recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Doina Gherman** (s. 29. marraskuuta 1982 Chișinău, Moldavian SNT, Neuvostoliitto) on moldovalainen poliitikko, joka valittiin vuonna 2019 Moldovan parlamenttiin.

Gherman työskenteli 2010–2015 Moldovan tullin vanhempana tarkistajana, mutta hänen sopimuksensa purettiin äitiysloman takia. Gherman on politiikassa mukana Toiminta- ja solidaarisuuspuolueen kautta. Hänet valittiin vuonna 2017 puolueen johtohenkilöstöön. Gherman on vuodesta 2018 toiminut myös kasvatustieteiden instituutin opettajana.

Gherman valittiin vuoden 2019 vaaleissa Moldovan parlamenttiin. Hän sai johtaakseen ihmisoikeuksien ja etnisten ryhmien suhteiden komitean sekä oli mukana Moldovan delegaatiossa, joksa osallistui Euroopan neuvoston parlamentaariseen yleiskokoukseen. Gherman valittiin uudelleen vuoden 2021 parlamenttivaaleissa. Uudella parlamentissa hän sai johtaakseen ulkoasioiden ja Euroopan integraation valiokunnan.

Gherman sai vuonna 2022 Yhdysvaltain ulkoministeriön jakaman International Women of Courage -palkinnon. Palkintoperusteluissa kerrottiin Ghermanin edistäneen Moldovassa naisten osallistumista yhteiskuntaan ja pyrkineen suojelemaan parisuhde- ja sukupuoliväkivallasta kärsineitä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Doina Gherman  27.10.2021. Rise Moldova. Viitattu 3.4.2022. (romaniaksi)
2. ↑  2022 International Women of Courage Award Recipients Announced: U.S. Secretary of State Antony J. Blinken to Host Virtual Award Ceremony on March 14, Featuring Remarks by First Lady of the United States, Dr. Jill Biden *State.gov*.  8.3.2022. Department of State. Viitattu 3.4.2022. (englanniksi)
*Tämä artikkeli kertoo suomalaisesta merikapteenista, Niilo Saarinen -nimisestä pelastusristeilijästä on oma artikkeli.*
**Niilo Saarinen** (28. syyskuuta 1896 Kalanti – 4. joulukuuta 1976 Hanko) oli suomalainen merikapteeni ja Suomen Meripelastusseuran pitkäaikainen päällikkö. 

Saarinen lähti merelle nuorena miehenä ja sai merikapteeninkirjan Rauman Merenkulkuopistosta vuonna 1926. Saarinen oli moottorikuunari Drakenin kapteenina, kun laiva haaksirikkoutui 11. marraskuuta 1929 Utön lähellä. Viisi miehistön jäsentä menehtyi ennen kuin pelastajat pääsivät myrskyn laannuttua pelastamaan kallioluodolle jääneet miehistön jäsenet. Drakenin haaksirikon seurauksena meripelastustoimintaa alettiin uudistaa Suomessa.  Vuonna 1936 Meripelastusseura kutsui Saarisen valvomaan Suomen ensimmäisen pelastusaluksen rakentamista. Tämä alus, pelastusristeilijä *Outoori*, laskettiin vesille seuraavana keväänä ja Saarinen nimitettiin sen päälliköksi.

Hän muun muassa valvoi kaikkien vuosina 1936–1947 valmistuneiden pelastusalusten rakentamista. Näitä aluksia oli kahta mallia: yksikoneiset ja -potkuriset *Anna Gadd*, *Haapasaari*, *Kokkoluoto* ja *Ledsund* sekä kaksikoneiset ja -potkuriset *Hailuoto*, *Hans Helenius*, *Merikokko*, *Seiskari*, *Siilinkari*, *Syväri* (1945 alkaen *Reposaari*), *Sälgrund*, *Tankar* ja *Ääninen* (1945 alkaen *Valsörn*). Vuonna 1950 Meripelastusseuran valtuuskunta nimitti Saarisen virallisesti seuran lippukapteeniksi.

Saarisen ura meripelastajana oli pitkä. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1960 ja jäi edelleen asumaan vanhaan kotitaloonsa Hangon Korkeavuorenkadulle. Seuraavana vuonna valmistui ensimmäinen jäätä murtava pelastusalus, joka nimettiin Saarisen mukaan. Kun Isokari (1965–1988 p/r Russarö) meni vuonna 1967 täyskorjaukseen, jossa siitä poistettiin mastot, vanha keulamasto lahjoitettiin Saariselle.

Saarinen kuoli joulukuussa 1976, ja Meripelastusseura järjesti hänelle juhlalliset hautajaiset.

Lähteet
-------

* Erkki Metsävuori: Saaristomerta ja sankareita - luku *Draken ja kapteeni Niilo Saarinen*, s. 110–118; Turun Sanomat Oy, 1993. ISBN 951-9129-14-6
* Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1963: *Kotkan Meripelastusyhdistyksen toiminta vuonna 1963*
* Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1976: Paul J. Lammi: *Niilo Saarinen in memoriam*
* Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1978: Veijo I. Merikalla: *Raahen Meripelastusyhdistyksen toiminta vuonna 1978*
* Suomen meripelastusseura, PR Niilo Saarinen (Arkistoitu – Internet Archive)
* pv *Merikokko*:Pelastusalukset (Arkistoitu – Internet Archive). Meripelastus.fi

### Viitteet

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 12.12.1976, s. 15. Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille).
2. ↑  Vakkasuomalaisia purjealuksia ja laivanvarustajia : Kaljaasi Draken (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3  Paul J Lammi: *Niilo Saarinen in memoriam*; Meripelastusseuran vuosijulkaisu 1976
Kappaleen nuottijulkaisun kansilehti vuodelta 1914
"**They Didn't Believe Me**" on Jerome Kernin säveltämä ja Herbert Reynoldsin sanoittama laulu vuoden 1914 musikaalista *The Girl from Utah*. Se oli yksi viidestä kappaleesta, jotka lisättiin näytelmään sen Broadway-debyyttiä varten Knickerbocker Theaterissa 14. elokuuta 1914. Näytelmä oli lähtöisin Isosta-Britanniasta, mutta impressaario Charles Frohmanin mielestä siihen tarvittiin lisämateriaalia Yhdysvaltojen esityksiä varten.

Kern oli säveltänyt musiikkia jo vuodesta 1902, mutta "They Didn't Believe Me" oli hänen ensimmäinen menestyskappaleensa. Kappaleesta tuli standardi, ja se esitettiin vuoden 1949 MGM-musikaalissa *Kesäyön suudelma*, jossa se laulettiin duettona Mario Lanzan ja Kathryn Graysonin välillä. Monet pop- ja jazzartistit artistit ovat levyttäneet kappaleen, mukaan lukien Frank Sinatra, Dinah Washington, Jeannette MacDonald, Charlie Parker, Stan Kenton, Bill Frisell, Harry Belafonte ja Marian McPartland.

Kappaleen erikoisuus on, että se käyttää arkikieltä rakkauslaulussa. Tähän asti suurin osa rakkauslauluista oli luottanut liioittelevaan ja koristeelliseen kielenkäyttöön romanttisia tunteita kuvatessaan. Siitä syystä jotkut pitävät kappaletta modernin rakkauslaulun edelläkävijänä.

Kappale julkaistiin ensimmäisen maailmansodan puhkeamisen aikaan, ja siitä tuli yksi monista sotilaiden rintamalla mukailemista lauluista. Kappaleesta muotoutui ironinen kertomus "helposta" elämästä juoksuhaudoissa. Tämän version nimeksi tuli "We'll Never Tell Them" ja se nähdään Richard Attenborough'n vuoden 1969 elokuvan *Oi! Mikä ihana sota* lopulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Steyn, Mark: *Broadway Babies Say Goodnight: Musicals Then and Now*, s. 40. Taylor & Francis, 2000. ISBN 0415922879. (englanniksi)
2. ↑  Furia, Philip: *The Poets of Tin Pan Alley: A History of America's Great Lyricists*, s. 37. Oxford University Press US, 1992. ISBN 0195074734. (englanniksi)
3. ↑  Kenrick, John: History of The Musical Stage 1910-1919: Part I *Musicals101.com*. Viitattu 6.12.2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Kappaleen sanat Wikiaineistossa
* Kuvaus JazzStandards.comissa
Johannes Kastajan kirkko Nekromanteionin raunioiden päällä.
Sisimpiin osiin johtavan, rautaovin suljetun labyrintin rauniot.
Kellari seremonioita varten.
**Nekromanteion** tai **Nekyomanteion** on Kreikassa, Epeiroksen maakunnassa sijainnut kuolleiden oraakkeli, jonka Homeros kuvailee Odysseuksen manalamatkan yhteydessä. Siellä harjoitettiin nekromantiaa, ja se oli Persefonen ja Haadeen palvontapaikka. Oraakkeliksi on väitetty Achérontas-joen suistoalueella Mesopótamon kylässä sijaitsevia raunioita, mutta tulkinta on kiistanalainen.

Kreikkalainen arkeologi löysi Mesopótamon rauniot 1950-luvulla Johannes Kastajan (Ágios Ioánnis) kukkulalta, Johannes Kastajan kirkon alta ja ympäriltä. Rakennelman keskiosa muodoistuu 22 metriä pitkästä neliöstä, jonka seinät ovat kolme metriä paksut ja taitavasti tehdyt. Keskiosan ulkopuolella on ulompi muuri ja useita huoneita. Keskiosassa on myös kellari, jossa seremonioita arvelun mukaan pidettiin.

Aiheesta muualla
----------------

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nekromanteion (Achérontas)**.
* Archaeologyn artikkeli "Insight: Rethinking the 'Halls of Hades'"
Doi Nang Nonin vuoret muistuttavat kaukaa katsottuna selällään makaavaa naista.
**Doi Nang Non** (thaiksi ดอยนางนอน, *"nukkuvan naisen vuori"* ) on vuoristoalue Thaimaan pohjoisosassa Chiang Rain provinssissa. Se on geologiselta rakenteeltaan karstimaata, jossa on paljon vesiputouksia ja luolia. Vuorten itäpuolella kulkee Chiang Rain kaupungin ja Mae Sain rajanylityspaikan välinen valtatie. Rajan pohjoispuolella on Myanmar. Tietystä suunnasta katsottuna vuoret näyttävät selällään makaavalta naiselta. Tämän vuoksi vuorten synnystä on vuosisatojen ajan kerrottu tarinoita, joihin liittyy kuollut prinsessa, jonka ruumiin ympärille vuorten sanotaan kasvaneen.

Vuoden 2018 pelastusoperaatio
-----------------------------

Kesäkuussa 2018 Doi Nang Nonin sisällä olevaan luolastoon eksyi joukko koulupoikia ja heidän urheiluvalmentajansa. Ryhmä pelastettiin luolasta heinäkuussa mittavan operaation avulla, ja kaikki pelastettavat selviytyivät hengissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Prayers to mythical princess in cave crisis.  *Daily News*, 28.6.2018. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 1.8.2018.  (englanniksi)
**Sébastien Lacroix** (s. 20. huhtikuuta 1983 Saint Claude) on ranskalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä. Nykyisin Lacroix asuu Bois d'Amont'ssa.

Yhdistetyn maailmancupissa Lacroix kilpaili ensimmäisen kerran Liberecissä helmikuussa 2001. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on kolmas sija, jonka hän saavutti kaudella 2012–2013 Kuusamon kilpailusta. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli samalla kaudella kymmenes.

Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän kilpaili neljänneksi sijoittuneessa Ranskan joukkueessa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli myös neljänneksi sijoittuneessa Ranskan viestijoukkueessa. Molemmissa henkilökohtaisissa kilpailuissa hän oli 19:s. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän saavutti henkilökohtaisissa kilpailuissa sijoitukset 23 ja 30. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailussa seitsemäs ja normaalimäessä 11:s. Normaalimäen joukkuekilpailusta Lacroix voitti kultaa Ranskan joukkueen kanssa. Joukkuesprintissä hän voitti kultaa parinaan Jason Lamy Chappuis. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailussa 21:s, normaalimäen vastaavassa 28:s ja joukkuekilpailussa neljäs. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai joukkuekilpailussa pronssia sekä sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa kahdeksanneksi ja normaalimäen vastaavassa kilpailussa 11:nneksi.

Lacroix lopetti uransa kauteen kauden 2014–2015 jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Sébastien Lacroix Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Sébastien Lacroix'n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Karsanjärvi** on Syväriin laskeva järvi Lapinlahden itäosassa Pohjois-Savon maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,2 neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 56 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Karsanjärven pituus etelästä pohjoiseen on 2,9 kilometriä. Leveimmät kohdat lännestä itään ovat noin 600 metriä. Karsanjärven eteläosa on pohjoisosaa syvempi ja syvin kohta, noin kaksitoista metriä, sijaitsee aivan järven eteläisimmässä osassa, josta vedet laskevat Atron voimalan kautta Syväriin (95,5 metriä mpy). Karsanjärveen virtaa vettä pohjoisesta Korpinen-järveltä (110,5 metriä mpy).

Atron voimala valmistui Karsanjärven etelärannalle 1956. Sen putouskorkeus on 14,5 metriä.

Karsanjärven saariluku on viisi. Saarilla ei ole karttanimiä. Laajin saari on noin kaksihehtaarinen ja se sijaitsee itärannan tuntumassa. Sen itäpuolella kohoaa Karsanmäki, jonka laki on noin 65 metriä järven pintaa korkeammalla. Karsanjärven länsipuolella sijaitsee Kärsämäen kylä.

Karsanjärven vesitilavuus on 5 447 000 kuutiometriä.

Karsanjärvi (04.641.1.001) kuuluu Korpisen alueeseen (04.641), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Nurmijoen alue (04.64) ja ensimmäinen on Nilsiän reitin valuma-alue (04.6). Korpisen alueeseen kuuluu viisitoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Korpinen ja Karsanjärvi ovat laajimmat.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Karsanjärvi, vakavesi, Lapinlahti
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 1.10.2022.
3. ↑  Karsanjärvi. Järviwiki. Viitattu 1.10.2022.
4. ↑  Savon Voima valitsi Instan Atron vesivoimalaitoksen automaation ja sähköistyksen uudistajaksi *Insta.fi*. Insta Group Oy. Viitattu 1.10.2022.
5. ↑  Korpisen alue (04.641). Järviwiki. Viitattu 1.10.2022.
Heinähanko
Heinätöissä oleva nainen
**Heinähanko** on maataloustöissä käytettävä kaksi- tai kolmipiikkinen työväline, jota käytetään irtonaisen tai paalatun heinän käsittelyyn. Sitä kutsutaan yleisesti pelkäksi hangoksi.

Ennen kuin tehdastekoiset kaksipiikkisten varsinaiset heinähangot yleistyivät, käytettiin heiniä tallissa ja navetassa käsiteltäessä monin paikoin tadikkoa. Tadikko-sanan perinne oli niin vahva, että uutta varsinaista heinähankoakin kutsuttiin tadikoksi ja päinvastoin uutta viisipiikkistä rautatadikkoa hangoksi (kun taas nykyään sitä kutsutaan useimmiten tadikoksi l. talikoksi).

Pohjanmaalla, ja muuallakin, navetassa oli kaksi luomistyökalua, hanko ja taikko (talikko). Hankoa käytettiin heinien ja joskus olkien luomiseen. Viisipiikkistä taikkoa käytettiin lannan, AIV-rehun ja muun raskaamman tavaran käsittelyyn. 

Heinähangon eräs versio on nelipiikkinen elotalikko.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen maatalousmuseo Sarka: 07/2015 Heinähanko *Kuukauden esine*.  Arkistoitu 24.7.2020. Viitattu 24.7.2020.
2. ↑  Helsingin yliopisto, Humanistinen tiedekunta, Kulttuurien tutkimuksen laitos, Kansatiede. Käsikirjoitus Teppo Korhonen: 07/2015 Heinähanko *Historiallinen maatalous*. Viitattu 24.7.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Heinähanko** Wikimedia Commonsissa
**Sæmundr fróði** eli **Saimundr Viisas** (1056 – 1133) oli islantilainen kristitty pappi, joka opiskeli Pariisissa. Hän perusti Oddiin merkittävän koulun. Perimätiedon mukaan Saimundr kirjoitti tai ainakin kokosi ja toimitti *Vanhemman Eddan*. Nykyään tätä tietoa epäillään. Sen sijaan Saimundr kirjoitti latinaksi Norjan kuninkaiden historian. Tämä teos on kadonnut, mutta muun muassa *Eddan* uudempien osien kirjoittaja Snorri Sturluson käytti sitä lähteenään.

Lähteet
-------

1. ↑  History of Edda[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sæmundr fróði** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sayaka Takahashi** (jap. 高橋 沙也加, Takahashi Sayaka, s. 29. heinäkuuta 1992 on japanilainen sulkapalloilija.

Takahashi on kilpaillut vuodesta 2009 lähtien, jolloin osallistui Osakan kansainväliseen turnaukseen. Ensimmäiset turnausvoittonsa hän saavutti vuonna 2012, jolloin hän voitti Itävallan, Osakan, Malediivien ja Skotlannin kansainvälisen haastajaturnauksen. Vuonna 2013 hän voitti Australian avoimen turnauksen sekä oli kolmas Aasian-mestaruuskilpailujen kaksinpelissä. Vuonna 2014 Takahashi voitti Saksan avoimen turnauksen kaksinpelin sekä oli jälleen kolmas Aasian-mestaruuskilpailujen kaksinpelissä. Vuonna 2015 Takahashi voitti Portugalin ja Osakan kansainvälisen turnauksen. Vuonna 2016 ainoa turnausvoitto oli Malesian kansainvälisen haastajaturnauksen voitto. Vuonna 2017 hän voitti Portugalin kansainvälisen turnauksen, Osakan kansainvälisen haastajaturnauksen sekä Vietnamin avoimen turnauksen. Vuonna 2018 Takahashi voitti Sveitsin, Singaporen ja Uuden-Seelannin avoimen turnauksen sekä Akitan masters-turnauksen.

Huhtikuussa 2021 Takahashi oli BWF:n naisten kaksinpelirankingin 15. Hänen uransa paras rankingsijotus on 10.

Lähteet
-------

1. ↑  Sayaka Takahashi BWF. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
2. ↑  Ranking of Sayaka Takahashi BWF. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
3. ↑  BWF World Rankings  20. huhtikuuta 2021. BWF. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
**Heinäistenjärvi** on matala ja vähähumuksinen metsäjärvi Lohjan pohjoisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 60 hehtaaria. Etäisyys Lohjan keskustasta on 34 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Heinäistenjärven suurin pituus lännestä itään on noin puolitoista kilometriä. Järven länsiosassa on kaksi pientä saarta, joita ei ole nimetty. Syvin kohta, 8,7 metriä, sijaitsee altaan keskivaiheilla. Heinäistenjärveen virtaa lukuisia nimettömiä ojia, Heinäistenjärvestä virtaa Hahlajoki itään puolentoista kilometrin päässä sijaitsevaan Tarkeelanjärveen, jonka korkeustaso on noin yksitoista metriä Heinäistenjärveä alempi. Heinäistenjärven läheisyydessä sijaitsee useita vakavesiä: Likolampi lounaassa, Kyläntakanen lännessä, Kivijärvi pohjoisessa, Vahermanjärvi koillisessa ja Löytty etelässä. Kaakossa Hahlajoen eteläpuolella kohoaa Kukonharju (yli 120 metriä mpy).

Heinäistenjärven rannoilla on jonkin verran pientaloja. Järven ekologinen tila on erinomainen, vesitilavuus on 1,82 miljoonaa kuutiometriä.

Heinäistenjärvi (23.063.1.003) kuuluu Tarkeelanjärven alueeseen (23.063), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Heinäistenjärvi on Karjaanjoen vesistön luoteisia vakavesiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Heinäistenjärvi, vakavesi, Lohja
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 1.5.2021.
3. 1 2 3  Heinäistenjärvi *Vesientila.fi*. Länsi-Uudenmaan vesi ja ympäristö ry. Viitattu 1.5.2021.
4. ↑  Heinäistenjärvi. Järviwiki. Viitattu 1.5.2021.
5. ↑  Tarkeelanjärven alue (23.063). Järviwiki. Viitattu 1.5.2021.
**Rexim-Favor** on massasulkuinen konepistooli, joka suunniteltiin Rexim S.A. -yhtiössä Genevessä vuonna 1953. Vuonna 1957 aseen suunnitelmat myytiin Espanjaan, jossa sitä alkoi valmistamaan La Coruña -niminen tehdas. Turkkilaiset tekivät aseesta oman M-68-version, jota Turkin armeija käyttää vieläkin palveluskäytössä pienissä määrin.

Ominaisuudet
------------

Ase ampuu lukko kiinni: patruuna työnnetään piippuun viritystapin avulla, ja se pysyy siellä kunnes liipaisimeen kohdistettu paine vapauttaa iskurin. Aseen piippu voidaan vaihtaa nopeasti painamalla karhennetun piipun kiinnitysruuvin alla olevaa pientä jousisalpaa, kiertämällä ruuvi irti ja vetämällä piippu eteenpäin irti aseesta.

Lähteet
-------

1. ↑  alienanthology.com *alienanthology.wikia.com*. Viitattu 18.6.2015. (englanniksi)
2. ↑  forgottenweapons.com - submachine guns - rexim-favor *forgottenweapons.com*. Viitattu 18.6.2015. (englanniksi)
3. 1 2  Chris McNab: *Suuri asekirja*, s. 362. Gummerus.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Rexim-Favor
Sébastien Chabal vuonna 2015
**Sébastien Chabal** (s. 8. joulukuuta 1977 Valence, Ranska) on ranskalainen rugbynpelaaja, joka pelaa kotimaansa pääsarjassa Lyon OU:n joukkueessa, sekä Ranskan maajoukkueessa. Chabalin pelipaikka on lukko (lock).

Pitkistä hiuksistaan ja parrastaan sekä kovista taklauksistaan tunnettu Chabal on lempinimeltään *"l'Homme des Cavernes"* ("luolamies"). Hän on yksi Ranskan suosituimmista urheilijoista, ja maan toimittajat ovatkin kehittäneet termin *"Chabalmania"*. Lisäksi Chabalia pidetään maailman parhaiten tienaavana rugbynpelaajana, arviolta miljoonan euron vuosipalkallaan.

Ura
---

Chabal edusti Ranskaa vuoden 2007 Rugbyn maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa maa sijoittui neljänneksi hävittyään turnauksen välierissä Englannille. Häntä ei yllättäen valittu mukaan vuoden 2011 turnaukseen, jossa Ranska eteni finaaliin asti, häviten lopulta isäntämaa Uudelle-Seelannille.

Seurajoukkuetasolla Chabal on edustanut Lyon OU:ta vuodesta 2012 saakka. Vuosina 2004-2009 Chabal pelasi Englannin Rugbyvalioliigan Sale Sharksissa, voittaen mestaruuden kaudella 2005-2006.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Margaret Fuller** (23. toukokuuta 1810 – 19. heinäkuuta 1850) oli yhdysvaltalainen kirjallisuuskriitikko, kirjailija ja opettaja. 

Fullerin isä oli lakimies ja senaattori, ja hän järjesti tyttärelleen määrätietoisesti hyvän koulutuksen, aloittaen latinanopetuksesta kuusivuotiaana. Margaret Fuller oppi pian myös kreikkaa ja ranskaa, ja aikuisena hän opiskeli lisäksi saksaa. Hän luki nuorena poliittisia elämäkertoja ja klassista kirjallisuutta. Goethen teoksista tuli erityisen rakkaita, ja hän käänsi Goethen teoksia englanniksi ja aloitti kirjoittaa tämän laajaa elämäkertaa.

Vuonna 1835 Fuller tapasi Ralph Waldo Emersonin joka esitteli hänet Bostonin muille älyköille, jotka muodostivat Yhdysvaltojen transsendenttisen liikkeen. Transsendentit uskoivat yksilön henkiseen kasvuun yli uskonnollisten dogmien. Emerson tarjosi Fullerille töitä transsendenttien lehden *The Dial* toimittajana vuonna 1839. Fuller ei samaistunut kaikkiin transsendenttien aatteisiin, mutta tapasi useimmat liikkeen johtohahmot ja kirjoitti näiden kanssa käymistään keskusteluista teoksen ‘Summer on the Lakes‘ (1844).

Fuller järjesti Bostonissa naisille keskusteluiltoja, joiden aiheina olivat kirjallisuus, koulutus, mytologia ja filosofia. Tarkoituksena oli rikastuttaa naisten elämää ja lisätä heidän yhteiskunnallisen asemansa arvostusta. Samaan pyrki Fullerin kuuluisin teos *Woman in the Nineteenth Century*, joka ilmestyi vuonna 1845. Teoksen julkaisi Horace Greeley. Vuodesta 1844 alkaen Fuller toimi Greeleyn julkaiseman lehden New York Tribune kirjallisuuskriitikkona.

Fuller lähetettiin Roomaan New York Tribunen kirjeenvaihtajaksi. Hän meni siellä naimisiin, sai poikalapsen ja kirjoitti käsikirjoituksen Italian epäonnistuneesta vallankumouksesta. Paluumatkalla laiva, joka kuljetti Fulleria ja hänen perhettään, haaksirikkoutui hurrikaanin kynsissä, ja Fuller perheineen ja käsikirjoitus hukkuivat näköyhteyden päässä rannikosta.

Fuller oli keskeinen hahmo transsendenttisessä liikkeessä. Hänen arvonsa unohdettiin jossain määrin 1900-luvulla, mutta hän nousi uudelleen kiinnostuksen kohteeksi 1970-luvulta alkaen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ruth Graham: Margaret Fuller, lost Transcendentalist *The Boston Globe*.  2012. Viitattu 10.3.2018.
2. 1 2  Margaret Fuller *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 10.3.2018.
3. ↑  Margaret Fuller *Biography Online*. Viitattu 10.3.2018.
4. ↑  Margaret Fuller *Poetry Foundation*. Viitattu 10.3.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Margaret Fuller** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
P. N. Jablotškov
**Pavel Nikolajevitš Jablotškov** (ven. Павел Николаевич Яблочков; 14. syyskuuta (J: 2. syyskuuta) 1847 Saratov – 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1894 Saratov) oli venäläinen insinööri ja keksijä.

Jablotškov opiskeli ensin pioneeriksi ja sen jälkeen insinööriksi. Asepalveluksen jälkeen hän toimi Moskovan–Kurskin rautatien lennätinlaitoksen johtajana ja tutustui erilaisiin sähköteknisiin keksintöihin.

Vuonna 1875 Jablotškov esitteli merkittävimmän keksintönsä, "sähköisen kynttilän" – ensimmäisen kaarilampun, jossa ei ollut regulaattoria. Hän meni samana vuonna Pariisiin, jossa hän rakensi prototyypin sähkölampusta. Hän kehitti myös järjestelmän, jossa sähkövalaisin toimi yksivaiheisella vaihtovirralla. Vuonna 1879 Jablotškov perusti Pietariin yhtiön ja tehtaan, joka tulisi valmistamaan valaisimia armeijan aluksiin ja tehtaisiin.

Myöhempinä vuosinaan Jablotškov tutki muun muassa sähkön tuottamista polttoaineen avulla.

Vuodesta 1947 Neuvostoliitto myönsi *Jablotškovin palkintoja* niille, jotka olivat ansioituneet sähkötutkimuksen alalla. Myös Jablotškovin kraatteri Kuun pinnalla on nimetty hänen mukaansa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Margaret Chan
**Margaret Chan Fung Fu-chun** (kiin.: 陳馮富珍; Jyutping: *Can4 Fung4 Fu3-zan1*; s. 1947 Brittiläinen Hongkong) on hongkongilainen lääkäri, joka oli Maailman terveysjärjestö WHO:n pääjohtaja 2007–2017. Hänet nimitettiin tehtävään 9. marraskuuta 2006 edellisen johtaja Lee Jong-wookin kuoltua keväällä 2006.

Aiemmin Chan on työskennellyt Hongkongin terveysministeriön johtajana (1994–2003) ja WHO:n hallinnossa yleisvaarallisen influenssan osaston johtajana ja sen jälkeen apulaispääjohtajana (2003–2006).

Chan opiskeli Kanadassa Länsi-Ontarion yliopistossa, jossa hän suoritti kandidaatin tutkinnon (B.A.) 1973 ja lääketieteen tutkinnon (M.D.) 1977. Vuonna 1985 Chan suoritti lisäksi maisterin tutkinnon (*master of science*) kansanterveystieteestä Singaporen kansallisessa yliopistossa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Margaret Chan *Britannica.com*. Viitattu 14.11.2021. (englanniksi)
2. ↑  Kiinan Dr Chan luotsaamaan WHO:ta  10.11.2006. Suomen pysyvä edustusto, Geneve. Viitattu 1.8.2014.
3. ↑  Chinese candidate Margaret Chan is elected as the director-General of the Who Kiinan ulkoministeriö.  Arkistoitu 24.7.2012. Viitattu 25.4.2009.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Margaret Chan** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Tšekki

 |

 |
**Servas Open Doors** (tai **Servas International** tai vain **Servas**) on vuonna 1949 perustettu kansainvälinen vieraanvaraisuusjärjestö, jolla on pääosin vapaaehtoistyöhön perustuvaa toimintaa yli 130 maassa. Järjestön jäsenten toiminnan päämuotona on tarjota muista maista tuleville järjestön jäsenille lyhytaikainen majapaikka omassa kodissa tai muu mahdollisuus tavata ja keskustella.

Järjestön perustivat amerikkalainen Bob Luitweiler (1918–2008) ystävineen toisen maailmansodan jälkeen alun perin rauhanjärjestöksi. Järjestön alkuperäinen nimikin oli Peacebuilders, "Rauhanrakentajat", kunnes päädyttiin esperanton kielessä palvelemista tarkoittavaan Servas-nimeen. Suomessa Servas-toiminta alkoi vuonna 1970.

Servas on maiden hallituksista riippumaton kansalaisjärjestö. Se määrittelee itsensä maailmanlaajuiseksi, voittoa tavoittelemattomaksi kulttuurivaihtoverkostoksi joka tuo eri maiden ihmisiä yhteen yhteisymmärryksen, suvaitsevaisuuden, keskinäisen kunnioittamisen ja maailmanrauhan edistämiseksi.

Servas-järjestön käytännön toiminnan runkona ovat Servas-isännät ja -isäntäperheet ympäri maailmaa, jotka ovat kiinnostuneita avaamaan ovensa avaramielisille ja ennakkoluulottomille Servas-matkaajille, jotka puolestaan haluavat tutustua vierailemansa maan kulttuuriin ja tavallisten ihmisten elämään siellä. Servas-isäntiä ja -matkustajia yhdistää halu ymmärtää toistensa arkea ja poistaa esteitä syvemmän kulttuurien ja kansojen välisen ymmärryksen tieltä. Sekä isännäksi että matkaajaksi haluavat haastatellaan henkilökohtaisesti ennen hyväksymistä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Servas – rauhan palvelijat Servas Finland.  Arkistoitu 29.6.2007. Viitattu 20.4.2012.
2. ↑  Albert Szabo: Servaksen varhaisajoista Suomessa Servas Finland.  Arkistoitu 2.2.2008. Viitattu 20.4.2012.
3. ↑  Servas Philosophy Servas International.  Arkistoitu 15.8.2012. Viitattu 20.4.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Servas Finland (suomeksi)
* Servas International (englanniksi)
Serviuksen muuria lähellä Rooman päärautatieasemaa.
Serviuksen muuri antiikin Roomassa (punaisella).
**Serviuksen muuri** (lat. *Murus Servii Tullii*) oli Rooman kaupungin tasavallan aikainen muuri, jonka rakensi perimätiedon mukaan kuningas Servius Tullius, mutta todennäköisesti oikea ajankohta on noin 387 eaa. Muuri rakennettiin tuffista ja se seurasi monin paikoin vanhemman kuningasaikaisen muurin kulkua. Sen pituus oli noin 11 kilometriä, ulompi osa 10 metriä korkea ja se oli 4 metriä paksu. Kaupungin itäosassa muuria vahvistettiin sisäpuoleltaan maavallilla ja ulkopuoleltaan 30 metrin levyisellä vallihaudalla. Lisäksi maavallin kaupunginpuoleisella osalla oli matala kivimuuri. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. muuriin asennettiin katapultteja mutta Julius Caesarin ajan jälkeen se rappeutui kunnes keisari Augustus korjautti useita muurin portteja.

Serviuksen muurin portit
------------------------

* Porta Flumenta
* Porta Carmentalis
* Porta Fontinalis
* Porta Sanqualis
* Porta Salutaris
* Porta Quirinalis
* Porta Collina
* Porta Viminalis
* Porta Esquilina
* Porta Querquetulana
* Porta Caelimontana
* Porta Capena
* Porta Naevia
* Porta Raudusculana
* Porta Lavernalis
* Porta Trigemina

Katso myös
----------

* Aurelianuksen muuri

Lähteet
-------

* Paavo Castrén & Leena Pietilä-Castrén: *Antiikin käsikirja*, s. 520. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.
* Jona Lendering: Rome: Servian Wall  13.12.2008. Livius.org.  Arkistoitu 18.6.2010. Viitattu 13.9.2009. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Serviuksen muuri** Wikimedia Commonsissa
**Georges Richard** oli 1897-1902 valmistettu ranskalainen automerkki. Automerkin nimesi ranskalainen kilpa-ajaja Georges Richard (1863-1922). Georges Richard -autoja valmistavan autotehtaan virallinen nimi oli *Société des Anciens Établissements Georges Richard* ja se sijaitsi Pariisin pohjoisessa Ivry-Port'in esikaupungissa.

Kilpa-ajaja Georges Richardin perusti autotehtaan vuonna 1897 veljensä Maxime Richardin kanssa. Nämä ottivat vuonna 1901 liikekumppanikseen Charles-Henri Brasier'in, mutta hänen vaikutuksestaan seuraavana vuonna 1902 automerkki nimettiin uudestaan ja nimi Georges Richard katosi automerkkinä. Jätettyään perustamansa autotehtaan Georges Richard perusti 1906 Unic-autotehtaan, viralliselta nimeltään *Société anonyme des automobiles UNIC*.

Georges Richard vis-à-vis vuodelta 1898 oli nelipaikkainen auto, jossa istuttiin vastakkain. Kattoa tai ovia ei ollut. Yksisylinterisen Benz-moottorin iskutilavuus oli 1045 cm³. Georges Richard vis-à-visin pituus oli 230 cm, leveys 132 cm, omapaino 300 kiloa. Huippunopeus 22 km/t.
[1]

Kuvia autoista
--------------

* 1900 Georges Richard 3 1/2HP Two-seater
* 1900 Georges Richard 7HP Rear-entrance tonneau
* 1900 Georges Richard 7HP Rear-entrance tonneau
* 1900 Georges Richard 9HP Dogcart
* 1901 Georges Richard 3 1/2HP Tonneau
* 1903 Georges Richard 10HP Brougham

Lähteet
-------

Tekniikan Maailma 8/2007

1. ↑  Jussi Juurikkala: Elämäni autot, 2000, sivu 16
**Rajoitetusti heilahtelevuus** on esimerkiksi reaalifunktioiden ja stokastisten prosessien ominaisuus. Rajoitetusti heilahteleva funktio voidaan mieltää kuvaajaltaan riittävän sileäksi erilaisiin laskutoimituksiin. Rajoitetusti heilahtelevuuden määritelmä poikkeaa käyttöyhteydestä riippuen.

Kuvausta, joka ei ole rajoitetusti heilahteleva, kutsutaan rajoittamattomasti heilahtelevaksi.

Rajoitetusti heilahteleva reaalifunktio
---------------------------------------

Olkoon {\displaystyle [a,b]\subset \mathbb {R} }. Funktio f:[a,b]\rightarrow {\mathbb {R}} on *rajoitetusti heilahteleva*, jos pätee

{\displaystyle \sup \left.\left\{\sum \_{i=0}^{n-1}|f(t\_{i+1})-f(t\_{i})|\,\right|\,a=t\_{0}<t\_{1}<\ldots <t\_{n-1}<t\_{n}=b\ {\textrm {ja}}\ n\in \mathbb {N} \right\}<\infty }.
### Ominaisuuksia

f on rajoitetusti heilahteleva jos ja vain jos on olemassa hajotelma {\displaystyle f=f\_{1}-f\_{2}}, missä funktiot f\_{1} ja {\displaystyle f\_{2}} ovat kasvavia.

Aiheesta muualla
----------------

* MathWorld. Bounded Variation
**Qajitbein linnoitus** on Egyptin mamelukkisulttaani Qajitbein 1470-luvulla rakennuttama merilinnoitus Aleksandriassa tuolloin jo raunioituneen Faroksen majakan paikalla. Valmistuttuaan se oli yksi Välimeren huomattavimmista merilinnoituksista.

Historia
--------

Linnoitusta valokuvassa.
Sisätiloja.
Al-Ašraf Saif al-Din Qajitbei oli Egyptiä vuosien 1468 ja 1496 välillä hallinnut burdži-mamelukki. Qajitbein kautta on usein pidetty burdži-mamelukkien kultakautena. Qajitbei palautti keskushallinnon aseman ympäri valtakuntaa ja elvytti näin maan talouselämää. Hän tuli tunnetuksi myös useista suurista rakennushankkeistaan. Osa niistä tähtäsi maan rajojen turvaamiseen. Vakavan uhan nähtiin usein tulevan mereltä. Suurimman uhan ulkomailla muiodostivat tuolloin Turkin osmanit. Qajitbein linnoitus päätettiin rakentaa puolustamaan rannikkokaupunki Aleksandriaa. Qajitbein mukaan nimetyn linnoituksen rakennustyöt alkoivat vuonna 1477 paikalla, jossa aikanaan oli sijainnut tunnettu Faroksen majakka, mutta joka tuolloin oli jo raunioina.

Linnoituksen rakennustyöt valmistuivat vuonna 1479. Valmistuttuaan Qajitbein linnoitus oli yksi koko Välimeren alueen vaikuttavimmista merilinnoituksista. Mamelukit ylläpitivät linnoituksella paitsi puolustavaa varuskuntaa, mutta myös vankilaa, johon päätyi hallitsijan vastustajia. Sulttaani Qansuh al-Ghauri vahvisti edelleen vartuskuntaa, mutta linnoitus ei lopulta pysäyttänyt Egyptin 1500-luvulla vallanneita osmaneija. Osmanit jatkoivat linnoituksen ylläpitämistä omilla varuskunnillaan. Napoléon Bonaparten sotartkellä Egyptiin vuonna 1798 ranskalaiset sotilaat valtasivat linnoituksen sitä puolustavilta turkkilaisilta. Ranskalaiset löysivät linnoituksesta ristiretkien kautisia aseita ja olettivat niiden olevan peräisin Ludvig IX:n Egyptiin suuntautuneelta ristiretkeltä. Ranskalaisten sittemmin lähdettyä Egyptin halltisijaksi nousi Muhammad Ali vuonna 1805. Muhammad Ali uudisti linnoituksen puolustuksia ja toi sille myös uudenaikaisia aseita, kuten rannikkotykkejä. Linnoituksella taisteltiin jälleen Urabi-kapinan aikana. Britit pommittivat Aleksandriaa ja etenkin Qajitbein linnoitusta mereltä 11. heinäkuuta 1882. Pohjois- ja länsimuuri vaurioituivat tulituksessa. Erityisen suuria vahinkoja kärsi länsimuuri. Linnoitus oli sittemmin paljolti käyttämättömänä vuoteen 1904, jolloin osiin linnoitusta tehtiin korjaustyötä. Suurempia entisöintejä tehtiin kuningas Faruqin kaudella, kun linnoitus haluttiin muuttaa kuninkaalliseksi lomakohteeksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Andrei Sergejeff: "Burdži-mamelukkien aika", *Egyptin historia: Kleopatran ajasta arabikevääseen*. Gaudeamus, 2019. ISBN 978-952-345-573-3.
2. 1 2 3  Qaitbay Fort Alexandria *Alexandria Portal*. Ministry of State For Administrative Development. Viitattu 5.4.2021. (englanniksi)
**Säämäjärven piiri** (ven. Сямозерский район, *Sjamozerski raion*) on entinen piiri Karjalan tasavallan alueella. Piiri perustettiin vuonna 1927, jolloin siihen yhdistettiin aiemmista volosteista eli kunnista koko Säämäjärvi ja osa Vieljärvestä.

Piirin pinta-ala oli 2 730 km², ja siihen kuului 169 kylää. Piirissä oli 8 kyläneuvostoa: Tsalkinselän, Lahden, Veskelyksen, Sässönän, Kungojärven, Säämäjärven, Savinovan ja Salmenniskan kyläneuvostot. Piirin keskuksena toimi Jessoilan kylä. Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan piirissä oli 10 215 asukasta, joista 141 oli venäläisiä, 9 867 karjalaisia, 119 suomalaisia ja 2 muita kansallisuuksia.

Vuoteen 1933 tultaessa piiri oli lakkautettu ja sen alue liitetty Prääsän piiriin. Vuonna 1935 alueen länsiosasta liitettiin alueita Vieljärven piiriin, joka lakkautettiin 1950-luvun puolivälissä. Pieniä osia entisestä Säämäjärven piiristä kuuluu nykyään myös Kontupohjan piiriin ja Suojärven piiriin.

Lähteet
-------

* Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvostotasavalta: *Vuosikirja 1928*. III nide. Tilastohallinnon julkaisu, 1929.

### Viitteet

1. ↑  Vuosikirja 1928, s. III–VI (Yleisiä huomautuksia)
2. ↑   Vuosikirja 1928, s. 2–3 (Pinta-ala, hallinnollinen jako ja väkiluku piireittäin)
3. ↑  *Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 59–64. Petroskoi: KASNT:n tilastohallinto, 1928.

Karjalan tasavallan entiset piirit

|  |  |
| --- | --- |
| Lakkautetut | Kemijoen piiri • Kiestingin piiri • Kurkijoen piiri • Petrovskin piiri • Poventsan piiri • Pyhäjärven piiri • Repolan piiri • Rukajärven piiri • Šallan piiri • Seesjärven piiri • Soutjärven piiri • Sungun piiri • Suurlahden piiri • Säämäjärven piiri • Tunkuan piiri • Vepsän kansallinen volosti*selvennä* • Vieljärven piiri • Viteleen piiri • Äänisentauksen piiri |
| Leningradin alueeseen liitetyt | Jääsken piiri • Koiviston piiri • Käkisalmen piiri • Raivolan piiri • Raudun piiri • Viipurin piiri |
| Murmanskin alueeseen liitetyt | Kantalahden piiri |
**Rotterdamin metro** (holl. *Rotterdamse metro*) on Alankomaiden toiseksi väkirikkaimman kaupungin Rotterdamin metrojärjestelmä. Ensimmäinen linja, jotka kutsuttiin Pohjois-Etelälinjaksi, avattiin 8. helmikuuta 1968. Linja kulki Centraal Stationilta Zuidpleinille alittaen Niuwe Maas -joen tunnelissa. Tämä oli Alankomaiden ensimmäinen metrolinja. Samaan aikaan se oli myös yksi maailman lyhimmistä metrolinjoista pituuden ollessa vain 5,9 kilometriä.

Vuonna 1982 avattiin toinen linja nimeltään Itä-Länsi-linja, joka kulki Capelsebrugista Coolhaveniin. 1990-luvun lopulla linjat nimettiin kahden historiallisesti merkittävän rotterdamilaisen henkilön mukaan, Erasmus-linja (Pohjois-Etelä) Erasmus Rotterdamilaisen mukaan ja Caland-linja (Itä-Länsi) Pieter Calandin mukaan. Näistä nimistä luovuttiin kuitenkin joulukuussa 2009, jolloin otettiin käyttöön linjojen kirjaimet sekä värit. Tällä haluttiin selkeyttää alkuperäisestä huomattavasti laajentuneen metroverkon linjoja, varsinkin entisen Itä-Länsi-linjan osalta.

Linjat
------

| Linja | Eteläinen / Läntinen pääteasema | Pohjoinen / Itäinen pääteasema |
| --- | --- | --- |
| **Linja A** | Schiedam Centrum | Binnenhof |
| **Linja B** | Schiedam Centrum | Nesselande |
| **Linja C** | De Akkers | De Terp |
| **Linja D** | De Akkers | Rotterdam Centraal |
| **Linja E** | Slinge | Den Haag Centraal |

Kevytraitiotie
--------------

Rotterdamin metron tekee poikkeukselliseksi sen kulku pikaraitiotien kaltaisesti muun liikenteen seassa osassa rataverkkoa. Pääsääntöisesti metrojunat käyttävät radan vieressä kulkevaa virtakiskoa, mutta Capelsebrugin aseman jälkeen linjojen A (Binnehof) ja B (Nesselande) metrojunien yläpuolella nostetaan virroittimet, jonka jälkeen virta saadaan metrojuniin niiden yläpuolisesta ajojohtimesta. Tämän jälkeen metrojunat (sarja 5200 ja 5400) kulkevat maan tasalla pikaraitiotien tapaisesti ohittaen useita vartioituja tasoristeyksiä. Tällä rataosuudella kulkevat metrojunat on varustettu myös suuntavilkuilla, aivan kuten muut maantieajoneuvot.

Huomioitavaa on myös, että linjan B metrojunat laskevat virroittimen alas De Tochenin aseman jälkeen ja jatkavat matkaansa Nesselandiin käyttämällä radan vieressä kulkevaa virtakiskoa. Lisäksi linja E, joka kulkee Slingestä Rotterdamin päärautatieaseman kautta Haagiin, käyttää junan yläpuolista ajojohdinta. Junan yläpuolinen virroitin otetaan käyttöön metrojunan poistuessa tunnelista Blijdorpin ja Melanchtonwegin asemien välillä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rotterdamin metro** Wikimedia Commonsissa

* RET (Arkistoitu – Internet Archive)
**Rotterdam Centraal** on päärautatieasema Rotterdamin kaupungissa Alankomaissa.

Asemalla on 13 raidetta, jotka palvelevat Amsterdam–Rotterdam-, Breda–Rotterdam-, Utrecht–Rotterdam- ja HSL-Zuid-linjoja. Lisäksi asemalta on vaihtoyhteydet Rotterdamin metron D- ja E-linjoille sekä kaupungin raitiotieverkostoon.

Historia
--------

Asema avattiin 3. kesäkuuta 1847 Rotterdam Delftsche Poort nimellä. Asemarakennus, jonka suunnitteli Sybold van Ravesteyn, avattiin 1957 ja purettiin 2. syyskuuta 2007. Asemarakennus oli jäänyt auttamattomasti pieneksi kasvavien matkustajavirtojen myötä, jonka vuoksi oli tarpeellista rakentaa uusi asema vanhan tilalle. Uusi asema on tarkoitus valmistua vuonna 2013.

Kohteet
-------

Yhtenä Alankomaiden neljästä suurimmasta rautatieasemasta asemalta on hyvät yhteydet eripuolille maata. Pääasialliset määränpäät ovat: Amsterdam Centraal, Amersfoort, Apeldoorn, Breda, Capelle aan den IJssel, Deventer, Dordrecht, Delft, Den Haag HS, Den Haag Centraal, Eindhoven, Enschede, Gouda, Groningen, Haarlem, Hengelo, Hoek van Holland (lauttayhteys Harwichiin), Leeuwarden, Leiden, Maassluis, Middelburg, Utrecht Centraal, Venlo, Vlaardingen, Vlissingen, Zaandam, Zwolle.

Lisäksi asemalta on kansainväliset junayhteydet Antwerpeniin, Brysseliin tunneittain sekä Pariisiin viisi kertaa päivässä.

Lähteet
-------

1. ↑  Rotterdam Centraal. Kotisivut
2. ↑  Urbika

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rotterdam Centraal** Wikimedia Commonsissa

* Rotterdam Centraal
Ilmakuva Teufelsbergistä, keskellä entinen amerikkalaisten tutka-asema.
**Teufelsberg** ("Pirunvuori") on keinotekoinen kukkula Berliinin kaupungin alueella sijaitsevassa Grunewaldin metsässä, Grunewaldin kaupunginosassa. Se on 120,1 metriä korkea ja Berliinin alueen korkein maastonkohta. Vuoteen 2013 asti sen korkeudeksi ilmoitettiin virheellisesti 114,7 metriä. Berliinin korkein luonnollinen maastonkohta on kaupungin toisella laidalla sijaitseva Müggelberge, jonka korkeus on myös 114,7 metriä.[1]

Teufelsberg luotiin toisen maailmansodan jälkeen, kun paikalle kasattiin 25 miljoonaa kuutiometriä sodassa raunioituneiden berliiniläisten rakennusten jäännöksiä. Määrä vastaisi 15 000 kokonaista rakennusta.[2] Ennen sotaa paikalla oli sijainnut 1937 valmistunut sotatieteellisen tiedekunnan rakennus. Teufelsbergin täyttämistä jatkettiin vuoteen 1972, minkä jälkeen se maisemoitiin.[1] Länsi-Berliiniin sijoitetut amerikkalaiset joukot rakensivat mäen laelle 1950-luvulla valtavan vakoilu- ja salakuuntelukeskuksen. Rakennukset hylättiin amerikkalaisten joukkojen poistuttua vuonna 1992, ja ne ovat siitä alkaen olleet tyhjillään. Rakennukset ja niiden katolla olevat suuret antennikupolit ovat edelleen pystyssä, mutta vandalisoinnin vuoksi huonossa kunnossa. Paikalta on hyvä näköala Berliinin keskustaan, ja rakennuksille on 1990-luvulta alkaen yritetty löytää sopivaa uusiokäyttöä.[2][1] Tällä hetkellä tiloja käyttää vapaa taiteilijayhdistys, joka järjestää alueella kiertokäyntejä.[2]

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Teufelsberg (saksaksi) Berlin.de. Viitattu 20.10.2014.
2. 1 2 3  Teppo Tiilikainen: *Kylmän sodan arvet*, Suomen Kuvalehti 40/2014 (3.10.2014), s. 32–33.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Teufelsberg** Wikimedia Commonsissa

* Berliner-teufelsberg.com (saksaksi)
**Robert de Visée** (n. 1655 – n. 1732) oli ranskalainen säveltäjä ja muusikko. Hän ansioitui erityisesti kitaristina, mutta soitti myös teorbia, luuttua ja viola da gambaa. Lisäksi hän työskenteli laulajana. Viséetä pidettiin yhtenä aikansa johtavista esiintyjistä, ja hän sävelsi suuren määrän musiikkia kitaraperheen soittimille.

Visée opiskeli mahdollisesti Francesco Corbettan johdolla. Hän oli Corbettan ohella yksi Ranskan barokkiajan eturivin kitarasäveltäjistä. Visée otettiin Ranskan kuningas Ludvig XIV:n hovin palvelukseen muusikkona noin 25-vuotiaana. Vuonna 1682 häneltä julkaistiin Pariisissa ensimmäinen kitarasävellysten kirja (*Livre di guittarre dédié au roy*). Vuonna 1686 seurasi julkaisu *Livre de piéces pour la guittarre*. Yhdessä nämä kirjat pitävät sisällään kaksitoista barokkisarjaa.

Visée nousi yhdeksi kuninkaan suosikkimuusikoista. Hänet nimitettiin vuonna 1709 kuninkaalliseksi kamarilaulajaksi. Hän esiintyi säännöllisesti hovikonserteissa vuosina 1694–1705. Niissä hän soitti aikansa tärkeimpien ranskalaisten muusikoiden kanssa. Näiden joukossa olivat Jean-Baptiste Buterne ja Antoine Forqueray. Myöhemmin Visée palveli myös Ludvig XV:n hovissa. Vuonna 1719 Visée sai muodollisen nimityksen kuninkaan opettajaksi, vaikkakin hän käytännössä oli jo vuodesta 1695 opettanut kuninkaalle kitaransoittoa. Kuninkaallisen opettajan virassa Visée toimi, kunnes vuonna 1721 luopui tästä asemastaan poikansa Françoisin hyväksi.

Vuonna 1716 Pariisissa julkaistiin Viséen teorbille ja luutulle säveltämistä teoksista koostuva kirja. Vielä uusi julkaisu hänen sävellyksistään ilmestyi siellä vuonna 1732. Myös muualla Euroopassa julkaistiin hänen kitaralle laatimiaan sävellyksiä osina antologioissa. Visée vaikuttaa pysyneen musiikillisesti aktiivisena kuolemaansa saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Robert de Visée AllMusic
2. 1 2 3  Robert de Visée HOASM
3. ↑  Visée, Robert de Bergmann Edition

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Robert Ritter von Greim** (22. kesäkuuta 1892 – 24. toukokuuta 1945) oli saksalainen marsalkka, lentäjä, armeijan upseeri ja Saksan ilmavoimien (Luftwaffen) viimeinen komentaja toisen maailmansodan aikana.

Greim oli syntynyt Bayreuthissa, baijerilaisen santarmikapteenin poikana. Hän oli armeijan kadetti ennen ensimmäistä maailmansotaa ja palveli tykistössä ennen kuin hänet siirrettiin Saksan ilmavoimiin yksikköön (Fliegertruppe) 1915. Hän lensi muun muassa Punaisen paronin, Manfred von Richthofenin laivueessa. Greim ammuttiin alas kerran, mutta hän selvisi pakkolaskusta. Sodan lopussa hänellä oli useita kunniamerkkejä ja 28 ilmavoittoa. Greim nimitettiin ritariksi, jolloin hän lisäsi nimeensä Ritter von -liitteen (suom. *ritari*). Ritter von Greim siirtyi pian Kiinaan kouluttamaan maan ilmavoimia Tšiang Kai-šekin hallinnolle. Vuonna 1933 Hermann Göring pyysi häntä rakentamaan Saksan ilmavoimia, ja 1934 von Greim nimitettiin ensimmäisen lentäjäkoulun komentajaksi. Koulun toiminta tosin oli salaista Versailles’n rauhansopimuksen takia. 

Toisen maailmansodan alussa von Greim sai komentoonsa lentolaivaston ja hän osallistui Puolan, Norjan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja operaatio Barbarossan ilmataisteluihin. Adolf Hitler palkitsi von Greimin rautaristin ritariristillä miekoin ja tammenlehvin, joka teki hänestä yhden arvostetuimmista natsi-Saksan upseereista. Myöhään vuonna 1942 hänen poikansa Hubert Greimin pommikone ammuttiin alas Tunisiassa, ja tämä vietti loppusotansa yhdysvaltalaisella sotavankileirillä. Kurskin taistelussa von Greimin lentokoneet kunnostautuivat niin hyvin, että ne toivat hänelle miekat rautaristiin. Sodan loppuvaiheessa 25. huhtikuuta 1945 von Greim ja hänen rakastajattarensa Hanna Reitsch lensivät saarrettuun Berliiniin. He tapasivat Hitlerin Führerbunkerissa, jossa von Greim ylennettiin sotamarsalkaksi, ja hänet nimitettiin myös petturuudesta syytetyn Hermann Göringin tilalle uudeksi Luftwaffen ylipäälliköksi. Von Greim ja Reitsch onnistuivat vielä lentämään pois Berliinistä, mutta joutuivat Salzburgissa yhdysvaltalaisten vangeiksi. Ritter von Greim tappoi itsensä syanidilla 24. toukokuuta Salzburgissa sotasairaalassa, jossa häntä hoidettiin Berliiniin laskeutumisessa saamiensa vammojen takia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Drakenlordh, Rikard: *Toisen maailmansodan avainhenkilöt*, s. 61. Suomentanut Kortesuo, Petri. Karisto, 2005. ISBN 951-23-4674-5.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Robert von Greim** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |