recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Oklahoma Cityn arkkihiippakunta kartalla
**Oklahoma Cityn roomalaiskatolinen arkkihiippakunta** on katolisen kirkon arkkihiippakunta, joka sijaitsee Oklahoman 46:n läntisen piirikunnan alueilla Yhdysvalloissa. Sen nykyisenä arkkipiispana toimii Paul Stagg Coakley, joka nimitettiin virkaansa 16. joulukuuta 2010 ja asetettiin siihen virallisesti 11. helmikuuta 2011. Oklahoma Cityn arkkipiispa on samalla Oklahoma Cityn arkkihiippakunnasta sekä Tulsan ja Little Rockin hiippakunnista koostuvan kirkkoprovinssin metropoliitta. 

Oklahoma Cityn roomalaiskatolisen arkkihiippakunnan juuret ovat 1870-luvulla, jolloin ranskalaiset benediktiinimunkit saapuivat Intiaaniterritorion alueelle. Oklahoma Cityn hiippakunta perustettiin vuonna 1905 ensimmäisenä piispanaan belgialainen Theophile Meerschaert. 1930-luvulla hiippakunnan nimeksi tuli Oklahoma City-Tulsan hiippakunta. 13. joulukuuta 1972 se kuitenkin jaettiin kahtia, ja Oklahoma Cityn hiippakunnasta tuli samalla arkkihiippakunta.

Arkkihiippakunnan virallinen sanomalehti on *Sooner Catholic*.

Piispat
-------

Vuosina 1876–1887 Intiaaniterroritorion prefektinä toimi Isidore Robot ja vuosina 1887–1890 Ignatius Jean. Vuosina 1891–1905 sen apostolisena vikaarina toimi Theophile Meerschaert, joka sitten hiippakunnan synnyttyä toimi sen ensimmäisenä piispana vuoteen 1924. Häntä ovat seuranneet:

* Francis Kelley, piispa (1924–1948)
* Eugene J. McGuinness, Oklahoma City-Tulsan piispa (1948–1957)
* Victor Reed, Oklahoma City-Tulsan piispa (1958–1971)
* John R. Quinn, Oklahoma City-Tulsan piispa (1971–1972), Oklahoma Cityn arkkipiispa (1972–1977)
* Charles Salatka, arkkipiispa (1977–1992)
* Eusebius Beltran, arkkipiispa (1993–2010)
* Paul Stagg Coakley, arkkipiispa (2011–)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Oklahoma Cityn roomalaiskatolinen arkkihiippakunta**.
* Archdiocese of Oklahoma City (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Roman Catholic Archdiocese of Oklahoma City
**Jaakko Rytsölä** (s. 26. heinäkuuta 1973 Helsinki) on suomalainen yrittäjä, joka muistetaan erityisesti niin sanotun IT-kuplan aikana miljoonaomaisuuden keränneenä Jippii Groupin (ent. Saunalahden serveri) omistajana.

Jaakko Rytsölä perusti vuonna 1995 yhdessä veljensä Antin kanssa internet-palveluja tuottaneen DLC Data Link Connections -yrityksen. Se fuusioitui pari vuotta myöhemmin Nettilinja Oy:n ja Sci.fi kanssa Saunalahden serveriksi ja Rytsölät tulivat yhtiön osakkaiksi. Parhaimmillaan Jaakko Rytsölän osakkeiden laskennallinen arvo oli yli 60 miljoonaa markkaa.  Rytsölä menetti yhdessä yössä 36 miljoonaa markkaa kun Jippii Groupin osakekurssi romahti 90 prosenttia elokuussa 2001.

Rytsölät tunnettiin vuosituhannen vaihteessa suomalaisessa mediassa ylellisestä elämästä ja rahankäytöstä. Erityisesti Jaakko Rytsölän keltainen Lamborghini Diablo nousi ilmiön symboliksi.

Maaliskuussa 2003 Rytsölä todettiin varattomaksi 1,3 miljoonan euron verorästin perintäyrityksessä. Heinäkuussa 2008 Rytsölä tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa törkeästä velallisen epärehellisyydestä yhden vuoden ja kuuden kuukauden ehdolliseen vankeuteen.

Lähteet
-------

1. ↑  Yrttiaho, Tuomo: "Yrittäminen on raakaa peliä". (50-vuotishaastattelu) *Helsingin Sanomat*, 26.7.2023, s. B 12. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. ISSN 0355-2047. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 26.7.2023.
2. ↑  DLC Data Link Connections Oy YTJ:ssä *YTJ*. Viitattu 29.7.2023.
3. ↑  Loueniva, Eija: Rytsölän veljesten bisnesura alkoi jo koulussa *Turun Sanomat*.  27.5.2000. Viitattu 2.4.2011. [vanhentunut linkki]
4. 1 2  Lehtiö, Karri: Ehdollista vankeutta! *Iltalehti*.  4.7.2008. Viitattu 2.4.2011.
5. ↑  Missä he ovat nyt: Entinen it-miljonääri Jaakko Rytsölä avoimena: Morkkis kesti kymmenen vuotta *MTV Uutiset*.  4.7.2015. Viitattu 13.11.2021.
Samuel Greig
**Samuel Greig** (Venäjällä Samuil Karlovitš Greig; 1735 Inverkeithing, Fife, Skotlanti – 1788 Tallinna) oli skotlantilaissyntyinen venäläinen meriupseeri.

Samuel Greig (sukunimi kirjoitetaan joskus myös muodossa Greigh) aloitti uransa merillä kauppalaivoilla. Muutaman vuoden jälkeen hän astui Ison-Britannian laivaston palvelukseen. Hän oli mukana useissa taisteluissa Atlantilla seitsenvuotisessa sodassa (1756–1763). Sodan jälkeen vuonna 1764 hänet värvättiin Venäjän laivaston palvelukseen luutnanttina. Hyvin pian hänet ylennettiin kapteeniksi.

Venäjän–Turkin sodassa (1768–1774) Samuel Greig oli mukana Tšesmen salmen taistelussa 1770, jossa venäläiset löivät Turkin laivaston. Ansioistaan taistelussa hänet ylennettiin samana vuonna kontra-amiraaliksi. Vuonna 1775 Greig nimitettiin vara-amiraaliksi.

Suursaaren taistelussa 17. heinäkuuta 1788 Greig ansioitui Venäjän Itämeren laivaston komentajana. Taistelu päättyi ratkaisemattomana, mutta taistelun molemmat osapuolet katsoivat sen päätyneen omaan voittoon. Venäjällä voittoa pidettiin Greigin saavutuksena, minkä vuoksi hänen palkittiin Venäjän korkea-arvoisimmalla Pyhän Andreaksen ritarikunnan kunniamerkillä.

Syksyllä 1788 Samuel Greig sairastui vakavasti ilmeisesti toisintokuumeeseen laivallaan *Rotislavilla* ja kuoli myöhemmin lokakuussa 1788 Tallinnassa. Hänen haudalleen pystytettiin kuuluisan italialaisen arkkitehdin Giacomo Quarenghin suunnittelema marmorinen hautamuistomerkki.

Samuel Greigin poika Alexis Samuilovitš Greig (1775–1845) teki isänsä tapaan merkittävän uran Venäjän laivastossa ja yleni amiraaliksi saakka.

Lähteet
-------

* Johnsson, Raoul: *Kustaa III ja suuri merisota. Taistelut Suomenlahdella 1788–1790*. Helsinki: John Nurmisen säätiö, 2010. (suomeksi)
* Lappalainen, Jussi T.: *Kuninkaan viimeinen kortti. Viipurinlahden ja Ruotsinsalmen meritaistelut 1790*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011. (suomeksi)
* Stewart, William: *Admirals of the World: A Biographical Dictionary, 1500 to the Present*. Jefferson, North Carolina & London: McFarland & Company, Inc. Publishers, 2009. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Johnsson 2010, s. 92.
2. 1 2 3  Stewart 2009, s. 150.
3. ↑  Lappalainen 2011, s. 85.
4. ↑  Stewart 2009, s. 149–150.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Konstantínos Mitsotákis** (kreik. Κωνσταντίνος Μητσοτάκης, 18. lokakuuta 1918 Chaniá, Kreeta – 29. toukokuuta 2017 Ateena) oli kreikkalainen poliitikko, joka toimi Kreikan pääministerinä vuosina 1990–1993.

Elämä ja ura
------------

Mitsotákis syntyi merkittävään poliitikkosukuun. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat Kreikan parlamentin jäseniä. Setä Elefthérios Venizélos oli merkittävä poliittinen vaikuttaja ja toimi mm. useaan otteeseen Kreikan pääministerinä.

Mitsotákis luki lakia ja taloustieteitä Ateenan yliopistossa ja tuli valituksi parlamenttiin ensimmäisen kerran vuonna 1946. Mitsotákis liittyi Geórgios Papandréoun Keskustaliittoon ja joutui sotilasjuntan pidättämäksi poliittiseen kaaokseen ajautuneessa Kreikassa vuonna 1967. Hän eli maanpaossa vuoteen 1974.

Mitsotákis pyrki vuonna 1974 epäonnistuneesti parlamenttiin sitoutumattomana. Vuonna 1977 hänet kuitenkin valittiin *Uusliberaalien puolueen* edustajana. Vuonna 1978 hän liittyi Konstantínos Karamanlíksen Uuteen demokratiaan. Hän toimi Kreikan taloussuunnitteluministerinä vuosina 1978–1980 sekä ulkoministerinä 1980–1981 ennen pääministeriyttään vuosina 1990–1993. 

Tammikuussa 2004 Mitsotákis ilmoitti päättävänsä pitkän poliittisen uransa; hän ei enää osallistunut uusiin parlamenttivaaleihin 7. maaliskuuta. Mitsotákisin pojasta Kyriákoksesta (s. 1968) tuli Uuden demokratian puheenjohtaja vuonna 2016 ja Kreikan pääministeri vuonna 2019. Tytär Ntóra Bakogiánni (s. 1954) on toiminut mm. Ateenan pormestarina ja vuosina 2006–2009 Kreikan ulkoministerinä. 

Mitsotákis toipui 7. tammikuuta 2007 Ateenassa suoritetusta sydänleikkauksesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Kostaki, Irene: Former Greek Prime Minister Konstantinos Mitsotakis dies aged 99 *New Europe*.  29.5.2017. Viitattu 29.5.2017. (englanniksi)

Kreikan kolmannen tasavallan (1974–) pääministerit
Konstantínos Karamanlís (1974–1980) ·
Geórgios Rállis (1980–1981) ·
Andréas Papandréou (1981–1989) ·
Tzannís Tzannetákis (1989) ·
Ioánnis Grívas (1989) ·
Xenofón Zolótas (1989–1990) ·
Konstantínos Mitsotákis (1990–1993) ·
Andréas Papandréou (1993–1996) ·
Konstantínos Simítis (1996–2004) ·
Kóstas Karamanlís (2004–2009) ·
Geórgios Andréas Papandréou (2009–2011) ·
Loukás Papadímos (2011–2012) ·
Panagiótis Pikramménos (2012) ·
Antónis Samarás (2012–2015) ·
Aléxis Tsípras (2015) ·
Vasilikí Thánou (2015) ·
Aléxis Tsípras (2015–2019) ·
Kyriákos Mitsotákis (2019–2023) ·
Ioánnis Sarmás (2023) ·
Kyriákos Mitsotákis (2023–) ·


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Kreikka

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Philipp Degen
**Philipp Degen** (s. 15. helmikuuta 1983 Liestal, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka pelaa FC Baselissa. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.

Degen aloitti jalkapalloharrastuksensa 1987 FC Oberdorfissa, josta siirtyi 1995 FC Basel 1893:een. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen, Sveitsin Superliigaan vuonna 2001 ja voitti joukkueen mukana Sveitsin mestaruuden neljästi (2002–2005), Sveitsin Cupin (2003) sekä Alppi-cupin (2003). Hän osallistui myös Mestarien liigaan vuonna 2002, mutta Basel jäi alkulohkoonsa. Vuonna 2005 Degen siirtyi Bundesliigan Borussia Dortmundiin. Ensimmäisellä kaudellaan Degenillä oli hieman vaikeuksia, ja hän sai joukkueen valmentajalta, Bert van Marvijkilta, usein kritiikkiä riskialttiista ja hyökkäävästä pelityylistään. Tämän takia hän seurasi osan otteluista vaihtopenkiltä pelaten 24 Bundesliiga-ottelussa kauden aikana.

Degen on nimitetty Sveitsin jalkapallomaajoukkueeseen Saksan MM-kisoihin 2006. Maajoukkueessa on mukana myös hänen kaksosveljensä David, joka pelaa FC Basel 1893:ssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Philipp Degen *UEFA.com*.  29.5.2012. UEFA. Viitattu 4.7.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Degenien viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)

Sveitsin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Zuberbühler |
2 Djourou |
3 Magnin |
4 Senderos |
5 Margairaz |
6 Vogel |
7 Cabanas |
8 Wicky |
9 Frei |
10 Gygax |
11 Streller |
12 Benaglio |
13 Grichting |
14 D. Degen |
15 Džemaili |
16 Barnetta |
17 Spycher |
18 Lustrinelli |
19 Behrami |
20 Müller |
21 Coltorti |
22 Yakın |
23 P. Degen |
Valmentaja Kuhn

Sveitsin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Benaglio |
2 Djourou |
3 Magnin |
4 Senderos |
5 Lichtsteiner |
6 Huggel |
7 Cabanas |
8 Inler |
9 Frei |
10 Yakın |
11 Streller |
12 Derdiyok |
13 Grichting |
14 Gygax |
15 Fernandes |
16 Barnetta |
17 Spycher |
18 Zuberbühler |
19 Behrami |
20 Müller |
21 Jakupović |
22 Vonlanthen |
23 Degen |
Valmentaja Kuhn
Gyula Madarász, *Linnut* (1931).
**Gyula Madarász** (1858 Pest – 29. joulukuuta 1931 Budapest) oli unkarilainen lintutieteilijä ja taidemaalari. Hänen nimensä kirjoitettiin myös muodossa Julius von Madarász.

Madarász väitteli filosofian tohtoriksi Budapestin yliopistossa vuonna 1880. Hän työskenteli Unkarin kansallismuseon eläinkokoelmien parissa ja pääsi museon lintukokoelmien johtajaksi. Hänen tieteelliset tutkimuksensa koskivat ensisijaisesti lintuja. Tutkimuksiensa vuoksi hän matkusti paljon, niin kotimaassaan Unkarissa kuin Länsi-Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Amerikoissa. Vuosina 1896–1897 hän tutki ja keräsi lintuja Intiassa ja Ceylonilla. Hän johti tutkimusmatkoja Egyptiin, Nubiaan ja Sudaniin 1911–1912. Hän havainnoi lintujen muuttoa lähellä Fertőjärveä Unkarissa.

Madarászin havaintoja ja tutkimustuloksia julkaistiin lintutieteellisissä aikakauslehdissä Unkarissa ja ulkomailla. Hänen taideopintojaan ohjasi Antal Ligeti. Hänen maisema- ja lintumaalauksiaan oli esillä näyttelyissä Budapestin taidegalleriassa (Art Gallery of Budapest) ja Kansallisessa salongissa (National Salon).

Madarász nimesi ja kuvaili noin 150 eläinlajia, muun muassa metsälumipyyn (*Tetraophasis szechenyii*) 1885. Hänen kunniakseen on nimetty viherraitakaija (*Psittacella madaraszi*).

Lähteet
-------

* Fine Arts in Hungary

1. ↑  Gipuzkoakultura (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Zoonomen
3. ↑  BirdLife Suomi (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |

 |
**Karim Saïdi** (arab. كريم سعيدي‎‎, s. 24. maaliskuuta 1983 Tunis) on tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.

Ura
---

Saïdi aloitti uransa 10-vuotiaana Club Africainissa, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi kaudeksi 2003–2004. Vuonna 2004 hän siirtyi Alankomaihin Feyenoordiin. Ensimmäisellä Eredivisie-kaudellaan hän pelasi 30 ottelua, mutta toisella kaudellaan hän joutui vaihtopelaajan rooliin. Saïdi lainattiin Italian Serie A:ssa pelanneeseen US Leccelle 31. tammikuuta 2006, jossa hän pelasi yhdeksän ottelua. Heinäkuussa 2006 Saïdi palasi takaisin Feyenoordiin kaudeksi 2006-2007, sekä 2007-2008, jonka jälkeen hänet lainattiin Turkkiin Sivassporiin puoleksi vuodeksi. Heinäkuussa 2008 Saïdi palasi takaisin Feyenoordiin, mutta jäätyään ilman peliaikaa hän palasi kotimaahansa Tunisiaan 9. lokakuuta 2008 Club Africainin riveihin.

Yhden kauden jälkeen Saïdi allekirjoitti kahden vuoden sopimuksen kaudeksi 2009–2010 Ligue 2:een nousseen Toursin kanssa. Ensimmäisen ottelunsa hän pelasi seuran riveissä 25. syyskuuta 2009 AC Ajacciota vastaan, tullessaan vaihdosta kentälle.

### Maajoukkue

Saïdi nousi Tunisian jalkapallomaajoukkueeseen 2003, kun hän pelasi ottelussa Marokkoa vastaan. Saïdi pelasi joukkueessa Maanosaliittojen Cupissa 2005. Hänet on nimitettiin joukkueeseen myös Saksan MM-kisoihin 2006. Huhtikuuhun 2006 mennessä Saïdi oli pelannut maajoukkueessa 16 maaottelua.

Hän palasi Tunisian maajoukkueeseen syksyllä 2010, kun Bertrand Marchand nimesi hänet 10. lokakuuta 2010 pelattavaan Afrikan kisojen karsintaotteluun Togoa vastaan. Saïdi kuului Tunisian avausmiehistöön korvattuaan pelikiellossa olleen Karim Hagguin.

Saavutukset
-----------

* Afrikan–mestaruus: 2004

Lähteet
-------

1. ↑  Oud-Feyenoorder Saïdi trekt naar Frankrijk *Voetbalzone* 27.6.2009 Viitattu 28.6.2009 (hollanniksi)
2. ↑  Tunisia Call Up 24 Players For Togo Qualifier *Goal* 28.9.2010 Viitattu 29.9.2010 (englanniksi)

Tunisian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2004
1 Boumnijel |
2 Badra |
3 Haggui |
4 Yahia |
5 Jaziri |
6 Trabelsi |
7 Mhedhebi |
8 Nafti |
9 Braham |
10 Ghodhbane |
11 Dos Santos |
12 Mnari |
13 Bouazizi |
14 Chedli |
15 Jaïdi |
16 Fadhel |
17 Jedidi |
18 Benachour |
19 Ayari |
20 Clayton |
21 Saïdi |
22 Azaiez |
Valmentaja Lemerre

Tunisian joukkue – Maanosaliittojen cup 2005
1 Boumnijel |
2 Saïdi |
3 Essediri |
4 al-Abdi |
5 Jaziri |
6 Trabelsi |
7 Mhedhebi |
8 Nafti |
9 Guemamdia |
10 Ghodhbane |
11 Dos Santos |
12 Mnari |
13 Namouchi |
14 Chedli |
15 Jaïdi |
16 Fadhel |
17 Ben Saada |
18 Benachour |
19 Ayari |
20 Clayton |
21 Jemâa |
22 Kasraoui |
23 Haj Massaoud |
Valmentaja Lemerre

Tunisian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Boumnijel |
2 Essediri |
3 Haggui |
4 Yahia |
5 Jaziri |
6 Trabelsi |
7 Guemamdia |
8 Nafti |
9 Chikhaoui |
10 Ghodhbane |
11 Santos |
12 Mnari |
13 Bouazizi |
14 Chedli |
15 Jaïdi |
16 Nefzi |
17 Ben Saada |
18 Jemmali |
19 Ayari |
20 Namouchi |
21 Saïdi |
22 Kasraoui |
23 Melliti |
Valmentaja Lemerre
**Ralf Minge** (s. 8. lokakuuta 1960 Prösen Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Kesästä 2012 lähtien hän on toiminut Bayer Leverkusenin II-joukkueen valmentajana.

Ura
---

Minge aloitti jalkapallon paikallisessa BSG Stahl Prösenissä vuonna 1969, josta hän siirtyi kolme vuotta myöhemmin TSG Gröditziin. Pelattuaan kahdeksan vuotta seurassa, hän siirtyi Dynamo Dresdeniin vuonna 1980. Dresdenissä Minge teki debyyttinsä lokakuussa 1980 UEFA-cupissa. Dynamon paidassa Minge voitti FDGB-Pokalin vuosina 1982, 1984, 1985 ja 1990, muttei onnistunut voittamaan Itä-Saksan mestaruutta uransa alkuvuosina. Vasta vuonna 1989 hän voitti ensimmäisen mestaruutensa, ja seuraavan heti seuraavalla kaudella. Viimeisellä kaudellaan hän johdatti Dynamon Bundesliigaan, mutta joutui lopettamaan uransa loukkaantumisten takia. Uransa jälkeen Minge siirtyi Dynamon apuvalmentajaksi ja toimi kaksi kertaa lyhyen aikaa päävalmentajanakin. Vuonna 1995 hän siirtyi Erzgebirge Auen päävalmentajaksi yhden kauden ajaksi. Tämän jälkeen Minge toimi SC Fortuna Kölnin apuvalmentajana kauden ajan ja siirtyi vuonna 2000 Bayer Leverkusenin organisaatioon, jossa hän toimi aluksi apuvalmentajana ja vuodesta 2003 lähtien kakkosjoukkueen päävalmentajana.

Vuonna 2006 Minge siirtyi Georgiaan, jossa hän toimi Georgian maajoukkueen apuvalmentajana Klaus Toppmöllerin alaisuudessa. Minge toimi myös Georgian U21-maajoukkueen päävalmentajana, mutta lopetti yhden kauden jälkeen. Helmikuussa 2010 Mingestä tuli Saksan alle 20-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja. Minge sai potkut tehtävästä toukokuussa 2011. 

Kesällä 2012 Minge palasi Bayer 04 Leverkuseniin reservijoukkueen valmentajaksi.

Saavutukset
-----------

* FDGB-Pokal (4): 1982, 1984, 1985, 1990
* DDR-Oberliga (2): 1989, 1990

Lähteet
-------

1. 1 2  Leske, Hans: *Enzyklopädie des DDR-Fussballs*, s. 321. Göttingen: Verlag die Werkstatt, 2007. ISBN 978-3-89533-556-3. (saksaksi)
2. ↑  Geisler, Sven & Schwarz, Jürgen: *Dynamo Dresden: Legenden. Schicksale. Geschichten*, s. 40–44. Dresden: Sächsische Zeitung, 2008. ISBN 978-3-938325-48-3. (saksaksi)
3. ↑  Ralf Minge ist neuer Trainer der U20-Junioren  23.2.2010. Handelsblatt. Viitattu 15.4.2010. (saksaksi)[vanhentunut linkki]
4. ↑  Ralf Minge wird Fußball-Trainer der U-20-Auswahl  23.2.2010. Financial Times Deutschland. Viitattu 15.4.2010. (saksaksi)
5. ↑  Ralf Minge beurlaubt – Christian Ziege übernimmt U19 des DFB  28.4.2011. Goal. Viitattu 9.12.2012. (saksaksi)
6. ↑  Minge übernimmt Bayers Zweite  6.6.2012. Kicker. Viitattu 9.12.2012. (saksaksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Klaus SammerHorst Hrubesch** | **Dynamo Dresdenin päävalmentaja**4–6/19932–6/1995 | Seuraaja:**Sigfried HeldHans-Jürgen Kreische** |

  

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ralf Minge**.
*Tämä artikkeli käsittelee yleisurheilijaa. John Rimmer on myös säveltäjä.*

**John Thomas "Jack" Rimmer** (27. huhtikuuta 1878 Ormskirk, Iso-Britannia – 6. kesäkuuta 1962 Liverpool) 
oli brittiläinen yleisurheilija ja vuoden 1900 kesäolympialaisten kaksinkertainen kultamitalisti.

Pariisin olympialaisissa 1900 Rimmer otti aluksi osaa 1500 metrille, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Seuraavana päivänä uuvuttavassa ja ainoan kerran olympiaohjelmassa olleessa 4 000 metrin estejuoksussa Rimmer voitti joukkuetoverinsa Charles Bennettin puolentoista metrin erolla. Voittoaika oli 12.58,4. Toisen olympiakultansa Rimmer voitti 5000 metrin joukkuejuoksussa, jossa Ison-Britannian joukkueeseen kuuluivat hänen ja Bennettin lisäksi Alfred Tysoe, Sydney Robinson ja Stanley Rowley. Kilpailussa ei jaettu henkilökohtaisia mitaleja, mutta Rimmer tuli maaliin toisena Bennettin voittaessa.

Seuraavana vuonna Rimmer liittyi Liverpoolin kaupungin poliisivoimiin ja jäi eläkkeelle 30 vuotta myöhemmin ylikonstaapelina. Lenkkeilyä hän jatkoi yli 50-vuotiaaksi.

Lähteet
-------

* Pihkala, Lauri; Jukola, Martti;: *Olympialaiskisat ennen ja Pariisissa 1924*. WSOY, 1924.

### Viitteet

1. ↑  Virtamo, Keijo (toim.): *Fokus-Urheilu 2*, s. 10. Otava, 1970.

Miesten estejuoksun olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1900: 2 500 m estejuoksu: George Orton & 4 000 m estejuoksu: John Rimmer | 1904: 2 590 m estejuoksu: Jim Lightbody | 1908: 3 200 m estejuoksu: Arthur Russell | |
| 3 000 m estejuoksu: 1920: Percy Hodge | 1924: Ville Ritola | 1928: Toivo Loukola | 1932: 1936: Volmari Iso-Hollo (kahdesti) | 1948: Tore Sjöstrand | 1952: Horace Ashenfelter | 1956: Chris Brasher | 1960: Zdzisław Krzyszkowiak | 1964: Gaston Roelants | 1968: Amos Biwott | 1972: Kip Keino | 1976: Anders Gärderud | 1980: Bronisław Malinowski | 1984: Julius Korir | 1988: Julius Kariuki | 1992: Matthew Birir | 1996: Joseph Keter | 2000: Reuben Kosgei | 2004: Ezekiel Kemboi | 2008: Brimin Kiprop Kipruto | 2012: Ezekiel Kemboi | 2016: Conseslus Kipruto | 2020: Soufiane El Bakkali |
**Suomen marsalkka Mannerheimin perinnesäätiö** on vuonna 1973 perustettu säätiö, jonka tärkeimpänä tehtävänä on Suomen Marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin muiston vaaliminen. Lisäksi säätiö tukee taloudellisesti Suomen sotia koskevan sotahistorian tutkimustyötä sekä suomalaisten upseerien koulutusta.

Lisäksi se järjestää vuosittain kunnianosoituksen Mannerheimin kuolinpäivänä 28. tammikuuta Hietaniemessä ja tämän syntymäpäivänä 4. kesäkuuta Mannerheimin ratsastajapatsaalla. Lisäksi säätiö järjestää muita Mannerheim-aiheisia tilaisuuksia, kuten joskus Mannerheim-konsertteja.

Historia
--------

*Pääartikkeli: Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas*
Kun Mannerheimin kuoltua 1951 hänen ratsastajapatsaansa nousi uudelleen esille, asian otti hoitaakseen niin sanottu Ratsastajapatsasvaltuuskunta. Järjestettiin valtakunnallisia keräyksiä ja patsas paljastettiin 1960. Perinnesäätiö katsookin jatkavansa valtuuskunnan työtä nykyajassa. Patsaan pystyttämisen jälkeen pääosa jäljelle jääneistä varoista käytettiin Mannerheimin syntymäkodin, Louhisaaren linnan, ostamiseen valtiolle, eli sen lahjoittamiseen silloiselle Muinaistieteelliselle toimikunnalle (nykyinen Museovirasto). Vielä tämänkin jälkeen Ratsastajapatsasvaltuuskunnan kansalaiskeräyksestä jäi yli noin 20 miljoonaa silloista markkaa. Valtuuskunta päätti liittää ne erillisenä rahastona Kenraali Gustaf Mannerheimin Kansallisrahaston Säätiöön (nykyinen Mannerheim-säätiö).

Vuonna 1973 Ratsastajapatsasvaltuuskunta lakkautettiin. Tilalle perustettiin säätiö nykyisellä nimellään ja kaikki varat siirrettiin sille. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi kenraaliluutnantti A. E. Martola, joka joutui pian työtehtäviensä takia jättämään puheenjohtajuuden kenraaliluutnantti Adolf Ehrnroothille, joka hoitikin tehtävää aina vuoteen 1999.

Sotahistorian palkinto
----------------------

Vuodesta 2006 lähtien Suomen marsalkka Mannerheimin perinnesäätiö on joka toinen vuosi myöntänyt sotahistorian palkinnon. Palkinnon arvo on vuodesta 2018 alkaen ollut 6 000 euroa.

Johto
-----

Vuonna 2020 säätiön hallituksen puheenjohtajana toimi kenraalimajuri Juha-Pekka Liikola. Säätiön toimitusjohtajana ja toiminnanjohtajana oli valtiotieteen tohtori Janne Kosonen.

Lähteet
-------

* Suomen marsalkka Mannerheimin perinnesäätiö *mannerheiminperinnesaatio.fi*. Viitattu 22.3.2022.

### Viitteet

1. ↑  Säätiö
2. ↑  Säätiön historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Sotahistoria
**Aleksandr Vasiljevitš Kikin** (ven. Алекса́ндр Васи́льевич Ки́кин, 1673 – 17. maaliskuuta 1718) oli Venäjän tsaarin Pietari I:n läheinen työtoveri.

Vuonna 1693 Aleksandr Kikin oli Pietari I:n "huvirykmentin" tykkimies. Azovin sotaretkellä hän toimi Pietarin sotilaspalvelijana. Vuonna 1697 Kikin matkusti Pietarin mukana Hollantiin opiskelemaan laivanrakennustaitoa. Venäjälle palattuaan hän työskenteli Voronežin ja Lotinapellon telakoilla, komensi pientä sotilasosastoa ja johti vuodesta 1707 lähtien Pietarin amiraliteettia. Vuonna 1712 hän sai amiraliteettineuvoksen arvonimen.

Vuonna 1715 Kikin pidätettiin lahjusten ottamisesta ja karkotettiin Moskovaan, mutta jo samana vuonna hän sai luvan palata Pietariin. Kilpailu Aleksandr Menšikovin kanssa huipentui seuraavana vuonna avoimeen yhteenottoon ja lähentymiseen suuriruhtinas Aleksei Petrovitšin kanssa. Keväällä 1716 Kikin auttoi Alekseita pakenemaan ulkomaille. Hänet vangittiin helmikuussa 1718 Aleksein antamien lausuntojen perusteella. Kidutusten jälkeen Kikin tunnusti syyllisyytensä ja hänet tuomittiin kuolemaan teilaamalla.

Pietarissa on Aleksandr Kikiniä varten rakennettu barokkityylinen Kikinin talo.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Entsiklopeditšeski slovar Brokgauza i Jefrona (CD-rom)*. Moskva: Adept, 2002 (alkuperäisjulkaisu 1890–1907).
2. ↑  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 261. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Fernando Pisani** (s. 27. joulukuuta 1976 Edmonton, Alberta) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija.

Ura
---

### Junioriura

Pisani aloitti uransa St. Alberts Saintsin jääkiekkojoukkueessa AJHL-junioriliigassa vuonna 1993. Kolmannella kaudellaan hän teki 58 ottelussa 103 pistettä. Kauden jälkeen Edmonton Oilers varasi Pisanin NHL:n varaustilaisuuden yhdeksännellä kierroksella numerolla 195. Pisani suuntasi junioriliigasta yliopistoliigaan Providence Collegeen, jossa pelasi neljä kautta vuoteen 2000 saakka.

### Ammattilaisura

Pisani solmi sopimuksen Edmonton Oilersin kanssa kaudeksi 2000–2001, ja matkasi seuran farmiin Hamilton Bulldogsiin AHL-liigaan. Kolmannella kaudella 2002–2003 Pisani pääsi pelaamaan 35 ottelua NHL:ssä ja kaudeksi 2003–2004 hän sai vakiinnutettua paikkansa Edmontonin kokoonpanossa.

Työsulkukauden 2004–2005 Pisani pelasi Sveitsin NLA:ssa SCL Tigersissa ja Italian Serie A:ssa Asiago HC:ssä. Kaudella 2005–2006 Pisanista tuli Edmontonin tärkein maalintekijä ja Edmonton eteni aina Stanley Cup -finaaleihin saakka, joissa hävisi seitsemännessä ottelussa Carolina Hurricanesille.

Heinäkuussa 2006 rajoittamaton vapaa pelaaja Pisani solmi neljän vuoden ja 10 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen Edmontonin kanssa.*lähde?* Kaudella 2007–2008 Pisani kärsi paksusuolen tulehduksesta, ja joutui olemaan 26 ottelua sivussa. Seuraava kausi 2008–2009 puolestaan keskeytyi jalan murtuman vuoksi 38 ottelun jälkeen. Paksusuoli tulehtui jälleen kauden 2009–2010 aikana, ja Pisani oli sivussa 23 ottelua.

Elokuussa 2010 Pisani teki yksivuotisen sopimuksen tuoreen Stanley Cup -mestarin Chicago Blackhawksin kanssa. Pisani pelasi kauden Blackhawksissa, ja oli sen jälkeen kauden 2011–2012 alkupuoliskon pelaamatta. Vasta tammikuussa hän teki sopimuksen Allsvenskanin Södertäljen kanssa. Pisani pelasi Södertäljessä kolme peliä mutta jätti joukkueen sen jälkeen, sillä tunsi, ettei ollut tarpeeksi hyvässä kunnossa auttaakseen joukkuetta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Legends of Hockey - Fernando Pisani HHOF. Viitattu 31.8.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Fernando Pisani @ TSN TSN. Viitattu 31.8.2010. (englanniksi)
3. ↑  Pisani signs one-year, $500K deal with Blackhawks TSN. Viitattu 31.8.2010. (englanniksi)
4. ↑  Pisani vänder hem & Ingen Nylander  10.1.2012. Södertälje:  Södertälje Sportklubb.  Arkistoitu 24.5.2012. Viitattu 13.1.2012. (ruotsiksi)
**Juha-Pekka Tikka** on Verkkouutisten ja Nykypäivä-lehden politiikan toimittaja ja vastaava tuottaja. Hän on toiminut aikaisemmin 1991–2009 Ilta-Sanomien toimittajana. Hän oli 2009 Stanfordin yliopistossa innovaatiojournalismin ohjelman fellow’na, ja osana ohjelmaa hän työskenteli Xconomy-julkaisussa.

Tikka on kirjoittanut Suomen vuoden 2012 presidentinvaaleja käsittelevän kirjan *130 päivää*. Simon Elon kanssa hän on kirjoittanut 2021 teoksen *Simon Elo - Poliittiset mustelmani* (Minerva). 

Tikka julkaisi syyskuussa 2014 ja myöhemmin syksyllä Verkkouutisissa niin sanotun Mitrohinin listan, jonka oli koonnut Cambridgessa KGB-loikkari Vasili Mitrohinin arkistosta löytämistään suomalaisista KGB-kontakteista 1972–1984.

Jarmo Korhonen kirjoittaa Maan tapa -kirjassaan (Tammi, 2015) Suomen vaalirahakohusta, että Tikka kertoi Ilta-Sanomien artikkelissa jo 3.12.2007 Kehittyvien maakuntien Suomen perusasiat sekä vaalirahoituksen pimennossa olevat asiat, mutta muu media keksi asian uudelleen vasta toukokuussa 2008. Korhonen toteaa Tikan nostaneen myös ensimmäisenä esiin presidentinvaalien 2006 vaalirahoitusta Ilta-Sanomissa 20.5.2008 aukeaman jutussa "Lahjoittajia jäi ilmoittamatta".

Teokset
-------

* *130 päivää*, Kansalliskustannus, 2012. ISBN 978-952-93-0438-7.
* *Simon Elo - Poliittiset mustelmani*. 2021. ISBN 978-952-375-224-5.

Lähteet
-------

1. ↑  Juha-Pekka Tikka: Noin 40 suomalaisen kontaktitiedot löytyivät KGB-arkistosta *Verkkouutiset*.  11.9.2014. Viitattu 13.9.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
Jon Stephenson von Tetzchner
**Jon Stephenson von Tetzchner** (s. 29. elokuuta 1967 Reykjavík, Islanti) on Opera Softwaren entinen toimitusjohtaja. Hän ja Geir Ivarsøy kuuluivat tutkimusryhmään norjalaisessa Telenor-konsernissa, jossa he kehittivät selainohjelma MultiTorg Operan. Telenor hylkäsi projektin, mutta Geir ja von Tetzchner saivat oikeudet ohjelmaan ja perustivat itse yhtiön jatkaen samalla ohjelman kehittelyä. Internet-selaimen, joka tunnetaan nykyään nimellä Opera, suosio on kasvanut, ja Opera Software on kasvanut yli 600 työntekijään sen jälkeen, kun se muutti nykyiseen paikkaansa Osloon.

Torstaina 21. huhtikuuta 2005 von Tetzchner ilmoitti, että jos selaimen uutta versiota Opera 8 ladattaisiin miljoona kertaa neljän päivän aikana, hän uisi Atlantin valtameren yli Norjasta Yhdysvaltoihin. Latausmäärä ylittyi, ja Opera Software ilmoitti, että von Tetzchner aikoo pitää sanansa. Operan Internet-sivuilla kuitenkin ilmoitettiin myöhemmin, että uintiyritys oli epäonnistunut nopeasti ja hauskasti.

Von Tetzchner on perustanut Vivaldi Technologies yrityksen, joka kehittää Vivaldi verkkoselainta.

Lähteet
-------

1. ↑  The 1 million download challenge Opera press release, April 2005
2. ↑  Ex-Opera CEO composes Vivaldi, a new Web browser CNet. Viitattu 18.1.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |

 |
Mikroreaktori
Mikroreaktorin reaktiokanavaverkosto
**Mikroreaktori** eli **mikrokanavareaktori** on kemiallinen reaktori, jossa kemiallinen reaktio tapahtuu ohuissa kanavissa, joiden halkaisija on alle yhden millimetrin.

Mikroreaktoriyksikkö on pituudeltaan ja leveydeltään useimmiten muutaman senttimetrin mittainen. Yksikkö valmistetaan usein teräksestä, lasista, piidioksidista tai muovista. Yksikköön tehdään kanavia etsaamalla tai optisella litografialla. Kanavat ovat halkaisijaltaan muutamia satoja mikrometrejä ja pituudeltaan muutamia senttimetrejä. Kanavan pituutta voidaan lisätä tekemällä reaktorikanavista verkosto. Reaktorit ovat virtausreaktoreita, ja niiden kapasiteettia voidaan kasvattaa liittämällä useita reaktoreita rinnan.

Mikroreaktoreissa voidaan saada aikaan neste- tai kaasufaasissa tapahtuvia reaktioita. Reaktoreissa voidaan käyttää niin tavanomaisia katalyyttejä kuin biokatalyyttejäkin, esimerkiksi entsyymejä. Mikroreaktoreita voidaan käyttää muun muassa aldolireaktioiden, nitrauksien, halogenointien, hapetuksien tai pelkistyksien ja Diels–Alder-reaktioiden suorittamiseen. Mikroreaktorien etuina ovat muun muassa lyhyet reaktioajat, suuret konversiot ja suuresta pinta-alan ja tilavuuden suhteesta johtuva tehokas lämmön- ja aineensiirto. Mikroreaktorit sopivat hienokemikaalien tuotantoon: niissä tuotetaan esimerkiksi gemifloksasiiniä.

Lähteet
-------

1. ↑  Katalyysisanasto Suomen Katalyysiseura ry. Viitattu 3.9.2023.
2. 1 2  H. Scott Fogler: *Elements of Chemical Reaction Engineering*, s. 201–203. Pearson International, 2006. ISBN 0-13-127839-8. (englanniksi)
3. 1 2  R. Rajagopal: "Fine Chemicals: Technology and Products", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2018. s. 12–13 (Luvun sisäinen sivunumerointi)
4. 1 2  Steffen Hardt: "Microreactors – Modeling and Simulation", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2011.
5. 1 2  Volker Hessel & Timothy Noël: "Micro Process Technology, 1. Introduction", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2012.
6. ↑  Timothy Noël & Volker Hessel: "Micro Process Technology, 3. Applications", teoksessa *Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014.
**Paul Phillips** (s. 9. elokuuta 1972, San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen pokeriammattilainen. 

Phillips kirjoitti Boa-nimisen WWW-palvelinohjelman opiskellessaan Kalifornian yliopistossa San Diegossa. Se on edelleen käytössä, mutta Phillips ei sitä enää ylläpidä. Vuonna 1996 Phillips aloitti Go2Netin*selvennä* teknologiajohtajana (*Chief Technical Officer*). Yrityksen osakkeiden myynnistä saamansa rahan hän sijoitti pokeriin.

Pokeriura
---------

Phillips on pokerimaailmassa kiistelty henkilö. Häneltä kiellettiin pääsy World Series of Pokerin (WSOP) turnauksiin 2000-luvun alussa turnaussarjaa koskevien kriittisten lausuntojen takia. Lausunnot koskivat Horseshoen kasinon tapaa jakaa osallistumismaksu pelaajien ja kasinotyöntekijöiden kesken. Vaikka kilpailukielto kumottiin loppuvuodesta 2001, hän osallistui vain yhteen WSOP-turnaukseen vuonna 2002 (sijoittuen toiseksi $1,500 triple draw lowball Ace to Five -turnauksessa John Juandan jälkeen).

Phillips ei pelannut yhtään WSOP-turnausta vuonna 2003, mutta oli World Poker Tourilla (WPT) ykkösenä ja kakkosena. WPT:n Legends of Poker -turnauksessa, jossa hän oli toinen, hän ja voittaja Mel Judah tekivät lopussa sopimuksen rahojen jakamisesta ("diilin"). Tästä Sports Illustrated kirjoitti erittäin kriittisesti ja seurauksena oli, että WPT kielsi diilit omissa turnauksissaan. Phillipsin WPT-voitto tuli Five Diamond World Poker Classic -turnauksessa joulukuussa 2003. Hän kukisti finaalipöydässä muun muassa Dewey Tomkon, Gus Hansenin ja Mel Judahin ja ansaitsi 1 101 980 dollaria.

Vuonna 2004 Phillips oli finaalipöydässä kolmessa WSOP-turnauksessa (omaha hi-lo splitissä ja kahdessa no limit hold'em -turnauksessa). Viime vuosina Phillips ei ole osallistunut pokeriturnauksiin.

Elokuussa 2007 Phillipsin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,3 miljoonaa dollaria.

Lähteet
-------

1. ↑   : Paul Phillips WSOP player profile World Series of Poker. Viitattu 28. elokuuta 2007.
2. 1 2   : Paul Phillips Poker Press Box.  Arkistoitu 23.3.2008. Viitattu 23. maaliskuuta 2007.
3. ↑   : Paul Phillips stats The Hendon Mob. Viitattu 28. elokuuta 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Paul Phillips The Hendon Mob Poker Databasessa (englanniksi)
* Phillipsin blogi LiveJournalissa (Arkistoitu – Internet Archive)
* WPT:n profiili
Juri Jevdokimov (seisomassa).
**Juri Aleksejevitš Jevdokimov** (ven. Юрий Алексеевич Евдокимов, s. 1. tammikuuta 1946) on venäläinen poliitikko, Murmanskin alueen kuvernööri 1996–2009.

Jevdokimov vietti lapsuutensa Ukrainassa. Asepalveluksensa hän suoritti Saksassa ja opiskeli insinööri-mekaanikoksi. Vuonna 1974 hän siirtyi "Kovdorstroin" pyynnöstä Murmanskin alueelle jossa työskenteli mekaanikkona ja työnjohtajana.

Myöhemmin Jevdokimov nousi Kirovskin NKP:n puoluekomitean toiseksi sihteeriksi ja käytyään 1984 puoluekoulun Leningradissa toimi hän rakennusosaston sihteerinä Murmanskin aluekomiteassa.
Vuosina 1990–1994 hän oli alueneuvoston puhemies, ja 1996 hänet valittiin aluehallinnon johtoon ja 1997 kuvernööriksi. Jevdokimov valittiin uudelleen 2000, 2004 ja 2007.

Jevdokimovilla oli erimielisyyksiä Murmanskin pormestari Mihail Savtšenkon kanssa ja vuoden 2009 vaaleissa hän asettui tukemaan tämän vastaehdokasta Sergei Subbotinia, joka tuli valituksi. Kyse oli Yhtenäinen Venäjä -puolueen pitkään jatkuneesta sisäisestä riidasta, koska sekä Savtšenko että Jevdokimov edustivat sitä.

21. maaliskuuta 2009 presidentti Medveded myönsi Jevdokimoville eron asemastaan hänen omasta pyynnöstään.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑
3. ↑
**Fabio Celestini** (s. 31. lokakuuta 1975 Lausanne, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa sveitsiläistä Lausanne-Sportia.

Seurajoukkueura
---------------

Celestini aloitti ammattilaisuransa kasvattajaseurassaan Lausanne-Sportissa, jossa hän voitti Sveitsin cupin kahdesti peräkkäin vuosina 1998–1999. Hän oli molemmissa loppuotteluissa joukkueensa avauskokoonpanossa – samoin vuonna 2000, jolloin Lausanne oli loppuottelun häviävänä osapuolena.

2000-luvun alussa Celestini pelasi Ranskan Ligue 1:ssä kahden kauden ajan sekä Troyes’ssa että Marseillessa. Jälkimmäisen kanssa hän ylsi kaudella 2003–2004 UEFA-cupin loppuotteluun, jossa hän tuli vaihdosta kentälle viime minuuteiksi.

Kauden 2004–2005 Celestini edusti Espanjan Primera Divisiónin Levantea, jonka pudottua alemmalle sarjatasolla hän siirtyi Getafeen. Getafessa hän ei ollut kautta 2006–2007 lukuun ottamatta kiistaton avauskokoonpanon pelaaja, mutta pelasi viiden kauden aikana yli 100 liigaottelussa. Kauden 2007–2008 UEFA-cupissa hän pelasi kymmenessä ottelussa, kun Getafe eteni puolivälieriin. Joukkue ylsi myös kahdesti Espanjan cupin loppuotteluun vuosina 2007–2008.

Celestinin sopimus Getafen kanssa päättyi kauteen 2009–2010, jonka jälkeen hän palasi Lausanneen.

Maajoukkueura
-------------

Sveitsin maajoukkueessa Celestini on pelannut 35 ottelua vuosina 1998–2007. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 2004 EM-kilpailuissa, jossa hän esiintyi kahdessa ottelussa. Kilpailuiden karsinnoissa hän teki viime hetken voittomaalin vierasottelussa Irlantia vastaan.

Saavutukset
-----------

* Sveitsin cup: 1998, 1999

Lähteet
-------

1. ↑  Switzerland Cup Details  3.1.2007. RSSSF. Viitattu 24.4.2010. (englanniksi)
2. ↑  La fiche de Fabio Celestini Ligue de Football Professionel. Viitattu 24.4.2010. (ranskaksi)
3. ↑  UEFA European Competitions 2003–04  7.11.2008. RSSSF. Viitattu 24.4.2010. (englanniksi)
4. ↑  Players UEFA. Viitattu 24.4.2010. (englanniksi)
5. ↑  Fabio Celestini Getafe CF.  Arkistoitu 18.4.2010. Viitattu 24.4.2010. (espanjaksi)
6. ↑  Celestini será jugador y directivo del Lausanne  17.2.2010. Marca. Viitattu 24.4.2010. (espanjaksi)
7. ↑  Switzerland – Record International Players  11.12.2009. RSSSF. Viitattu 24.4.2010. (englanniksi)
8. ↑  Statistik Schweizerischer Fussballverband. Viitattu 24.4.2010. (saksaksi)
9. ↑  How they qualified: Switzerland  20.10.2003. UEFA. Viitattu 24.4.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Fabio Celestinin esittely Lausanne-Sportin sivustolla (ranskaksi)

Sveitsin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2004
1 Stiel |
2 Haas |
3 Berner |
4 Henchoz |
5 M. Yakın |
6 Vogel |
7 Cabanas |
8 Wicky |
9 Frei |
10 H. Yakın |
11 Chapuisat |
12 Zuberbühler |
13 Zwyssig |
14 Magnin |
15 Gygax |
16 Celestini |
17 Spycher |
18 Huggel |
19 Barnetta |
20 Müller |
21 Rama |
22 Vonlanthen |
23 Roth |
Valmentaja Kuhn
**Pekka Rolf Artur Kling** (s. 7. marraskuuta 1944 Iisalmi) on entinen suomalainen ampuja.

Turun Seudun Ampujia edustanut Pekka Kling tuli ampumapiireissä tunnetuksi vuoden 1959 SM-kisoissa, kun hän 14-vuotiaana sijoittui isänsä Rolf Klingin jälkeen hopealle hirviammunnan kertalaukauksissa. Vuosina 1961–1963 hän voitti Suomen mestaruuden niin kerta- ja parilaukauksissa kuin yhdistetyssäkin. Kaurisammunnan Suomen mestaruuden hän voitti vuosina 1965 ja 1966, villikarjuammunnan vuonna 1967 sekä kaikki kolme hirviammunnan mestaruutta vuonna 1968. Ensimmäisen henkilökohtaisen kivääriammunnan Suomen mestaruutensa Kling voitti vuonna 1970 ollessaan paras vapaakiväärin makuukilvassa.

Parhaisiin kansainvälisiin saavutuksiinsa Kling pääsi 1960-luvun alussa. Oslon PM-kisoissa 1961 hän sai hopeaa hirviammunnan kertalaukauksilla. Kairon MM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui parilaukauskilpailussa viidenneksi. Sandvikenin EM-kilpailuissa 1963 hän saavutti parilaukauksissa hopeaa kuusi pistettä Neuvostoliiton Oleg Zakurenoville hävinneenä ja kauriskilpailussa pronssia. Lisäksi hän sai kolme hopeaa joukkuekilpailuissa. Kööpenhaminan PM-kilpailuissa 1963 Kling voitti kultaa hirven parilaukauksilla. Göteborgin PM-kilpailuissa 1965 hän voitti kultaa hirven kertalaukauksilla ja kaurisammunnassa. Plzeňin EM-kisoissa 1969 hän kilpaili kivääriammunnassa mutta ilman menestystä.

Urheilutoimittajain liitto valitsi Pekka Klingin vuoden 1963 seitsemänneksi parhaaksi suomalaisurheilijaksi. Äänestyksen aikana hän täytti 19 vuotta ja oli siihen mennessä nuorin kymmenen parhaan suomalaisurheilijan listalle yltänyt.

Saavutuksia
-----------

* MM-kisoissa viides sija hirviammunnan parilaukauksilla 1962
* EM-hopeaa hirviammunnan parilaukauksilla sekä kolmessa joukkuekilpailussa 1963
* EM-pronssia kaurisammunnassa 1963
* PM-kultaa hirviammunnan parilaukauksilla 1963 sekä hirviammunnan kertalaukauksilla ja kaurisammunnassa 1965

Lähteet
-------

* Rantala, Risto & Siukonen, Markku (toim.): *Urheilumme kasvot 5*, s. 95–96. 4. painos. Oy Scandia Kirjat Ab, 1979.

### Viitteet

1. ↑  Arponen, Antti O.: *Visaiset valinnat - Vuoden urheilijat 1947-1996*, s. 82–83. Suomen Urheilumuseosäätiö ja Urheilutoimittajain Liitto, 1997. ISBN 951-95861-0-5.
Marie Dressler, valokuva noin vuodelta 1909.
**Marie Dressler** (oik. *Leila Marie Koerber*, 9. marraskuuta 1868 Coburg, Kanada – 28. heinäkuuta 1934 Santa Barbara, Yhdysvallat) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä.

Dresslerin isä oli musiikinopettaja. Dressler aloitti teatteriuransa 14-vuotiaana ja esiintyi 20-vuotiaana ensimmäisessä operettiroolissaan. Vuonna 1892 hän meni Broadwaylle ja hänestä tuli revyytähti. Dresslerin elokuvadebyytti oli vuonna 1914 Charlie Chaplinin elokuvassa. Hänestä tuli mykän elokuvan tähti.

Vuonna 1931 Dressler esiintyi tragikoomisessa elokuvassa *Min and Bill* ja sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.

Lähteet
-------

1. ↑  Marie Dressler *Hollywood Star Walk*. LA Times. Viitattu 23.6.2014.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Marie Dressler**.
* Marie Dressler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Juan Antonio Señor Gómez** (s. 26. elokuuta 1958 Madrid, Espanja) on entinen espanjalainen jalkapalloilija. Hän edusti suurimman osan pelaajaurastaan Real Zaragozaa, jossa hän pelasi yhdeksän kauden ajan. Señor pelasi uransa aikana myös otteluita Espanjan maajoukkueessa ja oli mukana vuosien 1984 EM-kilpailuissa ja 1986 MM-kilpailuissa.

Seurajoukkueura
---------------

Señor pelasi nuoruusaikoinaan Real Madridin juniorijoukkueessa. Ammattilaisuransa hän aloitti vuonna 1977 madridilaisseura Ciempozuelosista, joka pelasi Tercera Divisiónissa. Hän siirtyi vuonna 1981 Zaragozaan pelattuaan edelliskauden 1980–1981 Deportivo Alavésissa.

Kauden 1986–1987 päätteeksi joukkue sijoittui kuuden parhaan joukkoon ja pääsi toiseen vaiheeseen taistelemaan pääsarjamestaruudesta. Joukkue päätyi lopulta sijalle viisi. Señor pelasi kauden aikana 43 ottelua ja teki niissä 11 maalia. Edelliskaudella 1985–1986 Zaragoza voitti Copa del Reyn, jonka loppuottelussa se kaatoi Barcelonan 1–0-numeroin. Urheilulehti Don Balón valitsi Señorin kauden 1982–1983 pääsarjan parhaaksi pelaajaksi. Hän pelasi Zaragozassa yhteensä 304 pääsarjaottelua ja teki niissä 54 maalia.

Señor joutui päättämään pelaajauransa aikaisemmin mitä odotettiin sydänvaivojensa takia. Vuonna 1999 hän aloitti valmentajauransa Méridasta, jonka jälkeen hän on valmentanut myös Salamancaa, Cartagenaa ja Logroñésia.

Maajoukkueura
-------------

Señor pelasi Espanjan maajoukkueessa yhteensä 41 ottelua. Hän teki ensiesiitymisensä maajoukkueessa 27. lokakuuta 1982 vuoden 1984 EM-kilpailuiden karsintaottelussa Islantia vastaan. Uransa tärkeimmän maaottelumaalinsa hän teki 23. joulukuuta 1983 Maltaa vastaan 85. peliminuutilla, kun Espanja tarvitsi vähintään 11 maalineron selviytyäkseen EM-kilpailuihin. Joukkue voitti ottelun lopulta 12–1.

Hänet valittiin kokoonpanoon myös vuosien 1984 EM-kilpailuihin ja 1986 MM-kilpailuihin.

Saavutukset
-----------

* **Real Zaragoza**:
	+ Copa del Rey: 1986

Lähteet
-------

1. ↑  Juan Señor tuvo que colgar las botas por una dolencia cardiaca (Arkistoitu – Internet Archive) Real Zaragoza. Viitattu 26.4.2010. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Pelaajauran tilastot BDFutbol -sivustolla
* Valmentajauran tilastot BDFutbol -sivustolla
* Señorin maajoukkuetilastot (Arkistoitu – Internet Archive)

Espanjan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1984
1 Arconada |
2 Urquiaga |
3 Camacho |
4 Maceda |
5 Goikoetxea |
6 Gordillo |
7 Señor |
8 Víctor |
9 Santillana |
10 Gallego |
11 Carrasco |
12 Salva |
13 Buyo |
14 Julio Alberto |
15 Roberto |
16 Francisco |
17 Marcos |
18 Butragueño |
19 Sarabia |
20 Zubizarreta |
Valmentaja Muñoz

Espanjan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1986
1 Zubizarreta |
2 Tomás |
3 Camacho |
4 Maceda |
5 Víctor |
6 Gordillo |
7 Señor |
8 Goikoetxea |
9 Butragueño |
10 Carrasco |
11 Julio Alberto |
12 Setién |
13 Urruti |
14 Gallego |
15 Chendo |
16 Rincón |
17 Francisco |
18 Calderé |
19 Salinas |
20 Eloy |
21 Míchel |
22 Ablanedo |
Valmentaja Muñoz
Franco Faccio
**Franco Faccio** (8. maaliskuuta 1840 – 21. heinäkuuta 1891) oli italialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän syntyi Veronassa ja opiskeli musiikkia Milanossa. Hänen tuotantoonsa kuuluvat oopperat *I profughi fiamminghi* (Milano 1863) ja *Amleto* (perustuu *Hamletiin*; Genova 1865). 

Faccio nousi vuonna 1867 Milanon konservatorion johtoon, ja 1870-luvun alussa hänet nimitettiin La Scalan johtoon. Hän johti muun muassa Verdin *Otellon* (1887) kantaesityksen ja *Aidan* Italian-ensiesityksen 1872. Hän kuoli Monzassa.

Kuten Boito, myös Faccio edusti nuorta Scapigliatura-sukupolvea.

Lähteet
-------

1. ↑  Muhi

Aiheesta muualla
----------------

* Franco Faccio Operone.de-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola
* Vatikaani
	+ 2

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Franco Faccio