recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kuvaa Venäjän keisarikunnan laivaston rannikkopanssarilaivaa. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**Gangut** (ven. Гангут) oli vuonna 1894 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston rannikkopanssarilaiva. Alus upposi ajettuaan karille Suomenlahdella vuonna 1897.

Valmistus
---------

Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista matalamman syväyksen omaavana *Imperator Aleksandr II* -luokan aluksena, ja sen köli laskettiin vuonna 1889. Alus laskettiin vesille lokakuussa 1890 ja otettiin palvelukseen vuonna 1894.

Aluksen ainoa kaksitoistatuumainen (305 mm) tykki oli asennettu neljän tuuman panssaroinnilla varustettuun barbetteen ja yhdeksäntuumaiset (229 mm) tykit oli suojattu pääkannen patterikannen panssaroinnilla, mutta kuusituumaisia (152 mm) tykkejä ei ollut sijoitettu panssarikannen sisään. 193 jalkaa pitkä ja kahdeksan jalkaa korkea panssarivyö päättyi yhdeksän tuuman laipioihin, ja sen päällä oli kaksituumainen panssarikansi.

Palvelus
--------

*Gangut* upposi osuttuaan kartoittamattomaan kariin vuonna 1897.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Dvenadtsat Apostolov*** | **Venäjän keisarikunnan laivaston taistelulaivat** | Seuraaja:***Navarin*** |

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 179
**Reijo Antero Ojanen** (22. tammikuuta 1931 Tampere – 24. heinäkuuta 2019 Tampere) oli suomalainen sisustusarkkitehti.

Ojanen kävi keskikoulun Tampereen lyseossa. Hän pääsi opiskelemaan Helsinkiin Taideteolliseen oppilaitokseen, josta hän valmistui sisustusarkkitehdiksi vuonna 1956. Ojanen toimi Tampereen talonrakennustoimiston sisustusarkkitehtinä 40 vuotta. Hänen tunnetuin työnsä oli vuonna 1959 valmistuneen Pyynikin kesäteatterin pyörivän katsomon suunnittelu. Idean pyörivään katsomoon hän sai veturitallin kääntöpöydästä. Se oli valmistuessaan maailman ensimmäinen sähkökäyttöinen pyörivä katsomo.

Muita Ojasen töitä olivat TTT:n Kellariteatteri, Tampereen Komediateatteri sekä Ravintola Tiiliholvi Tampereella. Hän suunnitteli myös Messukylän Osuusmyllyn muistomerkin, joka pystytettiin vuonna 1981.

Ojanen toimi työnsä ohella Tampere-Seuran puheenjohtajana sekä Tapparan sihteerinä. Hän oli myös perustamassa Ilves-Kissoja.

Reijo Ojasen sisko Sirkka Ojanen voitti melonnassa Suomen mestaruuden ja poika Juha Ojanen Ilveksen jalkapallojoukkueessa Suomen cupin vuonna 1979. Reijo Ojanen oli jääkiekkoilija Janne Ojasen setä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pitko, Matti: Pyynikin kesäteatterin pyörivän katsomon suunnitellut sisustusarkkitehti Reijo Ojanen on kuollut *Aamulehti*.  29.7.2019.  Arkistoitu 29.7.2019. Viitattu 10.11.2020.
2. ↑  Toinen etunimi on tarkistettu Ojasen hautakivestä, joka sijaitsee Tampereella Kalevankankaan hautausmaalla, korttelissa 1.
3. ↑  Tampereen muistolaatat ja muut muistomerkit  2006. Tampereen kaupunki. Viitattu 14.8.2019.
4. ↑  Miesten cupin mestarijoukkueet 1955- Suomen Palloliitto.  Arkistoitu 21.6.2019. Viitattu 14.8.2019.
**Dagon** on yhdysvaltalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin heinäkuussa 1917 kirjoittama novelli. Se ilmestyi *Vagrant*-lehdessä marraskuussa 1919 ja myöhemmin *Weird Talesissa* kahteenkiin otteeseen.

Juoni
-----

Taiteilijan näkemys Dagonista.
Novellin kertoja on merimies, jonka laivan saksalaiset upottavat ensimmäisessä maailmansodassa. Hänet otetaan vangiksi saksalaiseen laivaan, mutta muutamaa päivää myöhemmin hän pakenee veneellä. Merellä hän ajautuu päämäärättömästi maata tai laivoja näkemättä. Hän nukahtaa lopulta ja havahtuessaan huomaa joutuneensa keskelle vastenmielistä mustaa liejua, joka jatkuu joka suunnassa silmänkantamattomiin. Kertoja lähtee harhailemaan liejussa ja löytää muinaisen monoliitin, jonka ihmiselle tuntematon sivilisaatio on pystyttänyt. Kertoja tutkii monoliittia, jolloin valtava hirviö syöksähtää esiin vedestä. Kauhuissaan kertoja pakenee ja onnistuu pääsemään yhdysvaltalaisen laivan kyytiin. Hänen pelottavat kokemuksensa vainoavat häntä, ja hän lievittää traumojaan morfiinilla. Myöhemmin hänen rahansa kuitenkin loppuvat, ja hän päättää tehdä itsemurhan. Silloin ikkunaan ilmestyy hirviömäinen käsi, ja kertoja jättää selontekonsa kesken.

Kirjoittaminen ja julkaisu
--------------------------

Lovecraft sai "Dagoniin" idean näkemästään unesta, jossa hän joutui rämpimään inhottavassa, upottavassa liejussa. Ajatus syrjäistä järveä vainoavasta kalamaisesta ihmishahmosta lienee peräisin Irvin S. Cobbin novellista "Fishhead", josta Lovecraft piti kovasti.

Novelli ilmestyi ensin *Vagrant*-lehdessä marraskuussa 1919. Myöhemmin se julkaistiin *Weird Talesissa* kahteenkin otteeseen: lokakuussa 1923 ja tammikuussa 1936. Se oli mukana myös ensimmäisessä Lovecraft-novellikokoelmassa *The Outsider and Others*.

Kari Nenosen käännös oli ensimmäisen suomenkielisen Lovecraft-kokoelman ensimmäinen tarina. *Temppeli ja muita kertomuksia* -niminen kokoelma ilmestyi Jalavan kustantamana vuonna 1988.

Teemat
------

Lovecraftin mukaan "Dagon" on kertomus "oudosta pakkomielteestä ja kauheista hallusinaatioista". S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) huomauttavat, ettei lopun hirviömäinen käsi liene todellinen tapahtuma vaan osoitus kertojan syvenevästä hulluudesta. Ajatus San Franciscon kaduilla harhailevasta jättiläismäisestä kalamiehestä on Joshin ja Schultzin mielestä huvittava.

"Dagonissa" Lovecraft hahmotteli ensimmäistä kertaa fiktiivistä jumaltarustoa, jonka pohjalle Cthulhu-mytologia sittemmin rakentui. Hän jatkoi samankaltaisten teemojen parissa novelleissaan "Cthulhun kutsu" (1926) ja "Varjo Innsmouthin yllä" (1931). Joshin ja Schultzin mukaan kumpaakin voi pitää "Dagonin" laajempana uusioversiona.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Joshi, S. T. & Schultz, David E.: Dagon (Arkistoitu – Internet Archive). *An H.P.Lovecraft encyclopedia*, 2001. Viitattu 23.1.2021. (englanniksi)
2. ↑  Sadelehto, Markku: "Esipuhe", *Musta kivi*, s. 8. FAN-sarja. Porvoo – Helsinki – Juva: WSOY, 1995. ISBN 951-0-20103-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Lisää luettavaa aiheesta **Dagon** on Wikiaineistossa
**Pierre Beauchamp** tai **Beauchamps** (1631–1705) oli ranskalainen koreografi, balettitanssija ja säveltäjä. Hän johti Ludvig XIV:n hovibalettia ja toimi Pariisin oopperan balettimestarina. Beauchamp suunnitteli monia Jean-Baptiste Lullyn säveltämiä baletteja ja sävelsi musiikkia Molièren teksteihin.

Elämä
-----

Pierre Beauchamp syntyi vuonna 1631, ja hänet kastettiin 30. lokakuuta. Hän syntyi sukuun, jonka jäsenistä monet ovat olleet tunnettu hoviviulisteja. Pierre oli 14-lapsisen perheen 12. lapsi. Hänet koulutettiin sekä muusikoksi että tanssijaksi.

Beauchamp esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1648 hovibaletissa nimeltä *Le dérèglement des passions*. Tämän jälkeen hän tanssi muun muassa useassa baletissa kuningas Ludvig XIV:n kanssa, jota tämä myös opetti.

Beauchamp nimitettiin vuonna 1661 kuninkaan baletin ensimmäiseksi johtajaksi, mikä asetti hänet vastuuseen kaikista hovissa esitetyistä baleteista. Koreografina Beauchamp teki paljon yhteistyötä säveltäjä Jean-Baptiste Lullyn kanssa. He suunnittelevat usein yhdessä esityksen musiikit ja liikkeet. Beauchampin toinen läheinen kumppani oli Molière. Hän sävelsi musiikit ja teki koreografiat Molièren balettiin *Les Fachêux*.

Beauchamp teki 1671 koreografian *Pomoneen*, joka oli ensimmäinen Pariisin oopperassa esitetty ooppera. Hänet valittiin seuraavana vuonna Pariisin oopperan eli Musiikin ja tanssin kuninkaallisen akatemian balettimestariksi. Beauchampin vuonna 1681 tuottama *Triomphe de l’Amour* oli ensimmäinen baletti, jossa esiintyi myös ammattilaisnaistanssijoita.

Beauchamp jatkoi kuninkaan baletin johtajana ja Pariisin oopperan balettimestarina vuoteen 1687. Samana vuonna kuoli hänen yhteistyökumppaninsa Jean-Baptiste Lully. Beauchamp kehitti uransa aikana myös tanssinotaatioita, ja vuonna 1704 hän haastoi kilpailijansa Raoul-Auger Feuillet’n oikeuteen plagioimisesta. Beauchamp hävisi kuitenkin jutun.

Tyyli ja merkitys
-----------------

Beauchampia pidetään sekä taidokkaana tanssijana että koreografina. Tanssijana hän loisti muun muassa *pirouetteissa* ja harjoitteli myös *tour en l’aireja*. Hänen sanotaan olleen ensimmäisiä, jotka onnistuivat *tour en l’airissa*.

Lähteet
-------

* Craine Debra & Mackrell, Judith: *The Oxford Dictionary of Dance*. Oxford: Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-19-956344-9. Teoksen verkkoversio (viitattu 1.7.2014).
* Lee, Carol: *Ballet in Western Culture*. London: Routledge, 2002. ISBN 0-415-94257-8.

### Viitteet

1. 1 2  Lee, s. 75.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Craine & Mackrell, s. 52–53.
3. 1 2  Lee, s. 77.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pierre Beauchamp** Wikimedia Commonsissa

* Beauchamp César.org-sivustolla (ranskaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Silja Hiironniemi** (s. 1951) on suomalainen virkamies ja varatuomari. Hiironniemi on työskennellyt ylijohtajana sisäasiainministeriössä ja valtiovarainministeriössä. Hiironniemi toimi vuosina 2000–2005 Oulun kaupungin apulaiskaupunginjohtajana sekä Alavuden kaupunginjohtajana 1991–2000. Tätä ennen hän toimi tarkastuslautakunnan esittelijänä 1974–1978, Helsingin kaupunginkanslian lainopillisen osaston asiamiehenä (1978–1981), kunnallisen sopimus-valtuuskunnan toimiston lakimiehenä (1981–1983), kunnallisen työmarkkinalaitoksen apulaisosastopäällikkönä (1983–1991), sosiaali- ja terveysministeriön apulaisosastopäällikkönä (vuonna 1987) sekä Suomen kaupunkiliiton koulutuksen toimialueen projektipäällikkönä (vuonna 1991).

Hiironniemi valittiin vuoden 2022 aluevaaleissa Etelä-Pohjanmaan hyvinvointialueen valtuustoon Suomen Keskustan ehdokkaana. Hiironniemi toimi vuonna 1981 Oikeuspoliittinen yhdistys Demlan puheenjohtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Hiironniemi vm:n hallinto-osaston päälliköksi *Turun Sanomat*.  4.1.2008. Viitattu 21.11.2023.
2. ↑  Silja Hiironniemi alueiden ja hallinnon kehittämisosaston ylijohtajaksi *Sisäministeriö*.  21.4.2005. Viitattu 21.11.2023.
3. ↑  Tulospalvelu: Silja Hiironniemi *MTV Uutiset*. Viitattu 21.11.2023.
4. ↑  Fredman, Markku: Demlan historiikki. Oikeus-lehti 4/2005. Tekstin verkkoversio (PDF) (Arkistoitu – Internet Archive)
"**Mantšurian kukkuloilla**" (ven. "Na sopkah Mantšžurii") on valssi, jonka sävelsi Venäjän keisarillisen armeijan 214. Mokšanin rykmentin kapellimestari Ilja Šatrov (J. A. Schatrow), joka oli saanut päättäväisestä toiminnastaan Stanislavin kultainen miekka -kunniamerkin. Suomessa kappale tunnetaan muun muassa nimillä "Mandshurian kukkuloilla" ja "Mandshurian kummut".

Zlatoustissa, jonne rykmentti oli palannut, muisteltiin Venäjän–Japanin sotaa ja siellä kaatuneita aseveljiä. Muistelusten perusteella Šatrov sai toukokuussa 1906 sävelletyksi valssin, jolle hän antoi nimeksi "Mokšanin rykmentti Mantšurian kukkuloilla". Vuoden lopulla hän julkaisi valssin nuotit ja esitti sen orkesterilla Samarassa.

Valssista tuli nopeasti kuuluisa, ja siihen tekivät myöhemmin toiset sanoittajat useita sanoituksia. Šatrovin tekijänoikeuksia epäiltiin, ja toisaalta sävellystä esitettiin myös hänen tekijänoikeuksistaan riippumatta. Valssi oli suosittu myös toisen maailmansodan aikana, minkä vuoksi Venäjällä sitä on pidetty myös suuren isänmaallisen sodan tunnuksena sen silloisen suuren suosion vuoksi. Toisen maailmansodan aikana kapellimestari Ilja Šatrov palveli puna-armeijan divisioonassa sodan alusta loppuun. Vuonna 2005 Zlatoustissa päätettiin tuottaa CD-levy, jolla olisi sävelmän kaikki versiot jazz-versioita myöten. Lisäksi päätettiin tuottaa elokuva valssista ja sen säveltäjästä.

"Mandshurian kukkuloilla" Suomessa
----------------------------------

Suomessa "Mandshurian kukkuloilla" -muotoon vääntyneen kappaleen äänitti ensimmäisenä autonomian aikana Helsingin Torvisoittokunta, mutta ilmeisesti levyä ei koskaan julkaistu. Kappaleen ensimmäinen tunnettu levytys on amerikansuomalaisten hanuristien Johan Homanin ja Matti Söderlundin 19. lokakuuta 1920 levyttämä versio. Laajemmin tunnetuksi valssi tuli vasta Vili Vesterisen vuoden 1935 levytyksen myötä (Odeon a 228331). Ensimmäisen sanoitetun version levytti vuonna 1940 Eero Väre, mutta aikansa suosikiksi kappale nousi A. Aimon vuoden 1945 Sointu-merkille tehdyn version myötä.*lähde?*

Myöhempiä versioita ovat levyttäneet muun muassa Veikko Ahvenainen, Veikko Tuomi, Taito Vainio, Francis Goya, Agents ja Viikate. Vuonna 1962 Laila (Laura) Kinnunen levytti laulun sekä venäjäksi että suomeksi nimellä "Mandshurian kummut". Venäjänkielinen versio nousi levylistojen kärkeen*lähde?*, mikä on harvinaista venäjänkieliselle laululle Suomessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Venäjän Ääni: 100-vuotias valssi Mantsurian kukkuloilla. 24.5.2005  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  J. A. Schatrow, Suomen äänitearkisto[vanhentunut linkki]
3. ↑  Einari Kukkonen: *Lännen lokarit*, s. 100. Kustannuskolmio, 2001.
4. ↑  Suomen äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901 - 1999 Suomen äänitearkisto.  Arkistoitu 17.6.2012. Viitattu 8.6.2008.
5. ↑  Mandshurian kummut, Äänitearkisto[vanhentunut linkki]
**Lepilemur jamesorum** on vain Manombon suojelualueella Madagaskarin kaakkoisosassa tavattava *Lepilemur*-suvun maki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.

Taksonomia
----------

Lajin aikaisempi tieteellinen nimi oli *Lepilemur jamesi* ja nykyinen *Lepilemur jamesorum*. Suvun *Lepilemur*-lajien asemasta on kiistelty. Lajin *L. jamesorum* asema omana lajinaan on kuitenkin ilmeisesti selvempi, kuin joidenkin muiden. Muita lajeja on määritelty geneettinen etäisyyden perusteella. Lajin *L. jamesorum* diploidin kromosomien määrä on 2n=26.

Koko ja ulkonäkö
----------------

*L. jamesorum* on *Lepilemur*-lajiksi suurikokoinen. Suppean määrän mittaustulosten mukaan sen paino on keskimäärin 780 grammaa. Ruumiin pituus on 319–355 mmm ja hännän pituus 279–315. Turkki on lyhyt ja sileä. Väritys on pääosin ruskea. Vatsapuoli on selkäpuolta vaaleampi. Päältä alas selkärankaa hännän juureen kulkee mustaa karvaa. Korvat ovat harmaat mustin reunoin. Korvien alla on vaalea läikkä. Naamassa on valkoinen tai harmaa naamiokuviointi. Häntä on ruskea ja hännänpää musta.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

Lajia tavataan Manombon suojelualueella Madagaskarin kaakkoisosassa. Koko levinneisyysalueen kooksi on arvioitu noin 70 km², joskin sen levinneisyysalueen etelä- tai pohjoisrajaa ei tunneta tarkasti.

Lajin elinympäristö käsittää alavien maiden kosteita sademetsiä. Kannan tiheys on Manombon erityissuojelualueella 45 yksilöä neliökilometrillä ja Manombon metsässä 23 yksilöä neliökilometrillä.

Uhat ja suojelu
---------------

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt lajin *Lepilemur jamesorum* äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Koko tunnetun kannan koko vuonna 2010 oli 1 386 yksilöä. Kannan koko on laskussa.

Lajin pääasiallisia uhkatekijöitä ovat elinympäristön häviäminen maatalouden takia, sekä metsästys. Laji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Andriamisedra, T.R. Ranaivoarisoa, F.N. Ratsimbazafy, J. & Louis, E.E.: *Lepilemur jamesorum* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2020-2*.  2020. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 10.12.2020. (englanniksi)
2. 1 2  Nick Garbutt: *Mammals of Madagascar : a complete guide*, s. 118-119. Yale University Press, 2007. ISBN 978-0-300-12550-4. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1209786
* Wikispecies: Lepilemur jamesorum
* CoL: 7VMZ7
* EoL: 7234965
* GBIF: 5786437
* iNaturalist: 74493
* ITIS: 944051
* IUCN: 136491
* NCBI: 486960

 |

 |
**Borneonoranki** (*Pongo pygmaeus*) on Borneon sademetsissä elävä orankilaji. Aiemmin orankeja katsottiin olevan vain yksi laji, oranki *Pongo pygmaeus.* Nykykäsityksen mukaan sumatranorankia (*Pongo abelii*) ja tapanuliorankia (*Pongo tapanuliensis*) pidetään omina lajeinaan.

Borneonoranki on kolmesta orankilajista vähiten uhanalainen: borneonorankien määräksi arvioitiin vuonna 2012 noin 104 700 yksilöä, sumatranorankeja arvioidaan olevan enää 7500 yksilöä ja tapanulinorankeja puolestaan on jäljellä vain noin 800 yksilöä. Lajin kokonaismäärä on kuitenkin tutkimusten mukaan pienentynyt 1970-luvun alun jälkeen yli 50 prosenttia, ja laji luokitellaankin äärimmäisen uhanalaiseksi. Borneonorankeja elää Keski- ja Länsi-Kalimantanissa alueella joka oli aikaisemmin yhtenäisen sademetsän peittämää vuoristoseutua, mutta nykyisin metsät ovat pahasti pirstaloituneet.

Muun muassa San Diegon eläintarhassa on borneonorankeja.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Borneonorankiuros painaa 60–90 kiloa, naaras 30–50 kiloa. Ne ovat noin puolitoista metriä pitkiä ja elävät 35–45 vuotta.

Ravinto
-------

Borneonoranki syö enimmäkseen kasvisruokaa: rambutania ja muita hedelmiä, ruohoa ja puiden versoja. Orangit voivat tehdä pahaa tuhoa öljypalmuviljelmällä syömällä kaikki nuoret versot, ja siksi maanviljelijät vihaavat niitä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ancrenaz, M. Gumal, M. Marshall, A.J. Meijaard, E. Wich , S.A. & Husson, S.: *Pongo pygmaeus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2016.2*.  2016. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 6.9.2016. (englanniksi)
2. ↑  Mammals: Orangutan San Diego Zoo. Viitattu 20.12.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* WWF

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Taksonitunnisteet |
| --- |
|  |
| Pongo pygmaeus | 
* Wikidata: Q599672
* Wikispecies: Pongo pygmaeus
* ADW: Pongo\_pygmaeus
* BOLD: 17485
* CoL: 4LTT2
* ECOS: 7960
* EoL: 326450
* EPPO: PONGPY
* Fossilworks: 183261
* GBIF: 5219532
* iNaturalist: 43582
* IRMNG: 11011124
* ITIS: 573083
* IUCN: 17975
* MSW: 12100805
* NCBI: 9600
* Species+: 7106
* TSA: 14387

 |
|  |
| Simia pygmaeus | 
* Wikidata: Q109647591
* GBIF: 9284014
* ZooBank: 200868E2-0A9B-4016-90EE-DA4793783149

 |

 |
**Etyyli-3-fenyyliglysidaatti** eli **fenyyliglysidiinihapon etyyliesteri** (C11H12O3) on epoksideihin ja estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään hajuisteissa ja eräissä elintarvikkeissa aromiaineena. Se on täysiun synteettinen yhdiste eikä sitä tunneta esiintyvän luonnossa.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa etyyli-3-fenyyliglysidaatti on väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee etanoliin, dietyylieetteriin ja moniin muihin orgaanisiin liuottimiin. Aineen tuoksu ja maku ovat hedelmäisiä ja muistuttavat mansikkaa ja hunajaa. Etyyli-3-fenyyliglysidaatille on myönnetty GRAS-status (generally recognized as safe) eikä sen ole todettu aiheuttavan yliherkkyys- tai ärsytysoireita.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Etyyli-3-fenyyliglysidaattia voidaan valmistaa hapettamalla etyylikinnamaattiia m-klooriperbentsoehapolla, jolloin etyylikinnamaatin kaksoisidos hapettuu muodostaen epoksidirenkaan tai emäksen läsnä ollessa bentsaldehydistä ja etyyliklooriasetaatista niin kutsutulla Darzens-kondensaatiolla. Kolmas tapa on hopeafenyyliglysidaatin reaktio etyylijodidin kanssa.

Etyyli-3-fenyyliglysidaattia käytetään tuomaan mansikanhajua hajusteisin ja sillä on suhteellisen pitkäkestoinen tuoksu. Lisäksi yhdistettä voidaan lisätä kosmetiikkatuotteisiin kuten saippuoihin, voiteisiin ja pesuaineihin. Elintarviketeollisuudessa sitä käytetään muun muassa mansikkajäätelöissä aromiaineena. Samoihin tarkoituksiin käytetään myös etyyli-3-fenyyliglysidaattia rakenteeltaan läheisesti muistuttavaa etyylimetyylifenyyliglysidaattia.

Lähteet
-------

1. ↑  Ethyl 3-phenylglycidate – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 24.8.2015.
2. 1 2 3 4 5 6  Karl-Georg Fahlbusch, Franz-Josef Hammerschmidt, Johannes Panten, Wilhelm Pickenhagen, Dietmar Schatkowski, Kurt Bauer, Dorothea Garbe & Horst Surburg: *Flavors and Fragrances, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 24.8.2015
3. 1 2 3 4 5  George A. Burdock: *Fenaroli's handbook of flavor ingredients*, s. 657-658. CRC Press, 2009. ISBN 9781420090864. Teoksen verkkoversio (viitattu 24.8.2015). (englanniksi)
4. 1 2  David Rowe: *Chemistry and Technology of Flavours and Fragrances*, s. 88. John Wiley & Sons, 2009. ISBN 978-1-4051-4807-8. Teoksen verkkoversio (viitattu 24.8.2015). (englanniksi)
5. 1 2  D. L. J. Opdyke: *Monographs on Fragrance Raw Materials*, s. 369. Elsevier, 2013. ISBN 9781483147970. Teoksen verkkoversio (viitattu 24.8.2015). (englanniksi)
6. 1 2  Robert D. Ashford: *Ashford's Dictionary of Industrial Chemicals*, s. 509. 2nd Edition. Wavelength Publications, 2001. ISBN 0-9522674-2-X. (englanniksi)
**Sentimentaalinen romaani** on laajasti katsottuna mikä tahansa romaani joka käyttää hyväkseen lukijan taipumusta herkkyyteen, myötätuntoon ja loputtomaan sympatiaan kuvaamalla aihepiirinsä hämärästi tai epärealistisesti. Suppeammassa merkityksessä käsite viittaa 1700-luvulla laajalle levinneeseen eurooppalaiseen romaanityyliin, joka syntyi osittain vastareaktiona uusklassismin ankaruudelle ja rationaalisuudelle.

Sentimentaalinen romaani korosti tunnetta järjen sijaan ja nosti tunteellisuuden analysoinnin omaksi taiteenlajikseen. Suuntauksen varhainen esimerkki on Antoine-François Prévostin romaani Manon Lescaut, joka ilmestyi vuonna 1731. Se kertoo kurtisaanista, jonka vuoksi nuori aatelistaustainen opiskelija hylkää uransa, perheensä ja uskonsa päätyen lopulta korttihaiksi ja huijariksi. Hänen luisumisensa turmioon esitetään uhrina rakkaudelle.

Sentimentaalisen romaanin aatteellisena taustana oli Jean-Jacques Rousseaun oppi ihmisen luonnollisesta hyvyydestä sekä hänen uskomuksensa siitä, että ihmisen moraalista kehitystä edistäisi voimakas myötätunnon kokeminen. Tunteellinen ja tunteileva sentimentaalinen romaani tuli varsinaisesti muotiin Euroopassa 1700-luvun lopussa. Samuel Richardsonin romaanin *Pamela: or Virtue Rewarded* inspiroimina 1760- ja 1770-luvun sentimentaaliset romaanit vakuuttivat, että porvarillisen hyveellisyyden ja herkkätunteisuuden välillä oli vahva yhteys ja että kunniallinen ja moraalinen käytös saa aina lopulta palkinnon.

Sentimentaalinen romaani kehittyi 1760-luvulla "herkkyysromaaniksi", jossa henkilöhahmot olivat erityisen herkkätunteisia. Nämä hahmot eivät ainoastaan kokeneet syvää myötätuntoa lähimmäisiään kohtaan, vaan he herkistyivät myös luonnon helmassa ja heitä koskettivat taide sekä musiikki. Tunnetuimpia herkkyysromaaneja oli Laurence Sternen kirjoittama Tristram Shandy. Huomattavia sentimentaalisia romaaneja olivat myös Rousseaun rakkausromaani *Julie, ou la nouvelle Héloïse* vuodelta 1761 ja Goethen Nuoren Wertherin kärsimykset vuodelta 1774.

Romantiikan kirjallisuus omaksui herkkyysromaanin piirteitä, kuten herkkyyden luonnon kauneudelle sekä uskon sydämen viisauteen ja myötätunnon voimaan. Romantiikka ei kuitenkaan omaksunut herkkyysromaanille ominaista optimismia. Harriet Beecher Stowen Setä Tuomon tupa ja Charles Dickensin monet romaanit jatkoivat ja kehittivät sentimentaalisen romaanin perinnettä. Sen sijaan Jane Austenin Järki ja tunteet laski leikkiä lajityypin kustannuksella.

Katso myös
----------

* Sturm und Drang
* Järvikoulu

Lähteet
-------

* Hosiaisluoma, Yrjö: Kirjallisuuden sanakirja. WSOY. Helsinki 2003. ISBN 951-0-27401-1.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Sentimental novel *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 3.4.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3  Hosiaisluoma 2003, s. 839-840
**Propyleenioksidi** kuuluu epoksidien eli oksiraanien aineryhmään ja on heterosyklinen yhdiste. Aineen kemiallinen kaava on C3H6O ja rakennekaava CH3CHCH2O. Siitä käytetään myös nimiä *1,2-epoksipropaani*, *metyylioksiraani*, *metyylietyleenioksidi* ja *propeenioksidi*.

Propyleenioksidi on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan erittäin helposti syttyvää, haihtuvaa, väritöntä nestettä, jolla tunnusomainen haju. Propyleenioksidin moolimassa on 58,08 g/mol, sulamispiste −104 °C, kiehumispiste 34 °C, suhteellinen tiheys 0,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste −37 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 449 °C ja CAS-numero 75-56-9. Aine liukenee veteen 40,5 g/100 ml lämpötilan ollessa 20 °C.

Propyleenioksidi voi polymeroitua kiivaasti emästen, happojen ja metallikloridien vaikutuksesta aiheuttaen palo- ja räjähdysvaaran.

Propyleenioksidia käytetään elektronimikroskooppinäytteiden valussa. Sitä käytetään muun muassa valmistettaessa maissitärkkelyksestä isoglukoosia. Se on nestemäinen polttoaine, jota käytetään aerosolipommeissa.

Ympäristö- ja terveysvaikutukset
--------------------------------

Lyhytaikaisessa altistumisessa propyleenioksidi ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Pidempiaikainen altistuminen voi aiheuttaa ihon herkistymistä. Propyleenioksidi on luokiteltu Suomessa syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi (ryhmä 3) sekä perimälle, sikiölle tai lisääntymiselle vaaraa aiheuttavaksi aineeksi. Propyleenioksidin LD50-arvoksi rotalle ja hiirelle on raportoitu 380–1 140 mg/kg välillä olevia arvoja ja marsulle 660–690 mg/kg (nieltynä).

Lähteet
-------

1. ↑  Mikko Kari et al (toim.), PVTT (Puolustusvoimien Teknillinen Tutkimuslaitos: Sotatekninen Arvio ja Ennuste 2025, STAE 2025, Osa 1 (PDF) (s. 205) *Puolustusvoimien Teknillinen Tutkimuslaitos Julkaisuja 14*.  2008. Puolustusvoimat. Viitattu 28.12.2015.
2. ↑   Propylene oxide - Immediately Dangerous to Life or Health Concentrations (IDLH)  1994. The National Institute for Occupational Safety and Health (NIOSH). Viitattu 29.12.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Propyleenioksidin kansainvälinen kemikaalikortti
* PubChem: Propylene oxide (englanniksi)
* Human Metabolome Database: Methyloxirane (englanniksi)
* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Propylene oxide (englanniksi)
* ChemBlink: Propylene oxide (englanniksi)
**Sergei Petrovitš Tarasov** (ven. Сергей Петрович Тарасов, s. 15. helmikuuta 1965) on entinen venäläinen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja. 

Tarasov hiihti kolmannen osuuden Neuvostoliiton joukkueessa, joka sijoittui Saksan jälkeen toiseksi Lahden MM-kisojen 1991 viestikilpailussa. Lisäksi hän kuului Neuvostoliiton pronssikvartettiin joukkuekilpailussa. Borovetsin MM-kilpailuissa 1993 hän sijoittui Andreas Zingerlen jälkeen toiseksi normaalimatkalla (20 km), hiihti kolmannen osuuden Venäjän viestijoukkueessa, joka sai Italian jälkeen hopeaa sekä sijoittui pronssille sprintissä (10 km) Mark Kirchnerin ja Jan Åge Tyldumin vietyä kirkkaammat mitalit.

Lillehammerin olympialaisissa 1994 Tarasov voitti kultaa normaalimatkalla 3,4 sekunnin erolla Frank Luckiin – molemmat ampuivat kolme sakkominuuttia. Sprinttikilpailussa Tarasov kiersi yhden sakkokierroksen ja saavutti pronssia 20 sekuntia puhtaasti ampuneelle Sergei Tšepikoville hävinneenä. Viestissä hän hiihti jälleen kolmannen osuuden Venäjän hopeajoukkueessa – kultaa voitti Saksa. Samana vuonna hän kuului lisäksi Venäjän hopeamiehistöön MM-joukkuekilpailussa Canmoressa. 

Tarasov voitti Ruhpoldingin MM-kisoissa 1996 kultaa sekä normaalimatkalla että viestissä, jossa hän hiihti jälleen kolmannen osuuden. Brezno-Osrblien MM-kilpailuissa 1997 hän oli takaa-ajokilpailussa toinen Viktor Maigurovin jälkeen. Tarasov saavutti pronssia vielä Naganon olympiaviestissä 1998, jossa hän hiihti Venäjän joukkueessa tutun kolmannen osuuden. 

Tarasov voitti maailmancupissa neljä osakilpailua: Lillehammerin kultamitalikilpailun lisäksi 10 km Ruhpoldingssa kaudella 1990–1991 sekä 20 km Bad Gasteinissa kaudella 1993–1994 ja Ruhpoldingissa kaudella 1995–1996. Lisäksi hän sijoittui kolme kertaa toiseksi ja kolmanneksi. Kokonaispisteissä hän oli parhaimmillaan kuudes kaudella 1995–1996.

Tarasov myönsi vuonna 2015 käyttäneensä veridopingia Albervillen talviolympialaisissa 1992. Veritankkaus epäonnistui kuitenkin pahan kerroin, sillä veri oli joko saastunut tai se oli vaihtunut toisen henkilön vereen. Tarasovin pulssi räjähti Albertvillen ensimmäisissä harjoituksissa, hänen sydämensä hakkasi neljän vuorokauden ajan 160 kertaa minuutissa ja hän kävi lähellä kuolemaa.

Lähteet
-------

* Sergei Tarasov Kansainvälinen ampumahiihtoliitto (IBU).  (englanniksi)
* Sports123 Biathlon (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Karmea dopingkokeilu vei olympiavoittajan kuoleman porteille *MTV Urheilu*.  14.2.2015. Viitattu 23.10.2022.

Miesten ampumahiihdon normaalimatkan olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1960: Klas Lestander |
1964: Vladimir Melanin |
1968: Magnar Solberg |
1972: Magnar Solberg |
1976: Nikolai Kruglov |
1980: Anatoli Aljabjev |
1984: Peter Angerer |
1988: Frank-Peter Roetsch |
1992: Jevgeni Redkin |
1994: Sergei Tarasov |
1998: Halvard Hanevold |
2002: Ole Einar Bjørndalen |
2006: Michael Greis |
2010: Emil Hegle Svendsen |
2014: Martin Fourcade |
2018: Johannes Thingnes Bø |
2022: Quentin Fillon Maillet |
**Eridanos** (m.kreik. Ἠρῐδᾰνός) oli kreikkalaisessa mytologiassa myyttinen joki, jonka kerrottiin olevan Hyperboreassa. Sen henkilöitymänä esitettiin jokijumala, Okeanoksen ja Tethyksen poika. Eridanosta kutsuttiin jokien kuninkaaksi, jonka rantatörmiltä löytyi runsaasti meripihkaa. Joen varsinaista esikuvaa ei tunneta, ja antiikin kirjoittajat yhdistävät sen muun muassa Pohon ja Tonavaan. Eridanoksen tytär oli Zeuksippe.

Hesiodos kertoi Tyfonin kylpevän Eridanoksessa. Herodotos epäilee koko joen olemassaoloa, ja väittää sen nimen perusteella olevan jonkun kreikkalaisen runoilijan keksintöä. Apollonios Rhodios ja Ovidius yhdistävät joen meripihkan alkuperän heliadeihin, jotka muuttuivat poppeleiksi murehdittuaan veljensä Faethonin kohtalo. Tämä oli menettänyt isältään auringonjumala Heliokselta lainaamiensa aurinkovaunujen hallinnan ja pudonnut Eridanokseen sen jälkeen, kun Zeus pelastaakseen maan oli lyönyt häntä salamallaan. Faethonin ystävä Kyknos puolestaan etsi tämän ruumista joesta lakkaamatta, jolloin jumalat muuttivat hänet joutseneksi.

Vergiliuksen *Aeneis*-runoelman mukaan Eridanos oli yksi Haadeen läpi virtaavista joista.

Eridanos oli myös vähäisemmän joen nimi, joka virtasi Ateenan lähistöllä.

Itämeren altaan joki
--------------------

Ikivanhaa Itämeren paikalla virrannutta jokea, jonka geologit ovat havainneet kallioperän sedimenteistä, kutsutaan Eridanokseksi (engl. *Eridanos River*). Se on ollut noin 2 500 kilometriä pitkä joki, joka virtasi noin 25 miljoonaa vuotta sitten Gotlannin ohi lounaaseen ja jonka jokisuun sedimentit kerääntyivät ensin 25 miljoonaa vuotta sitten Puolaan, sitten 15 miljoonaa vuotta sitten Pohjois-Saksaan ja myöhemmin, 12–1 miljoonaa vuotta sitten, Tanskan länsipuolelle Pohjanmereen tai Alankomaihin. Sillä oli yksi sivuhaara Suomenlahden painaumassa ja toinen latvahaara Pohjanlahdella. Idea kutsua muinaista jokea Eridanokseksi tulee Puolasta, jossa geologit miettivät meripihkaa kuljettaneelle joelle nimeä.

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos: *Theogonia* ('Jumalten synty') 334–345 (engl. käännös).
2. ↑  Nonnos: *Dionysiaka* 23.236.
3. 1 2  Tuuling, Igor & al.: *The Baltic Sea – geology and geotourism highlights*, s. 21–30. Tallinna, Viro: NGO GEOGuide Baltoscandia, 2011. ISBN 978-9985-9973-8-3. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 17.10.2021). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Vergilius: *Georgica* i.461–497 (engl. käännös).
5. ↑  Hyginus: *Fabulae* xiv (engl. käännös).
6. ↑  Herodotos: *Herodotoksen historia* 3.115 (engl. käännös).
7. ↑  Ovidius: *Muodonmuutoksia* ii, 319–380 (engl. käännös).
8. ↑  Vergilius: *Aeneis* vi.637–659 (engl. käännös).
Gustave Doré, *Styks*, 1861.
**Styks** (m.kreik. Στύξ, 'Viha'; lat. *Styx*) on kreikkalaisessa mytologiassa manalan pääjoki, joka kiersi sen ympäri yhdeksän kertaa. Maan päällä se kytkettiin samannimiseen Styks-jokeen (nyk. Mavronéri) Arkadiassa.

Styks-virran lautturi oli nimeltään Kharon, joka maksua vastaan kuljetti vainajan Haadeeseen. Jos vainajalla ei ollut rahaa lautturille, hän ei päässyt joen yli vaan hänen sielunsa jäi ikuisiksi ajoiksi vaeltelemaan. Antiikin Kreikassa oli sen takia tapana panna vainajan suuhun kolikko. Se oli tarkoitettu maksuksi Kharonille.

Tarinan mukaan Akhilleus kastettiin Styksiin lapsena, jolloin hän sai vahingoittumattoman ihon, kaikkialta paitsi kantapäästä.

Jumalatar
---------

Styks oli myös Okeanoksen ja Tethyksen vanhin tytär, okeanidi. Hän sai Pallaksen kanssa lapset Nike, Kratos, Zelos ja Bia. Hänen mainitaan saapuneen ensimmäisenä lastensa kanssa Zeuksen avuksi titanomakhian alettua. Tästä kiitokseksi jumalat alkoivat vannoa valansa hänen nimeensä, ja hänen lapsensa saivat asua Zeuksen luona.

Katso myös
----------

* Akheron
* Flegethon
* Lethe
* Sanzu
* Tuonelan virta

Lähteet
-------

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: Στύξ, ἡ *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. ↑  Hesiodos: *Theogonia* ('Jumalten synty') 775–806 (engl. käännös).
3. ↑  Smith, William: "Styx", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
4. ↑  Hesiodos: *Theogonia* ('Jumalten synty') 383–403 (engl. käännös).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Styks** Wikimedia Commonsissa
**Mesina** (ven. Межно́, *Mežno*) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa. Se sijaitsee Ortesjoen varrella 25,5 kilometriä Hatsinasta etelään ja viisi kilometriä Possatasta koilliseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie sekä Kemppaalan (ven. *Kempolovo*) ja Hattulan välinen maantie. Idässä se rajoittuu Siiverskaan. Asukkaita on reilut 150 henkeä (vuonna 2010).

Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1860-luvulle saakka sen asukkaat olivat kartanonherrojen maaorjia. 1900-luvun alussa Mesina oli inkeriläis-venäläinen sekakylä. Sen suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan.

Kylässä on kauppa ja ortodoksinen tsasouna. Nähtävyyksiin kuuluu kaksi kurgaanihautaa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 145. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2015).
2. 1 2 3  Munitsipalnoje obrazovanije Roždestvenskoje selskoje poselenije Gattšinskogo munitsipalnogo raiona Leningradskoi oblasti. Projekt Generalnogo plana. Tom 2. Materialy po obosnovaniju projekta  2011. Sankt-Peterburg–Roždestveno:  Nautšno-projektnyi institut prostranstvennogo planirovanija "Enko". Viitattu 14.2.2012. (venäjäksi)
**Jeff Zatkoff** (s. 9. kesäkuuta 1987 Detroit, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Saksan DEL-liigajoukkue Straubing Tigerssa.

Ura
---

Los Angeles Kings varasi Zatkoffin vuoden 2006 varaustilaisuudessa kolmannella kierroksella numerolla 74.

10. huhtikuuta 2008 Zatkoff teki Kingsin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Ammattilaistasolla hän debytoi Ontario Reignin paidassa pelaten joukkueessa kaudella 2008–2009 37 ottelua. Vuodet 2008–2012 hän pelasi Kingsin AHL:ssä pelaavassa farmiseura Manchester Monarchsissa.

1. heinäkuuta 2012 Zatkoff teki Pittsburgh Penguinsin kanssa kaksivuotisen sopimuksen. 28. maaliskuuta 2013 hänet kutsuttiin AHL:stä Tomas Vokounin kakkosmaalivahdiksi Marc-Andre Fleuryn loukkaannuttua. Hän ei kuitenkaan vielä saanut ensimmäistä NHL-peliä tililleen. AHL:n puolella Zatkoff sekä hänen joukkuetoverinsa Brad Thiessen palkittiin Harry "Hap" Holmes Memorial Awardilla kauden 2012–2013 päätteeksi. Palkinto annetaan vähintään 25 ottelua pelanneelle maalivahdille, jonka joukkue on päästänyt vähiten maaleja.

Zatkoffin oli tarkoitus aloittaa kausi 2013–2014 AHL:ssä, mutta Tomas Vokounin loukkaannuttua hän aloittikin Marc-Andre Fleuryn kakkosmaalivahtina. 11. lokakuuta 2013 hän teki NHL-debyyttinsä torjumalla 24 laukausta 6–3 -tappiossa Florida Panthersia vastaan. Ensimmäisen voittonsa hän otti torjumalla nollapelin Columbus Blue Jacketsia vastaan 2. marraskuuta 2013.

Kesällä 2016 Zatkoff myytiin takaisin Los Angeles Kingsiin.

Lähteet
-------

* Jeff Zatkoff The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Jeff Zatkoff Eurohockey-sivustolla (englanniksi)
* Jeff Zatkoff *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  FIVE DEBUTS GIVE ECHL 520 PLAYERS TO REACH NHL  29.10.2013. ECHL. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)
2. ↑  Penguins Sign Goaltender Jeff Zatkoff and Forward Riley Holzapfel  1.7.2012. Pittsburgh Penguins. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)
3. ↑  Penguins Recall Goaltender Jeff Zatkoff  28.3.2013. Pittsburgh Penguins. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)
4. ↑  Penguins pair wins Hap Holmes Award  21.4.2013. AHL.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)
5. ↑  For Penguins' Zatkoff, disappointing debut  11.10.2013. Triblive. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)
6. ↑  Zatkoff wins 1st as Pens continue to roll  2.11.2013. Triblive. Viitattu 30.3.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jeff Zatkoff** Wikimedia Commonsissa
**"Ideologiset valtiokoneistot"** (ransk. "Idéologie et appareils idéologiques d'État (Notes pour une recherche)") on ranskalaisen  marxilais-filosofi Louis Althusserin essee vuodelta 1970. Essee jatkaa Karl Marxin ja Friedrich Engelsin ideologiateoriaa yhdistäen sen Sigmund Freudin, Jacques Lacanin ja Antonio Gramsci töihin. Essee on yksi Althusserin vaikutusvaltaisimmista teoksista.

Althusserin mukaan valtiokoneistot voidaan jakaa sortaviin ja ideologisiin valtiokoneistoihin. Sortavat valtiokoneistot, kuten poliisi ja armeija käyttävät väkivaltaa pitääkseen hallitsevan luokan vallassa. Ideologiset valtiokoneistot käyttävät puolestaan muita keinoja. Esimerkiksi koulutusjärjestelmä, uskonto, perhe ja kulttuuri toimivat ideologisina valtiokoneistoina. Sortavat valtiokoneistot ovat yksittäisiä instituutioita, kun taas ideologiset valtiokoneistot ovat laajempia ja niiden tarkoitus on levittää ideologioita.

Lue lisää
---------

* Althusser, Louis. Ideology and Ideological State Apparatuses.
**Luettelo** on Tiina Raitasen veistos, joka sijaitsee Helsingin Munkkisaaressa Telakkakadun ja Munkkisaarenkadun risteyksessä, Euroopan kemikaaliviraston edustalla. Materiaaleja siinä ovat betoni ja metallit, kuten haponkestävä teräs, pronssi ja alumiini. Teos koostuu kahdesta osasta, betoniin valetusta reliefistä ja toisiinsa nojaavista ja limittäin asettuvista muotoista. Teoksen korkeus yli neljä metriä. Se paljastettiin 2. marraskuuta 2022.

Teoksessa voi havaita Tiina Raitasen veistoksille ominaisen työskentelytavan, jossa hän muotintaa ja valaa löydettyjä esineitä. *Luettelo* -teoksen lähtökohtina ovat olleet Euroopan kemikaaliviraston työmaalta löytyneet esineet, joita ovat muun muassa naula, hiomapaperi, muovi- ja metallikappaleet. 

Teos on toteutettu Helsingin kaupungin prosenttiperiatteella.

Teoksen sisältöön ovat vaikuttaneet paikan historia ja nykyisyys. Tiina Raitasen mukaan: 

> *"Kemikaalivirasto toimii tiedon tallentajana ja välittäjänä. Veistoksen asetelma kuvaa tiedon kerroksellista vaikutusta ja järjestelmällisen tallentamisen tärkeyttä. Lainsäädännöllä pyritään suojelemaan ihmistä ja ympäristöä haitallisilta kemikaaleilta, olivatpa ne sitten teollisuuden kemikaaleja tai päivittäiskemikaaleja kiinteässä, liuosten tai aerosolien olomuodossa. Veistokseni erilaiset muodot ja materiaalit ilmentävät tätä kemikaalien suurta kirjoa."*
> 
>

Kuvia teoksesta
---------------

* Kuva teoksesta risteyksen suuntaan.Kuva teoksesta risteyksen suuntaan.
* Kuva viistosti Munkkisaarenkadun suunnasta.Kuva viistosti Munkkisaarenkadun suunnasta.
* Kuva Munkkisaarenkadun suunnasta.Kuva Munkkisaarenkadun suunnasta.
* Teos Telakkakadun suunnasta.Teos Telakkakadun suunnasta.
* Vaaleaan betoniin valettu reliefiosa,Vaaleaan betoniin valettu reliefiosa,
* Reliefiosan toinen puoli.Reliefiosan toinen puoli.
* Naula, yksityiskohta teoksesta.Naula, yksityiskohta teoksesta.
* Metallisen osan reuna.Metallisen osan reuna.
* Kiiltävän metalliosan heijastus.Kiiltävän metalliosan heijastus.

Lähteet
-------

1. 1 2  Helsingin Telakkarantaan valmistui uusi julkinen teos taiteilija Tiina Raitaselta | Helsingin kaupunki, kulttuurin ja vapaa-ajan toimiala *www.sttinfo.fi*. Viitattu 2.11.2022.
2. ↑  Patsaat | Munkkisaaren risteykseen nousi nelimetrinen taideteos Helsingissä *Helsingin Sanomat*.  31.10.2022. Viitattu 2.11.2022.
*Tämä artikkeli käsittelee nykyistä Bolgarin kaupunkia. Historiallista kaupunkia käsittelee artikkeli Bolğar*

**Bolgar** (ven. Бо́лгар) tai **Bolğar** (tat. Болгар) on pieni, runsaan 8 600 asukkaan kaupunki Venäjällä Tatarstanin tasavallan eteläosassa Volgan rannalla, 140 km Tatarstanin pääkaupungista Kazanista etelään. Bolgar on noin 20 500 asukkaan Spasskin piirin hallinnollinen keskus.

Volgan risteilyaluksia Bolgarissa

Väestö
------

Asukasluvun kehitys:

* 7 000 (1959)
* 8 655 (2002)
* 8 650 (2010)

Historia
--------

Kaupungin läheisyydessä sijaitsee historiallinen Bolğarin kaupunki. Nykyinen kaupunki perustettiin vuonna 1781 nimellä **Spassk**. Vuonna 1926 kaupungin nimi muutettiin muotoon *Spassk-Tatarski* ja vuonna 1935 muotoon **Kuibyšev** (tat. Kuybışev), jolloin siitä tuli Kuibyševin piirin eli nykyisen Spasskin piirin keskus. Vuonna 1953 kaupunki siirrettiin lähemmäksi historiallista edeltäjäänsä Kuibyševin tekojärven tieltä. Vuonna 1991 kaupunki sai nykyisen nimensä.

Lähteet
-------

1. ↑  26. Численность постоянного населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2018 года, Rosstat (viitattu 23. tammikuuta 2019). Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 28.7.2014. (venäjäksi)

Tatarstanin vaakuna**Tatarstanin tasavallan kaupungit**
Tatarstanin lippuTatarstanin lippu
**Pääkaupunki: Kazan (Qazan)**  
  

Agryz (Ägerce) |
Almetjevsk (Älmät) | 
Arsk (Arça) |
Aznakajevo (Aznaqay) |
 Bavly (Bawlı) |
Bolgar (Bolğar) |
Bugulma (Bögelmä) | 
Buinsk (Bua) |
Jelabuga (Alabuğa) | 
Laiševo (Layış) |
Leninogorsk |
Mamadyš (Mamadış) |
Mendelejevsk (Mendeleyev) |
Menzelinsk (Minzälä) |
 Naberežnyje Tšelny (Yar Çallı) | 
 Nižnekamsk (Tübän Kama) |
Nurlat |
Tetjuši (Täteş) |
 Tšistopol (Çístay) | 
Zainsk (Zäy) |
Zelenodolsk (Yäşel Üzän)
**Driving Home for Christmas** on laulaja Chris Rean kirjoittama ja säveltämä jouluaiheinen kappale. Kappaleen ensimmäinen versio levytettiin vuonna 1986 julkaistulle singlelle, joka julkaistiin yhdessä kappaleen "Hello Friend" kanssa.

Taustaa kappaleelle
-------------------

Chris Rea on kertonut kirjoittaneensa kappaleen vuonna 1978, jolloin hän oli matkalla levy-yhtiö Abbey Road Studiosilta Middlesbroughiin. Rean vaimo tuli hakemaan hänet autollaan, koska hän oli irtisanonut levytyssopimuksen Abbey Road Studiosin kanssa, mutta levy-yhtiö ei ollut halukas maksamaan hänelle junalippua takaisin kotiin. Insipiraatio kappaleeseen tuli, kun he juuttuivat liikenneruuhkaan lumen sataessa. Matkan aikana hän alkoi työstämään laulua.

Musiikkivideo
-------------

Alankomaalainen musiikkiohjelma *TopPop* esitti 23. joulukuuta 1986 esitetyssä ohjelmassa musiikkivideon, jonka välissä oli arkistomateriaalia moottoriteistä Hilversumissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Chris Rea *officialcharts.com*. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
2. ↑  Chris Rea – Hello Friend / Driving Home For Christmas *discogs.com*. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
3. ↑  Simpson, Dave: Chris Rea: how we made Driving Home for Christmas *theguardian.com*.  19.12.2016. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
4. ↑  Chris Rea - Driving Home For Christmas • TopPop *YouTube*.  3,12,2015. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
Johann Sebastian Bachin koraalialkusoitto *Wie schön leuchtet der Morgenstern* BWV 739.
**Koraali** on luterilaisessa kirkossa koko seurakunnan laulama virsisävelmä. Koraalit ovat yleensä yksinkertaisia ja helposti laulettavia sävelmiä. Koraaleihin liittyvien virsien tekstit ovat usein loppusoinnullisia ja useita säkeistöjä käsittäviä runoja, jotka lauletaan samalla melodialla. Koraali ei kuitenkaan ole ainoa virsisävelmän muoto.

Koraali on vokaalinen ja sidottu tekstiin. Siten se eroaa esimerkiksi tanssimusiikista. Koraalilla on voimakas lineaarinen piirre. Koraalissa kaikki pohjautuu yhteen äänilinjaan, ja se on helppo laulaa myös ilman soitinsäestystä. Se on lauluettua Jumalan sanaa ja rukousta, tarkoitettu ensisijaisesti jumalanpalveluskäyttöön. Se on sävyltään objektiivinen, riippumaton tunnetilojen vaihelusta.

Koraali kehittyi 1500-luvulla uskonpuhdistuksen myötä, kun seurakunta alkoi yhtyä jumalanpalveluksissa lauluihin, virsiin. Martti Luther on säveltänyt joitain koraalimelodioita (muun muassa virren *Jumala ompi linnamme*). Tunnetuimpia koraaleja ovat Philipp Nicolain säveltämät koraalit "Wie schön leuchtet der Morgenstern", joka Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi "On kirkas aamutähti nyt" numerolla 43 ja "Wachet auf, ruft uns die Stimme" ,"Herätkää"! niin huuto kaikaa" numerolla 163. Koraalia "Wachtet auf" on usein nimitetty "koraalien kuninkaaksi" ja "Wie schön" -koraalia koraalien kuningattareksi. Kummallakin sävelmällä lauletaan useita eri virsiteksejä.

Koraalit olivat alun perin yksiäänisiä, mutta monet säveltäjät ovat tehneet niistä moniäänisiä sovituksia. Johann Sebastian Bach teki useita koraalisovituksia neliääniselle kuorolle, joita hän käytti kantaattien ja passioiden osina. Koraalimelodioita on käytetty myös koraalialkusoitoissa, yleensä uruille sävelletyissä instrumentaalikappaleissa, joita esitettiin johdantona ennen varsinaisen koraalin laulamista. Koraalialkusoitto sisältää sitä seuraavan koraalin melodian.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2  Reijo Pajamo: *Hymnologian peruskurssi*, s. 30. Sibelius-Akatemia, 1991. Kirkkomusiikin osaston julkaisuja 2. ISBN 952-0658-01-X.
2. ↑  Oscar Lövgren: *Psalm- och sånglexikon*, s. 451. Stockholm: Gummesons bokförlag, 1964. (ruotsiksi)


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kirkkomusiikki |
| --- |
|  |
| 
* Antifonit
* Graduaalit
* Koraalit
* Latinalainen kirkkolaulu
	+ Ambrosialainen kirkkomusiikki
	+ Gallikaaninen kirkkomusiikki
	+ Gregoriaaninen kirkkolaulu
* Litaniat
* Liturginen musiikki
* Magnificatit
* Messut
	+ Offertoriumit
	+ Requiemit
* Motetit
* Ortodoksinen kirkkomusiikki
* Passio
* Vesperit
* Vigiliat
* Virret

 |

 |
**Back Orifice** (usein lyhennettynä BO) on tietokoneohjelma, joka on suunniteltu etäjärjestelmän hallintaan. Sen avulla käyttäjä voi hallita Microsoft Windows -käyttöjärjestelmää käyttävää tietokonetta etäältä. Nimi on väännös Microsoft BackOffice Server -ohjelmistosta.

Ohjelma esiteltiin DEF CON 6 -hakkeritapahtumassa 1. elokuuta 1998. Sen kehitti Sir Dystic, joka oli jäsenenä yhdysvaltalaisessa hakkerijärjestössä Cult of the Dead Cow. Ryhmän mukaan sen tarkoituksena oli osoittaa Microsoftin Windows 9x -käyttöjärjestelmäsarjan turvattomuus.

Vaikka Back Orificea voidaan käyttää laillisesti etähallintaan, muut tekijät tekevät siitä sopivan laittomaan käyttöön. Palvelin voi piiloutua käyttäjien pintapuolisilta tarkastuksilta. Koska palvelin voidaan asentaa ilman käyttäjän vuorovaikutusta, se voidaan jakaa troijalaisen kuormana. Ohjelma on näkymätön ja käynnistää itsenä uudelleen Windowsin uudelleenkäynnistyksen jälkeen. Nämä ja muut syyt saivat virustorjunta-alan luokittelemaan työkalun haittaohjelmaksi ja lisäämään Back Orificen karanteeniluetteloihinsa.

BO:sta on kehitetty edelleen versiot Back Orifice 2000 (BO2k), jonka kehitti cDc:n Dildog, ja joka julkaistiin DEF CON 7:ssä vuonna 1999
ja Back Orifice XP.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑