pientä lampea, Umpilampi ja Härkälampi. 

Hyppölän kylän halki virtasi Hyppölänjoki (yläjuoksullaan Littulanjoki), joka oli Jääskijärven laskujoki. Joki laski kylän kohdalla Vuokseen, ja siinä oli kylän kohdalla vesimylly. Kylän poikki kulkivat Jääskestä Antreaan johtava maantie sekä Imatra–Antrea-rata. Läheisin rautatieliikennepaikka oli Vehniäisen seisake noin kilometrin päässä.

Kylässä oli Hyppölän kartano, joka sijaitsi lähellä Hyppölänjoen laskukohtaa. Kartano oli vauras maanviljelystila.

Nykyisin Venäjällä kylä kuuluu Tienhaaran maalaiskuntaan ja on nimeltään **Moštšnoje** (Мощное).

Jääski

|  |  |
| --- | --- |
| Kylät | Ahola • Ahtiala • Ahvola • Eevala • Einola • Haikola • Hallikkala • Hirsilampi • Hyppölä • Hämälälä • Ihalempiälä • Jakola • Jakovala • Järvenkylä • Kamajauhola • Kaplahala • Kasila • Kemppilä • Kiljolanmaa • Kirkonkylä • Kiurula • Kokkola • Kostiala • Kuurmanpohja • Kyyrölä • Kärenniemi • Kärkkäälä • Kärättilä • Laitila • Laukkala • Littula • Lokkarila • Lottola • Meltola • Myllölä • Niemi • Näträmälä • Oravala • Pajarila • Patjaala • Pelkola • Penttilä • Pieppola • Puujalka • Päähkälä • Ranssila • Riikola • Rikkola • Rossila • Rouhiala • Räikkölä • Seppälä • Soperonmaa • Suikkala • Sunila • Teppanala • Tollola • Velkula • Vetelälä • Virola • Virolansalo |
| Muut | Enso |
**Delano** on kaupunki Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se kuuluu laajaan Central Valleyn laaksoon. Delanon tärkein elinkeino on maatalous; erityisen tunnettua on paikallinen viinirypäleiden tuotanto. Delanossa on kaksi suurta osavaltion vankilaa, North Kern State Prison ja Kern Valley State Prison.

Maantiede ja ilmasto
--------------------

Delano sijaitsee Kalifornian keskiosassa San Joaquinin laaksossa noin 150 kilometriä Tyynenmeren rannikolta itään. San Joaquinin laakso muodostaa Central Valleyn eteläisen osan. Central Valley kattaa Kalifornian keskiosan. Idässä on Sequoian kansallispuisto ja Sierra Nevadan vuoristo: maasto muuttuu ylängöksi jo noin 20 kilometriä Delanosta itään. Delanon etäisyys Los Angelesista on noin 200 kilometriä luoteeseen ja San Franciscosta noin 360 kilometriä kaakkoon. Etäisyys Kernin suurimmasta kaupungista, Bakersfieldistä on noin 50 kilometriä pohjoisluoteeseen.

Delanossa vallitsee keskileveysasteiden aroilmasto kuumine kesineen ja viileine talvineen. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on vain 185 millimetriä, ja kesäisin ei sada juuri lainkaan. Vuotuinen keskilämpötila on 17,5 °C. Lämpimintä on heinä- ja elokuussa, viileintä puolestaan joulu- ja tammikuussa.

Historia
--------

Delano perustettiin 14. heinäkuuta 1869. Nimen antoi Southern Pacific Railroad -yhtiö sisäministeri Columbus Delanon kunniaksi. Delano oli alun perin rautatieläiskaupunki: San Franciscosta etelään kulkenut ratalinja päättyi Delanoon. Kaupunki oli varhaisvuosinaan kasvukeskus, jossa asui sadoittain rautatieläisiä. Siitä tuli alueensa logistinen keskus, kun ratayhteys Los Angelesiin avattiin. 1900-luvulla Delano oli maatyöläisten järjestäytymisen ja poliittisen aktivoitumisen näyttämö.

Delanon asukasluku vuonna 1920 oli 805. Vuosisadan puolessa välissä asukkaita oli jo lähes 9 000 ja vuosisadan lopussa lähes 40 000. Delanon nopea kasvu taittui 2010-luvulle tultaessa. Vuonna 2018 asukkaita tilastoitiin saman verran kuin vuonna 2010, eli noin 53 000.

Talous ja liikenne
------------------

Delanon elinkeinot painottuvat maatalouteen ja palveluihin. Tärkeitä työllistäjiä ovat muun muassa Wonderful Citrus, Columbine Vineyards, Munger Farms, Lucich Farms ja Hronis. Palvelualojen osalta Delanon profiili on länsimaiselle kaupungille tyypillinen: vähittäiskauppa, terveydenhuolto ja oppilaitokset ovat merkittäviä työnantajia.

Delanon julkista liikennettä hoitaa Delano Area Rapid Transit (DART).

Lähteet
-------

1. ↑  Delano city, California *U.S. Census Bureau*. Viitattu 2.2.2020.
2. ↑  Distance from Delano, CA to\_ *Distance-cities.com*. Viitattu 2.2.2020. (englanniksi)
3. ↑  Delano Climate *Climate-Data.org*. Viitattu 2.2.2020.
4. ↑  City History *Cityofdelano.org*. Viitattu 1.2.2020.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Delano, California

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Delano (Kalifornia)**.
* Delano, California, USA — Sunrise, Sunset, and Daylength
* Bestplaces.net: Best Places to Live in Delano, California
Hemmo Louhivuori vuonna 1957. (Kuva Pauli Huovila.)
**Hemmo Unto Wilhelm Louhivuori** (11. helmikuuta 1910 Viipuri – 9. kesäkuuta 1981 Mikkeli) oli suomalainen taidemusiikin säveltäjä.

Hemmo Louhivuori oli Viipurin tuomiokirkon kanttorin Eemil Louhivuoren poika. Hemmo opiskeli pianonsoittoa kahdeksanvuotiaasta, mutta keskikoulun jälkeen hän opiskeli ensin kansakoulunopettajaksi Raumalla. Hän toivoi voivansa jatkaa musiikkiopintoja Viipurin musiikkiopistossa syksyllä 1939, mutta sota keskeytti opinnot saman tien. Syksyllä 1944 hänet hyväksyttiin Sibelius-Akatemian oppilaaksi; samalla hän työskenteli koulunopettajana Helsingissä. Louhivuoren opettajiin kuuluivat Leo Funtek (soitinnus) ja Aarre Merikanto (sävellys). Louhivuori piti sävellyskonsertin vuonna 1951.

Säveltäjänuransa ohella Louhivuori työskenteli Helsingin koulujen musiikinopettajana, pisimpään Lauttasaaren yhteiskoulussa (1954–1969) sekä johti kuoroja, muun muassa Koiton sekakuoroa.

Louhivuoren sävellystuotanto käsittää erityisesti laulumusiikkia suomalaisten runoilijoiden teksteihin (mm. Eila Kivikk’aho, Einari Vuorela, Toivo Lyy).

Teoksia
-------

### Kuorolle

* *Laulu Amphionista* mieskuorolle ja orkesterille (1951)
* *Kesän lauluja* sekakuorolle (1952)
* *Hämärän lauluja* sekakuorolle (1953)
* *Kevät* naiskuorolle (1954)
* *Lauluja salomailta* mieskuorolle (1956)
* *Suviyön kulkija* mieskuorolle (1958)

### Sooloäänelle

* *Serenadi* baritonille ja orkesterille (1956)
* *Lokkien lähtiessä* sooloäänelle ja pianolle
* lukuisia yksinlauluja

### Soitinyhtyeille

* Sarja jousille (1950)
* Jousikvartetto (1956)
* *Pyhän Mikaelin kirkon holvit* kamariyhtyeelle (1978)

Lähteet
-------

* Marvia, Einari (toim.): *Suomen säveltäjiä. Toinen osa: Heino Kaskesta Leif Segerstamiin*, s. 360–365. Helsinki: WSOY, 1966.
* Salmenhaara, Erkki (toim.): *Suomalaisia säveltäjiä*, s. 557. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12641-5.

Viitteet
--------

1. ↑  Hemmo Louhivuoren muistokirjoitus. *Helsingin Sanomat* 16.6.1981, s. 12. (Maksullinen artikkeli.)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Lamborghini LM002
**Lamborghini LM002** on Lamborghinin vuosina 1986–1993 valmistama maastoauto, jonka kokonaisvalmistusmäärän arvioidaan olevan noin 301 kappaletta. Auto oli erikoinen malli Lamborghinille, joka on tullut tunnetuksi lähinnä suorituskykyisistä GT- ja superautoista.

LM002 alkoi projektina vuonna 1977 protyypillä, jonka koodinimi oli **Lamborghini Cheetah**. Se oli malli, jota Lamborghini toivoi myyvänsä Yhdysvaltain armeijalle. Alkuperäinen Cheetah-prototyyppi käytti taakse asennettua Chryslerin V8-moottoria, joka tuhoutui Yhdysvaltain armeijan testeissä. Tämä johti siihen, että Lamborghini kehitti **LM001**-mallin, joka oli hyvin samankaltainen kuin alkuperäinen Cheetah, mutta siinä oli AMC:n V8-moottori. Mallin myötä kävi selväksi, että takamoottori ei ollut hyvä ajatellen ajo-ominaisuuksia maastokäytössä. Seuraavassa versiossa, LM002:ssa, moottori (nyt V12 Countachista) olikin asennettu eteen. Pitkän testaamisen ja muuntelun jälkeen sille annettiin viimein sarjanumero ja nimettiin LM002:ksi.

Autolle annettiin lempinimeksi Rambo-Lambo. Se oli muotoiltu aggressiiviseen tyyliin ja siinä oli tehokas moottori. Siviiliversiot oli pakattu täyteen luksusvarusteita: täysi nahkasisustus, tummennetut sähköikkunat, ilmastointi ja stereolaitteisto asennettuna kattopaneeliin. Pirelli valmisti autoon kaksi "run-flat"-rengastyyppiä. Sotilasversiosta oli luksusvarusteet poistettu ja siihen oli tehty lisäyksiä, kuten asennuspaikat konekiväärille. Saudi-Arabian armeija tilasi 40 autoa, joissa oli avattava katto.

Teknisiä tietoja
----------------

* Moottori: 5 167 cm³, 60-asteinen V12, DOHC, EFI
	+ Teho: 455 hv @ 6 800 r/min
	+ Vääntö: 500 Nm @ 5 000 r/min
* Pituus: 4 900 mm
* Leveys: 2 000 mm
* Korkeus: 1 850 mm
* Akseliväli: 3 000 mm
* Raideleveys e/t: 1 615 / 1 615 mm
* Maavara: 305 mm
* Omamassa: 2 700 kg
* Renkaat: 325/65VR17 Pirelli Scorpion tai 345/60VR17
* Polttoainesäiliö: 290 l

Lähteet
-------

1. 1 2  Autoja, joita ei ole tuotu Suomeen Ajovalo.net. Viitattu 22.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lamborghini LM002** Wikimedia Commonsissa

* Heritageclassics.com – LM002-kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
* Lamborghiniregistry.com – LM002-rekisteri

 *Tämä artikkeli tai sen osa perustuu Autowikin artikkeliin, ja siitä saattavat puuttua lähdemerkinnät tai lähdemerkinnät tarvitsevat tarkistamista. Voit auttaa Wikipediaa etsimällä sopivat lähteet tai tarkistamalla lähteet.*
**Dekstraanisukraasi** on transferaaseihin kuuluva entsyymi. Dekstraanisukraasi muodostaa dekstraanipolysakkaridia liittämällä glukoosiyksiköitä toisiinsa. Glukoosin lähteenä toimii sakkaroosi. Entsyymiä esiintyy monissa bakteereissa esimerkiksi *Leuconostoc*- ja Streptococcus-sukujen lajeissa. Immobilisoitua dekstraanisukraasia käytetään dekstraanin bioteknillisessä valmistuksessa. Dekstraanisukraasin EC-numero on EC 2.4.1.5 ja CAS-numero 9032-14-8.

Dekstraanisukraasi on molekyylimassaltaan noin 160 kDa oleva proteiini. Dekstraanisukraasin aminohapoissa on runsaasti niin kutsuttuja happamia aminohappoja kuten asparagiinihappoja ja glutamiinihappoja. Luonnossa entsyymi käyttää substraattinaan vain sakkaroosia, mutta laboratorio-olosuhteissa se on saatu käyttämään myös muita lähtöaineita. Dekstraanisukraasin katalysoiman reaktion reaktiomekanismille on esitetty useita vaihtoehtoja. Kineettiset kokeet vahvistavat ehdotusta mekanismiksi, jossa entsyymillä on kaksi sakkaroosin sitoutumiskohtaa. Dekstraanisynteesin aluksi negatiivisesti varautunut aspartaattiryhmä reagoi sakkaroosin kanssa ja hajottaa sen fruktoosiksi ja glukoosin ja entsyymin väliseksi esteriksi. Toinen aktiivisen kohdan aspartaattiryhmä tekee saman toiselle sakkaroosimolekyylille. Tämän jälkeen entsyymi katalysoi glukoosiyksiköiden välisiä glykosidisten sidosten muodostumisia ja dekstraaniketju kasvaa. Ketju yleensä myös haaroittuu eli se ei ole lineaarinen.

Lähteet
-------

1. ↑  EC 2.4.1.5 - dextransucrase Brenda. Viitattu 21.6.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Daniel L. Purich, R. Donald Allison: *The Enzyme Reference*, s. 248. Academic Press, 2003. ISBN 9780080550817. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.6.2018). (englanniksi)
3. 1 2  Gregory L. Cote & Jeffrey A. Ahlgren: *Microbial Polysaccharides, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 21.6.2018
4. 1 2 3  Anthony N. de Belder: *Dextran, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 21.6.2018
5. ↑  K.-H. Park: *Carbohydrate-Active Enzymes*, s. 7–8. Elsevier, 2008. ISBN 9781845695194. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.6.2018). (englanniksi)
6. ↑  John F. Robyt, Seung-Heon Yoon & Rupendra Mukerjea: Dextransucrase and the mechanism for dextran biosynthesis.  *Carbohydrate Research*, 2008, 343. vsk, nro 18, s. 3039-3048. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.6.2018.  (englanniksi)
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston kolmannen luokan linjalaivasta. Muita merkityksiä on täsmennyssivulla.*

**HMS Revenge** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1805 vesillelaskettu 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.

Valmistus
---------

Sir John Henslow'n suunnittelema alus tilattiin 26. lokakuuta 1796 Chathamin telakalta, missä rakennustöistä vastasi heinäkuuhun 1801 saakka Edward Sison ja maaliskuuhun 1803 David Polhill ja loppuajan Robert Seppings. Köli laskettiin elokuussa 1800. Alus laskettiin vesille 13. huhtikuuta 1805 ja valmistui 23. kesäkuuta, jolloin sen valmistuskustannukset olivat 58 653 puntaa.

Palvelus
--------

Alus otettiin palvelukseen huhtikuussa 1805 Kanaalin laivastoon päällikkönään Robert Moorsoom. Se osallistui 21. lokakuuta Trafalgarin taisteluun Collingwoodin alaisuudessa osana suojanpuoleista jonoa. Aluksella sai taistelussa surmansa 28 miestä ja haavoittui 51 miestä. Alus oli joulukuusta alkaen huollettavana Portsmouthissa, mistä se poistui helmikuussa 1806.

Alus valtasi 17. lokakuuta 1810 viisituntisen takaa-ajon päätteeksi ranskalaisen kaapparin *Le Vengeurin* Cherbourgin edustalla. Alus romutettiin 1849.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HMS Revenge (1805)**.
* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1793–1817 – Design, Construction and Fates*. Minnesota: Seaforth Publishing, 2005. ISBN 978-1-84415-717-4. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Winfield, Rif s. 38
2. ↑  Winfield, Rif s. 38–39


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Mars-luokka** | **Royal Navyn toisen luokan linjalaivat** | Seuraaja:***HMS Bulwark*** |
**Delmer "Del" William Harris** (s. 18. kesäkuuta 1937 Plainfield) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Viimeksi hän on toiminut New Jersey Netsin apuvalmentajana.

Ura
---

Harris aloitti valmennusuransa Earlham Collegen lukiojoukkueesa, josta hän siirtyi ABA:ssa pelanneeseen Utah Starsiin. Joukkueen lopetettua toimintansa Harris liittyi Houston Rocketsin apuvalmentajaksi, mutta nousi kolme kauden jälkeen päävalmentajaksi. Hän toimi joukkueessa vuoteen 1986, jolloin hän liittyi Milwaukee Bucksiin. Harris toimi myös Bucksissa ensin apuvalmentaja, mutta nousi myöhemmin päävalmentajaksi. Vuonna 1994 Harris siirtyi Los Angeles Lakersiin parin vuoden valmentamattomuuden jälkeen. Ensimmäisellä kaudellaan hänet valittiin NBA:n vuoden valmentajaksi. Harris lopetti joukkueen päävalmentajana kauden 1998–1999, mutta toimi vielä tämän jälkeen Dallas Mavericksin, Chicago Bullsin ja New Jersey Netsin apuvalmentajana. Helmikuussa 2010 Harris lähti Netsistä joukkueen pelattua yhden sarjahistorian huonoimmista kausista.

Lähteet
-------

1. ↑  Del Harris NBA. Viitattu 12.3.2010. (englanniksi)
2. ↑  Coach of the Year NBA. Viitattu 12.3.2010. (englanniksi)
3. ↑  Del Harris Resigns as Nets Assistant Coach: Free at Last?  4.2.2010. ESPN. Viitattu 12.3.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Basketball-Reference (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Kreikka

 |

 |
**Kirsti Helena Lyytikäinen** (o. s. *Keskinen*, 2. syyskuuta 1926 Jyväskylän maalaiskunta – 27. heinäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen aikakauslehtien kustantaja ja päätoimittaja.

Maanviljelijäperheen tytär Kirsti Keskinen pääsi ylioppilaaksi 1947 ja toimi jo kouluaikana kolmen kesän ajan kesätoimittajana Jyväskylässä ilmestyneessä *Sisä-Suomi*-lehdessä. Tiedotusalan opinnot Helsingin yliopistossa keskeytyivät, kun vuonna 1951 tarjoutui työpaikka Yhtyneitten Kuvalehtien *Seura*-lehdessä toimittajana ja toimitussihteerinä. Vuonna 1955 hänet nimitettiin maan nuorimpana päätoimittajana Yhtyneiden uuden naistenlehden *Hopeapeilin* päätoimittajaksi. Seuraavana vuonna hän avioitui kilpailevan kustannusyhtiön *Apu* -lehden perustajan Yrjö Lyytikäisen pojan Ollin kanssa mutta pysyi töissä *Hopeapeilissä* vuoteen 1963, jolloin Lyytikäisten perheyritys päätti perustaa uuden naistenlehden *Annan*. Kirsti Lyytikäinen kutsuttiin sen päätoimittajaksi.

Vuonna 1971 *Anna*-lehti myytiin Yhtyneille Kuvalehdille ja *Hopeapeili* sulautettiin siihen. Lyytikäinen jatkoi *Annan* päätoimittajana vielä vuoteen 1978 saakka. Kun puoliso Olli Lyytikäinen samana vuonna yllättäen kuoli 46 vuoden iässä, Kirsti Lyytikäinen jatkoi hänen työtään A-lehdissä vuoteen 1993 saakka ja toimi yhtiön hallituksessa vielä vuoteen 2000 saakka.

Aikakauslehtien Liitto myönsi Kirsti Lyytikäiselle vuonna 1993 J. V. Snellman -palkinnon.

Kirsti Lyytikäinen kuoli vuonna 2008. A-lehtien johdossa toimivat nyt Kirsti ja Olli Lyytikäisen lapset, hallituksen puheenjohtajana Olli-Pekka Lyytikäinen ja julkaisujohtajana Anne Lyytikäinen-Palmroth. *Tuulilasi*-lehdessä ja muissa yhtiön autolehdissä työskennellyt Yrjö Lyytikäinen (1959–2014) oli heidän kolmas lapsensa. Myös hän toimi A-lehtien hallituksessa vuodesta 1990 kuolemaansa asti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Malmberg, Raili: / Lyytikäinen, Kirsti (1926 - 2008) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  19.9.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 10.12.2014.
2. 1 2  Kaseva, Tuomas: Kirsti Lyytikäinen, HS Muistot 2008, viitattu 10.12.2014.
3. ↑  Aikakauslehtien Liiton J.V.Snellman –palkinto viestintäneuvos Ismo Kososelle (Arkistoitu – Internet Archive), Mediaviikko 17.5.2005. Viitattu 23.8.2014.
4. ↑  Larmela, Lauri: Yrjö Lyytikäinen, HS Muistot 2014, viitattu 10.12.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Kirsti Koch Christensen** (s. 1. joulukuuta 1940) on norjalainen kielitieteilijä, joka toimi Bergenin yliopiston kanslerina vuosina 1999–2005. Hänestä tuli Bergenin yliopiston ensimmäinen nainen, joka on toiminut rehtorina.

Kirsti Koch Christensen on syntynyt Oslossa. Hän on saanut yleisen kielitieteen maisterin tutkinnon Oslon yliopistosta vuonna 1978. Hän on opiskellut myös Havaijin yliopistossa, Massachusetts Institute of Technologyssa, Stanfordin yliopistossa ja Kōbessa, Japanissa. Vuonna 1991 Christensenistä tuli kielitieteen professori Bergenin yliopistossa.

Vuonna 2003 hän sai Pyhän Olavin ritarikunnan kunniamerkin, joka voidaan myöntää Norjan tai koko ihmiskunnan hyväksi tehdystä arvokkaasta työstä. Vuonna 2006 hänet palkittiin Nousevan auringon ritarikunnan 3. luokan kunniamerkillä hänen työstään Japanin kielen opetuksen kehittämisestä Norjassa, ja hänen panostuksestaan Norjan ja Japanin ystävällisten suhteiden edistämisessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Svein Bolling: Kirsti Koch Christensen, 2005 *uib.no*. Viitattu 5.5.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Kirsti Koch Christensen
**Karstalanka** on lyhytkuituisesta ja kiharasta karstavillasta karstattua ja kehrättyä lankaa. Karstavilla tarkoittaa lampaasta leikattua villaa, joka soveltuu karstavillakehräämön raaka-aineeksi ja vanutettavaksi. Langan kuitumateriaalina käytetään lyhyttä ja karkeaa joko isokiharaista tai suoraa villaa, jota ei kammata eli poisteta kampakoneella määrämittaa lyhyempiä kuituja pois kuten kampalangan valmistuksessa. Karstalangan raaka-aineena on käytetty villan ohella villalumppua (hylättyjä villaisia kankaita ja vaatteita), kampavillan lyhytkuituista kehruujätettä, karvoja ja tekokuituja. Koska karstalangan kuidut eivät ole suoria ja yhdensuuntaisia, näyttää lanka pörröiseltä. Sitä käytetään erityisesti vanutettavien kankaiden kutomiseen. Karstavillalangat ovat tavallisesti kertaamattomia eli niitä ei ole valmistettu kiertämällä kahta tai useampaa ohuempaa lankaa toistensa ympäri. Puhe- ja kauppakielessä karstalangalla tarkoitetaan yleensä karstavillalankaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 4, palsta 517, hakusana karstalanka. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1963.
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 4, palsta 519, hakusana karstavilla. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1963.
3. 1 2 3 4  *Uusi tietosanakirja*. Osa 9, palsta 928, hakusana karstalanka. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1962.
4. ↑  *Uusi tietosanakirja*. Osa 9, palsta 637, hakusana kampalanka. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1962.
5. ↑  *Uusi tietosanakirja*. Osa 10, palsta 411, hakusana kertaus. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1962.