recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sammalrikko** (*Saxifraga hypnoides*) on monivuotinen, valkokukkainen rikkokasvi. Lajia käytetään myös koristekasvina.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Sammalrikko muodostaa mattomaisia kasvustoja.
Löyhästi mätästävä ja rönsyllinen sammalrikko kasvattaa 10–20 cm korkeat, pystyt varret. Kukattomat varret ovat rentoja. Vesojen ja toisinaan myös kukattomien varsien kärjissä on joskus itusilmuja. Lehdet ovat syvään kolmiliuskaisia tai tasasoukkia, liuskat ovat otakärkisiä. Kaksineuvoiset kukat ovat väriltään valkoisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, heteitä on 10 kappaletta. Teriö on kolme kertaa verhiön pituinen. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen, emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Nuput ovat nuokkuvat. Suomessa sammalrikko kukkii kesäkuussa. Hedelmä on kaksiosainen ja monisiemeninen kota.

Levinneisyys
------------

Alun perin sammalrikko on kotoisin Luoteis-Euroopasta. Pohjoismaissa lajia kasvaa melko yleisenä Islannissa ja Färsaarilla sekä muutamin paikoin Norjassa. Suomessa sammalrikkoa voi toisinaan tavata villiintyneenä maan eteläosista.

Elinympäristö
-------------

Sammalrikolle tyypillisiä kasvupaikkoja ovat rinteet, soraikot, purolaaksot ja jokivarret. Laji on kalkinsuosija. Suomessa laji on luonnonvaraisena harvinainen viljelykarkulainen.

Käyttö
------

Sammalrikkoa viljellään koristekasvina pihoissa ja puutarhoissa. Vielä yleisemmin viljellään sammalrikon ja mattorikon (*S. rosacea*) punertavakukkaista risteymää patjarikkoa (*S.* × *arendsii*).

Lähteet
-------

* *Retkeilykasvio*. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
* *Suuri Pohjolan kasvio*. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

### Viitteet

1. ↑  Retkeilykasvio 1998, s. 226, 229.
2. 1 2 3 4  Suuri Pohjolan kasvio 2005, s. 251.
3. 1 2 3  Retkeilykasvio 1998, s. 229.

Aiheesta muualla
----------------

* Kasviatlas 2016: Sammalrikon (*Saxifraga hypnoides*) levinneisyys Suomessa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q5397333
* Wikispecies: Saxifraga hypnoides
* BioLib: 675247
* CoL: 6Y2T6
* EPPO: SXFHY
* GBIF: 8028512
* iNaturalist: 319323
* IPNI: 793841-1
* ISC: 116928
* NBN: NBNSYS0000003505
* NCBI: 23264
* Open Tree of Life: 547207
* Plant List: kew-2584035
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:793841-1
* RHS: 16644
* Tropicos: 29101554
* WFO: wfo-0000494294

 |

 |
**Roman Volodymyrovytš Hontjuk** (ukr. Роман Володимирович Гонтюк, s. 2. helmikuuta 1984 Nadvirna, Ivano-Frankivskin alue, Ukraina) on ukrainalainen judon olympia- ja MM-mitalisti.

Hontjuk saavutti Ateenan olympialaisissa 2004 hopeaa 81 kg:n painoluokassa hävittyään loppuottelussa Kreikan Ilías Iliádisille. Hän saavutti samassa sarjassa pronssia Pekingin olympialaisissa 2008 ja Kairon MM-kilpailuissa 2005. Euroopan joukkuemestaruuskilpailussa hän saavutti kultaa 2011 sekä pronssia 2003 ja 2012.

Hontjuk saavutti nuorten MM-hopeaa 81 kg:n painoluokassa 2002 sekä voitti Euroopan-mestaruuden samassa sarjassa 2001 ja 2002. Hän saavutti kadettien (eli 17-vuotiaiden) EM-pronssia 81-kiloisissa 2000.

Hontjuk voitti kolme maailmancup / Continental Open -kilpailua, sijoittui kolme kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Hän oli kerran toinen IJF World Tourin kilpailussa.

Hontjuk kantoi Ukrainan lippua Lontoon olympialaisten 2012 avajaisissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Roman Hontiuk *sports-reference.com*.  Arkistoitu 6.9.2011. Viitattu 1.11.2019. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  ROMAN GONTYUK JUDOKA *judoinside.com*. Viitattu 1.11.2019. (englanniksi)
**Roman Matsov** (27. huhtikuuta 1917 – 24. elokuuta 2001) oli virolainen kapellimestari.

Matsov valmistui Tallinnan konservatoriosta pianonsoitossa Sophie Heinrichsin ja Theodor Lemban luokalta sekä viulunsoitossa Johannes Paulsenin luokalta. Hän jatkoi opiskelua vuonna 1939 Georg Kulenkampffin sekä Walter Giesekingin johdolla Berliinissä ja vuonna 1940 Leningradin konservatoriossa. Vuonna 1946 Matsov sai toisen palkinnon koko Neuvostoliiton kapellimestarikilpailussa.

Matsov toimi Viron kansallisen sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina vuosina 1950–1963. Hän johti sitä säännöllisesti myös vuosina 1944–1950 ja 1963–1988. Viimeisen täysimittaisen konserttinsa orkesterin kanssa hän piti 80-vuotispäivänsä kunniaksi huhtikuussa 1997. Neuvostoliiton aikana Matsov sai ajan käytännöistä huolimatta johtaa lukuisia hengellisiä Johann Sebastian Bachin, Georg Friedrich Händelin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Ludwig van Beethovenin ja Franz Schubertin teoksia. Hän edisti aktiivisesti myös virolaista musiikkia; hän esitti ja levytti muiden muassa Heino Ellerin, Eino Tambergin, Heimar Ilveksen, Jaan Räätsin ja Arvo Pärtin teoksia. Matsov johti esityksiä myös muualla Neuvostoliitossa ja ulkomailla, kuten Bulgariassa, Romaniassa ja Itä-Saksassa. 1950-luvulla hän johti esityksiä lisäksi Estonia-teatterissa.

Matsov opetti Tallinnan konservatoriossa vuodesta 1947 ja oli siellä vuodesta 1977 professorin asemassa. Hänen oppilaidensa joukossa olivat Vallo Järvi, Erich Kõlar, Peeter Lilje, Endel Nõgene, Tõnu Kaljuste, Jüri Alperten, Arvo Volmer, Toomas Vavilov ja Olari Elts. Matsovin saamia palkintoja ja tunnustuksia olivat Viron sosialistisen neuvostotasavallan kansantaiteilijan arvo (1967), Viron kansallisen kulttuurijärjestön elinikäisten saavutusten palkinto (1995) ja Valkoisen Tähden ritarikunnan arvo kolmannessa luokassa (2001).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Roman Matsov Eesti Riiklik Sümfooniaorkester


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Sardinian ralli 2010** eli Italian ralli oli IRC-sarjan kauden 2010 viides osakilpailu, joka ajettiin 4.-6. kesäkuuta. Rallin voittivat suomalaispari Juho Hänninen & Mikko Markkula Skoda Motorsportin Skoda Fabia S2000 ralliautolla. Toiseksi ajoivat italialaiset Paolo Andreucci ja Anna Andreucci Peugeot 207 S2000:lla ja kolmanneksi Skoda Motorsportin tšekkiläiset Jan Kopecký ja Petr Starý. Voitto oli Hännisen toinen sen vuoden IRC-sarjassa ja viidestä ajetusta osakilpailusta jokaisessa Hänninen oli yltänyt palkintokorokkeelle.
Rallissa ajettiin 13 EK:ta joiden yhteispituus oli 218,70 km.

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Suomi Juho Hänninen | Suomi Mikko Markkula | Skoda Fabia S2000 | 2:31.28,6 |  |
| 2. | Italia Paolo Andreucci | Italia Anna Andreucci | Peugeot 207 S2000 | 2:32.04,2 | + 35,6 |
| 3. | Tšekki Jan Kopecký | Tšekki Petr Starý | Skoda Fabia S2000 | 2:32.06,8 | + 38,2 |
| 4. | Belgia Thierry Neuville | Ranska Nicolas Klinger | Peugeot 207 S2000 | 2:37.27,2 | + 5.58,6 |
| 5. | Portugali Bruno Magalhães | Portugali Carlos Magalhães | Peugeot 207 S2000 | 2:41.24,4 | + 9.55,8 |
| 6. | Suomi Teemu Arminen | Suomi Tuomo Nikkola | Subaru Impreza STi N15 | 2:41.40,9 | +10.12,3 |
| 7. | Italia Luigi Ricci | Sveitsi Christine Pfister | Subaru Impreza STi N14 | 2:43.02,0 | +11.33,4 |
| 8. | Italia Daniele Batistini | Italia Carlo Pisano | Peugeot 207 S2000 | 2:43.26,7 | +11.58,1 |

Lähteet
-------

1. ↑
**Sardinian kuningaskunta** (ital. *Regno di Sardegna*, myös **Sardinia-Piemonte**) oli historiallinen valtio nykyisen Italian ja osittain nykyisen Ranskan alueella vuosina 1720–1861.

Sardinian saarta oli kutsuttu kuningaskunnaksi jo keskiajalla, mutta sillä ei ollut erillisiä kuninkaita, ellei sellaisiksi katsota saarella hallinneita piirikuntien mahtiherroja, joita Etelä-Euroopassa kuitenkin pidettiin lähinnä ruhtinaina, ei muiden valtioiden tunnustamina kuninkaina. Keisari Fredrik II antoi yhdelle pojalleen Sardinian kuninkaan tittelin. Aragonian ja myöhemmin Espanjan kuninkaat käyttivät pitkässä tittelistössään myös Sardinian kuninkuutta. Uudella ajalla sen niminen valtio varsinaisesti syntyi vuonna 1720, jolloin Savoijin herttua Viktor Amadeus II vaihtoi Espanjan perimyssodassa saamansa Sisilian saaren Sardiniaan vaihtaen samalla kuningastittelinsä niin, että se liitettiin nimenomaan Sardiniaan.

Kuningaskunta oli Savoijin ruhtinashuoneen päähaaran hallussa vuoteen 1831 asti ja sen jälkeen Savoiji-Carignanin sivuhaaralla. Vuosina 1798–1814 mantereenpuoleiset alueet olivat ranskalaisten hallussa, ja ensimmäistä kertaa Sardinian kuningas todellisuudessa asui Sardinian saarella, joka oli heidän ainut jäljelle jäänyt alueensa. Vuoteen 1858 asti kuningaskuntaan kuului Sardinian ja ranskanpuoleisen Savoijin lisäksi vain Piemonte, mutta vuodesta 1858 alkaen siihen liittyivät tai liitettiin lähes kaikki Italian osat. Vuonna 1861 laajentunut Sardinian kuningaskunta julistettiin Italian kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II sen kuninkaaksi.

Sardinian kuningaskunnan pääministeriksi nousi 1850-luvulla Cavourin kreivi Camillo Benso (1810–1861). Hän teki Ranskan kanssa sopimuksen, jossa Napoleon III lupasi auttaa Sardiniaa tulevassa sodassa Itävaltaa vastaan ja vastineeksi Sardinia luovuttaisi Savoijin ja Nizzan Ranskalle. Tämä käynnisti tapahtumaketjun, joka vuoteen 1870 mennessä johti Italian täyteen yhdistymiseen.

Luettelo hallitsijoista
-----------------------

* Viktor Amadeus II 1720–1730
* Kaarle Emanuel III 1730–1773
* Viktor Amadeus III 1773–1796
* Kaarle Emanuel IV 1796–1802
* Viktor Emanuel I 1802–1821
* Kaarle Felix 1821–1831
* Kaarle Albert 1831–1849
* Viktor Emanuel II 1849–1861 (sen jälkeen Italian kuningas)

Lähteet
-------

1. 1 2  Sardinia *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 18.3.2018.
2. ↑  Marcelli, Umberto: Camillo Benso, count di Cavour *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 18.3.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sardinian kuningaskunta** Wikimedia Commonsissa

### Kirjallisuutta

* Laaksonen, Hannu et al.: *Italia – vastakohtien maa*. Helsinki: Painatuskeskus Oy, 1994.
**Iwo Jima** (jap. 硫黄島, *Iō-tō, Iō-jima*) on Japanille kuuluva, pinta-alaltaan noin 21 neliökilometrin laajuinen saari Tyynellämerellä. Japanilaiset käyttivät toisessa maailmansodassa saarta tukikohtana, jonka liittoutuneet myöhemmin vuonna 1945 valtasivat.

Saaren nimi lausuttiin alun perin Iō-tō, mutta toisen maailmansodan aikana linnoitustöihin tulleet sotilaat alkoivat erehdyksessä lukea nimen saarta merkitsevän kanji-merkin 島 vaihtoehtoisella tavalla "jima".

Paluu Iō-tō-lausumatapaan negatiivisen imagon takia
---------------------------------------------------

Iwo Jiman kartta
Vuonna 2006 saaren entiset asukkaat ja naapurisaarten asukkaat anoivat saaren nimeksi karttoihin ja muihin yhteyksiin sen alkuperäistä nimeä Iō-tō. Asian nosti pinnalle elokuvateattereihin samana keväänä ilmestyneet kaksi vastakkaisista näkökulmista Iwo Jiman taistelusta kertovaa Clint Eastwoodin elokuvaa: *Kirjeitä Iwo Jimalta* ja *Isiemme liput*. 

Kartoissa saaren nimi muutettiin Io-tōksi vuoden 2007 lopulla. Saari oli Yhdysvaltain miehittämä vuoteen 1968 ja nykyään se on Japanin itsepuolustusvoimien sotilasaluetta, jolla on 400 sotilasta.

Länsimaisen median ylläpitämään imagoon Iwo Jimasta sotatantereena liittyy myös Joe Rosenthalin ottama tunnettu valokuva *Iwo Jiman lipunnosto*, jossa Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaat pystyttävät lippua Suribachi-vuorelle.

Mahdollinen ydinasetukikohta
----------------------------

Yhdysvaltalaisen tiedelehden, *Bulletin of Atomic Scientists*, mukaan saarella on ollut yhdysvaltalaisia ydinaseita, vaikka Japanin virallinen politiikka on ollut olla hyväksymättä ydinaseita Japanin maaperälle. Koska saari on Japanin itsepuolustusvoimien sotilasaluetta, ei sen nykyisestäkään käytöstä ole tarkkoja tietoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Iwo Jiman saari vaihtoi nimeä *Yle Uutiset*.  20.6.2007. Viitattu 20.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Iwo Jima** Wikimedia Commonsissa
**Mithridates I Ktistes** (*Perustaja*, m.kreik. Mιθριδάτης Kτίστης, *Mithridatēs Ktistēs*) oli Pontoksen ensimmäinen kuningas vuosina 281–266 eaa. Mithridates I:n isän oli Mithridates Kioslainen, jonka isä puolestaan oli Bithynian länsipuolella sijainneen pienen Kioksen hallitsija Ariobarzanes (noin 362–337 eaa.)

Diadokki Antigonos I Monofthalmos tappoi Mithridateen isän noin vuonna 302 eaa. Mithridates pakeni tuolloin itään Kioksesta ja saapui kuuden toverinsa kanssa Paflagoniaan ja sieltä edelleen Amaseiaan Pontokseen. pontoslainen ajanlasku alkoi vuodesta 297 eaa. Tämä vuosi saattaa olla sama jolloin Mithridates saapui Amasiaan. Sen jälkeen kun Lysimakhos kärsi tappion Korupedionin taistelussa, Mithridates taisteli Seleukos I:tä vastaan ja saavutti itsenäisyyden. Vuonna 281/280 eaa. Mithridates julisti itsensä kuninkaaksi. Mithridateen kuningaskunta käsitti Paflagonian itäosan ja Kappadokian pohjoisosan. Vuonna 279 eaa. eräs Mithridateen poika valtasi Amastriksen rannikkokaupungin. Mithridates I:n seuraaja oli hänen poikansa Ariobarzanes.

Lähteet
-------

* John Anthony Crook et. al.: *The Cambridge Ancient History IX, The last age of the Roman Republic*. Cambridge University Press, 1994. ISBN 0521256038.

### Viitteet

1. ↑  Cambridge Ancient History s. 130
2. ↑  Cambridge Ancient History s. 131


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**-** | **Pontoksen kuningas** | Seuraaja:**Ariobarzanes** |
**Joku Paikallinen Bändi** on vuonna 1998 perustettu kemiläinen rockyhtye ja bilebändi, joka soittaa suomirock-klassikoita. 120 keikan vuositahdilla Joku Paikallinen Bändi on yksi aktiivisimmin Suomea kiertävistä bilebändeistä.

Jonkun Paikallisen Bändin perusti vuonna 1998 sittemmin pitkään solistina toiminut Heikki "Heme" Vieresjoki. Kyllästyttyään soittamaan omia kappaleita tyhjille saleille ohjelmistoksi valittiin kaikelle kansalle tuttuja suomalaisia rokkihittejä. Yhtye aloitti ahkeran keikkailun pääsääntöisesti Pohjois-Suomen alueella, kunnes on vakiinnuttanut paikkansa kysytyimpien bilebändien joukossa keikkailemalla valtakunnallisesti vuodesta 2005.

Yhtyeen nimi on herättänyt huomiota ja aiheuttanut sekaannusta. Nimi syntyi Hemen toimiessa ovimiehenä kemiläisissä ravintoloissa. Ihmisten kysyessä illan esiintyjän nimeä vastaus oli aina sama: "En muista. Se on joku paikallinen bändi." Oulussa toimiva Joku Paikallinen Pubi on nimetty yhtyeen mukaan.

Hemen ohella Paikallisen jäseniä ovat vuosien varrella olleet Antti Lainas (rummut, koskettimet ja laulu), Janne Jokisalo (kitara), Janne Posti (kitara), Marko Tirkkonen (basso), Santtu Heikkinen ja Simo Aalto (rummut). Yhtyeen nykyinen kokoonpano muodostui viimeisten alkuperäisjäsenten, Hemen ja Postin, jäätyä yhtyeestä vuonna 2011. Yhtye jatkaa toimintaa kokoonpanollaan Pyle (laulu), Tupe (rummut), Jussi (basso), Late (kitara).

Lähteet
-------

1. ↑  Joku Paikallinen Bändi *Tavastia*.  4.7.2012.  Arkistoitu 18.3.2014. Viitattu 18.3.2014.
2. 1 2  Joku Paikallinen Bändi *Populappi*. Viitattu 18.3.2014.
3. ↑  Coverbändi on täyttä työtä.  *Uusi torniolainen kaupunkilehti*, 28.5.2009, nro 20, s. 30. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.3.2014.
4. ↑  Joku paikallinen bändi *Piikkikasvi Agency*.  Arkistoitu 18.3.2014. Viitattu 18.3.2014.
5. 1 2  Joku paikallinen bändi *Suuri Suomalainen Bändirekisteri*.  26.7.2002. Viitattu 18.3.2014.
6. ↑  Vähäsarja, Sari: Ei nimi bändiä pahenna – mutta huono saattaa haitata *Yle Uutiset*.  29.6.2013.  Arkistoitu 6.9.2013. Viitattu 18.3.2014.
7. ↑  2009 *Osla live*.  Arkistoitu 18.3.2014. Viitattu 18.3.2014.
8. ↑  Karjalainen, Anssi: Jukka Räisänen mullistamassa lähiöbaarikulttuuria *Vienetti*.  7.10.2013. Viitattu 18.3.2014.
9. ↑  Töllinen, Aino: Mitä mieltä olet Antti Lainaksen kappaleesta Syksyisin? *YleX*.  14.11.2011. Viitattu 18.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtyeen verkkosivut
* / Joku Paikallinen Bändi Facebookissa
**Karl "Kape" Rüster** (1904 Helsinki – 1977 Saltsjöbaden, Ruotsi) oli saksalais-suomalainen tanssi- ja viihdemusiikin säveltäjä, sanoittaja, kapellimestari, musiikkikauppias ja taidemaalari. Hän sävelsi 1920-luvulta alkaen viitisenkymmentä iskelmäkappaletta, muun muassa varhaisimpana pidetyn suomalaisen rumban "Soita mulle rumba", ja perusti Tampereelle Seminola-tanssiorkesterin.

Kape Rüsterin saksalainen isä oli Pietarissa tsaarin orkesterin muusikko ja pianokauppias. Hän oli Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen aikana liikematkalla Suomessa, jäi palaamatta kotimaahansa ja asettui Viipuriin. Poika Kape Rüster oli taiteellisesti lahjakas ja hankki Viipurissa sekä musiikki- että kuvataidealan koulutuksen. Hän asettui Tampereelle, jossa hän työskenteli päivisin musiikkiliikkeessä ja toimi iltaisin klarinetin ja saksofonin soittajana. Vuonna 1926 hän perusti Seminola-tanssiorkesterin ja sitten oman musiikkikaupan Kotkaan. Sen jälkeen hän keskittyi säveltämiseen ja yhtyeen johtamiseen. Sanoituksia hänelle teki näyttelijä Erkki Uotila, sitten myös Ture Ara, Esa Erkkola ja R. R. Ryynänen. Rüster itse on merkitty sekä säveltäjäksi että sanoittajaksi muun muassa levytyksissä "Suursaari" ja "Elämän murhe".

Rüsterin uran keskeytti viiden vuoden asepalvelu talvi- ja jatkosodassa. Sotien jälkeen Rüster muutti vaimonsa kanssa Ruotsiin, jonne heidän 1932 syntynyt Reijo-poikansa oli jo vuotta aiemmin lähetetty sotalapseksi. Ruotsissa Rüster keskittyi musiikkia enemmän kuvataiteeseen ja teki muun muassa paljon maalauksia ruotsalaisiin kirkkoihin. Lisäksi hän toimi ravintolapianistina ja musisoi usein ruotsinsuomalaisten tilaisuuksissa.

Kape Rüsterin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluu jazz-foxtrot "Espanjan iloja", jonka levyttivät Veli Lehto ja Dallapé-yhtye. Rüsterin sävellyksiä ovat levyttäneet myös Georg Malmstén, Kaarlo Kytö ja Mauno Tamminen..

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 23.8.1977, s. 11. Näköislehti (maksullinen).
2. 1 2 3 4  Hämäläinen, Matti: Tunteella. Kape Rüsterin 1920-luvun iskelmät.  *Suomen Kuvalehti*, 1991, nro 43, s. 42–44. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Seminola-orkesteri – tyylikästà tanssimusiikkia vuodesta 1926! *Ruoveden kunta*.  Arkistoitu 8.8.2016. Viitattu 28.5.2022.
4. ↑  haku Rüster Karl *Fono.fi-äänilevytietokanta*. Viitattu 28.5.2022.
Melitta Bentz vuonna 1908.
**Amalie Auguste Melitta Bentz** (o.s. **Liebscher**, 3. tammikuuta 1873 Dresden – 29. kesäkuuta 1950) oli saksalainen yrittäjä, joka keksi suodatinpussit vuonna 1908. Bentz teki keittiössään erilaisia kokeiluja ja huomasi, että parhaalta kahvi maistui, kun kuuman veden kaatoi kouluvihkossa käytetyn imupaperin läpi. Imupaperia tarvittiin tuolloin aukeamien välissä, koska mustekynien kostea muste olisi muuten sotkenut sivut.

Bentzin kahvinsuodatinlaite syntyi lyömällä peltisen purkin pohjaan naulalla reikiä. Imupaperin perheenäiti asetteli purkin sisälle, lisäsi kahvijauheen ja kaatoi vettä päälle.

Naapurinrouvat ihastuivat suodatetun kahvin makuun ja myös siihen, että kupissa ei enää lillunut kahvinporoja. He innostivat Bentziä rekisteröimään keksintönsä.

Kun Saksan keisarillinen patenttitoimisto hyväksyi Melitta Bentzin idean, ilmoittautui hän kaupparekisteriin ja perusti 73 pennin alkupääomalla yrityksen joulukuun 15. päivänä 1908.
Hän oli naimisissa Johannes Emil Hugo Bentzin kanssa. Melitta Bentz sai kolme lasta.

Aiheesta muualla
----------------

* Melitta-yhtiön historiaa (englanniksi)

Lähteet
-------

1. ↑  Melitta 100 Jahre: 100 Years of Melitta Our brands - Your Trust *web.archive.org*.  1.10.2008.  Arkistoitu 1.10.2008. Viitattu 6.12.2018.
2. ↑  110 vuotta suodatinkahvia


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Bithynia sijaitsee Vähän-Aasian luoteisosassa
**Bithynia** (m.kreik. Βιθυνία) oli antiikin aikainen alue Vähässä-Aasiassa Mustanmeren rannalla. Alueella sijaitsi 300-luvulta eaa. ensimmäiselle vuosisadalle eaa. valtakunta, jonka kuningas Nikomedes IV testamenttasi Roomalle vuonna 74 eaa.

Historia
--------

Bithynia ei koskaan joutunut täysin Akhaimenidien Persian vallan alle. Aleksanteri Suuren valloitusten jälkeen Bithynian traakialaisperäinen väestö vastusti Lysimakhoksen yrityksiä vallata alue. Lopulta eräs paikallinen päällikkö nimeltä Zipoites julisti itsensä kuninkaaksi. Bithynian kuninkaallinen ajanlasku alkoi vuodesta 327/326 eaa. Zipoiteen seuraaja Nikomedes I perusti Nikomedeian kaupungin valtakuntansa pääkaupungiksi vuonna 264 eaa. Nikomedeia sijaitsi Propontiksen rannalla. Uuden kaupungin kautta maa hellenisoitui nopeasti. Vuonna 255 eaa. Nikomedeen pojasta Ziaelaasta tuli kuningas, vaikka Nikomedes oli testamentissaan kieltänyt tämän. Ziaelas laajensi Bithyniaa itään. Noin vuonna 230 eaa. Ziaelas kuoli taistelussa galatialaisia vastaan.

Rooman valtakunnan osana Bithynia kuului alun perin Bithynia et Pontuksen provinssiin ja myöhemmin Bithynian provinssiin.

Luettelo Bithynian kuninkaista
------------------------------

Tämä on eräs versio luettelosta Bithynian kuninkaista. Luettelo on hyvin epävarma, kaikkien kuninkaiden olemassaolosta ei ole näyttöä, vuodet ovat epätarkkoja, ja esimerkiksi Nikomedes-nimisten hallitsijoiden määrästä ei ole varmuutta.

* Zipoites I 328–279 eaa.
* Nikomedes I 279–255 eaa.
* Zipoites II 279–276 eaa.
* Zipoites III 255 eaa.
* Ziaelas 255–228 eaa.
* Prusias I 228–185 eaa.
* Prusias II 185–149 eaa.
* Nikomedes II 149–128 eaa.
* Nikomedes III 128–94 eaa.
* Nikomedes IV 94–75 eaa.

Lähteet
-------

1. ↑  John Boardman et. al.: *The Cambridge Ancient History VII Part 1*, s. 425. Cambridge University Press, 1984. ISBN 052123445X.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bithynia** Wikimedia Commonsissa
**Patrick Favre** (s. 30. heinäkuuta 1972 Aosta) on italialainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä. Hän on ammatiltaan sotilas, ja edusti aktiiviurallaan Italian armeijan seuraa Centro Sportivo Esercitoa. Hän on pituudeltaan 180 cm.

Favre sijoittui Lillehammerin olympialaisissa 1994 viestissä kuudenneksi. Antholzin MM-kilpailuissa 1995 hän oli viestissä neljäs ja pikakilpailussa viides. Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 1996 hän sai joukkuekilpailussa pronssia. 

Favre hiihti Brezno-Osbrlien MM-kilpailuissa 1997 kolmannen osuuden pronssia saaneessa Italian viestijoukkueessa. Pikakilpailussa hän oli neljäs, takaa-ajossa viides ja normaalimatkalla viidestoista. Kontiolahden MM-kilpailuissa 1999 hän sai pikakilpailussa nolla-ammunnalla hopeaa 22 sekuntia Frank Luckille hävinneenä. Takaa-ajokilpailussa hän oli kahdeksas. Pokljukan MM-kilpailuissa 2001 hän sijoittui yhteislähtökilpailussa kuudenneksi ja normaalimatkalla 13:nneksi.

Favre sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 1994–1995. Hän voitti maailmancupissa pikakilpailun Ruhpoldingissa kaudella 1993–1994 ja normaalimatkan Bad Gasteinissa kaudella 1994–1995. Toiseksi hän sijoittui Antholzin normaalimatkalla kaudella 1993–1994 ja Kontiolahden MM-hopeasprintissä 1999. Kolmas hän oli Ruhpoldingin pikakilpailussa kaudella 1994–1995.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Partick Favre IBU. Viitattu 16.10.2013. (englanniksi)
2. ↑  Biathlon World Championships Men: Team Race *sports123.com*. Viitattu 16.10.2013. (englanniksi)
3. ↑  WORLD CHAMPIONSHIPS - Brezno-Osrblie (SVK) Men 4 x 7.5 km Relay IBU. Viitattu 16.10.2013. (englanniksi)
4. ↑  WORLD CHAMPIONSHIPS - Kontiolahti (FIN) Men 10 km km Sprint IBU. Viitattu 16.10.2013. (englanniksi)
Handwriting upon the Wall***The Handwriting upon the Wall*** on englantilaisen poliittisen pilapiirtäjä James Gillrayn tunnetuimpia teoksia. Sen kerrotaan huvittaneen Napoleonia suuresti.  Kuva parodioi *Belsassarin pitoja*.

Kuvan aiheena ovat Englantiin tehtävän maihinnousun suunnitelmat; esillä on juhlapöytä, jossa istuvat sekä Napoleon että hänen ensimmäinen puolisonsa Josephine; Josephine on kuvattu todellisesta olemuksestaan poiketen hyvin lihavana ja juo ketjussa maraschinolikööriä. Pöydässä on "englantilaisia herkkuja" eli pyhän Jamesin hovi, Englannin pankki ja Lontoon Tower leivonnaisina sekä kuningas Yrjö III:n pää "vanhan Englannin pihvinä". 

Napoleon on juuri alkamassa syömistä kun taustan seinälle ilmestyvät tulikirjaimin Danielin kirjan sanat "MENE MENE TEKEL UPHARSIN" (suomeksi "Punnittu, punnittu, köykäiseksi havaittu") ja vaaka, jossa kuninkuus painaa enemmän kuin vallankumouksen despotismi.

Josephinen takana seisovat Napoleonin sisaret thermidorin ajan tyyliin kevyesti puettuina, rinnat paljaina, ja Napoleonin takana kolme hänen koomisesti piirrettyä verisiä miekkoja kantavaa karhunnahkalakkista kaartilaistaan.

Lähteet
-------

* Aubry: *Ranskan suuri vallankumous*, osa 2

### Viitteet

1. ↑  James Gillray, kappale 4: Gillray's caricatures... *which is said to have greatly amused Napoleon; "The Handwriting upon the Wall"*

Aiheesta muualla
----------------

* NNDB, James Gillray
* Gillray: *The Handwriting upon the Wall* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Suutarkylä** (ruots. *Sutarby*) on kylä Salon kaupungin Särkisalossa. Kylä sijaitsee Isoluodon pohjoisrannalla Norrbyn ja Särkisalon kirkonkylän välissä.

Suutarkylä on harvaan asuttu kylä. Sen keskiössä on Suutarkylän maatila, joka sijaitsee pienellä kumpareella peltojen keskellä. Kylän muu harva asutus on hajallaan eri puolilla kyläaluetta. Kylän maisemaa leimaavat useat metsäiset mäet, joiden väliset laaksot ovat viljelykäytössä. Naapurikylistä poiketen Suutarkylän rannoille ei ole laajemmin rakennettu kesämökkejä.

Suutarkylä on ollut kahden kantatilan muodostama kylä. Tilat yhdistyivät 1900-luvun alussa. Tilasta itsenäistyi kolme torppaa 1920-luvun aikana.

Lähteet
-------

1. ↑  Sutarby, Finby Finlandssvenska bebyggelsenamn:  SLS. Viitattu 20.2.2020. (ruotsiksi)
2. ↑  Kansalaisen karttapaikka Maanmittauslaitos. Viitattu 20.2.2020.
3. ↑  *Turun maakuntamuseon Sarakum-projekti, Särkisalon kulttuuriympäristö ja arvot*, s. 61–62. Turun maakuntamuseo, 2005. Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Särkisalo |
| --- |
|  |
| Taajamat | 
* Förby

 |
|  |
| Rekisterikyliä | 
* Aisböle
* Bastböle
* Falkki
* Finnari
* Förby
* Hakkala
* Heikberg
* Hästö
* Kaukassalo
* Kiviniemi
* Kota
* Kraila
* Montola
* Muuri
* Niksaari
* Norrby
* Pensalo
* Pettu
* Seppälänmäki
* Siksalo
* Suutarkylä
* Särkisalon kirkonkylä
* Söderby
* Taamarla
* Tessvärr
* Verkkoranta

 |

 |
U-96 pienoismalli vitriinissä
**U-96** oli Saksan laivaston tyypin VIIC sukellusvene toisessa maailmansodassa, jossa se teki kaikkiaan 11 partiomatkaa upottaen 27 ja vaurioittaen 4 alusta sekä tuhoten yhden aluksen. Alus upposi Yhdysvaltain lentokoneiden pommittaessa Wilhelmshavenia 30. maaliskuuta 1945.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: VIIC*
Alus tilattiin 30. toukokuuta 1938 Friedrich Krupp Germaniawerft AG:lta Kielistä, missä köli laskettiin 16. syyskuuta 1939. Se laskettiin vesille 1. elokuuta 1940 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 14. syyskuuta ensimmäisenä komentajanaan Heinrich Lehmann-Willenbrock.

Aluksen päälliköt
-----------------

* Heinrich Lehmann-Willenbrock 14. syyskuuta 1940 - 1. huhtikuuta 1942
* Hans-Jürgen Hellriegel 28. maaliskuuta 1942 - 15. maaliskuuta 1943
* Wilhelm Peters 16. maaliskuuta 1943 - 30. kesäkuuta 1944
* Horst Willner helmi-kesäkuu 1944
* Robert Rix 1. heinäkuuta 1944 - helmikuu 1945

Lothar-Günther Buchheim
-----------------------

Kirjailija Lothar-Günther Buchheim osallistui aluksella yhteen partiomatkaan, josta hän kirjoitti pääosin fiktiivisen romaanin *Das Boot*, novellin *Die Eichenlaufahrt* sekä koosti kuvakronikat *U-Bootkrieg*, *U-Bootfahrer* ja *Zu Tode Gesiegt*. Romaanista on tehty samanniminen elokuva.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **U-96 (1940)**.
1. ↑  uboat.net - U-96
2. ↑  U-96
Orangozinhon bissagonaisia.
**Bissagot** (myös *bijagot*) ovat atlanttista kieltä puhuva kansa Guinea-Bissaun Bissagossaarilla. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan heitä on 30 294 henkeä eli 2,1 % Guinea-Bissaun väestöstä.

Bissagojen elinkeinoja ovat kalastus ja palmutuotteiden keräily. Kulttuuriltaan he ovat lähellä biafadoja ja balanteja. Eri saarten yhteisöt poikkeavat huomattavasti toisistaan. Bissagojen yhteiskuntaa on virheellisesti kuvattu matriarkaatiksi, mutta naisilla on heidän keskuudessaan huomattavan itsenäinen asema. Kuuluisa naishallitsija oli Orango Grande -saaren Okinka Pampa 1900-luvun alussa.

Bissagot tunnetaan portugalilaisille, brittiläisille ja ranskalaisille siirtomaavalloittajille vuosisatojen aikana tekemästään sitkeästä vastarinnasta. Samaan aikaan he osallistuivat aktiivisesti Amerikkaan suuntautuneeseen orjakauppaan. Portugalilaiset alistivat bissagot lopullisesti vasta vuonna 1936.

Bissagot muodostavat vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 64,3 % Bolaman alueen väestöstä. Heistä 42,8 % on kristittyjä, 25,5 % perinteisten uskontojen harjoittajia ja 3,6 % muslimeja.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Narody mira: istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 100–101. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1988.
2. 1 2 3 4 5  Mendy, Peter Karibe & Lobban, Richard A. Jr.: *Historical Dictionary of the Republic of Guinea-Bissau: Fourth Edition*, s. 51–53. Landam, Toronto, Plymouth: The Scarecrow Press, 2013. ISBN 978-0-8108-5310-2.
Filmstaden vuonna 1960 otetussa ilmakuvassa.
**Filmstaden** on Ruotsissa Solnan kunnan Råsundassa sijaitseva alue, jossa ovat toimineet Svensk Filmindustrin elokuvastudiot.

Historiaa
---------

Alue on rakennettu vuosina 1919–1920, minkä jälkeen siitä tuli yksi Euroopan moderneimmista elokuvastudioista. Filmstadeniin rakennettiin työpajoja, pukeutumistiloja, konttoreita, filmilaboratorio, elokuvien säilytystiloja, varastoja, ravintola ja kaksi suurta kuvausateljeeta. Rakennukset ovat tyyliltään pääosin kansallisromantiikkaa, mutta niissä on piirteitä myös alkavasta 1920-luvun klassisismista. Alue on ollut osa maaseutumaista kulttuurimaisemaa, joten monia ulkokohtauksia on voitu kuvata ympäristössä. 1940- ja 1950-luvuilla Filmstadenin ympärille rakennettiin kerrostaloja ja vanha aita korvattiin betonimuurilla.

Elokuvia
--------

Ulkokuvauksia 1930-luvulla.
Filmstadenissa on tehty melkein 400 elokuvaa. Monet ruotsalaiset näyttelijät ja ohjaajat ovat työskennelleet Filmstadenissa. Siellä on tehty esimerkiksi Ingmar Bergmanin, Alf Sjöbergin, Arne Sucksdorffin, Hasse Ekmanin, Jan Troellin, Hans Alfredsonin ja Tage Danielssonin elokuvia. Alueella kuvattuja elokuvia ovat esimerkiksi *Terje Vigen* (1917), *Ajomies* (1920) ja *Erotikon* (1920) sekä ensimmäinen ruotsalainen äänielokuva *Sano se sävelin*.

1960-luvulla elokuvia alettiin kuvata enemmän aidoissa ympäristöissä eikä yhtä suurille studioille ollut enää niinkään tarvetta. Siksi vuonna 1969 toiminta siirtyi merkittävästi pienempiin tiloihin Stocksundiin. Viimeisten alueella kuvattujen elokuvien joukossa olivat sisäkohtaukset *Peppi Pitkätossuun* ja Ingmar Bergmanin *Kosketus*.

Nykyisyys
---------

Vuonna 2001 Filmstadeniin tehtiin uusi asemakaava. Useimmat kulttuurihistoriallisesti arvokkaat rakennukset suojeltiin, joten niitä ei saa purkaa eikä julkisivuja muuttaa. Osa rakennuksista on purettu uusien rakennusten tieltä.

Osa alueesta on muutettu uusiksi asunnoiksi. Niiden rakentaminen aloitettiin vuonna 2003.

Filmstadenissa sijaitsee SF:n elokuvateatteri Filmstaden Råsunda ja myös SF:n pääkonttori. Alueella toimivat myös SF:n omistamat AB Filmteknik ja AB Filmlager. Ateljeet olivat vuokrattuina Statens Scenskolalle joitakin vuosia, mutta vuodesta 1971 alkaen tilat ovat olleet Riksteaternin käytössä.

Filmstadenin sisäänkäynti vuonna 2008.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Solna stad: Gamla Filmstaden (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi) Viitattu 2.4.2013.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Solna stad: Filmstaden[vanhentunut linkki] (ruotsiksi) Viitattu 2.4.2013.
3. ↑  Solna stad: Filmstaden Råsunda (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi) Viitattu 2.4.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Filmstaden** Wikimedia Commonsissa

* Stiftelsen Filmstadens kultur (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
* Filmstadens Samfällighetsförening (ruotsiksi)
* SF Bion elokuvateatteri Filmstaden Råsunda (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
**Liljana Todorova** (bulg.  Лиляна Тодорова), o.s. **Tomova (Томова)**, s. 9. elokuuta 1946 Plovdiv) on bulgarialainen pikajuoksija ja keskimatkojen juoksija. Hän on 800 metrin Euroopan-mestari.

Tomova karsiutui Rotterdamin 1973 EM-hallikilpailuissa 400 metrin juoksun välierissä. Hän voitti samana vuonna Moskovan universiadeissa kultaa 800 metrillä ajalla 1.59,52. Seuraavana talvena hän keskeytti 800 metrin loppukilpailujuoksun Göteborgin EM-hallikilpailuissa.

Tomova saavutti Rooman EM-kilpailuissa 1974 kultaa 800 metrillä ennätyksellään ja kilpailuennätyksellä 1.58,14 sekä hopeaa 1 500 metrillä Bulgarian ennätysajalla 4.04,97. Hän sai Münchenin sisäratojen EM-kilpailuissa 1976 hopeaa 800 metrillä ennätyksellään 2.02,6. Saman vuoden Montrealin olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin välierissä ja 4 × 400 metrin alkuerissä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Liljana Tomova *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Liljana Tomova Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Kuva Liljan patsaasta etuviistosta kuvattuna
Kuva Liljan patsaasta edestä kuvattuna
**Liljan patsas** on Wäinö Aaltosen tekemä punagraniittinen patsas Turussa, Runeberginpuistossa Auransillan kupeessa. Se esittää alastonta naista ja Turun vaakunakukkaa liljaa. Patsas on hankittu sinne vuonna 1927 ja se oli Turun kaupungin ensimmäinen julkinen taidehankinta.

Nykyisin Lilja-patsas on keskeisessä osassa vapun vietossa Turussa. Patsas sai ylioppilaslakin päähänsä ensi kertaa keväällä 1929, kun turkulaiset ylioppilaat päättivät, että myös Turkuun tarvitaan Mantan lakitusta vastaava perinne. Patsaan pesemisen vappukuntoon aloitti kuitenkin vasta Turun yliopiston varsinaissuomalainen osakunta 1960-luvun lopulla.

Liljan patsasta kutsutaan toisinaan myös nimellä Turun Lilja.

Lähteet
-------

1. ↑  Wäinö Aaltosen museo (Arkistoitu – Internet Archive)



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Wäinö Aaltosen veistoksia |
| --- |
|  |
| 1919–1926 | Graniittipoika · Paavo Nurmi · Musica · Lilja · R. W. Ekmanin muotokuvahermi · V. Westerholmin muotokuvahermi |  |
|  |
| 1927–1945 | Runoilija ja muusa · Hämeensillan Pirkkalaisveistokset · Suomen neito · Torpedovene S2:n muistomerkki · Työ ja tulevaisuus · Aleksis Kiven muistopatsas |
|  |
| 1946–1966 | Kun ystävyyssuhteet solmitaan · Vapauden Hengetär · Genius ohjaa nuoruutta |
|  |
| Muut | Myrsky |

 |
**Myoviridae** bakteriofagit kuuluvat Caudovirales-lahkoon. Kuuluisin edustaja on bakteriofagi T4. Näiden fagien perimä on dsDNA (kaksijuosteinen DNA) Flagelaltropiset fagit sitoutuvat ensin flagellaan tai pilliin ja niiden avulla siirtyvät bakteerin pintaan. Lysotsyymi entsyymin avulla ne hajottavat peptidoglykaanin ja injektoivat oman DNA:nsa bakteerin soluun.

Fagi 7-1-1
----------

Fagi 7-1-1 oli eristetty Saksassa maaperästä vuonna 1970 ja on lyytinen faagi Myoviridae perheestä. Se infektoi vain Agrobakteeri Hp13-3 bakteria ja sitoutuu ensin sen flagellaan. Flagellaan tarttumisen jälkeen fagi siirtyy kohti bakteerisolua liikkeellä kuin mutteri ruuvin ympärille. Onnistunutta infektointia varten flagella on oltava liikkuva. Fagi muistuttaa rakenteeltaan sukulaistaan T4 ja sillä on kuusikulmainen pää, ydin ja niiden välissä on kaulus. Pään halkaisija on 68 nm ja ytimen pituus on 135 nm. Ydin on supistumiskykyinen ja sen päässä on muutama kuitu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Floricel Gonzalez, Richard F. Helm, Katherine M. Broadway, Birgit E. Scharf: More than Rotating Flagella: Lipopolysaccharide as a Secondary Receptor for Flagellotropic Phage 7-7-1.  *Journal of Bacteriology*, 16.7.2018, nro 19. doi:10.1128/jb.00363-18. ISSN 0021-9193. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2 3  Jiun Y. Yen, Katherine M. Broadway, Birgit E. Scharf: Minimum Requirements of Flagellation and Motility for Infection of Agrobacterium sp. Strain H13-3 by Flagellotropic Bacteriophage 7-7-1.  *Applied and Environmental Microbiology*, 3.8.2012, nro 20, s. 7216–7222. doi:10.1128/aem.01082-12. ISSN 0099-2240. Artikkelin verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Myoviridae
* ViralZone: Myoviridae (englanniksi)
* National Center for Biotechnology Information (NCBI): Myoviridae, taxonomy (englanniksi)
**Myon** on oululainen vuonna 1995 perustettu progressiivista rockia soittava yhtye. Myon on julkaissut neljä albumia. Myonin esiaste oli nimeltään **Project**.

Project ja Myonin ensihetket
----------------------------

Laulaja Sami Huotari, basisti Keijo Koivikko, kitaristi Risto Silenius ja rumpali Matti Torro perustivat nimettömän yhtyeen vuonna 1995. Yhtyeen kantavaksi voimaksi osoittautuneen kosketinsoittaja Mika Pohjolan liittymisen jälkeen yhtye nimettiin Myoniksi. Mastervox teki levytyssopimuksen Myonin kanssa, mikä johti debyyttialbumin *Heavens Gardenin* nauhoituksiin.

*Heavens Garden* ja *Ghost In Paradise*
---------------------------------------

Syksyllä 1998 julkaistiin esikoisalbumi *Heavens Garden*, joka oli tyyliltään raskasta ja klassista ￼￼rockia progressiivisella lisukkeella. *Heavens Garden* julkaistiin myös Saksassa Noise Recordsin alaisena.

Toinen albumi *Ghost In Paradise* julkaistiin vuonna 2002. Se oli raskaampaa ja progressiivisempaa kuin edeltäjänsä ja oli Sami Huotarin viimeinen Myon-albumi. AMG julkaisi Ghost in Paradisen maailmanlaajuisesti vuonna 2005. *Ghost In Paradise* menestyi kohtalaisesti myös Japanissa.

*Slideshow*
-----------

*Slideshow* (2005) oli ensimmäinen albumi uuden solistin, Jukka Nummen, kanssa. Yhtyeen tyyli muuttui huomattavasti progressiivisempaan, radioystävällisempään ja miksauspainotteisempaan suuntaan. Albumin kappaleet olivat hieman tunteellisempia*selvennä* kuin heavy metalliksi luonnehditut edeltäjänsä.

*Frameworks*
------------

Yhtye palasi juurilleen raskaaseen musiikkiin albumilla *Frameworks* (2007). Levyn kappaleet olivat pidempiä ja kasaripainotteisempia kuin *Slideshow'*lla, mutta määrä oli pienempi. Levyn kappaleiden tunnelma oli palannut Ghost In Paradise -henkisemmäksi, ja sitä on luonnehdittu Queensrÿchen, Rushin ja Kansasin sekoitukseksi. Tämä albumi jäi kitaristi Risto Sileniuksen viimeiseksi.

*Ground Zero*
-------------

Myon on oli saanut loppukesästä 2010 uuden albuminsa nauhoitukset valmiiksi ja siltä julkaistiin loppuvuodesta singlet "Inner Fire" ja "Built by the Distance". Kappaleet ovat edeltävään albumiin verrattuna huomattavasti kevyempiä ja herkempiä. Singlejä on luonnehdittu hyvin sagamaisiksi. Albumilla kitaraa soitti Jyrki Laiho. Yhtyeen esiintymisistä on tekeillä live-DVD *Liveworks*.

Diskografia
-----------

* *Heavens Garden* (1998)
* *Ghost In Paradise* ￼￼(2002) ￼￼AMG:n julkaisemana maailmanlaajuisesti 2005.
* *Slideshow* ￼￼(2005)
* *Frameworks* ￼￼(2007)
* *Vitalworks* (2015)
* *Liveworks* (suunnitteilla/julkaisu jäissä)

Nykyiset jäsenet
----------------

* Marco Mannermaa - laulu
* Mika Pohjola - koskettimet - 1995-
* Matti Torro - rummut - 1995-
* Keijo Koivikko - basso - 1995-
* Jyrki Laiho - kitara - 2008-

Entiset jäsenet
---------------

* Sami Huotari - Laulu - 1995-2002
* Risto Silenius - Kitara - 1995-2008
* Päivi Karjala - Taustalaulu
* Jukka Nummi - Laulu - 2002-

Aiheesta muualla
----------------

* Myon Discogsissa.  (englanniksi)
* Yhtyeen kotisivu
Ravintola Kanavaranta toimi vuosina 1994–2001 myöhemmin ravintola Nokan nimellä tunnetussa, 1980-luvun lopulla kunnostetussa punatiilisessä ravintolakiinteistössä (kuvan keskiosassa, valokuva vuodelta 2012) Katajanokan kanavan äärellä.
**Ravintola Kanavaranta** oli Helsingin Katajanokalla toiminut, keskieurooppalaisesta keittiöstä vaikutteita saanut bistro-ravintola, jolle Suomen Gastronomien Seura myönsi Vuoden ravintola -tunnustuksen vuonna 1998. Sen keittiöstä vastasivat tuolloin keittiömestarit Eero Mäkelä ja Gero Hottinger, ja hallinnosta ekonomi Maria Planting.

Ravintola Kanavaranta sijaitsi Katajanokan makasiinirakennuksissa, jotka liikemies Kai Eräjuuri kunnosti 1980-luvulla. Lama ajoi kunnostushankkeen vararikkoon ja tilat päätyivät pankille, joilta Mäkelä, Hottinger ja Planting vuokrasivat 178-paikkaisen Ravintola Kanavarannan valmiiksi sisustetut ravintolatilat keittiöineen vuoden 1993 lopussa. Ravintola avattiin alkuvuonna 1994.

Eero Mäkelän siirryttyä eläkkeelle helsinkiläisravintolat Kanavaranta ja Solna yhdistettiin vuoden 2000 lopulla liiketoiminnallisesti uuteen, vuoden 2001 alussa käynnistyneeseen yhtiöön. Sen omistajiksi tulivat Gero Hottinger, Esa Karppinen ja Maria Planting. Sittemmin Mäkelän siirryttyä pois Kanavarannasta 2000, ravintolan omistus järjestettiin uudelleen ja Hottinger vastasi ravintola Kanavarannan keittiöstä jonkin aikaa, kunnes luopui siitä.

Vuoden 2001 lopulla uutisoitiin ravintola Kanavarannan siirtymisestä Royal Rest -yhtiölle (Royal Ravintolat), ravintolan ilmeen muutoksesta ja keittiön toiminnan siirtymisestä keittiömestari Markus Maulavirran vastuulle vuoden 2002 alussa. Royal Rest -ravintolayhtiöllä oli hallinnassaan myös viereinen ravintola Sipuli ja läheinen Katajanokan Kasino. Ravintola sai kevyen ilmeen- ja konseptinvaihdoksen ohella uuden nimen: Kanavarannasta tuli ravintola Nokka.

Keittiömestarit Mäkelä ja Hottinger käynnistivät vuonna 1995 keittiötaitoa opettavan, ravintolan yhteydessä toimineen *Helsingin kulinaarisen instituutin*. Hottinger jatkoi kulinaarisesta instituutista vastanneena yrittäjänä ja kouluttajana vuoteen 2010 saakka. Tuolloin hän siirsi vastuun sukupolvenvaihdoksella eteenpäin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Tarja Salo: Nainen mestarikokkien taustalla *Taloussanomat, is.fi*.  23.5.1998. Viitattu 17.12.2017.
2. 1 2 3 4  Ravintolat Kanavaranta ja Solna yhteen *Taloussanomat, is.fi*.  13.12.2000. Viitattu 17.12.2017.
3. 1 2  Mikko Montonen: Kanavaranta saa uuden ilmeen *Taloussanomat, is.fi*.  14.12.2001. Viitattu 17.12.2017.
4. 1 2  Kanavarannasta tuli Nokka *Taloussanomat, is.fi*.  11.3.2002. Viitattu 17.12.2017.
5. 1 2  Helsingin kaupunki, Karttapalvelu (Kaupunginosa haulla "Kanavaranta 7", Valinta: Aluejaot- Kaupunginosat) *kartta.hel.fi*. Viitattu 17.12.2017.
6. 1 2  Arkistoitu kopioVuoden ravintolat Suomen gastronomien seura, gastronomit.fi.  Arkistoitu 4.12.2017. Viitattu 17.12.2017.
7. 1 2  Arkistoitu kopioHyvän ruoan asialla *Iltalehti, iltalehti.fi*.  4.3.2010.  Arkistoitu 1.1.2018. Viitattu 17.12.2017.
**Kandi** on piirikunta, kaupunki ja Aliborin departementin keskus Beninissä. Se sijaitsee maan pohjoisosassa 523 kilometriä maan pääkaupungista Porto-Novosta pohjoiseen. Piirikunnassa oli 95 200 asukasta (vuonna 2002).

Kandin piirikunnan pinta-ala on 3 421 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Aliborin departementiin Malanvillen, idässä Ségbanan, etelässä Gogounoun ja lännessä Banikoaran piirikuntiin.

Seudulla virtaavat Nigerin sivujoet Alibori ja Sota. Pinnanmuodostukseltaan se on jokilaaksojen halkomaa tasankoa. Ilmasto on tyypiltään sudanilainen. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 800 ja 1 300 millimetrin välillä. Kasvillisuus on etupäässä metsä- ja pensassavannia.

Piirikuntaan kuuluu kymmenen arrondissementtia: Kandi I, Kandi II, Kandi III, Angaradébou, Bensékou, Donwari, Kassakou, Saah, Sam ja Sonsoro. Ne käsittävät yhteensä 39 kylää ja 9 kaupunginosaa. Kaupunkiväestön osuus on 42 prosenttia.

Suurimmat etniset ryhmät ovat barbat, fulbet, dendit, mokolet ja bokot. Uskonnoltaan 72,5 prosenttia asukkaista on muslimeja, 12,2 prosenttia katolisia, 4,6 prosenttia perinteisten uskontojen harjoittajia ja 1,3 prosenttua protestantteja.

Ennen siirtomaa-aikaa Kandi oli yksi baribavaltioista, joka itsenäistyi Nikkistä 1800-luvun lopussa. Sen kautta kulki tärkeä kauppareitti Kanosta Ašantiin.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät tuotantokasvit ovat vilja, maapähkinä ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat ja pienkarja. Teollisuutta edustaa kaksi puuvillankäsittelylaitosta.

Kandin kautta kulkee etelästä Nigerin rajalle johtava päällystetty maantie. Kaupungin lähistöllä on lentokenttä. Palveluihin kuuluu 55 alakoulua, viisi yläkoulua, aluesairaala ja kahdeksan terveyskeskusta. Matkailupalvelut ovat vähäisiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Association Nationale des Communes du Bénin *ancb-benin.org*.  Arkistoitu 14.8.2014. Viitattu 14.8.2014. (ranskaksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Plan de Développement Communal de Kandi *ancb-benin.org*.  2002.  Arkistoitu 17.4.2018. Viitattu 14.8.2014. (ranskaksi)
3. ↑  Houngnikpo, Mathurin C. & Decalo, Samuel: *Historical Dictionary of Benin*, s. 221–222. Plymouth: Scarecrow Press, 2013. ISBN 978-0810871717.

Aiheesta muualla
----------------

* Kandin piirikunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
**Stefan Lazarević** (serb. Стефан Лазаревић), myös nimellä **Stevan Pitkä** (Стеван Високи; n. 1374 - 19. heinäkuuta 1427) oli Serbian despotaatin ensimmäinen hallitsija 1402-1427. Stefan Lazarević oli prinssi Lazar Hrebeljanovićin (кнез Лазар Хребељановић) poika. Vuonna 1389 noin 15 vuoden iässä hänet kruunattiin prinssiksi ja hänestä tuli despootti 1402. Aikanaan häntä pidettiin yhtenä parhaimmista ritareista ja sotilasjohtajista sekä kirjoittamiensa kirjojen ja tekstien ansiosta häntä pidetään yhtenä parhaista Serbian keskiajan kirjailijoista.

Elämäkerta
----------

Hänen isänsä kuoltua Kosovon taistelukentillä 1389 Stefan sai johdettavakseen Moravian Serbian, jota hän hallitsi äitinsä Milica Hrebeljanovićin (Милица Хребељановић) kanssa kunnes saavutettuaan täysi-ikäisyyden hänestä tuli täysivaltainen hallitsija 1393. Hänen hallintonsa ja kirjalliset teoksensa yhdistetään joskus varhaiseen renessanssiin Serbiassa. Hän toi valtakuntaansa ritariturnajaiset, ajan nykyaikaiset sotataktiikat ja tuliaseet. 

Osmanien valtakunnan vasallina Lazarević oli Serbian joukkojen komentaja Rovinen taistelussa 1395, Nikopoliksessa 1396 ja Ankarassa 1402. Ankaran taistelun jälkeen Lazarević sai despootin arvon Bysantilta. Vuosiksi 1403-1404 hänestä tuli vasalli Unkarin kuningaskunnan Sigismundille ja peri Mačvan, Belgradin, Golubacin ja muita alueita, kuten Srebrenican 1411. Hovinsa Lazarević perusti Belgradiin. 

Ankaran taistelussa osmanisulttaani Bayezit I jäi Timur Lenkin vangiksi, jonka seurauksena sulttaanin pojat rupesivat käymään keskenään perimyssotaa. Lazarević osallistui Kosmidionin taisteluun 1410 Mehmed I:ä tukeneen veljen Musa Çelebin puolella. Hän joutui käymään sisällissodan myös omaa veljeään Vuk Lazarevićia vastaan. Taistelut Serbiassa lakkasivat 1412 kun Stefan sopi veljenpoikansa Đurađ Brankovićin kanssa. Balša III:n kuoltua hän peri tältä montenegrolaisen Zetan ruhtinaskunnan, kuten myös sodan Venetsiaa vastaan. 

Sisäpolitiikassa hän kukisti Serbian ylimystön vastarinnan ja käytti rauhanajat vakiinnuttaen poliittisia oloja sekä kehittääkseen maata taloudellisesti, kulttuurillisesti ja sotilaallisesti. 29. tammikuuta 1412 hän julkaisi kaivoslain, jossa oli erillinen luku tuon ajan suurimman Balkanin alueen kaivoksen Novo Brdon johtamisesta. Hänen kuolinaikanaan Serbia oli yksi suurimmista hopean tuottajista Euroopassa. Arkkitehtuurin alalla hän tuki Moravan koulun kehittämistä.

Perintö
-------

Stefan kuoli äkillisesti 1427. Koska hänellä ei ollut lapsia, valta siirtyi Đurađ Brankovićille, jonka hän oli julistanut perijäkseen Srebrnican kokouksessa edellisvuonna. 

Stefan oli suuri taiteiden ja kulttuurin tukija, ja hän tarjosi suojan ja tukea sekä Serbian että naapurimaiden oppineille, kuten Konstantin Kostenetsilaiselle ja Grigori Tsamblakille. Konstantinin avulla hän perusti Resavan koulun, jossa tehtiin kopioita kirjallisista teoksista.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.