*Tämä artikkeli käsittelee D-kirjainta. Muita merkityksiä luettelee D (täsmennyssivu).*

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |
| --- |
| Dd Dd |
|   |
| 

| Suomen kielen aakkoset |
| --- |
| Latinalaiset aakkoset |
|  | Aa | Bb | Cc | Dd |  |
| Ee | Ff | Gg | Hh | Ii | Jj |
| Kk | Ll | Mm | Nn | Oo | Pp |
| Qq | Rr | Ss | Tt | Uu | Vv |
|  | Ww | Xx | Yy | Zz |  |
| Muut suomen aakkoset |
| Åå | Ää | Öö |
|  | Šš | Žž |  |
| Luettelo kirjaimista |

 |

 |
|  |

**D** (**d**) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten neljäs kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä *dee* ja äännearvo [d].

Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista D-kirjainta vastaa delta (Δ, δ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Д (д).

Historiaa
---------

D-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta delta (Δ). Sen taustalla on foinikialaisen kirjaimiston samalla tavoin kolmionmuotoinen kirjain dalet.

Kreikan kirjoitusta lainatessaan etruskit jättivät Δ:n – samoin kuin Β:n (*beeta*) – pois, koska etruskin kielessä ei esiintynyt soinnillisia klusiileja [b d g]. Kreikkalaisissa lainasanoissa nämä äänteet korvattiin niin ääntämyksessä kuin kirjoituksessakin vastaavilla soinnittomilla klusiileilla *k,* *t* ja *p.* Latinan ja faliskin kirjoitusjärjestelmissä *D* kuitenkin esiintyi alusta saakka, ja sen muoto oli varhaisvaiheista saakka pikemmin pyöreälinjainen kuin deltan tavoin kolmikulmainen, mille oli malleja etenkin kreikkalaisen kirjoituksen läntisissä muunnelmissa.

D suomen kielessä
-----------------

### D:n esiintyminen suomen sanoissa

D ei ole alkujaan kuulunut suomen kielen äännerakenteeseen. Nykyisessä suomen yleiskielessä *d* esiintyy omakielisissä sanoissa sanan sisällä, lainasanoissa myös sanan alussa. 

Useimmista suomen murteista *d* puuttuu. Toisaalta niissä hyvin harvoissa suomen murteissa, joissa *d* esiintyy, se voi, toisin kuin yleiskielessä, esiintyä myös geminaattana (*dd*). Suomen murrekirjan näytteissä *d* esiintyy Ahlaisten ja Merikarvian puheessa, varhaisesta ruotsin vaikutuksesta johtuen.

Tavallisimmin d esiintyy t:tä vastaavana heikkona asteena astevaihtelun yhteydessä (esimerkiksi: *äiti - äidin*, *sade - sateen*, *kaataa - kaadan*, *lähteä - lähden*). Lisäksi se esiintyy joidenkin verbien infinitiivien päätteissä (esimerkiksi *tehdä*, *viedä*, *tuoda*) sekä nominien monikon genetiivin päätteessä (esimerkiksi *maiden, meidän, teidän*). On myös sanoja, joissa se esiintyy kaikissa taivutusmuodoissa (*odottaa*, *sydän*, *vadelma*).

Monissa uudehkoissa lainasanoissa *d* esiintyy sanan alussakin, esimerkiksi *demokratia*, *dosentti*. Vanhemmissa lainasanoissa se on säännöllisesti korvattu *t*:llä, esimerkiksi *tanssi* (dans). Sama koskee sanaa *tohtori* (doctor). Vaikka tohtori ja dosentti onkin johdettu samasta latinan sanasta, ne alkavat suomessa kielihistoriallisista syistä eri kirjaimella.

### D:n ääntyminen nykysuomessa

D-kirjain ääntyy suomen yleiskielessä, samoin kuin monessa muussakin kielessä, soinnillisena alveolaarisena klusiilina, jonka kansainvälinen foneettinen merkki on [d]. Olennaisin ero *d*- ja *t*-äänteiden välillä on se, että t on enimmäkseen soinniton (suomessa kuitenkin mahdollisesti alustaan ja lopustaan aivan lyhyen matkaa soinnillinen) mutta d koko matkaltaan selvästi soinnillinen. Suomen nykyisen yleiskielen *d* (samoin kuin ruotsin *d*) eroaa kuitenkin t:stä myös siten, että sitä äännettäessä kielenkärki on hieman kauempana yläetuhampaista kuin *t*:tä äännettäessä.

Nykyisessä puhekielessä yleiskielen *d* ääntyy usealla eri tavalla. Se ääntyy usein *d*:nä, mutta se voi myös kadota (*lähden* > *lähen*) tai muuttua *j*:ksi (*meidän* > *meijän*). Itä- ja Pohjois-Suomessa *d*:tä käytetään vähemmän kuin Länsi- ja Etelä-Suomessa. Myös *r* voi ääntyä *d*:n sijasta, mutta tämä on alueellisesti leimaavaa. Murteista tunnetaan myös muita tapauksia (mm. *l*). Näistä lähemmin seuraavassa kappaleessa.

### Suomen kielen d:n historiaa

*Katso myös: Suomen vanhat spirantit: ð*
Aikoinaan suomen kielessä on nykyisen *d*-äänteen paikalla *t*:n astevaihteluparina ollut soinnillinen spiranttiäänne *ð*. Se oli samanlainen soinnillinen äänne, joka englannin kielessä kirjoitetaan *th* (esimerkiksi sanoissa *the* ja *this*). Tämä äänne esiintyi laajalti ainakin Länsi-Suomessa vielä Mikael Agricolan aikana 1500-luvulla. Agricola merkitsi *ð*-äänteen yleensä *d* tai *dh* (esimerkiksi *meiden* tai *meidhen* 'meidän'). Vuoden 1642 Raamatussa kirjoitustavaksi vakiinnutettiin *d*.

D-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa merkitsemään *ð*:n lisäksi myös muita äänteitä. D-kirjain saattoi merkitä *t*-äännettä joko yksinään tai mm. yhdistelmissä *ld*, *nd*, *dh*, *dt* (*waldacunda* 'valtakunta'). Yhdistelmä *dz* puolestaan merkitsi kaksoiskonttia, soinnitonta spiranttiäännettä *θθ*. Myöhemmin näistä kirjoitustavoista luovuttiin.

Sittemmin *ð*-äänne hävisi useimmista suomen murteista. Itämurteissa se on tavallisesti kadonnut eikä korvautunut millään. Useimmissa länsimurteissa se on muuttunut *r*:ksi tai *l*:ksi. 1900-luvulla *r*-äänne työnsi hämäläismurteissa *l*-äännettä tieltään yleiskielen *d*:n vastineena. Muutamilla harvoilla paikkakunnilla ruotsinkielisten alueiden läheisyydessä soinnillinen dentaalispirantti muuttui ruotsin kielen vaikutuksesta *d*:ksi. Vain pienellä alueella Satakunnassa alkuperäinen *ð* esiintyi paikoitellen vielä 1900-luvulla.

Kun *ð*-äänne alkoi käydä suomalaisille täysin vieraaksi, alkoi jo 1700-luvulla yleistyä tapa lausua d-kirjain kirjoitettua tekstiä luettaessa nykyisellä tavalla, samoin kuin ruotsissa. Osittain muutos johtui siitä, että ruotsinkielinen yläluokka alkoi opetella suomea. Sen ääntämys ja kirjoitustapakin tuli kuitenkin 1800-luvulla murteiden taistelun aikana yleiseksi kiistanaiheeksi, ja useat itäsuomalaiset kirjailijat ehdottivat sen poistamista kokonaan. Lopulta d kuitenkin päätettiin säilyttää. Yleiskielessä se oli lausuttava *d*. Kun äänne kuitenkin oli useimmille suomalaisille vieras, jouduttiin sen ääntämistä vielä pitkään 1900-luvulla kansakouluissa erityisesti harjoittelemaan. Kun kaikki eivät sitä kuitenkaan oppineet, jotkut korvasivat *d*:n sitä muistuttavalla *t*:llä (*kahdeksan* > *kahteksan*), mikä kuulijan korvaan usein kuulosti todella alkeelliselta, kun taas d:n jättäminen itäsuomalaiseen tapaan pois korvaamatta millään (kaheksan) kuulosti vain hieman huolimattomalta. Esimerkiksi SMP:n "kansanetustaja" Eino Poutiainen joutui d:n t:nä ääntämisen vaikutuksesta yleisen pilanteon kohteeksi 1970-luvulla. Uuno Turhapuro -elokuvissa Uuno Turhapuro ääntää d:n t:nä.

Nykyisin, osittain radion ja television vaikutuksesta, useimmat lapset oppivat *d*:n jo kauan ennen kouluikää eikä se enää tuota vaikeuksia. Kuitenkin sen poisjättäminen itämurteiden tapaan on nykyisessäkin puhekielessä yleistä varsinkin eräissä tavallisimmissa sanoissa (*lähetään* = lähdetään, *kaheksan* = kahdeksan).

D muissa kielissä
-----------------

Useimmissa eurooppalaisissa kielissä d-kirjaimella on äännearvo *d*.

Muita esitystapoja
------------------

* Morseaakkosissa **D** merkitään: -..
* Radioaakkosissa **D** on suomalaisen standardin mukaan *Daavid* ja NATO-standardin mukaan *Delta*
* Pistekirjoituksessa (Braille) **D** merkitään:

* Tietokoneissa **D** koodataan eri merkistöissä seuraavasti:

|  | D | d |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 68 | 100 |
| Unicode | U+0044 | U+0064 |

D-kirjaimen merkityksiä
-----------------------

### Pienen d:n merkityksiä

* SI-järjestelmässä
	+ **d** (*desi-*) on kymmenesosaa merkitsevä etuliite.
	+ **d** on ajan lisäyksikkönä vuorokausi.
* **d** on matematiikassa derivointioperaattori.
* **d** on geometriassa usein halkaisijaa tarkoittava muuttuja.

### Ison D:n merkityksiä

* **D** on kemiassa deuteriumin, vedyn isotoopin symboli.
* **D** on elektroniikassa eräs paristokoko.
* **D** on heksadesimaaliluku, joka tarkoittaa lukua kolmetoista.
* **D** on musiikissa C-duuriasteikon toinen sävel.
* **D** ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Saksaa.
* **D** on roomalainen numero 500.
* **D** on sähköopissa sähkövuon tiheyden symboli.
* **D** voi nettislangissa tarkoittaa **:D** (leveä hymy).
* **D** on eräs rintaliivien kuppikoko.
* **D** tarkoittaa kalentereissa usein joulukuuta.
* **D**. tai **d** on kunnianimityksen Don lyhenne.

**D**:tä käytetään myös Franz Schubertin teosten "opusnumerona" (esimerkiksi Keskeneräinen sinfonia D. 759); luettelon on kirjoittanut Otto Erich Deutsch.

Lähteet
-------

1. 1 2  Wichmann, Yrjö ym.: *Tietosanakirja*. Hakusana D. Helsinki: Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1909–1922. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Bonfante, Giuliano & Bonfante, Larissa: *The Etruscan language: An introduction (uudistettu laitos)*, s. 77. Manchester University Press, 2002.
3. ↑  Bonfante, Larissa: The scripts of Italy. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford. 297–311.
4. ↑  Swiggers, Pierre: Transmission of the Phoenician script to the west. Teoksessa: Peter T. Daniels & William Bright (toim.): *The world’s writing systems*. Oxford University Press, New York & Oxford 1996. 261–270.
5. 1 2 3  Iso tietosanakirja, 12. osa (Siemen-Suomyrtti), art. Suomen kieli, 1936
6. ↑  Hakulinen, Auli (päätoim.): *Iso suomen kielioppi*. § 4, 9. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-557-2. Teoksen verkkoversio.
7. ↑  Lyytikäinen, Erkki: *Sehän on murretta!*, s. 165. Helsinki: Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-060-8.
8. 1 2 3 4  Olli Nuutinen: Hetkisen pituus ja muita kirjoituksia kielestä, luku Vinskaa, venskaa, tanskaa ja ranskaa, Suomalaisen kirjallisuuden seura 1994, ISBN 951-717-786-0
9. ↑  Lauri Hakulinen: Suomen kielen rakenne ja kehitys*lähde tarkemmin?*
10. ↑  Otavan iso tietosanakirja
11. ↑  Erkki Savolainen: Verkkokielioppi (1.5.1 Klusiilit p, t, k, d, (b, g)) *finnlectura.fi*.  2001.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 18.8.2014.
12. ↑  Jarva, Vesa – Nurmi, Timo: Oikeeta suomee. Suomen puhekielen sanakirja. Gummerus 2009
13. 1 2  Häkkinen, Kaisa: *Agricolasta nykykieleen. Suomen kirjakielen historia*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19028-4.
14. ↑  Salme Sadeniemi: Kirjoita oikein, s. 33, Weilin & Göös 1974, ISBN 951-35-0691-6

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **D** Wikimedia Commonsissa