recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Risto Kauranen** (s. 6. heinäkuuta 1937) on suomalainen shakinpelaaja, joka on urallaan pelannut sekä lähishakkia että kirjeshakkia. Kirjeshakissa hän on eräs kaikkien aikojen menestyneimpiä suomalaisia pelaajia. Kauranen voitti pronssimitalin kirjeshakin XII maailmanmestaruusturnauksessa 1984–1991. Kirjeshakin suurmestarin arvon hän sai 1977.

Elämä
-----

Risto Kauranen oppi shakin säännöt 1948. Kirjeshakin harrastamisen hän aloitti 1955. Hän osallistui kaksi kertaa (1965 ja 1967) kirjeshakin SM-turnaukseen ja voitti kummallakin kerralla hopeaa. Hän sai kirjeshakin kansainvälisen mestarin arvonimen 1971 ja suurmestarin arvon 1977. Kauranen pelasi kirjeshakkia pitkään huipputasolla. Hän oli ensimmäinen suomalainen pelaaja, joka pääsi kirjeshakin MM-kisojen loppukilpailuun. Vuosina 1968–1971 pelatussa VI kirjeshakin maailmanmestaruusturnauksessa Kauranen saavutti 9. sijan. Mestaruuden voitti saksalainen Horst Rittner. Kauranen osallistui myös 1978–1984 pelattuun X MM-finaaliin, jossa sijoitus oli jo 5. Mestaruuden voitti tuolloin Vytas Palciauskas. Kaurasen paras sijoitus oli 1984–1991 pelatussa XII maailmanmestaruusturnauksessa, jossa hän voitti pronssimitalin edellään vain maailmanmestari Grigori Sanakojev ja slovakialainen Josef Franzen. Kaurasen taakse kisassa jäivät muun muassa kirjeshakin ex-maailmanmestarit Tönu Öim ja Palciaskas.

Maailmanmestaruuskisojen ohella Kauranen osallistui useita kertoja kirjeshakin Euroopan mestaruusturnaukseen. Hän voitti hopeamitalin 1. turnauksessa ja 11. EM-turnauksessa hän sijoittui vertailulla pronssille.

Lähishakissa Kauranen korottui shakkimestariksi 1964. Pelaajana hän edusti Jyväskylän Työväen Shakkikerhoa (JyvTS). Hän osallistui suomenmestaruuskilpailuihin 1967 ja jakoi kisassa sijoja 8–10.

Lähteet
-------

1. ↑  Kirjeshakin arvonimipelaajat Suomen Kirjeshakkiliitto 31.8.2008. Viitattu 10.1.2014
2. 1 2  ICCF - 6th CC WORLD CHAMPIONSHIP FINAL ICCF.comissa (englanniksi) Viitattu 10.1.2014
3. 1 2  ICCF - 10th CC WORLD CHAMPIONSHIP FINAL[vanhentunut linkki] ICCF.comissa (englanniksi) Viitattu 10.1.2014
4. 1 2  ICCF - 12th CC WORLD CHAMPIONSHIP FINAL ICCF.comissa (englanniksi) Viitattu 10.1.2014
5. ↑  Arvoturnaukset Suomen Kirjeshakkiliitto 30.3.2011. Viitattu 10.1.2014
6. ↑  Suomalaiset Shakkimestarit (M) Shakki.net 3.11.2013. Viitattu 10.1.2014
7. ↑  Tilastoja shakin henkilökohtaisista SM-kisoista Shakki.netissä. Viitattu 10.1.2014

Aiheesta muualla
----------------

* Risto Kauranen ChessGames.comissa (englanniksi)
**Askýfou** (kreik. Ασκύφου, myös Askífou) eli *Askýfos* (Ασκύφος) on Kreikan kyläyhdyskunta, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Sfakián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kyläyhdyskunnan väkiluku on 394 (vuonna 2011).

Askýfoun ylätasankoa.
Askýfou sijaitsee Askýfoun ylätasangolla noin 50 kilometriä kaakkoon Chanián kaupungista. Ylätasanko sijaitsee Lefká Óri -vuoriston eli Valkoisten vuorten itäosassa noin 730 metrin korkeudessa merenpinnasta. Kyläyhdyskunta koostuu neljästä varsinaisesta kylästä, jotka ovat Ammoudári (väkiluku 164), Goní (20), Karés (168) ja Petrés (42).

Tasanko ja kyläyhdyskunta on saanut "kuppiin" (m.kreik. σκύφος, *skyfos*) viittaavan nimensä tasangon muodosta. Tasangolla käytiin taistelu sfakiálaisten ja turkkilaisten välillä vuonna 1821. Tuolloin hävinneet turkkilaiset tuhosivat tasangon kylät vuonna 1823. Askýfoun tunnetuimmat nähtävyydet ovat kahden turkkilaisaikaisen linnan (*Koulés*) rauniot, jotka sijaitsevat kukkuloilla tasangon koillisosassa; sekä Karésin kylässä sijaitseva Geórgios Chatzidákiksen sotamuseo, johon on koottu alueelta löydettyä sotilaallista esineistöä 1700-luvulta toiseen maailmansotaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. 1 2  Askifou Plateau *Explore Crete*. Viitattu 15.8.2016.
3. ↑  War Museum of Askifou *warmuseumaskifou.com*. Viitattu 15.8.2016.
4. ↑  Askyfou *Cretan Beaches*. Viitattu 15.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Askýfou** Wikimedia Commonsissa
Quang Trung.
**Annamin vuosien 1772–1802 sisällissota** oli talonpoikaiskapina, joka lopetti Lê- ja Trịnh-dynastioiden ja Nguyễn-suvun vallan. Sen aloittivat Tây Sơnista Bình Địnhin provinssista lähteneet kolme veljestä, joiden sukunimi Nguyễn oli sama kuin toisen hallitsevan suvun. Vanhin veljistä valtasi hallitsevalta Nguyễn-suvulta Quảng Namin ja Bình Địnhin maakunnat vuonna 1772. Kapinan tunnuslauseena oli "Ryöstäkää rikkailta, antakaa köyhille." Vangit vapautettiin ja viljavarastot jaettiin talonpoikien kesken. Vuonna 1773 veljekset valloittivat Quy Nhơnin, josta tuli pääkaupunki. Vuoteen 1778 mennessä koko Etelä-Vietnam oli heidän hallussaan Saigonia myöten. Viimeinen Nguyễn-suvun jäsen pakeni maasta vuonna 1783 ja liittoutui ranskalaisten kanssa, ja palasivat vuonna 1789.

Sillä aikaa vuonna 1786 Tây Sơnin kapinalliset olivat voittaneet Trịnh-dynastian ja valloittaneet myös Pohjois-Vietnamin. Ensimmäistä kertaa 200 vuoteen koko Vietnam oli yhtenäinen valtio. Veljekset jakoivat maan kolmeen hallintoalueeseen, mutta tunnustivat Lê-dynastian maan muodolliseksi päämieheksi. Vuonna 1788 Lê-suvun keisari haki kuitenkin Kiinasta tukea Tây Sơnin kapinallisten kurittamiseen. Keskimmäinen veljeksistä julistautui keisariksi nimellä Quang Trung ja löi kiinalaiset. Hänen kuoltuaan vanhan ylimyssuvun edustaja valtasi alueita etelästä nuorimman veljeksen valta-alueelta.[1] Hän nousi valtaan ranskalaisten tuella, otti nimekseen Gia Long nousi valtaan 1802 ja aloitti Nguyễn-dynastian.

Lähteet
-------

1. ↑  The Tay Son Rebellion U.S. Library of Congress

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vietnamin sisällissota (1772–1802)** Wikimedia Commonsissa
**Risto Tapio Johansson** (s. 3. helmikuuta 1948, Turku) on Itä-Suomen yliopiston sädehoidon ja onkologian emeritusprofessori. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1972 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1975. Vuosina 1968–1975 hän oli Turun yliopiston assistentti ja tutkija, Turun yliopistollisen keskussairaalan sädehoitoklinikan apulaislääkäri vuosina 1975–1980, erikoislääkäri vuosina 1980–1981, apulaisopettaja vuosina 1981–1983, Kuopion yliopistollisen keskussairaalan ja Kuopion yliopistollisen sairaalan sädehoidon ja syöpätautien klinikan osastonylilääkäri vuosina 1983–1988, syöpätautien klinikan ylilääkäri vuosina 1988–2011, Kuopion yliopiston sädehoidon ja onkologian professori vuodesta 1988 tai 1989 vuoteen 2009 ja Itä-Suomen yliopiston sädehoidon ja onkologian professori vuosina 2009–2011. Hän on myös johtanut Syöpäyhdistystä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Paavilainen, Ulla: *Kuka kukin on 2015*, s. 270. Otava, 2014.
2. ↑  "Tapio" | Hakutulokset | Kansalliskirjaston hakupalvelu *kansalliskirjasto.finna.fi*. Viitattu 19.3.2023.
3. ↑  Risto Johansson johtaa yhä Syöpäyhdistyksen hallitusta *Turun Sanomat*.  21.1.2004.  Arkistoitu 30.1.2016.
**Viettelysten saari** on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa kolme tuotantokautta vuosina 2001–2003. Viettelysten saaresta on tehty versioita myös muissa maissa.

Ohjelmaan osallistuvat pariskunnat viedään saarelle ja heidät erotetaan toisistaan. Miehiä odottaa joukko sinkkunaisia ja naisia joukko sinkkumiehiä, joiden kanssa kilpailijat viettävät aikaa. Ohjelman tarkoituksena on selvittää parisuhteiden todellinen laatu – kestääkö se houkutuksista huolimatta. Aina välillä pariskuntien miehet ja naiset kokoontuvat iltanuotiolle, jossa heille muun muassa näytetään videopätkiä siitä, mitä pariskunnan toinen osapuoli on puuhaillut. 

Kilpailijat käyvät treffeillä saaren sinkkujen kanssa ja heitä kuljetetaan mitä romanttisimpiin paikkoihin. Asumusten yhteydessä on yleensä baari ja uima-allas, jotka saavat aikaan riehakkaita bileitä.

Sarjan joillakin tuotantokausilla puolisot ovat saaneet alussa äänestää mielestään liian houkuttelevan näköisiä kilpailijoita pois saarelta tai he ovat voineet kieltää puolisoiltaan treffit joidenkin sinkkujen kanssa. Toisinaan on ollut esimerkiksi sääntö, jonka mukaan video on pakko katsoa, jos pariskunnan toinen osapuoli on katsonut omansa, mutta sitä ei ole saanut katsoa, jos toinenkaan ei ole katsonut. 

Viettelysten saaresta on tehty suomalainen versio *Temptation Island Suomi*. Ohjelmaa on tehty yhdeksän kautta. Sitä esitettiin ensimmäisen kauden ajan Liv-kanavalla keväällä 2015 ja loput kuusi kautta esitettiin Nelonen-kanavalla vuosina 2016–2020.

Lähteet
-------

1. ↑  livtv.fi: Temptation Island tulee Suomeen – hae mukaan maailman tunnetuimpaan tv-realityyn! (Arkistoitu – Internet Archive)
**Risto Jussi Knaapi** (27. toukokuuta 1921 Isokyrö – 8. joulukuuta 2018) oli suomalainen maanviljelijä, opettaja ja päätoimittaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Knaapin vanhemmat olivat maanviljelijä Viljo Samuel Knaapi ja Lempi Maria Penttala ja puoliso vuodesta 1946 Kaarina Birgitta Huhtanen. Knaapi tuli ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta 1940 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1948. Opintomatkoja hän teki useisiin eri maihin. Knaapi oli maanviljelijä omistamallaan tilalla Isossakyrössä 1948–1985, Orismalan maanviljelyskoulun vt. maatalousopettaja 1949 ja 1955, Isonkyrön yhteiskoulun maatalousaineiden ja luonnonhistorian opettaja 1950–1954 ja 1956–1964, Orismalan isäntäkoulun maatalousopettaja 1961 sekä *Koneviestin* avustava toimittaja 1959–1976 ja osa-aikainen päätoimittaja 1976–1987. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä. Isonkyrön kunnanvaltuuston puheenjohtaja Knaapi oli 1969–1973 ja 1977–1988 ja kunnanhallituksen varapuheenjohtaja 1974–1976. Hän kuului Maanomistajien Liiton valtuuskuntaan 1957–1976. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Knaapi sai 1984. Hän osallistui sekä talvi- että jatkosotaan, jossa hän oli mukana muun muassa Nietjärven taisteluussa.

Julkaisuja
----------

* *Asuttua maata: Isokyrö 1992*, 1992
* *Huomio, tulta! Viisi vuotta sotatyötä. Aikalaiskuvaus 1939–1944*, 1996
* *Kuivalaisen kukkulan taistelut kesällä 1941*, 2003, Paavo Rinta, Tauno Lehtonen, Risto Knaapi, Veli Rouru, Heikki Hattunen ja Tarja Perkiö.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hemminki, Tiina: Maanviljelysneuvos Risto Knaapi (1921–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 20.5.2010. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 10.2.2023.
2. 1 2  Kuollut. Maanviljelysneuvos Risto Knaapi.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 7.2.2018, nro 16, s. 24. Kansalliskirjasto. Viitattu 10.2.2023.
**Lutfi "Ludde" Kolgjini** (s. 9. joulukuuta 1959 Ferizaj, Jugoslavia) on ruotsalainen raviohjastaja ja -valmentaja. Hän syntyi Kosovon eteläosassa sijaitsevassa Ferizajn kaupungissa, josta hänen perheensä muutti Ruotsiin vuonna 1967.

Kolgjini alkoi työskentelyn hevosten parissa 1980-luvulla ja sai valmentajalisenssin vuonna 1986. Ruotsin huipulle hän nousi 1990-luvun alussa ja voitti kotiratansa Jägersron ajajaliigan ensimmäisen kerran vuonna 1993. Vuonna 1982 alkaneen ohjastajanuransa tuhannennen voiton Kolgjini ajoi 2007 ja 2000:nen 2020.

Nykyään Kolgjini pitää yhtä Ruotsin suurimmista kilpatalleista. Hänellä on valmennuksessaan yli 200 hevosta Jägersron raviradalla Malmössä sekä Lundin kunnassa sijaitsevalla maaseututallilla. Tallit työllistävät 35 työntekijää. Kolgjinin hevoset juoksevat säännöllisesti Keski-Euroopassa sekä myös joissakin suurissa kilpailuissa Pohjois-Amerikassa. Tunnetuimpia hänen hevosiaan ovat olleet muun muassa Going Kronos, Viking Kronos, Raja Mirchi ja Revenue. Suomessa Kolgjini on vieraillut useasti. Vuonna 2012 hänen valmentamansa Sebastian K. voitti Finlandia-ajon Björn Goopin ohjastamana.

Myös Lutfi Kolgjinin pojat Adrian (s. 1993) ja Dante (s. 1999) Kolgjini ovat raviohjastajia.

Lähteet
-------

1. ↑  Wikner, Mikael: Gör film om Kolgjinis liv – visas i TV4  29.10.2010. Aftonbladet. Viitattu 9.1.2012. (ruotsiksi)
2. ↑  Kastensson, Peter: Jägersrochampions hyllade (arkistoitu sivu)  3.1.2012. Jägersron ravirata.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 9.1.2012. (ruotsiksi)
3. ↑  Olsson, Daniel: Kolgjini till 2000  22.5.2020. Travnet. Viitattu 5.6.2020. (ruotsiksi)
4. ↑  Sebastian K. vei Finlandia-Ajon voiton Ruotsiin  28.4.2012. Suomen Hippos.  Arkistoitu 4.6.2020. Viitattu 5.6.2020.
5. ↑  Wickman, Christoffer: Lutfi Kolgjini: Den perioden stärkte honom  18.9.2019. Aftonbladet. Viitattu 5.6.2020. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Lutfi Kolgjini**.
* Kolgjinin taliin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kolgjinin tilastot Svensk Travsportin sivuilla
**Reijo Eero Sakari Kiiskilä** (2. lokakuuta 1964 Sievi – 15. marraskuuta 2002 Sievi) oli suomalainen painonnostaja.

Kiiskilä sijoittui Soulin 1988 olympialaisissa alle 67,5 kilogramman sarjassa 11:nneksi. EM-kilpailuissa hän saavutti työnnössä pronssia vuonna 1988 sekä sijoittui yhteistuloksissa 12:nneksi vuonna 1987 ja neljänneksi vuonna 1988. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1987.

Seuratasolla Kiiskilä edusti Sievin Sisua. Hän voitti Suomen mestaruuden alle 67,5-kiloisissa vuosina 1987, 1988, 1989, 1991 ja 1992, alle 75-kiloisissa vuonna 1990, alle 70-kiloisissa vuonna 1994 sekä alle 76-kiloisissa vuonna 1995.

Kiiskilän parhaat tulokset alle 67,5-kiloisissa olivat 135 kg tempauksessa, 165 kg työnnössä ja 297,5 kg yhteistuloksessa. Alle 75-kiloisissa hänen parhaat tuloksensa olivat 135 kg tempauksessa, 170 kg työnnössä ja 305 kg yhteistuloksessa. Kiiskilän valmentajana toimi Jaakko Kailajärvi.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 123. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.

### Viitteet

1. ↑  Reijo Kiiskilä *Olympedia*. Viitattu 19.2.2021. (englanniksi)
**Luther Loide Blissett** (s. 1. helmikuuta 1958) on Jamaikalla syntynyt englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja. Blissett pelasi urallaan kärkipelaajana muun muassa Wafordissa ja AC Milanissa.

Blissett oli ensimmäisiä mustia pelaajia, jotka edustivat Englannin maajoukkuetta. Hän teki heti toisessa maaottelussaan hattutempun, mutta ei onnistunut sen jälkeen tekemään maaliakaan muissa pelaamissaan maaotteluissa.

Pelaajaura
----------

Vuosien 1975 ja 1983 välillä Blissett pelasi Watfodissa yhteensä 245 ottelua, tehden näissä 95 maalia. Kaudella 1982–1983 Watford sijoittui Englannin 1. divisioonassa toiseksi ja Blissett voitti maalikuninkuuden 27:llä maalilla. 

Vuonna 1983 Blissett siirtyi Italiaan, AC Milanin riveihin. Legendan mukaan Milan olisi oikeasti kiinnostunut samaan aikaan Watfordissa pelanneesta John Barnesista, mutta olisikin vahingossa hankkinut Blissettin. Milanissa hän pelasi vain yhden kauden, tehden viisi maalia 30:ssä ottelussa.

Milanista Blissett palasi takaisin Watfordiin, jossa pelasi aina vuoteen 1988 saakka, tehden 44 maalia 127:ssä ottelussa. Tämän jälkeen Blissett siirtyi kolmeksi kaudeksi Bournemouthiin, mutta palasi sieltä vielä kerran Watfordin riveihin. Uransa loppupuolella Blissett pelasi lyhyet jaksot West Bromwich Albionissa, Buryssa, Mansfieldissa, Southportissa sekä Derry Cityssä.

Valmentajaura
-------------

Blissett lopetti pelaamisen vuonna 1994 ja siirtyi helmikuussa 1996 Watfordiin Graham Taylorin apuvalmentajaksi. Blissett joutui kuitenkin jättämään seuran vuonna 2001, kun Taylorin korvaaja, Chelseasta potkut saanut Gianluca Vialli, toi mukanaan omat avustajansa.

Huhtikuussa 2002 Blissett siirtyi York Cityyn valmennustehtäviin. Helmikuussa 2006 hänet nimitettiin Englannin kahdeksanneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavan Chestam Unitedin manageriksi.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Trove

 |

 |
**Uno Otto Gabriel von Schrowe** (28. tammikuuta 1853 Hartola – 1. lokakuuta 1886 Görbersdorf, Sleesia, Saksa) oli Itä-Hämeen ensimmäinen nimeltä tunnettu taiderunoilija.

Henkilöhistoria
---------------

Von Schrowen vanhemmat olivat nimismies Johan Henrik von Schrowe ja Charlotta Sjöholm. Lääkäri ja valtiopäivämies J. G. von Schrowe oli hänen veljensä. Von Schrowe pääsi ylioppilaaksi 1872 Jyväskylän suomalaisesta alkeisopistosta, suoritti jumaluusopin ja humanististen ainiden opintoja Helsingin yliopistossa ja valmistui opettajakandidaatiksi 1881. Hän työskenteli toimittajana Suomen Kuvalehdessä (1876–1880), valtiopäivien pikakirjoittajana (1877–1878), opettajana Porin yksityislyseossa (1882–1885) sekä Turussa, Heinolassa ja lyhyen aikaa Porvoossa, ennen kuin sairastui keuhkotautiin.

Von Schrowe osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1882.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

Von Schrowe julkaisi runoja sanoma- ja aikakauslehdissä ja suomensi saksalaisia runoja. Häneltä ilmestyi postuumina WSOY:n julkaisemana runokirja *Runoja* vuonna 1913. Kokoelmassa on noin 80 alkuperäistä ja suomennettua runoa. Von Schrowe oli ensimmäinen itähämäläinen kotiseutuaiheita käsitellyt runoilija, tunnetuimpia hänen runoistaan lienevät *Oi terve, Magyar*, *Pieni mierolainen* sekä balladi *Morsian*.

### Teokset

* *Syntymäpäiväkirja: värsy kullekin vuoden päivälle suomalaisesta runoudesta poimittu*, Turku: Allardt 1885.
* *Runoja*, alkulause: Viljo Tarkiainen, Porvoo: Werner Söderström 1913.

### Suomennos

* Lars Dilling, *Jutelmia*, suom. Uno von Schrowe. Helsinki: Wickström 1885

Lähteet
-------

1. 1 2  Vilho Suomi: *Aleksis Kivestä Martti Merenmaahan: Uno von Schrowe*, s. 108–114. Porvoo: WSOY, 1954.
2. ↑  Förteckning öfver Ridderskapet och AdelnsmedlemmarVonScrowe Landtdagen i Helsingfors år 1882. Protokoll fördt hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen år 1882. Tredje häftet. Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1885, ss. 1489–1493.

Aiheesta muualla
----------------

* Ellilä, E. J.: *Itähämäläisiä kirjailijoita*. Heinola, 1966, s. 12–14.
* Heikinheimo, Ilmari: *Suomen elämäkerrasto*, s. 670. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
* Vellamon vinkit (Arkistoitu – Internet Archive) (Lahden kaupunginkirjasto)
* VON SCHROWE Uno Otto Gabriel. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* Lisää luettavaa aiheesta **Uno von Schrowe** on Wikiaineistossa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Uno Harald Forss** (31. maaliskuuta 1892 Turku – 5. joulukuuta 1972 Espoo) oli suomalainen järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Forssin vanhemmat olivat kauppias Johan Fredrik Forss ja Zelma Karolina Fredrika Bernstedt ja puoliso vuodesta 1919 Greta Valborg Maria Swenning. Forss tuli ylioppilaaksi Åbo svenska reallyceumista vuonna 1912. Suomen sisällissotaan hän osallistui joukkueenjohtajana Saariston vapaajoukossa ja Itämeren jalkaväkirykmentissä. Forss valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1919, mutta oli jo sitä ennen toiminut Suomen Talousseuran konsulenttina Turussa. Valmistuttuaan hänestä tuli Talousseuran sihteeri. Samalla Forssilla oli useita sivutoimia, hän oli muun muassa Jordkultur-yhtiön toimitusjohtaja, metsänhoitoyhdistyksen asiamies, maanviljelysseuran sihteeri ja ruotsinkielisen maatalousoppilaitoksen opettaja.

Suomen Talousseurassa Forss toimi vuoteen 1924 ja meni sitten suvun omistamien yhtiöiden johtajaksi. Hänellä oli silti edelleen useita luottamustoimia, mukaan lukien Turun kaupunginvaltuuston jäsenyys. Vuonna 1934 Forssista tuli Ahvenanmaan maakunnan maakunta-agronomi ja vuonna 1938 Finlands Svenska Andelsförbundin toiminnanjohtaja, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1960 asti. Hän oli myös sivutoiminen Lohjan Taimistojen toimitusjohtaja 1941–1959. Forss osallistui sekä talvisotaan että jatkosotaan. Finlands Svenska Andelsförbundissa hän kehitti sekä pohjoismaista että kotimaista yhteistyötä ja työskenteli johtamansa järjestön lehtien päätoimittajana, vaikuttaen laaja-alaisesti maa- ja meijeritalouden, metsänhoidon, puutarhanhoidon, lihanjalostuksen ja kalastuksen piirissä. Forss sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1955.

Julkaisuja
----------

* *Finlands svenska andelsförbunds belöningstecken*, 1952
* *Amdelsmejerierna i Finlands svenskbygd : matrikel 1956*, 1958
* *Vår andelsverksamhet: En översikt*, 1967

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Uno Forss *Biografiasampo*. Viitattu 21.4.2022.
2. 1 2  70-vuotiaita. *Helsingin Sanomat*, 31.3.1962, s. 10.
**Kardarigan** oli persialainen sotapäällikkö, joka eli 500-luvun lopulla. Itäroomalaisen historioitsija Theofylaktos Simokattesin mukaan Kardarigan ei ollut hänen oikea nimensä, vaan arvonimi, joka tarkoittaa mustaa haukkaa.

Kardarigan otti osaa Itä-Rooman ja sassanidien Persian väliseen sotaan 580-luvulla. Hänet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 582, kun hän kukisti itäroomalaisen sotapäällikkö Johannes Mystakonin Nymfiosjoen taistelussa Pohjois-Mesopotamiassa. Seuraavana vuonna hän piiritti Afumonin linnoituksen, mutta perääntyi sitten puolustamaan läheistä Akbasin linnoitusta, jota roomalaiset yrittivät valloittaa. Syksyllä 584 roomalaiskomentaja Filippikos teki ryöstöretken persialaisen Nisibiksen kaupunkia ympäröivälle alueelle, mikä pakotti Kardariganin viemään joukkonsa häntä vastaan. Filippikos kuitenkin perääntyi persialaisten tieltä. Kardarigan teki seuraavana vuonna epäonnistuneen piirityksen Filippikoksen tukikohtaa Monokartonia vastaan ja perääntyi pian omalle puolelleen.

Kardariganin ja Filippikoksen joukot ottivat keväällä 586 yhteen Solakhonin taistelussa, jonka persialaiset hävisivät. Filippikos hyökkäsi tämän jälkeen Khlomaronin linnoitusta vastaan, mutta perääntyi kun Kardarigan toi pääasiassa hätäisesti aseistetuista talonpojista kootun armeijansa paikalle. Kardarigania ei mainita enää tämän jälkeen, mutta samanniminen persialaiskomentaja mainitaan 600-luvun alussa käydyn Itä-Rooman ja sassanidien välisen sodan aikana. On kuitenkin epätodennäköistä, että kyseessä on sama henkilö, sillä aikaisemmalla Kardariganilla oli veljen- tai sisarenpoika Afraates, joka oli tarpeeksi vanha palvellakseen komentajana Persian armeijassa 580-luvulla.

Lähteet
-------

* Greatrex, Geoffrey & Lieu, Samuel N. C.: *The Roman Eastern Frontier and the Persian Wars: 363-628 AD*. Routledge, 2002. ISBN 0415146879.
* Haldon, John: *The Byzantine wars*. The History Press, 2008. ISBN 978-0-7524-4565-6. (englanniksi)
* Martindale, John Robert & Jones, Arnold Hugh Martin & Morris, John: *The Prosopography of the Later Roman Empire: A. D. 527–641*. Cambridge: Cambridge University Press, 1992. ISBN 978-0-521-20160-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Haldon, s. 53
2. 1 2  Greatrex & Lieu, s. 167–169
3. 1 2  Martindale, s. 270–271
**Isonkyrön kirkko** on Isonkyrön seurakunnan pääkirkko. Se on valmistunut 1877. Kirkon alttaritaulu on vuodelta 1878. Ida Silverbergin kopio Rubensin maalauksesta Kristus ristillä.

Kirkko on peruskorjattu ja sisältä maalattu 1956 sekä uudelleen sisältä maalattu 1984. Kirkon kellot ovat olleet alun perin vanhassa kirkossa.

Historia
--------

Isonkyrön kirkon keskiaikainen puuveistos Piispa Henrikistä ja talonpoika Lallista. Kuva Suomen postilaitoksen merkissä vuodelta 1955, jolloin katsottiin kuluneen 800 vuotta kristinuskon tulosta Suomeen.
Pitäjäkokous päätti uuden kirkon rakentamisesta 1843, kun maaherran määräämässä katselmuksessa oli todettu, ettei vanhan kirkon korjaaminen ja laajentaminen onnistu. Vuonna 1864 kirkonkokous päätti rakentaa kirkon Georg Theodor Chiewitzin suunnitelmien mukaan. Tämän jälkeen rakentaminen viivästyi vielä yli kymmenellä vuodella muun muassa piirustusten uusimisen, Ylistaron omaksi seurakunnaksi eroamisen ja katovuosien vuoksi.

Siunauskappeli
--------------

Kirkon vieressä sijaitseva punatiilinen siunauskappeli on vuodelta 1878. Sen on todennäköisesti suunnitellut pääkirkon rakennustöitä johtanut rakennusmestari August Lassallin.

Hautausmaa
----------

Kirkon läheisyydessä sijaitseva hautausmaa on vihitty käyttöön 1896. Hautausmaan pinta-ala on noin 2 hehtaaria ja hautoja siellä on noin 2000. Erillisen sankarihauta-alueen suunnitteli arkkitehti Matti Visanti vuonna 1918. Visanti on suunnitellut myös hautamuistomerkin Kyrön karhu sekä hautojen laatat ja ristit. Sankarihauta-alueelle on haudattu yhteensä yli 200 vapaus-, talvi- ja jatkosodan sankarivainajaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pääkirkko, siunauskappeli ja hautausmaat Isonkyrön seurakunta
**Ostamo** (vuodesta 1948 ven. Судаково, *Sudakovo*) on kylä Norsjoen kunnallishallintoalueella Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Ostamo sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa.

Suomelle kuuluessaan Ostamo kuului Käkisalmen maalaiskuntaan. Ostamo ei ollut virallinen kylä, vaan osa Alapuustin kylää. Ostamon ja Alapuustin erotti toisistaan metsäinen vyöhyke ja ne muodostivat kaksi erillistä asutuskeskittymää, jonka vuoksi Ostamo usein luettiin omaksi kyläkseen. Ostamo sijaitsee Ostamojärven etelärannalla noin 5,5 kilometriä Käkisalmen kaupungista etelään. Ostamon naapurikyliä olivat luoteessa Ostamojärven toisella puolella Joensuu, koillisessa Norsjoki, idässä Yläpuusti ja etelässä Alapuusti.

Väestö ja elinkeinot
--------------------

Ostamon asutus oli keskittynyt Käkisalmelta Myllypellon kautta Räisälään vievän maantien varteen Ostamojärven eteläpuolella. Myös nykyisin asutus on keskittynyt samoille seuduille. Ostamo kuului Norsjoen kansakoulupiiriin, jonka koulu sijaitsi Norsjoen kylän keskustassa noin kolme kilometriä Ostamosta.

Ennen talvisotaa Ostamo oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Ostamojärven pintaa laskettiin 70 senttiä vuonna 1910. Tämän laskun myötä ostamolaisten peltopinta-alat kasvoivat huomattavasti, kun aiemmin niittynä olleita alueita saatiin kokoaan viljelykäyttöön. Ostamojärven ja Ala-Vuoksen pinnan laskua entisestään suunniteltiin 1930-luvulla, mutta sota katkaisi suunnitelman toteuttamisen.

Historia
--------

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Karjalan kannas, historia ja nykyaika, 1938-2001* 1:200 000. Pietari: ZAO Karta Ltd, 2001.
2. ↑  Kuujo, Erkki, Puramo, Eino & Sarkanen, J.: *Käkisalmen historia*, s. 938-939. Lahti: Käki-säätiö, 1958.
3. ↑  Pekkanen, Risto, Martimo, Pentti & Tiittanen, Jyrki: *Kielletyt kartat 2, Luovutetun Karjalan kylät ja tilat*, s. 141. Helsinki: AtlasArt, 2007. ISBN 978-952-5671-03-2.
4. 1 2 3 4 5  Huovila, Marja: *Käkisalmen eteläisten kylien kirja*, s. 148-203. Tampere: Pilot-kustannus Oy, 2004. ISBN 952-464-234-4.

Käkisalmen maalaiskunnan kylät
Alapuusti • Haminanniitty • Hirvisaari • Joensuu • Kapeasalmi • Marjalanniemi • Norsjoki • Näpinlahti • Ostamo • Porkanniemi • Pärnä • Pörtsykkä • Sakkali • Suotniemi • Tenkalahti • Vuohensalo • Yläpuusti
**Isontalon Antti ja Rannanjärvi** on suomalainen kansanlaulu, jossa kerrotaan kolmesta häjystä, nimiltään Antti Isotalo, Antti Rannanjärvi ja Jaakko Pukkila, sekä Kauhavan nimismiehestä Adolf Hägglundista ja tämän vaimosta.

Sanat
-----

Isontalon Antti ja Rannanjärvi   
 
ne jutteli kaharen kesken:   

:,: Tapa sinä Kauhavan ruma vallesmanni,   
 
niin minä nain sen komian lesken. :,:   
 
(Tästä säkeestä myös versio: Isoo-Antti ja ...)

Ensin ne portahat särjettiin   

ja sitten vasta muuri,   

:,: Isoo-Antti se erellä kulki   
 
ja joukosta oli suurin. :,:   

Isontalon Antti oli ensimmäinen   

ja Rannanjärvi oli toinen   

:,: Pukkilan Jaska se Kauhavalta   
 
oli kolomas samanmoinen. :,:   

(Tästä säkeestä myös versio: Isoo-Antti oli ...)

Sitten on piru, sano Rannanjärvi   
 
jos minä miästä pelekään   

:,: Tervaspampulla kuonon päälle   
 
ja teräksellä pitkin selekää. :,:   

(Tästä säkeestä myös versio: Tervaskannolla kuonon päähän...)

Vaasan veri ei vapise   

eikä Kauhavan rauta ruostu   

:,: niskasta kiinni ja puukolla selekähän   
 
jollei se muuton suostu :,:   

Hypi, hypi, hypi!", sano Rannanjärvi   

kun tanssitti orittansa.  

:,: Taasen on lähtenyt koijaripoika   
 
tuolta köyhästä koristansa :,:   

Ei saa laulaa Rannanjärvestä,   

Rannanjärvi on kuollu.   

:,: Rannanjärven hauralle   

on marmoripatsas tuotu. :,:   
 
(Tästä säkeestä myös versio: Ei saa laulaa Rannanjärviä ... on marmorikivi tuotu.)

Katso myös
----------

* Kuularuiskulaulu
**Isonokkakaija** (*Tanygnathus megalorynchos*) on indonesialainen isonokkainen kaija.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 41 cm ja paino 260–325 g. Sen höyhenpuku on enimmäkseen vihreä, yläperä on sininen, yläsiivellä on sinisen, mustan ja keltaisen kirjavointia, vatsapuoli on kellanvihreä, alasiipi, pyrstön kärki ja rinnan sivut ovat keltaiset. Nokka on punainen, koivet vihertävänharmaat ja iiris kellanvalkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Eräs yksilö eli vankeudessa 23-vuotiaaksi.

Esiintyminen
------------

Isonokkakaijat elävät useilla Indonesian itäosan saarella, muun muassa Malukussa, Raja Ampatissa, Talaudissa, Sangirissa, Saranganissa, Pienillä Sundasaarilla ja Itä-Timorissa. Laji on siirretty ainakin Etelä-Filippiinien Balutille. Sen elinympäristön ala on 50 000–100 000 neliökilometriä ja populaation koko on noin 110 000 yksilöä. Lajista tunnetaan viisi alalajia: *megalorynchos*, *affinis*, *subaffinis*, *hellmayri* ja *sumbensis*.

Elinympäristö
-------------

Lajia tavataan varttuneissa metsissä 1 000 m korkeudelle merenpinnasta, myös kookospalmuviljelmillä.

Lisääntyminen
-------------

Lisääntymiaika on elo-joulukuussa. Pesä on korkealla suuren puun kolossa tai onkalossa. Naaras munii kaksi munaa.

Ravinto
-------

Ruokavalio koostuu hedelmistä, pähkinöistä ja viljasta.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Tanygnathus megalorynchos* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 23.4.2014. (englanniksi)
2. ↑  AnAge (englanniksi)
3. ↑  ITIS


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q616770
* Wikispecies: Tanygnathus megalorynchos
* ADW: Tanygnathus\_megalorynchos
* BirdLife: 22685006
* CoL: 54PR5
* BOW: grbpar1
* eBird: grbpar1
* GBIF: 5229079
* iNaturalist: 19282
* IRMNG: 10205378
* ITIS: 554862
* IUCN: 22685006
* NCBI: 678587
* Species+: 10075
* TSA: 17435
* Xeno-canto: Tanygnathus-megalorynchos

 |

 |
**Suomalaiset kapellimestarit: Sibeliuksesta Saloseen, Kajanuksesta Franckiin** on musiikkitoimittaja Vesa Sirénin kirjoittama teos, joka käsittelee kattavasti suomalaisia kapellimestareita Robert Kajanuksesta alkaen. Sirén on tehnyt laajoja taustatöitä ja löytänyt työnsä aikana muun muassa Kajanuksen kadonneen kirjekokoelman ja Jean Sibeliuksen kirjoittamia johtamisohjeita. Hän on myös haastatellut muusikoita ja kapellimestareita ja seurannut heidän työtään.

Mats Liljeroosin mukaan Sirén on tehnyt "todellisen Herkuleen työn – ja lopputulos on vähintäänkin vaikuttava. Alansa itsestään selvä perusteos – –." Pienenä virheenä Liljeroos näkee ainoastaan sen, että teoksessa painotetaan Sirénin oman lehden *Helsingin Sanomain* kriitikoita ja sivuutetaan *Uusi Suomi* ja *Hufvudstadsbladet*, vaikka pitääkin sitä ymmärrettävänä. Teos oli *Helsingin Sanomien* kriitikon arvion mukaan todennäköisistä Tieto-Finlandialla 2010 palkittavista toinen, ja se saikin palkinnon.

Teoksessa käsitellään 99:ää kapellimestaria, joista omat laajat osuutensa ovat saaneet kansainväliset tähdet Esa-Pekka Salonen, Okko Kamu, Paavo Berglund, Leif Segerstam ja Jukka-Pekka Saraste. Kriitikko Wilhelm Kvistin mukaan ei ole ihme, että tämän teoksen on kirjoittanut juuri Sirén, sillä se on suuri kertomus, *grand narrative*, jossa Sirén pyrkii loksauttamaan palapelin osaset paikalleen. Se on perusteos, johon tullaan viittaamaan vuosien mittaan. Kirjan lopussa on laajat teos- ja henkilöhakemistot.

Lähteet
-------

1. ↑  Otava. (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 5.11.2010.
2. ↑  Liljeroos, Mats: Tuhat sivua siitä, miten orkesteri kesytetään. *Helsingin Sanomat* 24.10.2010. Viitattu 26.11.2019.
3. ↑  Majander, Antti: Keittokirja kelpasi nyt Finlandia-kisaan. *Helsingin Sanomat* 5.11.2010, s. C 2.
4. ↑  Tieto-Finlandia Vesa Sirénin kapellimestarikirjalle.
5. ↑  Kvist, Wilhelm: Världen med sirénska ögon. (Arkistoitu – Internet Archive) *Hufvudstadsbladet* 19.11.2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Vesa Sirén Aamu-TV:ssä[vanhentunut linkki].
**Suomalaiset kylpylät – Kotimaisen kylpyläkulttuurin historiaa** on suomalaisen kylpyläkulttuurin historiaa käsittelevä Liisa Suvikummun teos vuodelta 2014. Sen on kustantanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

Teoksen kirjoittaja Liisa Suvikumpu on Euroopan historian dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on tehnyt useita palkittuja kulttuurihistoriallisista teoksia.

Suomessa kylpyläkulttuurin tutkimus on jäljessä Ruotsista, vaikka yksittäisten kylpylöiden historiaa onkin kartoitettu. Tässä teoksessa on kylpyläkulttuuria ja sen historiaa laajasti eri näkökulmista käsitteleviä artikkeleita. Lisäksi siinä esitellään 29 suomalaista kylpylää ja Vihdin ja Lohjan kylpyläkeskittymä. Kirjoittaja kertoo, että kylpylöissä ei käyty pelkästään edistämässä terveyttä, vaan ne olivat iloisen seuraelämän keskuksia, joissa nautittiin raikkaan lähdeveden ohella myös kuplivaa samppanjaa.

Suomalaisen kylpyläkulttuurin kultakautta oli aika 1830-luvulta toiseen maailmansotaan, ja siihen kauteen Suvikumpu keskittyy. Osa kylpylöistä on jäänyt yleisöltä unohduksiin, mutta paratiisiksi luonnehdittuun Terijoen merikylpylään kohdistuu yhä suorastaan palvovaa asennetta. Pietarin-radan valmistuttua 1870 erityisesti se, mutta myös moni muukin suomalainen kylpylä, oli venäläisen ylhäisön suosiossa. Sotien jälkeen kylpylöistä tuli sotaveteraanien hoitoon erikoistuneita parantoloita, kunnes syntyi uusi glamoröösiä luksusta tarjoava kylpyläkulttuuri, jossa keskitytään paljolti lapsiin.

Arviot
------

Seppo Paajanen (Etelä-Saimaa) antaa arvioksi: "Perusteellinen esitys on saatu sujuvaan muotoon." Kirjan kuvitusta kiittää niin Paajanen kuin Merja Rätykin (Kirkko ja Kaupunki).

Lähteet
-------

1. ↑  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura,[vanhentunut linkki] viitattu 23.8.2014
2. 1 2  Suvikumpu s. 6-8
3. 1 2 3  Anna-Sofia Berner, Kylpylät ennen ja nyt – onko eleganssi kadotettu? (Arkistoitu – Internet Archive) Hs.fi 11.3.2014, viitattu 23.8.2014
4. ↑  Suvikumpu s. 195
5. ↑  Ville Pisto, Oletko sinäkin mennyt halpaan? Tutkija: Kylpylöiden myyntikikat 1800-luvulta, Yle.fi, 16.7.2014 viitattu 23.8.2014
6. ↑  Seppo Paajanen, Kylpylssä vaivat katosivat, (Arkistoitu – Internet Archive) Etelä-Saimaa 22.5.2014, viitattu 23.8.2014
7. ↑  Merja Räty, Virkistymässä Villensaunassa, Kirkko ja kaupunki (Arkistoitu – Internet Archive) 16.06.2014, viitattu 23.8.2014

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Suomalaiset kylpylät**.
* Kirjan esittely, (Arkistoitu – Internet Archive) Yle.fi 4.9.2014, Yle Aamu-tv, 31.3.2014,
*
**Isku** on sävellysten ajallinen perusyksikkö, joista tahti koostuu.

Iskujen yhteiskeston tahdissa voidaan katsoa jakautuvan *iskuyksiköihin*, joskin tahti voidaan jakaa muullakin tavoin. Samaten sävellysten iskuyksiköiden soittonopeudesta voidaan käyttää termiä *iskua minuutissa* (engl. *beats per minute*), joka on synonyymi *metronomiluvulle*. Kolmas yleinen termi esitysnopeudelle on *tempo*.

Historia
--------

1200-1300 -luvuilla käytetyt *Brevis* ja *semibrevis* -nuottimerkinnöt.
Notaatiomerkinnöissä on käytetty iskujen kestoon liittyviä pitkiä eli neljän kokonuotin pituisia *longa*-merkintöjä ja kaksoiskokonuotin pituisia *brevis*-aika-arvomerkintöjä jo 1200–1400-luvuilla. Paperin kehittymisen myötä yleistyivät lyhyempikestoiset merkinnät, *semispondee* eli kokonuotti sekä *spondee* eli puolinuotti. Neljäsosapitkät aika-arvomerkinnät tai nuotit alkoivat olla yleisiä Barokin aikaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Aarre Joutsenvirta ja Jari Perkiömäki.: Musiikinteoria 1, Sibelius-akatemia (html) *.siba.fi*.  2008.  Arkistoitu 31.1.2011. Viitattu 31.1.2011. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nuottikirjoitus |
| --- |
|  |
| Nuotit | 
* etumerkit
* nuotti
* sävel
* tauko

 |  |
|  |
| Nuottiviivasto | 
* al fine
* da capo
* dal segno
* dynamiikka
* kooda
* klaavi
* sävellaji
* tahti
* tahtilaji
* tempo

 |
|  |
| Keskeistä teoriaa | 
* harmonia
* intervalli
* isku
* melodia
* sävelasteikko
* sointu
* teema
* transponointi

 |
|  |
| Muuta | 
* mensuraalinotaatio
* musiikkitermejä
* nuotinnus
* partituuri
* tabulatuuri

 |

 |
Iskurin rintamerkki vuodelta 1932.
**Iskuruus** (ven. уда́рничество, *udarnitšestvo*, уда́рное движе́ние, *udarnoje dviženije*) oli osa työn tuottavuuden lisäämiseen tähdännyttä sosialistista kilpailua Neuvostoliitossa ja eräissä muissa sosialistisissa maissa. Liikkeen aktiivista osallistujaa kutsuttiin *iskuriksi* tai *iskutyöläiseksi* (ven. уда́рник, *udarnik*).

Neuvostoliiton kommunistisen puolueen, Komsomolin ja ammattiliittojen ohjaama iskuruus sai alkunsa Moskovan, Leningradin, Uralin ja Donbassin rautatieläisten, tehdastyöläisten ja kaivosmiesten keskuudessa vuosina 1926–1927. Erityisen laajaksi se kehittyi ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana vuosina 1929–1932. Liikkeen tärkein tavoite oli annettujen tuotantonormien ylittäminen työtehon lisäämisen, työn paremman järjestelyn, koulutustason kehittämisen ja tekniikan hyödyntämisen avulla.

1930-luvun loppupuolella ja toisen maailmansodan aikana iskuruuden korvasivat stahanovilaisuus sekä eräät muut sosialistisen kilpailun muodot. Käsite otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1958, jolloin luotiin kommunistisen työn prikaatien ja iskurien liike. Vuoteen 1975 mennessä iskureita oli Neuvostoliitossa jo 24 miljoonaa eli 26 % kaikista palkkatyöläisistä.

Sosialistiseen kilpailuun osallistuminen ja iskurin arvonimi toi työntekijälle aineellisia palkintoja ja muita etuisuuksia. 1950-luvulta lähtien iskuruudessa pyrittiin korostamaan myös moraalisia ja eettisiä arvoja. Liikkeen kampanjamaisuus byrokraattien ennalta määrittämine saavutuksineen soveltui kuitenkin huonosti monimutkaisten tuotantoprosessien hallintaan. Iskurien määrän kasvu lopulta yli 40 prosenttiin tehdastyöläisistä alensi nimityksen arvoa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäläis-suomalainen suursanakirja*, s. 892. Helsinki: Werner Söderström, 1984 (ensimmäisen painoksen muuttamaton lisäpainos). ISBN 951-0-00150-3.
2. 1 2 3 4  *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija, tom 26*, s. 471. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1977.
3. ↑  *Neuvostoliitto: aakkosellinen tietokirja neuvostoliittolaisten asiantuntijoiden kuvaamana*, s. 173. Helsinki: Otava, 1967.
4. 1 2 3  *Encyclopedia of Russian History*, s. 1386. Farmington Hills: Thomson Gale, 2004. ISBN 0-02-865907-4.
**Sothi-Siswal-vaihe** n. 3200–2600 eaa. oli kypsää Indus-kulttuuria edeltänyt vaihe Saraswati- ja Sutlej-jokien tienoilla. Tunnetuin kulttuurin löytöpaikka lienee 
Kalibangan I, joka oli varhainen linnoitus.

Ajoitukset ja kaudet
--------------------

Sothin kulttuuri alkoi jo 4600 eaa. Siswalin 3800 eaa. Varsinainen Siswal A eli Kalibangan I oli noin 3200–2800 eaa. Siswal A-keramiikassa ei ollut myöhemmälle Kalibanganille tyypillisä eläinkuvia. Keramiikka oli punaista ja harmaata, yleensä dreijattua. Maalaukset olivat mustaa tai tummanruskeata tavallisesti punaisella pinnalla. Josksu harvoin valkeata käytettiin akuva-aiheiden täytteinä. Siswal B alkoi noin 2000 eaa. Tässä keramiikassa oli sekä varhaisempaa vettä harappalaisen vaikutusta. Nyt ilmestyivät harappaisille tyypilliset pipal-puun lehdet, kalanverkko-aihe ja leikaavat ympyrät. Ei-harappalaisessa komponentissa valkea maalaus hävisi. Siswal B:ssä ei ollut punamustaa keramiikkaa. Siswal C-vaiheessa suurin osa harappalaisesta keramiikasta katosi. "Handi"-tyyppinen korkea, ohut sisäänpäin kovera malja ilmestyi. Keramiikkaan ilmestyi Kalmisto H-tyyliä. Siswal D-vaiheessa ilmestyi maalattu harmaa keramiikka. Lisäksi aiempaa Siswal C-keramiikaa tehtuiin nyt harmaana.

Alue
----

Kulttuuria oli eniten Haryanassa ja ympäröivillä Punjabin ja Rajasthanin lähialueilla. Jonkin verran Sothi-Siswalin löytöjä on tehty myös Uttar Pradeshista ja Jammun-Kashmirin alueelta. Tarkemmin Sothi-Siswalin paikkoja on löydettyeniten Hissarin, ganganagarin, Jindin provinsseista.

Löytöpaikkoja
-------------

Sothi-Siswalin paikkoja oli vuoteen 1999 mennessä löydetty ainakin 165. Näistä ilmoitettiin 91:n koot. 91 paikasta noin 70:n ala oli alle 5 ha. Paikkojan keskikoko oli 4.3 ha. Yhteensä Sothi siswal-asutusta oli 165 taajamassa noin 706 ha.

Yli 20 ha

* Rakhigarhi 40 ha
* Ratta Theh 24 ha

10–20 ha

* Banawali 16 ha
* Gurnikalan 2 16 ha
* Naiwala Theh 16 ha
* Chanet 3 11,5 ha
* Pali 10 ha

5–10 ha

* Arada
* Choti Mansa
* Shahpur, Hissar
* Rohira
* Paoli
* Ropar
* Masaudpur
* Baghru Khurd
* Ghaswa
* Siswal
* Ghanut 1
* Tigrana
* Pindara
* Barsana, Kurukhestrassa

Lähteet
-------

* Possehl, Gregory L.Indus age : the beginnings Philadelphia , University of Pennsylvania Press 1999, ISBN 0-8122-3417-0

1. ↑  Possehl 1999, s 700, 701
2. ↑  Possehl 1999, s701
3. ↑  Possehl 1999, s 699
4. ↑  Possehl 1999, s 696
**Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen** syntyivät syksyllä 1944
Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta. Välirauhansopimuksessa Suomi sitoutui katkaisemaan suhteensa Saksaan. Tällä tarkoitettiin alun perin vain saksalaisten sotilaiden internoimista, mutta valvontakomission britit vaativat myös siviilien eristämistä. Niinpä noin 500 Saksan ja Unkarin kansalaista suljettiin internointileireille syyskuussa 1944. Leirit olivat toiminnassa kesään 1947 asti.

Internointileirejä oli kahdeksan: Uotin parantola Lempäälässä, Rääpiälän kartano Hämeenlinnassa, Tyynelän lepokoti Oitissa, Pienviljelysneuvojaopisto Hyvinkäällä, Maamieskoulu Loimaalla, Luonnonmaan kylpylä Paimiossa, Koulukeskus Pohjankurussa, Knipnäsin sairaala Tammisaaressa ja Palaavien suomalaisten leiri Hangossa.

Aluksi leireille internoitiin Suomessa olleet Saksan ja Unkarin kansalaiset. Myöhemmin niille vietiin myös heidän suomalaissyntyiset aviopuolisonsa ja äitien mukana lapset. Suomalaissyntyisiä internoituja oli 170. Internoidut menettivät omaisuutensa Neuvostoliitolle. Valtaosa internoiduista vapautui maaliskuussa 1946, mutta vasta kesällä 1947 viimeiset 14 karkotettiin Saksaan, Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle.

Suomen hallitus aikoo keväällä 2014 laatia lakiesityksen, että internoiduille maksettaisiin korvauksia eristysajalta takautuvasti. Tämä perustuu siihen, että internointi katsotaan ihmisoikeuksien vastaiseksi.

Katso myös
----------

* Saksalaissaatavat

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Koivisto, Hanna: Internointileireille suljetut saamassa vihdoin korvauksia.  *Keskisuomalainen*, 24.2.2014, s. 24.

Kirjallisuutta
--------------

* Mikko Määttälä, *Vihollisina vangitut. Internointileirit neuvostosuhteiden välikappaleina 1944–1947*, Atena 2011. ISBN 9789517967594
*Kurjet pesällä* Puolalanpuistossa Turun taidemuseon lähellä.
**Kurjet pesällä** on Jussi Mäntyselle hyvin tyypillinen veistos, aiheena on luonto ja siinä elävä eläin. Taiteilijan kiinnostus luontoon näkyi hänen metsästysharrastuksestaan ja tarpeestaan liikkua luonnossa. Mäntynen toimi yli 20 vuotta Helsingin yliopiston eläinmuseolla konservaattorina, joten hänellä oli hyvä tietämys eläinten anatomiasta.

Mäntysen teoksissa muuttolintu-kurkien symboliikkaa on lähestytty sodan jälkeisen surun, sielunrauhan etsimisen ja koti-ikävän kautta. Muutettuaan Turkuun vuonna 1967 Mäntynen lahjoitti kaupungille useita taideteoksiaan. *Kurjet pesällä* paljastettiin 1986 Puolalanpuistossa. Jalustan materiaali on punaista graniittia ja itse veistos pronssia. Sen toinen valos vuodelta 1961 on Oulussa Snellmanin puistossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Jussi Mäntynen 1886-1978 Rautalammin museo.  Arkistoitu 30.12.2017. Viitattu 7.3.2018.
2. ↑  Jussi Mäntynen: Kurjet pesällä Turun kaupunki. Viitattu 7.3.2018.
**Wu Yajun** (kiin. 吴亚军, ; s. 1964) on kiinalainen yrittäjä, yritysjohtaja ja miljardööri. Hän on liike- ja asuinkiinteistöjen sijoitusyhtiö Longfor Propertiesin suurin omistaja (44 prosentin osuudella), toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana. Yritys toimii 35 kaupungissa useita tuotebrändejä käyttäen; brändejä ovat esimerkiksi Paradise Walk, Starry Street ja Moco. Yhtiön vuoden 2016 liikevaihto 8,3 miljardia dollaria ja sen osake noteerataan Hongkongin pörssissä. Hän oli aiemmin naimisissa yrityksen toisen perustajan, Cai Kuin kanssa. Wu on Kiinan kommunistisen puolueen jäsen. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi hänen varallisuudekseen 7,7 miljardia dollaria.

Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Fortune luokitteli hänet maailman talouselämän kansainvälisten (ei-yhdysvaltalaisten) naisvaikuttajien 19. sijalle (2017).

Wu aloitti yliopisto-opinnot 16-vuotiaana. Hänellä on alempi korkeakoulututkinto (navigaatiotekniikka, 1984) Kiinan Xi’anissa toimivasta Luoteisesta polyteknisestä yliopistosta (kiin. 西北工业大学). Hän työskenteli ensin neljä vuotta teknikkona instrumentteja ja mittalaitteita valmistavassa tehtaassa. Vuodesta 1988 lähtien hän toimi Kiinan rakennusministeriön kiinteistöteollisuutta käsittelevän julkaisun journalistina kuusi vuotta. Hän osti ensimmäisen asuntonsa Chongqing, mutta asunnon käyttöönotto viivästyi vuodella useiden suunnitteluvirheiden tai puutteiden vuoksi. Kokemuksistaan oppineena hän perusti vuonna 1994 (toisen lähteen mukaan 1993) kiinteistörakentamiseen keskittyvän yrityksen ex-miehensä kanssa. Tämä yhtiö oli Longfor Properties -yhtiön edeltäjä.

Lähteet
-------

1. ↑  202. Wu Yajun & family. Cofounder-chair, Longfor Properties (Maailman dollarimiljardöörien listan 202. sija)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 17.4.2018. (englanniksi)
2. 1 2  194. Wu Yajun $7.99B (Bloomberg Billionaires Index)  17.4.2018. bloomberg.com. Viitattu 17.4.2018. (englanniksi)
3. ↑  The World's Billionaires List (Maailman dollarimiljardöörit, naiset)  6.3.2018. Forbes, forbes.com. Viitattu 17.4.2018. (englanniksi)
4. ↑  MWP International (Most Powerful Women in business outside the U.S. 2017 list)  2017. Fortune, fortune.com. Viitattu 30.4.2018. (englanniksi)
5. 1 2  Arkistoitu kopio19. Wu Yajun (Most Powerful Women in business outside the U.S. 2017 lista)  2017. Fortune, fortune.com.  Arkistoitu 30.4.2018. Viitattu 30.4.2018. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Wu Yajun
**Sud-Comoén alue** (ransk. *région du Sud-Comoé*) on Comoén piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon kaakkoisosassa. Sen hallinnollinen keskus on Aboisso. Alueen pinta-ala on 7 627 neliökilometriä. Asukkaita on 642 600 henkeä (vuonna 2014, väestönlaskenta).

Sud-Comoén alue rajoittuu pohjoisessa Indénié-Djuablinin alueeseen, lännessä La Mén alueeseen ja Abidjanin autonomiseen piirikuntaan, idässä Ghanaan ja etelässä Atlantin valtamereen. Maisemaa leimaavat kapean rantavyöhykkeen takana sijaitsevat laguunit sekä Bian, Comoén ja Tanoén jokilaaksot. Alueella sijaitsee Îles Ehotilésin kansallispuisto.

Alue käsittää Aboisson, Adiakén, Grand-Bassamin ja Tiapoumin departementit. Aliprefektuureja on 17, kuntia 7, taajamia 17 ja kyliä 177. Asukkaat ovat eri ryhmiin kuuluvia akaneja.

Väestön pääelinkeino on maatalous. Vientiin tuotetaan kahvia, kaakaota, palmuöljyä, kautsua, banaaneja ja ananasta. Teollisuus jalostaa maataloustuotteita ja puutavaraa. Myös kalastuksella on tärkeä merkitys.

Alueen nähtävyyksiä ovat muun muassa Ayamén pato, Bonouan, Moossoun ja Krindjabon kuninkaalliset hovit sekä Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Grand-Bassamin vanha kaupunki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Présentation de Sud-Comoé *Côte d’Ivoire politique*. Viitattu 6.2.2022.
2. ↑  Répertoire des localités: Région du Sud-Comoe *Institut national de la statistique*. Viitattu 6.2.2022.