recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**David Roy Akers** (s. 9. joulukuuta 1974 Lexington, Kentucky) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan potkaisija. Hän edustaa NFL-liigassa pelaavaa Detroit Lionsia.

Akers on valittu kuudesti NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin.

NFL-ura
-------

Louisvillen yliopistossa yliopistojalkapalloa pelannutta Akersia ei varattu vuoden 1997 NFL:n varaustilaisuudessa. Hän vietti seuraavan kauden Atlanta Falcons ja Carolina Panthersin harjoitusmiehistöissä. NFL-debyyttinsä Akers teki kaudella 1998, pelaten yhden ottelun Washington Redskinsin paidassa. Se jäi myös Akersin ainoaksi otteluksi joukkueessa, Redskinsin purkaessa hänen sopimuksensa seuraavana vuonna. 

Philadelphia Eagles lähetti Akersin heti sopimuksen tehtyään loppukaudeksi 1999 Eurooppaan Berlin Thunderin joukkueeseen. Seuraavalla kaudella hän onnistui voittamaan Eaglesin potkaisijan paikan itselleen, ja pelasi seurassa lähes koko vuosikymmenen ajan, kauden 2010 loppuun saakka.

Akers teki heinäkuussa 2011 sopimuksen San Francisco 49ersin kanssa. Ensimmäinen kausi seuran riveissä oli jättimenestys Akersille, hänen tehtyä kaudella yhteensä 44 potkumaalia. Kyseessä oli 49ersin sekä koko NFL:n ennätys. Seuraava kausi sujui huonosti ja joukkue päätti luopua potkaisijastaan. 

Detroit Lions solmi kaudella 2013 Akersin kanssa sopimuksen.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**David Arelius** (12. maaliskuuta 1729 Kauhajoki – 7. marraskuuta 1806 Nurmo) oli suomalainen pappi. Arelius toimi kolmen vuoden ajan Ilmajoen kirkkoherran apulaisena sekä neljänkymmenen vuoden ajan Nurmon saarnaajana. Arelius oli Nurmon ensimmäinen saarnaaja ja palveli tehtävässään aina kuolemaansa saakka.

Areliusta on kuvattu herännäiseksi saarnaajaksi jolla oli pikainen luonne. Areliusta on kuvattu innokkaaksi kalastajaksi ja häntä kutsuttiin *Taavetti-papiksi*.

Pappisura
---------

### Nurmon saarnaaja

Arelius toimi komen vuoden ajan Ilmajoen kirkkoherran apulaisena. Omaksi seurakunnakseen erkaantuneet nurmolaiset ja seinäjokiset kävivät kuulemassa Areliusta ja anoivat Areliuksen saamiseksi ensimmäiseksi papikseen. Anomus hyväksyttiin ja Arelius saapui Nurmon ensimmäiseksi papiksi vuonna 1766 ilman ehdollepanoa ja vaalia. Areliuksen työsarkaan vastaperustetussa seurakunnassa kuuluivat muun muasssa uuden kirkon rakentaminen sekä seurakunnallisen elämän järjestäminen.

Yksityiselämä ja koulutus
-------------------------

Areliuksen vanhemmat olivat Kauhajoen Iso-Aron talollinen Jakob Nilsson sekä Brita Simonsdotter. Arelius opiskeli Vaasan triviaalikoulussa sekä valmistui ylioppilaaksi turussa vuonna 1750. Arelius vihittiin papiksi 10. toukokuuta 1763. Areliuksen puoliso oli Ilmajoen kirkkoherra Salomon Hanneliuksen sisar Hedvig.

Lähteet
-------

* Takala, Ilkka: *Nurmon seurakunnan vaiheita*. Seinäjoki: Nurmon seurakunta, 1965.

### Viitteet

1. 1 2  Kotivuori, Yrjö: David Arelius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005.
2. 1 2 3  Takala 1965, s. 27-28
**Zwickau** on vuosina 1955–1959 valmistettu itäsaksalainen automerkki. Merkin ainoa malli oli **Zwickau P70**, jota tuotiin myös Suomeen. Zwickau-autoja valmistettiin yhteensä 36 151 kappaletta. Sen seuraaja oli Trabant P50 vuonna 1959.

Zwickau P70 farmarimalli
Itä-Saksan Zwickaussa olleen autotehtaan virallinen nimi oli *VEB Automobilwerk Zwickau* (AWZ). Lyhenne VEB tulee saksan kielen sanoista *Volkseigener Betrieb* eli "kansan omistama tehdas". Tehdas valmisti ennen Zwickauta IFA-autoja, jotka saivat Suomessa huonon maineen heikosta laadustaan. Molempia toi Suomeen Oy Rego Ab.

Myös Zwickau P70 sai autolehdistöltä varsin kielteisen arvion. Moottori oli heikko, tilat ahtaat, tavaratilan luukku puuttui ja viimeistely oli heikkotasoista. 

P70:ssä oli erillinen runko ja korissa puukehikko, jonka päälle oli naulattu muovista tehty kori. Peltiä käytettiin vain vähän.

Lähteet
-------

1. ↑  Kauppaneuvos Kauko Ahlström (1914–1983). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (maksullinen)
2. ↑  Tekniikan Maailma 12/1956 (Otsikko on näkyvissä lehden maksullisessa digiarkistossa, mutta kyseisiä sivuja ei ole digitoitu.).
3. ↑  Zwickaun ja Trabantin historiaa. Tapani Ketonen. Tuulilasi-lehden keskustelupalsta 2007.
Laulun nuottijulkaisun ensimmäinen sivu.
**Beautiful Dreamer** on yhdysvaltalaisen Stephen Fosterin vuonna 1864 julkaistu laulu, josta tuli nuottina suosittu kotimusisoijien ohjelmistossa. Laulu valmistui vain puoli vuotta ennen Fosterin kuolemaa, ja sitä pidetään yleisesti hänen viime vuosiensa parhaana. Kehtolaulun kaltainen kaihoisa kappale ilmentää halua paeta suurkaupungista takaisin maaseudun ja vanhojen aikojen onnelliseen elämään.

Laulu on alun perin kirjoitettu 9/8-tahtilajiin ja arpeggio-säestykselle (ks. kuva). Suomalaisessa *Suuren toivelaulukirjan* sovituksessa tahtilaji on 3/4, ja melodianuotit on kirjoitettu trioleiksi.

Laulusta on tehty useita suomennoksia. Kullervon suomennoksena se on saanut nimen "Kaunis uneksija" ja Rauli Somerjoen suomennoksena "Nukkuja kaunein". Somerjoen lisäksi laulun ovat suomeksi levyttäneet Raimo Piipponen ja Tapani Kansa. Olavi Virta lauloi sävelmää omalla sanoituksellaan nimeltä "Uinuos lapsonen". Annu Lamminkari on suomentanut sen nimellä "Aamu on taas". Myös Saukin sanoittama "Pikkuoravien tuutulaulu" pohjautuu tähän melodiaan. Fosterin sävellys on monissa levytystiedoissa merkitty kansansävelmäksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  "Kaunis uneksija", *Suuri toivelaulukirja 2*, s. 148. Toim. Aapeli Vuoristo, 18. painos. F-kustannus, 2005. ISBN 952-461-082-5.
2. ↑  Rauli Badding Somerjoki - Nukkuja kaunein (Beautiful Dreamer) *YouTube*. Viitattu 2.6.2018.
3. ↑  Hakutulos kappaleen nimelle Nukkuja kaunein *Äänitearkisto*.  Arkistoitu 28.6.2018. Viitattu 2.6.2018.
4. ↑  Hakutulos kappaleen nimelle Uinuos lapsonen *Äänitearkisto*.  Arkistoitu 28.6.2018. Viitattu 2.6.2018.
5. ↑  Uinuos lapsonen (= Beautiful dreamer) *Fono.fi*. Viitattu 3.6.2018.
6. ↑  Hakutulos kappaleen nimelle Aamu on taas *Äänitearkisto*.  Arkistoitu 28.6.2018. Viitattu 2.6.2018.
7. ↑  Sundberg, Kenneth: Ne Ainoat Oikeat Pikkuoravat *Sundbergin yksityissivusto*.  18.9.2011. Kenneth Sundberg.  Arkistoitu 21.10.2021. Viitattu 3.6.2018.
**Fanny Johanna Maria Laurikainen**, o. s. *Haake*, sukunimi 1877–1897 **Pajula** (2. syyskuuta 1857 Kymi – 28. joulukuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen opettaja, kansanrunouden kerääjä ja ylioppilasaktiivi.

Fanny Pajulan vanhemmat olivat merikapteeni Oskar Fredrik Haake ja Maria Josefina Ahonius. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Sortavalan opettajaseminaarista 1887 ja pääsi yksityisesti ylioppilaaksi 1891 (Nya svenska samskolan i Helsingfors).

Fanny Pajula oli naimisissa 1877–1887 pastori Lauri Vihtori Pajulan (ent. Widbom, 1849–1887) kanssa ja asui leskeksi jäätyään ystävänsä opettaja Hilda Käkikosken kanssa kuuden vuoden ajan 1889–1895. Pajula oli toisen kerran naimisissa 1897–1904 Ruskealasta kotoisin olleen kauppias, maanviljelijä ja valtiopäivämies Tuomas Laurikaisen (1841–1904) kanssa. Fanny ja Lauri Pajulan poika Paavo Pajula (1878–1961) toimi Sortavalan pormestarina ja oli myöhemmin Suomen ulkoministeriön palveluksessa viimeksi Suomen Kööpenhaminan lähettiläänä.

Fanny Pajula keräsi 1890-luvulla kahden kesäkauden aikana yli 800 inkeriläistä kansanrunoa. Hän oli mukana aktiivisesti myös ylioppilaiden osakuntatoiminnassa näihin aikoihin.

Suomennoksia
------------

* J. C. Hostrup : *Tutkistelemus, kuinka naisen vapauttamisesta kristillisesti on ajateltava* ; esitelmä "Dansk Kvindesamfund'issa" tammikuun 20 p:nä 1885 ; suom. Fanny Pajula. Suomen naisyhdistyksen kirjasia 3. Helsinki 1896

Lähteet
-------

* LAURIKAINEN (e Pajula os Haake) Fanny Johanna Maria. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* WIDBOM (→ PAJULA) Lauri Vihtori. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* PAJULA Paavo Päiviö. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* Geni.com : Fanny Laurikainen (Haake) (1857 - d.)
* Fanny Pajulan elämäkertatiivistelmä Kansallisbiografiassa
* Who's who in Gay and Lesbian History: From Antiquity to World War II : Käkikoski, Hilda Maria (Google kirjat-linkki)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Fanny Cecilia Sundström** (22. marraskuuta 1866 Helsinki – 1940 oli koulunjohtajatar. Hän oli pedagogisen ruoanlaiton uranuurtaja Suomessa.

Sundströmin vanhemmat olivat rautatievirkamies Karl Gustav Robert Sundström ja Gustava Antoinette Fors. Sundström kävi ruotsinkielisen tyttökoulun ja jatko-opiston, Haapaveden puutarha- ja talouskoulun (Nora Pöyhösen koulu) sekä kasvatusopillisen ruoanlaittokoulun. Hän kävi tutustumassa kotitalouteen muissa Pohjoismaissa ja Englannissa.

Sundström toimi kasvatusopillisen ruoanlaittokoulun emännöitsijänä 1895–1900, kansakoulun jatkoluokkien ruoanlaiton opettajana ja oli Karjaalla Högvallan kotitalous- ja puutarhakoulun perustaja ja johtaja 1907–1917. Hän oli Karjaalla mukana myös Martta-toiminnassa ja paikallisen Martta-piirin (Västra Nylands Marthadistrikt) ensimmäinen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aikalaiskirja 1920 s. 446. Helsinki: Otava 1920.
2. 1 2  art. Högvalla Uppslagsverket.fi. Viitattu 26.4.2019
3. ↑  Liisa Majava: Ruustinna Nora Pöyhösen potretti s. 49 (opinnäyte, amk, Jyväskylä 2013. Viitattu 26.4.2019)
4. ↑  Agneta Sjöblom: De byggde upp Karis, Västra Nyland 28.5.2017. Viitattu 26.4.2019
5. ↑  Agneta Sjöblom: Ingen martha är den andra lik Västra Nyland 4.11.2016. Viitattu 26.4.2019
**Fanny Horn Birkeland** (o.s. **Welle-Strand Horn**, s. 8. maaliskuuta 1988 Oslo) on norjalainen uransa lopettanut ampumahiihtäjä. Hän kilpaili ampumahiihdossa vuosina 2004-2017.

Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 Horn Birkeland oli mukana Norjan pronssia voittaneessa viestijoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän saavutti pronssia viestistä Norjan joukkueen kanssa. Ampumahiihdon MM-kilpailuissa 2015 hän oli pronssia saaneessa sekajoukkueessa. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän hiihti toisen osuuden maailmanmestaruuden voittaneessa Norjan naisten viestijoukkueessa. Yhteislähtökilpailussa hän sijoittui yhdeksänneksi.

Maailmancupissa Horn Birkeland saavutti ensimmäisen palkintosijansa tammikuussa 2015 voitettuaan Ruhpoldingin pikakilpailun.

Horn Birkeland lopetti uransa keväällä 2017.

Horn Birkeland meni naimisiin Lars Helge Birkelandin kanssa elokuussa 2015.

Lähteet
-------

1. 1 2  Norjan ampumahiihtomaajoukkue kaudelle 2017/2018 *www.xn--kestvyysurheilu-3kb.fi*. Viitattu 12.5.2017.
2. ↑  Fanny Horn Birkeland profile IBU. Viitattu 13.3.2016.
3. ↑
4. ↑  Haugli, Kurt: Skiskytterparet har vært «skilt» siden bryllupet  20.11.2015. Aftenposten. Viitattu 13.2.2016.
Seppo Leivo
**Seppo Jouko Immanuel Leivo** (11. helmikuuta 1924 Helsinki, Suomi − 15. lokakuuta 2006, Parry Sound, Kanada) oli tasapainotaiteilija, jonglööri ja opettaja.

Seppo Leivo oli kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisjonglöörejä. Seppo oli mukana jatkosodan asemasotavaiheessa Karhumäen kaupungissa esiintyneessä Suomen viihdytysjoukkojen Karhumäen tivolissa.

Sodan jälkeen Seppo esiintyi ravintoloissa ja yksityisjuhlissa. Esiintymismatkoja järjestyi myös Englantiin ja Tanskaan. Mutta koska tulot olivat satunnaisia, Seppo päätti muuttaa vastavihityn vaimonsa Railin kanssa siirtolaiseksi Kanadaan olympiavuonna 1952. Seppo puhui englantia ja ranskaa, jotka kumpikin olivat Kanadan virallisia kieliä.

Torontossa Sepon artistin ura lähti heti vinhaan vauhtiin. Sepon bravuurinumeroihin kuului suukapulan päässä oleva vanne, jonka huipulla oli täysi olutkolpakko. Hän antoi vanteelle vauhtia ja otti käsiinsä ja toiseen jalkaansa nipun renkaita ja pyöritti niitä hyvän tovin läikyttämättä tippaakaan olutta. Seppo tai Zeppo, Lievo, Leino tai Nievo, miten nimi kulloinkin kirjoitettiin ilmoituksissa, esiintyi kabareteissa, ravintoloissa, televisiossa ja avustajana elokuvissakin.

Esiintymiset vähenivät 1960-luvun alussa. Seppo oli jonkin aikaa töissä postissa ja päätti jatkaa kesken jääneitä opintojaan. Hän valmistui maisteriksi Toronton yliopistossa ja sai vakituisen viran ontariolaisessa lukiossa. Suomalainen Seppo Leivo opetti kanadalaisille lukiolaisille ranskaa, saksaa ja espanjaa.

Suomessa Seppo kävi eläkeläisenä säännöllisesti veteraanikuntoutuksessa ja tapaamassa ystäväänsä Solmu Mäkelää.

Seppo Leivon veli ja opettaja oli taiteilijanimeä *Osmo Armand* käyttänyt jonglööri Osmo Leivo (1915–1960).

Kirjallisuutta
--------------

* *Zeppo Nievo ja muu elämäni*; toimittanut Osmo Leivo. Books on Demand cop, Helsinki 2012 ISBN 978-952-498-847-6

Lähteet
-------

1. ↑  Seppo Leivo hs.fi. Viitattu 12.6.2012.
2. ↑  Sirkusteltta-blogi 16.7.2012 : Seppo Leivon elämänkerta


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Artabazos** (noin 389-325 eaa.) oli persialainen aristokraatti, joka oli Hellespontin Fryygian satraappi. Hän oli sukua Farnakekselle joka oli Dareios I:n tärkeimpiä ministereitä. 

Vuonna 367 eaa. alkoivat useat Vähän-Aasian satraapeista kapinoida Artakserkses II:a vastaan, heidän joukossan Artabazoksen vanhempi veli Ariobarzanes, joka tuolloin oli Hellespontin Fryygian satraappi. Kapinan kukistumisen jälkeen Artabazos nimitettiin veljensä seuraajaksi. Artaksserkses II:n kuoleman jälkeen Artabazos kapinoi vuorostaan vuonna 358 eaa. Artabazos sai aluksi apua Ateenalta, mutta Artakserkses III sai ateenalaiset luopumaan aikestaan. Artabazoksen palveluksessa oli myös kaksi rhodoslaista, Mentor ja Memnon. Artabazos oli antanut Mentorille vaimoksi oman tyttärensä Barsinen. Lopulta Artakserkses kukisti Artabazoksen ja tämän oli paettava Makedoniaan kuningas Filippos II:n hoviin. Hänen mukanaan maanpakoon seurasi myös Memnon. Artakserkses armahti kuitenkin Mentorin ja tämän avulla Artabazos sai palata Persiaan vuonna 342 eaa. Kun Mentor kuoli vuonna 340 eaa. meni Barsine naimisiin Memnonin kanssa.

Artabazos hävisi tämän jälkeen lähteistä siihen asti kun hän antautui Aleksanteri Suurelle sen jälkeen kun Bessos tappoi Dareios III:n. Voimme olettaa että Artabazos kannatti Dareiosta kun tämä kaappasi vallan vuonna 336 eaa. Artabazoksesta tuli eräs Aleksanterin tärkeimmistä persialaisista neuvonantajista. Aleksanteri palkitsi Artabazoksen nimittämällä tämän Baktrian satraapiksi. 

Vuonna 327 eaa. Artabazos pyysi eroa virastaan korkean ikänsä vuoksi. Hänen poikansa palvelivat jatkossakin Aleksanteri Suurta ja tämän seuraajia. Kaksi Artabazosin tyttäristä meni naimisiin Aleksanterin upseerien kanssa.

Lapsia
------

* Farnabazos
* Barsine, Mentorin ja Memnonin vaimo. Aleksanteri Suuren rakastajatar.
* Kofen
* Arsames
* Ariobarnazes
* Artakama, Ptolemaios I:n vaimo
* Artonis, Eumenesin vaimo
**Artas** on kylä Palestiinan Länsirannalla lähellä Betlehemin kaupunkia. Sen asukasluku oli vuoden 2016 arvion mukaan 3 617. Kaupunki tunnetaan esimerkiksi Salomon lammista ja katolisesta nunnaluostarista.

Maantiede
---------

Artasin nunnaluostari.
Artas sijaitsee Palestiinan Länsirannalla Betlehemin kuvernoraatissa noin 2,4 kilometriä Betlehemin kaupungista lounaaseen. Sen naapuripaikkakuntia ovat Hindaza idässä, Al Duheisan pakolaisleiri pohjoisessa, Al Khader lännessä ja Wadi Rahhal etelässä. Artasin korkeus merenpinnasta on 732 metriä.

Keskimääräinen vuotuinen sadanta Artasin alueella on 565 mm ja keskimääräinen lämpötila 16°C.

Historia
--------

Artasilaisia naisia valokuvassa 1930-luvulta.
Artasia on joskus pidetty Jerikon ohella yhtenä alueen vanhimmista asutuskeskuksista. Aikanaan kylää asuttivat kanaanilaiset. Historiallisesti se on ollut huomattavaa maatalousaluetta ja se tunnettiin etenkin veden lähteistään. Kylän vieressä olevat lammet tunnetaan Salomon lampina. Toisen temppelin kaudella kylän vettä tuotiin Jerusalemiin kahden akveduktin kautta. Artasin nimi on johdettu kreikkalaisesta nimestä Artasium, joka tarkoittaa paratiisia tai puutarhaa. Ristiretkeläiset tunsivat paikan suljettua paratiisia tarkoittavalla nimell' Hortus Conclusus. Nykyisin kylässä on katolinen nunnaluostari, jonka yhteydessä toimii myös tyttöjen orpokoti.

Talous
------

Maatalous työllistää noin 51 % Artasin työssäkäyvästä väestöstä. Muita työllistäjiä olivat Israelin työmarkkinat (19 %), hallinto (13 %), kaupanala (13 %), teollisuus (3 %) ja palvelut (1 %). Artasissa on esimerkiksi viinitiloja ja hedelmäpuutarhoja. Alueella kasvatetaan myös kasviksia, oliiveja ja viljaa. Artasiin on viitattu joskus Betlehemin leipäkorina.

Väestö
------

Artasin asukasluku oli Palestiinan tilastokeskuksen vuoden 2016 arvion mukaan 4 610. Vuonna 2007 vastaava luku oli 3 617, Vuonna 1997 2 679 ja vuonna 1967 1 097.

Artas Folklore Centre
---------------------

Artasissa toimiva Artas Folklore Centre on museo- ja tutkimustoiminnan keskus, joka on rakennettu suomalaisen antropologin, Hilma Granqvistin, työn ympärille. Granqvist oleskeli Artasissa vuosina 1925-1931 ja tutki kylän sosiaalisia suhteita, avioliittoja, kuolemaan liittyviä käytäntöjä, sekä lasten ja naisten asemaa.  Granqvistin tutkimus saavutti kansainvälistä huomiota ja häntä pidetään antropologisen tutkimuksen edelläkävijänä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Artas Village Profile (pdf) *Palestinian Localities Study*. The Applied Research Institute – Jerusalem. Viitattu 27.12.2019. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 2 Alr-Az*, s. 522. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
3. ↑  Localities in Bethlehem Governorate by Type of Locality and Population Estimates, 2007–2016 Palestnian Central Bureau of Statistics. Viitattu 27.12.2019. (englanniksi)
4. ↑  Tiedenaisia: Hilma Granqvist *mv.helsinki.fi*. Viitattu 25.6.2020.
5. ↑  Hilma Granqvist oli Suomen ensimmäinen moderni antropologi *Yle*.  3.12.2015. Viitattu 25.6.2020.
6. ↑  Ulla Vuorela: Granqvist, Hilma *Kansallisbiografia*.  7.6.2000. Viitattu 25.6.2020.
**Karl von Tubeuf** (20. tammikuuta 1862 Amorbach – 8. helmikuuta 1941 München*lähde?*) oli saksalainen metsätieteilijä, kasvipatologi ja kasvianatomian, -fysiologian ja -patologian professori. Hänen auktoritunnuksenaan oli TUBEUF. Hän opiskeli metsätieteitä Aschaffenburgissa ja Münchenin yliopistossa. Hän oli tunnetun metsätieteilijä Robert Hartigin assistentti ja sittemmin vävy ja seurasi appiukkoaan professorina. Hän oli muun muassa Münchenin kasvitieteellisen seuran ja Münchenin lintutieteellisen seuran johdossa, ja hänestä tuli sitoutunut luonnonsuojelun uranuurtaja. Hän toimitti myös kasvitieteellisiä aikakauslehtiä. Professuurista hän jäi emeritukseksi vuonna 1933.

Tubeuf oli saksalaista vapaaherrallista aatelia, joten hänen nimeensä liitetään yleensä **Freiherr** (vapaaherra).

Lähteet
-------

* Stadtgeschichte München*tarvitaan parempi lähde*

### Viitteet

1. ↑  J.I.Liro: "Tubeuf", *Iso Tietosanakirja XIV*, s. 91. Helsinki: Otava, 1938.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Karl Ritter von Goebel, c. 1898
**Karl von Goebel** (1855–1932) oli saksalainen kasvitieteilijä, professori viimeksi Münchenissä vuodesta 1891. Hän oli kasviorganologian perustaja. Hän tutki johtojänteellisten kasvien muotoa ja kehitystä sekä sitä, miten tehtävä kasveissa vaikuttaa muotoon*selvennä*. Von Goebelin teoksia ovat muiden muassa *Vergleichende Entwickelungsgeschichte der Pflanzenorgane* (2 painosta 1892), *Pflanzenbiologische Schilderungen* (2 nidettä 1889–1893), *Organographie der Pflanzen* (2 painosta 1913–1922, 3 nidettä) sekä *Experimentelle Morphologie der Pflanzen* (1908). Hän toimitti aikakauskirjoja *Flora* vuodesta 1889 ja *Botanische Abhandlungen* vuodesta 1922.

Lähteet
-------

1. ↑  *Otavan iso Fokus 2. Em–Io*, s. 910. Helsinki: Otava, 1972. ISBN 951-1-00272-4.
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja. Encyclopaedia Fennica 3, Gi – Jyrk*, s. 53. Helsingissä: Otava, 1962.
3. ↑  Otavan Suuri Ensyklopedia, s. 2782
4. ↑  Iso tietosanakirja, osa 3 vuodelta 1932, palstat 1328–1329


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Karl von Guvenius** (19. elokuuta 1803 Kymmene, Ruotsinsalmi – 6. marraskuuta 1879 Viipurin maalaiskunta) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.

Guveniuksen vanhemmat olivat kollegiasessori Jost Guvenius ja Helena Dorotea Schmidt ja puoliso vuodesta 1841 vapaaherratar Charlotta Lovisa Rausch von Traubenberg. Kenraalimajuri Alexander Reinhold von Guvenius oli heidän poikansa. Karl Guvenius tuli alivänrikkinä sotapalvelukseen Uudenkirkon venäläiseen jalkaväkirykmenttiin 1820, ylennettiin porte-épée-vänrikiksi 1822, vänrikiksi 1822, aliluutnantiksi 1823, luutnantiksi 1825 ja alikapteeniksi 1830. Hänet määrättiin H.M. Preussin Kuningas Friedrich Wilhelm III:n krenatöörirykmenttiin 1834, ylennettiin kapteeniksi 1835 ja majuriksi 1839.

Guvenius sai siirron Pihkovan pysyvän kantonistipuolipataljoonan päälliköksi vuonna 1843, maataviljelevän miliisin 4. piirin päälliköksi hänet määrättiin 1844 ja ylennettiin everstiluutnantiksi seuraavana vuonna. Hänestä tuli vuonna 1852 ensin sotilassiirtokunnista vastaavan ministeriön toimeenpaneva virkamies ja sitten siirtokuntien käsityökomennuskunnan päällikkö. Seuraavana vuonna hänet määrättiin maataviljelevän miliisin 5. piirin päälliköksi ja vuonna 1853 maataviljelevän miliisin 3. piirin päälliköksi. Everstiksi Guvenius ylennettiin 1854 ja komennettiin 1857 invalidikomennuskunnan päälliköksi Suomeen. Kenraalimajuri hänestä tuli 1863 ja hänet nimitettiin aluekenraaliksi keisarillisen Venäjän sisäisestä turvallisuudesta vastaavan miliisin 13. osastoon. Vuonna 1864 hänet siirrettiin Suomen paikallisjoukkojen komentajaksi ja ylennettiin kenraaliluutnantiksi vuonna 1872. Kun Suomen paikallisjoukkojen esikunta lakkautettiin, Guvenius sai eron sotapalveluksesta syyskuussa 1874.

Guvenius aateloitiin 1875 ja introdusoitiin samana vuonna Suomen ritarihuoneeseen, jonne von Guvenius -suku merkittiin aatelissukuna numero 248. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1877–1878.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Karl von Guvenius *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 4.2.2020)
2. ↑  Förteckning öfver Ridderskapets och Adelns medlemmar vid Landtdagen i Helsingfors år 1877. Protokoll fördt hos Finlands Ridderskap och Adel vid Landtdagen 1877. Sjette häftet. Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1879, ss. 1903-1907.
**Karl (Kaarlo) Wilhelm Sirén** (22. kesäkuuta 1795 Jämsä – 18. toukokuuta 1866 Pietari) oli suomalainen pappi ja Inkerinmaan Lempaalan ja Pietarin Pyhän Marian suomalaisen seurakunnan kirkkoherra.

Sirénin vanhemmat olivat Korpilahden kappalainen Karl Sirén (1761–1809) ja Maria Lovisa Lucander. Hän kävi Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1817. Sirén vihittiin papiksi Porvoon hiippakuntaan Turussa 1819.

Sirén toimi pappina Viipurissa sekä Pietarin ruotsalaisessa ja suomalaisessa seurakunnissa. Hän oli Lempaalan kirkkoherrana Inkerissä vuodesta 1825 (astui virkaan 1828) ja Pietarin suomalaisen Marian seurakunnan kirkkoherrana vuodesta 1838 alkaen. Sirén sai konsistorineuvoksen arvon 1863.

Sirén oli suomalaisuuden harrastaja ja oli perustamassa lainakirjastoa ja suomalaista koulua, jota pidetään ensimmäisenä suomalaisena oppikouluna. Hän julkaisi 1841 saksaksi Lempaalan historiikin, joka on julkaistu 1959 Kirkkohistoriallisen seuran vuosikirjassa. Koulu sai nimen P. Marian Suomalainen Koulu, ja se aloitti poikakouluna 1844. Tyttökoulu perustettiin 1849.

Sirén oli naimisissa vuodesta 1826 Maria Margareta Lovisa Enckellin (k. 1866) kanssa jonka isä oli Orimattilan kirkkoherra Karl Henrik Enckell (1772–1809). Heidän poikiaan olivat Suomen kenraalikuvernöörinkanslian toimituspäällikkö Karl Sirén (1829–1877) ja postihallituksen kassanhoitaja, valtioneuvos Reinhold Wilhelm Sirén (1837–1903), Tytär Olga Sirén oli naimisissa vuodesta 1851 kauppaneuvos Nikolai Kiseleffin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kotivuori, Yrjö: Karl Vilhelm Sirén. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 18.5.2016.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1966, osa 7 p. 1506
3. ↑  Kalevi Kajava: Pietarin suomalaisen kirkkokoulun vaiheita s. 44-66 Kasvatus & Aika 1962-1963


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Maxime Lagarde** (s. 16. maaliskuuta 1994 Niort, Deux-Sèvres) on ranskalainen shakinpelaaja. Hän saavutti vuonna 2013 suurmestarin arvonimen. FIDE-mestari hän on ollut vuodesta 2008 ja kansainvälinen mestari vuodesta 2011. Lagarde oli heinäkuussa 2021 maailmanlistan sijalla 99 vahvuusluvulla 2 648. Ranskan pelaajista hän oli kolmanneksi korkeimmalle sijoittunut Maxime Vachier-Lagraven ja Étienne Bacrotin jälkeen. Parhaimmillaan Lagarde on ollut helmikuussa 2020 vahvuusluvulla 2 659.

Lagarde saavutti vuonna 2019 shakin Ranskan mestaruuden. Hopealle sijoittui Laurent Fressinet, jonka kanssa hän oli alkusarjassa tasapisteissä. Mestaria haettiin tämän jälkeen pelaamalla kaksi lisäpeliä. Niistä ensimmäisen voitti Fressinet ja toisen Lagarde. Lopulta ratkaisua haettiin nopeammilla blitz-peleillä. Ensimmäinen päättyi tasapeliin, ja kun Lagarde voitti seuraavan ei enempää pelejä enää tarvittu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Lagarde, Maxime FIDE. Viitattu 12.7.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Maxime Lagarde *Chess.com*. Viitattu 12.7.2021. (englanniksi)
3. ↑  Khadilkar, Dhananjay: Lagarde, Guichard bag French national titles in thrilling finale *ChessBase*.  27.8.2019. Viitattu 12.7.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Maxime Lagarde** Wikimedia Commonsissa

* Maxime Lagarde ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Näkymä Kiinan Muurilta Helsingin tuomiokirkkoa kohti
**ICIUM Wonderworld of Ice** -jäämaailma on vuosittain Leville jäästä ja lumesta rakennettava nähtävyys. ICIUM-jäämaailma avattiin yleisölle ensimmäistä kertaa 18. joulukuuta 2010.. Jäämaailmassa on sekä jäästä että lumesta tehtyjä veistoksia noin hehtaarin alueella.

ICIUM-jäämaailman rakentajina toimivat kiinalaiset jäänveistäjät Harbinin kaupungista, missä on järjestetty vuosittainen jää- ja lumiveistosfestivaali vuodesta 1963 alkaen.

Rakentaminen
------------

Helsingin päärautatieasema rakenteilla joulukuussa 2010
Ensimmäisen ICIUM-jäämaailman rakentamiseen vuonna 2010 käytettiin yli 10 000 kuutiometriä lunta. Lisäksi rakentajat nostivat Ounasjoesta yli 600 kuutiometriä jäätä veistosten tekemiseen.

Rakenteet ICIUMissa
-------------------

Taivaan temppeli lumesta veistettynä
Merkittävimmät nähtävyydet ICIUM-jäämaailmassa talvella 2010–2011:

* **Kiinan muuri**-liukumäki. Kiinan muuri -liukumäki oli suurin lumirakennelma. Se oli 15 metriä korkea ja 80 metriä pitkä. Sen rakentamiseen tarvittiin yli 5 000 kuutiometriä lunta.

* **Helsingin tuomiokirkko.** 15 metrin korkeudensa asiosta lumesta rakennettu Helsingin tuomiokirkko oli liukumäen ohella korkein rakennelma.

* **Helsingin päärautatieasema.**

* **Pagoda.** Vihreä pagoda oli korkein jääveistos (15 m).

* **Taivaan temppeli.**

* **Pekingin olympiastadion.**

* **Terrakotta-armeija.** Jääveistoksia terrakottasotilaista.

Kiinalaiset käsityöläiset
-------------------------

Pekingistä kotoisin olevat käsityöläiset olivat mukana ICIUM-jäämaailmassa esittelemässä perinteisiä käsityötaitoja, kuten olkipunontaa, nuuskapullomaalausta ja riisitaikinahahmojen muovausta.

ICIUMin maskotti
----------------

Poikapanda Mingming Bambumetsästä on ICIUM-jäämaailman maskotti. Ensimmäisessä seikkailussaan Mingming yrittää pelastaa kotinsa ilkeältä lohikäärmeeltä apunaan isoisäporo Niila, tyttöporo Nina ja joulupukki.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Virallinen ICIUM-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
* Virtual Finland 360° -panoraamakuva (Arkistoitu – Internet Archive)
* Visit Finland YouTube video
**Hepokatti** (tšek. *Cvrček*) on tšekkiläinen animaatiohahmo, joka esiintyi seitsemässä vuosina 1978–1979 tehdyssä lyhytanimaatiossa. Hepokatti-animaatiot ohjasi Zdeněk Miler, joka myös käsikirjoitti ne yhdessä J. A. Novotnýn kanssa. Hepokatti on pieni heinäsirkkalapsi, joka soittaa pientä viulua, ja saa soitollaan elottomat esineet liikkumaan. Kuten Milerin tunnetuin animaatiohahmo Myyrä, Hepokatti ei varsinaisesti puhu, mutta ilmaisee tunnetilojaan lapsenäänellä. Hepokatti on mahdollisesti Myyrän spin-off, sillä samanlainen viulua soittava heinäsirkka esiintyy jo vuonna 1975 tehdyssä Myyrä-animaatiossa *Myyrä ja maansiirtokone*.

Hepokatti-animaatiot on julkaistu Suomessa VHS:llä sekä *Myyrän parhaat ystävät - Koiranpentu ja Hepokatti* -nimisellä DVD:llä.

Luettelo Hepokatti-animaatioista
--------------------------------

* *Hepokatti ja uusi viulu* (Cvrček a housličky) 1978
* *Hepokatti ja hämähäkki* (Cvrček a pavouk) 1978
* *Hepokatti ja kone* (Cvrček a stroj) 1978
* *Hepokatti ja saha* (Cvrček a pila) 1979
* *Hepokatti ja kana* (Cvrček a slepice) 1979
* *Hepokatti ja kontrabasso* (Cvrček a basa) 1979
* *Hepokatti ja tuuba* (Cvrček a bombardón) 1979

Aiheesta muualla
----------------

*
Runebergin tupa
**Runebergin tupa** on Johan Ludvig Runebergin lapsuudenkoti Pietarsaaressa Itälän kaupunginosassa. Johan Ludvigin isä ja eno Mathias Mattsson Malm rakensivat Runebergin tuvan vuonna 1811 kalastus- ja metsästysmajaksi. Runebergin tupa on Pietarsaaren ensimmäinen suojeltu rakennusmuistomerkki.

Tupa mainitaan Zachris Topeliuksen teoksessa Finland framställdt i teckningar. Yksi teoksen kuvista esittää Runebergin tupaa.

Tupa alkoi rapistua Johan Ludvigin isän kuoleman jälkeen, mutta tupa korjattiin ja luovutettiin Runebergin perheelle vuonna 1851.

Tupa korjattiin uudelleen 1880-luvulla. Runeberg oli jo elinaikanaan saanut suurta arvostusta ja hänen lapsuuden maisemiinsa tehtiin matkoja jo 1880-luvulla. Tupa on Pietarsaaren vanhimpia matkailunähtävyyksiä. Vuonna 1904 tupa, ja sen läheisyydessä ollut vahtimestarintupa siirtyivät Pietarsaaren historiallisetnografisen museon hoidettavaksi. Pietarsaaren kaupunki osti Runebergin tuvan vuonna 1911.

Lähteet
-------

* Pekka Toivanen, Fjalar Finnäs, Kai Hoffman: *Pietarsaaren historia osa IV*. Pietarsaaren kaupunki, 2002

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Runebergin tupa *museiportalosterbotten.fi*. Viitattu 8.9.2019.
2. ↑  Toivanen, Finnäs, Hoffman 2002, s. 63
3. ↑  Toivanen, Finnäs, Hoffman 2002, s. 63-64
4. ↑  Toivanen, Finnäs, Hoffman 2002, s. 64
*Tämä artikkeli käsittelee historiallista valtiota. Kaupungista katso Ségou.*

**Segu** (myös *Ségou*) oli bambaroiden muodostama valtio nykyisen Malin alueella. Se syntyi 1600-luvulla Songhain valtakunnan hajoamisen jälkeen Nigerjoen varrella sijaitsevan Ségoun kauppakaupungin ympärille.

Mamari Kulibalin hauta Ségoukorossa Ségoun kaupungin lähellä.
Segun ensimmäinen merkittävä hallitsija eli *fama* oli Mamari Kulibali (hallitsi 1712–1755), joka valtasi Bamakon, Djennén ja Timbuktun. Vuosina 1766–1790 hallinnut Ngolo Diarra aloitti uuden dynastian, jonka viimeinen voimakas hallitsija oli Kaartan vuonna 1794 hävittänyt Monson Diarra (1790–1808). Umar Tallin johtamat tukulorit valtasivat Kaartan ja Macinan vastaisessa kamppailussa heikentyneen Segun vuonna 1862.

Valtion yhteiskuntarakenne koostui maata viljelevien sotureiden, käsityöläisten, kalastajien ja kauppiaiden muodostamista kastiryhmistä sekä asemaltaan erilaisista orjista. Sen talous perustui pitkälti sotiin ja orjakauppaan. Ngolo Diarran aikana koko maanviljelijäväestöstä tuli muodollisesti keskusvallan alaisia orjia. Segun hallitsijat harjoittivat bambaroiden perinteistä uskontoa, mutta suhtautuivat myötämielisesti myös islaminuskoisiin markakauppiaisiin.

Lähteet
-------

1. ↑  *Afrika: entsiklopeditšeski spravotšnik, tom 2*, s. 346. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1987.
2. ↑  *Encyclopedia of African History and Culture, volume III*, s. 238–239. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5271-9.
3. 1 2  *Afrika: entsiklopeditšeski spravotšnik, tom 2*, s. 346–347. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1987.
4. ↑  *Encyclopedia of African History and Culture, volume III*, s. 65, 239. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5271-9.
5. ↑  *Encyclopedia of African History and Culture, volume III*, s. 65. New York: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5271-9.
6. ↑  *The Encyclopaedia of Islam, new edition, volume IX*, s. 122. Leiden: Brill, 1997. ISBN 90-04-10422-4.
Priapos pompeijilaisessa freskossa.
**Priapos** (m.kreik. Πρίαπος) on kreikkalaiseen mytologiaan kuuluva vähäisempi hedelmällisyyden jumala - puutarhojen, karjan ja mieskunnon suojelija. Priapoksen symboli oli fallos, ja hänet kuvattiin yleensä jatkuvassa erektiossa, mistä on johdettu lääketieteen käsite priapismi. Priapokseen suhtauduttiin humoristisesti: hänen uhrieläimensä oli aasi, jota pidettiin hekuman ja tyhmyyden vertauskuvana.

Kreikkalaisen jumaltaruston mukaan Priapos oli Dionysoksen poika, ja hänen äitinsä joko Afrodite tai jokin nymfeistä. Hänen kulttinsa kehittyi ja oli tärkeä Hellespontoksen Lampsakosissa, josta se levisi Aleksanteri Suuren valloitusten vanavedessä muualle hellenistiseen maailmaan. Priapoksen kultilla oli merkittävä sijansa Aleksandriassa. Myöhemmin kultti levisi Italiaan ja yhdistyi osaksi roomalaista jumaltarustoa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hammond, N. G. L. & Scullard, H. H. (toim.): *The Oxford Classical Dictionary (sivu 876), 2. painos*. Oxford University Press, 1979. ISBN 0-19-869117-3.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Priapos**.
Priargunskin piiri Taka-Baikalian aluepiirin kartalla.
**Priargunskin piiri** (ven. Приаргунский район, *Priargunski raion*) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1962 perustetun piirin pinta-ala on 5 100 neliökilometriä. Asukkaita on 25 600 henkeä (vuonna 2009).

Priargunskin piiri sijaitsee Taka-Baikalian kaakkoisosassa. Lounaassa se rajoittuu Krasnokamenskin, luoteessa Aleksandrovski Zavodin ja pohjoisessa Kalgan piireihin. Idässä Argun-joki erottaa sen Kiinasta.

Piiriin kuuluvat Priargunskin ja Klitškan kaupunkimaiset taajamat sekä 11 maalaiskuntaa: Byrka, Dosatui, Duroi, Molodjožnyi, Novotsuruhantui, Pogadajevo, Pogranitšnyi, Starotsuruhantui, Uruljungui, Ust-Tasurkai ja Zorgol. Hallinnollinen keskus on Priargunsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 22.

Asukkaista suurin osa on venäläisiä. Lisäksi on burjaatteja, ukrainalaisia ja tataareja.

Priargunskissa on Tšitan ja Kiinan väliseltä rautatieltä Haranorin asemalla haarautuvan sivuradan pääteasema. Matkaa aluepiirin pääkaupunkiin on rautateitse 595 kilometriä.

Talous perustui 1990-luvun puoliväliin saakka kaivosteollisuuteen. Nykyään tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut lampaanhoitoon. Lisäksi on elintarviketeollisuutta.

Priargunskissa toimii kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy *Priargunskaja zarja*. Seudulla on lukuisia arkeologisia muistomerkkejä. Niistä huomattavimmat ovat Hirhir-joen suulla sijaitsevat Tšingis-kaanin veljen Jötši Kasarin hallintokaupungin jäänteet.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 26.12.2009. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Priargunskin piirin Taka-Baikalian aluepiirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
* Priargunskin piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)

Taka-Baikalian piirit ja *kaupunkipiirit*
Aginskoje¹ • 
*Aginskoje*¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
*Gornyi* • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
*Petrovsk-Zabaikalski* • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
*Tšita* • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk

¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan
**Pribilofsaaret** tai *Pribylovinsaaret* (engl. *Pribilof Islands*, joskus myös *Fur Seal Islands*) on Yhdysvalloille kuuluva vulkaaninen saariryhmä Beringinmeressä. Alaskan osavaltioon kuuluva 200 km² kokoinen saariryhmä sijaitsee noin 450 km Alaskan mantereesta. Saarilla asuu noin 700 ihmistä, jotka ovat keskittyneet St. Paulin ja St. Georgen kaupunkeihin, jotka sijaitsevat samannimisillä saarilla.

Saaret löydettiin vuonna 1767, ja vuonna 1788 niillä vieraili venäläinen merenkulkija Gavriil Pribylov, jonka mukaan saariryhmä on saanut nimensä. Pribylov huomasi saarelle kiima-aikaan kerääntyvät turkishylkeet (pohjanmerikarhu, *Callorhincus ursinus*), joiden ansiosta saarista tuli myöhemmin kuuluisia. 

Vuonna 1867 saariryhmä siirtyi Alaskan mukana Venäjältä Yhdysvalloille. Vuosina 1870−1890 Yhdysvaltain hallitus vuokrasi saaria Alaska Commercial Company -yhtiölle. Vuodet 1890−1910 North American Commercial Company -yhtiöllä oli monopoli saarien turkispyyntiin. Tämä aiheutti alueen hyljekannan huomattavan supistumisen.

Vuoden 1966 *Fur Seal Act* ("turkishyljelaki") kielsi turkishylkeiden pyynnin Pribilofsaarilla muilta kuin alkuperäiskansoilta. 

Saaret tunnetaan nykyisin lintubongareiden paratiisina. Niillä elää noin 240 lajia, joista monia ei tavata muualla Pohjois-Amerikassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Hakulinen K (1983) *Maailman paikannimet. Oikeinkirjoitusopas.* Otava

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pribilofsaaret** Wikimedia Commonsissa
**Romanian senaatti** (romaniaksi *Senatul României*) on Romanian parlamentin ylähuone. Se muodostuu 136 jäsenestä, ja joita johtaa senaatin presidentti (*Președintele Senatului*).

Historia
--------

Vuoden 1866 perustuslain mukaan senaattin kuului niin elinikäisiä kuin vaaleilla valittuja edustajia. Äänioikeus oli sidoksissa kansalaisen tulotasoon. Vaaleilla valittujen senaattorien kausi kesti kahdeksan vuotta ja jokaisesta vaalipiiristä valittiin kaksi senaattoria. Vaaleissa puolet senaattoreista vaihtui.

Kun Romanian edustajainhuone perustettiin, vuoden 1923 perustuslaki lyhensi vaaleilla valittujen senaattorien kauden neljään vuoteen. Senaattoreiksi, joita ei valittu vaaleilla, nimettiin uskonnollisia johtajia, professoreita ja muiden alojen (kuten kaupan, teollisuuden ja maatalouden) asiantuntijoita.

Vuonna 1938 perustuslakia muutettiin jälleen ja nyt kuninkaalla oli oikeus nimittää senaattoreita. Jo tätä ennen mm. kuningashuoneen jäseniä oli nimitetty senaattiin.

Vuonna 1946 senaatti lakkautettiin Neuvostoliiton painostuksesta ja parlamentista muuttui yksikamariseksi. Senaatti palautettiin Romanian vallankumouksen jälkeen vuonna 1990.

Senaatti nykyisin
-----------------

Nykyisin senaattorit valitaan neljän vuoden välein. Perustuslaki ei määrittele senaattorien määrää. Senaatti voi pitää yhteisiä istuntoja alahuoneen kanssa, mikäli siihen on aihetta painavan syyn vuoksi.

Romanian perustuslakituomioistuimen 22. tammikuussa tekemän päätöksen mukaan Teodor Meleșcanun nimittäminen senaatin presidentiksi ei ollut perustuslain mukainen ja tämä joutui eroamaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Senate in the Romanian history – an honourable democratic tradition  2020. Senatul Românei. Viitattu 29.1.2020. (englanniksi)
2. ↑  Constituţiei Românie  2020. Senatul Românei. Viitattu 29.1.2020. (romaniaksi)
3. ↑  Romania’s Senate head to lose his seat after three months in office  23.1.2020. Romania Insider. Viitattu 29.1.2020. (englanniksi)
**Arvi Aamos Seppälä** (31. maaliskuuta 1879 Ylöjärvi – 21. kesäkuuta 1921 Pori) oli suomalainen toimittaja ja näytelmäkirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä *Esko* ja *Mikko Mökkiläinen*.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Seppälä kävi Mustialan maanviljelyskoulun mutta hän kiinnostui sitten kuvaamataiteista ja muutti Tampereelle aikoen ryhtyä kuvanveistäjäksi erikoisalanaan puuveistokset. Seppälä siirtyi kuitenkin näyttämötaiteen puolelle ja liittyi 1904 Tampereen teatteriin näyttelijänä. Hän siirtyi jo 1905 lehtialalle ja oli aluksi toimittajana Tampereen Uutiset -lehdessä. Kun tämä lehti lakkasi ilmestymästä Seppälä kirjoitti oikeusasioista Aamulehteen ja Tampereen Sanomiin sekä laati Aamulehteen humoristisia viikkokatsauksia. 

Vuonna 1908 Seppälä muutti Lahteen ja oli aputoimittajana Lahti-lehdessä vuoteen 1912 saakka. Hän oli sitten vuoden verran Heinolassa Heinolan Sanomat -lehden päätoimittajana ja sitten vuodesta 1913 taas Lahdessa Lahden Sanomat -lehden toimittajana. Kun tämä lehti lopetti ilmestymisen Seppälä toimi eri sanomalehtien Lahden-kirjeenvaihtajana vuoteen 1916 saakka jolloin hän muutti takaisin Tampereelle ja oli toimittajana Aamulehdessä 1916–1917. Vuonna 1917 hän muutti Poriin Satakunta-lehden aputoimittajaksi oltuaan jo parin vuoden ajan lehden avustajana. Kun Satakunta-lehti ja Satakunnan Sanomat yhdistyivät 1917 Satakunnan Kansa -lehdeksi oli Seppälä uuden lehden toimittajana aina kuolemaansa saakka. 

Seppälä toimi Lahdessa asuessaan myös teatteriohjaajana ja näyttelijänä ja oli 1912–1916 toiminnassa olleen Lahden Amatööriteatterin johtajana. Hän toimi iltamien ja näytelmien ohjaajana myös Porissa ja oli 1918–1919 Alpha-seuran amatöörinäyttämön johtajana. 

Arvi Seppälä kuoli sydänkohtaukseen työpöytänsä ääreen kesäkuussa 1921.

Teoksia
-------

Omalla nimellä:

* *Erämaan ritarit: 5-näytöksinen näytelmä Perä-Pohjolan tukkityömailta*; sävellykset Emil Kauppi. Gummeruksen näytelmiä n:o 13. Gummerus 1917, 2. painos 1921, 3. painos 1932
* *Immenryöstö: viisinäytöksinen huvinäytelmä*. Gummeruksen näytelmiä 16. Gummerus 1919
* *Määrän päässä: kolminäytöksinen näytelmä*. Seuranäytelmiä n:o 206. Karisto 1919
* *Punaisen Tampereen kukistuminen: kuvauksia ja kokemuksia*. Pori: Satakunnan kirjateollisuus, 1919
* *Leipää ja leivän vastinetta: valikoima "Eskon" pakinoita*. Pori: Satakunnan kirjateollisuus, 1922

Nimimerkillä *Mikko Mökkiläinen*:

* *Pienviljelijä Esa Soikkasen kokemuksia*. Pori: Yhdistyneet edistyspuolueet, 1917

Lähteet
-------

* Arvi A. Seppälä SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)

### Viitteet

1. ↑
2. 1 2 3 4  Kirjailija Arvi A. Seppälä, Satakunnan Kansa 22.06.1921, nro 140, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Vapaasti ladattavia Arvi A. Seppälän e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Andrew Fisher vuonna 1912
**Andrew Fisher** (29. elokuuta 1862 – 22. lokakuuta 1928) oli australialainen poliitikko, joka toimi maan pääministerinä kolmeen otteeseen vuosina 1908–1909, 1910–1913 ja 1914–1915. Hän oli Australian työväenpuolueen johtaja vuosina 1907–1915. Fisher syntyi Skotlannissa, mutta muutti Australiaan vuonna 1885. 

Andrew Fisherin toisella pääministerikaudella tehtiin useita merkittäviä uudistuksia, kuten luotiin vanhuuseläkkeet ja työkyvyttömyyseläkkeet, vahvistettiin työntekijöiden oikeuksia, aloitettiin Trans-Australian rautatien rakentaminen ja perustettiin nykyinen Australian pääkaupunkiterritorio. Pääministerin uran jälkeen Fisher hyväksyi nimityksen Yhdistyneen kuningaskunnan pääkomissaariksi ja toimi tässä tehtävässä vuosina 1916–1920. Tämän jälkeen hän palasi lyhyesti Australiaan, mutta muutti eläkepäiviksi Lontooseen, jossa myös kuoli.

Lähteet
-------

1. ↑  Britannica: Andrew Fisher
2. ↑  Prime Ministers: Andrew Fisher
3. ↑  National Museum of Australia: Andrew Fisher
4. ↑  National Archives of Australia: Andrew Fisher

AustraliaAustralian pääministerit

* Edmund Barton
* Alfred Deakin
* Chris Watson
* George Reid
* Andrew Fisher
* Joseph Cook
* Billy Hughes
* Stanley Bruce
* James Scullin
* Joseph Lyons
* Earle Page
* Robert Menzies
* Arthur Fadden
* John Curtin
* Frank Forde
* Ben Chifley
* Robert Menzies
* Harold Holt
* John McEwen
* John Gorton
* William McMahon
* Gough Whitlam
* Malcolm Fraser
* Bob Hawke
* Paul Keating
* John Howard
* Kevin Rudd
* Julia Gillard
* Tony Abbott
* Malcolm Turnbull
* Scott Morrison
* Anthony Albanese


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Australia
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Andrew Fisher