recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Skander Youssfi** (s. 12. huhtikuuta 1983 Sousse) on tunisialainen karateka. Hän on saavuttanut Kyokushinin Arabian mestaruuden.

Karate
------

Youssfi saavutti ensimmäisen kerran menestystä kansainvälisesti 2004. Hän sijoittui ensin Unkarin turnauksessa viidenneksi ja myöhemmin samana vuonna saavutti pronssia Libanonin turnauksessa.

2006 Youssfi sijoittui kahdeksanneksi EM-kilpailuissa Italiassa. Hän saavutti samana vuonna pronssia historian toisissa Arabian mestaruuskisoissa Libanonissa.

2007 Youssfi sijoittui neljänneksi Alankomaiden turnauksessa Dordrehtissa. Hänet palkittiin turnauksessa parhaasta ottelutekniikasta. Youssfi saavutti ensimmäisen Arabian mestaruutensa historian kolmannissa kisoissa, jotka järjestettiin hänen kotimaassaan Tunisiassa.

2008 Youssfi saavutti menestystä vain Rotterdamissa tultuaan toiseksi Alankomaiden mestaruuskisoissa.

2009 hän oli mukana Arabian mestaruuskisoissa Tunisiassa, jossa Youssfi saavutti hopeaa. Hän kilpaili myös tamachiwarissa ja voitti kilpailun rikottuaan 32 levyä.

Youssfi oli 2010 mukana vain Serbian mestaruuskisoissa, jotka käytiin avoimessa painoluokassa. Hän sijoittui turnauksessa kolmanneksi.

2011 marraskuussa Youssfi oli mukana MM-kilpailuissa Japanissa.

2012 hän jatkoi kilpailemista myös Japanissa, mutta tällä kertaa katassa. Youssfi sijoittui turnauksessa seitsemänneksi. Toukokuussa hän oli kilpailemassa painoluokallisissa EM-kilpailuissa Unkarissa. Youssfi saavutti ensin katassa viidennen sijan ja kumitessa pronssia.

2013 tammikuussa Youssfi voitti pronssia Yhdysvaltain mestaruuskisoissa kumitessa, kun katassa hän saavutti hopeaa. Huhtikuussa Youssfi oli mukana MM-kilpailuissa Japanissa, jossa hän saavutti seitsemännen sijan katassa. Youssfi otteli vielä urallaan toista kertaa marraskuun MM-kilpailuissa Japanissa.

2015 Youssfi voitti syyskuussa Saksan Openin raskaansarjan mestaruuden. Hän oli mukana vielä kolmannen kerran marraskuussa Tokion MM-kilpailuissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The 11th World Open Karate Championship Draw *kyokushinkaikan.org* Viitattu 17.9.2017 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Skander Youssfi *karatezambrow.com.pl* Viitattu 17.9.2017 (englanniksi)
3. ↑  European Openweight Championships - IKO *kyokushinresults.com* Viitattu 17.9.2017 (englanniksi)
4. ↑  US Championships - IKO *kyokushinresults.com* Viitattu 17.9.2017 (englanniksi)
5. ↑  German Open 2015 (Arkistoitu – Internet Archive) *slawomir-urbanczyk.squarespace.com* 12.9.2015 Viitattu 24.12.2019 (saksaksi)
**Claremontin sarjamurhissa** on kyse kahden australialaisnaisen selvittämättömistä murhista ja yhdestä selvittämättömästä katoamisesta vuonna 1996 ja 1997 Claremontissa, joka on Perthin läntinen kaupunginosa Länsi-Australiassa.

Kaikki kolme naista katosivat samankaltaisissa tilanteissa, vietettyään iltaa ystäviensä kanssa Claremontissa. Poliisi arvelee tapausten liittyvän toisiinsa ja tekijän tai tekijöiden olevan samat.

Tapaukset alkoivat kun Sarah Spiers, 18, katosi 26. tammikuuta 1996, poistuttuaan yökerhosta Claremontin keskustassa vietettyään iltaa ystäviensä kanssa, mutta poistuttuaan yökerhosta yksin. Spiersin epäillään tilanneen taksin läheisestä puhelinkopista, mutta taksin saapuessa paikalle hän oli jo kadonnut. Spiersin vanhemmat ilmoittivat katoamisesta poliisille. Poliisi sai paljon vihjeitä mutta ne eivät johtaneet naisen löytymiseen. Hänen tiedetään seisseen lähellä puhelinkoppia ilmeisesti odottaen taksia ja muutama poika oli nähnyt auton ajaneen häntä kohti mutta kyseisestä autosta tai sen kuljettajasta ei ole tietoa. Hänen kohtalonsa on epävarma.

9. kesäkuuta 1996 Jane Rimmer, 23, katosi samasta osasta Claremontia vietettyään hänkin iltaa ystäviensä seurassa. Ystävien lähdettyä hän jäi vielä keskustaan. Hänet havaittiin valvontakamerassa puhumassa jollekin miehelle mutta hetken sen jälkeen hän katosi. Miehen henkilöllisyyttä ei tiedetä, eikä hän ole ilmoittautunut poliisille kehotuksista huolimatta. Rimmerin ruumis löydettiin pensaikosta läheltä Woolcoot Roadia Wellardista elokuussa 1996.

14. maaliskuuta 1997, lakimies Ciara Glennon, 27, katosi samanlaisissa olosuhteissa istuttuaan iltaa ja poistuttuaan ennen ystäviään. Muutama poika oli nähnyt hänen jutelleen vaalean auton kuljettajalle mutta eivät nähneet nousiko Glennon autoon sisään. Glennonin ruumis löytyi 3. huhtikuuta 1997 Perthin pohjoisosasta. Tämän murhan jälkeen poliisi vahvisti että he etsivät sarjamurhaajaa.

Kukin naisista oli ollut joko pubissa nimeltä The Continental (nykyinen the Claremont Hotel) tai yökerhossa nimeltä Club Bayview.

Mahdollinen yhteys
------------------

Toimittaja Liam Bartlett on ehdottanut, että Sarah Spiers ei olisikaan ollut ensimmäinen uhri. Hän oli kirjoittanut poliisin kertoneen neljännen kadonneen naisen, 22-vuotiaan Julie Cutlerin, isälle että tämän tytär olisi luultavasti myös ollut Claremontin sarjamurhaajan uhri. Tämä katoaminen tapahtui vuonna 1988. Hänen kohtalostaan ei ole tietoa.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Claremont serial murders
**Skillountía** (kreik. Σκιλλουντία) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Andrítsaina-Kréstenan kuntaan, Eliin alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Kylän väkiluku on 20 (vuonna 2011).

Antiikin Makistonin kaupungin Athene Makistoksen temppelin raunioita nykyisessä Skillountíassa.
Skillountían kylä sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan läntisissä sisäosissa Alfeiós-joen eteläpuolella noin 29 kilometriä itäkaakkoon Pýrgoksen kaupungista. Kylän vanha nimi on *Mázi* (Μάζι). Se on nimetty uudelleen antiikin ajan Skilluksen kaupungin mukaan, mutta nykyisin sen tiedetään sijaineen lännempänä lähellä Makrísiaa. Todellisuudessa Skillountían lähellä sijaitsi antiikin Makistonin kaupunki.

Skilloúntian tärkein nähtävyys on Makistonin arkeologinen alue. Kylän lähellä on myös 500-luvulla rakennetun Punaiseksi kirkoksi kutsutun basilikakirkon rauniot. Kylän kirkko on vuodelta 1892 ja omistettu Pyhälle Georgiokselle (*Ágios Georgios*).

Skillountía muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Σκιλλουντίας, *Topikí Koinótita Skillountías*), johon kuuluu varsinaisen Skillountían kylän lisäksi Néa Skillountían kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 341. Néa Skillountía eli "Uusi Skillountía" syntyi pari kilometriä vanhaa Skillountían kylää lännemmäksi kylän kärsittyä tuhoja maanjäristyksessä vuonna 1965, jonka jälkeen suuri osa asukkaista muutti uuteen paikkaan. Aiemmin kyläyhdyskunta kuului Skilloúntan kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Andrítsaina-Kréstenan kunnan Skilloúntan kunnallisyksikköön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. 1 2  Ναός της Αθηνάς Μακίστου στο Μάζι Σκιλλουντίας Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού. Viitattu 2.11.2023.
3. 1 2 3 4  Σκιλλουντία Ηλείας *Ellinismos.gr*. Viitattu 2.11.2023.
4. ↑  Skillous *Pleiades*. Viitattu 2.11.2023.
5. ↑  Makistos *Pleiades*. Viitattu 2.11.2023.
6. ↑  Σκιλλουντία (Μάζη) *Γυμνάσιο Κρεστένων*. Viitattu 2.11.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Skillountía** Wikimedia Commonsissa
**Aotearoan/Uuden-Seelannin tunnustuksellisten anglikaanien kirkko** (**Church of Confessing Anglicans of Aotearoa/New Zealand**) on evankelis-anglikaaninen kirkkokunta Uudessa-Seelannissa. Se ei ole osa Anglikaanista kirkkoyhteisöä (*Anglican Communion*), mutta se on saanut tunnustuksen muilta konservatiivisilta anglikaanisilta kirkoilta.

Historia
--------

Toukokuussa 2018 Aotearoan, Uuden-Seelannin ja Polynesian anglikaanikirkko päätti hyväksyä samaa sukupuolta olevien parien liittojen siunaamisen. Osa sen jäsenistä ja seurakunnista piti päätöstä Raamatun ja anglikaanisen kirkon opin ja käytänteiden vastaisena. Nämä pitivät päätöksen jälkeen mahdottomana kuulua enää samaan kirkkoon, mutta he halusivat säilyä anglikaaneina. Tämän vuoksi he perustivat oman kirkon. 19. lokakuuta 2019 vihittiin pastori Jay Behan kirkon ensimmäiseksi piispaksi. Tilaisuuteen osallistui yli 600 henkeä, joiden joukossa oli kolme arkkipiispaa ja 13 piispaa tuoden samalla tervehdyksen ja tunnustuksen uudelle kirkolle muiden maiden anglikaaneilta.

Hallinto ja rakenne
-------------------

Kirkkoa johtaa piispa, joka tällä hetkellä on Jay Behan. Korkeinta valtaa käyttää vuosittain kokoontuva synodi, jossa on edustajia kaikista jäsenseurakunnista. Se valitsee Pysyvän komitean (*Standing Committee*) joka huolehtii päätöksenteosta ja hallinnosta silloin, kun synodi ei kokoonnu. Se kokoontuu säännöllisesti ja siinä on kahdeksan jäsentä, neljä pappia ja neljä maallikkoa.

Kirkolla on tällä hetkellä 17 jäsenseurakuntaa. Niistä kuusi on Pohjoissaarella ja 11 Eteläsaarella.

Lähteet
-------

1. ↑  History Church of Confessing Anglicans of Aotearoa NZ.  Arkistoitu 14.1.2020. Viitattu 30.1.2020. (englanniksi)
2. ↑  Consecration Church of Confessing Anglicans of Aotearoa NZ. Viitattu 30.1.2020. (englanniksi)
3. ↑  Leadership Church of Confessing Anglicans of Aotearoa NZ. Viitattu 30.1.2020. (englanniksi)
4. ↑  Find a Church Church of Confessing Anglicans of Aotearoa NZ.  Arkistoitu 18.12.2019. Viitattu 16.12.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kirkon kotisivut
*Tämä artikkeli kertoo Krimin sodan aikaisesta Kuninkaallisen laivaston siipiratasfregatista. Muita samannimisiä aluksia, katso HMS Vulture.*

**HMS Vulture** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1843 vesillelaskettu siipirattain varustettu Cyclops-luokan 2. luokan fregatti. Alus luokiteltiin 1850-luvulla uudelleen korvetiksi.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Cyclops-luokka (fregatti)*
Alus tilattiin 18. maaliskuuta 1841 Pembroken telakalta ja sen vastuullisena mestarina oli William Fairbairn. Köli laskettiin syyskuussa 1841, ja alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1843. Alus valmistui 7. kesäkuuta 1845. Aluksen runko maksoi 24 323 puntaa, koneet 21 429 puntaa ja varustaminen 11 139 puntaa.

Palvelus
--------

Alus määrättiin 15. helmikuuta 1845 Itä-Intian laivaastoasemalle päällikkönään John MacDougall. Alus oli 25. marraskuuta 1852 Devonportissa, jossa sen päälliköksi vaihtui Frederick Henry Hastings Glasse.

Alus liittyi brittiläis-ranskalaiseen Itämeren laivastoon Oolannin sodassa. Aluksen päälliköksi vaihtui 3. kesäkuuta 1856 Frederick Archibald Campbell sen palvellessa Välimeren laivastossa.

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1866 Castlelle Charltoniin ja se romutettiin joko vuonna 1866 tai mahdollisesti jo lokakuussa 1863.

Lähteet
-------

* Lyon, David & Winfield, Rif: *Sail & Steam Navy List - All the Ships of the Royal Navy 1815–1889*. Lontoo: Chatham Publishing/National Maritime Museum, 2004. ISBN 1-86176-032-9. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Lyon, David & Winfield, Rif s. 151
2. 1 2  Mid Victorian Navy - HMS Vulture
**Risto Saarman** (s. 25. tammikuuta 1956, Jyväskylä) on suomalainen tenori ja laulunopettaja.

Saarman on valmistunut Sibelius-Akatemiasta ja kerännyt kokemusta monissa laulukilpailuissa (mm. Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut, 2. sija 1984).*lähde?* Risto Saarman oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperaan vuosina 1979-1999. Hän on esiintynyt yhdeksässä Euroopan maassa, Suomen kaikkien ammattisinfoniaorkestereiden solistina sekä lukuisilla musiikkijuhlilla, kuten Savonlinnan Oopperajuhlilla.

Risto Saarman on toiminut Lahden Konservatorion laulun lehtorina vuodesta 1996.
Riston veljet Jari Saarman sekä Jukka Saarman ovat myös oopperalaulajia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Yhteystiedot ja esittely - Risto Saarman Lahden konservatorio.  Arkistoitu 25.8.2017. Viitattu 24.8.2017.
2. ↑  Laulajaveljekset Jari ja Risto Saarman: "Olemme pateettisia romantikkoja"  2016. Aamuposti. Viitattu 24.8.2017.
3. ↑  Kristiina Helminen: Oopperalavoilta opettajaksi  6.5.2013. Sydän-Hämeen Lehti. Viitattu 24.8.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
**Trietyylifosfaatti** (C6H15PO4) on organofosfaatteihin kuuluva etanolin ja fosforihapon esteri. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena, muovien pehmentimenä, palonestoaineena ja katalyyttinä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa trietyylifosfaatti on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hyvin veteen, mutta voi osittain hydrolysoitua Se liukenee myös hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin.

Monien muiden organofosfaattien tavoin trietyylifosfaatti on koliiniesteraasi inhibiittori, mutta moniin muita ryhmän yhdisteitä huomattavasti heikompi. Yhdisteelle altistuminen aiheuttaa uneliaisuutta, huimausta ja narkoosin. Pitkäaikainen altistus voi vaurioittaa keskushermostoa. Trietyylifosfaatti metaboloituu ihmiselimistössä dietyylifosfaatiksi ja S-etyylikysteiiniksi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Trietyylifosfaattia voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Käytettyjä ovat muun muassa etanolin tai dietyylieetterin reaktio fosforipentoksidin tai fosforyylikloridin kanssa, tetraetyylihypofosfaatin ja etanolin välinen reaktio alumiinitrietoksidin katalysoimana tai trietyylifosfiitin reaktio dietyylivetyfosfaatin kanssa.

Trietyylifosfaattia käytetään selluloosan johdannaisten kuten selluloosanitraatin ja -asetaatin liuottimena sekä syttymistä estävänä aineena. Polyuretaanivaahtojen valmistuksessa se vähentää viskositeettia ja toimii vaahdoissa palamista estävänä aineena. Lisäksi yhdistettä käytetään muovien ja kumien pehmentimenä, tuholaismyrkkyjen kuten tetraetyylipyrofosfaatin valmistamiseen, peroksideja stabiloivana aineena, etyloivana reagenssina orgaanisissa synteeseissä ja katalyyttinä valmistettaessa keteeniä etikkahappoanhydridistä.

Lähteet
-------

1. ↑  Triethyl phosphate – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 27.10.2015.
2. 1 2 3 4 5  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 496. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 1649. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
4. 1 2  George W. A. Milne: *Gardner's commercially important chemicals*, s. 643. John Wiley and Sons, 2005. ISBN 978-0-471-73518-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.10.2015). (englanniksi)
5. 1 2 3  Jürgen Svara, Norbert Weferling, Thomas Hofmann: *Phosphorus Compounds, Organic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 27.10.2015
6. ↑  Trietyylifosfaatin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 27.10.1015
7. 1 2  Edward D. Weil: *Flame Retardants, Phosphorus, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2001. Viitattu 27.10.2015
8. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 817. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 27.10.2015). (englanniksi)
**Islamilaisen oikeuden historia. *Šarian monet merkitykset*** on vuonna 2023 ilmestynyt Joonas Mariston kirjoittama kirja islamilaisesta oikeudesta. Kirja perustuu laajaan alkuperäiseen lähdeaineistoon ja käsittelee aihettaan kattavasti. 

Teoksen ensimmäinen osa "Islamilaisen oikeuden tausta ja kehitys", sisältää luvut Islamilaisen oikeuden lähtökohdista, Koraanista ja *hadith* -kirjallisuudesta sekä laintulkinnasta ja lakikoulukunnista. Toinen osa, "islamilaisen oikeuden sisältö", kertoo islamilaisen oikeuden pääpiirteistä. Kolmannessa osassa aiheena on islamilainen oikeus muslimimaissa. Neljäs osa käsittelee modernia maailmaa. Sen alalukuina tarkastellaan feministisiä liikkeitä, sukupuoli- ja seksuaalivähemmistöjä, talous- ja pankkijärjestelmää, ääriliikkeitä ja länsimaiden muslimivähemmistöjä.

Arvosteluja
-----------

Jukka Ahtelan arvostelun mukaan Joonas Mariston kirja on islamilaisen oikeuden tietopankki, murtaa myyttejä ja toimii myös hakuteoksena.

Lähteet
-------

* Maristo, Joonas: *Islamilaisen oikeuden historia. Šarian monet merkitykset*. Gaudeamus, 2023. ISBN 978-952-345-235-0.

### Viitteet

1. ↑  Maristo 2023, s. 5–9
2. ↑  Ahtela, Jukka: Joonas Mariston uutuuskirja on todellinen islamin oikeuden tietopankki, joka murtaa myyttejä *Kulttuuritoimitus*.  2023. Viitattu 3.12.2023.
**Eino Johannes Helle** (1. tammikuuta 1884 Loppi – 1961) oli suomalainen tohtori-insinööri ja Teknillisen korkeakoulun laivanrakennusopin vt. professori.

Helle kävi Hämeenlinnan lyseon ja valmistui kone- ja laivanrakennusinsinööriksi Polyteknillinen opisto|Polyteknillisestä opistosta]] 1908. Hän opiskeli laivanrakennusta Berliinin teknillisessä korkeakoulussa 1930–1931 ja väitteli siellä tohtori-insinööriksi 1933.

Helle oli Lahden Rautateollisuus Oy:n kone- ja laivakonstruktörinä ja laivatyönjohtajana 1908–1911. Hän toimi laivanrakennuksen v.t. opettajana Teknillisessä korkeakoulussa 1911-1912 ja koneosaston johtajana Maamiesten Kauppa Oy:ssä Turussa 1912–1915. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen elvytti laivanrakennuksen ja Helle oli sitten työnjohtajana Vulcan Oy:ssä Turussa vuoteen 1917 saakka ja pääkonstruktörinä ja piirustuskonttorin päällikkönä Uusi Telakka Oy:ssä Helsingissä vuoteen 1923 saakka. Vuodesta 1922 lähtien Helle hoiti laivanrakennusopin professorin opetusvelvollisuutta Teknillisessä korkeakoulussa Helsingissä. Helle työskenteli puolustuslaitoksen palveluksessa vuodesta 1925 alkaen ja teki muun muassa kokeita Berliinin koetuslaitoksella suurten tykkilaivojen parhaan muodon selville saamiseksi. Vuonna 1925 hän aloitti myös nippulauttatutkimuksensa Teknillisen korkeakoulun stipendillä reitillä Joensuu—Lappeenranta sekä Berliinin koetuslaitoksella. Näihin tutkimuksiin perustui Helteen virtaustutkimuksiin liittynyt väitöskirja *Untersuchungen zur Verkleinerung des Schlepp widerstandes langsam fahrender Flösse* (1933). Helle oli kesällä 1927 ja 1929 laivakonstruktörinä Ab Götaverkenin telakalla Göteborgissa tutustuakseen uusimpaan laivanrakennukseen. Hän teki lisäksi useita tutustumis- ja opintomatkoja pääasiassa Saksan laivanrakennusyrityksiin.

Helle asui 1918–1928 Haagan kauppalassa ja toimi siellä verotuslautakunnan puheenjohtajana, valtuuston ja rakennuslautakunnan jäsenenä sekä hallituksen varajäsenenä. Hän oli mukana Haagan suojeluskunnan toiminnassa ja osallistui etenkin ampumakilpailuihin.

Vuonna 1961 kuollut Eino Johannes Helle on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Julkaisuja
----------

Nimellä *E. J. Helle*:

* *Laivan nopeus ja voimantarve sekä propelli*. Tietosanakirja, Helsinki 1922
* *Untersuchungen zur Verkleinerung des Schleppwiderstandes langsam fahrender Flösse*, Berliinin Technischen Hochschulen väitöskirja. 1933
* *Laivanrakennus*. WSOY 1937
* *Verfahren zur Bestimmung des Widerstandes von an der Oberfläche schwimmenden Schiffen durch Modellversuche unter Beseitigung der gegenseitigen Widersprüche des Froudeschen und des Reynoldschen Verfahrens*. Tekijä, Helsinki 1937
* *Nykyaikaisen kauppalaivan normaalimuoto ja siihen vaikuttavat päätekijät*. Eripainos Teknillinen aikakauslehti n:o 4, 1939. Helsinki 1939

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  50-vuotias. Toht.insinööri E. J. Helle, Helsingin Sanomat, 31.12.1933, nro 351, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Hautahaku.fi : Helle Eino Johannes
**1,2-dikloorieteeni** (C2H2Cl2) on kloorattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja muiden halogenoitujen yhdisteiden valmistukseen. 1,2-dikloorieteenin isomeeri on vinylideenikloridi eli 1,1-dikloorieteeni.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa 1,2-dikloorieteeni on väritöntä nestettä. Yhdisteellä esiintyy cis-trans-isomeriaa ja monista muista alkeeneista poiketen cis-isomeeri on termodynaamisesti trans-isomeeria stabiilimpi. Isomeerit voidaan erottaa toisistaan tislaamalla. 1,2-dikloorieteenin reaktiot ovat tyypillisiä alkeeneille ja trans-isomeeri (CAS 156-60-5) on cis-isomeeria (CAS 156-59-2) reaktiivisempi. Poikkeuksellinen reaktio on epoksidaatiossa muodostuvan epoksidin toisiintuminen klooriasetyylikloridiksi. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta. 1,2-dikloorieteeni muodostaa useita atseotrooppisia seoksia muun muassa veden ja etanolin kanssa. 1,2-on myrkyllistä hengitettynä ja imeytyy ihon läpi elimistöön. Altistumisesta aineelle voi seurata yskää, kurkkukipua, huimausta ja jopa tajuttomuus.

Valmistus ja käyttö
-------------------

1,2-dikloorieteeniä voidaan valmistaa klooraamalla etyyniä noin 40 °C:n lämpötilassa, kuumentamalla 1,1,2-trikloorietaania tai klooraamalla eteeniä kuparikloridin ja kaliumkloridin toimiessa katalyyttinä. Yhdisteen valmistus on kuitenkin vähäistä ja lähes kaikki käytetty 1,2-dikloorieteeni muodostuu muiden kloorattujen hiilivetyjen valmistuksen sivutuotteena.

1,2-dikloorieteeniä voidaan käyttää vahojen, hartsien, lakkojen ja termoplastisten muovien liuottimena. Sitä voidaan käyttää myös liuottimena uutettaessa rasvoja, väriaineita ja hajustekomponentteja. Muita käyttökohteita ovat käyttö kylmäaineena, muiden halogenoitujen hiilivetyjen tai lääkeaineiden valmistus, metallien puhdistus ja lisäaineena polymeerivaahtojen valmistuksessa.

Lähteet
-------

1. ↑  1,2-Dichloroethylene – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 14.11.2015.
2. 1 2 3 4 5  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 700. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. ↑  Samuel Hyman Yalkowsky,Yan He: *Handbook of aqueous solubility data*, s. 22–23. CRC Press, 2003. ISBN 9780849315329. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 14.11.2015). (englanniksi)
4. 1 2 3 4  James A. Mertens: *Dichloroethylene, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 14.11.2015
5. 1 2 3 4  Eberhard-Ludwig Dreher, Klaus K. Beutel, John D. Myers, Thomas Lübbe, Shannon Krieger, Lynn H. Pottenger: *Chloroethanes and Chloroethylenes, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 14.11.2015
6. ↑  1,2-dikloorieteenin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 14.11.2015

Aiheesta muualla
----------------

* Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): cis-1,2-Dichloroethene (englanniksi)
* Toxin and Toxin Target Database (T3DB): trans-1,2-Dichloroethene (englanniksi)
**John Eliel Engelberg** (23. marraskuuta 1876 Kuopio – 15. syyskuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, lelutehtailija ja talousneuvos.

Elämä
-----

Engelbergin vanhemmat olivat Valtimon Haapakylässä asunut maanviljelijä, hevosten kasvattaja Anders Eliel Engelberg (1847–1928) ja Christina (Ina) Augusta Montin (1853–1930). Hänen veljensä oli kirjailija ja järjestövaikuttaja Rafael Engelberg.

Engelberg kävi Taideteollisen keskuskoulun ja Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1895–1898. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1902 ja 1908. Engelberg toimi piirustuksenopettajana 1902–1903 ja 1936–1937.

Engelberg aloitti lelujen valmistuksen 1907 kehittämällään pahvin kovetusmenetelmällä, kun hän ei helsinkiläisiä lelukauppoja kierreltyään löytänyt mieleisiään nuken huonekaluja tyttärelleen. Lelujen kysyntä kasvoi koti- ja ulkomailla hänen Malmin kotiteollisuusnäyttelyssä 1908 saamansa palkinnon myötä. Vuonna 1909 Engelberg perusti leluja valmistaneen *Oy Suomalainen Lelupaja* -nimisen yrityksen Porvooseen yhdessä liikemies Walter Sjöbergin kanssa Vuonna 1912 tehtaaseen hankittiin puusepänkoneet ja aloitettiin myös puulelujen valmistus. Valikoimaan kuului nuken huonekaluja ja eläinleluja, joiden erikoisuus oli niiden liikkuvuus.

Vuonna 1915 yritys yhdistettiin laajentumispyrkimysten ja raaka-aineiden paremman saatavuuden vuoksi Eero Mäkisen puusepänliikkeeseen Sortavalan maalaiskunnassa, Helylän aseman lähellä. Uusi *Oy Helylä*-niminen yritys alkoi valmistaa pääasiassa kouluja varten kalusteita ja opetusvälineitä, mutta myös lelujen valmistus jatkui siellä. Engelberg toimi yrityksen johtajana. Vuonna 1921 työntekijöitä oli 300, Engelberg oli suurin omistaja ja Mäkinen ei ollut enää mukana. Yhtiö meni konkurssiin 1935.

Kauppaneuvos Risto Enarvi oli John Engelbergin ja tämän puolison Ilma Kristina Enlundin poika.

Tunnustukset
------------

Engelberg sai talousneuvoksen arvon vuonna 1946.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Maalaus. 2, Ammattityön perusteet*. Käsiteollisuuskirjasto n:o 8. Kansanvalistusseura, Helsinki 1912, 2. painos 1915, 3. painos Tietosanakirja, Helsinki 1923
* *Vanhoja suomalaisia maalauskoristeita = Gamla finska målade ornament*. Käsiteollisuuspiirustuksia n:o 3. Kansanvalistusseura, Helsinki 1913
* *Kotimainen puu lattia-aineena*. Helylä, Helsinki 1930

Lähteet
-------

* Anneli Kotisaari : Isak Erikinpoika Tenalensis-Sursill s. 1550 Pietarsaari ja hänen jälkeläisiään yhteensä 1794 taulua, taulu 24
* Kuvataiteilijamatrikkeli
* Porvoon nukke- ja lelumuseo
* Elina Raitanen : Puulelutehtaan vuosikymmenet - Kasvattavien puulelujen valmistaja Juho Jussila Oy 1923 - 1980, Suomen historian pro gradu, Jyväskylän yliopisto 2011, Engelbergistä s. 20-21
* Elinkeinoelämän Keskusarkisto : Joh. Parviainen Oy, Helylän tehtaat 1881-1944 (MS Word-dokumentti) (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |


1. ↑  Risto Enarvi *Biografiasampo*. Viitattu 31.10.2022.
**Vallonit** (ransk. *Wallons*) ovat Belgian ranskankielisen väestönosan nimitys. Valloneja arvioidaan olevan vajaa neljä miljoonaa. He asuvat Belgian eteläosissa ja kuuluvat pääasiassa katoliseen kirkkoon. Vallonit ovat flaamien ohella toinen Belgian kahdesta suurimmasta kansallisesta ryhmästä. Heillä on runsaasti yhteistä ranskalaisten kanssa, kuten kieli ja kirkko, mutta kulttuurien samanlaisuudesta huolimatta valloneilla on nykyään ranskalaisista eroava identiteetti. Vallonien juomakulttuuriin kuuluu perinteisesti olut.*lähde?*

Vallonit Suomessa
-----------------

Suomen valloneista suurin osa on tullut Suomeen Ruotsin kautta. Ruotsiin tuotiin aikoinaan rautamalmin käsittelyn taitavia valloneja rakentamaan kaivosteollisuutta. Suomen rautaruukkien perustajista useat olivat valloneja, ja he toivat työvoimaa Ruotsista ja jopa suoraan Valloniasta, esimerkiksi Antskogin ruukkiin.

Ruotsissa ja Suomessa vallonien jälkeläiset ovat sekoittuneet valtakulttuuriin, eikä esimerkiksi vallonin kieltä taitavia nykyään juuri löydy. Myös Belgiassa suurin osa valloneista on ranskankielisiä ja vallonin kielen puhujien määrän vähenee jatkuvasti.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Yhdysvaltain väestönlaskentavirasto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
2. ↑  Kanadan vuoden 2011 väestönlaskenta (englanniksi)
3. ↑  Vallonihistoria - Finlands Vallonättlingar Finlands Vallonättlingar. Viitattu 16.9.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vallonit** Wikimedia Commonsissa

* Suomen Vallonit ry
**Kentälle jääneet – Kannaksella 1944 kadonneet sotilaat ja heidän etsintänsä** on vuonna 2023 julkaistu jatkosodan historiaa koskeva tietokirja, joka käsittelee sodassa kadonneita suomalaissotilaita ja ponnistuksia heidän löytämisekseen. Vjatšeslav Skokovin ja sotahistorioitsija Mikko Porvalin teos kulkee kahdessa ajassa, jatkosodassa ja vainajien etsinnöissä.

Kannaksen suurhyökkäyksessä kesällä 1944 katosi tuhansia suomalaissotilaita. Perääntyessä kaatuneet suomalaissotilaat jäivät puna-armeijan haltuun. Osa suomalaisista päätyi joukkohautoihin, mutta osa jäi taistelumaastoihin.

Kadonneiden palauttaminen Suomeen aloitettiin 1990-luvulla. Merkittävimpiä sotavainajien etsijöiden ryhmiä on Karjalan Valli, joka on Skokovin johtama sota-arkeologiaan erikoistunut venäläisryhmä. Se on löytänyt 135 suomalaista sankarivainajaa, joista jo puolet on tunnistettu DNA-testein. Skokov on itse taustaltaan osin inkeriläinen, ja hänen ammattinsa on ydinfyysikko. Hän puhuu sujuvaa suomea ja on paennut Venäjän presidentin Vladimir Putinin hallintoa Suomeen.

Teokseen on tehnyt suomennoksia Mikko Harjula ja sen kannen on laatinut Jussi Karjalainen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Atena kustannus: *Kentälle jääneet: Kannaksella 1944 kadonneet sotilaat ja heidän etsintänsä*. Jyväskylä: Atena, 2023. ISBN 978-951-1-47479-1. Teoksen verkkoversio (viitattu 25.11.2023).
2. ↑  Ydinfyysikko Slava ehti auttaa 135 sotavainajaa takaisin Suomeen – ja sitten hänen oli paettava Putinia *Ilta-Sanomat*.  30.11.2022. Viitattu 25.11.2023.
3. ↑  Kentälle jääneet *Atena Kustannus*. Viitattu 25.11.2023.
**Tyyra Elina Lehtonen**, kirjailijanimi **Tyyra Leino** (o.s. **Leino**; 18. helmikuuta 1913 Tuusula – 20. syyskuuta 2002 Turenki) oli suomalainen lastenkirjailija ja kuvataiteilija.

Tyyra Lehtosen tekemiä tauluja ovat muun muassa *Herra ja rouva Kattinen* (öljyväri 1980), *Ruoka-aika* (öljyväri 1993), *Kukkiva oksa* (öljyväri 1995), *Kulkijat* (öljyväri 2000) ja *Janakkalan kirkko* (öljyväri 1995). Lehtonen oli Janakkalan Kuvataideyhdistyksen perustajajäsen 1983 ja kunniajäsen 1988. Lehtonen oli itseoppinut naivistinen maalari. Hänen taulujensa aiheet löytyivät lähipiiristä, rakkaista kissoista, kukkasista ja leikkisästä mielikuvituksesta. Hän aloitti öljyvärimaalauksen 1965, sitä ennen hän oli maalannut vesiväreillä.

Nuori Tyyra Leino teki vuonna 1936 Tuusulassa veljenpojalleen satukirjan, joka pian julkaistiin nimella *Katinpoika Manun seikkailut*. Toinenkin hänen satukirjansa *Häät Pelto-Hiirulassa* ilmestyi. Esimerkiksi *Vaasa*-lehti kirjoittaa edellisestä lastenkirjasta arvostelun: "Tämän herttaisen kuvakirjan tekijä on nuori tyttö, joka ei koskaan ole saanut piirustuksen opetusta ja joka elättää itseään ruumiillisella työllä. Herttaisessa naivisuudessaan ja psykologisessa sattuvuudessaan nämä piirustukset ovat merkittäviä saavutuksia". Muitakin kuvituksia hän teki. Janakkalan pääkirjaston lastenosastolla on kaksi hänen suurikokoista maalaustaan. Lehtonen maalasi kysyttyjä pikkutauluja niin kauan kuin sivellin vain kädessä pysyi. Tyyra Lehtosen muistonäyttely pidettiin 2003.

Lehtosen vanhemmat olivat pienviljelijä Karl Fredrik Leino ja Alberttiina (o.s. Oksa). Puoliso oli Kustaa Villehard Lehtonen vuodesta 1948. Lehtonen kävi kansakoulun ja työskenteli palvelijana sekä tehdas- ja maataloustyöläisenä. Myöhemmän elämänsä Lehtonen asui pienessä mökissä Turengissa poikansa kanssa.

Teoksia
-------

* *Katinpoika Manun seikkailut* ; kirj. ja kuv. Tyyra Leino. Gummerus 1937, 2. painos 1944, 3. painos 1957, 4. painos 1978
* *Häät Pelto-Hiirulassa sekä muita satuja*. Gummerus 1945

Kuvituksia
----------

* Aino Mäkinen : *Sudenkorentojen lentonäytös ja muita lastensatuja* ; kuvittanut Tyyra Leino ; kansikuva Eeli Jaatinen. Gummerus 1938

Lähteet
-------

* Tyyra Leino SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)

### Viitteet

1. ↑  Janakkalan seurakunta, Tyyra Lehtonen, Janakkalan hautausmaa, osasto 18, viitattu 19.5.2022
2. 1 2  Suomen Kirjailijat 1917–1944, Leino, Tyyra, sivu 246, toimittaneet Hannu Launonen, Maija Hirvonen, Anna Nybondas, Inger Bäcksbacka, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 365, Jyväskylä 1981
3. 1 2 3  Heikki Juutilainen, Inspiroituneita hetkiä, Janakkalan Kuvataideyhdistyksen 25-vuotisjuhla-antologia, Turenki 2008
4. ↑  Vaasa 1937, No 324, sivu 4, julkaistu 30.11.1937
**Jalkapallon I divisioonan kausi 1987** oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Voittaja Oulun Työväen Palloilijat nousi suoraan Mestaruussarjaan. Toiseksi sijoittunut Grankulla IFK karsi Mestaruussarjapaikasta Kemin Palloseuran kanssa. KePS säilytti paikkansa Mestaruussarjassa. Kolme viimeistä joukkuetta putosivat suoraan II divisioonaan.

Sarjataulukko
-------------

|  | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | OTP | 22 | 12 | 6 | 4 | 42 | 21 | +21 | 30 |
| 2 | GrIFK | 22 | 13 | 3 | 6 | 42 | 22 | +20 | 29 |
| 3 | KontU | 22 | 12 | 4 | 6 | 45 | 25 | +20 | 28 |
| 4 | Elo | 22 | 11 | 4 | 7 | 40 | 22 | +18 | 26 |
| 5 | KPV | 22 | 11 | 4 | 7 | 38 | 31 | +7 | 26 |
| 6 | MyPa | 22 | 8 | 6 | 8 | 36 | 34 | +2 | 22 |
| 7 | FinnPa | 22 | 8 | 6 | 8 | 30 | 38 | -8 | 22 |
| 8 | TPV | 22 | 9 | 3 | 10 | 45 | 42 | +3 | 21 |
| 9 | VaKP | 22 | 8 | 5 | 9 | 32 | 47 | -15 | 21 |
| 10 | LauTP | 22 | 6 | 5 | 11 | 24 | 38 | -14 | 17 |
| 11 | KaPa | 22 | 5 | 5 | 12 | 20 | 33 | -13 | 15 |
| 12 | Huima | 22 | 1 | 5 | 16 | 18 | 59 | -32 | 7 |

Yleisömäärät
------------

| Seura | Ottelut | Yleisömäärä | Yleisökeskiarvo |
| --- | --- | --- | --- |
| KontU | 11 | 13 737 | 1249 |
| TPV | 11 | 10 899 | 991 |
| KPV | 11 | 10 267 | 933 |
| OTP | 11 | 8 934 | 812 |
| GrIFK | 11 | 5 670 | 515 |
| VaKP | 11 | 5 540 | 504 |
| KaPa | 11 | 5 193 | 472 |
| MyPa | 11 | 5 129 | 466 |
| FinnPa | 11 | 4 609 | 419 |
| LauTP | 11 | 3 387 | 308 |
| Huima | 11 | 3 212 | 292 |
| Elo | 11 | 3 031 | 276 |
| **Yhteensä** | **132** | **79 608** | **603** |

Karsinta Mestaruussarjaan
-------------------------

* GrIFK – KePS 0–2 *Yleisöä 1866*
* KePS – GrIFK 5–2 *Yleisöä 1532*

Kemin Palloseura säilytti paikkansa Mestaruussarjassa yhteismaalein 7–2.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jalkapallokirja 1988
2. ↑  Finland - List of League Second Level Tables *rsssf.com*. Viitattu 13.8.2013.

  

Ykkösliigan kaudet
1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979

1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989

1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999

2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009

2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019

2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024

*Kaudet 1973–1993 I divisioona ja 1994–2023 Ykkönen*
**Salon-de-Provence** on kunta Etelä-Ranskan Provencessa. 43 771 asukkaan kaupunki (2012) kuuluu Bouches-du-Rhônen departementtiin Provence-Alpit-Rivieran hallintoalueella. 

Salon-de-Provence oli antiikin ajan linnavuori ja sitten oppidum, joka muodostui suolakauppareitin varteen. 500-luvulla eaa. se oli fokaialaisten vallassa. 900-luvulla jaa. se tunnettiin nimellä Villa Salone ja oli Arlesin arkkipiispojen hallinnassa. Nykyisin Salon-de-Provence tunnetaan erityisesti Nostradamuksen viimeisten vuosien asuinpaikkana, jonne hänet on myös haudattu. Hänen talonsa toimii museona, ja joka kesä kaupungissa järjestetään Nostradamus-aiheinen festivaali.

Kaupungin vanhaa osaa kiertää yhä muuri, ja sinne kuljetaan 1600-luvulta peräisin olevien porttien *Porte de l’Horloge* ja *Port Bourg Neuf* kautta. Arlesin piispojen asuinpaikkana ollut ja kaupungin symboliksi muodostunut Château de l’Emperi on myös muurien sisällä.

Koulutus
--------

* École de l'Air

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: fr:Salon-de-Provence & en:Salon-de-Provence
**Aito Ilmo Ojala** (s. 7. elokuuta 1926 Seinäjoki) on suomalainen tekniikantutkija. Hän toimi vuonna 1989 Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun energiatalouden professorina. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet turbiinit ja voimalaitosoppi.

Ojala tuli ylioppilaaksi Seinäjoen tyttölyseosta 1945. Diplomi-insinööriksi Ojala valmistui Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1952. Tekniikan tohtoriksi hän väitteli 1968. Ojala on ollut Insinööritoimisto Aito Ojalan toimitusjohtaja vuodesta 1969. Ojala toimi Helsingin kaupungin sähkölaitoksen apulaiskäyttöinsinöörinä vuosina 1952–1953 ja SLY:n tutkimusinsinöörinä 1954. Ekonon insinöörinä Ojala oli 1956–1968. Helsingin teknillisen oppilaitoksen tuntiopettajana Ojala oli 1960–1969 ja Teknillisen korkeakoulun virkaatekevänä energiatalouden ja voimalaitosopin professorina 1971–1974.

Vuonna 2018 Ojala promovoitiin Aalto-yliopiston riemutohtoriksi ja vuonna 2017 Ojalalle myönnettiin sotaveteraanina Suomen Valkoisen Ruusun I luokan mitali.

Ojalan vanhemmat olivat Emil Ojala ja Elli (o.s. Wilkki). Puoliso on Liisa (o.s. Dahlström). Ojalan veli oli kirjallisuudentutkija Aatos Ojala.

Teokset
-------

* *Energiatalouden ja voimalaitosopin perusteet*, Otakustantamo, 1974

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ojala, Aito Ilmo, Tekniikan akateemiset ja arkkitehdit 2011 (M-Ö), sivu 214, julkaisijat TEK/TFiF/SAFA/RIL, Saarijärvi 2012
2. 1 2  Facta 2001, Täydennysosa 1990, WSOY 1990, s. 383
3. ↑  Aalto-yliopisto: Uudet tohtorit otettiin akateemisen yhteisön jäseniksi *aalto.fi*.  18.6.2018. Viitattu 3.11.2022.
4. ↑  Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnat: 27.4.2017 Kansallinen Veteraanipäivä *ritarikunnat.fi*. Viitattu 3.11.2022.
5. ↑  Energiatalouden ja voimalaitosopin perusteet *finna.fi*.  Arkistoitu 26.7.2020. Viitattu 26.7.2020.
**Toivo Oskar Teodor Nuotio** (9. marraskuuta 1888 Sääksmäki – 10. heinäkuuta 1962) oli suomalainen rehtori.

Sääksmäellä kanttorin poikana syntynyt Toivo Nuotio pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan klassillisesta lyseosta 1908 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1916.

Nuotio oli aluksi opettajana Lahden yhteiskoulussa ja tyttökoulussa 1916–1917 ja sijaisopettajana Porvoon, Tyrvään ja Kouvolan yhteiskouluissa 1918–1921. Vuodesta 1924 lähtien hän oli Salon yhteiskoulussa historian ja osaksi suomenkielen opettajana sekä vuodesta 1925 alkaen koulun rehtorina. Kun Salon yhteiskoulu siirtyi valtion haltuun 1937 Nuotio jatkoi Salon yhteislyseon rehtorina sekä historian ja yhteiskuntaopin vanhempana lehtorina. 

Nuotio oli Salon kauppalanvaltuuston jäsenenä vuodesta 1930 alkaen ja oli valtuuston puheenjohtajana 1934. Hän oli edistyspuolueen ehdokkaana vuoden 1939 eduskuntavaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Nuotio oli Varsinais-Suomen Historiankirjoitusyhdistyksen valtuuskunnan jäsen. Hän teki muutamia opintomatkoja ulkomaille, harjoitti Venäjällä kieliopintoja yliopiston myöntämällä apurahalla ja julkaisi kulttuurihistoriallisia kuvauksia, muun muassa nimellä *Elämää Sääksmäellä 1700-luvulla*. Opiskeluaikanaan Nuotio kuului Ylioppilaskunnan Laulajiin ja myöhemmin hän oli mukana muun muassa Salon kirkkokuorossa ja mieskuorossa. Suomen sisällissodan aikana Nuotio oli mukana Porvoon suojeluskunnassa ja myöhemmin hän oli jäsenenä Salo-Uskelan suojeluskunnassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Päivästä päivään. 50 v. täyttää... Helsingin Sanomat, 09.11.1938, nro 303, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4  50-vuotias, Karjala, 09.11.1938, nro 303, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4  Rehtori Toivo Nuotio, Turun Sanomat, 09.11.1938, nro 303, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Geni.com : Kuva Toivo O. T. Nuotion hautakivestä
5. ↑  Tilastollisen päätoimiston tilastoarkisto (KA) > K TILASTOASIAKIRJAT > K03 Terveys- ja kuolemansyytilastot > K03A Kuolemansyytilastot > K03Ab Luettelot kuolleista > K03Ab:494 Aakkosellinen luettelo koko maan kuolleista, A-Ö, A-Ö (1962-1962): Tiedosto 478
6. ↑  Edistyspuolueen edustajaehdokkaita puhuttelemassa heidän kotoisessa elämänpiirissään. Monitoiminen rehtori hallitsee taitavasti kouluaan, työskentelee verstaassa ja pilkkoo puita Shaw'n tapaan sekä viillettää vesillä "peräprutkullaan", Turun Sanomat, 27.06.1939, nro 168, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kevolan sijainti Paimiossa
**Kevola** on Paimion maantieteellisellä "kaakkoiskulman" alueella sijaitseva kylä, jota halkoo vanha Kuninkaantie eli seututie 2351, joka kuuluu myös EuroVelo 10 -pyöräilyreittiin. Kevolan tunnetuin maamerkki on Kevolan observatorio, joka 
on rakennettu Tuorlan observaattorin Hilkka Rantaseppä-Heleniuksen vanhalle kotitilalle Ilttulan kylään.

Kevolan maaseutumaisemaa
Kevolaa hallitsee maaseutumainen laaksomaisema, ja sen pohjoispuolella kulkee Helsingistä Turkuun kulkeva Rantarata. Kevolassa sijaitsi myös vuoteen 1954 asti Kevolan seisake, joka toimi kylän tärkeänä elinkeinoelämän keskuspisteenä erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla.

Kevolassa toimi Ilttulantien ja Kevolantien risteyksessä 1900-luvun alkupuolella Paimion kauppaosuuskunnan Kevolan myymälä, joka on tätä nykyä vain yksityisasuntokäytössä.

Kevolassa toimi vuosina 1928–1967 kansakoulu, ja koulutoiminnan loppumisen jälkeen rakennuksen tiloissa järjestettiin erilaista toimintaa, ja olipa rakennuksessa myös sivukirjastokin jonkin aikaa. Vuonna 2004 Paimion kaupunki myi rakennuksen kuitenkin Paimion Rasti ry -suunnistusyhdistykselle 15 000 €:lla. Rakennus nimettiin tällöin Rastituvaksi, jona se tunnetaan tänäkin päivänä.

Lähteet
-------

* 

1. ↑  [ ELÄVÄT TILAT: Näkökulmia ja keinoja entisten kyläkoulujen ja muiden
julkisten tilojen uusiokäyttöön yhteisöllisinä tiloina]  2019. Varsinais-Suomen Kylät ry. Viitattu 20.12.2023.
**Helmi Kellokumpu** (s. 23. maaliskuuta 1925 Kallunki, Salla) on suomalainen kirjailija, jonka tunnetuin teos on vuonna 1998 ilmestynyt novellikokoelma *Lasteen alaisia*. Kirjan novelleissa kuvataan Lapin Itäkairan asukkaita sodanjälkeisinä jälleenrakennusvuosina.

Kellokumpu meni 15-vuotiaana karjakkokouluun ja kävi myöhemmin kauppakoulua Pietarsaaressa ja Rovaniemellä. Hän tutustui kirjallisuuteen ja julkaisi esikoisteoksensa *Rajakylän lapset* jo kauppakouluaikanaan vuonna 1961, mutta sen jälkeen hän joutui jättämään kirjoittamisen lähes neljäksikymmeneksi vuodeksi perheen ja työn takia. Kellokumpu toimi myymälänhoitajana ja sen jälkeen kuusilapsisen perheen kotiäitinä. Vasta eläkkeelle jäätyään hänellä oli taas aikaa kirjoittamiselle. Kellokumpu asuu Kuivaniemellä.

Teokset
-------

* *Rajakylän lapset*, nuortenkirja, WSOY 1961 (nimellä Helmi Salokannel)
* *Lasteen alaisia*, novelleja, WSOY 1998
* *Havun takana*, kertomuksia, WSOY 2000
* *Riukuaitaa*, kertomuksia, WSOY 2004

Lähteet
-------

* Helmi Kellokummun tiedot WSOY:n sivuilla
* Kaltio-lehden artikkeli Helmi Kellokummusta

Aiheesta muualla
----------------

* Kirjasampo.fi: Helmi Kellokumpu

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ludolf Bargum** (16. heinäkuuta 1873 Wietmarschen, Saksan keisarikunta – 9. joulukuuta 1938 Helsinki) oli saksalaissyntyinen suomalaisen Oy Algol Ab:n toimitusjohtaja.

Bargum kävi koulunsa Langenbergissä Saksassa ja oli sitten työssä eri liikkeissä Saksassa hankkien perusteelliset tiedot kaupan alasta. Bargum tuli Oy Algol Ab:n edeltäjän toiminimi Alb. Goldbeck-Löwen palvelukseen Helsinkiin 1899 ja hänestä tuli liikkeen johtokunnan jäsen 1914. Bargum joutui poistumaan Suomesta ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914. Hän siirtyi Tukholmaan yhdessä Algolin perustajan Albert Goldbeck-Löwen kanssa ja he perustivat sinne tuontiliikkeen. Sodan päätyttyä Bargum palasi vuonna 1919 Suomeen Algolin palvelukseen ja oli Algolin toimitusjohtajana vuodesta 1932 lähtien. 

Bargum oli saksalaisen kauppakamarin puheenjohtajana 1930–1934 ja oli mukana saksalaisen hyväntekeväisyysyhdistyksen johdossa.

Ludolf Bargum kuoli sydänkohtaukseen 65-vuotiaana joulukuussa 1938. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Johtaja Ludolf Bargum kuollut, Ilta-Sanomat, 09.12.1938, nro 285, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. ↑  Kuolinilmoitus, Uusi Suomi, 10.12.1938, nro 333, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3  Direktör Ludolf Bargum, Suomen paperi- ja puutavaralehti : Suomen paperi-insinöörien yhdistyksen äänenkannattaja, 15.12.1938, nro 23, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2  Kuolleita. Ludolf Bargum, Kauppalehti, 09.12.1938, nro 283, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Hautahaku : Bargum Ludolf
Islantilaisia tyttöjä lopapeysa-villapaidat päällään.
Lopapeysa
**Lopapeysa** on islantilainen perinnevillapaita. Paidassa on tyypillisesti kaarroke, jossa on vähintään kaksivärinen kuviointi. Islannin itsenäistyessä lopapeysasta muodostui kansallinen symboli.

Nimitys
-------

Paidan nimi tulee islannin kielen sanoista *lopi* (tietynlainen islanninlampaan villasta tehty lanka) ja *peysa* (villapaita), ja *lopapeysa* tarkoittaa kirjaimellisesti siis lopista tehtyä villapaitaa.

Historiaa
---------

Lopapeysa-villapaidan muodostumiseen vaikuttivat islantilaiset materiaalit sekä osaltaan vanhat islantilaiset kuvioinnit ja osaltaan myös ulkomaiset perinnepaidat. Sille ei voida nimetä tiettyä keksijää, vaan se syntyi kollektiivisena islantilaisena tuotoksena 1900-luvun puolivälissä.

Islannin itsenäistyttyä Tanskasta vuonna 1944 paidasta muodostui maan kansallinen symboli. Vuoden 2008 finanssikriisi aiheutti sen suosion uuden nousun, kun ihmisten kiinnostus perinteitä kohtaan kasvoi.

Islanninlampaanvillaa voidaan pitää lopapeysan autenttisena materiaalina, mutta 2000-luvulla lopapeysaa on sovitettu myös vähemmän perinteisiin materiaaleihin ja tuotteisiin, kuten t-paitoihin, mekkoihin ja käsilaukkuihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Helgadottir, G. (2011): Nation in a sheep’s coat: The Icelandic sweater. *FormAkademisk*, *4*(2).
2. 1 2  Moerland, Mariska: The History of the Icelandic Lopapeysa *whatson.is*.  11.2.2019. Viitattu 30.5.2022. (englanniksi)
**Hilkka (Hilja) Wilhelmina Finne**, ent. **Rantaniemi**, **Salminen-Finne** (17. maaliskuuta 1877 Kangasala – 1964 Helsinki) oli suomalainen taiteilija, opettaja ja kuvittaja.

Hilkka Finnen vanhemmat olivat kirjakauppias Johan Adolf Gustaf Finne ja Wilhelmina Westerling. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1903 vuoteen 1914 oli lehtori Ape Rantaniemi ja toinen vuodesta 1924 liikemies Carl H. Salminen. Kirjailija Jalmari Finne oli Hilkka Finnen veli ja näyttelijä Olga Poppius hänen sisarensa. Finne kävi Helsingin suomalaisen tyttökoulun 1893 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1897 ja teki opintomatkoja Eurooppaan. Hän oli piirustuksenopettaja Oulun suomalaisessa yhteiskoulussa 1906–1911 ja Helsingin uudessa suomalaisessa tyttökoulussa 1912–1913, mutta harjoitti samalla taiteellista ja kirjallistakin työtä. Piirustuksenopettajan pätevyyden hän sai vuonna 1914 Helsingissä, mutta paneutui kuitenkin sittemmin kuvittajan ja kirjoittajan työhön. Hän kuvitti muun muassa veljensä Jalmari Finnen kirjojen ohella Arvid Lydeckenin ja Ilmari Krohnin kirjoja sekä laati julisteita ja postikortteja. Avioiduttuaan toistamiseen Finne muutti Duluthiin, josta hän palasi Suomeen 1938. Finnen lähipiiriin Helsingissä kuului Ruusu-Risti -yhteisö.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 92. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
2. 1 2 3  Riitta Mäkelä: Naisten ääni. Hilkka Finne, kuvataiteen opettaja, tekijä ja kirjoittaja. (Viitattu 64.10.2018)
3. ↑  Henkilötietoja. *Helsingin Sanomat*, 17.3.1927, s. 7.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Holborn Viaductin länsipuoli kuvattuna Farringdon Streetiltä.
**Holborn Viaduct** on Lontoon Cityssä sijaitseva silta ja sen kautta kulkevan kadun nimi. Silta ylittää Farringdon Streetin ja nykyään maanalaisen Fleetjoen, joka on Thamesin sivujoki. Holborn Viaduct rakennettiin vuosina 1863–1869, ja sen avajaisiin osallistui kuningatar Viktoria istumalla hevosvaunuissa, jotka kulkivat sillan alitse.

Holborn Viaductin molemmissa päissä ja molemmilla puolilla on yhteensä neljä paviljonkia, joiden kautta on jalankulkuyhteys Farringdon Streetille. Sillan varrella on neljä patsasta, joiden kuvaamat naishahmot edustavat taidetta, tiedettä, maataloutta ja kaupankäyntiä. Holborn Viaductin pohjoinen sivu vaurioitui Lontoon pommituksessa 16.–17. huhtikuuta 1941. Silta entisöitiin, ja vuonna 2013 sille tehtiin läpikotainen peruskorjaus, jonka yhteydessä vuosikymmenten varrella maalatut maalikerrokset poistettiin. Sillalla olevien lohikäärmeveistosten ynnä muiden koristekuvioiden kultamaali vaihdettiin aitoon kultaan, jota kului noin 25 000 lehteä (350 grammaa).

Holborn Viaductin rautatieasema avattiin vuonna 1874. Nykyään sen paikalla on City Thameslinkin asema.

Lähteet
-------

1. ↑  A procession in Farringdon Street passing under Holborn Viaduct, City of London, 1869 *Getty Images*. Viitattu 28.6.2016. (englanniksi)
2. ↑  Bling in the City: London's love affair with gold architecture *The Guardian*.  5.11.2013. Viitattu 28.6.2016. (englanniksi)
3. ↑  Green, Oliver: *The Tube: Station to Station on the London Underground*. Shire Publications, 2012. ISBN 978-074-781-227-2. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Holborn Viaduct** Wikimedia Commonsissa