recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Roberto Vittori** (s. 15. lokakuuta 1964) on italialainen sotilaslentäjä ja Euroopan avaruusjärjestö ESA:n avaruuslentäjä.

Ura
---

Vittori valmistui Italian ilmavoimien akatemiasta vuonna 1989 ja kouluttautui Yhdysvalloissa. Hän lensi Tornadoa Italian ilmavoimissa ennen kuin valmistui 1995 Yhdysvaltain laivaston koelentokoulusta Patuxent Riverissä, Marylandissa. Hän palveli Italian testauskeskuksessa projektilentäjänä EF2000:n kehitystyössä. 
Vittori lensi Tornadolla Piacenzassa, Italiassa vuodesta 1991 vuoteen 1994. Hän on lentänyt yli 1700 tuntia yli 40 erilaisella lentokoneella kuten F-104, F-18, AMX, M-2000, G-222 ja P-180.

Elokuussa 1998 sen jälkeen kun Euroopan avaruusjärjestö oli kutsunut hänet liittymään Euroopan astronauttijoukkoihin, hän ilmoittautui Johnson Space Centeriin Houstonissa, Texasissa. Koulutuskauden jälkeen Vittori palveli erinäisissä teknisissä tehtävissä NASAn astronauttitoimistossa.

Sojuz TM-34
-----------

Sojuz TM-34:n miehistö Juri Gidzenko (vas.), Roberto Vittori ja Mark Shuttleworth (oik.) ISS:n Zvezda-moduulissa 27.4.2002
25. huhtikuuta - 5. toukokuuta 2002 Vittori osallistui lennolle Sojuz TM-34. Lento suuntautui kansainväliselle ISS-avaruusasemalle Venäjän avaruusjärjestön, Italian avaruusjärjestö ASIn ja Euroopan avaruusjärjestö ESA:n solmiman sopimuksen mukaan. ISS:llä Vittori auttoi aseman pysyvää miehistöä neljässä tieteellisessä kokeessa. Lento kuljetti onnistuneesti uuden "pelastusaluksen" ISS:lle, jota pysyvä miehistö käyttäisi asemalla mahdollisesti tapahtuvan hätätilanteen aikana. Vittori palasi Maahan lennolla Sojuz TM-33.

Sojuz TMA-6
-----------

15. huhtikuuta 2005 Vittori osallistui seuraavalle kuljetuslennolle ISS:lle lennolla Sojuz TMA-6. Hän palasi Maahan 24. huhtikuuta lennolla Sojuz TMA-5. Hän vieraili ensimmäisenä eurooppalaisena avaruuslentäjänä ISS:llä toistamiseen ja suoritti astronauttien lennonaikaiseen yläraajojen heikentymiseen liittyviä kokeita sekä avaruudessa ravintona käytettävien yrttikasvien siementen itämiskokeita.

STS-134
-------

Vittorin osallistui lentoinsinööri 4:nä 16. toukokuuta 2011 laukaistulle avaruussukkulalennolle STS-134 *Endeavour*. Hän tulee olemaan viimeinen avaruussukkulalla lentävä Euroopan avaruusjärjestön avaruuslentäjä ja viimeinen ei-yhdysvaltalainen avaruuslentäjä.

Vittori on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Roberto Vittori**.
* NASAn elämäkerta
* Spacefacts.de:n elämäkerta
* ESA:n elämäkerta
* Sukkulalentoa STS-134 edeltävä haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (24.3.2011) (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Roberto Vittori
**Liisa Hellevi Lipsanen** (o.s. Seppälä, s. 20. syyskuuta) on suomalaissyntyinen, Ruotsissa asuva liikenainen, koulutukseltaan ekonomi. Hän on tullut tunnetuksi avioliitostaan 1972–2005 laulaja Dannyn eli Ilkka Lipsasen kanssa, sekä liike-elämässä Seppälä-vaateketjun menestyskaudesta 1970- ja 1980-luvuilla yhdessä veljensä Hannu Seppälän kanssa. Seppälän perheen perustama ja pitkään sisarusten johtama vaateketju myytiin vuonna 1988 Stockmannille.

Vuonna 1990 Lipsanen osti ruotsalaisen, pääosin 1600-luvulla rakennetun Mauritzbergin linnan Seppälän myynnistä saaduilla varoilla. Nykyään linnassa toimii muun muassa hotelli, konferenssikeskus ja ravintoloita. Vuonna 2008 Lipsanen valittiin Ruotsissa vuoden liike- ja virkanaiseksi kulttuurihistoriallisesti arvokkaan linnan entisöinnistä sekä ansioistaan sen liiketoiminnan kehittäjänä. Mauritzbergia johtaa Liisa ja Ilkka Lipsasen poika Juha Lipsanen.

Vuonna 2017 Keskuskauppakamari palkitsi Lipsasen elämäntyöstään muotialalla.

Yksityiselämä
-------------

Liisa ja Ilkka Lipsasella on kolme lasta: Turo (s. 1972), Heidi (s. 1976) ja Juha (s. 1977). Liisa Lipsanen on naimisissa entisen olympiatason miekkailijan, juristi Dicki Sörensenin kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  </ref [[1940]] [[Kuusankoski]]<ref>Liisa Lipsanen, Julkkisarkisto, *Iltalehti*. Viitattu 29.7.2017.
2. 1 2  Ansioluettelo Danny.fi:  D-Tuotanto Ky. Viitattu 28.11.2010.
3. ↑  Danny ja Liisa eroavat. *Ilta-Sanomat* 5.8.2005. Viitattu 29.7.2017.
4. 1 2  Seppälä toi maailman muotivirtaukset suomalaisten ulottuville, Yle Uutiset 2.2.2015. Viitattu 29.7.2017.
5. 1 2 3  Näin ylellinen on Mauritzbergin linna, jonka isännäksi Danny ei sopeutunut – henkeäsalpaava kokonaisuus pitää sisällään näyttäviä detaljeja *Ilta-Sanomat*.  19.2.2021. Viitattu 31.10.2021.
6. ↑  Liisa Lipsanen vuoden liike- ja virkanaiseksi Ruotsissa, *Helsingin Sanomat* 8.3.2008. Vain tilaajille. Viitattu 29.7.2017.
7. ↑  Jokinen, Juha Veli: Elämäntyöstään palkittu Liisa Lipsanen toi rakkaansa Suomeen - "Asumme kuin maalla, kauppaankin on matkaa 8 kilometriä" *iltalehti.fi*.  19.8.2017. Alma Media Oyj. Viitattu 19.3.2019.
8. ↑  Danny on nyt isoisä - "Pikkuherra on Saksassa perheineen". *Iltalehti* 13.1.2016. Viitattu 29.7.2017.

Kirjallisuutta
--------------

* Vekkeli, Pirkko: *Liisa Lipsanen - Bisneslady*. Helsinki; Jyväskylä: Minerva, 2007. ISBN 978-952-492-079-7.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**m-Klooribentsoehappo** eli **3-klooribentsoehappo** (C7H5ClO2) on orgaaninen yhdiste ja bentsoehapon kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita yhdisteitä. Aine on o- ja p-klooribentsoehappojen isomeeri.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa m-klooribentsoehappo on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee pieniä määriä veteen ja paremmin kuumaan kuin kylmään veteen. Yhdisteen klooriatomi ei korvaudu yhtä helposti muilla ryhmillä kuin m-klooribentsoehapon muissa isomeereissä. Aine ei myöskään hapetu helposti ja dekarboksylaatioreaktiot ovat harvinaisia. m-Klooribentsoehappo on heikko happo ja sen happovakion arvo on 1,5·10-4 mol/dm3.

Valmistus ja käyttö
-------------------

m-Klooribentsoehappoa voidaan valmistaa klooraamalla bentsoehappoa, mutta tällöin muodostuu myös muita isomeerejä. Yhdistettä voidaan valmistaa myös m-klooritolueenista joko hapettamalla tai klooraamalla yhdisteen metyyliryhmä ja hydrolysoimalla muodostuva tuote. Neljäs tapa syntetisoida m-klooribentsoehappoa on m-klooribentsyylikloridin hydrolyysi.

m-Klooribentsoehappoa käytetään valmistettaessa muita kemikaaleja esimerkiksi difenyylieettereihin kuuluvia rikkaruohomyrkkyjä, m-anisiinihappoa ja lääkeaineita.

Lähteet
-------

1. ↑  3-chlorobenzoic acid – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 20.6.2014.
2. 1 2 3 4  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 409. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3 4  Takao Maki & Kazuo Takeda : *Benzoic Acid and Derivatives, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 20.6.2014
4. ↑  Physical properties: m-Chlorobenzoic acid NLM Viitattu 20.6.2014
5. 1 2 3  Robert D. Ashford: *Ashford's Dictionary of Industrial Chemicals*, s. 240. 2nd Edition. Wavelength Publications, 2001. ISBN 0-9522674-2-X. (englanniksi)
**Läyliäisten työväentalo** oli Lopen kunnan Läyliäisten kylässä sijainnut työväentalo.

Historiaa
---------

Läyliäisten työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Talo lienee valmistunut vuosien 1910–1912 välillä, sillä syksyllä 1912 mainittiin rakentamisesta tullutta velkaa olleen vielä vähän maksamatta.

Toimintaa työväentalolla
------------------------

Talolla pidettiin muun muassa kesä- ja syysjuhlia. Talolla toimi myös näytelmäseura, joka vuonna 1931 osallistui Lopen sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön järjestämään näytelmäkilpailuun. Vuonna 1954 talolla järjestettiin raittiusvalistustilaisuus, jossa näytettiin myös elokuva.

Talo oli alunperin rakennettu Patovan tilalta 50 vuodeksi vuokratulle tontille, joka sijaitsi 2,5 km Läyliäisten kylän keskustasta Vihtijärvelle päin. Vuokra-ajan päätyttyä tontti pakkolunastettiin yhdistykselle lainarahalla. Talo oli tuolloin jo huonokuntoinen, eikä työväenyhdistyksellä ollut varoja kunnostaa sitä. Talo tontteineen myytiin urheiluseura Läyliäisten Lujalle. Työväenyhdistys sai myynnistä suunnilleen sen verran, että se pystyi maksamaan tontin ostamiseen otetun velan. Myöhemmin ostaja myi huonokuntoisen rakennuksen purkuaineksen eteenpäin.

Lähteet
-------

1. ↑  Kivisalo, Väinö: *Työväenliike Etelä-Hämeessä 1906–1931*. Hämeen eteläinen sos.dem. piiritoimikunta, 1931.
2. 1 2  Hämeen Voima *digi.kansalliskirjasto.fi*.  10.9.1912, no 101. Viitattu 23.1.2023.
3. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  12.7.1923, no 78. Viitattu 23.1.2023.
4. ↑  Hämeen Kansa *digi.kansalliskirjasto.fi*.  9.6.1931, no 104. Viitattu 23.1.2023.
5. ↑  Vapaa Sana *digi.kansalliskirjasto.fi*.  31.3.1954, no 87. Viitattu 23.1.2023.
6. ↑  Aatos Alhainen, toim.: *Wanhan Waltatien Warrelta: Kyläkirja Lopen Kunnan Läyliäisistä*, s. 343-345. Loppi: Läyliäisten kylätoimikunta, 1999. ISBN 952-91-1317-X.
**ASM** on Alankomaissa pääkonttoriaan pitävä monikansallinen puolijohdeteollisuuden tuotantokoneiden valmistukseen ja kehitykseen keskittynyt yritys. ASM on lyhenne sanoista "Advanced Semiconductor Materials". Yrityksen tuotteet ovat keskittyneet piikiekoille valmistettavien tietokonetekniikkan laitesiruissa (device) tarvittavien ohutkalvojen kasvattamiseen ja käsittelyyn. Yrityksen on perustanut vuonna 1968 Arthur del Prado (1931-2016) ja hänen poikansa Chuck del Prado jatkoi yrityksen johtajana (CEO) vuoteen 2020 saakka. Nykyään CEO on Benjamin Loh ja yrityksellä on toimintaa 15 paikkakunnalla. Vuonna 2021 yrityksen tulos oli lähes 500 miljoonaa euroa. Yrityksen osakkeet ovat noteerattu Euronext pörssissä vuodesta 1996. Vuodesta 2020 alkaen yritys on sisältynyt AEX-indeksiin. Nasdaqissa yritys oli vuosina 1981-2015 nimellä ASMI (ASM International).

Vuonna 1999 ASM International osti Suomesta Nesteen tytäyrityksen Mikrokemia Oy:n. Mikrokemia Oy (eng. Microchemistry) syntyi vuonna 1987 ja sen toimitusjohtajaksi tuli Tuomo Suntola. Yritys kehitti atomikerroskasvatus-menetelmää öljynjalostusproseissa käytettävien katalyyttien ja ohutkalvoaurinkokennojen valmistukseen. Sven Lindfors kehitti lasiputkeen rakennetun ja tutkimuskäyttöön sopivan ALD-reaktorin F120. Näitä toimitettiin tutkimuslaitoksille ympäri maailmaa ja joitakin on vielä käytössä 2020-luvulla. 90-luvun lopulla alettiin kehittää Suvi Haukan johdolla High-k-eristettä mikroprosessoreiden transistorirakenteisiin. Prosessoreiden pakkaustiheyden kasvaessa vuotovirrasta alkoi tulla ongelma ja piidioksidikalvo transistorin gate-eristeenä piti korvata paremmin toimivalla. Samalla alettiin kehittää piikiekkojen pinnnoittamiseen ALD-koneita. Tämä työ johti ASM:n kiinnostumiseen Mikrokemiasta. Vuonna 2007 Intel ilmoitti ottaneensa käyttöön ALD-prosessin tuotantokäyttöön hafniumoksidikalvon tuottamisessa. Koneena oli Pulsar-sarjan ALD-reaktorit, joiden kehitystyö oli tehty Suomessa ja toimittajana oli ASM. Nykyään ASM Microchemistry toimii Helsingin yliopiston kampus alueella ja tekee paljon yhteistyötä Kemianlaitoksen kanssa.

Viitteet
--------

1. ↑  Our story  2023. ASM. Viitattu 5.1.2024. englanti
2. ↑  Our story  2023. ASM. Viitattu 5.1.2024. englanti
3. ↑  Suomalainen kehitti 44 vuotta sitten tekniikan, jota ilman elektroniikan pieneneminen ei olisi ollut mahdollista – Vihdoin myös voittoja päätyy Suomeen *Helsingin Sanomat*.  21.11.2018. Viitattu 5.1.2024.
4. ↑  Helsingin yliopisto ja ASM International N.V. laajentavat yhteistyötään perustamalla atomikerroskasvatuksen huippuyksikön *Helsingin yliopisto*.  11.2.2022. Viitattu 5.1.2024.
5. ↑  ASM’s Haukka ALD Award *Semiconductor-digest*.  1.8.2016. Viitattu 6.1.2024.
6. ↑  Tuomo Suntola, Kustaa Poutiainen, Satu Ek: Sven Lindfors 1945–2017 *Helsingin Sanomat*.  14.5.2017. Viitattu 6.1.2024.
*Ei tule sekoittaa Aisopoksen faabeliin Hanhi, joka muni kultamunia.*
Kuvituskuva metsäisessä ympäristössä, jossa punaiseen tunikaan pukeutunut ja kirvestä pitelevä poika on ihmeissään kumartunut katsomaan vasta kaatamansa onton puun kantoon. Kannosta kurkistaa kultainen hanhi.Tyhmyri löytää kultahanhen puunkannosta.
**Kultahanhi** (saks. *Die goldene Gans*) on Grimmin veljesten satu. WSOY julkaisi sen suomennettuna osana samannimistä satukokoelmaa vuonna 1921. Suomen Yleisradio on tehnyt lastenohjelman satuun liittyen vuonna 1999. Saksalainen Sigfried Hartmannn on ohjannut sadun pohjalta elokuvan vuonna 1964.

Juoni
-----

Satu kertoo pojasta nimeltä Tyhmyri, jota pidetään vähä-älyisenä. Eräänä päivänä hän menee metsään puita hakkaamaan, tapaa siellä vanhan miehen ja jakaa eväänsä hänen kanssaan. Kiitokseksi pojan anteliaisuudesta mies neuvoo häntä kaatamaan läheisen puun ja ottamaan sen, mitä puun juuresta löytää. Poika kaataa puun ja löytää sieltä hanhen, jonka höyhenet ovat tehty kullasta.

Tyhmyri vie hanhen mukanaan ja menee majataloon. Siellä hän tapaa kolme tyttöä, jotka yrittävät kukin nyppiä itselleen yhden kultahöyhenen. Hanhea kosketettuaan he kuitenkin jäävät siihen sormistaan kiinni ja joutuvat seuraamaan poikaa tämän patikoidessa isompaan kaupunkiin. Kun kirkkoherra yrittää vetäistä yhden tytöistä pois hanhesta, juuttuu hänkin kiinni tyttöön. Pian poikaa seuraa koko joukko ihmisiä, jotka ovat jääneet toisiinsa kiinni yrittäessään hajottaa jonoa.

Pojan saavuttua kaupunkiin hän kuulee, että siellä asuu prinsessa, joka ei koskaan naura. Kuningas oli tiedottanut, että hän, joka saa prinsessan nauramaan, saa tämän morsiamekseen. Tyhmyri menee palatsiin hanhensa ja ihmisjononsa kanssa, ja nähtyään sen prinsessa nauraa. Tyhmyri pyytää hänen kättään, mutta kuningas on kuitenkin vastahakoinen naittamaan tytärtään pojalle, jonka sanotaan olevan typerä. Poika joutuukin ensin tekemään kolme mahdottomalta kuulostavaa haastetta, joista hän kuitenkin selviytyy ongelmitta. Sen jälkeen hän menee prinsessan kanssa naimisiin ja perii kuninkaan kuoltua koko valtakunnan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jacob (kirjoittaja ) Grimm, Wilhelm Grimm: Kultahanhi: Grimm-veljesten satuja *www.doria.fi*.  1921. Viitattu 7.1.2024.
2. ↑  Kultahanhi | Grimmin satuja | Yle Areena *areena.yle.fi*. Viitattu 7.1.2024.
3. ↑  Die goldene Gans *IMDB*. Viitattu 7.1.2024.
**Božidar Bandović** (serb. Божидар Бандовић, s. 30. elokuuta 1969) on serbialainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.

Ura pelaajana
-------------

Bandović pelasi nuoruusvuotensa FK Sutjeska Nikšićissä, mutta varsinaisen ammattilaisuransa hän aloitti yhdysvaltalaisessa St. Louis Steamersissa 1986. Seuran lopetettua toimintansa 1988 Bandović palasi Jugoslaviaan ja edusti kolmen kauden ajan FK Sutjeskaa. Vuonna 1992 hän siirtyi suurseura Belgradin Punaiseen tähteen, jossa pelasi kolmen kauden ajan. Peliaika jäi kuitenkin varsin vähäiseksi ja 1995 hän jatkoi uraansa kreikkalaisessa Ethnikosissa. Hän edusti uransa loppuvuodet eri seuroja Kreikassa pelaten myös Olympiakosissa ja PAOK Thessalonikissa.

### Meriitit pelaajana

* Jugoslavian-mestaruus: 1995
* Jugoslavian cup (2): 1993, 1995
* Kreikan-mestaruus: 1998

Ura valmentajana
----------------

Peliuransa jälkeen Bandović on toiminut scouttina Olympiakosin organisaatiossa. Syyskuussa 2009 hän nousi lyhyeksi aikaa seuran vastuuvalmentajaksi Temur Ketsbaian potkujen jälkeen  kunnes Zico otti seuran valmmenusvastuun.

Brasilialaisvalmentaja sai kuitenkin potkut jo tammikuussa 2010 ja Bandovićista tuli seuran uusi päävalmentaja Andreas Niniadisin toimiessa hänen kakkosvalmentajanaan. Hänen johdollaan seura sijoittui lopulta Kreikan liigassa viidenneksi.

Joulukuun alussa 2010 Bandović siirtyi AO Kerkyran peräsimeen. Hänen johdollaan pääsarjaan noussut seura sijoittui lopulta sijalle 12 ja varmisti sarjapaikkansa kahdeksan pisteen turvin. Kausi 2011/12 lähti käyntiin surkeasti ja Bandović erosi sarjan hännillä majailleen seuran peräsimestä marraskuussa 2011.

Tammikuussa 2012 Bandović allekirjoitti kauden loppuun ulottuvan sopimuksen AEL Larissan kanssa. Pesti jäi kuitenkin vain kolmen ottelun mittaiseksi. Heinäkuussa 2012 serbialainen jatkoi uraansa Azerbaidžanin valioliigassa pelaavan FK Bakun päävalmentajana. Seura sijoittui hänen johdollaan liigassa viidenneksi ja putosi maan cupista välierissä. Kauden jälkeen Bandović jätti seuran.

Lähteet
-------

1. ↑  Ketsbaia axed by Olympiacos
2. ↑  Zicosta Olympiakoksen uusi valmentaja[vanhentunut linkki]
3. ↑  Olympiacos sack Zico after four months in charge (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2 3  The profile for Bozidar Bandovic
5. ↑  Δήλωση Μπόζινταρ Μπάντοβιτς


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Zico** | **Olympiakosin päävalmentaja**1–6/2010 | Seuraaja:**Ewald Lienen** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Babis Tennes** | **AO Kerkyran päävalmentaja**12/2010–11/2011 | Seuraaja:**Javi Gracia** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Chris Coleman** | **Larissan päävalmentaja**1/2012 | Seuraaja:**Nikos Kehagias** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Novruz Azimov** | **FK Bakun päävalmentaja**2012–2013 | Seuraaja:**Milinko Pantić** |
**Rouva Kaarina Raittilan muotokuva** on taiteilija Tapani Raittilan öljyvärimaalaus paperille vuodelta 1959. Kooltaan tämä maalaus on 38×28,5 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmaan.

Tapani Raittilaa pidetään herkkävaistoisena ja oivaltavana ihmiskuvaajana töissään. Raittila ihaili eurooppalaisen taiteen nimiä varhaisrenessanssista lähtien. Hänen katsotaan saaneen näiden töistä vaikutteita varsinkin muotokuviensa keskittyneeseen jännitteeseen, sekä profiilimuotokuvien suosimiseen töissään. Rouva Kaarina Raittilan muotokuva -maalauksessa oli mallina Raittilan vaimo, fil.kand. Kaarina Raittila. Tapani Raittila teki hänestä useammankin työn, joista kaksi muutakin kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmaan: lyijykynätyö Kaarina istumassa (1952) sekä hiili- ja lyijykynätyö Kaarina (1953).

Lähteet
-------

1. ↑  Kaarina Ojanperä teoksessa Insinöörin rakkaus - Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmateos, 2003, s. 92.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen Kansallisgalleria: Kokoelmat:  (Arkistoitu – Internet Archive)
David Burljukin piirros Boris Anrepista.
Boris Anrepin mosaiikkityö Lontoon National Galleryn pääportaikossa.
**Boris Vasiljevitš von Anrep** (ven. Бори́с Васи́льевич фон А́нреп, 27. syyskuuta 1883 Pietari, Venäjä – 7. kesäkuuta 1969 Lontoo) oli venäläinen, Britanniassa uransa tehnyt kuvataiteilija ja runoilija, joka tunnetaan mosaiikkitöistään. Hän kuului taiteilijoista ja älyköistä muodostuneen Bloomsburyn ryhmän lähipiiriin ja oli merkittävä hahmo Lontoon kulttuurielämässä 1910-luvulta 1960-luvulle.

Anrep lähti synnyinmaastaan Venäjältä vuonna 1908 opiskelemaan taidetta Pariisiin, jossa hän tutustui muun muassa walesilaiseen Augustus Johniin ja tämän ystäväpiiriin, johon kuului myös Anrepin tuleva vaimo Helen Maitland. Anrep palasi Venäjälle, jossa hän seurusteli muun muassa runoilija Anna Ahmatovan kanssa, mutta muutti vuonna 1917 Lontooseen ja meni naimisiin Helen Maitlandin kanssa. He saivat kaksi lasta, mutta avioliitto purkautui melko pian.

Anrepin tunnetuin mosaiikkityö on Lontoon National Galleryn pääportaikossa. Hänen töitään on myös Westminsterin katedraalissa ja muutamissa muissa Lontoon kirkoissa sekä Tate Galleryssä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Boris Anrep in London. Take a tour of London's mosaics of Russian artist *The Kompass*.  12.5.2015.  Arkistoitu 4.10.2017. Viitattu 4.10.2017.
2. 1 2 3  Nicholson, Virginia: *Among the Bohemians, Experiments in Living 1900–1939*, s. 292. Penguin Books, 2002. ISBN 0-140-29078-X.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Boris Anrep
**Pielaveden ortodoksinen seurakunta** oli Pielavedellä, Maaningalla ja Keiteleellä toiminut ortodoksinen seurakunta, joka yhdistettiin Kuopion ortodoksiseen seurakuntaan vuoden 2005 alusta.

Pielaveden ortodoksinen kirkko on pyhitetty apostoleille Pietari ja Paavali ja sen suunnitteli rakennusmestari W. Korhonen Laatokan Valamon luostarin Johannes Kastajan skiitan piirustusten mukaan. Kirkko vihittiin käyttöönsä 6. heinäkuuta 1958.

Suomen ortodoksisen kirkon seurakuntajako on vuodelta 1950, ja Pielaveden seurakunnan yhdistäminen sen omasta aloitteesta Kuopion seurakuntaan oli ensimmäinen vuoden 1950 jakoon tehty muutos. Seurakuntien yhdistämisen syynä oli Pielaveden seurakunnan jäsenmäärän jatkuva pieneneminen ja taloudellisten toimintaedellytysten heikkeneminen. Seurakunnan tulos oli vuosina 1998—2002 ollut keskimäärin 8000 euroa alijäämäinen huolimatta keskusrahaston merkittävästä tuesta. Lakkauttamishetkellä seurakunnassa oli noin 600 jäsentä.

Lähteet
-------

1. ↑  Valtioneuvoston viikko 26/2004 *Edilex*. Edita Publishing Oy.  Arkistoitu 20.5.2011. Viitattu 12.11.2009.
2. ↑  Kirkot *pielavesi.fi*. Pielaveden kunta. Viitattu 12.11.2009. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Kirkollishallituksen päätöksiä *ort.fi*. Suomen ortodoksinen kirkko.  Arkistoitu 31.10.2007. Viitattu 12.11.2009.
**Ruususuklaa** oli täytesuklaalevy, jota Hellas valmisti vuodesta 1957 alkaen. Se oli ensimmäinen suomalainen suklaalevy, jossa oli erilaisia täytteitä yhdessä levyssä. Ruususuklaan valmistus lopetettiin Neuvostoliiton viennin loputtua.

Ruususuklaassa oli loppuaikoina yksi rivi kutakin viittä täytettä, joita olivat ananas, vadelma, appelsiini, nougat ja mansikka. Pääosin 100 gramman kokoisten maitosuklaalevyjen keltataustaisessa kääreessä oli eriväristen ruusujen kuvia.
Ruususuklaa oli *Ilta-Sanomien* kyselyssä kaivattujen ja kadonneiden tuotteiden kärjessä muun muassa vuonna 2023.

Ruususuklaan mukaan nimetty Ruususuklaankuja sijaitsee Turussa Kärsämäen kaupunginosassa lähellä entistä makeistehdasta. Alueen nimistö on muutenkin makeispitoinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Maria Aarnio: *Muistatko vielä? Lola ja Ruususuklaa olivat aikansa ilmiö: "Moni piti markkinoiden parhaana suklaapatukkana"*. MTV-uutiset 26.12.2020. Viitattu 18.12.2023.
2. ↑  Laivoja ja suklaata. Turun Sanomat 27.08.2005. Viitattu 18.2.2023.
3. ↑  Jade Ollikainen: *12 kadonnutta tuotetta, joita suomalaiset kaipaavat – muistatko sinä nämä herkut?*. Ilta-Sanomat 5.3.2023. Viitattu 18.12.2023.
4. ↑  Munttismäki, asemakaavamuutos 37/2008, Diaarionumero 6547–2007 Turun Ympäristö- ja kaavoitusvirasto 10.4.2012. Viitattu 18.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Ruususuklaan pakkaus Elinkeinoelämän keskusarkiston Aikakone-sivustolla
**Marja-Liisa (Marjaliisa) Pitkäranta** (o.s. **Raittinen**, ent. **Rinne**, 27. syyskuuta 1941 Virrat – 9. tammikuuta 2003 Virrat) oli suomalainen kuvittaja.

Elämä
-----

Virtojen Killinkoskella syntynyt Pitkäranta kävi myynti- ja mainoskoulun somistajalinjan vuosina 1959–1960, jonka jälkeen hän työskenteli somistajana muun muassa Tampereen Stockmann-tavaratalossa. Vusoina 1970–1972 Pitkäranta opiskeli Mainosgraafikkojen koulussa sekä suoritti useita kursseja Suomessa ja Sveitsissä. Mainostoimistotyöskentelyn jälkeen hän jäi 1970-luvun alkupuolella vapaaksi taiteilijaksi. 

Pitkäranta teki kirjankuvituksia Otavalle, WSOY:lle, SLEY:lle, Kirjapajalle ja Karistolle. Hän piirsi myös kahdeksan postimerkkiä sekä kahdeksan puhelinkorttia. Pitkäranta suunnitteli muun muassa vuosien 1990 ja 1991 joulupostimerkit. Hän piti näyttelyitä vuodesta 1988 lähtien lähes vuosittain. Pitkäranta piirsi pari tuhatta postikorttia, joista on luettelotieto vuoden 1998 kevääseen asti Sinikka Lehtisen tekemässä Korttiluettelossa. Pitkärannan ihailijakerho on päivittänyt luetteloa kerhojulkaisussaan. Hän kuvitti myös kuusi lastenkirjaa.

Pitkärannan ihalijakerho persutettiin vuonna 1998 Lempäälässä. Perustamiskokouksessa mukaan liittyi 139 jäsentä. Vuoden 2009 lopussa jäseniä oli 333. Pitkäranta testamenttasi elämäntyönsä säätiölle, jonka hallussa on yli 2 000 postikorttia tekijänoikeuksineen. Säätiö tukee taidekasvatuksellista nuorisotyötä ja jakaa nuorille apurahoja. Pitkärannan kaksi tytärtä Lea ja Sanna Pitkäranta toimivat säätiön hallituksessa ja omistavat oikeudet osaan Pitkärannan töistä.

Kuvitetut teokset
-----------------

* *Loruaapinen*, 2001
* *Pupu Tupuna piilosilla*, 2001
* *Lasten oma metsäkirja*, 1999
* *Ai Ai veitikkaa*, 1998
* *Siiri-hiiri keittiössä*, 1990
* *Siiri-hiiri sairaanhoitajana*, 1990

Lähteet
-------

* Teuvo Termonen: Suomalaista postikorttitaidetta, osa 4, s. 88–89, Suomen Postikorttiyhdistys Apollo 2006, ISBN 952-91-9956-2

### Viitteet

1. 1 2 3  Teuvo Termonen, 2006
2. ↑  Ismo Loivamaa (toim.): *Kotimaisia lastenkirjan kuvittajia*, s. 172-177. Helsinki: BTJ Kirjastopalvelu, 2002. ISBN 951-692-516-2.
3. ↑  Marjaliisa Pitkärannan Fanit
4. ↑  Marja-Liisa Pitkärannan säätiö
5. ↑  Säätiön perikunta

Aiheesta muualla
----------------

* Marja-Liisa Pitkärannan säätiön sivut
* Marjaliisa Pitkärannan Fanit

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
Chico Mendes vuonna 1988.
**Francisco Alves Mendes Filho** (tunnettu nimellä **Chico Mendes**; 1944–1988) oli brasilialainen ammattiyhdistysjohtaja ja ympäristönsuojelija. Hän puolusti ihmisoikeuksia ja ajoi Amazonin sademetsien suojelua. Hänet murhattiin 22. joulukuuta 1988*lähde?*. Chico Mendesin mukaan on nimetty perustettu maan korkein ympäristönsuojeluviranomainen Chico Mendesin ympäristönsuojeluinstituutti.

Chico Mendes perusti Brasilian kansallisen kuminkerääjien liiton, jota johtaa hänen jälkeensä Amapán osavaltiossa asuva Joaquim Belo. Kuminkerääjien liiton jatkeena on muidenkin metsätuotteiden kuten hedelmien, siementen, kuitujen ja öljyjen keräilyä ammattina harjoittavien yhteiselin. Presidentti Jair Bolsonaron ja hänen ympäristöministerinsä Ricardo de Sallesin aikana hakkuut ovat kuitenkin jälleen kiihtyneet Brasiliassa. Joaquim Belo ylläpitä Mendesin luoma kuminkerääjien liiton mottoa: "Ensin taistelin säästääkseni kumipuut. Sitten taistelin pelastaakseni Amazonin sademetsät. Nit tiedän taistelevani ihmiskunnan eloonjäämisen puolesta."

Chico Mendesin idean perusteella Brasiliaan luotiin suojelumalli, joka sisältää metsätuotteiden keräilijöille reservaatteja, joita he eivät omista mutta joissa heillä on yksinoikeus asua ja harjoittaa ammattiaan. Samalla heillä on intressi suojella aluettaan, jota mielivät hyödyntää myös energiateollisuus, metsäteollisuus ja karjankasvatus. Tällä tavoin on saatu suojelluksi yli puoli miljoonaa neliökilometriä eli yli 13 prosenttia Amazonin sademetsistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Katri Simonen: Toimiva suojelumalli uhattuna Amazonilla.  *Kansan Uutiset*, 20.6.2019, s. 21–23. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 20.6.2019.

Kirjallisuutta
--------------

* Augusta Dwyer, Into the Amazon: Chico Mendes and the Struggle for the Rain Forest, Key-Porter Books, Toronto, 1990

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Ferdinand Schrey vuonna 1920.
**Johann Ferdinand Schrey** (19. heinäkuuta 1850 Elberfeld – 2. lokakuuta 1938 Berliini) oli saksalainen liikemies ja pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä.

Elämä ja ura
------------

Ferdinand Schrey syntyi vuonna 1850 Elberfeldissä (nykyisin Wuppertal). Hän meni oppipojaksi pankkiin ja opiskeltuaan samalla kieliä, toimi myöhemmin englannin ja ranskan kielten kirjeenvaihtajana. Schrey osallistui Ranskan–Preussin sotaan 1870–1871, ja toimi sen jälkeen erilaisissa kaupallisissa tehtävissä. Vuonna 1881 hänestä tuli nappitehtaan osakas ja seuraavana vuonna yksinomistaja. Myöhemmin hän perusti kirjoituskoneliikkeen ja sai yksinoikeuden amerikkalaisten Hammond-kirjoituskoneiden myyntiin Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä.

Pikakirjoitus
-------------

Schrey pyrki 1870-luvun lopulla vaikuttamaan Gabelsbergerin pikakirjoitusjärjestelmän kehitykseen, jotta siitä saataisiin yksinkertaisempi, muillekin kuin ammattipikakirjoittajille soveltuva versio. Schreyn ajatukset eivät kuitenkaan saaneet Gabelsbergerin koulukunnalta hyväksyntää, ja Schrey alkoi kehittää omaa järjestelmää, josta hän julkaisi vuonna 1887 oppikirjan.

Schreyn järjestelmä saavutti suosiota, ja siitä tuli kolmanneksi suosituin saksalainen järjestelmä Gabelsbergerin ja Stolzen jälkeen. Stolzen ja Schreyn järjestelmien pohjalta laadittiin sittemmin yhdistelmäjärjestelmä Stolze–Schrey, joka hyväksyttiin käyttöön vuonna 1897.

Lähteet
-------

* Johnen, Christian: *Allgemeine Geschichte der Kurzschrift*. 4. painos. Berliini: H. Apitz, 1940.
* Melin, Olof Werling: *Stenografiens historia*. 2. osa. Tukholma: Nordiska Bokhandeln, 1929.

### Viitteet

1. ↑  Friedpark Friedhof Dahlem *berlin.friedparks.de*. Viitattu 29.7.2009. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Melin, s. 199
3. ↑  Johnen, s. 140
4. ↑  Johnen, s. 141
5. ↑  Melin, s. 202
6. ↑  Johnen, s. 146


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Pirkka-lehti** on K-ryhmän asiakaslehti. Se on perustettu vuonna 1933. *Pirkka* ilmestyy 10 kertaa vuodessa. Sen jakelulevikki on 800 000, ja sillä on arvioitu olevan 1,5 miljoonaa lukijaa. 

Vuosina 1933–1997 *Pirkka* oli K-kauppiaiden asiakaslehti, jota jaettiin likimain joka kotiin. Vuosina 1997–2010 se oli osoitteellisena postitettava Plussa-kortin haltijoiden kanta-asiakaslehti. Vuosina 2010–2016 lehti jaettiin jokaiseen suomalaiseen talouteen, ja sen jälkeen palattiin takaisin osoitteelliseen jakeluun.

Lehden tärkeimmät aihealueet ovat sisustus ja asuminen, ruoka, kauneus ja muoti. Näiden lisäksi Pirkassa on henkilöjuttuja sekä artikkeleita ajankohtaisista ilmiöistä. Pirkka-lehti on osa K-ryhmän julkaisemaa Pirkka Mediaa, johon kuuluvat lehden lisäksi Pirkka.fi-verkkopalvelu, uutiskirje ja sosiaalisen median kanavat. *Pirkka*-lehden tunnettu palsta on *Niksi-Pirkka*, jonka niksejä on julkaistu erillisinä kokoomateoksina. Asiakkaiden lähettämiä niksejä on julkaistu ainakin 1960-luvulta lähtien. 
Lehteä kustantaa A-lehdet Oy. Vuosina 2001–2006 toimitustyön hoiti alihankintana Yhtyneet Kuvalehdet.

Kirjallisuutta
--------------

* Orrenmaa, Anssi (koonnut): *Pirkka Nikspack*. Helsingissä: Otava, 2006. ISBN 951-1-20913-2.

Lähteet
-------

1. ↑  Kansallinen Mediatutkimus 2018
2. ↑  A-lehdet Oy

Aiheesta muualla
----------------

* Pirkan kotisivu
Luontoa Käräjäkoskella.
**Käräjäkoski** on Riihimäen Pohjankorvessa, lähellä Hausjärven rajaa sijaitseva Vantaanjoen koski sekä luontokohde. 

Käräjäkoskessa Vantaajoen vesi pääsee vauhtiin ja samalla se hapettuu sekoittuessaan ilman kanssa. Hapekkaassa vedessä viihtyvät kalat, hyönteiset ja kasvit. Koskikivien koloista löytyy monien vesihyönteisten toukkia, kuten vesiperhosia, päivänkorentoja ja koskikorentoja. Käräjäkosken kalastoon kuuluu istutusten myötä kirjolohi ja harjus. Muita kaloja ovat taimen, hauki, ahven, made, nahkiainen ja kivisimppu. Alueen kasvistoon kuuluu muun muassa tuomi, käenkaali, rentukka ja valkovuokko. Kesällä kosteikolla kasvaa myös kurjenmiekka ja keltaängelmä.

Noin 1,2 kilometrin pituisella luontopolulla voi tutustua Käräjäkosken luontoon ja elämään. Polku seurailee jokivartta, kulkien sekä joen etelä- että pohjoisrannalla, tuoden kävijänsä takaisin lähtöpaikkaan. Luontopolulla on myös kuusi Vantaanjoen luonnosta kertovaa opastaulua. Luontopolku on kesällä 2005 kunnostettu myös liikuntarajoitteisille sopivaksi. Polun varrella on myös kalastuslaituri ja alueella on hyvät mahdollisuudet virkistyskalastukseen. Kalastukseen tarvitaan kuitenkin lupa ja kalastus on sallittua ainoastaan perholla ja uistimella. Matojen ja vastaavien syöttien käyttö on kielletty. Taimenet ovat täysin rauhoitettuja, eikä niitä saa ottaa saaliiksi. Kalastus on myös kielletty 11.9-15.11 aikana taimenten kuturauhoituksen vuoksi.

Pääpolkua vastapäätä on myös pienempi, noin 400 metrin pituinen kapeampi polku, joka kulkee ainoastaan joen pohjoisrannalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Käräjäkosken luontopolun opastaulu - "Koski, veden kunnostaja"
2. ↑  Käräjäkosken luontopolun opastaulu - "Käräjäkoskella tärppää"
3. ↑  Käräjäkosken luontopolun opastaulu - "Käräjäkoskella viihtyy villi taimen"
4. ↑  Käräjäkosken luontopolun opastaulu - "Rantakasvillisuus"
5. 1 2 3   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. 1 2 3  Käräjäkosken luontopolun opastaulu - "Tervetuloa Käräjokosken luontopolulle!"

Aiheesta muualla
----------------

* Luontopolun sijainti Google-mapsissa
**Joal-Fadiouth** on kaupunkikunta Thièsin alueen Mbourin departementissa Senegalissa. Se sijaitsee Atlantin rannikolla 30 kilometriä Mbourista etelään. Kunnassa on 54 000 asukasta (vuonna 2019, arvio).

Joal-Fadiouthin kunnan pinta-ala on 50,35 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Nguéniènen ja etelässä Palmarin Facaon kuntiin. Maisemaa leimaavat kymmenen kilometrin pituinen rannikkovyöhyke sekä vuoroveden muovaama estuaari, kanavat ja rämeet. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen, mutta sen ilmastoon vaikuttaa Atlantin valtameri. Luonnonvarainen kasvillisuus on savannia ja mangrovea.

Vuonna 1996 perustettuun kuntaan kuuluu kolme taajamaa: Joal, Ngazobil ja Fadiouth. Kaksi ensimmäistä sijaitsevat *Petite Côten* rannikkovyöhykkeen eteläkärjessä ja Fadiouth estuaarin saarella. Kaksi kolmasosaa väestöstä asuu Joalissa. Kolme neljäsosaa on sererejä ja vajaa neljännes wolofeja. Sererit ovat pääosin kristittyjä ja wolofit etupäässä muslimeja.

Joal oli 1500-luvulta lähtien Sinen sererivaltion sekä portugalilaisten, hollantilaisten, englantilaisten ja ranskalaisten kauppapaikka. Kaupankäynnin seurauksena sinne muodostui portugalilais-afrikkalaisten lançadojen katolinen yhteisö. Louis Faidherben johtamat ranskalaiset valloittivat alueen vuonna 1859.

Joalista on maantieyhteys Mbouriin ja edelleen Pointe de Sangomarin niemen kärkeen Djiferiin. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, kalastus ja matkailu. Nähtävyyksiä ovat Ngazobilin suojeltu metsäalue, presidentti Léopold Sédar Senghorin kotitalo Joalissa sekä ahtaasti rakennettu Fadiouthin saari siltoineen, kirkkoineen, viljavarastoineen ja hautausmaineen.

Lähteet
-------

1. ↑  Situation économique et sociale de la région de Thiès 2019 *ANSD*.  2021.  Arkistoitu 19.1.2022. Viitattu 22.1.2022.
2. ↑  Plan de gestion environnementale et sociale du projet d’extension et de renforcement des reseaux MT et BT dans les regions. Commune de Joal-Fadiouth: Rapport final *World Bank*.  2019. Viitattu 22.1.2022.
3. 1 2  Boubacar Cissé Fall: Pluralisme juridique et cohabitation des légitimités en milieu sérère (Sénégal) *Gouvernance an Afrique*. Viitattu 22.1.2022.
4. ↑  Dynamique de l'occupation du sol dans la commune de Joal-Fadiouth (Sénégal) *Centre de ressources virtuel des Rivières du Sud*.  2007. Viitattu 22.1.2022.
5. 1 2  Sene, Astou Dioh: Impact du tourisme sur la jeunesse de la commune de Joal-Fadiouth *Ressources francophones pour la Jeunesse, les Sports et les Loisirs*.  2002.  Arkistoitu 22.1.2022. Viitattu 22.1.2022.
6. ↑  Ross, Eric S.: *Culture and Customs of Senegal*, s. 11, 17, 37. Westport: Greenwood Press. ISBN 978-0-313-34036-9.
7. ↑  Barry, Boubacar: *Senegambia and the Atlantic slave trade*, s. 41, 47, 76, 193. Cambridge: Cambridge University Press, 1998. ISBN 0-521-59226-7.
8. 1 2  *Petit Futé Sénégal 2020*, s. 206–209. Paris: Les Nouvelles Éditions d’Université, 2019. ISBN 978-2305022550.
**Eija Maarit Isojärvi** (s. 1957 Salla) on suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän tuli tunnetuksi paperitaiteen uranuurtajana Suomessa. Isojärven taide sisältää paperitaiteen ohella grafiikkaa, maalauksia ja tilallisia teoksia. Hänen taiteensa lähtökohdat ovat luonnon tarkkailussa ja läsnäolon havainnoinnissa.

Koulutus
--------

Isojärvi aloitti kuvataiteen opinnot Peräpohjolan Opiston kuvataidelinjalla Torniossa 1976 ja jatkoi Limingan Taidekoulussa 1977. Isojärvi opiskeli Taideteollisen korkeakoulun iltakoulussa yleisellä linjalla 1977–1978 opettajinaan muun muassa Lauri Anttila, Markku Keränen, Olavi Pajulahti, Pirkko Nukari ja Tapio Junno. Hän opiskeli maalausta Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä 1979–1983 opettajinaan Jaakko Sievänen, Paul Osipow, Timo Aalto, Matti Kujasalo, Rafael Wardi ja Stig Fredriksson. Vuosina 1983–1984 hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa taidegrafiikkaa opettajinaan Juho Karjalainen ja Antti Salokannel.

Vuosina 1985–1986 Isojärvi opiskeli taidegrafiikkaa ja maalausta Kungliga Konsthogskolanin (nyk. Konstakademien) grafiikan osastolla Tukholmassa opettajanaan professori K. G. Nilsson. Opiskellessaan Tukholmassa Isojärvi kävi käsintehdyn paperin valmistuskurssin, jolloin kiinnostus paperin tekemiseen syttyi. Opiskeli 1986 paperin tekemistä Barcelonassa kuvataiteilija Thomas Pupkiewizin ja J. Tegsellin ohjauksessa.

Isojärvelle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2020 alusta.

Lähteet
-------

* Eija Isojärvi, Alun alku. 2016. Toim. Tuija Hautala-Hirvioja, Jonna Katajamäki ja Maija Mäkikalli. ISBN 978-952-484-907-4

### Viitteet

1. ↑  Kuvataiteilijamatrikkeli Suomen Taiteilijaseura. Viitattu 28.4.2016.
2. ↑  Isojärvi, s. 55.
3. ↑  Isojärvi, s. 56.
4. ↑  Isojärvi, s. 57.
5. ↑  Taiteilijaeläkkeen sai 61 taiteilijaa *Taiteilijalehti*.  27.2.2020. Viitattu 6.3.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
Rannikkoreitin karttaRannikkoreitti
**Rannikkoreitti** (ruots. *Kustrutten,* engl. *Coastal Route*) on noin 230 kilometriä pitkä pyöräilyreitti Etelä-Suomessa Salon, Kemiönsaaren, Hangon ja Raaseporin ympäristössä. Reitti yhdistää neljää ruukkikylää (Taalintehdas, Mathildedal, Teijo ja Kirjakkala) sekä kolmea kansallispuistoa (Saaristomeren kansallispuisto, Teijon kansallispuisto ja Tammisaaren saariston kansallispuisto). Noin 30 kilometriä reitistä matkataan saaristossa laivoissa. Reitti on nykyisessä muodossaan ollut olemassa vuodesta 2018 lähtien. Reitti on kauttaaltaan kyltitetty ja kulkee pääasiallisesti päällystettyjä rauhallisia maalaisteitä pitkän. Muutama kilometri reitistä kulkee silti vilkkaampia teitä pitkin, ja kolme tieosuutta ovat hyväkuntoisia sorateitä, näitä voi kuitenkin ohittaa käyttämällä muita lähellä olevia teitä. 

Yleisillä kulkuneuvoilla reitin aloituspaikaksi voi valita esimerkiksi Salon (junayhteys), Tammisaaren (junayhteys), Hangon (junayhteys), Kemiön (linja-autoyhteys) tai Taalintehtaan (linja-autoyhteys). Reitin varrelta löytyy 18 pyörävuokrauspaikkaa, ja pyöriä voi palauttaa toiseen vuokrauspisteeseen. Koko reitti on käytössä kesäaikaan, ja muina vuodenaikoina vesiosuus Kasnäs-Hanko tai Kasnäs-Bengtskär-Hanko täytyy laivaliikenteen puuttumisen vuoksi jättää pois.

Aiheesta muualla
----------------

* Rannikkoreitti.fi
**Jelena Viktorovna Ivaštšenko** (ven. Елена Викторовна Иващенко, 28. joulukuuta 1984 Omsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 15. kesäkuuta 2013 Tjumen) oli venäläinen judoka ja Euroopan mestari. 

Ivaštšenko voitti yli 78 kg:n painoluokassa Euroopan-mestaruuden Tbilisissä 2009, Istanbulissa 2011 ja Tšeljabinskissa 2012. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi Bukarestissa 2004. Avoimessa luokassa hän voitti Euroopan-mestaruuden Varsovassa 2007 ja sai hopeaa Novi Sadissa 2006. Joukkuekilpailun Euroopan-mestaruuden hän voitti Belgradissa 2006 ja Tšeljabinskissa 2012 sekä sai hopeaa Debrecenissä 2005 ja Minskissä 2007. Hän sai hopeaa yli 78 kg:n sarjassa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Rotterdamissa 2002 ja alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa Kiovassa 2005.

MM-kilpailuissa Ivaštšenko saavutti hopeaa avoimessa luokassa Pariisissa 2008. Pronssia hän sai avoimessa luokassa Rio de Janeirossa 2007 ja yli 78-kiloisissa Pariisissa 2011. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui yli 78 kg:n painoluokassa seitsemänneksi.

Ivaštšenko sai hopeaa opiskelijoiden MM-kilpailujen avoimessa luokassa Novi Sadissa 2002. Hän sijoittui yli 78 kg:n painoluokassa kolmanneksi Jejun universiadeissa 2003 ja sotilaiden MM-kilpailuissa Bakussa 2004.

Ivaštšenko saavutti Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa kolme turnausvoittoa, sijoittui kaksi kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa hän voitti kuusi turnausta, sijoittui kuusi kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi. Venäjän-mestaruuskilpailuissa hän saavutti aikuisten sarjassa seitsemän kulta-, viisi hopea- ja kolme pronssimitalia.

Venäjän judoliitto kertoi 15. kesäkuuta 2013, että Ivaštšenko oli kuollut traagisesti hypättyään alas parvekkeelta. Lifenews.ru-lehden mukaan hän oli kärsinyt vakavasta masennuksesta seitsemän vuoden ajan. Masennus oli pahentunut Lontoon olympiatappion jälkeen, ja lisäksi hänellä oli leikkauksen vaativa jalkavamma.

Lähteet
-------

1. ↑  Yelena Ivashchenko *sports-reference.com*.  Arkistoitu 17.12.2012. Viitattu 15.6.2013. (englanniksi)
2. ↑  Judon nelinkertainen Euroopan mestari kuoli yllättäen *iltasanomat.fi*.  15.6.2013.  Arkistoitu 26.6.2013. Viitattu 15.6.2013.
3. 1 2 3 4  Elena Ivaschenko (Russia) *judoinside.com*. Viitattu 7.5.2014. (englanniksi)
4. ↑  ruvr.ru News 15.6.2013 (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑
**Markku Klami** (s. 21. helmikuuta 1979 Turku) on suomalainen säveltäjä. 

Klami aloitti sävellysopintonsa vuonna 2003 Turun ammattikorkeakoulun Musiikkiakatemiassa, josta valmistui musiikkipedagogiksi. Hän jatkoi opintojaan Sibelius-Akatemiassa Tapio Tuomelan johdolla ja valmistui musiikin maisteriksi 2010.

Klamin teoksia on esitetty lukuisilla festivaaleilla ja konserteissa Suomessa ja ulkomailla, muun muassa Argentiinassa, Brasiliassa, Islannissa, Itävallassa, Italiassa, Kiinassa (Hongkong ja Taipei, Taiwan), Pohjoismaissa, Saksassa, Slovakiassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteriteoksia, teoksia solisteille ja orkesterille, kaksi oopperaa, soolosoitin- ja kamarimusiikkiteoksia, kuoroteoksia, elektroakustisia teoksia, multimediateoksia sekä elektronista musiikkia lyhytelokuviin. Monet muusikot, yhtyeet ja festivaalit, muun muassa kitaristit Timo Korhonen ja Patrik Kleemola, klarinetisti Lauri Sallinen, Uusinta Ensemble, Seinäjoen kaupunginorkesteri ja Turku 2011 -kulttuuripääkaupunkihanke, ovat tilanneet häneltä teoksia.

Klami opettaa musiikkia pääkaupunkiseudun musiikkiopistoissa ja toimii monissa musiikkialan luottamustehtävissä, muun muassa Suomen Säveltäjät ry:n hallituksessa ja Suomen musiikkineuvoston hallituksessa. Hänen sävellystyötään ovat tukeneet muun muassa Suomen Kulttuurirahasto, Valtion säveltaidetoimikunta ja Sibelius-rahasto. Klami toimi vuosina 2008–2011 nuorten säveltäjien Korvat auki -yhdistyksen puheenjohtajana ja järjesti Brinkhallin Kesäkonsertit -tapahtumaa Turussa yhdessä kitarataiteilija Patrik Kleemolan kanssa.

Vuodesta 2021 alkaen Klamin teoksia on julkaissut Pohjoismaiden suurin taidemusiikin kustantaja, tanskalainen Edition Wilhelm Hansen.

Palkintoja ja tunnustuksia
--------------------------

* 2004 Ensimmäinen palkinto Suomen ammattikorkeakoulujen kamariorkesterin valtakunnallisessa sävellyskilpailussa
* 2006 Jaettu ensimmäinen palkinto Ylioppilaskunnan Soittajien SävellYS 2006 -sävellyskilpailussa
* 2006 Helsingin Kitaraseura ry:n vuoden säveltäjä.

Lähteet
-------

1. ↑  Romantiikkaa ja vaarojen kaikuja - Seinäjoen kaupunginorkesteri *Seinäjoen kaupunginorkesterin tapahtumakalenteri, syksy 2021*.  1.8.2021. Seinäjoen kaupunginorkesteri. Viitattu 13.6.2023.
2. ↑  Dahl, Rita: Mun juttu: Apurahat lyövät rytmin säveltäjä-opettajan ajankäytölle *Opettaja-lehti*.  17.11.2022. Opetusalan Ammattijärjestö OAJ. Viitattu 13.6.2023.
3. ↑  Hallitus, toimisto ja henkilökunta - Suomen Säveltäjät Suomen Säveltäjät ry.. Viitattu 5.6.2023.
4. ↑  Markku Klami - Wise Music Classical Edition Wilhelm Hansen AS, Copenhagen, Denmark. Viitattu 5.6.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Markku Klamin verkkosivut (englanniksi)
* Markku Klamin profiilisivu Wise Music Classical -sivustolla (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Mackenzie Boyd-Clowes** (s. 13. heinäkuuta 1991 Toronto) on kanadalainen mäkihyppääjä, joka on kilpaillut kansainvälisellä tasolla vuodesta 2004. Hän edustaa seuratasolla Altius Nordic Ski Club -seuraa. Hänen valmentajansa on Gregor Linsig.

Vuoden 2010 Vancouverin talvi­olympialaisissa Boyd-Clowes sijoittui 12:nneksi suurmäen joukkuekilpailussa, 44:nneksi normaali­mäen henkilökohtaisessa kilpailussa ja 45:nneksi suurmäen kilpailussa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli suurmäessä 25:s, normaalimäessä 37:s ja joukkuemäessä 12:s. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui normaalimäen henkilökohtaisessa kilpailussa sijalle 26 ja suurmäen kilpailussa sijalle 21. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli normaalimäessä kuudestoista ja suurmäessä 33:s. Sekajoukkuekilpailussa hän oli mukana voittamassa sensaatiomaisesti pronssia Kanadan joukkueessa. Kyseessä oli Kanadan ensimmäinen mäkihyppymitali olympialaisissa koskaan.

MM-tasolla hän on ollut parhaimmillaan 23:s lentomäen MM-kilpailuissa Planicaissa 2020. Hänen paras maailman­cupin sijoituksensa on kuudes sija Engelbergissä joulukuussa 2020. Continental Cupissa hän on voittanut yhden osakilpailun.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* Mackenzie Boyd-Clowes Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Suomi olisi voinut napata sensaatiomaisen olympiamitalin ilman koronatartuntaa – Janne Ahoselta suorat sanat uutuuslajin hylkäystalkoista *yle.fi*.  8.2.2022. Viitattu 12.2.2022.