recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Olovjannajan piiri Taka-Baikalian aluepiirin kartalla.
**Olovjannajan piiri** (ven. Оловяннинский район, *Olovjanninski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 6 300 neliökilometriä. Asukkaita on 44 400 henkeä (vuonna 2009).

Olovjannajan piiri sijaitsee Taka-Baikalian kaakkoisosassa. Pohjoisessa ja koillisessa se rajoittuu Balein, idässä, kaakossa ja etelässä Borzjan, lounaassa Ononin, lännessä Mogotuin ja luoteessa Šilkan piireihin.

Piiriin kuuluvat Jasnogorskin, Kalanguin, Olovjannajan ja Zolotoretšenskin kaupunkimaiset taajamat sekä 16 maalaiskuntaa: Arenda, Bezretšnaja, Bulum, Buruljatui, Dolgokytša, Hada-Bulak, Hara-Byrka, Jasnaja, Jedinenije, Mirnaja, Ononsk, Step, Turga, Ulan-Tsatsyk, Uljatui ja Urtuiski. Hallinnollinen keskus on Olovjannajan taajama. Asutuskeskuksia on yhteensä 34.

Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä ja burjatteja.

Piirin kautta kulkee aluepiirin pääkaupungista Tšitasta Kiinaan johtava rautatie ja maantie. Olovjannajasta on matkaa Tšitaan rautateitse 249 kilometriä.

Talous perustuu teollisuuteen ja maatalouteen. Olovjannajassa toimii konepaja, kalkkitehdas ja elintarviketeollisuutta. Kaivosteollisuus lopetti toimintansa 1990-luvulla. Maatalous tuottaa viljaa, lihaa, maitoa, vihanneksia ja perunaa.

Olovjannajassa toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy *Leninski put* ("Leninin tie"). Seudulta on löydetty useita arkeologisia muistomerkkejä.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 27.12.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Olovjannajan piiri Taka-Baikalian aluepiirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Olovjannajan piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)

Taka-Baikalian piirit ja *kaupunkipiirit*
Aginskoje¹ • 
*Aginskoje*¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
*Gornyi* • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
*Petrovsk-Zabaikalski* • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
*Tšita* • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk

¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan
**Marjaana Pitkänen** (s. 10. syyskuuta 1991 Siilinjärvi) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Vantaan Hiihtoseuraa. Aikaisemmin hän on edustanut Vieremän Koittoa ja Oulun Hiihtoseuraa.

Pitkänen debytoi maastohiihdon maailmancupissa Rukalla marraskuussa 2009 ollen 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 72. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailussa on 38. sija Salpausselän 15 kilometrin kilpailusta maaliskuulta 2010.

Pitkänen voitti Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2009 kultaa 5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Hän saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa 4 × 3,3 kilometrin viestissä 2010. Samojen kisojen takaa-ajokilpailussa hän oli seitsemäs. Vuonna 2013 Pitkänen saavutti pronssia 10 kilometrin yhdistelmähiihdosta talviuniversiadeista Trentinosta.

Pitkänen on sijoittunut SM-kilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla parhaimmillaan kahdeksanneksi 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa Rukalla 2015 ja 10 kilometrin perinteisen kilpailussa Keuruulla 2017. Hän voitti pariviestin ja viestin Suomen-mestaruudet 2014.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Marjaana Pitkänen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. ↑  Seuramuutot kaudelle 2020–2021  26.8.2020. Suomen Hiihtoliitto.  Arkistoitu 21.9.2020. Viitattu 31.8.2020.
3. ↑  Marjaana Pitkänen Oulun Hiihtoseuraan "Meillä on realistinen mahdollisuus jopa Suomen Cupin ykköspaikalle" *kestavyysurheilu.fi*.  16.9.2016. Viitattu 31.8.2020. [vanhentunut linkki]
4. ↑  SM-sprinttiviestit (P), 2012-2013 *tulokset.hiihtoliitto.fi*. Viitattu 4.4.2019.
5. ↑  SM-viestit, Kontiolahti, 2012-2013 *tulokset.hiihtoliitto.fi*. Viitattu 4.4.2019.
**Alph** on noin 15 km:n pituinen joki Etelämantereen Victorianmaalla. Se on mantereen toiseksi suurin virtaavan veden esiintymä. Joen leveys vaihtelee 3–15 metrin ja syvyys 0,3–1 metrin välillä ja sen virtaama on noin 1 m³/s.*lähde?* Joen löysi ja nimesi Griffiths Taylor vuonna 1913.

Alph saa alkunsa Rossinmeren rannikolta, Koettlitzin jäätikön sulamisvesien muodostamasta Troughjärvestä (78°17′S, 163°30′E). Joki virtaa Koettlitzin jäätikön reunassa laaksoa pitkin pohjoiseen, ensin jään peittämään Walcotjärveen ja sitten niin ikään jään peittämään Howchinjärveen. Tämän jälkeen Alph kääntyy syvään 3,2 km:n pituiseen kanjoniin. Kanjoni päättyy Alphjärveen, josta joki muutaman jyrkän mutkan jälkeen katoaa Koettlitzin jäätikön sisään. Alph laskee Rossinmereen. Jään peittämien järvien kohdalla Alphiin liittyy useita sivujokia, jotka ovat peräisin läheisiltä jäätiköiltä.

Joessa esiintyy oransseja levämattoja.

Joki on nimetty Samuel Taylor Coleridgen runossa mainitun pyhän joen mukaan.

Katso myös
----------

* Onyx, Antarktiksen pisin joki

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Aqueous geochemistry of major constituents in the Alph River and tributaries in Walcott Bay, Victoria Land, Antarctica
* A comparison of two separate visits to the Alph River system with the Onyx River system
Voionmaan lukio syyskuussa 2011.
**Jyväskylän tyttölyseo** oli vuosina 1864–1973 toiminut oppikoulu. Se oli Suomen ensimmäinen suomenkielinen tyttökoulu. Peruskoulujärjestelmään siirtymisen jälkeen koulun perinteitä jatkoivat Voionmaan yläaste ja Voionmaan lukio. Lokakuussa 2014 koulu juhli 150-vuotisjuhliaan.

Koulu aloitti 1. syyskuuta 1864 yksityiskouluna nimellä *Yksityisten Tyttökoulu Jyväskylässä*, ja sen perustajat olivat Jyväskylän seminaarin ja Jyväskylän Lyseon lehtoreita. Koulun talous oli kuitenkin tiukalla, ja se pyrittiin saamaan valtion kouluksi. Tavoite toteutui kuitenkin vasta vuonna 1886, jolloin myös koulun nimi vaihtui. Vuodet 1886–1952 koulu toimi nimellä *Jyväskylän Tyttökoulu*.

Koulu tarjosi pitkään vain keskikouluopetusta. Vuodesta 1920 alkaen keskikoulua käytiin kuusi vuotta, koska tyttöjen keskikouluopetus sisälsi normaalia enemmän käytännön aineita. Lukion suorittaminen oli mahdollista vuodesta 1911 alkaen yksityiskoulussa nimeltä *Jyväskylän Suomalaiset Jatkoluokat*. Koulut yhdistettiin vuonna 1952, ja nimeksi otettiin *Jyväskylän tyttölyseo*. Yhteiseen koulutaloon Voionmaankatu 17:ään koulu muutti vuonna 1958. Siihen asti tyttökoulu toimi osoitteessa Vapaudenkatu 35.

Kirjailija Robert Kiljanderin näytelmän *Sanny Kortmanin koulu* (1902) esikuvana pidetään Jyväskylän tyttökoulua. Edvin Laineen elokuva Skandaali tyttökoulussa (1960) on tehty tästä näytelmästä voimakkaasti dramatisoiden.

Sotien aikaan Jyväskylän tyttökoulun tiloissa Vapaudenkatu 35:ssä toimi 30. Sotasairaala, jatkosodan aikana sen tiloissa oli 120 sisätautisairaansijaa.

Voionmaan yläaste lakkautettiin vuonna 2007. Vuoden 2015 alusta Jyväskylän lukioita yhdistettiin niin, että Voionmaan lukiosta tuli Cygnaeus-lukion kanssa osa Schildtin lukiota, jolla on kuitenkin alkuvaiheessa toimintaa kahdessa toimipisteessä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Jyväskylän tyttölyseon ja Voionmaan koulun vaiheita*, s. 7, 85–86, 90. , 2001. ISBN 952-91-3927-6.
2. ↑  Jyväskylän Tyttölyseo juhlii 150 vuottaan Voionmaalla (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 10.4.2015.
3. 1 2  Jyväskylän Tyttökoulu ja Tyttölyseo (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 20.5.2015.
4. ↑  Sotapolku.fi - 30. Sotasairaala Jyväskylä *www.sotapolku.fi*. Viitattu 6.5.2023.
5. ↑  Jyväskylän lukiokoulutus 2015 (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 10.4.2015.
**Alpha** oli Harto Pasosen luoma ja kustantama sarjakuvalehti, joka ilmestyi vuosina 1991–1992. Lehti ilmestyi neljä kertaa vuodessa. Vuonna 1993 julkaistiin albumimuotoinen *Alpha – sarjakuvan aikakauskirja I*.

Pasonen oli jo aiemmin julkaissut A5-kokoista *Pumpsis*-pienlehteä. *Alpha* oli sitä näyttävämpi, ja vuoden 1992 alusta lehdessä alettiin julkaista myös värisarjakuvia. *Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedian* mukaan sisältö koostui modernista ulkomaisesta sarjakuvasta ja "kotimaisen tuotannon tyylitietoisemmasta puolesta". Muun muassa Juba oli tehnyt lehteen sarjakuvan sian ja naisen suhteesta, ennen *Viiviä ja Wagneria*.

Pasonen markkinoi lehteä aktiivisesti ja kuljetti sitä itse myyntipisteisiin ympäri Suomea. Lehti ei kuitenkaan menestynyt markkinoilla. Pasosen mukaan myyntityö loi kuitenkin pohjan myöhemmälle liiketoiminnalle. Vuonna 1995 hän perusti Valiosarjat Oy:n, joka alkoi kustantaa sarjakuvia Arktinen Banaani -aputoiminimellä. Kustantamon nimen keksi sarjakuvapiirtäjä Timo Mäkelä. Alun perin nimeä suunniteltiin *Alphalle*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jokinen, Heikki & Pulkkinen, Kalervo: *Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedia*, s. 13. Kemin sarjakuvakeskus, 1996. ISBN 952-9686-10-2.
2. ↑  Laine, Jukka: Juhlakirja syventää Viivin ja Wagnerin maailmaa *www.kvaak.fi*.  8.11.2007. Viitattu 23.7.2016.
3. ↑  Jauhiainen, Rieti: Pasonen: Sarjakuvan puolustaja *nmt.fi*.  Arkistoitu 22.12.2017.
4. ↑  Mankkinen, Jussi: Roisia huumoria ja possun parisuhdeongelmia – Arktinen Banaani raivaa tilaa reipashenkiselle sarjakuvalle *Yle Uutiset*.  4.12.2015. Viitattu 23.7.2016.
**Jean-Antoine Houdon** (18. maaliskuuta 1740 Versailles – 17. heinäkuuta 1828 Pariisi) oli merkittävä ranskalainen kuvanveistäjä 1700-luvun jälkipuoliskolla.

Elämä ja ura
------------

Houdon pääsi 12-vuotiaana École royale de sculptureen, ja voitettuaan Prix de Rome -palkinnon 20-vuotiaana hän lähti Ranskasta Italiaan, jossa hän vietti seuraavat kymmenen vuotta. Yksi Houdonin ensimmäisistä töistä oli Pyhän Brunon patsas Santa Maria degli Angelin kirkkoon, joka ihastutti paavi Klemens XIV:tä ja toi hänelle välitöntä mainetta. Palattuaan Pariisiin Houdonista tehtiin Ranskan akatemian liitännäisjäsen *Morfeus*-marmoriveistoksensa ansiosta, ja hänestä tuli akatemian varsinainen jäsen vuonna 1775. Hän opetti aktiivisesti akatemiassa. Hänen muotokuva-asiakkainaan olivat muun muassa Denis Diderot, Venäjän keisarinna Katariina Suuri ja Benjamin Franklin. Houdon loi neljä erilaista Voltairen rintakuvaa. Kuultuaan Jean-Jacques Rousseaun kuolemasta Houdon kiiruhti filosofin kotiin ja otti vainajan kasvoista valoksen, josta hän loi pronssirintakuvan. Vuonna 1785 Houdon vieraili Yhdysvalloissa George Washingtonin kotona Mount Vernonissa toteuttaakseen tämän patsaan. Marmoripatsas pystytettiin Virginian osavaltion pääkaupunkiin Richmondiin vuonna 1796.

Houdonin mytologisista teoksista tunnetuin on hänen *Diana*-patsaansa, joka herätti paheksuntaa rohkealla alastomuudellaan. Vuoden 1791 Pariisin salongissa Houdon esitteli rintakuvia markiisi de Lafayettesta, Benjamin Franklinista ja kreivi de Mirabeausta. Houdonin arvostus jatkui Ranskan vallankumouksen ja Napoleonin vallan aikana. Hänen uskonnollinen Pyhän Scholastican patsaansa herätti kuitenkin vallankumouksellisten vastustusta. Hänet ilmiannettiin, ja hänen henkensä pelastui vain sillä, että hän muokkasi Pyhän Scholastican filosofian ruumiillistumaksi. Napoleonin aikana, josta hän teki vuonna 1806 alastonpatsaan, hän veisti muun muassa Ciceron patsaan senaattia varten sekä erilaisia rintakuvia, joista mainittakoon marsalkka Neyn, keisarinna Josephinen ja Napoleonin itsensä rintakuvat, josta Houdon sai kunniamerkin.

* Voltaire*Voltaire*
* George Washington*George Washington*
* Diana*Diana*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Jean-Antoine Houdon *The Catholic Encyclopedia*.  1910. Viitattu 18.10.2022.
2. 1 2 3  Jean-Antoine Houdon *Encyclopedia Britannica*.  1911. Viitattu 18.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jean-Antoine Houdon** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* National Gallery of Canada
* Victoria
* Prado
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Toivo Ilkka Kalervo Kukkonen** (1. lokakuuta 1926 Kristiinankaupunki – 6. lokakuuta 2020 Espoo) oli suomalainen kasvitieteilijä.

Kukkonen valmistui Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1951 ja lisensiaatiksi 1958. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1963; väitöskirjan aiheena oli pullakkonokien taksonomia. Kukkonen toimi Turun kaupungin laboranttina vuosina 1950–1958, mutta suuntasi sitten yliopistouralle. Hänet nimitettiin Turun yliopiston kasvitieteen dosentiksi vuonna 1964, ja hän toimi siellä vuosina 1964–1965 myös kasvitieteen apulaisprofessorina. Vuonna 1965 hän sai nimityksen Helsingin yliopiston kasvitieteen dosentiksi. Vuosina 1968–1969 hän oli lisäksi Helsingin yliopiston kasvianatomian ja -fysiologian apulaisprofessori.

Vuodesta 1969 Kukkonen toimi Helsingin yliopiston kasvimuseon putkilokasvien osaston kustoksena. Hän johti samalla koko Kasvimuseota, kunnes jäi eläkkeelle vuoden 1992 lopussa. Vuonna 1990 Kasvimuseo siirtyi osaksi Luonnontieteellistä keskusmuseota; samalla sen kustoksen virka muuttui osastonjohtajan viraksi ja virkaan yhdistyi professuuri.

Kukkonen toteutti vuonna 1972 Pertti Uotilan ja Mauri Korhosen kanssa puolen vuoden matkan, jonka aikana kerättiin yli 10 000 herbaarionäytettä Balkanin niemimaalta, Turkista, Iranista, Afganistanista, Pakistanista ja Intiasta. Näytteitä on käytetty apuna alueen floorien laadinnassa. Iranin (1998) ja Pakistanin floorien (2001) sarakasviosiot ovat Kukkosen itsensä kirjoittamia. Kukkonen teki näytteenkeruumatkoja myös muualle, kuten Tuomo Niemelän kanssa Etiopiaan (1982) ja Sambiaan (1986, 1988). Kukkonen kuvasi Tulimaasta *Anthracoidea andina* -lajin.

Kukkosen työ pullakkonoista on sukua käsittelevä perusteos. Kukkonen osallistui myös *Suuren kasvikirjan* (1965, 1980), *Retkeilykasvion* (1984) ja kaksiosaisen, 1129-sivuisen *Suomen suurkasvion* (WSOY, 1987) kirjoittamiseen. Eläkkeelle jäätyään hän suomensi Johannes Enrothin kanssa A. G. Mortonin *Kasvitieteen historia* -teoksen, jonka rinnalle kääntäjät myös kirjoittivat 80-sivuisen *Kasvitiede Suomessa* -kirjasen (Gaudeamus, 1999).

Kukkonen oli Societas pro Fauna et Flora Fennican hallituksen jäsen vuosina 1972–1996 ja kuului *Memoranda*-lehden toimitukseen vuosina 1978–2004. Hän oli Societas pro Fauna et Flora Fennican kunniajäsen vuodesta 1998. Hän sai Suomen Leijonan I luokan ritarimerkin vuonna 1982.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Botanicum 4/2020 (30.10.2020) Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus
2. ↑  Botanicum 10/2015 (23.11.2015) Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Lumaluma** on Australian pohjoisosassa, Arnheminmaassa asuvien yolngutien myytti. Siinä Lumaluma, valas, nousi merestä ja otti ihmisen muodon. Hän otti kaksi vaimoa ja kiersi ympäri maanosaa kertomassa pyhistä rituaaleista. Aluksi yolngut arvostivat Lumaluman oppeja, mutta he kyllästyivät valaan pohjattomaan ruokahaluun, jonka tyydyttämiseen se käytti hyväkseen pyhyyttään. Aina kun Lumaluma löysi ruokaa, se löi rumpupalikoitaan yhteen ja julisti ruuan pyhäksi, jotta vain se voisi syödä sitä. Viimein kansa surmasi valaan vaimoineen keihäillä. Kaiken maassa ajateltiin kuuluvan kahteen ryhmään: duat ja yiridjat. Duat uskoivat esi-isiensä tulleen meren takaa, yiridjat maitse. Vielä viimeisinä hetkinäänkin Lumaluma saarnasi. Arnheminmaan kansat ovat esittäneet Lumaluma-rituaaleja nykypäiviin asti, esimerkiksi rakentamalla lehdistä ja oksista varjomajoja. Yolngut keräsivät Lumaluman pyhät esineet: puuvartisen kivikirveen, keihään heittämisen apuvälineen bondokin, rumpupalikat ja kaksi kuiduista punottua verkkokassia. Viimeksi mainittujen muoto kuvaa Djanggawul-sisarusten, esiäitien, kohtuja. Heidän uskottiin olevan ikuisesti raskaina.

Lähteet
-------

Philip Wilkinson: Myytit & legendat. Readme.fi, 2009. Sivu 332. Suomentaja Veli-Pekka Ketola ISBN 978-952-220-252-9
*Tämä artikkeli käsittelee elokuvan tekijää ja lapsinäyttelijää. Ilkka Liikanen voi tarkoittaa myös samannimistä professoria.*
Ilkka Ilkare
**Ilkka Antero Ilkare** (1947–2021) oli suomalainen elokuvan tekijä, joka ohjasi ja tuotti muun muassa dokumenttielokuvat *Ankara unelma* (2001), *Vaakamestari* (2009) ja *Uni on unta todempaa* (2010). Hän toimi apulaisohjaajana Yleisradion ja Mikko Niskasen tv-suurtuotannossa *Omat koirat purivat*, joka kertoo kirjailija Ilmari Kiannon elämänvaiheista talvisodan aikana.

Ilkare esiintyi lapsinäyttelijänä nimellä **Ilkka Liikanen**. Hän näyttelee talonmiehen poikaa Jack Witikan elokuvassa *Pikku Pietarin piha* (1961), hänellä on rooli Tuiran jengissä Mikko Niskasen elokuvassa *Pojat* (1962) ja pääroolit Åke Lindmanin ohjaamassa elokuvassa *"Ei se mitään!" sanoi Eemeli* (1962), joka kuvattiin kevättalvella *Pojat*-elokuvan talvi- ja kesäkuvausten välissä. Hän näyttelee Pessiä Raili Ruston ohjaamassa televisioelokuvassa *Pessi ja Illusia* (1965). Hän teki Vinskin roolin Ylen Radioteatterin kuunnelmassa *Koko kaupungin Vinski**lähde?*. 

Yle TV2 -kanavan dokumenttitoimituksessa Ilkare ohjasi tasavallan presidentti Urho Kekkosen lähipiiriin kuuluneen Paavo Kähkölän toimittaman dokumentin *Suomi, fasismi ja toinen maailmansota* sekä dokumenttielokuvan *Valvovat silmät*, joka kertoi hänen kotikulmillaan Kalliossa liikkuvasta poliisipartiosta.

Ilkare näyttelee dokumenttielokuvan ohjaajaa Juho Kuosmasen elokuvassa *Hymyilevä mies* (2016).

Ilkare on haudattu Malmin hautausmaalle.

Filmografia
-----------

* Pikku Pietarin piha (1961), näyttelijä
* "Ei se mitään!" sanoi Eemeli (1962), näyttelijä
* Pojat (1962), näyttelijä,
* Hopeaa rajan takaa (1963), näyttelijä
* Keikka (1977), ohjaaja, tuottaja
* Jartsin filmi (1981), ohjaaja, tuottaja
* Ankara Unelma (2001), ohjaaja, tuottaja
* Vasen uppari (2003), ohjaaja, tuottaja
* Vaakamestari (2009), ohjaaja, tuottaja
* Uni on unta todempaa (2010), ohjaaja, tuottaja
* Hymyilevä mies (2016), näyttelijä

Lähteet
-------

1. ↑  Hautahaku (Haku nimellä) *Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku*. Viitattu 11.9.2021.
2. 1 2  Römpötti, Harri: Elokuvaohjaaja pohtii verityön syitä.  *Helsingin Sanomat*, 18.8.2012. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.8.2012.
3. 1 2  Henkilöhaku "Liikanen, Ilkka" *Ritva-tietokanta, Radio- ja televisioarkisto, KAVI*. Viitattu 18.3.2021.
4. ↑  Ilkka Liikanen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
5. ↑  Ilkka Ilkare Elonetissä.

Aiheesta muualla
----------------

* Ilkka Ilkare Elonetissä.

Ilkka Ilkare Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Iivar Arvidinpoika Tavast** (k. 27. syyskuuta 1599 Viipuri) oli suomalainen sotilas, joka toimi yhtenä aateliston sotapäälliköistä nuijasodassa. Hänet muistetaan julmasta toiminnastaan Nyystölän taistelussa, jossa hän surmautti kaikki antautuneet talonpojat.

Iivar Tavast kuului niin sanottuun toiseen suomalaiseen Tavast-sukuun ja syntyi joskus 1570-luvun alkuvuosina. Hänen vanhempansa olivat vuonna 1588 aateloitu sotapäällikkö Arvid Henrikinpoika Tavast ja Margareta Martintytär. Tavast opiskeli vuonna 1591 jonkin aikaa Königsbergin yliopistossa, mutta ei tiettävästi suorittanut mitään tutkintoa. Palattuaan Suomeen hän siirtyi sotilasuralle ja hänestä tuli Axel Kurckin ratsulippueen neljänneksenmestari. Vastineena ratsupalvelusta hän sai vuonna 1592 rälssivapauden kolmelle tilalle, joista hän valitsi asuinpaikakseen Karsbyn tilan Tenholassa. Tavast omisti myös Kosken Kurjalan kartanon. Hän nai vuonna 1596 linnanpäällikkö Sten Fincken tyttären Katarina Fincken.

Tavast tunnettiin väkivaltaisena miehenä. Vuosien 1596–1597 nuijasodassa hän palveli aluksi Knut Jönsinpoika Kurckin alipäällikkönä. Hän joutui aluksi perääntymään nuijamiesten tieltä Pirkkalassa, mutta osallistui muutamaa päivää myöhemmin voitokkaaseen Nokian taisteluun. Klaus Fleming lähetti Tavastin kukistamaan Pohjois-Hämeen kapinallisia talonpoikia, jotka Tavast kohtasi Padasjoen Nyystölässä tammikuussa 1597. Kun Tavast ei onnistunut valloittamaan rynnäköllä kapinallisten leiriä, hän turvautui samanlaiseen petokseen kuin Fleming Nokialla: Tavast lupasi säästää vastustajiensa hengen, jos nämä antautuisivat, mutta antautumisen jälkeen hän kuitenkin määräsi kaikki surmattaviksi viimeiseen mieheen. Julma menettely järkytti monia Suomen aatelisiakin ja teki Tavastista epäsuositun.

Sigismundin ja Kaarlen valtataistelun aikana Arvid ja Iivar Tavast kuuluivat kuningas Sigismundin uskollisiin kannattajiin. Kaarle-herttuan joukot hävittivät Tavastin tilan tehdessään ensimmäisen sotaretken Länsi-Suomeen vuoden 1597 lopulla. Vuoden 1599 toisen sotaretken aikana Tavast toimi sigismundilaisten alipäällikkönä Itä-Suomessa samalla kun hänen isänsä oli Viipurin linnan päällikkönä. Kun Viipuri 23. syyskuuta antautui, järjesti Kaarle-herttua viipymättä Arvid ja Iivar Tavastille pikaoikeudenkäynnin, jossa heidät tuomittiin kuolemaan. Heidät mestattiin 27. syyskuuta niin sanotun Munkkilähteen luona Viipurin Pantsarlahdessa. Tavastin kotitila Karsby takavarikoitiin.

Tavastin poika Steen Iivarinpoika Tavast peri Kurjalan kartanon. Hän sai vuonna 1644 kuolemantuomion miestaposta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ari-Pekka Palola: "Tavast, Ivar Arvidinpoika (noin 1572–1599)", *Suomen kansallisbiografia, osa 9*, s. 673–674. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-450-5. / Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3 4 5  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta  1879–1883. s. 683. Viitattu 1.12.2019.
3. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 8, palsta 177


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia

 |

 |
**Mafouné** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Ségoun alueen Tominianin piirissä Malissa. Se sijaitsee lähellä Burkina Fason rajaa 90 kilometriä Tominianista kaakkoon. Kunnassa on 23 300 asukasta (vuonna 2009).

Mafounén kunta rajoittuu lännessä Tominianin piirin Dioran ja pohjoisessa Mandiakuyn kuntiin, lounaassa Sikasson alueen Yorosson piirin Koumbian kuntaan sekä idässä ja kaakossa Burkina Fasoon.

Kuntaan kuuluu 29 kylää. Asukkaat ovat etupäässä boboja. Vallitsevat uskonnot ovat kristinusko ja animismi.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja keräily. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja fonio sekä myytäväksi kasvatettavat maapähkinä, puuvilla ja seesami. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, aasit, naudat, siipikarja ja siat. Mafounéssa ja Lohanissa pidetään viikoittaiset markkinat.

Palveluihin kuuluvat kolme julkista ala- ja kaksi yläkoulua, kahdeksan kyläkoulua ja kaksi terveysasemaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 26.6.2015. (ranskaksi)
2. ↑  Mali - Région de Ségou: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 26.6.2015. (ranskaksi)
3. ↑  Mali - Région de Sikasso: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 26.6.2015. (ranskaksi)
4. 1 2 3  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Mafoune 2007–2011 *fsg.afre.msu.edu*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 26.6.2015. (ranskaksi)
**Bengt Magnusson**, joka kuoli noin 1294, oli ruotsalainen magnaatti, valtaneuvos ja Itä-Göötanmaan laamanni. Hän oli laamanni Magnus Bengtssonin poika ja Ruotsia 1200- ja 1300-luvuilla hallinneen Bjälbo-suvun jäsen. Hänen isoisänsä, Linköpingin piispa Bengt Magnusson oli Birger Jaarlin veli. Birger Jaarlin lapsista ja lapsenlapsista tuli Ruotsin kuninkaita ja Bengt Magnussonin lapsista ja lapsenlapsista vaikutusvaltaisia tuomareita tai laamanneja. Tämä antoi suvulle hyvin vaikutusvaltaisen aseman. Bengt Magnussonin lapsenlapsi oli Pyhä Birgitta.

Bengt Magnusson mainitaan Itä-Götanmaan laamannina ensimmäisen kerran vuonna 1269, ja 11. syyskuuta 1288 hän oli Riksrådin jäsen. Vuonna 1289 hänen kerrotaan menneen pyhiinvaellusmatkalle, jonka aikana hänen poikansa Magnus asetettiin lainvalvojaksi Itä-Götanmaan. Magnuksen on kuitenkin täytynyt erota virastaan viimeistään vuonna 1291, koska Bengt toimi jälleen Itä-Götanmaan laamannina vuosina 1291–1292. Bengtin sanotaan kuolleen vuonna 1294, mikä on jossain määrin ristiriidassa sen tosiasian kanssa, että Magnus-poika ryhtyi jo lainvalvojan virkaan vuonna 1293.

Bengtin sinetti oli alun perin leijona, joka rehotti vasemmalla, myöhemmin leijona, joka rehotti suoraan kolmen palkin yli, sama kuin hänen isänsä. Ehkä Bengt seurasi isäänsä laamannina heti tämän kuoltua vuonna 1263.

Avioliitto ja lapset
--------------------

Bengt Magnusson oli ensin naimisissa *Margaretan* kanssa (kuoli ennen vuotta 1275). Pariskunnalla oli seuraavat lapset:

1. Magnus Bengtsson (kuoli ennen 1304), Itä-Götanmaan laamanni vuodesta 1293, Ericus Olain mukaan tilapäisesti nimitetty Itä-Götanmaan laamanniksi 1289–1291, kun hänen isänsä lähti pyhiinvaellukselle

Bengt meni uudelleen naimisiin Sigrid Kauniin kanssa, joka kuoli 1289 ja haudattiin Skänningen dominikaaniluostariin. Margareta Klausdotterin osittain puhtaasti epähistoriallisen tarinan mukaan hän oli syntyperältään alempisäätyinen kuin miehensä Bengt. Pariskunnalla oli seuraavat lapset:

1. Ingeborg Bengtsdotter, ( pyhän Birgittan äiti), naimisissa Birger Persson Finstan kanssa
2. Ramborg Bengtsdotter, Margareta Klausdotterin mukaan naimisissa Erengisle Platan vanhimman kanssa .
3. Katarina Bengtsdotter, puoliso Knut Jonsson (Aspenäsätten)

Kirjallisuus
------------

* Nordisk Familjebok, Uggleupplagan, osa 2, s. 1352, Tukholma 1904
* ÄSF 1:1 s. 39-41, Tukholma 1957
* ÄSF 1:2 s. 117, Tukholma 1965
**Marssi Roomaan** (ital. *Marcia su Roma*) oli Italiassa lokakuussa 1922 järjestetty mielenosoitus ja vallankaappaus, joka päättyi Benito Mussolinin johtaman Kansallisen fasistipuolueen (ital. *Partito Nazionale Fascista*, PNF) valtaannousuun.

Italian niukaksi jääneet hyödyt ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä Pariisin rauhankonferenssista ja siitä kummunnut pelko sosialistisesta vallankumouksesta loivat laaja-alaisen tyytymättömyyden italialaisessa yhteiskunnassa, mikä lopulta raivasi tietä Mussolinin valtaannousulle. 24. lokakuuta 1922 PNF:n johtajat suunnittelivat lokakuun 28. päivälle vallankaappauksen, jossa aseistautuneet fasistijoukot, mustapaidat (ital. *Camicie Nere*), marssisivat Italian pääkaupunkiin Roomaan ja valloittaisivat strategisia paikkoja ympäri Italiaa. Mussolini seurasi tilanteen etenemistä Milanossa ja jätti järjestelytoimet alaisilleen.

28. lokakuuta pääministeri Luigi Factan hallitus määräsi Rooman piiritettäväksi mutta kuningas Viktor Emanuel III päätti kieltäytyä allekirjoittamasta määräystä. Tämä tarkoitti sitä, ettei Mussolinin pysäyttämiseen tarvittua armeijaa kutsuttu vastustamaan fasisteja. Syistä Viktor Emanuelin kieltäytymiselle on kiistelty; on ehdotettu, että hän olisi pelännyt menettävänsä valtaistuimen kieltäytyessään yhteistyöstä fasistien kanssa, halunnut estää sisällissodan tai toivonut voivansa neutralisoida fasistien vaikutusvallan kytkemällä heidät valtionhallintoon.

Nyt tilanteen hallinnasta itsevarma Mussolini vaati myös hallituksen hallintaansa, ja 29. lokakuuta kuningas pyysi häntä muodostamaan hallituksen. Mussolini matkusti Milanosta junalla ja saapui Roomaan 30. lokakuuta ennen varsinaisten fasistijoukkojen saapumista. Pääministeriksi tullut Mussolini järjesti voitonriemuisan juhlan seuraajilleen osoittaakseen fasistipuolueen kannatuksen vallalleen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  March on Rome *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica, Inc.. Viitattu 8.5.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marssi Roomaan** Wikimedia Commonsissa
Duccio di Buoninsegna: *Maestà*, 1308–1311.

Neitsyt Marian kuvatyypit 

---



 

 Annunziata \* Apokalyptinen madonna \* Conceptio immaculata \* Guadalupen neitsyt \* Itämaan tietäjät \* Jerusalemin Jumalanäiti \* Jumalanäidin ennusmerkki \* Kaikkien murheellisten ilo \* Lohduta minua surussani \* Maestà \* Marian taivaaseenottaminen \* Mater dolorosa \* Musta madonna \* Pietà \* Pyhä Anna kolmantena \* Sacra conversazione \* Suojaviittamadonna

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

 

**Maestà** (ital. *majesteetti*) tarkoittaa taidehistoriassa valtaistuimella istuvaa Neitsyt Mariaa, Jeesus-lapsen kanssa tai yksinään. Maestà-hahmon ympärillä on usein enkeleitä ja pyhimyksiä.

Aihe oli yleinen italialaisessa taiteessa 1200- ja 1300-luvulla.

Lähteet
-------

1. ↑  "maestà", *CD-Facta*. Helsinki: WSOY, 1998. ISBN 951-0-23152-5.
2. ↑  *Taiteen pikkujättiläinen*, s. 391. 3. painos. Porvoo: WSOY, 1995. ISBN 951-0-16447-X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maestà** Wikimedia Commonsissa
**Sauvamerkki** on pysty- ja vinosuuntaisista puurakenteista koottu merimerkki. Yksinkertaisimmillaan sauvamerkki on viistotuin pystyyn tuettu puunrunko tai parru. Suuremmat sauvamerkit saattavat käsittää kymmeniä puunrunkoja. Näkyvyyden parantamiseksi on pystypuihin laudoitettu erilaisia pintoja tai kuvioita, tai merkkiin on lisätty huippumerkeiksi muun muassa tynnyreitä. 

Sauvamerkeistä ei käytetä merimerkkien luetteloissa erillisiä määritelmiä kuten kummeleista ja tunnusmajakoista. Sauvamerkki on voitu rakentaa mitä tahansa tarkoitusta varten, esimerkiksi varoitusmerkiksi tai väyläohjausmerkiksi. Sauvamerkin rakentamiseen tarvittava materiaalimäärä on vähäinen, jolloin rajallisistakin tarpeista on saatu rakennettua kauas erottuva merimerkki.

Suomessa sauvamerkkejä oli käytössä vielä 1900-luvun alussa, jolloin pukkitelineille rakennetut linjataulut sekä sektoriloistot yleistyivät ja syrjäyttivät ne. Pienempikokoisten merkkien lisäksi Suomessa on jäljellä enää yksi suurikokoinen sauvamerkkeihin kuuluva merimerkki, Korsnäsin edustalla sijaitseva Svettgrundin yli 18 metriä korkea sauvamerkki, joka huippukuvio on rombinmuotoinen.

Aiheesta muualla
----------------

* Väylien varsilta: Sauvamerkit
Reg Noble
**Edward Reginald Noble** (23. kesäkuuta 1895 Collingwood, Ontario, Kanada – 19. tammikuuta 1962) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi kaikkiaan 17 kautta ammattilaisena National Hockey Association (NHA)- ja National Hockey League (NHL)-liigoissa. Sekä hyökkääjänä että puolustajana pelanneen Noblen seuroja olivat Toronto Blueshirts, Montreal Canadiens, Toronto St. Pats, Montreal Maroons, Detroit Cougars, Detroit Falcons ja Detroit Red Wings. Kolminkertainen Stanley Cup -voittaja Noble valittiin postuumisti Hockey Hall of Fameen. Hän oli viimeinen aktiivipelaaja, joka oli nähty jo NHL:n ensimmäisellä ammattilaiskaudella 1917–1918  ja ylipäätään 1910-luvulla.

Kaikkiaan Reg Noble pelasi NHL:ssä 509 ottelua ja teki niissä 167 maalia ja antoi 97 maaliin johtanutta syöttöä (264 tehopistettä). Jäähyminuutteja hänelle kertyi 859. NHL:n pudotuspeleissä Noble keräsi 32 ottelua ja saavutti tehot 4+4=8; jäähyminuutteja hänelle tuomittiin 61.

Saavutuksia ja palkintoja
-------------------------

* 1914–15 - OHA-Jr.: ykköstähdistössä
* 1918 - Stanley Cup (Toronto Arenas)
* 1922 - Stanley Cup (Toronto St. Pats)
* 1926 - Stanley Cup (Montreal Maroons)
* 1962 - Hockey Hall of Fame

Aiheesta muualla
----------------

* Reg Noble The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Legends of Hockey: Reg Noble

Lähteet
-------

1. ↑  Dryden, Steve (2000). *The Hockey News: Century Of Hockey*. Toronto: McClelland & Stewart Ltd, 35. ISBN 0-7710-4179-9.
Sauvaspiraaligalaksi NGC 1300
**Sauvaspiraaligalaksi** eli **sauvakierregalaksi** (merkintä SB sanoista *spiral, barred*) on kierteisgalaksi, jonka kierrehaarat lähtevät keskustan läpi kulkevan sauvan päistä eivätkä keskeltä kuten tavallisessa kierteisgalaksissa. Muissa suhteissa sauvaspiraaligalaksi on samanlainen kuin tavallinen kierteisgalaksi. Se myös jaetaan samalla tavalla neljään alatyyppiin (SBa, SBb, SBc ja SBd) sekä viidenteen tyyppiin, epäkeskiseen SBm, jossa ainoa kierrehaara alkaa sauvan päästä.

Sauvaspiraaligalaksin keskustan sauva voi olla muodoltaan leveä laatta tai laatikko mutta myös soukempi sukkula. Sauvan arvellaan syntyneen aineesta, jota on ajautunut galaksin keskustaan sen ulko-osista.

Sauvaspiraaligalakseja
----------------------

* Linnunrata
* Dwingeloo 1
* Suuri sauvaspiraaligalaksi
* Maffei 2
* NGC 1300
* Sculptor
* Eteläinen kärrynpyörägalaksi
* M58
* M91
* M95
* M109
* NGC 55

Lähteet
-------

1. 1 2  Oja, Heikki: *Galaksit*, s. 79. Ursa, 2017. ISBN 978-952-5985-45-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sauvaspiraaligalaksi** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee venetapahtumaa. Regatta (karuselli) on laite Särkänniemen huvipuistossa ja Cafe Regatta rantakahvila Helsingin Töölössä.*
**Regatta** on veneiden nopeuskilpailu, yleensä purje- tai soutuveneiden välinen. Se voi koostua yhdestä tai useammasta lähdöstä, jotka purjehditaan rajatun ajan sisällä. Regataksi voidaan kutsua myös kilpailusarjan päätösjuhlallisuuksia.

Suomen suurimpiin regatoihin kuuluvat

* SLAM Suursaari Race, Espoo
* Helsinki–Tallinna Race, Helsinki
* Helsingin Regatta, Helsinki
* Hangon Regatta, Hanko

Britanniassa on järjestetty soutamisen ammattilaissarjassa regatoita jo 1700-luvulla.

Purjehduksessa vanhin on Cowesin regatta, jota on järjestetty vuodesta 1826. Se kestää viikon, ja siihen osallistuu nykyisin noin tuhat venekuntaa. Se purjehditaan Wightsaaren lähivesillä Englannin etelärannikolla. Viikko päättyy upeaan ilotulitukseen ja kerää satatuhatta katsojaa vuosittain.

Lähteet
-------

1. ↑  Purjehduskilpailut Suomessa SPV.  Arkistoitu 11.1.2014. Viitattu 11.1.2014.
2. ↑  Rowing Encyclopedia Britannica. Viitattu 11.1.2014.
3. ↑  Famous Regattas Synchronicity Regatta. Viitattu 11.1.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Regatta** Wikimedia Commonsissa
**Mart Port** (22. tammikuuta 1922 Pärnu, Viro – 3. helmikuuta 2012 oli virolainen arkkitehti joka oli Viron arkkitehtiliiton hallituksen puheenjohtajana 25 vuoden ajan vuoteen 1979 asti.

Elämä
-----

Mart Portin isä oli virolainen kasvitieteilijä Jaan Port (1891–1950). Toisessa maailmansodassa hän taisteli puna-armeijassa ja opiskeli sodan päätyttyä arkkitehtuuria Tallinnan teknillisessä yliopistossa.

Vuoteen 1990 Port toimi valtiollisessa arkkitehtitoimistossa Eesti Projektissa, vuosina 1961–1989 pääarkkitehtina. Lisäksi hän toimi 1961–1992 dosenttina Tallinnan taidekorkeakoulussa, vuodesta 1977 professorina. 1955–1979 oli Viron neuvostotasavallan arkkitehtiliiton puheenjohtaja. Vuonna 1972 hänelle myönnettiin Viron neuvostotasavallan valtionpalkinto ja 1978 arvonimi Neuvostoliiton kansanarkkitiehti.

Architektonisches Werk
----------------------

Port oli vastaavana arkkitehti suunniteltaessa Tallinnan, Tarton ja Viljandin yleiskaavaa ja uusien kaupunginosien Tallinnan Mustamäen, Väike-Õismäen, Lasnamäen, Tarton Annelinnin ja Viljandin Männimäen pääsuunnittelija. Lisäksi hän suunnitteli erilaisia rakennustyyppejä Neuvostoliiton rakennusteollisuudelle (asuintaloja, kouluja, kulttuuritaloja, kauppahalleja, lastenhuoltolaitoksia).

Portin yksittäisiä tunnettuja hankkeita ovat Viron kommunistisen puolueen puoluetoimisto (Raine Karpin ja Olga Kontšajevan kanssa, 1964–1968), Tallinnan Viru-hotelli (Henno Sepmannin kanssa, 1972) sekä runsaasti asuintaloja ja teollisuusrakennuksia (Eesti Kaabel, 1961). Mart Portin käsialaa on myös monumentaalinen puna-armeijan muistomerkki Maarjamäessä (*Maarjamäe obelisk*, 1960) Itämeren rannalla.

Julkaisut (valikoima)
---------------------

* *Arhitekti pilguga Inglismaal.* Tallinna 1966
* *Nõukogude Eesti arhitektuur.* Tallinna 1983

Lähteet
-------

1. ↑  Lamp, Berit-Helena: Suri arhitekt Mart Port *Postimees*.  4.2.2012.  (viroksi)
2. ↑  *Eesti Elulood.* Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus 2000 (= Eesti Entsüklopeedia 14) ISBN 9985-70-064-3, S. 377

Aiheesta muualla
----------------

* Maarjamäe obelisk

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**FS Léon Gambetta** oli 1900-luvun alussa valmistettu Ranskan laivaston Léon Gambetta -luokan panssariristeilijä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Léon Gambetta -luokka*
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin tammikuussa 1901. Alus laskettiin vesille 26. lokakuuta 1901. Koeajoissa joulukuussa 1903 alus ajoi sumussa karttaan merkitsemättömälle karille Black Rock Islandin edustalla lähellä Brestiä kärsien merkittäviä vaurioita. Korjaukset valmistuivat vasta kesällä 1904. Alus otettiin palvelukseen heinäkuussa 1905.

Palvelus
--------

*Léon Gambetta* kuului Ranskan laivaston Maltalle sijoitettuun osastoon, jonka tehtävänä oli estää Itävalta-Unkarin laivaston pääsy Välimerelle sulkemalle Otrantonsalmi. Alus oli partioimassa seitsemän solmun nopeudella ilman saattajia, kun Itävalta-Unkarin laivaston sukellusvene *SM U-5* torpedoi 27. huhtikuuta 1915 risteilijän 24 kilometriä etelään Santa Maria di Leucasta. Sukellusveneen päällikkönä oli Georg Ludwig Ritter von Trapp, joka oli Trappin perheen isä.

Alus upposi kymmenessä minuutissa, jolloin mukana olleista 821 miehestä sai surmansa 684 mukaan lukien 2. kevyen viirikön komentaja kontra-amiraali Victor Baptistin Sénès.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 306

*Léon Gambetta* -luokan panssariristeilijät

|  |
| --- |
| *Léon Gambetta* – *Jules Ferry* – *Victor Hugo* |
| Edeltäjä: Gloire-luokka – Seuraaja: *Jules Michelet* |
**Marceau** oli Ranskan laivaston vuonna 1887 vesillelaskettu Marceau-luokan ironclad-taistelulaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Marceau-luokka*
Alus tilattiin La Seyne sur Meristä Forges et Chantiers de la Méditerranéelta ja sen köli laskettiin vuonna 1881. Alus laskettiin vesille 24. toukokuuta 1887 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1891.

Palvelus
--------

Alus vieraili laivaston mukana Kronstadtissa, jossa tsaari Aleksanteri III tarkasti aluksen. Paluumatkalla laivasto pysähtyi Spitheadissä, jossa kuningatar Victoria vieraili aluksella. Ranskaan palattuaan alus siirrettiin Välimeren laivueeseen.

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua alus muutettiin kelluvaksi työpajaksi torpedoveneiden ja sukellusveneiden tueksi. Alus oli alun perin sijoitettuna Maltalle, josta se siirrettiin Korfulle ja edelleen vuonna 1918 Bizerteen. Se poistettiin alusluettelosta 1. lokakuuta 1920 ja se myytiin vuonna 1921 toulonilaiselle yritykselle romutettavaksi. Hinattaessa alusta Touloniin puhkesi myrsky ja alus ajautui karille Bizerten edustalla.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1906-1921 s. 191
2. ↑  Gardiner, Robert s. 292

*Marceau*-luokan ironclad-taistelulaivat

|  |
| --- |
| *Marceau* – *Magenta* – *Neptune* |
| Edeltäjä: *Hoche* – Seuraaja: Charles Martel -luokka |
**Le Terrible** oli Ranskan laivaston 1935 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Fantasque-luokka (hävittäjä)*
Alus tilattiin 8. toukokuuta 1931 Chantier Navals Françaisilta Caenista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 8. joulukuuta. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1933 ja valmistui 1. lokakuuta 1935.

Palvelus
--------

Toisen maailmansodan alussa alus partioi Atlantilla etsien saksalaisia saarronmurtajia. Se osallistui muun muassa lokakuussa 1939 Saksan laivaston taskutaistelulaiva *Admiral Graf Speen* etsintään, jolloin se valtasi 25. lokakuuta 1939 sisaraluksensa *Le Fantasquen* kanssa saksalaisen rahtialuksen *Santa Fen*. Ranskan antauduttua alus liittyi Vichyn Ranskan laivastoon. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökätessä Mers-el-Kebiriin 3. heinäkuuta 1940 alus aikoi hyökätä torpedoin, mutta se määrättiin suojaamaan *Strasbourgin* pakoa Touloniin. Alus siirrettiin Dakariin, jossa se liittoutuneiden hyökätessä 23. syyskuuta 1940 suojasi satamassa olevia aluksia.

Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikkaan *Le Terrible* vaihtoi marraskuussa 1942 muiden Ranskan Länsi-Afrikassa olleiden alusten kanssa puolta liittyen liittoutuneisiin. Alus siirrettiin maaliskuussa 1943 huollettavaksi Bostoniin, missä sille asennettiin kaksi tutkaa ja kaikuluotain sekä vahvennettiin ilmatorjuntaa korvaamalla aiemmat 37 ja 13,2 millimetrin aseet 40 ja 20 millimetrin tykein. Huollon päätyttyä alus luokiteltiin uudelleen kevyeksi risteilijäksi ja lähetettiin Välimerelle.

*Le Terrible* osallistui Italian maihinnousuihin ollen tulitukitehtävissä ja suojaten osastoja ilmahyökkäyksiltä. Alus määrättiin tekemään laivueensa mukana isku Adrianmerelle, minkä tarkoituksena oli eristää Jugoslavia Italiasta. Alus osallistui 15. elokuuta alkaen Etelä-Ranskan maihinnousuun. Se kolaroi joulukuussa sisaraluksensa *Le Malinin* kanssa ja alus oli korjattavana aina Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka.

Alus sijoitettiin telakalta palattuaan reserviin ja luokiteltiin saattajaksi runkonumerolla D611. Se saattoi lentotukialuksia *La Fayette*, *Bois Belleau* ja *Arromanches*. Alus siirrettiin 1956 koululaivaksi Brestiin. Se poistettiin palveluksesta ja myytiin kesäkuussa 1962 romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Whitley, M. J. s. 42
Qullqa Ollantaytambon kaupungissa, Perussa
**Qullqa** (ääntämys ketšuaksi [ˈqʊʎˌqa] "talletus, varasto"; myös: *colca, collca, qolca, qollca*) on varastorakennus, joita oli rakennettu pitkin inkateitä. Qullqat olivat siilon tapaisia varastoja, joissa säilöttiin ruokaa. Ne eivät olleet pelkkiä jyvien säilytysaittoja, vaan osittain maanalaisia kaivantoja. Qullqia ei tule sekoittaa tamboihin, joilla oli muutakin käyttöä, kuin varastointi. Vaikka tamboja arvellaan olleen yli 2000, löytyy qullqia inkateiden varsilta silti paljon enemmän.

Guaman Poman teos "Qullqa"

Muuta
-----

Qullqat olivat taloudellinen ja strateginen voimavara inkoille. Niihin varastoitiin myös lahjoina kerättyä viljaa, jota inka-armeija pystyi hyödyntämään kulkiessaan pitkin inkateitä. Qullqat olivat tarpeellisia lisäksi silloin, kun päätettiin viljelyaikataulusta, ennustettiin sadekausia ja sadon kokoa.

Qullqien ja tambojen lukumäärä sekä niiden toimiminen varastoina osoittaa Inkavaltakunnan voimakkuuden ja mahdin.

Qullqa on myös paikallinen nimi Seulasten-tähdistölle. Inkamytologiassa Qullqa-jumala, joka henkilöityy Seulasissa, oli varastoinnin ja siementen säilömisen suojelija. Kaikista tähtien jumalista inkat palvoivat eniten juuri Qullqaa, "äitiä" ja kaikkein ylintä suojelijaa.

Katso myös
----------

* Inkavaltakunta
* Tambo
* Inkavaltakunnan tieverkosto

Lähteet
-------

* Terence N. D'Altroy (2003). *The Incas*. Wiley-Blackwell. ISBN 1-4051-1676-5.
* Teofilo Laime Ajacopa, Diccionario Bilingue Iskay Simipi Yuyayk'ancha, La Paz, 2007 (Quechua-Spanish Dictionary)
* Timothy Parsons (2010). *The Rule of Empires: Those Who Built Them, Those Who Endured Them, and Why They Always Fall*. Oxford University Press. ISBN 9780199746194
* Terence N. D'Altroy (1992). *Provincial Power in The Inca Empire*. Smithsonian Institution Press. ISBN 9781560981152.
* International Sociological Association (1981). *Comparative Urban Research, Volumes 8-9*.
* Denise Y. Arnold, Christine A. Hastorf (2008). *Heads of State: Icons, Power, and Politics in The Ancient and Modern Andes*. Lest Coast Press. ISBN 9781598741711.

### Viitteet

1. ↑  Teofilo Laime Ajacopa, *Diccionario Bilingüe Iskay simipi yuyayk'ancha*, La Paz, 2007 (Quechua-Spanish dictionary)
Ivan Bella
**Ivan Bella** (s. 25. toukokuuta 1964 Brezno, nykyisen Slovakian alueella Tšekkoslovakiassa) on lentäjä ja Slovakian ensimmäinen avaruuslentäjä. 

Ivan Bella opiskeli Košicen sotilasakatemiassa 1983–1987. Hän toimi sotilaslentäjänä Malackyssä sijaitsevassa lentotukikohdassa. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 23. maaliskuuta 1998. Hän lensi avaruuteen 20. helmikuuta 1999 Sojuz TM-29-avaruusaluksella ja palasi maahan 28. helmikuuta 1999 Sojuz TM-28-lennolla. Lento kesti noin kahdeksan vuorokautta.

Bella toimi 2000-luvun alussa sotilasasiamiehenä Moskovassa. Hän oli tuolloin everstiluutnantti. 

Ivan Bella on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.

Aiheesta muualla
----------------

* Biografie von Ivan Bella bei spacefacts.de
* Biografie von Ivan Bella bei space.kursknet.ru

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Tšekki

 |

 |