recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Andri Melnyk.
**Andri Jaroslavovytš Melnyk** (ukr. Андрій Ярославович Мельник; s. 7. syyskuuta 1975 Lviv) on ukrainalainen diplomaatti, joka on toiminut Ukrainan Saksan-suurlähettiläänä vuosina 2014–2022, varaulkoministerinä vuosina 2022–2023 ja Brasilian-suurlähettiläänä kesäkuusta 2023 lähtien.

Melnyk valmistui Lvivin yliopistosta vuonna 1997 kansainvälisten suhteiden asiantuntijaksi ja saksan kielen kääntäjäksi. Hän on suorittanut Ruotsissa Lundin yliopistossa oikeustieteen maisterin tutkinnon pääaineenaan kansainvälinen oikeus. Vuonna 2004 hän väitteli oikeustieteiden kandidaatiksi.

Vuonna 1997 Melnyk alkoi työskennellä konsulttina Ukrainan presidentinhallinnon ulkopoliittisella osastolla. Vuosina 1999–2003 hän toimi 2. ja myöhemmin 1. sihteerinä Ukrainan Itävallan-suurlähetystössä. Vuodesta 2004 lähtien hän on toiminut tutkijana Ukrainan kansallisen tiedeakatemian valtio- ja oikeusinstituutissa. Vuosina 2004–2005 hän toimi presidentinhallinnon ulkopoliittisen osaston pääkonsulttina ja vuosina 2005–2007 osaston johtajana. Vuosina 2007–2010 hän toimi pääkonsulina Ukrainan Hampurin-konsulaatissa. Vuosina 2010–2014 hän toimi Ukrainan ulkoasianministeriössä osastonjohtajana. Vuonna 2014 hänet nimitettiin valtioneuvostosta vastaavaksi varaministeriksi.

Vuosina 2014–2022 Melnyk toimi Ukrainan Saksan-suurlähettiläänä. Marraskuussa 2022 hänet nimitettiin Ukrainan varaulkoministeriksi, jossa virassa hän toimi kesäkuuhun 2023 asti, jolloin hänet nimitettiin Ukrainan Brasilian-suurlähettilääksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Мельник Андрій Ярославович *LB.ua*.  Arkistoitu 12.8.2023. Viitattu 12.8.2023. (ukrainaksi)
2. 1 2  Maševskyi, O. P.: Мельник Андрій Ярославович *Енциклопедія Сучасної України*.  Arkistoitu 12.8.2023. Viitattu 12.8.2023. (ukrainaksi)
3. ↑  Мельник Андрій Ярославович *Офіційна Україна сьогодні*.  Arkistoitu 12.8.2023. Viitattu 12.8.2023. (ukrainaksi)
4. ↑  Указ Президента України №341/2023 *president.gov.ua*.  20.6.2023.  Arkistoitu 12.8.2023. Viitattu 12.8.2023. (ukrainaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |

 |
**Vladimir Beekman** (23. elokuuta 1929 Tallinna – 3. lokakuuta 2009 Tallinna) oli virolainen kirjailija ja kääntäjä.

Autonkuljettajan poika Vladimir Beekman opiskeli 1948–1953 Tallinnan teknillisessä korkeakoulussa. Hän toimi kustannustoimittajana vuoteen 1956 asti, jolloin jäi vapaaksi kirjailijaksi.

Beekman kirjoitti paljon sekä runoutta että proosaa. Sen lisäksi hän vironsi kirjallisuutta useasta kielestä, muun muassa ruotsista. Hän on kääntänyt useita Astrid Lindgrenin ja Tove Janssonin lastenkirjoja. Lisäksi hän on tehnyt elokuvakäsikirjoituksia ja näytelmiä.

Beekmanin proosa oli aluksi matkakirjoja ja nuortenkirjoja. Myös hänen romaaneissaan on usein vaikutteita hänen maailmanmatkoiltaan. Romaanin *Transiitreisija* ("Transitmatkustaja", 1967) tapahtumapaikkana on kansainvälinen lentokenttä. Groteski ja satiirinen *Eesli aasta* ("Aasin vuosi", 1979) sijoittuu kuvitteelliseen pieneen saarivaltioon, jonka vallitsevia arvoja ovat kulutus ja voitontavoittelu. Näistä poikkeaa *Ja sada surma* ("Ja sata kuolemaa", 1978), dokumenttiaineistoon pohjautuva sotaromaani, joka sijoittuu kesään 1941.

Vuosina 1971–1976 Beekman toimi Viron SNT:n kirjailijaliiton johtokunnan ensimmäisenä sihteerinä ja vuodesta 1983 puheenjohtajana. Vuonna 1976 hän sai Viron SNT:n ansioituneen kirjailijan arvon.

Vladimir Beekman oli naimisissa kirjailija Aimée Beekmanin kanssa.

Teoksia
-------

### Runokokoelmat

* *Laul noorusest* (1952)
* *Tee ellu* (1955)
* *Tuul kanarbikus: luuletusi 1956–1957* (1958)
* *Linnutee* (1960)
* *Sinine tulp* (1965)
* *Olematu puu: luuletusi 1965–1968* (1969)
* *Rüsinatund* (1971)
* *Pühvliluht* (1974, valikoima)
* *Lõpp ja algus* (1989)

### Muistelmat

* *Alles see oli...* (2008), ISBN 9789985626443

### Romaanit

* *Kurbade kivide linn* (1966)
* *Transiitreisija* (1967)
* *Öölendurid* (1975)
* *Ja sada surma* (1978)
* *Eesli aasta* (1979)
* *Koridor* (1982)

### Suomennettuja runoja

Antologiassa *Viron kirjakieli*, toim. Pertti Virtaranta & Seppo Suhonen, suom. Johanna Laakso, Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1975, 2. uudistettu p. ISBN 951-717-400-4 Runot ovat kokoelmasta *Rüsinatund* vuodelta 1971.

* Omituista (Kummaline)
* Sukupuu (Sugupuu)
* Uskollisuus (Truudus)

Lähteet
-------

1. 1 2  Maasalu, Sandra: Suri Vladimir Beekman, *Postimees* 4.10.2009. Viitattu 9.12.2016.
2. 1 2 3 4 5  Nirk, Endel: "Vladimir Beekman", *Viron kirjallisuus*, s. 269–271, 357. Suomentanut Eva Lille. SKS, 1986. ISBN 951-717-443-8.
3. ↑  Vladimir Beekman, (Arkistoitu – Internet Archive) Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta 2.12.2021, viitattu 7.12.2021


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Yhdystie 2981** (*Halkivahantie*) on Etelä-Pirkanmaalla Urjalassa sijaitseva asfaltoitu maantie, joka alkaa eteläpäästään Urjalan Hunningolta seututieltä 230 ja päättyy Halkivassa yhdystiehen 2986, joka osoiterekisterissä on nimetty Vesilahdentieksi. 

Tie kulkee Velkalan- ja Honkolankylien läpi ja päättyy Halkivahan kylään. Se ylittää Honkolanjoen sillan, joka on rakennettu vuonna 1979. Tiestä erkanevat Taipaleen, Vahosten, Kehron ja Vehmaan paikallistiet. Se ohittaa eteläpäässään Kortejärven ja puolivälissä Kikurinjärven. 

Tien pohjoisosan varrella on laajoja sorakuoppia, mistä johtuen tiellä on raskasta soraliikennettä.

Tie on peuravaara-aluetta ja varustettu kahdella varoitustaululla tien kummassakin päässä. Liikennevirasto on määritellyt sen suuren peuraonnettomuustiheyden omaavaksi tieosuudeksi. Vuosina 2008–2012 sillä tapahtui 69 peuraonnettomuutta.

Tie tunnetaan alun perin talvitienä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kansalaisen karttapaikka.fi*. Maanmittauslaitos.  Kartan verkkoversio (viitattu 24.10.2013)
2. ↑  Hirvieläinonnettomuudet maanteillä vuonna 2012 *Liikenneviraston tilastoja*.  5/2013. Liikennevirasto.  Arkistoitu 30.4.2015. Viitattu 27.10.2013.
3. ↑  *Urjalankylä*. (talvitiet) Jyväskylän yliopiston julkaisuarkisto.  Kartan verkkoversio (viitattu 24.10.2013)
Borgholmin linna noin vuonna 1700
**Borgholmin linna** on Borgholmissa Ruotsissa sijaitseva linnanraunio. Linnan rakentaminen aloitettiin 1200-luvun jälkipuoliskolla, jolloin paikalle tehtiin pyöreä linnoitettu torni. Ensimmäisen kerran linna mainitaan vuonna 1281, kun kuningas Maunu Ladonlukko vietti siellä joulua. Se on ollut sekä ruotsalaisten, tanskalaisten että saksalaisten hallinnassa.

Torni oli paikallaan 1650-luvulle asti, jolloin se purettiin ja tilalle rakennettiin kalkkikivestä kehämuuri. Linnaa laajennettiin useita kertoja 1500–1600-luvuilla. Juhana III:n aikana linna alkoi saada nykyistä muotoaan. Keskiaikaisen linnan tilalle haluttiin sotilaallisesti uudenaikaisempi linna, jonka piti olla hyvä ympäristö myös linnanherralle. Tuloksena oli suuri renessanssilinna. Suunnitelmat teki arkkitehti Dominicus Pahr ja rakennustöitä tehtiin vuosina 1572–1592. Linna tuhoutui Kalmarin sodassa 1611–1613. Kaarle X Kustaan aikana ja 1600-luvun puolessavälissä Nicodemus Tessin vanhempi teki uudet barokkityyliset suunnitelmat. Kaarle X Kustaa on ainoa Ruotsin kuninkaista, joka on asunut linnassa pidemmän yhtenäisen ajan.

Vuonna 1803 linnan pohjoisosassa aloitti vaatetehdas ja värjäämö. Borgholmin linna tuhoutui tulipalossa 1806. Vaatetehtaan rakennuksesta lähteneen tulipalon seurauksena rakennuksesta on nykyään jäljellä vain rauniot. Linnassa on tehty 1900-luvulla useampaan otteeseen arkeologisia kaivauksia.

Linna on Öölannin suosituin turistikohde ja siellä järjestetään kesäisin näyttelyitä ja konsertteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Länsstyrelsen Kalmars län (ruotsiksi) Viitattu 13.12.2015.
2. 1 2 3 4 5 6  Statens fastighetsverk (ruotsiksi) Viitattu 13.12.2015.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Borgholmin linna**.
* Borgholmin linnan virallinen sivu (ruotsiksi, englanniksi, saksaksi)
* Slottsguiden (ruotsiksi)
**Brännässelet** on Ruotsissa Norrbottenissa Luulajan kunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Rånejoen vesistöön.

Maantietoa
----------

Brännässelet on 1,8 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 63 hehtaaria eli 0,63 neliökilometriä. Se sijaitsee Rånejoessa ja on pikemminkin sen suvantoa kuin järvi. Se alkaa Degervikenin yläpuolisesta kapeikosta, kiertää Långnäsetin niemen, jatkuu Ronningsuddenin ja Brännäsuddenin välistä ja päättyy Avanäsetin ja Uddenin välissä. Seuraava suvanto-osuus Prästholmsselet jatkuu heti moninkertaisesti laajempana. Järvessä on kolme saarta, joista Killingholmen on 300-metrisenä suurin. Muut saaret ovat pieniä luotoja. Järven rannat ovat kaikki viljeltyjä puolen kilometrin leveydeltä, mutta asutus on harvaa haja-asutusta. Kummallakin rannalla kulkee tie, joka alkaa Råneåsta ja ohittaa Meldersteinin ja Orrbynin joen seuraavassa ylimenokohdassa.

Luontoarvoja
------------

Järven lähialueella, jonka pinta-ala on 11,7 km², on metsämaata (68,6 %), kosteikkoa (26,9 %), joutomaata (0,8 %), viljelymaata (0,3 %), asutusta ja tiestöä (0,1 %) ja vesistöä (3,3 %). Alueen maaperässä on esimerkiksi moreenia (52,5 %), turvetta (35,7 %), jäätikköjokimuodostumia (3,5 %), silttiä, hiekkaa ja soraa (1,9 %), multaa (0,2 %) ja kalliota (2,9 %).

Vesistösuhteet
--------------

Brännässelet kuuluu Rånejoen vesistössä (päävesistötunnus 7) Rånejoen pääuomaan  ja on jokensa läpivirtausjärvi. Järven valuma-alueen pinta-ala on 4 158 km² ja sen keskivirtaaman arvioidaan olevan 46,6 m³/s. Järven omaa lähialuetta on vain 11,7 km², mutta siihen laskee muutama puro. Lounaisrantaan tulee Ronningsbäcken, jonka latvaveden sijaitsevat Stenmossabergetin ja Inreklappurnin välisessä laaksossa. Siellä sijaitsee suojärvi Högtjärnen, josta puro alkaa. Vastarantaan tulee metsästä kaksi puroa, joista Gravbäcken on suoraksi kaivettu oja. Rånejoki laskee 13 kilometrin päässä Perämereen Råneåssa Luulajassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Svenskt Vattenarkiv - Vattenytor (SVAR 2012) suora linkki SVAR\_2012\_2 (ZIP)), SMHI, 2016, viitattu 9.1.2021 (ruotsiksi)
2. 1 2 3 4 5  Brännässelet *Lantmäteriet*. Gävle:  Lantmäteriet. Viitattu 9.1.2021. (ruotsiksi)
3. 1 2 3  Brännässelet (SE732761-178997) *Vatteninformationssystem*. Tukholma, Ruotsi:  Länsstyrelsen. Viitattu 9.1.2021. (ruotsiksi)
4. 1 2  Rånejoki (SE732092-179483) *Vatteninformationssystem*. Tukholma, Ruotsi:  Länsstyrelsen. Viitattu 9.1.2021. (ruotsiksi)
5. 1 2  Brännässelet (Excel-lomake nro 32377), Vattenwebb, SMHI, viitattu 9.1.2021 (ruotsiksi)
6. ↑  Thoms-Hjärpe, Christina: Län och huvudavrinningsområden i Sverige (PDF), Faktablad nr 10, 2002, SMHI, viitattu 9.1.2021 (ruotsiksi)
7. ↑  Om flödesstatistik för Sveriges vattendrag (Excel-tiedostoon, selitykset), 13.11.2009, viitattu, 460-506, 9.1.2021 (ruotsiksi)
Kilpailua jääradalla
**Jäärata-ajo**  on moottoripyörillä jäälle auratulla radalla ajettava kilpa-ajo muoto. Jääratamoottoripyörät perustuvat motocrosspyöriin, ja varustetaan erikoisnastoitetuilla renkailla.

Rata
----

Jäärata-ajo ajetaan luonnonjäälle auratulla 800-1500 m pitkällä radalla, kilpailun ajomatkan kokonaispituuden ollessa 6-15 km.

Ulkomailla
----------

Keski-Euroopassa vuoristoalueilla jäärataa ajetaan sitä varten jäädytetyillä radoilla. USA:n pohjoisosissa sekä Kanadassa käytetään nastoina ruuveja. Islannissa käytetään motocrossnastoja ja Ruotsissa ajetaan samoilla säännöillä kuin meillä.

Rengassäännöt
-------------

Soololuokissa etu- ja takarenkaan nastan maksimikokonaispituus on 23 mm. Nastan näkyvä osuus on säännöissä määritelty siten että esimerkiksi nastan olkapään on oltava tasomainen vähintään 8 mm halkaisijaan saakka. Sivuvaunulliset pyörät varustetaan enduro/motocross-sääntöjen mukaisilla nastarenkailla.

Luokat
------

Jäärataa ajetaan nykyisin kuudessa pääluokassa; 

* **80**-kuutioiset kaksitahtiset moottoripyörät ja 150cc nelitahtipyörät
* **JR2** (alle 125-kuutioiset kaksitahtiset ja alle 250-kuutioiset nelitahtiset)
* **JR1** (alle 250-kuutioiset kaksitahtiset ja alle 450- kuutioiset nelitahtiset)
* **JR3** (alle 500-kuutioiset kaksitahtiset ja alle 700-kuutioiset nelitahtiset)
* **Sivuvaunulliset** moottoripyörät (kuutiotilavuus vapaa, sylinterilukumäärä enintään 1)
* **ATV**- nelipyöräiset moottoripyörät

Lisäksi soololuokat (JR1, JR2 ja JR3) jakautuvat SM huippu-urheiluun (A-luokat) ja harrastajiin (B-luokat) sekä veteraaniluokkiin. B-luokissa kisataan nousupisteistä A-luokkaan.

Säännöt
-------

Linkki sääntöihin

Lisätietoja
-----------

* Lisää tietoa lajin omalla sivustolla
* OFFROADPro (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomen Moottoriliitto

Katso myös
----------

* Jääspeedway

Aiheesta muualla
----------------

* Ylen Elävä arkisto: Vauhtikoneet jäällä
|  |
| --- |
|  |
| Osa artikkelisarjaa |
| Kristinusko maittain |
|  |
| Afrikka
* Egypti
 |
| Aasiassa
* Intia
 |
| Etelä-Amerikka
* Argentiina
* Bolivia
* Brasilia
* Chile
* Kolumbia
* Paraguay
* Peru
* Uruguay
 |
| Eurooppa
* Alankomaat
* Albania
* Armenia
* Belgia
* Espanja
* Irlanti
* Italia
* Itävalta
* Kreikka
* Kroatia
* Latvia
* Liettua
* Malta
* Pohjoismaat
	+ Islanti
	+ Norja
	+ Ruotsi
	+ Suomi
	+ Tanska
* Portugali
* Puola
* Ranska
* Romania
* Saksa
* Serbia
* Slovakia
* Slovenia
* Sveitsi
* Tšekki
* Ukraina
* Unkari
* Venäjä
* Viro
* Yhdistynyt kuningaskunta
 |
| Lähi-Itä
* Iran
* Israel
* Jordania
* Kypros
* Libanon
* Syyria
* Turkki
 |
| Pohjois-Amerikka
* Kanada
* Yhdysvallat
 |
| Oseania
* Australia
 |
| * n
* k
* m
 |

**Kristinusko on tullut Etelä-Amerikkaan** eurooppalaisten mukana 1400-luvulla. Alkuperäiskansaa käännyttiin pakolla katolisiksi. Kristinusko sekoittui alkuperäiskansojen uskontojen kanssa.

Kristinusko on politiikassa ollut vallanpitäjien puolella 1800-luvulle asti. 1900-luvun sisällissotien aikana Etelä-Amerikassa kirkko ei ottanut politiikkaan kantaa ja sen takia kirkon valtaa rajoitettiin ja omaisuutta vietiin. Nykyään kirkot tekevät sosiaalityötä, jolla pyritään edistämään demokratiaa.

2013 katolisen kirkon paaviksi valittiin ensimmäistä kertaa Etelä-Amerikasta. Paavi Franciscuksen valinta on nostanut esiin kristinuskon merkitystä Euroopan ulkopuolella.

Lähteet
-------

1. ↑  Katri Hanki, Outi Könni, Seppo Nyyssönen: *Verso 2 maailmanlaajuinen kristinusko*, s. 122-129. Sanoma Pro, 2016.
**Mario Hermoso Canseco** (s. 18. kesäkuuta 1995 Madrid, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Atlético Madridia ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.

Seurajoukkueura
---------------

Madridilaissyntyinen Hermoso liittyi Real Madridin junioriakatemiaan vuonna 2005. 28. syyskuuta 2012 pelatessaan vielä nuorisojoukkueessa, hän pääsi pelaamaan toisen puoliajan seuran edustusjoukkueen riveissä Trofeo Santiago Bernabéussa kolumbialaista Millonariosia vastaan.

16. heinäkuuta 2015 Hermoso siirtyi kauden kestävällä lainasopimuksella Valladolidiin hieman sen jälkeen kun hänet oltiin nostettu Real Madridin reservijoukkueeseen. Hermoso pelasi ensimmäisen ottelunsa ammattilaisena 22. elokuuta 2015 Córdobaa vastaan. Palattuaan takaisin lainalta, hän jatkoi pelaamista Real Madridin reservijoukkueessa Segunda División B:ssä.

12. heinäkuuta 2017 Hermoso teki kolmivuotisen sopimuksen Espanyolin kanssa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa 9. syyskuuta 2017 paikallisvastustaja FC Barcelonaa vastaan.

Maajoukkueura
-------------

Hermoso sai ensimmäistä kertaa kutsun Espanjan maajoukkueeseen 8. marraskuuta 2018, kun hänet nimettiin maaotteluihin Kroatiaa ja Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan. Hän teki ensiesiintymisensä Las Palmasia ystävyysottelussa Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Así es Mario Hermoso, el juvenil que ya ha debutado con el Real Madrid Goal. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)
2. ↑  Hermoso, proyección para el lateral izquierdo Real Valladolid. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)
3. ↑  Fidel resuelve en un gran partido del Córdoba Marca. Viitattu 31.5.2019. (espanjaksi)
4. ↑  Mario Hermoso, the fifth! RCD Espanyol. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)
5. ↑  Barcelona 5–0 Espanyol Guardian. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)
6. ↑  Jordi Alba recalled by Spain; Brais, Hermoso and Fornals make the list (Arkistoitu – Internet Archive) AS. Viitattu 31.5.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Mario Hermoson tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
* Mario Hermoson tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)

Atlético Madrid – Primera División
1 Grbić |
2 Giménez |
3 Reguilón |
4 Kondogbia |
5 De Paul |
6 Koke |
8 Griezmann |
9 Memphis |
10 Correa |
11 Lemar |
12 Doherty |
13 Oblak |
14 Llorente |
15 Savić |
16 Molina |
17 Saúl |
19 Morata |
20 Witsel |
21 Carrasco |
22 Hermoso |
23 Reinildo |
24 Barrios |
Valmentaja Simeone
Mirhaa.
Mirhasta valmistettua eteeristä öljyä.
**Mirha**, myös **mirhami** tai **myrha**, on kumihartsia eli kumin ja hartsin sekoitusta, jota valutetaan joidenkin mirhapuiden, kuten afrikanmirhapuun kuoren halkeamista. Sen väri vaihtelee keltaisesta tummanruskeaan.

Mirhapuu tuottaa vuodessa noin neljä kilogrammaa kumihartsia. Nimitys tulee arabian kielen sanasta *murr*, joka tarkoittaa kitkerää ja viittaa aineen makuun.

Käyttö
------

Mirhasta lähtee miellyttävä tuoksu, kun sitä lämmitetään. Sen vuoksi sitä on jo vuosituhansien ajan käytetty hajusteena ja suitsukkeena. Mirhaan on poltettaessa usein lisätty muitakin hajusteita.

Mirhaa on käytetty myös ruumiiden palsamointiin, kaunistumiseen, haavojen hoitoon sekä viiniin liuotettuna kipulääkkeenä. Mirhalla on antibakteerisia ominaisuuksia, ja se tappaa muun muassa *borrelia*-bakteereita. Mirhan on myös tutkimuksissa havaittu lievittävän turvotusta ja kipua sekä trikomoniaasi-sukupuolitautia.

Historia
--------

Mirha oli Arabiassa ja muualla Lähi-idässä yhtä arvostettua ja kallista kuin olibaanihartsi eli frankinsensi. Siinä kun läpinäkyvä ja kevyt frankinsensi edusti maskuliinisuutta ja taivaan henkiä, tiheämpi ja läpinäkymätön mirha edusti feminiinisyyttä sekä maan henkeä ja maan aistikkuutta. Mirhaa pidettiin muinaisen jumalattaren pihkana sekä initiaationa naispuoliseen jumaluuteen ja tämän energiaan.

Muinaiset egyptiläiset uskoivat mirhan polttamisen antavan naisille aistillisen mielialan. Israelissa morsiamet voitelivat ihonsa mirhasta tehdyllä öljyllä vuoden ajan ennen häitä. Heprealaisille mirha ei ollut aivan yhtä tärkeää kuin frankinsensi, vaikka se mainitaankin heprealaisessa Raamatussa yhtä usein. Mirhapuun kaarnasta saatu *stakte* oli arvokkaampaa kuin kumihartsi. Sitä käytettiin kuningas Salomon aikoina temppelin pyhissä rituaaleissa.

Uuden testamentin Matteuksen evankeliumissa mirha mainitaan yhtenä itämaan tietäjien vastasyntyneelle Jeesukselle tuomista lahjoista. He toivat Jeesus-lapselle tiettävästi staktea eivätkä kumihartsia. Jeesus sai myös mirhalla maustettua viiniä kipulääkkeeksi ennen kuolemaansa, kuten oli tapana.

Lähteet
-------

1. ↑  *mirhami.* *Kielitoimiston sanakirja*. Helsinki: Kotimaisten kielten keskus, 2022.
2. 1 2 3 4  Niels Halfdan Hansen: Mitä mirha on? *Tieteen Kuvalehti*.  26.12.2022. Viitattu 2.8.2023.
3. ↑  Arno Forsius: Kultaa, suitsuketta ja mirhaa *Lääketieteellinen aikakauskirja Duodecim*.  2003. Viitattu 2.8.2023.
4. 1 2 3 4 5  Fischer-Rizzi, Suzanne: *The Complete Incense Book*, s. 121–122, 139–140. Sterling, 1998. ISBN 0-8069-9987-X.
**Robert Irby Clarke** (1. kesäkuuta 1920 – 11. kesäkuuta 2005) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi elokuvissa ahkerasti, ja saavutti kulttimaineen B-luokan hirviöelokuvissa 1940–1950-luvuilla.

Elämä ja ura
------------

Clarke syntyi ja kasvoi Oklahoma Cityssä. Hän kävi Kemperin sotilasopistoa Missourissa, mutta astma esti palveluksen toisessa maailmansodassa. Myöhemmin hän opiskeli Oklahoman ja Wisconsinin–Madisonin yliopistoilla. Opiskeluaikanaan hän esiintyi radiossa ja teatterissa. Hän ei valmistunut, vaan lähti Kaliforniaan pyrkimyksenään luoda ura elokuvissa.

Clarke teki RKO Picturesin kanssa sopimuksen vuonna 1942, ja vuoteen 1950 mennessä hän oli ollut mukana noin 40 elokuvassa. Hän esiintyi lukuisissa klassisissa 1950-luvun science fiction -elokuvissa. Hän ei toiminut elokuvien parissa pelkästään näyttelijänä; hän ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti elokuvan *The Hideous Sun Demon* (1959). Hän myös esiintyi siinä roolissa. Hänet nähtiin lisäksi lukuisissa televisiosarjoissa. Hän julkaisi omaelämäkerran *To "B" or Not to "B": A Film Actor’s Odyssey* (1996).

### Perhe

Clarke oli naimisissa The King Sisters -kokoonpanossa laulaneen Alyce Kingin kanssa vuodesta 1956 tämän kuolemaan (1996). Cam Clarke on Robert Clarken ja tämän vaimon poika. Clarkella oli myös kaksi poikapuolta.

### Kuolema

Clarke kuoli Kaliforniassa 85-vuotiaana. Hänet haudattiin Forest Lawn Memorial Parkiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Robert I. Clarke *Find a Grave*.  22.6.2005. Viitattu 26.8.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Oliver, Myrna: Robert I. Clarke, 85; Familiar Face from Monster Movies and Myriad TV Shows *The Los Angeles Times*.  16.6.2005. Viitattu 26.8.2023. (englanniksi)
3. ↑  Robert Clarke – biography *Brian's Drive-In Theater*.  25.4.2011. Viitattu 26.8.2023. (englanniksi)
4. ↑  Robert Clarke Biography (1920-) *Film Reference*. Viitattu 26.8.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Robert Clarke Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Australia

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo OUN-järjestön johtajasta. Diplomaatista kerrotaan artikkelissa Andri Melnyk (diplomaatti).*
Andri Melnyk vuonna 1940.
**Andri Melnyk** (ukr. Андрій Мельник; 12. joulukuuta 1890 Volja Jakubova, Galitsia, Itävalta-Unkari – 1. marraskuuta 1964 Köln, Länsi-Saksa) oli ukrainalainen sotilas ja nationalistijohtaja.

Itävalta-Unkarin Galitsiassa syntynyt Melnyk opiskeli Wienin maatalouskorkeakoulussa, kunnes värväytyi ensimmäisen maailmansodan puhjettua vapaaehtoisena Itävalta-Unkarin armeijaan perustettuun ukrainalaiseen legioonaan. Hän yleni komppanianpäälliköksi mutta jäi syyskuussa 1916 venäläisten sotavangiksi. Yhdessä Jevhen Konovaletsin ja eräiden muiden kanssa hän pakeni vuonna 1917 sotavankileiriltä ja osallistui Kiovassa vapaaehtoisen Sitš-tarkk'ampujapataljoonan perustamiseen. Tammikuusta 1919 alkaen Melnyk oli jonkin aikaa Ukrainan kansantasavallan armeijan esikuntapäällikkönä ja vuosina 1920–1921 Ukrainan sotilasattaseana Prahassa ja Wienissä. Vuonna 1922 hän asettui Puolaan liitettyyn Galitsiaan, jossa hänestä tuli maanalaisen Ukrainan sotilasjärjestön (UVO) paikallisjohtaja, kun järjestön varsinainen johtaja Konovalets joutui siirtymään turvaan maanpakoon. Vuosina 1924–1928 Melnyk oli toimintansa vuoksi puolalaisessa vankilassa.

Melnyk oli vuosina 1933–1938 ukrainalaisten katolisen nuorisojärjestön puheenjohtaja mutta toimi salaa myös UVO:n seuraajaksi perustetussa Ukrainalaisten nationalistien järjestössä (OUN). Kun OUN:n johtaja Konovalets vuonna 1938 salamurhattiin, Melnyk siirtyi ulkomaille ottaakseen hänen paikkansa. Elokuussa 1939 Roomassa kokoontunut OUN:n liittokokous vahvisti Melnykin johtajuuden, mutta seuraavan vuoden alussa Stepan Banderan johtama nuorten radikaalien siipi perusti kilpailevan johdon, jolloin järjestö hajosi kahtia. Melnykin johtama siipi tunnettiin tämän jälkeen nimellä OUN-M. Järjestön luotettavuutta epäilleet saksalaiset asettivat Melnykin vuonna 1941 kotiarestiin, jolloin hän luovutti johdon Ukrainassa varamiehelleen Oleh Olžytšille. Vuonna 1944 Melnyk vangittiin Sachsenhausenin keskitysleirille, mutta hänet vapautettiin melko pian, kun saksalaiset vakuuttuivat hänen yhteistyöhalustaan. Vuodesta 1945 hän asui Luxemburgissa ja jatkoi vaikuttamista ukrainalaisessa emigranttiyhteisössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Volodymyr Janiv: Melnyk, Andrii *Encyclopedia of Ukraine* (1993), Internet Encyclopedia of Ukraine, Canadian Institute of Ukrainian Studies, Albertan yliopisto. Viitattu 2.1.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Andri Melnyk** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* IdRef

 |

 |
Antai-jin hondō eli istumasali
**Antai-ji** (jap. 安泰寺) on zen-buddhalainen luostari, joka kuuluu sōtō-koulukuntaan. Se sijaitsee Hyōgon prefektuurissa Japanissa. Luostari ottaa vastaan sekä lyhyt- että pitkäaikaisia vieraita muulloin paitsi talvella, jolloin luostari on vuorilla lumen saartamana.

Historiaa
---------

Antai-ji perustettiin vuonna 1923 luostariksi, jossa voisi opiskella shōbōgenzōta. Tuohon aikaan luostari sijaitsi Pohjois-Kiotossa, ja monet johtavat tutkijat opiskelivat siellä. Toisen maailmansodan aikaan luostari oli tyhjillään. Vuonna 1949 Kōdō Sawaki (1880–1965) ja Kōshō Uchiyama (1912–1998) muuttivat Antai-jiin ja tekivät siitä harjoituspaikan puhdasmuotoiselle ja pelkistetylle zazenille. 1960-luvun lopulla luostari tuli tunnetuksi sekä Japanissa että ulkomailla zazen-harjoituksistaan.

Lisääntynyt vierailijoiden määrä ja uusien talojen rakentaminen temppelin ympärille aiheutti melua, joka teki zazenin harjoittamisen Kiotossa hankalaksi. Apotti Kōhō Watanabe (s. 1942) päätti muuttaa Antai-jin nykyiselle paikalleen Hyōgon prefektuurin Shinonsenin kaupunkiin vuorten hiljaisuuteen. Apotin tavoitteena oli saada luostari jälleen omavaraiseksi. Edellinen apotti, Shin'yū Miyaura (1948–2002) varjeli hiljaista zazen-elämää ja omavaraisuutta kunnes kuoli äkillisesti helmikuussa 2002. Hänen oppilaansa, Saksasta kotoisin oleva Muhō Noelke (s. 1968) jatkaa luostarin johtajana.

Vierailu luostarissa
--------------------

Luostarissa voi vierailla talvikautta lukuun ottamatta. Vierailu on maksuton. Jokainen vieras osallistuu luostarin päiväohjelmaan ja tekee työtä munkkien rinnalla. Normaali päiväohjelma sisältää kaksi kahden tunnin zazen-istuntoa, tunnin verran siivousta ja 4–6 tuntia maatöitä, kuten riisin ja vihannesten viljelyä. Aamu alkaa kello neljältä ensimmäisellä istunnolla. Työtä tehdään aina kolme päivää, joiden jälkeen on yksi vapaapäivä. Miehet on majoitettu luostarirakennuksen toiseen kerrokseen ja naiset ensimmäiseen. Pariskunnat eivät ole tervetulleita luostariin. Luostarin ruoka ei ole pelkästään kasvisruokaa, ja se perustuu osittain läheisen Hamasakan kylän asukkaiden lahjoituksiin.

Aiheesta muualla
----------------

* Luostarin kotisivut (englanniksi)
**Ruunien Ruunat** (RuRu) oli 1980-luvulla perustettu urheiluseura, jonka laji oli salibandy ja kotipaikka Hämeenlinna. Seuran edustusjoukkue pelasi korkeimmillaan lajin SM-tasolla sekä 1. divisioonassa. Kaudet 1986-92 RuRu pelasi miesten SM-sarjaa yltäen avauskaudella pronssille ja seuraavalla hopealle. Kaudet 1992-98 RuRu pelasi 1. divisioonassa ja kaudet 1998-2000 Salibandyliigassa.

Seuran naisten joukkue pelasi parhaimmillaan SM-sarjaa nimellä m/s ICS kausilla 1990-95 yltäen pronssille kaudella 1992-93.

Ruunien Ruunat oli lajin pioneereja myös junioritoiminnan käynnistäjänä, ja RuRun juniorijoukkueet voittivat seuran toimintavuosina useita SM-mitaleita. RuRun nimekkäimpiin kasvatteihin lukeutuu muun muassa SM-tasolla kaikkien aikojen eniten tehopisteitä tilastoihin kirjauttanut Santtu Manner, joka ehti edustaa hämeenlinnalaisseuraa myös aikuisten sarjoissa ennen Helsingin menestysvuosiaan.

RuRun tarina salibandyn huipputasolla päättyi vuosituhannen vaihteessa, kun toimintaa edustustasolla jatkoi salibandyseura Steelers. Sittemmin RuRun nimellä pyöritettiin vain junioritoimintaa 2010-luvun alkupuolelle saakka.
**M/S Schieborg** (IMO 9188233) on alankomaalaisen Wagenborg Shipping B.V. -varustamon omistuksessa oleva ro-ro-rahtialus. Alus on rakennettu vuonna 2000 Flender Werftin telakalla Lyypekissä, Saksassa. Kuollutta painoa *Schieborgilla* on 13 000 tonnia. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Delfzijl. 

Schieborgin sisaraluksia ovat M/S Spaarneborg ja M/S Slingeborg.

Käyttöhistoria
--------------

17. joulukuuta 1999 alus laskettiin vesille. 28. huhtikuuta 2000 alus luovutettiin Wagenborg Shippingin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Alankomaiden lipun alle. Kotisatamaksi tuli Delfzijl. Toukokuussa laiva aloitti Cobelfretin/Stora Enson Zeebruggen ja Göteborgin välisessä liikenteessä.

8. tammikuuta 2005, kun Gudruniksi nimetty myrsky raivosi Pohjoismaissa ja Baltiassa, Schieborg oli matkalla Göteborgista Zeebruggeen. Lastina aluksella oli pääasiassa paperia. Aluksen ollessa suhteellisen kaukana Pohjanmerellä, tanskalaisen Esbjergin kaupungin länsipuolella, iski aluksen oikealta puolelta keulaan voimakas aalto. Sääkannella sattui olemaan muun muassa kalsiumkarbidia sisältävä perävaunu lastina. Kalsiumkarbidi yhdessä veden kanssa muodostaa voimakkaasti lämpöä. Keulaan osunut tulva-aalto kaatoi perävaunun sytyttäen näin tulipalon sääkannella. Tämän jälkeen Schieborgin miehistö siirtyi pelastusveneeseen. Miehistö säilyi hengissä muutamien saadessa pieniä vammoja. Sääkannella ollut lasti tuhoutui tulipalossa kokonaan. Myös ylemmällä pääkannella sijainnut lasti tuhoutui lähes täysin. Aluksen ruori oli onnettomuudessa jumiutunut 60 asteen kulmaan ja suurien vaikeuksien jälkeen alus saatiin hinattua Eemshavenin satamaan, Alankomaihin. Satamassa vahingoittumaton ja vahingoittunut lasti purettiin ja raivattiin.

14. helmikuuta alus meni korjaustöitä varten BREDO Shipyardin telakalle Bremerhaveniin, Saksaan. Kesäkuussa 2005 Schieborg oli korjattu ja se palasi liikenteeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Details for the ship Schieborg Vesseltracker.com. Viitattu 4.5.2008. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  M/S SCHIEBORG Fakta om Fartyg. Viitattu 4.5.2008. (ruotsiksi)
3. ↑  WAGENBORG SHIPPING Fakta om Fartyg. Viitattu 4.5.2008. (ruotsiksi)
4. ↑  SCHIEBORG Imago-Navis.  Arkistoitu 11.12.2005. Viitattu 30.12.2007. (saksaksi)
5. ↑  Bäckman, Ulf: Gudrun-myrsky ja sen vaikutukset If. Viitattu 4.5.2008. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Fakta om Fartyg – M/S Schieborg (ruotsiksi)
**Hilpara** on entinen tamperelainen jääkiekkojoukkue, joka pelasi yhden kauden SM-sarjaa 1969–1970. Hilpara toimi Tapparan kakkosjoukkueena. Tästä johtuu yhtäläisyys joukkueiden nimien loppuosassa ja historiallisessa merkityksessä: hilpari tarkoittaa taistelukeihästä.

Hilparan edeltäjä oli vuonna 1959 perustettu **Tappara II**, joka osallistui Hämeen piirisarjojen alemmille tasoille. Tappara II olisi voinut vuonna 1965 nousta toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Suomensarjaan, mutta koska emojoukkue Tappara putosi samaksi kaudeksi Suomensarjaan, ei Tappara II voinut ottaa nousupaikkaa vastaan.

Vuonna 1967 Tappara II ansaitsi taas nousupaikan Suomensarjaan, ja jotta paikka voitiin sillä kertaa ottaa vastaan, päätettiin joukkue erottaa emoseurasta ja eriyttää omaksi Hilpara-nimiseksi joukkueekseen. Ensimmäisellä Suomensarjan kaudellaan 1967–1968 Hilpara voitti lohkonsa, mutta hävisi SM-sarjaan nousemissarjan Vehmaisten Urheilijoille, ja kaudella 1968–1969 voitti uudelleen lohkonsa, mutta jäi kuuden joukkueen nousukarsintasarjassa kolmanneksi.

Hilparalle aukesi kuitenkin paikka SM-sarjassa vuonna 1969, kun Upon Pallo joutui luopumaan sarjapaikastaan. Joukkue kuitenkin voitti 22 SM-sarjan ottelustaan vain kaksi ja sijoittui toiseksi viimeiseksi, pudoten takaisin Suomensarjaan. Uutta nousua ei enää tapahtunut, ja Suomensarja-kauden 1972–1973 päätteeksi Hilpara tippui Maakuntasarjaan.

Hilparaa nähtiin jääkiekon kakkos-, kolmos- ja nelosdivisioonissa vuosina 1975–1996, kunnes toiminta lopullisesti päättyi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Mikä ihmeen Hilpara? *Tapparahistoria.com*.  9.12.2021. Viitattu 9.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Hilpara Elite Prospects -verkkosivustolla (englanniksi)
**Paula Meehan** (s. 1955 Dublin) on irlantilainen runoilija ja näytelmäkirjailija.

Meehan syntyi työväenluokkaisen perheen kuudesta lapsesta vanhimpana. Lapsuudessaan hän vietti aikaa sekä Dublinissa että Isossa-Britanniassa. Meehan sai humanististen tieteiden kandidaatin arvon englannin kielessä, historiassa ja klassisen sivilisaation tutkimuksessa Trinity Collegesta. Taiteiden maisterin oppiarvon hän suoritti Eastern Washington Universityssa, jossa hän omaksui kirjallisia vaikutteita Gary Snyderilta ja Carolyn Kizerilta. Meehan asettui jälleen Dubliniin vuonna 1983. Hän alkoi pitää kirjoitusworkshopeja vangeille ja matalan tulotason yhteisöille Dublinin kantakaupungissa. Meehan onkin kirjoitustyönsä ohella ajanut sosiaalista oikeudenmukaisuutta ja heikossa asemassa olevien asioita. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli *Return and No Blame* (1984). Sitä seurasivat *Reading the Sky* (1986), *The Man Who Was Marked by Winter* (1991), *Pillow Talk* (1994) ja *Mysteries of the Home* (1996). Meehanin runokokoelma *Dharmakaya* (2001) sai Denis Devlin -palkinnon. Hänen myöhempiä runoteoksiaan ovat *Painting Rain* (2009), *Geomantic* (2016) ja *As If By Magic* (2020). *Geomantic* palkittiin Cholmondeley Award for Poetrylla. Meehan on usein tehnyt poikkitaiteellista työtä. Hän on muun muassa laatinut runoja elokuviin ja tanssiesityksiin. Lauluntekijät ovat myös tehneet musiikkia hänen sanoihinsa. Meehan teki yhteistyössä kuvataiteilija Marie Foleyn kanssa kirjan *Six Sycamores* (2004). 14 Henrietta Street -museon innoittaman teoksen *Museum* (2019) hän teki yhteistyöhankkeena valokuvaaja Dragana Jurišićin kanssa.

Meehanin näytelmien joukossa ovat *Mrs Sweeney* (1997) ja *Cell* (1999). Hän on tehnyt myös monia näytelmiä lapsille. Hänen draamateoksiaan on esitetty sekä laajalti näyttämöillä että radiossa kuunnelmamuodossa. Meehanin tuotantoa on käännetty muun muassa iirin, ranskan, saksan, kreikan, viron ja japanin kielille. Meehanille on myönnetty Marten Toonder Award, Butler Literary Award, Lawrence O'Shaughnessy Award ja PPI Award for Radio Drama. Meehan on valittu Aosdánan jäseneksi, ja vuonna 2013 hän sai nimityksen *Ireland Professor of Poetry* -asemaan toisena naisena sen historiassa. Vuonna 2015 hänet otettiin Hennessy Hall of Fameen saavutuksistaan runoudessa. Meehanin elämänkumppani on runoilija, kirjailija Theo Dorgan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Paula Meehan Poetry Foundation, viitattu 14.8.2023
2. 1 2  Paula Meehan The Adrian Brinkerhoff Poetry Foundation, viitattu 14.8.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Ylivieskan työväentalo** sijaitsi Ylivieskan keskustassa. Talon omisti Ylivieskan Sos.Dem.Työväenyhdistys ry.

Historiaa
---------

Ylivieskan Sos.Dem. Työväenyhdistys ry. perustettiin vuonna 1900, ja ensimmäiset vuotensa yhdistys toimi vuokratiloissa. Marraskuussa 1906 yhdistys osti oman talon. Vuonna 1913 taloa kunnostettiin ja siihen rakennettiin ajanmukainen juhlasali. Toiminta olikin vilkasta sisällissotaan saakka..

Sisällissodan aikana työväentalo oli takavarikoituna ja yhdistyksen toiminta estetty. 31. toukokuuta 1919 yhdistys sai talon takaisin haltuunsa. 1920-luvun loppuvuosina ja seuraavan vuosikymmen alussa yhdistyksellä oli rahavaikeuksia, ja talo myytiin vuonna 1931. Kaikki irtain omaisuus myytiin huutokaupalla 8. maaliskuuta 1931.

Uuden talon hankkimista suunniteltiin jo vuonna 1941. Vuonna 1942 taloa varten ostettiin tontti ja hankittiin rakennusmateriaalia. Vuonna 1950 yhdistykselle tarjottiin toista tonttia rakennuksineen, joka ostettiin, ja aikaisempi tontti rakennusmateriaaleineen myytiin.

Uuden talon avajaiset pidettiin 8. helmikuuta 1953. Talossa pidettiin yhdistyksen kokoukset ja juhlatilaisuudet. Myös elokuvateatteri Kansan Kuva toimi talossa. Television tulo vaikutti elokuvissa käyntiin, ja toiminnasta tuli tappiollista. Talo vuokrattiin vuonna 1965 viideksi vuodeksi Oy Alkoholiike Ab:lle liiketiloiksi. Alkoholiliike sai tarkoituksiinsa paremmat tilat kuitenkin ennen vuokrasopimuksen päättymistä, ja talo palasi taas yhdistyksen käyttöön. Vuonna 1970 talo jälleen vuokrattiin, nyt Vieskan sähkölle kahdeksi vuodeksi. Tämän vuokrasopimuksen umpeuduttua yhdistys vuokrasi talon Ylivieskan kaupungille. Kaupunki vuokrasi talon paikallisten urheilu-seurojen yhtymälle, joka jatkoi talossa elokuvatoimintaa.

Taloa on kunnostettu useaan kertaan. Vuonna 1978 valmistuivat kerhotilat. Vuonna 2009 kiinteistö jätettiin kylmilleen ja vesiputket tyhjennettiin. Purkupäätös kiinteistöstä tehtiin vuonna 2012.

Rakennus
--------

Ensimmäinen työväentalo oli hirsirakenteinen. Toinen talo oli alkuaan autokorjaamo, joka oli rakennettu sementtitiilestä.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Vuodesta 1913 vuoteen 1918 toiminta oli monipuolista ja vilkasta. Siihen kuului talon käyttö varsinaiseen yhdistystoimintaan, mutta talolla oli myös kirjasto ja näytelmätoimintaa..

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Simonen, Heikki: *Sosialidemokraattinen työväenliike Kala- ja Pyhäjokilaaksossa vuosina 1900–1975*. Oulu: Kala- ja Pyhäjokilaaksojen sos.dem. työväenyhdistysten historiatoimikunta, 1975. ISBN 951-99054-9-0.
2. 1 2  SDP *ylivieska.sdp.fi*. Viitattu 2.2.2023.
3. ↑  Kaikki meni seurojen kuvien huutokaupassa *Keskipohjanmaa/ KP24*.  14.10.2012.  Arkistoitu 2.2.2023. Viitattu 2.2.2023.

Ylivieskan työväentalo1900-luvun alussa
**Osmo Kalervo Valtonen** (30. tammikuuta 1929 Kuusankoski – 3. toukokuuta 2002 Espoo) oli suomalainen taiteilija, joka tunnetaan parhaiten kineettisistä taiteesta eli liikkuvista taideteoksistaan.

Valtonen opiskeli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1946–1948 ja 1951–1955 sekä Taideteollisessa ammattikoulussa 1955–1958 ja toimi samalla mainosmiehenä. Hänen teoksiaan oli ensi kertaa julkisesti näytteillä vuonna 1968. Vuodesta 1972 Valtonen toimi Dimensio-ryhmässä, jota hän oli myös perustamassa. Valtonen oli sen puheenjohtaja vuosina 1976–1979. Ryhmä keskittyi kineettiseen taiteeseen, jonka keskiössä on liikkeen tutkiminen optisesti ja mekaanisesti.

Valtosen ensimmäinen julkinen teos oli Puotilan vanhainkotiin 1972 valmistunut akryylisauvoista tehty valoreliefi *Elämä*. Valtosen tuotannosta suosittuja ovat olleet myös hiekkapiirturiteokset, jollainen oli esillä muun muassa Tiedekeskus Heurekan ulkopuistossa vuonna 2007. Hän on tehnyt myös laservaloteoksia. EMMA-taidemuseossa on varsin laaja taidekokoelma Valtosen teoksia, ja Oulun taidemuseossa sijaitsee taiteilijan valoteos *Tuli-maa-ilma* (1988). Helsingissä Valtiokonttorin toimitalon aulassa on Valtosen suurikokoinen mobile-teos.

Valtonen sai Valtion taidepalkinnon 1969, 1970 ja 1982, Espoon kaupungin taidepalkinnon 1973 sekä pohjoismaisen Prinssi Eugenin mitalin vuonna 1998.

Teoksia
-------

* Avaruusseikkailu Lahdessa.*Avaruusseikkailu* Lahdessa.
* Valo-kineettinen teos Papyrus, Hyvinkää, 1984.Valo-kineettinen teos *Papyrus*, Hyvinkää, 1984.
* Tuli – maa – ilma, Oulu, 1988. *Tuli – maa – ilma*, Oulu, 1988.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Sinisalo, Soili: "Valtonen, Osmo (1929–2002)", *Suomen kansallisbiografia, osa 10*, s. 313–315. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-451-2. / Teoksen verkkoversio (viitattu 16.10.2015).
2. 1 2  Ilvas, Juha: "Osmo Valtonen", *Kansallistaidetta*, s. 326–327. Helsinki: Kansallis-Osake-Pankki, 1989. ISBN 951-889-000-5.
3. ↑  Osmo Valtosen muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.
4. ↑  Osmo Valtonen (1929–2002): Papyrus  21.1.2018. Hyvinkään kaupunki. Viitattu 18.8.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Valtonen, Osmo hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
Gabriel Grandlund.
**Gabriel Granlund** (3. lokakuuta 1819 Rauma – 1. tammikuuta 1901 Rauma) oli suomalainen laivanvarustaja, kauppias ja liikemies. Hän oli aikoinaan Rauman kaupungin varakkaimpia asukkaita, jonka entinen asuintalo Marela toimii nykyään kotimuseona. Granlund kuului Rauman kaupunginvaltuustoon vuosina 1876–1881 ja toimi myös sen puheenjohtajana parin vuoden ajan.

Granlund oli suorittanut kauppalaivurin tutkinnon ja kuljetti tämän jälkeen 1840–1860-luvuilla useita eri aluksia. Vuonna 1861 hän lopetti laivurin ammatin ja ryhtyi laivanvarustajaksi. Granlund rakennutti muun muassa parkkilaivat Harmonin (1860), Lainettaren (1868) ja Suomettaren (1860-luvun alku) sekä omisti kuunari Lefven ja rautafregatit Hoppetin, Finlandin ja Imperator Alexander II:n. Hänen aluksistaan Hoppet ja Imperator Alexander II tekivät pitkiä maailmanympäripurjehduksia 1800–1900-lukujen vaihteessa.

Vuonna 2009 ilmestyi Auli Irjalan teos *Todellisella kunnioituksella?*, joka kuvaa purjelaivamerenkulun viimeistä huippukautta Hoppetin kapteenina toimineen Frans Torkin ja Gabriel Granlundin välisen kirjenvaihdon kautta.

Gabriel Granlund avioitui varsin myöhään, 57-vuotiaana, Kustavissa syntyneen Kristina Ståhlen kanssa. Kristina oli tuolloin 36-vuotias. Granlundeille syntyi kolme poikaa, Gabriel (1877), August (1880) ja Julius (1882).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Marela - kaksi ja puoli vuosisataa Rauman historiaa. Rauman museo 1983. Viitattu 19.10.2016.
2. 1 2  Hoppet ex Knight of the Thistle (Arkistoitu – Internet Archive) Suurten purjelaivojen bibliografia. Viitattu 23.6.2014.
3. 1 2  Imperator Alexander II ex Grassendale (Arkistoitu – Internet Archive) Suurten purjelaivojen bibliografia. Viitattu 23.6.2014.
4. ↑  Todellisella kunnioituksella? - Purjelaivan päällikön ja varustajan suhteesta[vanhentunut linkki] Suomalainen Kirjakauppa. Viitattu 23.6.2014.
5. ↑  Granlundien tarina -näyttelyjulkaisu. Rauman museo 2008. Viitattu 20.10.2016.
**Suomen kontrabassoklubi ry** on 23. toukokuuta 1976 perustettu suomalainen soitinjärjestö kontrabasisteille.

Suomen kontrabassoklubin esikuvana oli muutama vuosi sitä aiemmin perustettu Suomen käyrätorviklubi. Oiva Nummelinin oppilaat olivat avainasemassa järjestön perustamisessa, ja Nummelin valittiin perustamiskokouksessa järjestön kunniajäseneksi. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi vuoteen 1981 saakka Jorma Katrama. 1980-luvulla Suomen kontrabassoklubin toiminta laajeni alueellisesti. Aiemmin kokoukset ja tapahtumat olivat olleet lähes poikkeuksetta Helsingissä järjestettyjä, mutta tuolloin järjestö alkoi pitää kokouksia ja järjestää kontrabassotapahtumia myös muualla maassa. Vuonna 1982 Suomen kontrabassoklubi alkoi julkaista Basisti-lehteä. Vuoteen 1988 asti se ilmestyi neljästi vuodessa ja sen jälkeen kahdesti vuosittain. Vuonna 1996 lehden uudeksi nimeksi tuli Kontra-C; lehden ilmestymistahti on myös palannut alkuperäiseen.

Vuonna 1984 Suomen kontrabassoklubi ylitti sadan jäsenen rajapyykin, ja myöhemmin vakiintunut jäsenmäärä on ollut 150–200. Vuonna 1987 järjestö aloitti "Vuoden basistin" tunnustuksen myöntämisen. Suomen kontrabassoklubi on myös järjestänyt kilpailuja. Vuonna 2012 perustettiin neljän vuoden välein järjestettävä Nuorten kansallinen kontrabassokilpailu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kontrabassoklubin historiaa Suomen kontrabassoklubi ry. viitattu 17.1.2023

Aiheesta muualla
----------------

* Verkkosivusto
Pelastusristeilijä Niilo Saarinen vuonna 2016 Raahessa.
**Pelastusristeilijä Niilo Saarinen** on kapteeni Niilo Saarisen mukaan nimetty pelastusristeilijä.

Alus on teräsrunkoinen, jääkeulalla ja niin sanotulla risteilijänperällä varustettu ja sen alkuperäinen koneteho oli 320 hevosvoimaa.

Kapteeni Saarisen jäätyä eläkkeelle valmistui seuraavana vuonna Haminan telakalla Kotkaa varten uusi teräsrunkoinen pelastusristeilijä, joka sai hänen nimensä. Se oli ensimmäinen jäätä murtava pelastusalus ja sillä ajettiinkin runsaasti kelirikkoajoa Haapasaareen. Aluksessa on myös alusta alkaen ollut keulakannelle sijoitettu kiinteä vesitykki jolle voimaa antaa 8000 litran minuuttitehoinen palopumppu. Varustukseen kuuluu myös mastoon liitetyt sumusuuttimet, joiden luoman suojaverhon turvin alus voi mennä aivan kiinni palavaan laivaan. Varustusta tarvittiin vuonna 1963 kun Rankin saarella syttyi tulipalo sotilaskotirakennuksessa: *Niilo Saarinen* toi paikalle sammuttajia ja tuki sammutustyötä vesitykkinsä avulla. Alus vapautui Kotkasta vuonna 1968 kun pelastusristeilijä *Wilhelm Wahlforss* valmistui. 

S*aarinen* siirtyi vuonna 1968 aluksi Tornioon, mutta osoittauduttuaan liian suureksi Tornion ahtaille vesille sen uudeksi sijoituspaikaksi tuli Raahe. Alus katsastettiin jo varhain kotimaanliikenteen lastilaivaksi ja hinaajaksi, ja sitä on pidetty liikenteessä ympärivuotisesti. Sitä on toisinaan käytetty myös saaristoristeilyaluksena. Lisäksi alus on jo Raaheen tulostaan asti toiminut lisähinaajana Rautaruukin satamassa. Sen työparina toimi ensin Rautaruukin hinaaja m/s *Rautaluoto* (Myöh. *Jyry*) ja nykyään Raahen Meriapu oy:n *Isbjörn* .

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1978: Veijo I. Merikalla: *Raahen Meripelastusyhdistyksen toiminta vuonna 1978*

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1961: Unto Lindqvist: *"Pelastusristeilijä* Niilo Saarinen *laskettu vesille"*
* Suomen meripelastusseura, PR Niilo Saarinen (Arkistoitu – Internet Archive)
* pv *Merikokko* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Rosendo Álvarez Gastón** (10. elokuuta 1926 Mues – 3. helmikuuta 2014) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 22. heinäkuuta 1951 ja nimitettiin Jacan hiippakunnan piispaksi 16. marraskuuta 1984. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. tammikuuta 1985. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Innocenti, jota avustivat Gabino Díaz Merchán ja Rafael González Moralejo.

12. toukokuuta 1989 Álvarez Gastón sai nimityksen Almerían piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 15. huhtikuuta 2002.

Lähteet
-------

1. ↑  Muere Rosendo Álvarez Gastón, obispo emérito de Almería *El Almería*.  3.2.2014. Viitattu 4.2.2014. (espanjaksi)
2. 1 2  Catholic-Hierarchy.org: Bishop Rosendo Alvarez Gastón


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |