recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ruosteista piikkilankaa
ns. NATO-piikkilankaa
Piikkilankaeste
**Piikkilanka** on aitaamisessa käytettyä teräslankaa tai teräslistaa, jossa on teräviä kulmia tai piikkejä.

Käyttötarkoitukset
------------------

Piikkilangasta rakennetaan halpoja aitoja eläimille. Sitä käytetään myös vankiloiden ja muiden vastaavien alueiden aidoissa estämässä joko alueelle pääsemistä tai sieltä poistumista. Sodankäynnissä piikkilangasta voidaan rakentaa esteitä. Sitä tiedetään käytetyn myös kidutuksessa. Piikkilankaa käytetään myös turvatoimenpiteenä esimerkiksi kiinteistöä ympäröivien seinien tai muurin päällä.

Piikkilanka aiheuttaa vaurioita kuten haavoja, jos ihminen tai eläin pyrkii kulkemaan piikkilangan yli tai läpi. Suomen lain mukaan eläimille tarkoitetussa ulkotarhassa tai laitumessa ei saa käyttää piikkilankaa. Piikkilangan sijaan eläinten aitauksissa voidaan käyttää sähköpaimenta.

Historiaa
---------

Karjan sulkeminen piikikkäiden kasvien taakse on vanha käytäntö. Menetelmän merkitys kasvoi Pohjois-Amerikan puupulan vuoksi, kun aitaan tarvittavaa puuta ja kiveä oli vaikeasti saatavilla. 1860–1870 -luvuilla kehittyi pieni teollisuusala, joka toimitti aitauksien rakentamiseen piikikkään värimulperin (*Maclura pomifera*) siemeniä ja taimia.

Varhaisin yhdysvaltalainen piikkilanka-patentti annettiin vuonna 1868 Michael Kellylle. Hän matki piikkilangassaan piikkipensaiden muotoa. Kellyn piikkilankaa tuotti yhtiö *Thorn Wire Hedge Company*, joka jäi vuonna 1874 patentoidun menestyneemmän illinoislaisen Joseph F. Gliddenin piikkilangan jalkoihin. Gliddenin patentissa kehitettiin eteenpäin aikaisemmin keksittyjä, paljon tehottomampia pistäviä vaijereita, joita olivat esimerkiksi 1865 patentoitu ranskalaisen Louis Janninin piikkilanka.

Lähteet
-------

1. ↑  Human rights group uncovers evidence of torture in Zimbabwe
2. ↑  Alan Krell: *The Devil's Rope: A Cultural History of Barbed Wire*. Reaktion Books, 2002. ISBN 978-1-86189-144-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 6.9.2023). en
3. ↑  Maa- ja Metsätalousministeriö: PÄÄTÖS nro 14/EEO/1998 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Maa- ja metsätalousministeriö:Asetus 6/EEO/2002 (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Steven Vogel, "Kissan tassut ja katapultit", sivut 295–296
6. ↑  The History of Barbed Wire

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Piikkilanka** Wikimedia Commonsissa

* Razac, Olivier: *Piikkilangan poliittinen historia: Preeria, taisteluhauta, keskitysleiri*. (Histoire politique du barbelé: La prairie, la tranchée, le camp, 2000.) Suomentanut Vesa Suominen. Tampere: Vastapaino, 2003. ISBN 951-768-138-0.
**Montenegron ruhtinaskunta** (serb. Књажевина Црна Горa, *Knjaževina Crna Gora*) oli vuosina 1852–1910 olemassa ollut valtio Balkanin niemimaan länsiosassa. Ruhtinaskunta oli osa Osmanien valtakuntaa, kunnes se itsenäistyi Turkin sodan jälkeen 1878. Ruhtinaskunnasta muodostettiin Montenegron kuningaskunta vuonna 1910.

Historia
--------

Montenegron juuret ovat ruhtinaspiispan hallitsemassa Montenegron hiippakunnassa, joka perustetiin 1500-luvulla alueen jäädessä Osmanien valtakunnan valtaamaksi.

Vuonna 1852 ruhtinaspiispa Danilo II luopui hengellisestä virastaan ja julistautui ruhtinaaksi. Montenegrosta tuli osmanien alainen ruhtinaskunta. Vuonna 1860 valtaistuimelle nousi Nikola I, joka alkoi kehittää armeijaa. Nikola I julisti sodan Osmanien valtakunnalle 1876 ja Serbian ruhtinaskunta asettui tukemaan Montenegroa. Montenegro oli jäämässä Montenegron–Turkin sodassa tappiolle, mutta seuraavan vuonna syttynyt Turkin sota johti osmanien tappioon. Turkin sotaa seuranneessa Berliinin kongressissa 1878 suurvallat tunnustivat Montenegron itsenäisyyden ja maahan liitettiin uusia alueita.

Itsenäistymisen jälkeen Montenegro alkoi kehittää koulutusta ja kulkuyhteyksiä. Maahan perustettiin parlamentti vuonna 1906. Vuonna 1910 Nikolai I seurasi Bulgarian kuninkaan Ferdinand I:n esimerkkiä ja julisti Montenegron kuningaskunnaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Montenegro, Tietosanakirja osa 6

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Montenegron ruhtinaskunta** Wikimedia Commonsissa
Romanisches Cafén talo, niin sanottu Romanisches Haus vuoden 1900 tienoilla.
**Romanisches Café** oli Berliinin nykyisen Breitscheidplatzin luona ennen toista maailmansotaa sijainnut kahvila, joka tunnettiin kirjailijoiden, taiteilijoiden ja kulttuuripersoonallisuuksien kohtaamispaikkana.

Romanisches Café sijaitsi Kurfürstendammilla Keisari Vilhelmin muistokirkkoa vastapäätä olleessa Franz Schwechtenin suunnittelemassa rakennuksessa, joka oli suunnilleen nykyisen Europa-Centerin kohdalla. Nimi ("Romaaninen kahvila") viittasi talon ja muiden läheisten rakennusten uusromaaniseen tyyliin. Romanisches Cafén perusti kauppias Bruno Fiering vuonna 1916 vuonna 1899 valmistuneeseen rakennukseen.

Kahvila oli aluksi poliitikkojen ja liikemiesten suosiossa, mutta Weimarin tasavallan aikana siitä tuli kuuluisa kirjailijoiden ja taiteilijoiden kohtauspaikka, mikä rooli oli aiemmin kuulunut läheiselle Café des Westensille. Romanisches Cafén asiakkaisiin kuuluivat 1920-luvulla muun muassa teatteriohjaaja Max Reinhardt, kriitikko Alfred Kerr, laulaja Claire Waldoff, taidemaalarit Otto Dix ja George Grosz, kirjailijat Bertolt Brecht, Alfred Döblin, Erich Kästner, Irmgard Keun, Leonhard Frank ja Rudolf Leonhard, säveltäjä Hanns Eisler, satiirikko Kurt Tucholsky, tanssija Anita Berber sekä runoilija Else Lasker-Schüler. Kahvilassa vierailivat myös taiteilijoita etsineet tunnetut galleristit ja kirjailijoita etsineet kustantajat. Elokuvaohjaaja Billy Wilderin on sanottu laatineen ensimmäisen elokuvansa käsikirjoituksen Romanisches Cafén terasilla.

Monet Romanisches Cafén tunnetuista asiakkaista olivat vasemmistoälyköitä. Kahvila menetti tunnetuimmat asiakkaansa natsien noustua valtaan Saksassa vuonna 1933. Rakennus tuhoutui toisessa maailmansodassa. Se tuhoutui täydellisesti marraskuun 1943 pommituksissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Edelgard Abenstein: *Romanisches Café – kirjallisuusihmisten ja taiteilijoiden kuuluisa kohtauspaikka*, s. 306–307 teoksessa Edelgard Abenstein & Jeannine Fiedler: *Taide & Arkkitehtuuri: Berliini* (suom. Pirkko Roinila). Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2009. Alkuteos *Kunst & Architektur Berlin*.
2. ↑  Romanisches Café (saksaksi) Lexikon: Charlottenburg-Wilmersdorf von A bis Z. Berlin.de. Viitattu 30.7.2014.
Edward Whymper
**Edward Whymper** (27. huhtikuuta 1840 Lontoo – 16. syyskuuta 1911 Chamonix, Ranska) oli englantilainen vuorikiipeilijä ja tutkimusmatkailija. Hänet muistetaan ensimmäisestä noususta Matterhornille ja useille muille huipuille Alpeilla, Andeilla ja Kalliovuorilla. Hän oli myös merkittävä Grönlannin tutkimusmatkailija.

Elämä
-----

Whymper kouluttautui puunveistäjäksi, mutta sai jo varhain mainetta vuorikiipeilijänä, mikä sai hänet suuntaamaan taitonsa tähän toimeen. Vuonna 1861 hän kiipesi Mont Pelvoux'n huipulle, jota tähän asti pidettiin Ranskan Alppien korkeimpana huippuna, mutta sieltä hän löysi vielä korkeamman Barre des Écrinsin, jonka huipulle hän kiipesi vuonna 1864. Vuonna 1865 hän saavutti Matterhornin huipun, jota siihen asti oltiin pidetty mahdottomana nousta. Matkan aikana neljä hänen kiipeilijätoveriaan kuoli. Vuosina 1867 ja 1872 Whymper matkusti Luoteis-Grönlannin sisäosiin, joita kukaan eurooppalainen ei ollut vielä tutkinut, ja toi sieltä arvokkaita fossiilikokoelmia, jotka hän antoi British Museumille. Vuosina 1879-1880 hän kiipesi Ecuadorin Andeilla ja nousi useille sen korkeimmille huipuille ensimmäisenä; Chimborazolle, Cotopaxille, Sincholagualle, Antisanalle, Cayambelle ja Cotacachille, ja toi sieltä Englantiin merkittäviä eläintieteellisiä kokoelmia. Hän kuvaili uskaliaita matkojaan teoksissa *Scrambles among the Alps in the Years 1860-69* (1871) ja *Travels among the Great Andes of the Equator* (1892), joista jälkimmäisestä hän sai kuninkaallisen maantieteellisen seuran palkinnon erityisesti sen vuoristotautia koskevista havainnoista. Vuosina 1901-1905 hän teki tutkimusretken Kanadan Kalliovuorille.

Lähteet
-------

1. 1 2  Edward Whymper *Nordisk familjebok*.  1921. Viitattu 6.1.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Edward Whymper** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* Musée d'Orsay
* Photographers' Identities
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Merikosken lukio**  oli yleislukio Oulussa. Lukio toimi Tuirassa samassa rakennuksessa Merikosken yläasteen kanssa. Merikosken lukio siirtyi Oulun kaupungin päätöksellä vuonna 2021 Raksilaan OAMK:n entiseen kampukseen, joka peruskorjattiin 7,847 miljoonalla eurolla.

Historiaa
---------

Vielä toisen maailmansodan päätyttyä kaikki Oulun oppikoulut sijaitsivat kaupungin keskustassa. Tuiran yhteiskoulun kannatusyhdistys sai luvan keskikoulun perustamiseen 1947 ja toiminta alkoi saman vuoden syksyllä Raatin saaren entisessä suojeluskuntatalossa (nykyinen Raatin nuorisotalo). Toisena lukuvuonna käyttöön saatiin Aleksanterin kansakoulun rakennus keskustassa.

Koulun entinen rakennus valmistui vuonna 1955. Koulu sai luvan laajentua 8-luokkaiseksi vuoden 1957 keväällä, ja samalla koulun nimi muutettiin Tuiran yhteiskouluksi. Ylioppilastutkinto-oikeuden koulu sai tammikuussa 1959 ja ensimmäiset ylioppilaat kirjoittivat keväällä 1960.

Toiminta yksityisenä kouluna päättyi 31. heinäkuuta 1974, kun koulu kunnallistettiin. Uudessa koulujärjestelmässä vanhasta keskikouluasteesta tuli Merikosken yläaste ja lukiosta Merikosken lukio.

Vuonna 2016 Oulun kaupunginvaltuusto teki päätöksen yhdistää Merikosken ja Pateniemen lukiot ja siirtää lukio-opetus Raksilaan OAMK:n entiseen liiketalouden kampukseen. Kaupunki osti rakennuksen Oulun seudun koulutuskuntayhtymältä ja toteutti siihen tarvittavat peruskorjaukset 2018–2021. Oulun Lyseon lukio toimi tilapäisesti merikosken lukion kanssa samassa rakennuksessa vuoteen 2023 asti. Pateniemen lukio siirtyi Raksilaan elokuussa 2023, jolloin koulut yhdistyivät ja muodostivat Raksilan lukion.

Rehtorit
--------

* Risto Pyysalo 1947–1949
* Kalevi Vihma 1949–1951
* Kalervo Reinikainen 1951–1955
* Sanni Karjalainen 1955–1974
* Juhani Aarni 1975–1989
* Voitto Juutinen 1989–2003
* Simo Leinonen 2003–2016
* Irina Anttila 2016–2023

Kuuluisia oppilaita
-------------------

* Mikko Alatalo, muusikko ja kansanedustaja – yo 1970
* Rauno Alatalo, biologi ja professori – yo 1971
* Niina Hakalahti, kirjailija – yo 1985
* Tapio Junno, kuvanveistäjä
* Reima Kampman, psykiatri – yo 1963
* Sirkka-Liisa Kivelä (o.s. Rusila), yleislääketieteen professori – yo 1965
* Risto Lauriala, pianisti – yo 1968
* Pupu Lihavisto (oik. Samuli Kerola o.s. Miettunen), muusikko, säveltäjä
* Mauno Nissinen, telinevoimistelija – yo 1967
* Kirsti Otsamo, näyttelijä
* Rosa-Maria Ryyti, Miss Suomi -neito
* Kauko Röyhkä (oik. Jukka-Pekka Välimaa), muusikko, kirjailija – yo 1978
* Seppo Saarela, Kauko Röyhkä & Narttu -yhtyeen kitaristi
* Eeva-Leena Tiainen (o.s. Rautio), Jane-yhtyeen laulaja
* Tytti Tuppurainen, kansanedustaja – yo 1994
* Hannu Väisänen, kuvataiteilija ja kirjailija

Lähteet
-------

1. ↑  Kaleva, 6.4.2020
2. 1 2  Salminen, Jari: Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalinen matrikkeli  2005. Yksityiskoulujen Liitto. Viitattu 30. maaliskuuta 2008.
3. ↑  Raksilan lukio Oulu:  Mun Oulu.  Arkistoitu 2.2.2022. Viitattu 20.3.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Uutinen Merikosken lukion muutosta v. 2021
**Samuli Vilho Cornér** (17. helmikuuta 1868 Pielisjärvi – 22. huhtikuuta 1946 Heinola) oli suomalainen pormestari ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja.

Cornérin vanhemmat olivat maakauppias Nikolai Cornér ja Helena Tolvanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1887 ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1889 sekä yleisen oikeustutkinnon 1892. Cornér sai varatuomarin arvon 1899.

Cornér oli ylimääräisenä kopistina Suomen senaatin talousosastolla 1889–1892, Kansallis-osake-Pankin virkailijana 1893–1894 ja pankin Heinolan konttorin johtajana 1894–1921. Hän toimi Heinolan kaupunginkamreerina 1895–1917, Heinolan kaupunginvaltuuston sihteerinä 1911–1935 sekä Heinolan pormestarina 1920–1938. Hän sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1913.

Cornér oli kansanedustajana 1914–1917 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän toimi eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana 1914.

Vilho Cornér oli naimisissa vuosina 1893–1931 Olga Margareta Theolinda Kempen (k. 1931) kanssa ja vuodesta 1932 Maria Charlotta Silanderin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx Vilho Cornér *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.
2. ↑  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
3. 1 2  Vilho Cornér. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1914–1917 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(38) | 
* Ala-Kulju
* Cornér
* Danielson-Kalmari
* Grönvall
* Hallsten
* Halonen
* Hiidenheimo
* Iipponen
* Ikonen
* Ingman
* Jaskari
* Kilpeläinen
* Koivisto
* Listo
* Malmivaara
* Mannermaa
* Peurakoski
* Pullinen
* Rannikko
* Rauanheimo
* Retulainen
* Saari
* Saha
* Sjöstedt-Jussila
* Särkilahti
* Tulenheimo
* Tuomela
* Typpö
* Vaarala
* Vahe
* Valkama
* A. Virkkunen
* P. Virkkunen
* Vänniä
* Warvikko
* von Weissenberg
* I. Yrjö-Koskinen
* S. Yrjö-Koskinen

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Martti Johannes Ranttila** (16. lokakuuta 1897 Karuna – 24. tammikuuta 1964 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran esillä näyttelyssä Helsingissä vuonna 1921, jolloin hän sai I palkinnon Suomen Taideyhdistyksen dukaattikilpailussa.

Ranttilan vanhemmat olivat kansakoulun- ja musiikinopettaja Juuso Ranttila ja Anna Ranttila (s. Filman). 

Hän opiskeli  Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1915–1918 ja 1919–1920. Sen jälkeen hän opiskeli 1920–1921 Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Alvar Cawénin johdolla. Hän teki opintomatkoja myös ulkomaille, muun muassa Italiaan.

Ranttila kuvasi töissään pääosin maisemia ja henkilöitä, mutta hän maalasi myös asetelmia. Teokset ovat usein pelkistettyjä tutkielmia, joissa on ajattomuuden tuntu ja aiheen kuvauksen yleispätevyyttä. Ranttilan taiteellinen kokonaistuotanto jäi verrattain vähäiseksi, sillä hän viimeisteli teoksiaan pitkään ja huolellisesti. Vuonna 1936 valmistuneen Myllykosken kirkon alttaritaulu on Ranttilan maalaama.

Ranttilalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958.

Lähteet
-------

* Kuvataiteilijamatrikkeli
* Lapset kriisien kuvissa. Media- ja taidekasvatusopas[vanhentunut linkki]
* Anjalankosken seurakunta

### Viitteet

1. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 10, Kuolleita (ei sivunumeroa)
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 7, palsta 271

Aiheesta muualla
----------------

* Martti Ranttila Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]
* L. Wennervirta : Martti Ranttila, Kansan kuvalehti, 17.02.1934, nro 7, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |

 |
Whoosh-juna Bandungissa lokakuussa 2023.
Nykyinen sekä suunniteltu tuleva reittiverkosto.
**Indonesian suurnopeusjunarata** on Indonesian kaksi suurinta kaupunkia Jakartan ja Bandungin yhdistävä suurnopeusjunarata. Sitä operoi Kereta Cepat Indonesia China.

Indonesian hallitus ilmoitti heinäkuussa 2015 suunnitelmista rakentaa suurnopeusjuna Indonesiaan. Syyskuun 2015 lopussa Indonesia myönsi tämän suurnopeusjunaprojektin Kiinalle, joka päihitti Japanin ehdotuksen. Todettiin, että Kiinan tarjous rakentaa suurnopeusjunarata ei vaatinut Indonesian hallituksen takeita ja rahoitusta.

Se on ensimmäinen suurnopeusjunarata Kaakkois-Aasiassa ja eteläisellä pallonpuoliskolla. Rata on pituudeltaan 142 kilometriä ja maksiminopeus radalla on 350 kilometriä tunnissa. Matkustusaika Jakartasta Bandungiin on suurnopeusjunan myötä 45 minuuttia. Tulevaisuudessa rataa mahdollisesti jatketaan kaupunkeihin kuten Kertajati, Yogyakarta, Surakarta ja Surabaya. Liikennöinti alkoi 2. lokakuuta 2023.

Ensimmäisen reilun kahden kuukauden aikana suurnopeusjunalla matkustettiin yli miljoona kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑  INDONESIA PRESS-Govt to hold "beauty contest" for high-speed train ... *dailymail.co.uk*.  14.7.2015. Viitattu 23.2.2024.
2. ↑  Indonesia awards major railway contract to China over Japan *ABC News*.  30.9.2015. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
3. ↑  Indonesian president launches Southeast Asia's first high-speed railway, funded by China *AP News*.  2.10.2023. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
4. ↑  1st High-Speed Train Arrives In Southern Hemisphere — Bandung Confluence *CleanTechnica*.  25.10.2023. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
5. ↑  Indonesia launches China-backed 'Whoosh' high-speed railway *reuters.com*.  2.10.2023. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
6. ↑  Indonesia to launch Jakarta-Bandung high-speed rail, first in Southeast Asia *The Jakarta Post*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
7. ↑  Indonesia's first high-speed rail opens: 5 things to know *Nikkei Asia*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)
8. ↑  Whoosh records 1 million passengers - Companies *The Jakarta Post*. Viitattu 23.2.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kereta Cepat Indonesia China
K. A. Nicander nuorena.
**Karl August Nicander** (20. maaliskuuta 1799 – 7. helmikuuta 1839) oli ruotsalainen kirjailija ja runoilija.

Henkilöhistoria
---------------

Nicander syntyi Strängnäsissä 1799. Hän opiskeli ensin Strängnäsin lukiossa ja sitten vuodesta 1817 alkaen Uppsalan yliopistossa. Hänen ensimmäiset julkaistut runonsa ilmestyivät *Kalender för damer* -kalenterissa 1819, olivat tyyliltään uusromanttisia ja saaneet vaikutteita ruotsalaisesta ja saksalaisesta runoudesta. 21-vuotiaana Nicander julkaisi näytelmän *Runesvärdet och den förste riddaren* (1820; suom. *Taika-miekka ja ensimmäinen ristin-sankari*, 1855), joka käsitteli kristinuskon ja pakanuuden välistä kamppailua ja joka saavutti suuren suosion.

Nicander pääsi kirjuriksi Tukholman kuninkaalliseen kansliaan 1823 ja valmistui seuraavana vuonna maisteriksi. Vuonna 1825 ilmestyi hänen lyyristen runojen kokoelmansa *Runor*, jonka tunnetuin runo on "Erik Vasas runa". Seuraavana vuonna oli vuorossa eeppinen runokokoelma *Tassos död*, josta Nicander sai Ruotsin akatemian palkinnon.

Vuosina 1827–29 Nicander matkusteli Italiassa Ruotsin kruununprinssin ja Ruotsin akatemian myöntämän apurahan turvin ja julkaisi 1828 runoteoksen *Konung Enzio*, joka sijoittui aiheeltaan Etelä-Eurooppaan. Matkustelu innoitti Nicanderia myös kirjoittamaan sarjan matkakertomuksia nimellä *Minnen från Södern* (1831–39). Hänen neljäs merkittävä runoteoksensa *Hesperider* julkaistiin 1835.

Nicanderin viimeiseksi teokseksi jäi *Lejonet i öknen* (’Erämaan leijona’, 1838), joka käsitteli runomuodossa erästä Napoleon I:n elämän tapahtumaa. Nicanderin elämä päättyi helmikuussa 1839. Nicanderin kuoleman jälkeen julkaistiin hänen kootut runonsa neljänä niteenä nimellä *Samlade dikter* (1839–41).

Lähteet
-------

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Karl August Nicander*** 

* Nicander, Karl August (Arkistoitu – Internet Archive). *Meyers Konversationslexikon* (Arkistoitu – Internet Archive).
* Nicander, Karl August. *Nordisk familjebok*.
* Warburg, Karl 1904: *Svensk litteraturhistoria i sammandrag* 1.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Ruotsi
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Lamminpään osuuskuntatalo** on Tampereen Lamminpään kaupunginosassa sijaitseva työväentalo.

Historiaa
---------

Talohankkeen Lamminpäässä aloitti Voimistelu- ja urheiluseura Lamminpään Korpi 1930-luvulla. Seura piti vuosikymmenen puolivälissä arpajaiset, jotka tuottivat 53 000 markkaa, mutta tonttia toimitaloa varten ei kuitenkaan löytynyt. Lopulta tontti saatiin ostettua, mutta pian kaupan jälkeen Lamminpää liitettiin Tampereeseen ja tontille asetettiin rakennuskielto. Tontti saatiin vaihdettua toiseen, mutta talvisota katkaisi jälleen suunnitelmat. Välirauhan aikaan vuonna 1941 taloasiaa pyrittiin edistämään edelleen. Korpi katsoi, ettei enää pystynyt viemään asiaa eteenpäin yksin, joten perustettiin Osuuskunta Lamminpää. Jatkosota katkaisi hankkeen jälleen, mutta vuonna 1945 työ jatkui. Osuuskuntaan liittyi muun muassa omakotiyhdistys, vasta laillistettuja kansandemokraattisia yhdistyksiä sekä yksityishenkilöitä. Osuuskunta osti metsää rakennuspuita varten, ja Voimistelu- ja urheiluseura Korpi myi aiemmin hankkimansa tontin osuuskunnalle. Talo rakennettiin talkoilla, ja talkootunteja kertyi yhteensä tuhansia. Koska rakennusaineista oli pulaa, ihmiset toivat myös kodeistaan mitä irti saivat: esimerkiksi nauloja, saranoita ja putkia. Avajaisia vietettiin loppuvuodesta 1947.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talolla on järjestetty muun muassa tanssia, laulua, kokouksia, keskusteluja, vaalitilaisuuksia, voimistelua, näytelmiä ynnä muuta. 2010-luvulla siellä ovat toimineet muun muassa Lamminpään Korpi, Suomi-Venäjä-seura, Länsi-Tampereen vasemmisto, Lamminpää-Tohlopin omakotiyhdistys ja Tohlopin kalastus- ja suojeluyhdistys eli ToKaSu. Talo on myös häitä ja muita juhlia viettävien suosiossa. Myös bingoa ja elokuvanäytöksiä on ollut.

Rakennus
--------

Talon pinta-ala on 260 m², mihin kuuluu sali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen, kokoustila ja wc-tilat. Sitä on peruskorjattu vuosina 1984, 1995, 2006 ja 2020. Talo on rankorakenteinen, pystylaudoitettu ja keltaiseksi maalattu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Panula, Rainer: Lamminpään osuuskuntatalo 70 vuotta  5.1.2018. Vasen Kaista. Viitattu 16.2.2023.
2. 1 2   Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
3. ↑  Osuuskunta Lamminpää *seurantalot.fi*. Viitattu 16.2.2023.
Luonnollinen a-molliasteikko.
Luonnollinen a-molliasteikko.MIDI-tiedostoÄänitiedostojen kuunteluohjeet

Harmoninen a-molliasteikko.
Harmoninen a-molliasteikko.MIDI-tiedostoÄänitiedostojen kuunteluohjeet

Melodinen a-molliasteikko.
Melodinen a-molliasteikko.MIDI-tiedostoÄänitiedostojen kuunteluohjeet

**A-molliasteikko** on A:sta alkava sävelasteikko, johon kuuluvat lähtökohtaisesti sävelet A, H, C, D, E, F, G tai Gis sekä A. Se on C-duurin rinnakkaismolli, ja sen muunnosduuri on A-duuri.

Luonnollisessa a-mollissa ei ole ylennettyjä eikä alennettuja säveliä, eikä a-mollissa ole kiinteää etumerkkejä. Molliasteikon seitsemäs sävel, a-mollissa G, kuitenkin usein korotetaan, jolloin saadaan harmoninen molli, jossa tämä korotettu sävel on johtosävelenä. Niinpä harmonisen a-mollin johtosävel on Gis.

A-mollin peruskolmisointu on **a-mollisointu**, johon kuuluvat sävelet A, C ja E. A-mollin subdominanttisointu on d-mollisointu ja dominanttisointu E-duurisointu, joka sisältää korotetun johtosävelen Gis.

Kuten C-duuri, myös A-molli on yksi yleisimpiä sävellajeja.

A-molliasteikkoMIDI-tiedostoÄänitiedostojen kuunteluohjeet

Asteikkoon kuuluvat soinnut
---------------------------

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Am | B° | CC+ | Dm | EEm | F | GG♯° |

nelisoinnut

| i | ii° | III+ | iv | V7 | VI | vii°7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Am(maj7) | Bm7♭5 | Cmaj7♯5 | Dm7 | E7 | Fmaj7 | G♯°7 |

Tunnettuja klassisia sävellyksiä A-mollissa
-------------------------------------------

* Johann Sebastian Bach: Das wohltemperierte Klavier, Preludi ja fuuga nro. 20, A-molli
* Jean Sibelius: Neljäs sinfonia

Tunnettua nykymusiikkia A-mollissa
----------------------------------

* Metallica: "The Unforgiven"
* Yö: "Kiitos ja kunnia" (lopussa tosin moduloi B-molliin)
* O-Zone: "Dragostea din tei"
* Elastinen: "Anna soida"
* The Rasmus: "In My Life"
* Pelle Miljoona: "Moottoritie on kuuma"
* Miley Cyrus: "See You Again"

Sävelasteikot

|  | 7♭ | 6♭ | 5♭ | 4♭ | 3♭ | 2♭ | 1♭ | 0 | 1♯ | 2♯ | 3♯ | 4♯ | 5♯ | 6♯ | 7♯ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Duurit** | C♭ | G♭ | D♭ | A♭ | E♭ | B♭ | F | C | G | D | A | E | H | F♯ | C♯ |
| **Mollit** | a♭ | e♭ | b♭ | f | c | g | d | a | e | h | f♯ | c♯ | g♯ | d♯ | a♯ |

|  |  |
| --- | --- |
| Muita | 
* Kromaattinen asteikko
* Pentatoninen asteikko
* Jooninen asteikko
* Lokrinen asteikko
* Lyydinen asteikko
* Jazz-molli
* Heksatoninen asteikko
* Oktatoninen asteikko

 |
Kelvin Kiptum Lontoon maratonilla huhtikuussa 2023
**Kelvin Kiptum** (s. 2. joulukuuta 1999 - 11. helmikuuta 2024) on kenialainen kestävyysjuoksija.

Joulukuussa 2022 Kiptum juoksi ensimmäisen maratoninsa voittaessaan Valencian maratonin ajalla 2.01.53. Aika oli kaikkien aikojen nopein debyyttimaraton ja maailmantilaston kolmanneksi paras aika. Huhtikuussa 2023 hän voitti Lontoon maratonin reittiennätyksellä 2.01.25. Hän jäi Eliud Kipchogen maailmanennätyksestä 16 sekuntia ja juoksi kilpailun toisen puoliskon aikaan 59.45. Lokakuussa 2023 Kiptum voitti Chicagon maratonin maailmanennätysajalla 2.00.35. Hän alitti Eliud Kipchogen maailmanennätyksen 34 sekunnilla. Hän juoksi kilpailun ensimmäisen puoliskon aikaan 1.00.48 ja toisen puoliskon aikaan 59.47.

Lähteet
-------

1. ↑  Kelvin Kiptum Kansainvälinen yleisurheiluliitto. Viitattu 23.4.2023. (englanniksi)
2. ↑  Granberg paranteli maratonennätystään Valenciassa *Yleisurheilu.fi*.  4.12.2022. Viitattu 23.4.2023.
3. ↑  Valiente, Emeterio: Kiptum and Beriso break course records in Valencia *worldathletics.org*.  4.12.2022. Viitattu 23.4.2023. (englanniksi)
4. ↑  London Marathon: Kelvin Kiptum just off world record, Sifan Hassan stars  23.4.2023. OlympicTalk | NBC Sports. Viitattu 23.4.2023. (englanniksi)
5. ↑  FLASH: Kiptum smashes world marathon record with 2:00:35, Hassan runs 2:13:44 in Chicago *worldathletics.org*.  8.10.2023. Viitattu 8.10.2023. (englanniksi)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Troijan puuhevonen vuoden 2004 elokuvasta *Troija*, esillä meren rannassa Çanakkalessa, Turkissa.
**Troijan puuhevonen** on kreikkalaisessa mytologiassa Troijan sodassa käytetty sotajuoni. Kreikkalaiset onnistuivat tunkeutumaan piirittämäänsä Troijaan kätkeytymällä onton hevosen sisään, jonka troijalaiset itse veivät kaupunginmuurien sisäpuolelle luullen sitä lahjaksi. Tunnetuin kuvaus puuhevosesta on Vergiliuksen *Aeneis*-eepoksen 2. laulussa, minkä lisäksi se mainitaan esimerkiksi Homeroksen *Odysseiassa* (VIII.493–).

Kreikkalaiset olivat hyökänneet Troijaan pelastaakseen troijalaisten kaappaaman Helenan, joka oli Menelaoksen, kreikkalaisten johtajan puoliso. Piiritys oli jatkunut jo kauan, ja kreikkalaiset olivat häviämässä. Jopa eräs heidän puolikuolematon sankarinsa, Akhilleus, oli surmattu, ja kreikkalaiset olivat epätoivoisia.

Lopulta Odysseus keksi rakentaa puusta mahtavan onton hevosen, jonka sisään osa sotilaista, muiden muassa Odysseus itse, voisivat piiloutua. Tehtävä annettiin Epeiokselle, ja hevosen valmistuttua se jätettiin Troijan edustalle samalla kun muut kreikkalaiset purjehtivat läheisen saaren taakse piiloon, niin että troijalaiset luulivat heidän luovuttaneen ja purjehtineen pois. Troijalaiset pitivät hevosta lahjana ja voitonmerkkinä ja päättivät viedä hevosen kaupunkiin Troijan torille, vaikka he joutuivat tuhoamaan osan muurista, koska hevonen oli niin suuri, ettei se mahtunut portista. 

Illalla iloiset troijalaiset juhlivat kreikkalaisten antautumista. Pappi Laokoon kuitenkin epäili jotain, mutta merestä nousi kaksi käärmettä, jotka tappoivat hänet ja hänen poikansa, koska jumalat olivat päättäneet Troijan tuhosta. Keskellä yötä sotilaat ja Odysseus tulivat ulos hevosesta, tappoivat vartijat ja avasivat kaupungin portit muille sotilaille, jotka olivat purjehtineet huomaamatta takaisin Troijan lähelle. Kreikkalaiset kävivät yhdessä troijalaisten kimppuun, ja juhlimisesta väsyneet Troijan asukkaat tapettiin nopeasti.

Sanontana *Troijan hevonen* tarkoittaa vertauskuvallisesti mitä tahansa juonta, jossa uhri houkutellaan vapaaehtoisesti päästämään vihollinen luokseen. Siitä ovat saaneet nimensä myös troijalaiset eli viattomiksi naamioidut tietokoneen haittaohjelmat.

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*. Helsingissä: Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. ↑  Castren & Pietilä-Castren 2000, s. 600

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Troijan puuhevonen** Wikimedia Commonsissa
**Martin Waldseemüller** (myös muodossa **Waltzemüller**, lat. *Hylacomylus*) (n. 1480 – 1520 Saint-Dié-des-Vosges, Lorraine) oli saksalainen kartografi, joka julkaisi 1507 maailmankartan, jossa ensi kertaa esiintyy Amerikan nimi.

Waldseemüller varttui Freiburgissa. Hän toimi opettajana Saint-Dién koulussa, jonka perusti Lorrainen herttua René II. Waldseemüller saavutti maineensa olemalla Kolumbuksen löytämän Amerikan nimen todellinen keksijä. Hän valmisteli monien muiden aikansa maantieteilijöiden ja kartografien tavoin Ptolemaioksen kartan uuden painoksen. Työnsä aikana hän tuli tietoiseksi Amerigo Vespuccin matkoista Etelä-Amerikan rannikolle. *Cosmographiæ introductio* -teoksessa (1507) hän painoi Vespuccin matkakertomuksen uudelleen ja ehdotti, että uusi maa nimettäisiin "sen löytäjän Americuksen mukaan" ja että sitä kutsuttaisiin "Americuksen maaksi tai Amerikaksi".

Ptolemaioksen kartaston suunniteltu painos julkaistiin vuonna 1513 Strasbourgissa, ja siinä oli tavanomaisten Ptolemaioksen karttojen lisäksi 20 uutta karttalehteä, joista yksi käsitteli uutta maailmaa. Etelä-Amerikan mannerta ei kuitenkaan nimitetä tässä Amerikaksi, vaan todetaan yksinkertaisesti: "Tämän maan ja sitä ympäröivät saaret löysi genovalainen Kolumbus Kastilian kuninkaan puolesta". Amerikka-nimi oli kuitenkin jo yleistynyt käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Waldseemüller, Martin *Nordisk familjebok*.  1921. Viitattu 19.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Martin Waldseemüller** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee pienoisromaania. Siihen perustuvaa elokuvaa käsittelee artikkeli Ivan Denisovitshin päivä (elokuva).*

**Ivan Denisovitšin päivä** (ven. Один день Ивана Денисовича, *Odin den Ivana Denisovitša*) on Aleksandr Solženitsynin kirjoittama pienoisromaani. Teoksessa kuvataan erään vangin päivää neuvostoliittolaisella vankileirillä. *Ivan Denisovitšin päivä* oli ensimmäinen Solženitsynin julkaistu teos, ja se ilmestyi *Novyi mir* -kirjallisuuslehdessä (Новый мир) Neuvostoliiton "suojasään" aikaan vuonna 1962. Teoksen arkaluontoisuuden vuoksi päätoimittaja Aleksandr Tvardovski kysyi luvan julkaisuun itse puoluejohtaja Hruštšovilta. *Ivan Denisovitšin päivä* ilmestyi suomeksi Markku Lahtelan käännöksenä vuonna 1963. Kirjan ilmestyminen sai välittömästi tunnustusta ja aiheutti poliittisen myrskyn niin Neuvostoliitossa kuin ulkomaillakin.

Romaanin synty
--------------

Romaani perustuu muistelmiin, jotka syntyivät Solženitsynin ollessa vankileirillä Kazakstanissa. Siellä kaikki kirjoitettu aineisto oli kielletty, joten kirjailija kehitti menetelmän, jonka avulla hän pystyi pitämään mielessään pitkiä kappaleita kertomuksesta. Nähtyään liettualaisilla katolisilla vangeilla rukousnauhoja, jotka oli tehty jauhetusta leivästä, hän pyysi heitä tekemään samanlaisia ketjuja itselleen, mutta sellaisia joissa oli enemmän helmiä. Hänen käsissään jokainen helmi vastasi katkelmaa, joita hän toisti itsekseen, kunnes pystyi sanomaan sen epäröimättä. Vasta sen jälkeen hän siirtyi seuraavaan helmeen. Solženitsyn kirjoitti myöhemmin, että vankileirikautensa lopussa hän pystyi muistamaan tällä tavalla 12 000 riviä.

Elokuvasovitus
--------------

*Pääartikkeli: Ivan Denisovitshin päivä (elokuva)*
Vuonna 1970 valmistui Solženitsynin kirjaan perustuva norjalais-englantilainen elokuvaversio *Ivan Denisovitshin päivä*, jonka ohjasi viipurilaissyntyinen Casper Wrede.

Elokuvan ensi-iltaa suunniteltiin kaikkiin Pohjoismaiden pääkaupunkeihin muutamaa päivää ennen Nobelin kirjallisuuspalkinnon luovuttamista Solženitsynille. Kirjailija ei kuitenkaan tullut palkinnonjakotilaisuuteen, koska arveli Neuvostoliiton viranomaisten pakottavan hänet jäämään länsimaihin. Elokuva sai ensi-illan Ruotsissa 7. joulukuuta 1970.

Lähteet
-------

1. ↑  Simon Beesley, Sheena Joughin, 1900-luvun kirjallisuus s. 94, suomentanut Päivi Paappanen, Gummerus 2001 ISBN 951-20-5838-3
2. ↑  Michael T. Kaufman, Solzhenitsyn, Literary Giant Who Defied Soviets, Dies at 89, The New York Times 4.8.2008. Viitattu 6.8.2008.
3. ↑  Internet Movie Database. Viitattu 7.8.2008.
4. ↑  Kalle Kniivilä, Elokuvasensuuri hellitti 24 vuoden jälkeen (Arkistoitu – Internet Archive), Kansan Uutiset 15.11.1994. Artikkeli julkaistu Kalle Kniivilän blogissa. Viitattu 9.8.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Romaanin teksti (venäjäksi)
**RSS** (lyhenne sanoista *Really Simple Syndication*) on XML-kieleen perustuva verkkosyötemuoto. Sitä käytetään usein päivittyvän digitaalisen sisällön julkaisemiseen. Sen kehittämisen aloitti Dave Winer vuonna 1997.

Käyttö
------

RSS-syötteet sisältävät ainakin otsikon ja URL-osoitteen. Monet palvelut tarjoavat feedissään esimerkiksi koko uutisen sisällön. RSS-sisällön käyttäjät käyttävät ohjelmia, joita kutsutaan lukijoiksi. Käyttäjä tilaa syötteen antamalla lukijalleen linkin syötteeseen, jonka lukijaohjelma voi sitten tarkistaa uuden sisällön varalta. Jos uutta sisältöä on tullut edellisen tarkistuksen jälkeen, lukijaohjelma hakee kyseisen sisällön ja näyttää sen käyttäjälle. Erillisten lukijaohjelmien, kuten Amphetadeskin, Akregatorin ja Bloglinesin lisäksi RSS-syötteitä voi lukea mm. Google Chrome-, Firefox-, Safari-, Opera-, OmniWeb-, Flock- ja Internet Explorer -selaimilla.

### Suosion väheneminen

RSS-oli suosituimmillaan 2010-luvulla. Sittemmin tuki syötteille on hiipunut.

Google lakkautti Google Reader -lukijansa kesällä 2013.

Apple poisti RSS-tuen Apple Mail ja Safari -ohjelmista OS X Mountain Lion -käyttöjärjestelmäversiossa 2012.

Firefox poisti selaimestaan RSS- ja Atom-syötteiden lukijat syksyllä 2018.
Myöskään Google Chrome ja Microsoft Edge eivät enää tue syötteitä.

Historia
--------

RSS:n kehittäjä oli Dave Winer, joka kehitti scriptingNewsin vuonna 1997. Netscape kehitti RSS 0.90:n vuonna 1999. Se tuki scriptingNewsia ja oli XML:ää, jossa oli RDF-määritelmä. Winer kehitti UserLand Softwarella scriptingNewsin version 2.0b1, jossa oli ominaisuuksia Netscapen RSS 0.90:sta. Netscape kehitti samana vuonna 0.91-version, jota myös UserLand alkoi käyttää. Netscape lopetti kuitenkin vuosituhannen vaihteessa RSS:n kehittämisen.

UserLand julkaisi vuonna 2000 virallisen RSS 0.91:n määritelmän. Samana vuonna Rael Dornfestin johtama ryhmä kehitti RSS:n 1.0-version, joka käytti RDF:ää ja nimiavaruuksia. RSS 1.0 on sekoitettu usein 0.91-versioon, mutta niillä ei ole yhteisiä tekijöitä. Winer jatkoi samaan aikaan USerLandilla RSS:n kehittämistä ja julkaisi version 0.92. Winer kehitti UserLandilta lähtönsä jälkeen RSS:ää edelleen ja julkaisi vuonna 2002 2.0-version ja sen määritelmän seuraavana vuonna.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikä on RSS?  17.5.2006. JC Web Productions.  Arkistoitu 6.3.2014. Viitattu 6.3.2014.
2. ↑
3. ↑
4. 1 2  History of RSS W3Schools.  Arkistoitu 6.3.2014. Viitattu 6.3.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* RSS 2.0 spesifikaatio
Wäinö Rautawaara (oik.) perheineen vuonna 1943. Istumassa puoliso Wenny Rautawaara, seisomassa lapset Pentti ja Aulikki.
**Gustaf Wäinö Rautawaara** (vuoteen 1907 **Jernberg**; 21. kesäkuuta 1872 Ilmajoki – 11. marraskuuta 1950 Helsinki) oli laulaja, urkuri ja musiikkipedagogi sekä kuoron- ja orkesterinjohtaja.

Wäinö Rautawaaran vanhemmat olivat nimismies Gustaf Jernberg ja Kristina Elisabeth Erling ja puoliso vuodesta 1904 pianonsoitonopettaja Wenny Johanna Emilia von Essen. Rautawaara kävi kanttoriurkurikoulun 1894 ja valmistui musiikinopettajaksi Helsingin musiikkiopistosta 1896. Vaasassa hän toimi kanttorina ja yhdessä puolisonsa kanssa opetti taide- ja oppikoulussa 1902–1919. Helsingissä hän toimi konservatorion opettajana 1919–1924 ja Suurkirkon kanttorina 1925–1948. Rautawaara toimi myös useiden eri kuorojen ja orkesterien sekä soittojuhlien johtajana sekä esiintyvänä taiteilijana Suomessa ja ulkomailla. Mieskuoro Laulu-Miesten johtaja hän oli kymmenen vuotta, 1920–1930.

Wäinö Rautawaaran veljiä olivat oopperalaulaja Eino Rautavaara ja oikeusministeri A. E. Rautavaara. Sopraano Aulikki Rautawaara oli hänen tyttärensä; poika Pentti Rautawaara oli tunnettu sellisti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Aikalaiskirja 1934*, s. 546. (Viitattu 6.12.2018.)
2. 1 2  Kuka kukin oli. (Viitattu 6.12.2018.)
3. 1 2  Wäinö Rautawaara kuollut. *Helsingin Sanomat* 14.11.1950, s. 9.
4. ↑  *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 5*, s. 15. Helsinki 1979. ISBN 951-1-05295-0
5. ↑  "Die Rautawaara" odottelee kesää ja puutarha-askareita. (60-vuotishaastattelu.) *Helsingin Sanomat* 1.5.1966, s. 8.
6. ↑  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954*, s. 692. (Viitattu 6.12.2018.)

Kirjallisuutta
--------------

* Wäinö Rautawaaran ruumiinsiunaus. *Helsingin Sanomat* 18.11.1950, s. 3.
Suomen Aktiivisin Työpaikka -kartoitus on työkalu työpaikan liikuntaohjelman suunnitteluun ja arviointiin. Kartoitusta suositellaan yli 30 henkilöä työllistäville organisaatioille. Kartoitukseen sisältyy sähköinen kysely, jossa käydään läpi hyvin toteutetun liikuntaohjelman yhdeksän osa-aluetta.

Osallistumalla Suomen Aktiivisin Työpaikka -kilpailuun työpaikka saa kattavan palauteraportin kartoituksesta. Kartoituksesta selviävät liikuntaohjelman vahvuudet ja kehityskohteet sekä konkreettiset toimenpide-ehdotukset perustuen henkilöstöliikunnan yhdeksään hyvään käytäntöön. Tämän jälkeen järjestetään palautetilaisuus, jossa asiantuntija auttaa raportin tulkinnassa ja opastaa kehittämistoimenpiteiden suunnittelussa. Palautteiden antajina sekä apuna toimenpiteiden suunnittelussa toimivat liikunnan aluejärjestöjen asiantuntijat.

Suomen Aktiivisin Työpaikka -sertifikaatti
------------------------------------------

Mikäli työyhteisö saa yli 50 % kartoituksen kokonaispisteistä, myönnetään sille Suomen Aktiivisin Työpaikka -sertifikaatti tunnustukseksi hyvin toteutetusta liikuntaohjelmasta ja samalla mahdollisuus osallistua Suomen Aktiivisin Työpaikka -kilpailuun. Suomen Aktiivisin Työpaikka -kartoitus on työpaikan liikuntaohjelman arviointityökalu, jota suositellaan tehtävän joka toinen vuosi. Sertifikaatti on voimassa kaksi vuotta kerrallaan. Suomen Aktiivisin Työpaikka -kilpailussa Olympiakomitean muodostama asiantuntijaraati valitsee vuosittain kartoituksen tulosten perusteella parhaan työyhteisön, joka palkitaan Urheilugaalassa.

Suomen Aktiivisin Työpaikka -kilpailun voittajat
------------------------------------------------

| Yrityksen nimi | Vuosi |
| --- | --- |
| Mehiläinen | 2023 |
| Arla | 2022 |
| Pohjois-Pohjanmaan Sairaanhoitopiiri | 2021 |
| Helsingin kaupunki | 2020 |
| Finnair | 2019 |
|  |  |
| VTT Oy | 2017 |
| Kiilto Oy | 2016 |
| Osuuskauppa Suur-Savo | 2015 |
| Siimapuiston päiväkoti | 2014 |
| Best-Hall Oy | 2013 |
| HUS-konserni | 2012 |
| Puolustusvoimat | 2011 |
| Steveco Oy | 2010 |
| Lemminkäinen Oyj | 2009 |
| Sampo Pankki Oyj | 2008 |
| UPM Raflatac Oyj | 2007 |
| Posti Oyj | 2006 |

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Miksi mukaan? - Suomen Aktiivisin Työpaikka *Suomen Aktiivisin Työpaikka*. Viitattu 7.8.2018.
2. ↑  Aktiiviset työpaikat - Suomen Aktiivisin Työpaikka *Suomen Aktiivisin Työpaikka*. Viitattu 7.8.2018.

Aiheesta muualla
----------------

1. 
2. 
3. 
4.
Kazimierz Stabrowski, *Riikinkukko* (1908), puolalaista sesessionismiä.
**Sesessionistit** tai **secessionistit** (lat. *sece’ssio* "eroaminen") olivat saksalaisia ja itävaltalaisia taiteilijaryhmiä, jotka 1800-luvun lopulla kapinoivat akateemisia taiteilijajärjestöjä vastaan.

Sesessionistit vastustivat jäykäksi ja byrokraattiseksi kokemaansa taideakatemioiden hallitsemaa taidemaailmaa, ja ennen kaikkea vanhentunutta taiteen opetusta ja rajoittuneita näyttelysääntöjä. Sesessionistit pyrkivät myös irrottautumaan Euroopassa 1900-luvun vaihteessa vallalla olleesta vanhakantaisesta taidetyylistä. Suuntauksen pääpaikkoja olivat Wien, München ja Berliini.

Saksassa sesessionistit astuivat julkisuuteen ensimmäisinä Münchenissä. Vuonna 1893 sesessionistit irtaantuivat Münchenin Die künstlergenossenschaft –taiteilijajärjestöstä ja aloittivat oman näyttelytoiminnan. Sesessionistien haaraosastoja perustettiin pian myös Berliiniin, Wieniin, Dresdeniin, Karlsruheen ja Düsseldorfiin sekä muihin kaupunkeihin. Wienin sesessionistit järjestäytyivät vuonna 1897 ja pitivät ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1898. Berliinissä ensimmäinen sesessionistien näyttely järjestettiin vuonna 1899.

Liikettä nimitettiin sesessionisteiksi tai sesessio (secession, sezession) -liikkeeksi. Nimi tulee latinan 'secede'-sanasta, joka tarkoittaa 'irtautua, erota jostain' (sanoista *se*- 'erillään' ja *cedere* 'mennä'). Parhaiten tunnettu sesessionistiliike oli Wienin sesessio, joka alkoi 1897 ja johon kuului Gustav Klimt, joka suosi art nouveau -tyyliä. Itävallassa art nouveauta tai jugendia kutsuttiinkin yleensä sesessionismiksi. Klimt ja muut erosivat Wienin taiteilijatalosta, jolloin Klimtistä tehtiin liikkeen ensimmäinen puheenjohtaja ja Rudolf von Altista kunniapuheenjohtaja. Liikkeen lehti sai nimekseen *Ver Sacrum* (Pyhä kevät). Myös Oskar Kokoschka kuului liikkeeseen.*lähde?*

Sesessionismi oli yksi ensimmäisistä moderniin taiteeseen johtaneista taidesuuntauksista. Sesessionismin piirteisiin kuului koristeellisuutta, vertauskuvallisuutta ja tunteellisuutta.*lähde?*

Lähteet
-------

* Annukka Aikio ja Rauni Vornanen: Uusi sivistyssanakirja. Otava 1993. ISBN 951-1-11365-8.
* Schorske, Carl E. "Gustav Klimt: Painting and the Crisis of the Liberal Ego" in Fin-de-Siècle Vienna: Politics and Culture. Vintage Books, 1981. ISBN 978-0-394-74478-0
* Borsi, Franco, and Ezio Godoli. "Vienna 1900 Architecture and Design". New York, NY: Rizzoli International Publications, Inc, 1986. ISBN 978-0-8478-0616-4
* Arnanson, Harvard H. "History of Modern Art". Ed. Daniel Wheeler. 3rd ed. Englewood Cliffs, NJ: Prentice Hall, Inc, 1986. ISBN 978-0-13-390360-7.

### Viitteet

1. 1 2  Aikio & Vornanen 1993, s. 558
2. ↑  Leena Valkeapää (toim.): sesessioni *Taidehistorian sanasto*. Jyväskylän yliopisto. Viitattu 30.8.2021.
3. 1 2  Secession *Nordisk familjebok. Uggleupplagan*.  1916. Stockholm:  Nordisk familjeboks förlag /Project Runeberg. Viitattu 31.8.2021. (ruotsiksi)
Torkil Baden
**Torkil Baden** (s. 22. helmikuuta 1944 Drammen) on norjalainen musiikkikirjailija ja -toimittaja sekä urkuri.

Baden sai kuoronjohtajan ja urkurin pätevyydet vuonna 1969. Lisäksi hän sai maisterin arvon musiikkitieteessä Oslon yliopistosta vuonna 1977. Baden työskenteli urkurina Rødtvedtin kirkossa vuoteen 1990, sitten Fossumin kirkossa vuoteen 2006 ja lopulta Nesoddenin kirkossa vuoteen 2009. Hän oli musiikkikriitikkona *Dagbladetissa* (1970–1982), *Verdens Gangissa* (1982–1984) ja Norsk Rikskringkastingissa (vuoteen 2012). Lisäksi hän on kirjoittanut *Morgenbladetiin* ja *Vårt Landiin*. Baden toimitti *Norsk kirkemusikk* -lehteä vuosina 1991–1994 ja johti Norjan kriitikkoliittoa vuosina 1998–2003. Hän toimi vanhempana luennoitsijana Oslon taidekorkeakoulussa vuosina 1979–2014. Lisäksi Baden oli norjalais-ranskalaisen seuran Norvège Côte d'Azur puheenjohtaja vuosina 2017–2021.

Baden sai Grorudin (1981) ja Stovnerin (1997) kulttuuripalkinnot sekä Oslon kaupungin kulttuuristipendin (2004). Hänestä tehtiin Norjan kriitikkoliiton kunniajäsen vuonna 2023. Lukuisten musiikkiaiheisten kirjojen lisäksi Baden on julkaissut kuorosovitusten vihkoja sekä musiikkitieteellisiä ja kulttuurihistoriallisia artikkeleita. Vuonna 2014 häneltä ilmestyi myös rikosromaani *Dødsborgen* (2014). Badenin isä oli säveltäjä Conrad Baden.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ola Nordal, Torkil Baden Store norske leksikon 19.4.2023, viitattu 23.2.2024 (norjaksi)
**Windows GDI** (*Graphics Device Interface*) on Microsoft Windowsin ohjelmointirajapinta, jonka avulla sovellusohjelmat piirtävät grafiikkaa ja tekstiä näyttölaitteelle ja tulostimelle.
GDI:stä kerrottiin vuonna 1983 ennen Windowsin ensimmäisen version julkaisua.

GDI sisältää toiminnot viivojen, tekstin ja kuvioiden piirtämiseen. Ikkunointijärjestelmä välittää pyynnöt piirtää ikkunoita ja nappeja GDI:lle. Windows NT 4:ssä suuri osa ikkunointi- ja grafiikkakoodista siirrettiin käyttöjärjestelmän ytimen tilassa suoritettaviin palveluihin.
GDI+ on luokkapohjainen rajapinta C/C++ ohjelmojille, joka on esitelty Windows XP:ssä ja Windows Server 2003:ssa.
Windows Vistassa käyttöön tulleissa uusissa näytönohjaimen 3D-kiihdytystä hyödyntävissä WDDM-grafiikka-ajureissa (Windows Display Driver Model) vanha GDI-rajapinta ei enää ollut laitteistokiihdytetty, vaan kaikki piirrettiin ohjelmallisesti kuvapuskuriin, josta sitten koostettiin kuva näytölle.

GDI:n rajoitteiden vuoksi Microsoft kehitti 1994 Windows 3.1:lle pelejä varten WinG-rajapinnan. WinG-rajapinnan on myöhemmin korvannut DirectX.

DirectWrite on tarkoitettu siirtymätieksi pois GDI:n kirjasintyyppikäsittelystä.

GDI:tä täydentämään Microsoft esitteli Direct2D-rajapinnan, joka tuli Window 7:een Service Pack 2 -versiosta ja Vistaan Platform Update -versiossa. 
Tämä uusi rajapinta toteuttaa tietokoneen näytönohjaimen piirtämän, kiihdytetyn 2D-grafiikan, mukaan lukien bittikartat ja tekstin.

Lähteet
-------

1. ↑  Windows GDI *docs.microsoft.com*.  31.5.2018. Viitattu 20.2.2021. (englanniksi)
2. ↑  John Butler: Device-Independent Graphics Output for Microsoft Windows.  *BYTE*, joulukuu 1983, 8. vsk, nro 12, s. 49. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
3. 1 2 3  Russinovich, Mark E. & Solomon, David A.: *Windows Internals*, s. 54–55. Microsoft. (englanniksi)
4. ↑  GDI+ *docs.microsoft.com*.  31.5.2018. Viitattu 20.2.2021. (englanniksi)
5. ↑
6. ↑  Chris Hecker: A Whirlwind Tour of WinG *gamasutra.com*.  1.6.1997. Viitattu 10.5.2022. (englanniksi)
7. ↑  Interoperating with GDI *docs.microsoft.com*.  31.5.2018. Viitattu 20.2.2021. (englanniksi)
8. ↑  The Platform Update for Windows Vista *blogs.msdn.com*.  10.9.2009.  Arkistoitu. Viitattu 20.2.2021. (englanniksi)
9. ↑  stevewhims: Direct2D - Win32 apps *learn.microsoft.com*. Viitattu 17.9.2022. (englanniksi)
10. ↑  stevewhims: About Direct2D - Win32 apps *learn.microsoft.com*. Viitattu 17.9.2022. (englanniksi)