recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Åke Sigfrid Virkola** (vuoteen 1935 **Willberg**; 26. heinäkuuta 1911 Karjalohja – 10. joulukuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, koulutukseltaan ekonomi ja kauppatieteiden maisteri.

Virkolan vanhemmat olivat vaatturimestari Karl Sigfrid Willberg ja Hanna Ragnhild Jonsson ja puoliso vuodesta 1936 Hellevi Hertta Kuronen. Virkola tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaalilyseostasta 1929 ja valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta ekonomiksi 1931 ja kauppatieteiden maisteriksi 1934. Hän oli harjoittelija Kansallis-Osake-Pankissa 1928–1931, Helsingin Villakehräämö Oy:n konttoristi 1931–1934, Valion kirjeenvaihtaja 1935–1939, kansanhuoltoministeriön osastosihteeri, apulaistoimistopäällikkö, toimistopäällikkö ja apulaisosastopäällikkö 1940–1947, Oy Helsingin Meijeriliikkeen toimitusjohtaja 1947–1953, Valion kaupallinen johtaja ja johtokunnan jäsen 1953–1975, varatoimitusjohtaja 1958–1975 ja pääjohtaja 1975–1977. Virkolalla oli myös useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin yliluutnantti (1961). Virkola sai kauppaneuvoksen arvonimen 1961 ja vuorineuvoksen arvonimen 1976. Taiteilija Tauno Miesmaa maalasi hänen muotokuvansa 1970.

Åke Virkolan veli oli professori Nils-Erik Virkola.

Lähteet
-------

1. 1 2  Perko, Touko: Vuorineuvos Åke Virkola (1911–1989). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  *Kuka kukin on 1978*, s. 1101.
3. 1 2  Åke Virkola *Biografiasampo*. Viitattu 29.9.2022.
4. ↑  *WSOY Iso Tietosanakirja*, osa 10, s. 279. WSOY 1997
5. 1 2  *Facta 2001*, osa 18, p. 322. WSOY 1986.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
Louis Henri de Bourbon.
**Louis Henri, Bourbonin herttua, Condén ruhtinas** (18. elokuuta 1692 Versailles – 27. tammikuuta 1740 Chantilly) oli ranskalainen ruhtinas ja Condén suvun päämies, joka toimi Ranskan johtavana ministerinä kuningas Ludvig XV:n valtakautena vuosina 1723–1726.

Louis Henri de Bourbon oli sotapäällikkönä tunnetun Louis II Condén pojanpojan poika. Hänen vanhempansa olivat Louis III de Condé ja kuningas Ludvig XIV:n avioton tytär mademoiselle de Nantes. Ludvig XIV:n kuoltua syyskuussa 1715 hän sai Bourbonin herttuan arvon ja alaikäisen Ludvig XV:n sijaisjallitsijaksi tullut Orléansin herttua Filip nimitti hänet sijaishallitusneuvoston johtoon. Bourbon kuitenkin laiminlöi hallinnolliset tehtävänsä ja keskittyi omiin liiketoimiinsa sekä metsästykseen. Orléansin herttuan kuoltua joulukuussa 1723 hänet kuitenkin nimitettiin Ranskan johtavaksi ministeriksi (*premier ministre*). Hallituksen johdossakinn Bourbon oli vuonna 1719 rakastajattarekseen ottamansa markiisitar de Prien vaikutusvallan alainen.

Bourbonin määräämät ankarat viranomaistoimet sekä hänen valtiovarainministerinsä Duverneyn yritys nostaa veroja tekivät hänen hallintonsa epäsuosituksi. Hänen päätavoitteenaan oli kuitenkin varmistaa, että nuori ja sairasteleva kuningas saisi mahdollisimman pian kruununperillisen, jotta Ranskan kruunu ei tämän mahdollisesti kuollessa siirtyisi pois Bourbonien suvun päähaaralta. Ludvig XV oli vuonna 1721 kihlattu Espanjan prinsessa Mariana Viktorian kanssa, mutta tämä oli aivan liian nuori saamaan lapsia, joten Bourbon järjesti kihlauksen puretuksi ja naitti kuninkaan syyskuussa 1725 Puolan prinsessa Maria Leszczyńskan kanssa. Tämä herätti ärtymystä Espanjassa ja johti Espanjan liittoutumiseen Itävallan kanssa Ranskaa vastaan.

Bourbon joutui heinäkuussa 1726 kuninkaan neuvonantaja kardinaali de Fleuryn syrjäyttämäksi ja hänet määrättiin kotiarestiin Chantillyn linnaan. Hän asui siellä loppuikänsä omistautuen harrastuksilleen.

Louis Henri de Bourbon ei käyttänyt juuri koskaan perimäänsä Condén ruhtinaan arvoa. Hänet tunnettiin elinaikanaan parhaiten nimellä *Monsieur le Duc* ("herra herttua").

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Louis-Henri, 7e prince de Condé (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 7.7.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1906), s. 632 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 7.7.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Philip Schuyler
**Philip John Schuyler** (11. marraskuuta 1733 Albany, New York – 18. marraskuuta 1804 Albany, New York) oli yhdysvaltalainen kenraali, joka toimi komentajana Yhdysvaltain vapaussodassa. Hän oli mukana myös politiikassa.

Schuyler kuului tunnettuun newyorkilaiseen sukuun, joka oli muuttanut Amerikkaan Amsterdamista vuonna 1650. Hän palveli siirtokuntien armeijassa suuressa siirtomaasodassa (1755–1760) ja yleni majuriksi. Vuosina 1761–1763 hän osallistui Englannissa neuvotteluihin sodan jälkeisistä järjestelyistä. Schuyler oli jäsenenä New Yorkin siirtokunnan edustajakokouksessa 1768–1775 sekä toisessa mannermaakongressissa 1775–1777. Vapaussodan puhjetessa vuonna 1775 hänestä tuli yksi siirtokuntien armeijan neljästä kenraalimajurista ja hän sai komentoonsa pohjoiseen New Yorkiin sijoitetut joukot.

Sodan alussa Schuyler suunnitteli hyökkäystä Kanadaan, mutta sairastuttuaan hän ei voinut johtaa operaatiota itse, ja sotaretken komentajaksi tuli Richard Montgomery. Hyökkäyksen epäonnistuttua myös Schuylerin maine kärsi. Fort Ticonderogan kukistuttua vuonna 1777 häntä syytettiin velvollisuuksiensa laiminlyönnistä ja hänet korvattiin kenraali Horatio Gatesilla. Schuylerille järjestettiin 1778 hänen omasta pyynnöstään sotaoikeudenkäynti, jossa hänet vapautettiin kaikista syytteistä. Hän erosi seuraavana vuonna armeijasta. Hän toimi kuitenkin vielä myöhemmin päämajan neuvonantajana.

Schuyler oli uudelleen jäsenenä mannermaakongressissa 1778–1780, New Yorkin osavaltion senaatissa 1780–1784, 1786–1790 ja 1792–1797 sekä liittovaltion senaatissa 1789–1791 ja 1797–1798. Yhdessä Alexander Hamiltonin ja John Jayn kanssa hän puolusti uuden perustuslain ratifioimista New Yorkissa. Schuyler joutui vetäytymään senaatista tammikuussa 1798 sairauden vuoksi.

Schuylerin tytär Elizabeth oli naimisissa Alexander Hamiltonin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Philip John Schuyler (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 2.2.2014.
2. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok* (1916), s. 1229–1230 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 2.2.2014.
3. ↑  Alexander Hamilton (englanniksi) *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 27.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Philip Schuyler** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* US Congress

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC

 |

 |
**Eino Anselm Wuokko** (24. marraskuuta 1904 Viipuri – 7. joulukuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen talousneuvos, toimittaja ja urheiluvaikuttaja.

Eino A. Wuokon vanhemmat olivat suutari Juho Wuokko ja Loviisa Thölberg ja puoliso vuodesta 1939 Eila Elsa Tamminen. Wuokko kävi kolme luokkaa oppikoulua ja valmistui Työväen Akatemiasta. Hän toimi lehtimiehenä vuodesta 1930, ensin *Kansan Työssä* Viipurissa ja sitten *Sosialistissa* Turussa vuoteen 1940. Valtion tiedotuslaitoksen palveluksessa Wuokko oli 1941–1944. Hän toimi Suomen Työväen Urheiluliiton pääsihteerinä 1943–1955 ja talouspäällikkönä, Urheiluopistosäätiön asiamiehenä 1952–1983 ja Työväenlehdistö -yhdistyksen toimitusjohtajana 1958–1972. Wuokko vaikutti merkittävästi Helsingin urheilutalon rakentamiseen. Hän oli Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen useita vuosia ja hänellä oli useita luottamustoimia, kuten Helsingin Tarmon puheenjohtajuus. 1930-luvulla Wuokko oli tunnettu jää- ja jalkapalloilija. Hän sai Suomen urheilun kultaisen ansioristin 1955.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 993 (Viitattu 6.6.2019)
2. 1 2  Kuolleita. Talousneuvos Eino A. Wuokko. *Helsingin Sanomat*, 9.12.1984, s. 12.
3. ↑  I. Havu, L. Arvi P. Poijärvi, K. J. Immonen (toim.): *Kuka kukin on (Aikalaiskirja). Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 1960*, s. 1055. Helsinki: Otava, 1960.
**Ryssänuuni** on kansanomainen nimitys Suomen rannikolla Virolahdelta Raumalle ulottuvalla alueella esiintyville kivilatomuksille. Kiviuuneja lienee käytetty leipien paistamiseen ja kalojen kuivatukseen. Niitä esiintyy eniten niillä alueilla, joilla venäläinen kaleerilaivasto liikkui isonvihan aikana 1714–1721 ja pikkuvihan aikana 1741–1743. Uunit ovat suorakaiteen muotoisia ja kooltaan noin 1,5 x 1–1,5 metriä. 

Venäläisten ohella uuneja ovat 1700- ja 1800-luvun sodissa voineet käyttää myös ruotsalaiset. Lisäksi niitä ovat voinet käyttää kalastajat ja muut tilapäiset asukkaat. Uuneja on myös sisämaassa, missä ne usein ovat osa muuta muinaisjäännöstä kuten sotilasleiriä tai elinkeinohistoriallista kohdetta.

Uuneja oli Suomessa Museoviraston tiedossa vuonna 2016 yhteensä 114 kappaletta. Suurimmat yksittäiset keskittymät ovat Varsinais-Suomessa Naantalissa ja Länsi-Turunmaalla sekä Närpiössä. Pohjoisin tavattu uuni on sisämaassa lähellä Rovaniemeä, ja liittynee kalastukseen.

Suomen ulkopuolella uuneja on ainakin Tukholman saaristossa. Myös siellä ne tunnetaan ryssänuuneina (ruots. *ryssugn*) ja niitä on löydetty yli 400.

Arkeologisissa tutkimuksissa uuneja on toistaiseksi ajoitettu 1700-luvulta 1900-luvulle.

Lähteet
-------

1. ↑  Projekt Runeberg : Pieni Tietosanakirja 1925-1928, hakusana Ryssänuuni
2. ↑  Jukka Palm : Saaristossakin on muinaisjäännöksiä, Tapani Tuovisen kirjan Ulkosaariston arkeologiaa. Saaristomeren kansallispuiston yhteistoiminta-alueen inventointi 1994-1997 kirja-arvostelu, Agricolan kirja-arvostelut
3. 1 2 3 4  Kauhanen, Riku: Vanhoissa kiviuuneissa rittää tutkittavaa.  *Turun Sanomat*, 18.2.2016, 112. vsk, nro 48, s. 2.
**Sofia Ulrika Liljegren** oik. **Uttini**, (1765 Rantasalmi – 6. joulukuuta 1795 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän oli hovilaulajatar ja lauloi Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1788 oopperan kapellimestari Francesco Antonio Uttini.

Liljegren oli ensimmäisiä suomalaisia esiintyviä taiteilijoita. Hänet hyväksyttiin kuusitoistavuotiaana vuonna 1781 Kuninkaallisen oopperan kuoroon. Kolmen vuoden kuluttua hän lauloi Dianan osan Gluckin oopperassa *Ifigeneia Tauriissa* ja muutaman näytöksen jälkeen hän pääsi sijaistamaan pääroolin Ifigeneian laulajaa, joka oli estynyt laulamasta. Hänen roolinsa oli myös Clytemnestra J. C. F. Haeffnerin oopperassa *Electra*. Ura meni sen jälkeen alaspäin yksityiselämän tapausten vuoksi, ja hän kuoli 30-vuotiaana, muutama viikko miehensä kuoleman jälkeen.

Lähteet
-------

1. ↑  Anteckningar om Göteborgs äldre teatrar, Band 1. 1690-1794 s. 434
2. 1 2  Ruth-Esther Hillilä, Barbara Blanchard Hong: Historical Dictionary of the Music and Musicians of Finland, Google books


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* Europeana

 |

 |
Ulla Liuhala: Jussi Hyypän muotokuva (1990).
**Jussi Matti Ilmari Hyyppä** (9. syyskuuta 1930 Ylistaro – 9. heinäkuuta 2018 Espoo) oli suomalainen tietekniikan professori, joka toimi Teknillisen korkeakoulun rehtorina 1985–1994.

Jussi Hyyppä suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1955, tekniikan lisensiaatin tutkinnon vuonna 1963 ja tekniikan tohtorin tutkinnon vuonna 1966. Hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun maa- ja tierakennuksen professoriksi vuonna 1968. Professuurin nimi muutettiin tietekniikaksi vuonna 1972 ja se on Suomessa ainoa laatuaan. Ennen akateemista uraansa Hyyppä toimi Tie- ja vesirakennushallituksen maarakennusinsinöörinä 1957–1963 ja Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen tutkimusinsinöörinä 1963–1967. Hyyppä nimitettiin Teknillisen korkeakoulun rehtoriksi vuonna 1985, ja hän toimi virassa kesään 1994 saakka, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.

Jussi Hyypän pojista nuorempi Juha Hyyppä on kaukokartoituksen ja fotogrammetrian professori.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus. *Helsingin Sanomat* 5.8.2018, s. C 15.
2. 1 2 3 4 5  *Kuka kukin on 1978*, s. 260. Helsinki: Otava, 1978. Teoksen verkkoversio (viitattu 6.12.2014).
3. 1 2  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 205–206. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
4. ↑  Tietekniikka.  23.1.2014. Aalto-yliopisto, Yhdyskunta- ja ympäristötekniikan laitos.  Arkistoitu 7.12.2014. Viitattu 6.12.2014.
5. ↑  TKK:n 90-luvun tilisotkuista syytteet kolmelle. *Turun Sanomat*.  5.11.2003. Viitattu 6.12.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Jussi Hyypän muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.
**Aimo Lauri Vilho Loimaranta**, vuoteen 1906 **Lindstedt** (13. maaliskuuta 1879 Oulu – 21. maaliskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kemisti, opettaja, koulunjohtaja ja yritysjohtaja.

Loimarannan vanhemmat olivat rovasti Wilhelm Lindstedt ja Hilma Nyholm. Piispa Yrjö Loimaranta, opettaja ja järjestötyöntekijä Siiri Loimaranta sekä opettaja, rovasti Sakari Loimaranta olivat hänen sisaruksiaan. Lauri Loimarannan puoliso vuodesta 1907 oli Aili Augusta Heikinheimo, kirkkoherra Karl Abiel Heikelin tytär. Loimaranta tuli ylioppilaaksi 1897 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1903. Hän oli Helsingin yliopiston kemiallisen laboratorion assistentti 1902–1906 ja opiskeli fysiikkaa ja kemiaa Breslaussa 1906–1909. Loimaranta toimi opettajana Helsingissä 1903–1907 ja kauppakoulun johtajana Sortavalassa 1908–1913 ja Raahessa 1913–1915. Oltuaan SOK:n palveluksessa 1915–1918 Loimaranta tuli Suomen Raakasokeri Oy:n toimitusjohtajaksi vuonna 1918. Helsingin Teollisuus Oy:n johtaja hänestä tuli vuonna 1933.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 407 (Viitattu 21.10.2018)
2. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 21.10.2018)
3. ↑  Johtaja Lauri Loimaranta 60-vuotias. *Helsingin Sanomat*, 13.3.1939, s. 6.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Henrik Paulig 1950-luvun alkupuolella.
**Henrik Paulig** (14. syyskuuta 1915 Helsinki – 29. tammikuuta 1982 Davos, Sveitsi) oli suomalainen yritysjohtaja ja pääkonsuli.

Henrik Paulig syntyi Pauligin yrittäjäsukuun. Hänen isänsä oli Eduard Paulig ja isoisänsä Gustav Paulig. Hän opiskeli diplomiekonomiksi ja kauppatieteen maisteriksi. Hän työskenteli Paulig-yhtiössä vuodesta 1935 alkaen, toimitusjohtajana 1947–1973 ja hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1953. Hän hoiti myös useita talouselämän luottamustehtäviä, esimerkiksi Suomen tukkukauppojen liiton valtuuskunnassa vuodesta 1944, Helsingin kauppakamarin hallituksen jäsenenä vuodesta 1953 ja Fennian hallintoneuvostossa vuodesta 1983 alkaen. Pauligille myönnettiin pääkonsulin arvonimi vuonna 1970. Hänen poikansa Robert Paulig työskenteli jonkin aikaa Paulig-yhtiössä mutta perusti sittemmin oman kahvilaketjunsa.

Lähteet
-------

1. ↑  Henrik Pauligin kuolinilmoitus *Helsingin Sanomissa* 4.2.1982. (Maksullinen lähde.)
2. 1 2  *Kuka kukin on 1978*, s. 704–705.
Mikko Valtasaari ja Paula Porkka Yleisradion parvekkeella Unionin­kadun varrella Helsingissä vuonna 1966.
**Mikko August Valtasaari** (13. huhtikuuta 1942 Kuopio – 27. helmikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli pitkään Yleisradion ulkomaantoimituksessa. Vuosina 1984–1988 hän oli Yhdysvalloissa Ylen Washingtonin-kirjeenvaihtajana. Valtasaari asui eläkkeellä ollessaan Ranskan Rivieralla.

Mikko Valtasaari opiskeli valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistossa 1960–1963.

Vuonna 2004 Mikko Valtasaari ja muu työryhmä palkittiin Yleisradion Ulkolinja-ohjelmasarjasta tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla.

1960-luvun lopulla Valtasaari julkaisi yhdessä Pentti Halmeen kanssa kirjoittamansa tietokirjan *Vietnamin palavat tuulet* (Tammi, 1967). Vuonna 2012 ilmestyi Valtasaaren suomentama ja Gummeruksen kustantama, alun perin ranskankielinen ravitsemusopas *Syötkö riskiruokaa? Syöpälääkärin paljastuksia ruoan terveysvaikutuksista*.

Mikko Valtasaaren veli on suurlähettiläs Jukka Valtasaari. Heidän vanhempansa olivat monissa valtionhallinnon tiedotustehtävissä toiminut Matti Valtasaari ja kemisti Lea Valtasaari.

Valtasaari on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaskinen, Miikka: Mikko Valtasaari on kuollut – veli muistelee viime vuosia *Ilta-Sanomat*.  28.2.2023. Viitattu 28.2.2023.   
Valtasaari, Jukka – Toivonen, Seppo: Palkittu televisiojournalisti. (Muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 19.3.2023, s. B 37. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  *Kuka kukin on 2003*, s. 1086–1087. Helsinki 2002. ISBN 951-1-18086-X
3. ↑  Pekonen, Laura: *Suomalaiset Yhdysvaltain-kirjeenvaihtajat 1966–2003: Tutkimus siitä, miten suomalaisviestinten Amerikan agenda syntyy*, s. 10. Pro gradu -tutkielma. Tampere: Tampereen yliopisto, Tiedotusopin laitos, 2005. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 23.9.2016).  (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Mikko VALTASAARI. L'Internaute.com. Viitattu 25.9.2016.
5. ↑  mikkovaltasaari. (Arkistoitu – Internet Archive) Netlog.com. Viitattu 25.9.2016.
6. ↑  Myönnetyt palkinnot. (Arkistoitu – Internet Archive) Tiedonjulkistamisen neuvottelukunta. Viitattu 25.9.2016.
7. ↑  Valtasaari, Matti. *Kuka kukin on 1954*, s. 938.
8. ↑  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 31.12.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ritva

 |

 |
Sir Rufus Isaacs, sittemmin lordi Reading, noin vuonna 1910.
**Rufus Daniel Isaacs, Readingin 1. markiisi, Readingin jaarli, Erleigh of Erleighin varakreivi, Reading of Erleighin varakreivi, Reading of Erleighin paroni** (10. lokakuuta 1860 Lontoo – 30. joulukuuta 1935 Lontoo) oli brittiläinen poliitikko, tuomari ja virkamies, joka toimi Intian varakuninkaana vuosina 1921–1926 ja Britannian ulkoministerinä lyhyen aikaa vuonna 1931.

Isaacs aloitti uransa asianajajana vuonna 1887 ja menestyi varsinkin yritysten ja ammattiliittojen lakimiehenä. Hän oli vuosina 1904–1914 parlamentin alahuoneessa liberaalien edustajana. Isaacsista tuli 1910 Herbert Henry Asquithin hallituksen *Solicitor General* ja samana vuonna *Attorney General* (kruununjuristi). Samana vuonna hänet lyötiin myös ritariksi. Vuonna 1912 hänestä tehtiin ensimmäisenä Attorney Generalina kabinetin jäsen. Isaacs joutui yhtenä ministereistä epäillyksi korruptioskandaalissa, joka liittyi hänen veljensä Godfrey Isaacsin johtaman Marconi Wireless Telegraph Company of America -lennätinyhtiön osakkeilla käytyyn kauppaan. Alahuoneen nimittämä tutkintakomitea kuitenkin vapautti Isaacsin ja joukon muita ministereitä syytteistä vuonna 1913.

Isaacs toimi vuosina 1913–1921 lordiylituomarina (Lord Chief Justice). Hän johti muun muassa Roger Casementin maanpetosoikeudenkäyntiä. Hän sai 1914 Readingin paronin arvon ja hänet korotettiin 1916 varakreiviksi ja 1917 jaarliksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän pyrki lähentämään Britanniaa ja Yhdysvaltoja ja vuonna 1915 hänen johtamansa englantilais-ranskalainen valtuuskunta sai neuvoteltua Yhdysvalloilta 500 miljoonan dollarin sotalainan. Hän toimi vuodesta 1917 Yhdysvalloissa Britannian erikoislähettiläänä ja vuosina 1918–1919 varsinaisena suurlähettiläänä. Vuonna 1921 Reading nimitettiin Intian varakuninkaaksi. Intialaisnationalistien käsittelyssä hän päätyi käyttämään kasvavassa määrin poikkeustoimia neuvottelujen sijaan. Hän vangitutti 1921 kaksi merkittävää muslimijohtajaa ja 1922 Mahatma Gandhin sekä käytti voimakeinoja kukistaakseen muslimiseparatistit Madrasissa ja sikhikapinalliset Punjabissa. Reading sai markiisin arvon jättäessään varakuninkaan tehtävän vuonna 1926.

Reading toimi Ramsay Macdonaldin hallituksen ulkoministerinä elokuusta marraskuuhun 1931.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Rufus Daniel Isaacs, 1st marquess of Reading (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.9.2013.
2. 1 2  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1924), s. 687–688 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.9.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rufus Isaacs Reading** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Karl Volter Boris Gyllenbögel** (30. maaliskuuta 1884 Kauhajoki – 22. kesäkuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen eversti, diplomaatti ja rehtori.

Gyllenbögelin vanhemmat olivat nimismies Karl Natanael Gyllenbögel (1859–1926) ja Alma Maria Rosenlund (1864–1941).

Gyllenbögel kävi Haminan kadettikoulun sekä Pietarin tykistöopiston ja Pietarin sota-akatemian. Hän palveli Venäjällä muun muassa keisari Nikolai II:n esikuntaupseerina sekä sotilastehtävissä Latviassa ja Liettuassa. Everstiksi Venäjän armeijassa ylennyt Gyllenbögel oli lyhyen aikaa Uudenmaan läänin kuvernöörinä vuonna 1917 mutta hän erosi virasta heinäkuussa 1917 kieltäydyttyään hajottamasta eduskuntaa Venäjän väliaikaisen hallituksen määräyksestä. Suomen sisällissodan jälkeen Gyllenbögel nimitettiin huhtikuussa 1918 Viaporin vankileirin ensimmäiseksi komendantiksi, mutta hän oli tehtävässä vain kymmenisen päivää, sillä hänen asennettaan punavankien kollektiiviseen rankaisemiseen pidettiin liian torjuvana. Gyllenbögel nimitettiin Suomen asiainhoitajaksi Puolaan vuonna 1919, ja hän toimi sitten Suomen ensimmäisenä lähettiläänä Varsovassa 1920–1921. Tämän jälkeen Gyllenbögel oli Suomen asiainhoitajana Moskovassa mutta hän joutui palaamaan Suomeen vuonna 1922 neuvostohallituksen vaatimuksesta ja hänen tilalleen Moskovaan nimitettiin Antti Hackzell.

Diplomaattiuransa jälkeen Gyllenbögel toimi sitten professori Yrjö Jahnssonin ja kouluneuvos Hilma Jahnssonin perustaman Helsingin suomalaisen yksityislyseon rehtorina 1924–1938 ja opetti koulussa kieliä. Koulu sai Gyllenbögelin mukaan kutsumanimen "Jylla" ja tämä lempinimi on säilynyt ja sen seuraajilla nykypäiviin saakka. Koulu toimii nykyisin Espoonlahden koulun ja Espoonlahden lukion nimillä.

Gyllenbögelin nuorempi veli Evald Alfons Rafael Gyllenbögel (s. 1889) oli lähetystöneuvos joka toimi muun muassa Suomen edustajana Kansainliitossa ja vuodesta 1932 ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkönä.

Teoksia
-------

* *Piirteitä Puolan Vaasojen historiasta : esitelmä Helsingin Suomalais-puolalaisen yhdistyksen juhlassa Puolan itsenäisyyspäivänä 11.11.1935*. Helsinki 1935
* *Sotilaana ja diplomaattina Itä-Euroopassa. Entisen Moskovan-lähettilään muistelmia*. Tammi 1946

Lähteet
-------

1. ↑  Geni.com : Karl Volter Boris Gyllenbögel
2. ↑  Suomen Varsovan suurlähetystön historiaa
3. ↑  Boris Gyllenbögel : Suomen ensimmäinen lähettiläs Puolassa
4. ↑  Porvallisen työn arkisto : Antti Hackzell
5. ↑  Tuukka Pirttilahti: "Ylivoimainen tehtävä ’parhaillekin’: Vankileirien järjestäminen Helsingissä 1918", s. 270 teoksessa *Helsinki ensimmäisessä maailmansodassa. Sotasurmat 1917–1918* (toim. Jarmo Nieminen). Gummerus, Helsinki 2015.
6. ↑  Salomaa, Markku: *Punaupseerien nousu ja tuho*, s. 38-39. Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32381-5.
7. ↑  Espoonlahden lukio : Jyllan vaiheita
8. ↑  Jukka Relander: *Aika Espoonlahden. Jyllan tie Helsingistä Espooseen.*. Helsinki: Jyllan 75-vuotisjuhlaallisuuksien juhlatoimikunta, 1999. ISBN 952-91-0853-2.
9. ↑  Aikalaiskirja 1934 : Evald Gyllenbögel
10. ↑  Kauhajokelaista kirjallisuutta : Boris Gyllenbögel[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------
Itävalta-Unkarin rajat ja seuraajavaltioiden rajat kartalla.
**Itävalta-Unkarin hajoaminen** oli suuri geopoliittinen tapahtuma, joka johtui kasvavista sisäisistä ristiriidoista ja Itävalta-Unkarin eri osien itsenäistymisistä. Syynä valtion hajoamiseen olivat ensimmäinen maailmansota, vuoden 1918 sadon epäonnistuminen ja talouskriisi. Vuoden 1917 lokakuun vallankumous ja Yhdysvaltain presidentin Wilsonin ulkopolitiikka tammikuusta 1918 alkaen vahvistivat nationalismia kaikkien Itävalta-Unkarin kansojen keskuudessa. 

Keisari Kaarle antoi 11. marraskuuta huolellisesti muotoillun julistuksen, jossa hän tunnusti Itävalta-Unkarin kansojen oikeuden päättää asioistaan. Hän myös luopui oikeudestaan ​​osallistua Itävallan valtion asioihin. Kaksi päivää myöhemmin hän antoi samanlaisen julistuksen Unkarille. Hän ei kuitenkaan luopunut kruunusta ja pysyi käytettävissä siinä tapauksessa, että hänet kutsuttaisiin takaisin. Tämä oli kuitenkin Habsburgien vallan loppu.

Tšekkoslovakia julisti itsenäisyytensä 28. lokakuuta 1918, Puola 11. marraskuuta ja Jugoslavia 1. joulukuuta. 

Kaarlen kieltäytyminen luopumasta kruunusta oli lopulta merkityksetöntä. Päivänä sen jälkeen, kun hän ilmoitti vetäytyvänsä Itävallan politiikasta, Itävallan parlamentti julisti Itävallan tasavallan. 16. marraskuuta Unkari itsenäistyi. Lopullisesti maan jakoi Saint-Germainin ja Trianonin rauhat.

Lähteet
-------

1. ↑  The collapse of Austria-Hungary Encyclopædia Britannica. Viitattu 22.9.2022.
2. ↑  The successor states to the Austro-Hungarian Monarchy The World of the Habsburgs. Viitattu 22.9.2022.
**Repola Wood Ltd** oli 1924 perustettu suomalainen metsäteollisuusyhtiö joka solmi samana vuonna neuvostoliittolaisen Exportlesin kanssa konsessiosopimuksen tukkien toimittamisesta Neuvostoliiton puolelta Repolasta Suomen rajalle uitettuna. Nämä tukit jalostettiin sitten eteenpäin Suomen puolella ja saatu voitto jaettiin molemmille sopimusosapuolille. Tukkien sahaamista varten Repola Wood osti 1924 Joensuusta Aktiebolaget Kaukas Fabrikilta Penttilän sahan ja nosti sen tuotantokapasiteettia merkittävästi. Sahasta tuli Pohjois-Karjalan suurin ja se työllisti enimmillään 300-400 työntekijää. Neuvostoliiton puolelta tuotiin puuta 1924 noin 820 000 kuutiojalkaa, 1925 2,2 miljoonaa ja 1928 noin 4 miljoonaa kuutiojalkaa.

Vuosina 1928-1930 yhtiöllä oli jopa oma metsätyömaa Neuvostoliiton puolella Repolassa koska venäläiset eivät kyenneet pitämään kiinni tukkien toimitussopimuksista. Työmaalla työskenteli enimmillään lähes 1200 miestä ja 500 hevosta jotka tekivät päivät työtä Neuvostoliiton puolella rajaa ja yöksi majoittuivat Suomen puolelle Lieksan koillisosiin rakennettuihin kämppäkyliin. Hakatut tukit uitettiin kesän aikana rajan takaa Joensuuhun Penttilän sahalle.

Vuonna 1940 yhtiön nimeksi tuli *Repola Oy Pielisensuu* ja 1943 se fuusioitiin osaksi Repola-Viipuri Oy:tä. Vuonna 1952 oli edessä sulautuminen Rauma-Repola-konserniin. Rauma-Repola lopetti Penttilän sahan toiminnan 1988 ja sen 400 työntekijää jäivät työttömiksi. Sahan rakennukset tuhoutuivat tulipalossa lähes kokonaan 1996.

Lähteet
-------

* Penttilän sahan vaiheita (Arkistoitu – Internet Archive)
* Nuorten Jukola 2004 lehden artikkeli Pihkaniskojen jalanjäljillä (pdf-tiedosto)
**Marcus Wandt** (s. 22. syyskuuta 1980) on ruotsalainen sotilaslentäjä, sähköinsinööri ja astronautti. Hän on työskennellyt vuodesta 2007 Saabin hävittäjäkoelentäjänä Linköpingissä. Vuonna 2022 hänet valittiin Euroopan avaruusjärjestön (ESA) avaruuslentäjäkoulutukseen, ja seuraavana vuonna ESA teki Axiom Space -yrityksen kanssa sopimuksen Wandtin kuljettamisesta kansainväliselle avaruusasemalle. Laukaisu tapahtui 18. tammikuuta 2024 SpaceX:n Falcon 9 -raketilla Kennedyn avaruuskeskuksesta. Hänestä tuli näin kolmas Ruotsin kansalainen avaruudessa Christer Fuglesangin ja Jessica Meirin jälkeen. Wandt palasi maahan 9. helmikuuta.

Wandt on kotoisin Hammarösta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Åkergren, Kristian: Victor Jungegård har skrivit låt som följer med astronauten Marcus Wandt ut i rymden *SVT Nyheter Väst*.  19.1.2024. Viitattu 20.1.2024. (ruotsiksi)
2. ↑  Berg, Rosanna & Bednarska, Jaqueline Balcer: Marcus Wandt tillbaka i Sverige: "Så stolt – helt otroligt" *SVT Nyheter*.  18.2.2024. Viitattu 19.2.2024. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marcus Wandt** Wikimedia Commonsissa
Kosiosusi
***Susi kosiomatkalla***, myös ***Kosiosusi***, on Eija Hännisen ja Henna Onnelan (nykyisin Heiskanen) pronssiveistos Joensuussa

kävelykadun penkillä.

Susiveistos syntyi alkujaan kun Pohjois-Karjalan Ammattikorkeakoulun kuvataiteen ja muotoilun koulutusohjelma, sanomalehti Karjalainen ja Joensuun Kaupunkikeskustayhdistys järjestivät keväällä 2006 Susi Pop Art -veistoskilpailun. Veistos oli aluksi lasikuidusta, se oli muiden kilpailutöiden kanssa esillä vain kesän ajan ja sai kolhuja mutta palasi korjattuna paikalleen.

Veistos voitti yleisöäänestyksen, ja kilpailun järjestäjät päättivät tehdä siitä sen saaman suosion vuoksi pysyvän teoksen, ja se valettiin pronssiin. Pronssiin valettu teos tuotiin paikalleen penkille 30. toukokuuta 2007.. Alkuperäinen susiveistos on sanomalehti Karjalaisen toimitalon aulassa Noljakassa.

*Susi kosiomatkalla* näkyy verkossa kaupungin esittelyvideolla. Se on hyvin suosittu valokuvauskohde.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Milla Holm: Joensuun kosiosuden värikäs elämä – ilkivallasta suosikkivideoksi *Yle, uutiset, kulttuuri*.  28.12.2014. Viitattu 30.12.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Joensuun kaupungin esittelyvideo
**Niilo Taneli Kuukka** (8. marraskuuta 1907 Lappeenranta – 19. toukokuuta 1983 Vaasa) oli suomalainen teatterinjohtaja ja äänenkäytön opettaja.

Kuukka oli alkuperäiseltä ammatiltaan tehdastyöläinen. Hän toimi vuosina 1945–1947 Lappeenrannan Työväen Näyttämön, vuosina 1947–1953 Kuopion kaupunginteatterin, vuosina 1953–1957 Vaasan kaupunginteatterin, vuosina 1957–1961 Kokkolan maakuntateatterin ja vuosina 1961–1963 Kokkolan kaupunginteatterin johtajana. Myöhemmin Kuukka opetti Suomen Teatterikoulussa puheilmaisua vuosina 1963–1978. Hänen kehittämäänsä opetusmetodia on sittemmin kutsuttu *Niilo Kuukka -metodiksi*. Metodiin kuuluvat harjoitukset kehittävät erityisesti äänen hyvää sointia ja tehokasta äänenkäyttöä. Harjoitusmenetelmää on käytetty sittemmin laajasti Suomessa niin näyttelijänopetuksessa kuin yleisessä puhetekniikan ja äänenkäytön opetuksessa, ja myös ulkomaisia näyttelijöitä on tutustutettu Kuukan äänenharjoitussarjoihin. Metodia on opetettu ja tutkittu muun muassa Tampereen yliopiston puheopin laitoksella. Menetelmä sopii kaikille äänenkäyttäjille, jotka haluavat kehittää äänensä tehokasta ja taloudellista käyttöä siten, että ääni tuottaa mahdollisimman vaivattomasti halutun akustisen vaikutuksen. 

Kuukka palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1975.

Lähteet
-------

* Workshop: A Finnish Vocal Exercise Series by Niilo Kuukka
* Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954
* Kuopion Kaupunginteatterin historiaa
* Valokiila 3/2002. Vaasan kaupunginteatterin tiedotuslehti (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Kuka kukin on, s. 418
2. ↑  Siren, Eero: Nukketeatteri ja näyttelijän maailma – taiteellinen elämäkertani Acta Scenica 50, 2017. S. 289. ISBN 978-952-7218-12-9
3. 1 2  Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 29.5.1983, HS Aikakone. Viitattu 21.4.2018.
4. ↑  Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin saajat aakkosjärjestyksessä - Ritarikunnat *ritarikunnat.fi*.  9.10.2020. Viitattu 22.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Niilo Kuukka Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* Niilo Kuukka Elonetissä.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**HH-Kuriiri Oy** perustettiin Lappeenrantaan hoitamaan yritysten kuriiri- ja postipalveluita Venäjälle. Toiminta on 2010-luvulla laajentunut harjoittamaan henkilöliikennettä Viipuriin ja Pietariin ja tilausajoja Venäjälle.

HH Kuriirin perustaminen
------------------------

Hannu Hakko perusti HH-Kuriiri Oy:n vuonna 1990 saadessaan henkilölinjaliikenneluvan pikkubussille reitillä Lappeenranta – Leningrad – Lappeenranta. Reitillä kuljetettiin henkilöiden lisäksi myös kuriiripostia. Suomalaiset yritykset halusivat saada asiakirjansa ja postinsa nopeasti ja luotettavasti Venäjälle. HH-Kuriiri Oy oli Suomessa ensimmäinen Venäjän kuriiripostipalveluja tuottanut yritys.

HH Kuriirin toiminta
--------------------

Kuriirikuljetukset ajavat säännöllisesti pikkubussilla Lappeenranta-Nuijamaa-Pietari reitillä ja postin ja lehtien mukana on kulkenut myös matkustajia. Matka-aika on 3-3,5 tuntia yhteen suuntaan..

HH Kuriiri kehitti toimintaa ja jo 2016 yrityksellä oli neljä venäläistä työntekijää Pietarissa. Omaa matka-aikaa saatiin lyhennettyä ajamalla pikkubussi Viipuriin, josta venäläinen HH-Kuriirin kuljettaja vei matkustajat ja postin Pietariin. Pietarissa kuljettajat jakavat suomalaisen kuriirin Viipuriin tuomat asiakirjat, sanomalehdet, kirjeet ja matkustajat.

Koronakeväänä 2020 Suomen ja Venäjän maa- ja ilmarajojen sulkeuduttua Suomen ja Venäjän puolelle puolelle mottiin useita henkilöitä ja henkilöryhmiä. Suomen Pietarin pääkonsulaatti ja Venäjän Suomen suurlähetystön kaupallinen osasto tarvitsivat suljetun rajan ylittävää matkustaja- ja postikuljetusta. HH Kuriirin toimitusjohtaja Jukka Jyrkinen oli jo useiden vuosien ajan hoitanut kuljetuksia luotettavasti. Saatuaan luvan hän otti ajotehtävän henkilökohtaisesti itselleen ja ajaa kolmesta viiteen kertaa viikossa Viipuriin. Maalis-heinäkuun aikana hän on kuljettanut yli 900 rajanylittäjää. Matkustajina ovat pääasiassa Venäjälle jääneet Suomen kansalaiset sekä Suomessa vakituisesti asuvia Venäjän kansalaisia. Myös eri maiden diplomaatteja ja mm. KHL-liigassa pelanneita suomalais-kanadalaisia jääkiekkoilijoita sekä EU -maiden ja usean eri maailman maan kansalaisia on ollut Jyrkisen bussissa.

Saimaa Express Oy
-----------------

Saimaa Express Oy on Etelä-Karjalan alueella toimiva linja-autoyritys, joka ajaa tilausajoja Pietariin, Karjalan kannakselle, muualle Suomeen, Baltiaan sekä Pohjoismaihin. Saimaa Express Oy omistaa HH-Kuriiri Oy:n.

Itämatkat Oy
------------

Vuonna 2016 HH-Kuriiri Oy osti Itämatkat Oy:n matkatoimiston. Se tarjoaa viisumi- ja matkapalvelutoimintaa.

Jäsenyydet
----------

* Suomalais-Venäläinen kauppakamari
* Suomen Yrittäjät

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   [vanhentunut linkki]
3. ↑  Itämatkat Oy – Venäjän viisumi- ja matkapalvelut *hh-kuriiri.fi*. Viitattu 28.2.2022.
**Kark'kisällit** (joskus myös muodossa Karkkisällit/Gruppo Voces ry) oli karkkilalainen mieskvartetti. Kvartetti aloitti toimintansa noin vuonna 1990 ja päätti toimintansa vuoden 2016 marraskuussa jäähyväiskonserttiin nimeltään "En kadu mitään".

Toiminta
--------

Kvartetti Kark'kisällit koostui vanhoista ystävistä Matti Kuuselasta, Timo Saariosta, Urpo Nikanderista ja Tauno Lagerkrantzista. Kvartetti toimi yli 24 vuoden ajan kotipaikkanaan Karkkila, joskin kvartetti on myös laulanut ympäri Suomea.

### Konsertit

Kark'kisällien vuotuisat konsertit Karkkilan Karkkila-salissa olivat toiminnan huippukohtia. Konsertit nousivat nopeasti suureen suosioon ja paikalle saavuttiin naapurikunnista, sekä ympäri Uuttamaata jopa linja-auto lasteittain. Kvartetti valitsi joka konserttiin tuoreen ohjelmiston ja teeman. Vuosittain uusiutuvasta ohjelmistosta huolimatta konsertteihin kuului muutamia perinne-esityksiä, kuten Hirvenmetsästyslaulu, sekä vierailevan tähden, näyttelijä Esa Saarion, tulkitsemana kappale Mississippi. Laulamisen lisäksi konserteissa jaettiin usein Kark'kisällien apuraha paikallisille laulumusiikin harrastajille Gruppo Voces ry:n nimissä. Konsertit olivat usein loppuunmyytyjä.

### Laulajat

* Matti Kuusela - 2. tenori
* Timo Saario - 2. basso + piano
* Urpo Nikander - 1. basso
* Tauno Lagerkrantz - 1. tenori + kitara

### Ohjelmisto

Kark'kisällien ohjelmisto koostui keveästä, lämminhenkisestä ja kauniista musiikista, niin kotimaisesta kuin ulkomaisestakin. Eräs Kark'kisällien lempi artisteja oli Reino Helismaa, jonka musiikkia kvartetin ohjelmistossa paljon kuultiin. Sovitukset kvartetille teki Kark'kisällien musiikillinen johtaja Timo Saario.

Lähteet
-------

1. ↑  Karkkilan kaupunki - Tapahtumakalenteri *www.karkkila.fi*. Viitattu 7.1.2020.
2. ↑  -af: Kark'kisällit ei kadu mitään.  *Karkkilan tienoo*, 3.11.2106.
3. 1 2  -af: Herkkääkin herkemmät Kark'kisällit.  *Karkkilan Tienoo*, 19.11.2013.
4. ↑  -af: Kark'kisällit ei kadu mitään.  *Karkkilan Tienoo*, 3.11.2016.
Motonetin myymälä Jyväskylän Keljossa.
**Broman Group Oy** on suomalainen autojen varaosa- ja tarvikekaupan yritys. Pääkonttori sijaitsee Joensuussa. Konsernilla on yli 70 toimipistettä, toimintaa kaikkiaan yli 30:llä paikkakunnalla ja henkilöstöä lähes 1 700 (kokoaikaiseksi muutettuna).

Konsernissa toimii viisi itsenäistä tytäryhtiötä: Motonet Oy, VaraosaMaailma Oy, Finntest Oy, Broman Logistics Oy sekä Broman Yhtiöt Oy.

Motonet-ketjussa oli maaliskuussa 2021 tavarataloja 37, AD VaraosaMaailma -ketjussa oli maaliskuussa 2021 itsenäisiä liikkeitä 5. Aiemmat itsenäiset VaraosaMaailman liikkeet ovat muuttaneet pääosin saman katon alle Motonet-tavaratalojen yhteyteen.

Konsernin ensimmäinen logistiikkakeskus valmistui Hyvinkäälle vuonna 2011 ja sittemmin sitä on laajennettu useaan kertaan. Lisäksi voimakkaan kasvun tukemiseksi Broman Group osti kesällä 2018 Keskolta Anttilan entisen logistiikkakeskuksen Keravalta.

Finntest on korjaamolaitteiden maahantuontiyritys. Broman Yhtiöt vastaa konsernin kiinteistöjen hallinnasta.

Maaliskuussa 2007 Broman Group osti Motonet-varaosaketjun koko osakekannan.

Broman Group sai vuonna 2000 valtakunnallisen Yrittäjäpalkinnon. Vuonna 2013 ranskalainen Société Générale -pankki palkitsi Bromanin vuoden parhaana perheyrityksenä Campden European Family Business Awards 2013 -tilaisuudessa Pariisissa.

Yhtiön perustaja on kauppaneuvos Väinö H. Broman. Yhtiön hallituksen puheenjohtaja on Eero Broman, hallituksen varapuheenjohtaja kauppaneuvos Harri Broman ja toimitusjohtaja Toni Stigzelius.

Historia
--------

Pielisen auto Oy:n ensimmäinen liike avautui 14.5.1965. Nykyisen nimensä yritys sai vuonna 2002. Liike sijaitsi Joensuun Suvantokadulla. Broman Group pitää tätä päivää syntymäpäivänään. Alkuun yritys myi Datsun- ja Dodge-merkkisiä autoja ja varaosia. Vuonna 1995 yritys alkoi tuoda maahan autojen varaosia ja tarvikkeita aputoiminimella Broman Group ja samalla siitä tuli yrityksen markkinointinimi.

Yhtiön alkuperäinen toimiala oli autojen vähittäismyynti. Kuitenkin varaosa- ja tarvikemyynnin kasvaessa tästä toimialasta luovuttiin. Yhtiö laajeni vuonna 1977 ensimmäistä kertaa Pohjois-Karjalan ulkopuolelle, jolloin se avasi liikkeen Kajaaniin. Tekniseen kauppaan yhtiö laajensi 1980-luvulla yritysostojen kautta.

Lähteet
-------

1. ↑  Vainu.io *search.vainu.io*.
2. 1 2 3  Broman Group Oy taloustiedot sivustolta Asiakastieto.fi *asiakastieto.fi*. Viitattu 29.3.2021.
3. 1 2  Broman Group Vuosikertomus 2020 *bromangroup.fi*. Viitattu 2.4.2021.
4. ↑  Taas uusi keskusvarasto Hyvinkäälle *Aamuposti*.  17.9.2009. Viitattu 19.11.2010. [vanhentunut linkki]
5. 1 2 3  Arppi, Heikki: Motonet siivitti huiman kasvun.  *Karjalainen*, 15.5.2010, s. 9.
6. ↑  Broman Group palkittiin parhaana perheyrityksenä  12.06.2013. Karjalainen. Viitattu 13.6.2013. [vanhentunut linkki]
7. ↑  Leena Laakso: Antti Tiitola jättää Broman Groupin – uudeksi toimitusjohtajaksi Toni Stigzelius *Tärkeimmät talousuutiset | Kauppalehti*. Viitattu 8.3.2022.
8. ↑  Broman Group: 50v *bromangroup.fi*. Viitattu 8.9.2016. [vanhentunut linkki]
9. ↑  Broman Group: Historia *bromangroup.fi*. Viitattu 8.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Broman Group
**Imatran Rakennustyö Oy** oli valtion koskivoimakomitean alainen, Imatran vesivoimaloiden rakentamista varten perustettu väliaikainen maa- ja vesirakennusyhtiö.

Presidentti Lauri Kristian Relander vihki Imatrankosken voimalaitoksen ensimmäisen vaiheen käyttöön 25. toukokuuta 1929, joskin viimeistely kesti vielä kolme vuotta.

Yhtiön rautatiekalusto
----------------------

Yhtiöllä oli runsaasti kapearaidekalustoa: seitsemän 750 mm veturia, 205 kaato- ja työmaavaunua sekä 30 kpl 600 mm:n kuuppavaunua. Vaihteita järjestelmässä oli jopa 21 ja kääntöpöytiä 9. Raiteiston kokonaispituus 14 kilometriä. 

Yksi vetureista, numero 4 (Lokomo 25/1923, 0-4-2T), räjähti 20. helmikuuta 1925 ja romutettiin myöhemmin. Veturit ja raiteisto myytiin työn valmistuttua vuosina 1928–1932 teollisuudelle ja rakennusyhtiö lakkautettiin. Kolme veturia eli numerot 1–3 (Lokomo 19-21/1922, 0-4-2T), myytiin Tampella Oy:n Inkeroisten tehtaille ja numero 5, Orenstein & Koppel 10544/1923, 0-6-0WT, Åminneforsin teollisuusradalle. Viimeisen eli räjähtänyttä Nelosta korvaamaan hankitun veturin numero 6, Krauss 8069, 0-8-0WT, kohtalo on tuntematon.

Lähteet
-------

* Resiina-lehdet*lähde tarkemmin?*
* Koskivoimakomitean pöytäkirjat, Suomen Kansallisarkisto

### Viitteet

1. ↑  Koska meillä on koski[vanhentunut linkki]
**Ilmestysteatteri** on vuonna 1993 Heinolassa perustettu ja siellä vaikuttanut vapaa, ammatillinen teatteri. Teatterin taiteellisena johtajana toimi teatteriohjaaja Salla Aas. Ilmestysteatterin erikoisalaa oli commedia dell'arte. Teatteri tuotti myös post-draamallisia, visuaalisia näyttämöteoksia. Ilmestysteatterin esityksiä nähtiin Heinolan lisäksi vierailuesityksinä myös muualla Suomessa. Ilmestysteatteri lopetti toimintansa vuonna 2007.

Produktioita
------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Bocaccio: Decamerone (1993)
* Shakespeare: Kesäyön uni (1994)
* Schmidt & Jones: The Fantastics (1994)
* Milne: Nalle Puh (1995)
* Tasajärvi/Aas: Kaiken pehmeän alla on pimeää (1995)
* Marivaux: Harhatunteet (1996)
* Molière: Scapinin kujeet (1997)
* Schmidt & Jones: Tahdon, tahdon (1999)
* Coldoni: Valehtelija (1999)
 | * Dumas: Kolme muskettisoturia (2000, Heinolan Kesäteatteri)
* Peyrefitte: Lumiprinssi (2001)
* Shakespeare: Paljon melua tyhjästä (2001, Heinolan kesäteatteri)
* Keane: The letters of a Matchmaker (2002)
* Tikkanen/Aas: Äidit katsovat aina eteenpäin (2004)
* Gozzi: Rakkaus kolmeen appelsiiniin (2006)
* Topelius/Aas/Lukka: Prinsessa Ruusunen (2007)
* Hako: Luukku (2007)
 |

Teatterissa toimineita
----------------------

Ilmestysteatterin produktioissa ovat näytelleet muun muassa Heidi Aho, Ida Backer, Mari Brun, Seija Hinkkanen, Eero Järvinen, Tommi Kainulainen, Antti Knuutila, Eeva Kuusela, Ville-Matti Kuusela, Jori Lahtinen, Pauliina Lampinen, Mikko Leppilampi, Vallu Lukka, Tarja Markus, Tommi Mujunen, Harri Peltonen, Heikki Peltonen, Kikka Pohjaväre, Petri Pullinen, Vesa Repo, Jari Salokangas, Sami Siltala ja Ari Suzuki.

Visuaalisesta ilmeestä vastasivat valosuunnittelija Harri Peltonen, pukusuunnittelijat Anna Vilppunen, Petra Kortelainen ja Ilona Jussila, sekä erikoismaalari Pauliina Lampinen. 

Musiikkia produktioihin ovat säveltäneet Vallu Lukka, Ville-Matti Kuusela, Antti Knuutila ja Harri Peltonen. Koreografina toimi Tuulikki Pohjola.

Aiheesta muualla
----------------

* Ilmestysteatteri Arkistoitu artikkeli
**Forssan Seudun Puhelin Oy** (FSP) oli Lounais-Hämeessä toiminut puhelinyhtiö, jonka toimialueeseen kuuluivat Forssan kaupungin lisäksi Humppilan, Jokioisten ja Tammelan kunnat. Puhelinyhteyksien lisäksi FSP tarjosi datapalveluita, kuten kiinteitä Internet-yhteyksiä.

Yhtiön historia alkoi vuodesta 1919. Tuolloin paikallisen liikemiesyhdistyksen aloitteesta perustettiin silloinen Forssan puhelinosuuskunta. Asukkaita FSP:n toimialueella on n. 33 500. FSP lakkasi olemasta itsenäisenä yhtiönä vuoden 2010 aikana sen fuusioituessa Salon Seudun Puhelimen kanssa. Uusi yhtiö käytti nimeä SSP-yhtiöt kesäkuuhun 2014 asti, jolloin uudeksi nimeksi otettiin Lounea Oy.

Perinteisen puhelintoiminnan tuottaminen on ollut FSP:n tärkein liiketoiminta-alue aina 80-luvun lopulle saakka. 1990-luvulla toiminta on laajentunut voimakkaasti matkapuhelinpuolelle sekä tietoverkkopalvelujen rakentamiseen. FSP:llä oli oma Internet-palvelu *SurffiNet*, jonka markkinaosuus toimialueella on kaksi kolmasosaa. Myös SSP-yhtiöt käytti SurffiNet-brändiä ja Lounea Oy on jatkanut sen brändin käyttöä.

Yhtiö työllisti noin 65 henkeä. FSP oli osa vanhaa Finnet-liittoa, mutta irtautui siitä vuonna 2002, ja toimi sen jälkeen "villinä" operaattorina. FSP liittyi uudelleenjärjesteltyyn Finnet-liittoon lokakuussa 2007.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Forssan Seudun Puhelin Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
**Liha ja Säilyke Oy** on forssalainen elintarvikealan yritys, joka on Atria Yhtymän omistama.
Sen tunnetuin tuotemerkki on **Forssan**.*lähde?* Merkillä myydään muun muassa salaatteja, valmisruokia, piirakoita sekä erilaisia lihatuotteita. Yhtiö valmistaa myös tuotteita kauppojen omilla merkeillä. Yhtiö työllistää noin 200 työntekijää, ja sen vuosittainen liikevaihto ylittää 40 miljoonaa euroa.

Historia
--------

Erkki Rokkanen, Matti Helin ja Paavo Hölttä perustivat vuonna 1955 avoimen yhtiön **Liha ja Säilyketehdas Rokkanen & Kumpp.**. Yhtiö alkoi valmistaa palvituotteita, makkaroita ja säilykkeitä Saarisen vanhassa makkaratehtaassa Forssan kauppalassa. Vuonna 1959 toiminta siirrettiin omiin, uusiin tiloihin. Paavo Hölttä kuoli 1966, ja hänen perikuntansa myi Höltän osuuden muille yhtiömiehille.

Vuonna 1969 valmistui tehtaan merkittävä laajennus, johon sijoittui varasto, pakkaamo, lähettämö, lihanleikkaamon laajennus sekä eineskeittiö. Säilykkeiden valmistus lopetettiin 1970-luvun alussa huonon menekin vuoksi. Einesten menekki sen sijaan kasvoi, ja niinpä tehdasta laajennettiin taas vuonna 1974 juuri einestuotantoa silmällä pitäen.

Vuonna 1976 perustettiin Liha ja Säilyke Oy jatkamaan Avoin yhtiö Liha ja Säilyketehdas Rokkanen & Kumpp. toimintaa. Avoin yhtiö purettiin seuraavana vuonna. Einestuotannon jatkaessa kasvuaan, laajennettiin tuotantotiloja jälleen vuonna 1982.

Vuosina 1995 – 1996 tapahtui yhtiön tähän asti suurin laajennus. Yhtiö osti tehtaan naapuritontin, jossa sijaitsi aiemmin osuusliike Tammen teurastamo. Teurastamon rakennukset purettiin, ja tilalle rakennettiin 4000 m² laajennus. Siihen sijoittui kasvisten ja juuresten prosessointi, salaattien valmistus, varastotiloja sekä pakkasvarasto. 

Pääosa tehtaasta sijaitsee Loimijoen ja asuinalueiden välissä ahtaalla tontilla, jossa ei ole enää tilaa laajentua. 2002 valmistui uusi lähettämörakennus joen vastakkaisella puolella olevalle tontille. Vanhan ja uuden osan yhdistää toisiinsa katettu kuljetinsilta.

Liha ja Säilyke Oy:n koko osakekanta myytiin Atria Oyj:lle vuonna 1999. Vuonna 2004 Liha ja Säilyke Oy:n logistiset toiminnot eriytettiin F-Logistiikka Oy:ksi.

31. maaliskuuta 2008 Atria ilmoitti tuotannon tehostamistoimista. Käynnistettävät yt-neuvottelut tähtäävät Forssassa noin 100 työpaikan vähennykseen, joka on noin puolet tehtaan koko henkilöstöstä. Sulkulistalle kuuluu mm. F-Logistiikan koko toiminta. Näillä näkymin Forssaan jää ainakin salaattituotanto ja valmisruokatuotanto, jota on tarkoitus modernisoida.

Lähteet
-------

1. 1 2  Atria osavuosikatsaus 1.1-30.6.1999 (pdf) (Toimintakatsaus s.2) *atria.fi*. Viitattu 3.11.2008. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Turun sanomat[vanhentunut linkki] luettu 3.11.2008

Aiheesta muualla
----------------

* Rekola, Tuula: *Talo makuja tulvillaan. 50 vuotta työtä ja elämää Liha ja Säilyke Oy:ssä.* Liha ja säilyke 2005. ISBN 9789529186631.