recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli käsittelee pyhäkköä Aiginalla. Aiakeion oli myös pyhäkkö Ateenassa.*

**Aiakeion** (m.kreik. Αἰάκειον) oli antiikin aikainen Aiakokselle omistettu heroon-pyhäkkö Aiginan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee antiikin Aiginan kaupungin arkeologisella alueella Aíginan kaupungin luoteispuolen rannikolla.

Aiakos oli aiginalainen heeros, joka oli kreikkalaisessa mytologiassa myrmidonien kuningas. Pausaniaan mukaan Aiakoksen kulttipaikka oli ulkoilmapyhäkkö, joka koostui valkoisesta marmorista tehdyllä muurilla ympäröidystä temenos-alueesta, jossa oli alttari sekä oliivipuita. Alttarin paikan uskottiin olevan Aiakoksen haudan. Lähellä oli myös Aiakoksen pojan Fokoksen hauta.

Aiakeionin tarkkaa sijaintipaikkaa ei tunneta. Pausaniaan mukaan se sijaitsi kaupungin näkyvimmällä paikalla lähellä satamaa. Usein pyhäkön on oletettu sijainneen lähellä Apollonin temppeliä. Nykyisin paikan lähellä on myös Aíginan arkeologinen museo. Toisaalta Pausaniaan perusteella Apollonin temppeli oli eri paikassa kuin temppeli, ja mahdollisesti kauempanakin. Pyhäkköön liittyi Aiakeia-juhla, johon liittyi muun muassa urheilukilpailut. Niiden palkintona oli krateeri. Voittajat luovuttivat seppeleensä pyhäkölle.

Herodotoksen mukaan myös Ateenan Agoralle perustettiin Aiakeion Delfoin oraakkelin kehotuksesta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pausanias: Kreikan kuvaus *II.29.6–8. II.30.1.*
2. 1 2  Polinskaya, Irene: *A Local History of Greek Polytheism: Gods, People and the Land of Aigina, 800-400 BCE*, s. 126–. Religions in the Graeco-Roman World. Brill, 2013. ISBN 9004262083. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Aegina Celebrations in Antiquity *Discover Aegina*.  Arkistoitu 12.3.2017. Viitattu 28.11.2016.
4. ↑  Herodotos: *Historiateos* V.89.
RT-20, SS-15 Scrooge
**RT-20** (RT-20P) eli Naton nimeämänä **SS-15 Scrooge** (SS-X-15, SS-XZ-15) oli Neuvostoliiton mannertenvälinen ohjus kylmän sodan aikana. Ohjuksessa oli sekä kiinteä ensimmäinen että nestemäinen rakettivaihe. Ohjus on nähty Punaisen torin paraatissa. Sen kehittely alkoi joskus vuonna 1964, mutta projekti keskeytettiin 1969 ennen ohjusten käyttöönottoa.

Venäläisten mukaan ohjuksen tarkkuus oli 2 000–4 000 metriä, läntisten tietojen mukaan 600–1 800 metriä. Ydinkärki 0,55 tai 1,5 megatonnia, kärjen paino 545 tai 1 410 kg, vastaava kantomatka 11 000 tai 7 000–8 000 km kärjestä riippuen.

Aiheesta muualla
----------------

* FAS RT-20P
* SS-X-15 (Arkistoitu – Internet Archive)
* Globalsecurity RT-20P
* RT20 Russianspaceweb
* TR20P Astronautix
* military.cz RT20p
* Skyrocket RT20p

  

Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:  

SS-1 Scunner |
SS-1 Scud |
SS-2 Sibling |
SS-3 Shyster |
SS-4 Sandal |
SS-5 Skean |
SS-6 Sapwood |
SS-7 Saddler |
SS-8 Sasin |
SS-9 Scarp |
SS-10 Scrag |
SS-11 Sego |
SS-12 Scaleboard |
SS-13 Savage |
SS-14 Scamp\Scapegoat |
SS-15 Scrooge |
SS-16 Sinner |
SS-17 Spanker |
SS-18 Satan |
SS-19 Stiletto |
SS-20 Saber |
SS-21 Scarab |
SS-22 Scaleboard |
SS-23 Spider |
SS-24 Scalpel |
SS-25 Sickle |
SS-26 Stone |
SS-27 Stalin/Sickle B |
RS-28 Sarmat |
RS-24 |
**Nekouzin piiri** (ven. Некоузский район, *Nekouzski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Jaroslavlin alueella Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1954,4 neliökilometriä. Asukkaita on 17 400 henkeä (vuonna 2010).

Nekouzin piiri sijaitsee Jaroslavlin alueen luoteisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Breitovon, idässä Rybinskin ja etelässä Myškinin piireihin sekä lännessä Tverin alueeseen. Pinta-alasta 27 % on maatalousmaata ja 22 % metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluvat huomattavat turvevarat.

Piiriin kuuluu neljä maalaiskuntaa: Nekouz (keskuspaikka Novyi Nekouz), Oktjabr, Vereteja (keskuspaikka Borok) ja Volga. Asutuskeskuksia on yhteensä 386. Hallinnollinen keskus on Novyi Nekouzin kylä.

Piirin kautta kulkee Sonkovon ja Rybinskin välinen rautatie. Pääelinkeino on maa- ja metsätalous. Teollisuutta edustavat Mokeiha-Zybinskojen turvetuotantoyritys ja Real Sorbin zeoliittitehdas. Borokin taajamassa toimii Venäjän tiedeakatemian sisävesibiologian instituutti ja geofyysinen observatorio.

Nähtävyyksiin kuuluvat vanhat kirkot, Novinskojen ja Borokin kartanoalueet sekä Volgan paperitehtaan rakennukset. Novyi Nekouzissa on kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy *Vperjod*.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2010 g.  2010. Moskva:  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Rosstat).  Arkistoitu 20.12.2011. Viitattu 29.5.2011. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Nekouzin piirin sivusto (venäjäksi)
**Seitsemän kymen Karjala** on historiantutkijoiden aiemmin käyttämä, nykyisin hylätty käännös venäjänkielisestä nimestä *Semidesatskaja Korela*, joka on novgorodilaisten 1200- ja 1300-luvuilla käyttämä nimitys Pohjois-Pohjanmaan rannikosta. Karjalaiset pitivät aluetta siihen aikaan omana nautinta-alueenaan. *Semidesatskaja Korelan* sanatarkka käännös on *Seitsemän kymmenen* tai *Seitsemän kymmenkunnan Karjala*. Nimen on aiemmin tulkittu olleen väärin ymmärretty käännös oletetusta karjalaisesta nimestä "Seitsemän kymen Karjala". Alueen "seitsemän kymeä" olisivat olleet Kemi-, Simo-, Ii-, Kiiminki-, Oulu-, Siika- ja Pyhä­joki. Tällaisen karjalaisnimen olemassaolosta ei kuitenkaan ole todisteita. Nykyisin yleensä katsotaankin, että venäjänkieliseen nimeen ei sisälly käännösvirhettä, vaan se viittaa kymmenkunta-hallintoyksikköön tai kymmenysmies-virkailijaan.

Taistelu Pohjois-Pohjanmaan rannikosta 1300-luvuilla
----------------------------------------------------

Toinen alueesta kilpaillut taho olivat länsisuomalaislähtöiset kainulaiset. Pohjoisessa alue rajoittui Kemijokeen, etelässä Pyhäjokeen. Varhaisemmassa vaiheessa karjalaisalue oli ulottunut vieläkin etelämmäksi Kala-, Lesti- ja Vetelinjoille asti. Vetelin- eli Perhonjoen rajaluonnetta pohjanrannan varhaisimpana karjalaisalueen etelärajana vahvistavat myös alueella tavatut paikannimet, kuten Karjalankoski ja Råberget eli Rysserån-niminen rajapaikka. Oletusta tukee myös näihin aikoihin syntyneen Pohjanmaan ruotsalaisasutuksen pysähtyminen Vetelinjoelle. Vuoden 1270 vaiheilla kainulaiset ja karjalaiset tekivät keskenään rajajärjestelyjä ja tällöin Kymmenen virran maa lienee muuttunut vähitellen Seitsemän kymen Karjalaksi.

Vuonna 1323 solmitussa Pähkinäsaaren rauhassa Seitsemän kymmenen Karjala jäi Novgorodille. Pähkinäsaaren rauhan raja päättyi säilyneiden sopimuksen jäljennösten mukaan Patajokeen tai Petajokeen ja "Kainuun­mereen". Vanhoissa kartoissa ja asiakirjoissa Pattijoki esiintyy muodossa Patajoki tai Pathajåkij. Tämän perusteella on päätelty Novgorodin menettäneen Seitsemän kymen Karjalan eteläisen joen Pyhäjoen ja Ruotsin saaneen samoihin aikoihin Pyhäjoen ja Pattijoen välille perustetun Salon kappeliseurakunnan itselleen. Eräät tutkijat ovat tosin olettaneet Pata- eli Petajoen tarkoittavan Petäjäisojaa Pyhäjoen eteläpuolella, jolloin Pähkinäsaaren rauhan raja olisi noudattanut tarkoin vanhaa karjalaisten nautinta-alueen rajaa.

Katso myös
----------

* Kymmenen virran maa

Lähteet
-------

* Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin historia II, Armas Luukko 1954.
* Raahen tienoon historia I, Aulis Forss, Pekka Toivanen 1990.
Pākehā-maori Barnet Burns vuonna 1848 tehdyssä piiroksessa.
**Pākehā-maori** oli 1800-luvulla käytetty nimitys maorien keskuuteen siirtyneistä eurooppalaisista. *Pākehā* on maorin kielen sana, joka merkitsee yleensä brittiläistaustaisia uusiseelantilaisia. Vuonna 1833 Uudessa-Seelannissa arvioitiin olevan noin 70 pākehā-maoria. Eurooppalaiset eivät usein arvostaneet maorien joukkoon siirtyneitä eurooppalaisia, mutta maorien yhteisöissä heidät nähtiin usein hyödyllisinä eurooppalaisten tavaroiden hankkijoina ja neuvottelijoina maorien ja eurooppalaisten välillä.

Historia
--------

Suurin pākehā-maori-ryhmä ennen 1840-lukua olivat kauppiaat. He myivät heimojen puolesta näiden puuta, sikoja ja perunaa, ostaen näille eurooppalaisilta musketteja, ruokaa ja alkoholia. Menestyksekkäimpiä heistä oli Louis Hetet, joka toi eurooppalaisen karjan ja viljan King Countryyn vuonna 1844. Tanskalaissyntyinen Phillip Tapsell rikastui asetuttuaan Maketūun Bay of Plentyn alueelle, myyden alueen maoreille musketteja ja ruutia. Eurooppalaisasutuksen alkuaikoina, kun siirtolaisia oli vielä vähän, he olivat turvallisuutensa puolesta riippuvaisia maoreista. Pākehā-maoreille oli tärkeää päästä naimisiin maorinaisen kanssa, jotta he voisivat olla tekemisissä maorien kanssa. Naimisiinmeno oli maorien tapa varmentaa Pākehā-maorien luotettavuus. Näin myös heidän lapsensa saatiin sidotuksi heimon yhteyteen. Jotkut pākehā-maorit olivat niin kiinteissä yhteyksissä maoreihin, että he jopa taistelivat näiden puolella. James Caddell työskenteli 13-vuotiaana valaanpyytäjänä, kun Ngāi Tahu -heimon maorit tappoivat muun hänen laivansa miehistön vuonna 1810. Maorit ottivat hänet yhteisöönsä ja hän sai muun muassa maorien käyttämän *moko*-nimisen kasvotatuoinnin. Hän oppi myös maorin kielen ja miltei unohti kokonaan englannin. Hän taisteli heimon sotajoukkojen mukana ja piti perinteisiä maorien aseita eurooppalaisia parempina. Dicky Barrett järjesti Te Āti Awa -heimon puolustuksen Waikato-heimoa vastaan aseistaen Te Āti Awojen pā-linnoituksen eurooppalaisilla laivatykeillä vuonna 1832. Vuonna 1838 maoripäälikkö Pomaren sotajoukoissa oli 132 pākehā-maoria.

Lähteet
-------

1. ↑  Glossary *Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand*. Viitattu 4.12.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Mark Derby: Pākehā–Māori *Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand*. Viitattu 4.12.2010. (englanniksi)
3. ↑  Dicky Barrett at Ōtaka Pā, 1832 *Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand*. Viitattu 4.12.2010. (englanniksi)
4. ↑  Pakeha-Maori Ministry for Culture and Heritage. Viitattu 4.12.2010. (englanniksi)
ASRAD-R eli ItO 2005 -ilmatorjuntaohjusjärjestelmä Unimog 5000 -maastokuorma-autoalustalla kalustoesittelyssä sotilasvalapäivänä Karjalan Prikaatissa helmikuussa 2010.
ASRAD-R naamioituna.
**ASRAD-R** (*Advanced Short Range Air Defence System - RBS*) on lyhyen kantaman ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Järjestelmää käyttää muun muassa Suomen Puolustusvoimat joka on nimennyt sen **ItO 2005**:ksi. Järjestelmän kantama on 8 kilometriä ja pystyulottuvuus 5 kilometriä.

Järjestelmä
-----------

Järjestelmään kuuluu Saksalaisen RDE:n valmistama ohjustorni, sveitsiläisen Oerlikon Contravesin valmistama johtamisjärjestelmä, ruotsalaisen Saab Bofors Dynamicsin valmistamat Bolide- ilmatorjuntaohjukset ja niin ikään ruotsalaisen Ericsson Microwave Systemsin valmistama HARD 3D -ilmavalvontatutka. Lisäksi järjestelmää on mahdollista käyttää kannettavalla ampumalaitteella, RBS-70:llä. Ampumalaite on Saab Bofors Dynamicsin valmistama. Järjestelmää voidaan käyttää kaikissa valaistusolosuhteissa ja sen tutka pystyy havaitsemaan kohteen jopa 20 kilometrin päästä. HARD 3D -tutkaa on hyvin vaikea havaita nykyaikaisilla tiedusteluvastaanottimilla, koska se on LPI-tutka. Tutkalla havaittu kohde siirretään seurantasensorille, jona voidaan käyttää lämpökameraa tai CCD-televisiokameraa. Seurantajärjestelmä ja laser-etäisyysmittari laskevat tuhoamisvyöhykkeen, jolle tullutta kohdetta ammutaan Bolide-ohjuksella. Ohjus hakeutuu kohteeseen laser-säteen seurannalla. Ohjuksen korjauskomentojen vastaanotin on ohjuksen takaosassa, joten ohjuksen häiritseminen on mahdotonta nykyään käytössäolevilla häirintäjärjestelmillä. Ohjus räjähtää ennen kohteeseen törmäystään herätesytyttimen avulla. Järjestelmän ohjus on erittäin tehokas panssaroituja rynnäkkökoneita ja taisteluhelikoptereita vastaan, koska siinä on taistelulatauksen lisäksi suunnattu räjähdysvaikutus. Yksikön järjestelmät voidaan liittää yhteiseen viestiverkkoon, joka mahdollistaa tehokkaan taistelutekniikan ja ilmatilanne tietojen välittämisen toisille yksiköille.

Käyttö Suomessa
---------------

Suomen Puolustusvoimat hankki ASRAD-R-järjestelmän valmiusyhtymien käyttöön vuonna 2002. Suomi hankki neljä ilmatorjuntaohjuspatteria eli yhteensä 16 ohjuslavettia. Suomessa ohjuslavetit on sijoitettu kevyiden Unimog 5000 -kuorma-autojen lavalle, joten niiden liikkumisnopeus on vähintäänkin muiden mekanisoitujen joukkojen tasoa. Sodanajan kokoonpanossa patterit on tarkoitus sijoittaa pääkaupunkiseudun ja kolmen valmiusyhtymän käyttöön.

Katso myös
----------

* Crotale NG
* BUK M1

Lähteet
-------

* ItO 2005, Ilmatorjuntaohjusjärjestelmä 2005, ASRAD-R. *Puolustusvoimat, Maavoimat*.  15.6.2005.  Arkistoitu 30.9.2007. Viitattu 21.12.2007.
**Seismologia** (kreikan kielestä *seismos*=maanjäristys, *logos*=tieto) eli **maanjäristystiede** on tieteen ala, joka tutkii maanjäristyksiä ja maan läpi kulkevia aaltoliikkeitä. Seismologiaan kuuluu myös vedenalaisten maanjäristysten, tulivuorenpurkausten, mannerlaattojen liikkeiden sekä tsunamien tutkiminen.

Maanjäristykset (ja muu maan liike) aiheuttavat seismisiä aaltoja. Nämä aallot kulkevat kiven läpi, ja mahdollistavat maanalaisten tapahtumien ja muodostumien havaitsemisen.

Yksi ensimmäisistä merkittävistä havainnoista oli se, että maapallon keskusta on nestemäinen. Paineaallot kulkevat maan ytimen läpi, mutta poikittaiset tai mutkittelevat aallot tarvitsevat kiinteää ainetta edetäkseen, joten ne eivät kulje ytimen läpi.

Maaperän piirteiden kartoittamista kutsutaan tarkemmin nimellä seismografia. Räjähdysten aiheuttamia seismisiä aaltoja on käytetty mineraalien ja öljylähteiden löytämiseen kiven sisältä.

Katso myös
----------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Seismologia**.
* Maanjäristys
* Geofysiikka
* Seismografi
* Tulivuori
**Neitsyt Marian temppeliintuomisen katedraali** (kreik. Μητροπολιτικός Ναός Εισοδίων της Θεοτόκου, *Mitropolitikós Naós Eisodíon tis Theotókou*, myös Παναγία Τριμάρτυρη, *Panagía Trimártyri*) eli *Chanián katedraali* (Μητροπολιτικός Ναός Χανίων, *Mitropolitikós Naós Chaníon*) on ortodoksinen kirkko Chanián kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa. Se on Kreetan kirkon Kydonían ja Apokóronaksen hiippakunnan katedraali eli piispanistuin. Katedraali on omistettu Neitsyt Marian temppeliintuomiselle sekä "Kolmen marttyyrin Neitsyt Marialle".

Katedraali sisältä.
Ensimmäinen paikalla ollut kirkko rakennettiin venetsialaisvallan aikana 1300-luvulla. Osmanivallan alettua vuonna 1645 se muutettiin saippuatehtaaksi. Paikallisen legendan mukaan turkkilaiset palauttivat erään ihmeen seurauksena paikan takaisin kirkkokäyttöön. Paikalle rakennettiin uusi kirkko eli nykyinen katedraali, joka valmistui vuonna 1860. Kirkko vaurioitui Kreetan kapinan aikaan vuonna 1897. Tämän jälkeen kirkko kunnostettiin Venäjän keisarin rahallisella tuella. Samalla siihen rakennettiin kellotorni. Kirkko vaurioitui myös Chanián pommituksissa vuoden 1941 toukokuussa.

Katedraali sijaitsee Chanián vanhassa kaupungissa Plateía Athinagóra -aukion itälaidalla. Kirkko on kolmilaivainen, ja näistä laivoista keskimmäinen on omistettu koko kirkon nimen mukaisesti Neitsyt Marian temppeliintuomiselle (*Eisódia tis Theotókou*). Tämän johdosta kirkko myös juhlii tapahtuman muistopäivänä 21. marraskuuta. Pohjoinen laiva puolestaan on omistettu Pyhälle Nikolaokselle (*Ágios Nikólaos*) ja eteläinen laiva kolmelle hierarkille (*Treis Ierárches*). Kirkon arkkitehtuurissa on paljon venetsialaisia vaikutteita.

Kirkon lähellä sijaitsee muun muassa Chanián arkeologinen museo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Chania Cathedral *Explore Crete*. Viitattu 18.4.2016.
2. 1 2 3  The Cathedral of the Virgin Mary (Panagia Trimartiri) *Destination Crete*. Viitattu 18.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Neitsyt Marian temppeliintuomisen katedraali** Wikimedia Commonsissa
**Seitsemän kortin avopokeri** (engl. *Seven card stud*) on pokeripeli, jossa jaetaan kaikille pelaajille seitsemän korttia joista neljä avoimina kaikkien pelaajien nähtävänä. Sitä pelataan etupäässä *fixed limitinä*, jossa panostuksen koko on ennalta määrätty, ja *pot limitinä*, jossa panostuksen koko voi olla korkeintaan potin suuruinen. Pelaaja muodostaa parhaan viiden kortin pokerikätensä vapaasti saamiensa seitsemän kortin joukosta.

Ennen texas hold'emin suosion kasvua seitsemän kortin avopokeri oli suosituin pokerivariantti Yhdysvalloissa, erityisesti itärannikon kasinoissa.

Pelin kulku
-----------

Aluksi kaikki pelaajat maksavat pienen alkupanoksen (*ante*). Sitten kaikille pelaajille jaetaan kaksi korttia kuvapuoli alaspäin ("taskukortit") ja yksi avoin kortti kuvapuoli ylöspäin ("ovikortti"), minkä jälkeen on ensimmäinen panostuskierros. Pelaaja, jolla on näkyvissä pienin avoin kortti, joutuu tekemään pakkolyönnin (*bring-in*) kooltaan joko puolikas tai kokonainen pieni lyönti (esimerkiksi 0,50 dollarin peleissä puoli dollaria tai yksi dollari). Samanarvoisten avokorttien järjestyksen ratkaisee kortin maa (vahvimmasta heikoimpaan pata, hertta, ruutu ja risti). Tämän jälkeen jaetaan neljäs, *4th streetiksi* kutsuttu kortti. Nyt panostuksen aloittaa pelaaja, jolla on paras näkyvissä oleva käsi. Mikäli pelaajalla on pari, hän saa halutessaan lyödä pienen tai suuren lyönnin (0,50 dollarin pelissä 1 tai 2 dollaria), mikäli paria ei ole näkyvissä, panostus voi olla pienen lyönnin suuruinen (1 dollari).

Viides (*5th street*) ja kuudes kortti (*6th street*) jaetaan avoimina kullekin pelaajalle, mutta seitsemäs kortti (*7th street* tai *river*) jaetaan piilokorttina. Aina kun kaikki pelaajat ovat saaneet yhden kortin, seuraa panostuskierros.

### Hi-Lo

Peliä pelataan myös "hi-lo" (tai "hi-low") -muodossa, josta käytetään englanniksi muun muassa nimitystä "Eight-or-better high-low stud" tai "Seven Card Stud Hi-Low Split-8 or Better". Tällöin potti jaetaan parhaan ja matalimman käden käsken. Matalimman käden potin voittaa pelaaja, jolla on matalin korkeintaan kahdeksikon korkuinen käsi (paras mahdollinen matala käsi on 5-4-3-2-A, jossa A on ässä). Korttien arvojärjestys luetaan ylhäältä alas niin, että low-potissa esimerkiksi käsi 7-5-4-3-2 on parempi kuin 7-6-3-2-A. Jollei kellään pelaajista ole matalaa kättä, koko potti menee parhaalle korkealle kädelle.

Lähteet
-------

1. ↑  7 Card Stud Strategy *Poker-strategy.org*.  Arkistoitu 9.8.2008. Viitattu 10.8.2008. (englanniksi)
2. 1 2  7 kortin avopokeri High-Low (7 Card Stud High-Low) *PokerStars*. Viitattu 10.8.2008.
**Hämekoski Aktiebolag** (Karelia Wood) eli Hämekosken kartonkitehdas oli Laatokan Karjalan Harlun kunnassa Jänisjoen Hämekoskessa toiminut metsäteollisuusyhtiö. Hämekosken tehtaat toimivat aluksi nimellä Hämekoski Aktiebolaget ja sittemmin Karelia Wood-nimellä.

Jänisjoen yläjuoksulle Hämekoskeen oli 1800-luvun lopulla perustettu voimalaitos sekä Suomen ensimmäinen karpiiditehdas. Tehtaan toiminta jouduttiin kuitenkin lopettamaan karpiidin huonon menekin vuoksi ja tilalle valmistui vuonna 1902 puuhiomo ja vuonna 1904 kartonkitehdas. Kartonkitehtaassa oli yksi kartonkikone. Vuonna 1916 Wärtsilä osti yhdessä Läskelän kanssa pääosan Hämekosken osakkeista. Wärtsilä sai haltuunsa kosket, puuhiomon ja kartonkitehtaan. Läskelä sai haltuunsa metsät. Puuhiomo korvattiin vuonna 1918 vaneritehtaalla, koska kartongin menekki romahti rajan sulkeuduttua Venäjälle. 

Omistusjärjestelyjen jälkeen yritys vaihtoi nimekseen Ab Karelia Wood Oy omistajanaan Wärtsilä. Vuonna 1921 valmistui vielä rautasulattamo rautaromun sulattamista varten. Hämekosken tehtaiden toiminta lakkasi rakennusten vaurioiduttua pahoin talvisodan pommituksissa. Muut Harlussa sijaitsevat Jänisjoen suuret kosket ovat alempana sijaitsevat Leppäkoski ja Läskelänkoski.

Tuotanto
--------

Tehtaalla oli yksi kartonkikone.

### Tehtaan kartonkikone

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Kone** | **Valmistaja** | **Toiminnassa vuosina** | **Viiraosa** | **Viiraleveys** | **Puristinosa** | **Nopeus** | **Kapasiteetti ja tuotteet** | **Muuta** |
| Kartonkikone |  ? | 1904-1941 |  ? |  ? |  ? |  ? | t/a, Kartonki | Kone tuhoutui sodassa. |

### Hämekosken vesivoimala

Hämekoskessa oli tehtaisiin liittynyt vesivoimala, joka on edelleen pystyssä. Voimalassa oli alun perin viisi Asean valmistamaa koneistoa vuodelta 1903. Voimalaitoksen omistaa TGK-1. Voimalan nykyinen nimi on HPS-21 ja sen teho on 2,68 MW.*lähde?* 
Voimalaitos on peruskorjattu 2000-luvulla.

### Rautatie

Tehdasalueelle oli rautatieyhteys Matkaselkä–Suojärvi-radalta Jänisjärven asemalta. Myöhemmin rakennettiin Aunuksen rata välille Jänisjärvi-Lotinanpelto. Myös tehdasalueella oli oma rautatie ja veturi.

* Veturi: Baldwin 16020/1898, 0-4-0ST, "Aline"

Toiminta Neuvostoliiton ja Venäjän aikana
-----------------------------------------

Tehdas tuhoutui sodassa lähes kokonaan ja sitä ei rakennettu enää uudelleen. Voimalaitos on ollut toiminnassa myös neuvostoaikana.

Katso myös
----------

* Suomen paperiteollisuus
* Läskelän paperitehdas
* Hovinmaan paperitehdas
* Leppäkosken paperitehdas
* Suojärven kartonkitehdas

Lähteet
-------

* TGC-1, pienvesivoima[vanhentunut linkki]
* Resiina-lehti 1/1969

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tehtaasta: Vaneritehdas sisältä 1930-luvulla (suomeksi)
**Seitenjärvi** on säännöstelty läpivirtausjärvi Hyrynsalmen kunnassa Kainuun keskiosassa. Järvi sijaitsee Emäjoen varrella, sen etelärannalla on Seitenoikean voimalaitos. Järven pinta-ala on 2,9 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 53 kilometriä koilliseen. Voimalaitos ja pieni osa Seitenjärvestä sijaitsee Ristijärven kunnassa.

Maantiede
---------

Seitenjärven pituus lounaasta koilliseen on 3,7 kilometriä. Järvi on melko tasaleveä. Länsirannalla on pääaltaasta jossain määrin erillään sijaitseva lahti, jonka nimenä on Nilkanlampi. Seitenjärveen virtaa vesi Emäjokea pohjoisesta, järvestä virtaa vesi Seitenoikean voimalaitoksen kautta Emäjokea lounaaseen. Seitenjärven pohjoisosan suurin syvyys on 9,6 metriä. Vähintään 10 metriä syvä vyöhyke on koillisessa kapea, ja se levenee lounasta kohden. Järven eteläosassa on yli 20 hehtaaria laaja vähintään 20 metriä syvä alue. Lähes kolmannes järvestä on vähintään 10 metriä syvä.

Seitenjärvessä sijaitsee 20 saarta. Niiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 1,8 hehtaaria. Koillisessa on noin puolen hehtaarin laajuinen saari. Seitenjärven rannoilla on haja-asutusta. Koillisrannalla on kolmiomainen niemi, jolla sijaitsee grillikioski ja pieni lampi. Seitenjärven itärantaa kulkee valtatie 5, jonka itäpuolella levittäytyy Seitenjärven kanssa samantasoinen Pölhöjärvi.

Seitenjärven vesitilavuus on 20 516 000 kuutiometriä.

Seitenjärvi (59.431.1.001) kuuluu Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueeseen (59.431), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Hyrynjärven alue (59.43) ja ensimmäinen on Hyrynsalmen reitin alaosan alue (59.4). Seitenjärvi on Seitenjärven-Hyrynjärven lähialueen kolmanneksi laajin vakavesi. Laajimmat ovat Hyrynjärvi ja Salmijärvi. Alueeseen kuuluu neljätoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Seitenjärvi, vakavesi, Hyrynsalmi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 19.9.2021.
3. ↑  Seitenjärvi. Järviwiki. Viitattu 19.9.2021.
4. ↑  Seitenjärven - Hyrynjärven lähialue (59.431). Järviwiki. Viitattu 19.9.2021.
Artturi Rope vuonna 1942.
**Arthur (Artturi) Rope** (vuoteen 1935 **Robertsson**; 28. toukokuuta 1903 Ruokolahti – 23. maaliskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen sotilaskapellimestari ja musiikkikapteeni.

Rope opiskeli Helsingin Musiikkiopistossa 1922–1930 ja suoritti sotilaskapellimestarin tutkinnon vuonna 1934. Hän toimi 1934–1953 Suomen Valkoisen Kaartin Rykmentin soittokunnan, sittemmin Helsingin Varuskuntasoittokunnan (nyk. Kaartin soittokunta), kapellimestarina. 

Rope on säveltänyt ja sovittanut noin 500 teosta, joista suurin osa on puhallinorkesterille tehtyjä sovituksia, muun muassa Jean Sibeliuksen ja Pjotr Tšaikovskin sinfonioista. Sotien aikana hän sovitti lähes kaiken silloin käytössä olleen marssi- ja viihdemusiikin sotilassoittokunnalle. Näitä sovituksia on esitetty muun muassa Esplanadikappelin lavalla ja muissa soittotilaisuuksissa. Sotien aikana hän tuli tutuksi asemiesiltojen kapellimestarina. Hänen tunnetuin sävellyksensä on fanfaarimarssi "Sotamarsalkan hopeatorvet".

Puolustusvoimille valittiin 1950-luvun alussa uutta ylikapellimestaria. Ropen syrjäytti Martti Parantainen, jonka kanssa hän ajautui lähes täydelliseen välirikkoon. Parantainen siirrätti kilpakumppaninsa Ropen Hämeenlinnaan, josta hänet siirrettiin reserviin vuonna 1953. Rope jatkoi opettajana muun muassa Sibelius-Akatemiassa sekä yksityisenä musiikinopettajana. Hän muun muassa opetti pianonsoittoa ja säesti laulajia kotonaan. Artturi Rope toimi Sibelius-Akatemian soitinnuksen ja johtamistaidon opettajana vuodesta 1944 kuolemaansa saakka.

Rope sai Director musices -arvonimen vuonna 1958. Hänet on haudattu Suomen kaartin hautausmaalle Helsingin Hietaniemeen.

Lähteet
-------

* *Otavan Iso Musiikkitietosanakirja 5*, s. 68. Helsinki 1979. ISBN 951-1-05295-0

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
Hämeenpuisto syksyllä.
**Hämeenpuisto** on yli kilometrin pituinen esplanadityyppinen puistoväylä, joka kulkee Tampereen ydinkeskustan länsilaitaa Näsinpuistosta Eteläpuistoon. Se ulottuu Finlaysonin, Tammerkosken, Kaakinmaan ja Nalkalan kaupunginosiin. Alkujaan kadun nimi oli *Esplanadi*, ja sen rinnakkaisniminä tunnettiin myöhemmin myös *Leveekatu* sekä *Itäinen* ja *Läntinen Esplanadikatu*. Sittemmin virallisena nimenä oli *Itäinen* ja *Läntinen Puistokatu*, kunnes vuonna 1936 nimi muutettiin nykyiseksi.

Puiston varrella sijaitsevat muun muassa  pääkirjasto Metso, Aleksanterin kirkko, Tampereen Työväen Teatteri, Tampereen työväentalo, Lenin-museo ja Pikkupalatsi. Puiston pohjoispäässä on Näsikallion suihkukaivo.

Poikkikadut etelästä pohjoiseen
-------------------------------

* Eteläpuisto (länteen)
* Nalkalankatu (itään)
* Pyhäjärvenkatu
* Tiiliruukinkatu
* Satamakatu
* Hallituskatu
* Hämeenkatu (itään)
* Kauppakatu (itään) ja Pirkankatu (länteen)
* Puutarhakatu
* Satakunnankatu
* Puuvillatehtaankatu
* Näsijärvenkatu; Samassa kohdassa Hämeenpuiston ali kulkee Tampereen rantatunneli.

Historiaa
---------

Hämeenpuisto on alun perin suunniteltu palokujaksi.
Hämeenpuisto suunniteltiin alun perin palokujaksi Carl Ludvig Engelin vuonna 1830 vahvistetussa asemakaavassa. Puistoon istutettiin ensimmäiset puut 1870-luvun lopulla. Hämeenkadun kohdalta pohjoiseen käytettiin lehmuksia ja siitä etelään vaahteroita. Puita on kunnostettu ja vaihdettu useaan otteeseen. 2000-luvulla on aloitettu ensimmäinen puiden täysvaihdos.

Kun Ratinan silta valmistui puiston eteläpäähän vuonna 1959, Hämeenpuistosta tuli läpiajoväylä.

Julkiset taideteokset
---------------------

Hämeenpuistossa on taideteoksia alueella Hämeenkadulta puiston pohjoispäähän vuosilta 1913–1981.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| Viktor Jansson,*Vapaudenpatsas*, 1921 | Heikki Varja, *Uutinen*, 1981 | Lauri Leppänen, *Minna Canthin muistomerkki*, 1951 | Emil Wikström ja Birger Federley, *Näsikallion suihkukaivo*, 1913 |
| 61.4975°N, 23.7521°E | 61.498°N, 23.7517°E | 61.499°N, 23.7513°E | 61.5029°N, 23.7503°E |

Kuvia
-----

* Hämeenpuisto 1900-luvun alussa.Hämeenpuisto 1900-luvun alussa.
* Hämeenpuisto kesällä 2015.Hämeenpuisto kesällä 2015.

Katso myös
----------

* Hjorthin talo
* Kaipion talo
* Koison talo
* Länsipuiston talo

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2  Leena Kymäläinen: Palokujasta kasvoi Tampereen Esplanadi.  *Aamulehti*, 7.11.2012, s. B20.

Kirjallisuutta
--------------

* Seija Hirvikallio: *Hämeenpuisto – Tampereen Esplanadi*. Tampere-seura, 2012. ISBN 978-9-52555-816-6.
* Eila Siitarinen (toim.): *Tampereen puistot 125 v*; sivu 14; Tampereen kaupungin puistoyksikkö, 1999

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hämeenpuisto**.
* Hämeenpuiston esittely Tampereen kaupungin sivuilla
* Ilmapanoraamakuvia Hämeenpuistosta – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
**Il dramma di una notte** ("Yhden yön draama", myös *Una notte a Calcutta*, "Yö Kalkutassa") on vuonna 1918 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Mario Caserinin ohjaaman intohimodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Lyda Borelli.

Juoni
-----

Laivastoupseeri Guido De Mauri palaa Italiaan tavatakseen veljensä Riccardon morsiamen. Kun Guido kohtaa Nellyn, hän tunnistaa naisen, jonka kanssa hänellä oli seikkailu kalkuttalaisessa ilotalossa. Nelly ansaitsi rahaa elättääkseen vanhan äitinsä ja pikkusiskonsa Daisyn, mutta äidin kuoltua hän on palannut kaidalle tielle ja rakastunut vilpittömästi nuoreen Riccardoon.

Guido katsoo velvollisuudekseen paljastaa veljelleen naisen synkän menneisyyden. Nelly pyytää häntä vaikenemaan, yrittää sitten tappaa miehen ja hyväksyy lopulta tämän vaatimuksen lähteä pois. Jäätyään yksin Nelly upottaa kyntensä intialaiseen myrkkyyn ja tappaa itsensä ihoaan raapimalla.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Lyda Borelli  | … |  Nelly
  |
|  Livio Pavanelli  | … |  Riccardo De Mauri
  |
|  Alberto Capozzi  | … |  Guido De Mauri
  |
|  Anna Rocchi  | … |  Daisy
  |
|  Alberto Nepoti  | … |  
  |

Tuotanto, teemat ja vastaanotto
-------------------------------

*Il dramma di una notte* oli Lyda Borellin viimeinen elokuva ennen kuin hän meni naimisiin kreivi Vittorio Cinin kanssa ja lopetti uransa. Tapahtumapaikkana on pääkaupungin loistohotelli ja tarina kestää vain yhden yön ajan.

Neljästä "myrskystä" koostunut intohimodraama jakoi kahden kriitikon mielipiteet. Toinen piti sitä mestariteoksena ja yhtenä Borellin parhaista näyttelijäsuorituksista, toinen taas hengettömänä ja aiheeltaan vastenmielisenä. Elokuvaus ja valaistus olivat joko erinomaisia tai voimakkasti meikatun Borellin piirteitä rumasti korostavia. Molemmat tunnustivat Borellin ansiot, mutta toisen mielestä hänen vastanäyttelijänsä olivat jäykkiä ja epävarmoja. Ensi-iltateatterit olivat joka tapauksessa täynnä yleisöä.

Elokuvasta on säilynyt yhdentoista minuutin katkelma, joka antaa käsityksen sen tyylistä ja Lyda Borellin näyttelijäsuorituksesta. Katkelma on nähtävissä Alankomaiden elokuvamuseon Youtube-sivustolla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Martinelli, Vittorio: *Il cinema muto Italiano: I film della Grande Guerra. 1918*, s. 59. Bianco e Nero, numero speciale. Torino: Nuova Eri – Edizioni RAI, 1991. ISBN 88-397-0616-X. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Il Dramma di una notte al Teatro Quattro Fontane in Roma *Sempre in penombra*. Viitattu 12.4.2020.
3. ↑  Il Cinema Ritrovato XXIX edizione: catalogo *Il Cinema Ritrovato*. Viitattu 12.4.2020.
4. ↑  Una notte a Calcutta *Youtube*. Viitattu 12.4.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* *Una notte a Calcutta* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Hämeenlinnan verkatehdas** oli Hämeenlinnan Keinusaaressa 1800-luvun lopusta 1900-luvun puoliväliin toiminut tekstiilialan teollisuuslaitos. Nykyään tehtaan rakennuksissa toimii vuonna 2007 toimintansa aloittanut kaupungin kulttuurikeskus Verkatehdas.

Tehdas aloitti toimintansa vuonna 1895. Ensin Vanajaveden rannalla sijaitsevalle tontille rakennettiin kutomo ja voima-asema, sen jälkeen kehräämö ja korjauspajat. Sitten nousivat isännöitsijän ja teknillisen johtajan huvilat tontille. Tehtaan johtajana toimi pitkään kunnallismiehenäkin tunnettu Henrik Holmén. Se olikin pitkään kaupungin merkittävin teollisuuslaitos ja sitä laajennettiin useaan otteeseen. Kansalaissodan aikana toiminta pysähtyi olosuhteiden pakosta pariksi vuodeksi. Vuonna 1927 osakkeiden enemmistö siirtyi Amberlan suvulle ja toimitusjohtajaksi siirtyi vuorineuvos Arthur Amberla. Vuonna 1937 rakennettiin uusi karstalankakehräämö, mikä laajensi tehtaan kapasiteettia entisestään. 

Sotien aikana tehdas valmisti ennätyksellisiä tuotantomääriä. Jatkosodan päätyttyä se pystyi työllistämään kaikkiaan 625 työntekijää ja kohosi näin maan suurimpien verkatehtaiden joukkoon. Tehtaan viimeinen kukoistuskausi osui 1950-luvulle, jolloin työntekijöitä oli peräti 1 300. Eurooppaa koskenut villateollisuuden lama jätti jälkensä myös Hämeenlinnan verkatehtaan toimintaan. Se liittyi Villayhtymään, jolla kituvia tehtaita yritettiin pelastaa. Toiminnan loppuminen oli kuitenkin edessä vuonna 1963. Sen jälkeen tehtaan alueella toimi yksityisiä yrityksiä.

Hämeenlinnan kaupunki osti verkatehtaan rakennukset vuonna 1978, minkä jälkeen alkoi alueen hidas kehittyminen kohti nykyistä tilaansa kulttuurikeskuksena. Tiloihin siirtyi vähitellen monenlaisia pieniä kulttuuritoimijoita, mikä enteili vuonna 2001 käynnistynyttä varsinaista Verkatehdas-projektia.

Lähteet
-------

1. ↑  Koskimies, Yrjö S.: *Hämeenlinnan kaupungin historia 1875-1944*, s. 484. Karisto, 1966.
2. ↑  Kostia, Risto: *Diplomityö : Hämeenlinnan kulttuurikeskus*. TTK/A-OS, 1983.

Aiheesta muualla
----------------

* Pörssitiedon netissä
**Il trittico** eli **triptyykki** on Giacomo Puccinin säveltämä kolmen pienoisoopperan kokonaisuus. Triptyykkin kuuluvat **Il tabarro**, (Viitta), **Suor Angelica** (Sisar Angelica) sekä **Gianni Schicchi**. 

Yhden illan aikana esitettävien kolmen pienoisoopperan ajatus oli Puccinille tuttu ajatus. Hänen ensimmäinen oopperansa Le villi esitettiin ensi-illassaan 1884 yhtenä kolmesta muusta oopperasta. Vuoden 1904 jälkeen ajatus alkoi voimakkaammin elää vaikka Giulio Ricordi (Puccinin kustantaja) vastustikin ajatusta. 

Oopperat käsittelevät kolmea eri kuolemaa (intohimomurha, itsemurha ja luonnollinen kuolema) ja kolmea eri rakkautta (kielletty rakkaus, äidinrakkaus ja nuori rakkaus). Il trittico on nähty myös Puccinin tulkintana Danten *Jumalaisesta näytelmästä*: Kiirastuli, Paratiisi ja Helvetti.

Il tabarro
----------

La fanciulla del Westin jälkeen Puccini etsi uusia aiheita. Vuonna 1912 Pariisissa Puccini näki Didier Goldin näytelmän *Le Houppelande*. Siitä löytyi aihe Il Tabarrolle. Puccini ei päässyt heti aloittamaan ja aihe jäi lepäämään kun Puccini sävelsi La rondinen. Kun Il tabarron kanssa sopivia librettoja ei tuntunut löytyvän Puccini ajatteli jopa esityttää Il tabarron ja Le Villin yhdessä, mutta luopui ajatuksesta. Libreton Il tabarroon teki Giuseppe Adami.

Suor Angelica ja Gianni Schicchi
--------------------------------

Tammikuussa 1917 näytelmäkirjailija Giovacchino Forzano näytti yksinäytöksisen luostariin sijoitetun oopperan sketsejä. Puccini ihastui aiheeseen. Myöhemmin saman vuoden kesäkuussa Forzano esitteli aiheen Gianni Schicchistä. Gianni Schicchi mainitaan Danten *Jumalaisen Näytelmän* Helvetti osan 30. laulussa. Puccini hyväksyi Gianni Schicchin kolmannen oopperansa aiheeksi. Kaikki osat olivat valmiina kesäkuun 1918 loppuun mennessä.

Kantaesitys
-----------

Il Tritticon kantaesitys pidettiin Metropolitan-oopperassa New Yorkissa 14.joulukuuta 1918. Italian ensi-ilta pidettiin Teatro Costanzissa Roomassa 11.tammikuuta 1919. Sodan jälkeisten matkustusrajoitusten takia Puccini ei itse päässyt New Yorkiin mutta Rooman ensi-iltaa Puccini kunnioitti läsnäolollaan. 

New Yorkin arvosteluissa Gianni Schicchi sai suurimman huomion, muutamat olivat kiintyneitä Il tabarroon. Suurin yhtenäisyys oli Suor Angelican eroavaisuus muista. Metropolitan-ooppera piti Triptyykin ohjelmistossa kaksi kautta. Rooman ensi-illassa taas Gianni Schicchi oli ylistetyin, Suor Angelica sai positiivista huomiota ja Il Tabarroa pidettiin heikoimpana.

Puccini toivoi, että hänen teoksensa esitetään aina yhtenä kokonaisuutena. Vain silloin teosten eri teemat saavat syvyyttä parhaiten. Aika nopeasti kantaesityksen jälkeen Il tritticon osia kuitenkin alettiin soittaa erikseen ja yhdistellä eri tavoin.

Suomen ensiesitys
-----------------

Il tritticon osia on esitetty Suomessa erillisinä ja yhdistettynä muihin yksinäytöksisiin oopperoihin. Ensimmäisen kerran kokonaisena Il trittico esitettiin Suomessa 1998. Suomen Kansallisoopperassa triptyykki esitettiin kokonaisuudessaan ensimmäisen kerran vasta 2011.
Daniil Trifonov Carnegie Hallissa (2017)
**Daniil Olegovitš Trifonov** (ven. Даниил Олегович Трифонов; s. 5. maaliskuuta 1991 Nižni Novgorod) on venäläinen pianisti ja säveltäjä.

Trifonov kasvoi musikaalisessa perheessä ja aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hän opiskeli Gnesin-instituutissa Tatjana Zelikmanin pianoluokalla ja suoritti myös sävellysopintoja. 17-vuotiaana Trifonov lähti Yhdysvaltoihin jatkamaan opintojaan Clevelandin musiikki-instituutissa Sergei Babayanin johdolla.

Trifonov on saavuttanut useita kilpailuvoittoja, kuten kolmannen sijan Varsovan Chopin-kilpailussa sekä vuonna 2011 kuuden viikon aikavälillä ensipalkinnot Tšaikovski- ja Arthur Rubinstein -kilpailuissa. Trifonovilla on ollut Gesellschaft der Musikfreunden muusikkoresidenssi Itävallassa.

Trifonov teki ensimmäisen CD-julkaisunsa Frédéric Chopinin sooloteosten valikoimasta Decca-levymerkillä vuonna 2011. Helmikuussa 2013 hän solmi eksklusiivisen levytyssopimuksen Deutsche Grammophonin kanssa. Hänen ensimmäinen tällä sopimuksella tekemänsä levytys oli *Trifonov: The Carnegie Recital*, joka toi pianistille Grammy-ehdokkuuden. Trifonov on saanut myös muita Grammy-ehdokkuuksia ja tullut vuonna 2017 Grammy-palkituksi *Transcendental*-levytyksestä. Hänen omien sävellystensä joukossa on hänen keväällä 2014 kantaesittämänsä konsertto pianolle ja orkesterille.

Lähteet
-------

1. ↑  Trifonov, Daniil 1991- WorldCat Identities
2. 1 2 3  Daniil Trifonov Schott Music
3. 1 2  Daniil Trifonov Bösendorfer
4. ↑  GRAMMY Award Results for Daniil Trifonov Grammy Awards

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Emil Feliks Nikolai Ojanen** (18. joulukuuta 1898 Korpilahti – 9. helmikuuta 1970) oli suomalainen taidemaalari. Hän toimi mainos- ja koristepiirtäjänä sekä kilpimaalarina ja oli myös opettajana työväenopistossa.

Pienviljelijäperheeseen syntynyt Ojanen muutti perheensä mukana Jyväskylän maalaiskunnan Lohikoskelle Tourujoen varteen vuonna 1900. Ojanen suoritti Porin ylemmässä käsityökoulussa maalarin ammattitutkinnon 1914–1919, ja hän työskenteli sitten kilpimaalarina maalarimestari Emil Kaistisen liikkeessä ja myöhemmin hän oli Jyväskylän kaupungin työntekijänä.

Ojanen kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua vuosina 1923–1924, mutta hän joutui lopettamaan taideopinnot talousvaikeuksien takia. Hänen taiteilijan debyyttinsä oli Jyväskylässä 1920. Ojanen osallistui Suomen Taideakatemian näyttelyihin vuosina 1933 ja 1935 sekä Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton näyttelyyn. Ulkomailla Ojasen töitä oli esillä vuonna 1953 Eskilstunassa Ruotsissa, Stavangerissa Norjassa ja Esbjergissä Tanskassa. Ojanen oli mukana perustamassa Jyväskylän taiteilijaseuraa vuonna 1945.

Feliks Ojasen maalasi lähinnä maisemia etupäässä Jyväskylästä ja Jyväskylän lähiympäristöstä. Kun sairaudet alkoivat vaikeuttaa Ojasen liikkumista, hän haki maalauksiensa aiheet Tourujoen tienoilta ja häntä kutsuttiinkin *Tourujoen maalariksi*. Feliks Ojanen, Yrjö Saarinen, Väinö Ruoranen ja Matti Särkkä muodostivat *Taulumäen ryhmän*, jonka jäseniä yhdistivät taide- ynnä muut harrastukset.

Teoksia
-------

* Goodyearin mainos, seinämaalaus Jyväskylässä Puistokatu 21:n ulkoseinässä. 1929–1930, entisöity 1991
* Kyntäjä, Maisema Korpilahdelta, öljymaalaus. 1946
* Maisema Keski-Palokasta, öljymaalaus. 1952
* Jyväskylän kaupungin lastentarhan seinämaalaus. 1957

Kirjallisuutta
--------------

* Simo Kotilainen: *Feliks Ojanen – Tourujoen maalari*, taidehistorian pro gradu -tutkielma. Jyväskylän yliopisto 1992 (Jyväskylän yliopisto | JYX-julkaisuarkisto)
* Matti Särkkä: *Poikaveljet: kolme Tourujoen maalaria*: romaani. Enostone Kustannus 2003

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuvataiteilijamatrikkeli
2. ↑  Peoplepill : Feliks Ojanen: Finnish artist (1898-1970) - Biography and Life
3. 1 2  Jyväskylän taidemuseo : Kaupungintaloon sijoitetut maalaukset : Feliks Ojanen
4. ↑  Jyväskylän taidemuseo : Julkiset taideteokset Jyväskylässä : Goodyearin mainos
5. ↑  Kirjasampo : Poikaveljet

Aiheesta muualla
----------------

* Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Feliks Ojanen
**Helen Robson Kemper Walton** (3. joulukuuta 1919 – 19. huhtikuuta 2007) oli Yhdysvaltain suurimman kauppaketjun ja yksityisen työnantajan Wal-Martin perustajan Sam Waltonin vaimo. Hän oli aikoinaan Yhdysvaltain 11. rikkain ja maailman 29. rikkain ihminen Forbesin mukaan. Hänellä oli 16,4 miljardin omaisuus.

Hän oli L. S. Robsonin, varakkaan pankkiirin ja karjatilallisen, ja Hazell Carr Robsonin tytär. Robson Walton valmistui Oklahoman yliopistosta pääaineenaan kauppatiede. Helen tapasi Samin vuonna 1942. He menivät naimisiin ystävänpäivänä 14. helmikuuta 1943. Sam palveli toisessa maailmansodassa vuoteen 1945 asti, minkä jälkeen he perustivat sekatavarakaupan Newportiin Arkansasiin. Viisi vuotta myöhemmin he muuttivat Bentonvilleen, jossa Sam jatkoi uraansa kauppiaana. Vuonna 1962 Waltonit avasivat ensimmäisen Wal-Martin lähellä Rogersia. Kauppoja perustettiin paljon lisää, ja lopulta ketjusta kasvoi maailman suurin vähittäiskauppaketju. Päämaja sijaitsee kuitenkin edelleen Bentonvillessä.

Robson Walton tunnettiin Arkansasissa hyväntekijänä, joka tuki koulutusta, taiteita, perheitä ja lapsia. Hän oli myös paikallisen ja kansallisen presbyteerikirkon aktiivinen jäsen. Hän oli Fayettevillessä sijaitsevan Walton Arts Centerin päätukija.

Hänellä on kolme lasta: S. Robson Walton (Rob), Jim Walton ja Alice Walton. Yksi hänen lapsistaan, John T. Walton, kuoli lento-onnettomuudessa Wyomingissa vuonna 2005. Hänellä on kahdeksan lastenlasta ja neljä lastenlastenlasta. Rob Walton on Wal-Martin hallituksen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. ↑  Billionaire widow of Wal-Mart founder dies at 87 *International Business Times*.  21.4.2007. The Ibtimes Company. Viitattu 5.5.2008. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Wal-Martin viralliset sivut
Helen Sildna 2018.
Helen Sildna vuonna 2021 Arvamus-festivaalilla
**Helen Sildna** (s. 1978) on virolainen tapahtumajärjestäjä ja festivaalijohtaja. Hän on perustanut vuonna 2009 Tallinn Music Week -tapahtuman, jossa on musiikin lisäksi esillä muitakin kulttuurinaloja.

Sildna aloitti uransa tapahtuma- ja konserttijärjestäjä BDG:n palveluksessa (nykyisin Live Nation), jossa hän järjesti virolaisten ja ulkomaisten artistien keikkoja ja kiertueita. Hän on ollut Raadio 2 -kanavan toimittaja, kirjoittanut levyarosteluja ja toiminut konserttipromoottorina. Hänellä on oma Musiccase-niminen yritys, joka tuo Viroon ulkomaisia artisteja ja vie virolaisia artisteja ulkomaille. Se on järjestänyt Virossa erilaisia tapahtumia, kuten Kumu ÖÖ, Iceland Day, Vabaduse Laul sekä Tallinn’s Song Festivalin.

Sildna on ollut vuodesta 2010 Music Estonia -vientiorganisaatiossa kehittämässä virolaisen musiikin vientistrategiaa.

Palkinnot ja tunnustukset
-------------------------

* Tallinnan kaupungin Cultural Merit Award 2009
* Viron kulttuurisäätiön palkinto 2012
* Tampere Music Award 2014
* Viron kulttuuriministeriön valitsema vuoden kansalainen 2015
* Viron Valkoisen Tähden ritarikunnan IV luokan kunniamerkki 2016

Lähteet
-------

1. 1 2  President.ee viitattu 13.12.2016
2. 1 2 3 4 5 6  Musiikkimedia.fi (Arkistoitu – Internet Archive) viitattu 13.12.2016
3. 1 2  Katariina Suurpalo: Tallinn Music Weekin Monet kasvot, Tuglas-seura, viitattu 13.12.2016
**John Hubert Kelly** (20. heinäkuuta 1939 Fond Du Lac, Wisconsin, Yhdysvallat – 15. syyskuuta 2011 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen diplomaatti. Kelly toimi diplomaattina 1960-luvulta alkaen eri tehtävissä. Hän toimi muun muassa Libanonin- ja Suomen-suurlähettiläänä.

Ura
---

### Opiskelu ja työ opettajana

John Kelly syntyi Fond du Lacissa ja kasvoi Atlantassa. Hän valmistui vuonna 1961 Emory-yliopistosta. Hän toimi jonkin aikaa opettajana Virginian Danvillessä ja Michiganin Nilesissä, kunnes hän aloitti uransa liittovaltion hallinnossa.

### Diplomaattinen ura

Kellyn ura Yhdysvaltain edustajistojen palvelussa alkoi vuonna 1965. Hänen ensimmäiset diplomaattiset tehtävänsä sijoittuivat Turkkiin, Thaimaahan ja Ranskaan. Hän kohosi hiljalleen arvoasteikossa, ja 1980-luvulla hän oli apulaispäällikkönä erilaisissa tehtävissä.

Yhdysvaltain Libanonin-suurlähettiläänä Kelly toimi 1986–1988. Tuona aikana hän joutui median huomioon, kun hän piti epävirallista yhteyttä Ronald Reaganin hallinnon ja paikallisten militanttien välillä. Yhteys johti lopulta Libanonissa pankkivankina pidetyn David Jacobsenin vapauttamiseen. Kelly ohitti kokonaan ulkoministeriön ja sai aiheesta puhuttelun ulkoministeri George P. Shultzilta.

Kelly oli vuosina 1989–1991 Lähi-idän ja Etelä-Aasian asioista vastaavana apulaisulkoministerinä. Persianlahden sota osui juuri hänen kaudelleen. Kellystä tuli vuonna 1991 Yhdysvaltain Suomen-suurlähettiläs.

Diplomaattisen uransa Kelly jätti Helsingin jälkeen ja perusti konsulttitoimiston sekä opetti Georgia Techissa kansainvälistä politiikkaa. Hän oli myös aktiivinen Suomalais-amerikkalaisessa kauppakamarissa.

Yksityiselämä
-------------

Kellyn ensimmäinen vaimo oli Abigail Snowdon. Heidän liittonsa päättyi eroon. Beirutissa Kelly tutustui suomalaissyntyiseen Helena "Maritza" Ajoon. He olivat naimisissa 23 vuotta John Kellyn kuolemaan saakka. Kellyllä oli lapsi ensimmäisestä ja tytär toisesta liitostaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Chiefs of Mission for Lebanon Office of the Historian, Bureau of Public Affairs. Viitattu 31.10.2018. (englanniksi)
2. ↑  John Hubert Kelly (1939–2011) Office of the Historian, Bureau of Public Affairs. Viitattu 31.10.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3  Chiefs of Mission for Finland Office of the Historian, Bureau of Public Affairs. Viitattu 31.10.2018. (englanniksi)
4. 1 2 3 4 5  Adam Bernstein: Obituaries *The Washington Post*. WP Company LLC. Viitattu 31.10.2018. (englanniksi)
5. ↑  Jukka Valtasaari, Tärkeän ajan Suomi-diplomaatti, Kuolleet, Helsingin Sanomat 18.11.2011 sivu C 9 Artikkelin verkkoversio

Aiheesta muualla
----------------

* NNDB Profile
* 1986 Nomination of Kelly as U.S. Ambassador to Lebanon
**Eetu Anttilainen** (10. tammikuuta 1893 Nurmes – 9. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Anttilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Anttilainen ja Riitta Okkonen ja puoliso vuodesta 1918 Hertta Irene Mustonen. Anttilainen tuli ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta 1913 ja valmistui metsänhoitajaksi 1916. Hän oli Metsähallituksen palveluksessa Suojärven lahjoitusmailla ja Lestin hoitoalueella 1916–1917 ja apulainen yhtiöiden maanomistusta koskevassa tutkimustyössä 1917–1918, G. A. Serlachius Ab:n metsänhoitaja 1918–1925 ja metsäpäällikkö 1925–1933 ja Suomen Puunvienti Oy:n puutavaranhankinta- ja metsäpuolen johtaja vuodesta 1934 sekä johtokunnan puheenjohtaja 1941–1951. Anttilaisella oli myös useita metsäalan ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsämiesten Säätiön ensimmäisenä puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1948 aina kuolemaansa asti. Presidentti Risto Ryti myönsi Anttilaiselle metsäneuvoksen arvonimen jatkosodan aikana keväällä 1942.

Lähteet
-------

1. 1 2  Möttönen, Tuomas: Metsäneuvos Eetu Anttilainen (1893–1958). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 21.2.2023.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 42. Viitattu 21.2.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Tuomas Möttönen: Eetu Anttilainen *Biografiasampo*.