recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Juuso Bulanov** (ven. Осип Петрович Буланов, *Osip Petrovitš Bulanov*; 2. huhtikuuta 1891 Tyrö – 13. syyskuuta 1932 Leningrad) oli inkerinsuomalainen opettaja ja yksi ensimmäisistä inkeriläisistä bolševikeista.

Bulanov syntyi köyhään talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui opettajaksi Kolppanan seminaarista vuonna 1912. Bulanov työskenteli opettajana Pulkkovan kunnassa vuoteen 1917 ja Oranienbaumin Vanhankonnun koulun opettajana vuoteen 1919.

Bulanov osallistui helmikuun ja lokakuun vallankumouksiin ja oli perustamassa Pulkkovan neuvostoa kesällä 1917. Hän liittyi Venäjän kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Bulanov toimi Oranienbaumin kunnan toimeenpanevan komitean puheenjohtajana vuodesta 1920, Pietarhovin kihlakunnan valistusosaston johtajana vuosina 1921–1922 ja Pietarin läänin valistusosaston suomalaisena tarkastajana vuonna 1922. Sittemmin hän toimi Papinkonnun koulun johtajana, Trotskin kihlakunnan valistusosaston ohjaajana ja vuoteen 1927 saakka NKP(b):n kihlakuntakomitean vähemmistökansallisuuksien osaston sihteerinä.

Vuosina 1927–1930 Bulanov työskenteli NKP(b):n Leningradin piirikuntakomitean vähemmistökansallisuuksien osastossa. Vuodesta 1930 lähtien hän toimi Kuivaisten piirin toimeenpanevan komitean puheenjohtajana ja samalla NKP(b):n piirikomitean byroon jäsenenä. Ennen kuolemaansa hän oli Leningradin alueen toimeenpanevan komitean jäsen.

Bulanov oli yksi ensimmäisistä bolševikkeihin liittyneistä inkerinsuomalaisista opettajista. Hän osallistui uskonnonvastaiseen toimintaan ja oli toteuttamassa maatalouden kollektivisointia 1930-luvun alussa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Sosialistinen kalenteri vuodelle 1933*, s. 193–194. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1933.
Mia Kankimäelle myönnettiin Otavan Kirjasäätiön tietokirjapalkinto huhtikuussa 2020.
Katja Kallio (vas.) haastattelee Kankimäkeä Helsingin kirjamessuilla 2018.
**Mia Kankimäki** (s. 1971 Helsinki) on suomalainen kirjailija.

Kankimäki on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta, missä hän opiskeli yleistä kirjallisuustiedettä. Hän on työskennellyt kustantamoissa mainos- ja kustannustoimittajana. Kankimäen harrastuksiin kuuluu japanilainen kulttuuri, ja hän on valmistunut Sogetsu-ikebanakoulukunnan opettajaksi.

Vuonna 2013 ilmestyi Kankimäen esikoisteos *Asioita jotka saavat sydämen lyömään nopeammin*, jossa hän kuvaa Kiotossa tuhat vuotta sitten elänyttä japanilaista hovinaista ja kirjailijaa Sei Shōnagonia. Teos sai vuonna 2015 ensimmäistä kertaa jaetun HelMet-kirjallisuuspalkinnon. Mondo-lehti valitsi sen myös Vuoden matkakirjaksi 2013.

Vuonna 2018 ilmestyi Kankimäen toinen kirja *Naiset joita ajattelen öisin,* jossa hän matkustaa inspiroivien historiallisten naisten jäljillä Afrikassa, Italiassa ja Japanissa. Tammikuussa 2019 Kankimäki sai Lauri Jäntin säätiön tunnustuspalkinnon. Vuonna 2020 Kankimäelle myönnettiin Otavan Kirjasäätiön tietokirjapalkinto. 

Kankimäki on julkaissut myös täytettäviä kirjoja yhdessä Mikko Aarnen kanssa.

Teokset
-------

* *Aikuiset ystäväni*, 2004 – yhdessä Mikko Aarnen kanssa (ilman tekijänimeä) ISBN 978-951-1-19354-8
* *Lapselliset – Kirja vauvalle ja vanhemmille*, 2005 – yhdessä Mikko Aarnen kanssa (ei Fennicassa)
* *Bileet – Kootut selitykset*, 2006 – yhdessä Mikko Aarnen kanssa (ilman tekijänimeä) ISBN 951-1-20548-X
* *Lukupäiväkirja*, 2007 (ilman tekijänimeä) ISBN 978-951-1-21584-4
* *Asioita jotka saavat sydämen lyömään nopeammin*. Otava, 2013. ISBN 978-951-1-27250-2.
* *Keski-ikäiset ystäväni*, laatineet Mikko Aarne ja Mia Kankimäki. Otava, 2014. ISBN 978-951-1-27827-6
* *Naiset joita ajattelen öisin*. Otava, 2018. ISBN 978-951-1-30339-8.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Mia Kankimäki *Otava.fi*. Viitattu 17.2.2019.
2. ↑  Hopeakunnas, Maisa: HelMet-kirjallisuuspalkinto 2015 Mia Kankimäelle HelMet. Viitattu 17.9.2015.
3. ↑  Mia Kankimäen teos on Vuoden matkakirja *otava.fi*.  Arkistoitu 8.1.2019. Viitattu 8.1.2019.
4. ↑  Mia Kankimäelle Lauri Jäntin säätiön tunnustuspalkinto *Otava.fi*.  30.1.2019.  Arkistoitu 17.2.2019. Viitattu 17.2.2019.
5. ↑  otavankirjasäätiö.fi: Otavan Kirjasäätiö jakoi yli puoli miljoonaa euroa apurahoja ja myönsi neljä kirjallisuuspalkintoa *otavankirjasaatio.fi*.  Arkistoitu 29.11.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Mia Kankimäki Kotisivut
* / Mia Kankimäki Facebookissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Tšekki

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Juuso Heikki Koistinen** (1. huhtikuuta 1910 Leppävirta – 24. huhtikuuta 1974) oli suomalainen virkamies ja järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Koistisen vanhemmat olivat konemestari Juho Heikki Koistinen ja Ida Johanna Ryth ja puoliso vuodesta 1956 farmaseutti Karin Ulla Margareta Arnkil. Koistinen kävi seitsemän luokkaa oppikoulua Kuopion yhteiskoulussa. Hän oli Muuruvedellä suojeluskunnan paikallispäällikkö 1931–1932 ja aluepäällikkö 1932, Valtiollisen poliisin palveluksessa 1932–1940, Suomen Aseveljien Liiton Pohjois-Savon piirin toiminnanjohtaja 1940–1944, Suomen Huollon Kuopion läänin keskuksen toiminnanjohtaja 1944–1946, Kansanavun Kuopion läänin johtaja 1945–1946 sekä, Kirjapaino Oy Savon levikkipäällikkö 1946–1949, toimitusjohtaja 1949–1967 ja johtokunnan jäsen 1951–1967. Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen Koistinen oli 1953–1956 ja hänellä oli myös useita muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Koistinen oli reservin yliluutnantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1966.

Lähteet
-------

1. 1 2  Juuso Koistinen *Biografiasampo*. Viitattu 13.10.2022.
2. ↑  Kauppaneuvos Juuso Koistinen 60-vuotias.  *Uusi Suomi*, 4.1.1970, nro 3, s. 20. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.10.2022.
**Carlos Clarens** (1930–1987) oli kuubalaissyntyinen elokuvahistorioitsija.

Clarens syntyi Havannassa, ja hän opiskeli arkkitehtuuria Havannan yliopistossa. Pian valmistumisensa jälkeen Clarens muutti Pariisiin, missä opiskeli arkkitehtuuria ja kieliä. Hänen innostuksensa elokuvia kohtaan meni kuitenkin arkkitehtuurin edelle, ja hän pääsi ranskalaisohjaajien Jacques Demyn ja Robert Bresson tuotantoavustajiksi.

New Yorkiin Clarens muutti 1956. Hän kirjoitti uransa aikana teoksia elokuvista. Hänen kirjoihinsa kuuluvat *An Illustrated History of the Horror Film* ja *Crime Movies*. Clarens osasi sujuvasti useita kieliä, ja hän teki moniin elokuviin englanninkielisiä tekstityksiä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Carlos Clarens Is Dead at 56; Movie Historian and Author *NYTimes.com*.  10.2.1987. The New York Times Company. Viitattu 20.6.2010. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Suolijärvi** on matala, suojeltujen saarten täplittämä järvi Puolangalla Kainuun luoteisosassa. Sen pinta-ala on 11 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 100 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Suolijärven pituus lounaasta koilliseen on noin viisi kilometriä. Länsiranta jakautuu Pajulahteen, Pahkalahteen ja Pirttilahteen, joita erottavat toisistaan kapeat niemet. Etelärannalla on Juurikkalahti ja Porttilahti. Koillisrannalla on Koiraperä, pohjoisrannan lahdista laajimmat ovat Vuorilahti ja Pärnälahti. Suolijärvi on lähes kauttaaltaan korkeintaan kuusi metriä syvä. Järven itäosassa sijaitsee 12 metrin syvänne.

Suolijärven useista saarista laajin on keskellä järveä sijaitseva noin kuusihehtaarinen Lamposaari. Muita laajoja saaria ovat Halmesaari pohjoisessa sekä Vasikkasaari ja Joensuunsaari Lamposaaren eteläpuolella. Suolijärven kylä sijaitsee järven luoteisrannalla. Myös länsi- ja lounaisrannalla on kulttuurimaisemaa. Muut rannat ovat metsäisempiä.

Suolijärveen laskee Näljänkäjoki kaakosta. Järven pohjoispuolisen suon halki virtaa Luhtajoki. Lisäksi järveen virtaa useita vähäisiä suo-ojia. Suolijärvi kääntyy alavirtaan Suolijärven kylän kohdalla, josta laskee Suolikoski pohjoiseen Tenämäjärveen, jonka korkeustaso on noin kaksi metriä Suolijärveä alempi.

Suolijärven vesitilavuus on 21 833 000 kuutiometriä.

Suolijärvi (61.722.1.001) kuuluu Suolijärven alueeseen (61.722), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Iijoen vesistössä (61). Toinen jakovaihe on Korpijoen keskiosan alue (61.72) ja ensimmäinen on Korpijoen valuma-alue (61.7). Suolijärvi on Suolijärven alueen laajin vakavesi. Alueeseen kuuluu 13 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista toiseksi laajin on noin Heinäjärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Suolijärvi, vakavesi, Puolanka
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 24.3.2022.
3. ↑  Suolijärvi. Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
4. ↑  Suolijärven alue (61.722). Järviwiki. Viitattu 24.3.2022.
Martha Place
**Martha Place** (k. 8. huhtikuuta 1899) oli yhdysvaltalainen murhaaja ja ensimmäinen sähkötuolissa teloitettu nainen. Tuomio pantiin täytäntöön Sing Singin vankilassa Yhdysvalloissa.

Martha Place loukkaantui rekionnettomuudessa ollessaan 23-vuotias. Hänen veljensä kertoi, ettei Martha koskaan toipunut onnettomuudesta täydellisesti ja se jätti hänet henkisesti tasapainottomaan tilaan. Martha avioitui William Placen kanssa vuonna 1893. Williamilla oli Ida-niminen tytär aiemmasta liitosta. Miehen avioliittoaikeiden taustalla oli ollut avun tarve tyttären kasvattamisessa. Myöhemmin kerrottiin huhuja että Martha olisi ollut tyttärelle mustasukkainen. William joutui kutsumaan poliisit useasti Marthan uhattua tappaa Ida.

Williamin saavuttua 7. helmikuuta 1899 kotiinsa New Yorkin Brooklynissä, Martha hyökkäsi kirveen kanssa hänen kimppuunsa. Williamin apuun hälyttämät poliisit löysivät sängyn alta 17-vuotiaan Idan verisen ruumiin. Hänen suunsa oli palanut syövyttävästä haposta. Kuolinsyyksi selvisi tukehduttaminen. Oikeudenkäynnissä Martha vakuutti syyttömyyttään. Hänet todettiin kuitenkin syylliseksi ottotyttärensä murhaan Placen miehen toimiessa avaintodistajana. Place tuomittiin kuolemaan 20. maaliskuuta 1899.

Sähkötuolia ei ollut koskaan käytetty naispuoliseen henkilöön ennen Marthan teloitusta. Teloitusta seuranneiden todistajien mukaan hän kuoli välittömästi. New Yorkin osavaltion kuvernööri Theodore Rooseveltiä oli pyydetty armahtamaan Martha, mutta hän kieltäytyi. Martha haudattiin perhehautaan East Millstoneen New Jerseyyn ilman kirkollista siunausta.
Yksi Suolusmäen suojelluista hirsitaloista.
**Suolusmäki** (ven. Сула́жгора́, *Sulažgora*; karjalaksi *Suolužmägi*) on yksi Petroskoin kaupunginosista. Se sijaitsee samannimisen mäen luona kaupungin länsiosassa.

Suolusmäen kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1679. Nimitys perustunee saamelaiseen *suolo* ’saari’ -sanaan ("Saarimäki"). Suolusmäen nimeä on tulkittu myös karjalan *sula*-sanan pohjalta, koska lumi sulaa mäeltä nopeammin kuin muualta ympäristöstä.

1900-luvun alussa Suolusmäki kuului Suojun volostin Järventauksen kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli 70 taloa ja 221 asukasta. Kylässä oli vuonna 1858 valmistunut pieni puukirkko, joka ei ole säilynyt.

1920-luvulla Suolusmäki kuului Äänisenrannan piirin Esikaupungin kyläneuvostoon. 1930-luvulla se liitettiin Petroskoin kaupungin yhteyteen. Vuonna 1933 siellä oli yli 500 asukasta, joista valtaosa oli venäläisiä. Varsinaiseksi kaupunginosaksi Suolusmäki alkoi kehittyä 1970-luvulla Petroskoin lämpövoimalan rakentamisen myötä.

Nykyään suurelta osin rakennustarpeiksi louhitulla mäellä käytiin vuonna 1919 taistelu, jossa bolševikit pysäyttivät Aunuksen retkikunnan hyökkäyksen kohti Petroskoita. Uudelleen alueella taisteltiin jatkosodan aikana. 1990-luvulla Suolusmäeltä löytyi Stalinin vainojen hautapaikka. Suojunkadulla on suojeltuja vanhoja puutaloja.

Tomitsyn aseman länsipuolella sijaitsee erillinen Petroskoin kaupunginosa, Suolusmäen tiilitehtaan asutus.

Lähteet
-------

1. ↑  Nissilä, Viljo: *Die Dorfnamen des alten lüdischen Gebietes*, s. 77. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1967.
2. 1 2 3 4  Istorija mikroraiona *petrcbs.karelia.ru*.  Arkistoitu 22.7.2015. Viitattu 18.7.2015. (venäjäksi)
3. ↑  Kert, G. M.; Mamontova, N. N.: *Zagadki karelskoi toponimiki*, s. 86–87. Petrozavodsk: Karelija, 1976.
4. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Olonetskoi gubernii po svedenijam za 1905 god*, s. 40–41. Petrozavodsk: Olonetski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
5. ↑  *Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 50. Petroskoi: KASNT:n tilastohallinto, 1928.
6. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 86. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
Tidaholmin valmistama kuusisylinterinen Hesselman-moottori kunnostettavana. Etualalla näkyy hammaspyörävälitteinen ruiskutuspumppu.
**Hesselman-moottori** oli bensiini- ja dieselmoottorin välimuoto, jonka kehitti 1925 ruotsalainen insinööri Jonas Hesselman. Moottoria käytettiin 1920- ja 1930-luvuilla kuorma- ja linja-autoissa. Hesselman-moottorissa oli yhdistetty polttoaineen ruiskutus palotilaan magneetto- tai virranjakajatyyppiseen sytytysjärjestelmään sytytystulppineen.

Toimintatapa
------------

Hesselman-moottori voi käyttää polttoaineena dieselöljyä tai petrolia. Polttoaine ruiskutetaan sylinteriin ruiskutuspumpun avulla. Sytytykseen käytetään sytytystulppia, koska moottorin puristussuhde on liian alhainen, jotta polttoaineseos voisi syttyä puristuksen seurauksena kuten dieselmoottorissa. Hesselman-moottorien käynnistyksessä käytettiin usein bensiiniä, ja ne siirtyivät käyttämään dieselöljyä tai petrolia vasta saavutettuaan oikean käyntilämpötilan. Bensiiniä käytettiin myös juuri ennen moottorin sammuttamista, jotta moottorista puhdistuisivat raskaamman polttoaineen jäämät.

Edut ja haitat
--------------

Hesselman-moottori saattoi käyttää halvempia ja huonompilaatuisia polttoaineita. Sen polttoaineenkulutus oli myös jonkin verran alhaisempi kuin vastaavantehoisella bensiinimoottorilla. Vielä 1930-luvulla dieselmoottorit olivat raskaita ja suurikokoisia, joten kevyemmällä ja pienemmällä Hesselman-moottorilla oli suuri etu niihin verrattuna.

Hesselman-moottorin haittapuolina olivat epätäydellisen palamisen aiheuttama sytytystulppien nopea likaantuminen sekä savuttavat pakokaasut.

Käyttö
------

Hesselman-moottoreita käytettiin ruotsalaisten Scania-Vabisin, Volvon ja Tidaholms Brukin valmistamissa raskaissa ajoneuvoissa. Myös Volvon valmistamissa T40-sarjan traktoreissa käytettiin 1940-luvulla Hesselman-moottoria. Scania-Vabis korvasi Hesselman-moottorit dieselmoottoreilla vuodesta 1936 alkaen ja Volvo vuodesta 1947 alkaen.

Aiheesta muualla
----------------

* Doria Kansalliskirjasto : Pienpainatteet : Volvo Hesselman moottorin H. A. mallin käsikirja vuodelta 1935

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Hesselman engine
**Lähdevero** on vero, jota peritään korkotuloista, kuten pankkitalletusten tuotoista.

Lähdevero pidätetään Suomeen enintään kuudeksi kuukaudeksi tulevan ulkomaalaisen Suomesta saamasta tulosta.*lähde?*

Korkotulojen lähdeverotus Suomessa
----------------------------------

Korkotulon lähdevero koskee kotimaasta saatuja korkoja, jotka on maksettu

* talletukselle talletuspankkitilille, vastaavalle tilille osuuskunnan säästökassaan tai huoltokonttoriin
* yleisön merkittäväksi tarjotulle joukkovelkakirjalainalle.

Korkotulon lähdeverotus koskee vain luonnollisten henkilöiden ja kuolinpesien saamia korkotuloja. Korkotulon lähdevero on 30 prosenttia koron määrästä. Veron perii koron maksaja kuten pankki, huoltokonttori tai joukkovelkakirjan liikkeellelaskija mutta veron saaja on valtio. Korkotulon lähdeveron alaisesta talletuksesta tai joukkovelkakirjasta saatu korko on tuloverotuksessa verovapaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Korkotulojen lähdeverotus *Valtiovarainministeriö*. Viitattu 24.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Vero.fi: Lähdeveron kohteena olevat korkotulot
**ISO 639** on kansainvälinen standardi, joka määrää kielten kaksi- ja kolmikirjaimiset tunnukset. Standardi koostuu useasta osasta, joita on julkaistu viisi. Kaksi muuta osaa on kehitteillä. ISO 639 -tunnuksia ei ole tarkoitus käyttää kielten lyhenteinä vaan ainoastaan niiden yksiselitteisinä koodeina.

Ensimmäinen ISO 639 -standardi hyväksyttiin vuonna 1967. Standardi jaettiin kahteen osaan vuonna 2002, jolloin alkuperäisten kaksikirjaimisten tunnusten päivitetystä versiosta tuli ISO 639-1. Viimeinen lisäys siihen on tehty 11. helmikuuta 2013.

Toisen osan muodostavat kolmikirjaimiset tunnukset, ja se sisältää myös kaikki ensimmäisen osan kielet. Yksittäisten kielten lisäksi ISO 639-2 määrittää tunnuksia myös kieliryhmille. Kolmas osa ISO 639-3 pyrkii antamaan kolmikirjaimisen tunnuksen kaikille tunnetuille ihmiskielille.

Unicoden CLDR-hankkeessa (Common Locale Data Repository) kielten suomenkieliset nimet ovat Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen tarkastamia.

Esimerkiksi suomen kielen ISO 639-1 -koodi on "fi" ja ISO 639-2 -koodi on "fin".

Lähteet
-------

1. ↑  Relationships to other parts of ISO 639 | ISO 639-3 *iso639-3.sil.org*. Viitattu 8.6.2020.
2. ↑  Philipp Cimiano, Christian Chiarcos, John P. McCrae, Jorge Gracia: *Linguistic Linked Data: Representation, Generation and Applications*. Springer Nature, 2020-02-10. ISBN 978-3-030-30225-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 8.6.2020). en
3. ↑  Change Notice : Codes for the representation of names of languages (ISO 639-5 Registration Authority - Library of Congress) *www.loc.gov*. Viitattu 10.6.2020.
4. ↑  ISO - ISO 639 — Language codes *ISO*. Viitattu 10.6.2020. (englanniksi)
5. ↑  Tietojärjestelmien kotoistus – yhteistyötä ja unilukkarina toimimista - Kielikello *www.kielikello.fi*. Viitattu 10.6.2020.
6. ↑  fin | ISO 639-3 *iso639-3.sil.org*. Viitattu 10.6.2020.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **ISO 639**.
* Kielten nimiä ja koodeja (J. Korpela)
* Common Locale Data Repository (CLDR) Project (englanniksi)
**HMS M27 (Monitor N:o 27)** oli Britannian kuninkaallisen laivaston M15-luokan monitori.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: M15-luokka*
Alus tilattiin Raylton Dixonilta Teesistä, missä köli laskettiin maaliskuussa 1915. Alus laskettiin vesille 8. syyskuuta ja otettiin palvelukseen marraskuussa.

Palvelus
--------

Joulukuusta 1915 joulukuuhun 1918 alus kuului Doverin partiolaivastoon. Alus uudistettiin Chathamin telakalla kolmeputkisella 4 tuuman tykillä, jotta se kykenisi palvelemaan Valkoisella merellä. Alus lähti toukokuussa 1919 Argankeliin yhdessä monitorien *HMS M23*, *HMS M24* ja *HMS M25* kanssa. Se jouduttiin upottamaan Dvina joella 16. syyskuuta 1919 räjäyttämällä, jotta se ei olisi joutunut neuvostojoukkojen haltuun. Miehistö evakuoitiin *M25:een*.

Katso myös
----------

* Pohjois-Venäjän interventio

Lähteet
-------

* Gardiner Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Conway's s. 47-48

Aiheesta muualla
----------------

* Naval History HM Monitor 27
**RN Amerigo Vespucci** (ital. *Regia Nave Amerigo Vespucci*) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu teräsrunkoinen parkkitakiloitu korvetti.

Valmistus
---------

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Venetsian laivastontelakalta, missä köli laskettiin 9. joulukuuta 1879. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1882 ja se liitettiin laivastoon 1. syyskuuta 1884.

Aluksen höyrykoneen valmisti Ansaldo. Alus oli varustettu laidoilta viistotulla panssarikannella ja kennokerroksella.

Palvelus
--------

Vuonna 1893 alus muutettiin koululaivaksi, jolloin sen aseistukseksi tuli neljä 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin tykkiä ja kaksi 14 tuuman torpedoputkea. Muutostöiden jälkeen aluksen miehistöntarve kasvoi 270 henkeen. Alus poistettiin palveluksesta 22. tammikuuta 1928.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 345


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Flavio Gioia*** | **Regia Marinan risteilijät** | Seuraaja:***Cristoforo Colombo*** |
Käsityöntalo Verkaranta.
**Käsityöntalo Verkaranta** on Tampereella Tammerkosken rannassa sijaitseva Taito Pirkanmaa ry:n työ- ja harrastustila, jossa voi tehdä käsitöitä sekä ostaa materiaaleja ja työvälineitä.

Verkaranta on toiminut Tampereen Verkatehtaan vanhassa värjäämössä 1980-luvulta lähtien. Nykymuotoinen käsityöntalo avattiin kesällä 2016. Sitä ennen paikka tunnettiin nimellä *Käsi- ja taideteollisuuskeskus Verkaranta*. Myymälä- ja työpajatoiminnan lisäksi keskuksessa järjestettiin aiemmin vaihtuvia käsityön, taideteollisuuden, tekstiilitaiteen, vaatetus- ja tekstiiliteollisuuden sekä teollisen muotoilun näyttelyitä. Rakennuksessa sijaitsi myös kahvila vuosina 1986–2015.

Rakennus
--------

Värjäämörakennus on valmistunut vuonna 1858. Alkuperäiset piirustukset on tehnyt insinööri Johan Hult. Rakennusta on vuosien saatossa korotettu ja jatkettu useaan otteeseen; nykyinen punatiilijulkisivu on vuodelta 1899, ja sen on suunnitellut kaupunginarkkitehti Lambert Pettersson.

Värjäämö ja hiukan ylempänä rinteessä sijaitseva vanha tehtaankonttori ovat ainoat rakennukset, jotka verkatehtaasta ovat jäljellä. Suurin osa tehdasalueen rakennuskannasta purettiin 1970-luvulla. Värjäämö ja konttori on suojeltu asemakaavalla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Käsityöntalo Verkaranta Tampere:  Taito Pirkanmaa.  Arkistoitu 10.10.2016. Viitattu 7.10.2016.
2. 1 2 3  Niemelä, Jari: *Tamperelaisen Tiedon Portaat. Tampereen asiat aasta yyhyn*, s. 231. Tampere: Tampere-Seura, 2008. ISBN 978-952-5558-05-0.
3. 1 2 3  Niemelä, Jari: *Tiilestä tehty Tampere – punatiilirakennuksia eilen, tänään ja huomenna*, s. 13, 51–52. Tampere: Tampere-Seura, 2006. ISBN 952-5558-01-0.
4. ↑  Rämö, Marjo: Verkarantaan isoja muutoksia – Koskikahvila lopettaa *Tamperelainen*.  17.11.2015. Tampere.  Arkistoitu 9.10.2016. Viitattu 7.10.2016.
5. ↑  *Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuri 1998*, s. 167. Tampere: Tampereen kaupungin kaavoitusyksikkö, 1998. ISBN 951-609-076-1.
Puhkupillit-puhallinorkesteri soittamassa Lyhdyssä vuonna 1984 (mahdollisesti harjoitukset).
**Jyväskylän yliopiston puhallinorkesteri Puhkupillit** on vuonna 1983 perustettu, Jyväskylän yliopiston yhteydessä toimiva puhallinorkesteri. Kokoonpanotyypiltään se on laskettavissa sinfonisten puhallinorkesterien joukkoon, vaikkei olekaan täysikokoinen lajityypin edustaja. Soittajisto koostuu Jyväskylän korkeakoulujen, pääosin Jyväskylän yliopiston, opiskelijoista. Orkesterin tunnusväreinä ovat keltainen ja musta. Puhkupillit soittaa tilaisuudesta riippuen taidemusiikkia, populaarimusiikkia, elokuvamusiikkia, lastenmusiikkia sekä tanssimusiikkia.

Historia ja toiminta
--------------------

Puhkupillit järjestäytyi rekisteröidyksi yhdistykseksi vuonna 1988. Samasta vuodesta lähtien orkesteri on julkaissut keskeytyksettä neljä kertaa vuodessa ilmestyvää *Puhkusika*-lehteä. Perinteistä marssiohjelmistoa oltiin tähän mennessä korvattu uudemmilla suomalaisilla puhallinsävellyksillä sekä popmusiikkisovituksilla. Useat jäsenet ovat myös säveltäneet teoksia orkesterille. Vuosien varrella orkesterin riveissä ovat soittaneet mm. Aki Sirkesalo, Antti Kleemola, Jukka Viitasaari, Nikke Isomöttönen ja Tuomas Eerola.

Puhkupillit soittaa pääosin Jyväskylässä sekä Keski-Suomen alueella. Vuosittain toistuvia perinteitä ovat olleet mm. Ravintola Popparin konsertti talvella, vappukonsertit Jyväskylässä, kevätkonsertti, osallistuminen opiskelijapuhallinorkesterifestivaali Puhallukseen sekä joulukonsertti. Orkesteri on myös tehnyt ulkomaankiertueita, viimeksi Puolassa keväällä 2012.

Vuonna 2014 Puhkupillit saavutti uuden virstanpylvään saatuaan A-sarjan SM-hopeaa puhallinorkesterien SM-kilpailuissa Pietarsaaressa.

Diskografia
-----------

* *Vol. 1* (LP, 1989)
* *Vol. 2* (LP ja C-kas. 1991)
* *Kolme symbolia - Puhkupillit vol. 3* (1994)
* *Vol 4/4* (1997)
* *2+2=5* (EP, 1999)
* *Vol. 6: Symposium* (2002)

Lähteet
-------

1. ↑  *Orkesterimatrikkeli: Puhkupillit*, Suomen Puhallinorkesteriliitto
2. ↑  *Puhkusika*, Puhkupillit
3. ↑  *Puhkut kautta aikojen (Arkistoitu – Internet Archive)*, Puhkupillit
4. ↑  *Puhkupillien akateeminen vuosi (Arkistoitu – Internet Archive)*, Puhkupillit
5. ↑  *Historiikki (Arkistoitu – Internet Archive)*, Puhkupillit
6. ↑  *Tulokset 2014*, POSMK
7. ↑  *Puhallinorkesterien suomenmestaruuskilpailut 2014 tulokset (Arkistoitu – Internet Archive)*, Suomen Puhallinorkesteriliitto
8. ↑  *Diskografia (Arkistoitu – Internet Archive)*, Puhkupillit

Aiheesta muualla
----------------

* Puhkupillien kotisivu
* Puhkupillit Suomen Puhallinorkesteriliiton (SPOL) orkesterimatrikkelissa
**Käsnäjalkaiset** (Onychophora) on eläinkunnan pääjakso. Joskus se on luettu myös niveljalkaisten alajaksoksi. Ensimmäinen elävä käsnäjalkainen löydettiin vasta vuonna 1825.

Käsnäjalkaiset ovat matomaisia, 5–150 mm pitkiä eläimiä, ja niillä on 13–43 kynnellistä käsnämäistä (känsämäistä) raajaparia. Lajeja tunnetaan noin 180, ne elävät lähinnä trooppisissa ympäristöissä ja enimmäkseen eteläisellä pallonpuoliskolla. Nykylajisto käsittää kaksi heimoa, Peripatidae ja Peripatopsidae.

Vanhimmat fossiilit ovat jo kambrikaudelta. Näitä eläimiä pidetään "elävinä fossiileina", jotka ovat sukua ensimmäisille käveleville eläimille. Lajit ovat alkeellisesti jaokkeisia: vain pää on jaokkeinen.
Pään ensimmäisessä jaokkeessa on kaksi tuntosarvea ja yleensä silmäpari, toisessa jaokkeessa suu. Ihossa on hieno samettimainen karvoitus. Ruumiinontelo ja muut sisäelimet kuten verta pumppaava sydän ovat kuin niveljalkaisilla. Erityselimet ovat samanlaiset kuin nivelmadoilla. Jaloissa on kitiinikynnet ("kaviot"). Aivot muistuttavat hämähäkkien aivoja, mutta molekyylisystematiikka ei tue sukulaisuutta näihin. Käsnäjalkaiset hengittävät ihon kautta ja tarvitsevat kostean ympäristön, jotteivät kuivuisi.Ne ovat siirtyneet vedestä maalle luultavasti ordovikikauden aikana. Väriltään ne ovat yleensä sinisiä, mustia, vihreitä tai oransseja.

Käsnäjalkaiset ovat petoja, jotka syövät ravinnokseen pieniä selkärangattomia, kovakuoriaisia, termiittejä ja muita hyönteisiä sekä etanoita ja matoja. Ne voivat käydä jopa useita kertoja itseään suuremman saaliin kimppuun. Jotkin lajit tekevät uhrinsa puolustuskyvyttömiksi ruiskuttamalla näiden päälle tahmeaa limaa. Eläimet lisääntyvät niin, että uros sijoittaa tuntosarvillaan ja eturaajoillaan spermapaketin naaraan peräpäähän.

Käsnäjalkaisia muistuttavia fossiililajeja ovat ehkä myöhäisprekambrinen *Xenusion* sekä kambrikautiset *Aysheaia* ja *Hallucigenia*.

Käsnäjalkaisen raajat

Lähteet
-------

* Ernst Mayr (2003): *Evoluutio*, s. 98. WSOY, ISBN 951-0-27897-1.

1. 1 2  Humphreys, Stuart: Velvet worm *Australian Museum*.  5.1.2010. Viitattu 09.01.2018.
2. 1 2 3  Wright, Jeremy: Onychophora velvet worms *The Animal Diversity Web*.  2014. Viitattu 09.01.2018.
3. ↑  Introduction to the Onychophora - "Velvet worms" with an ancient history indeed *www.ucmp.berkeley.edu*. Viitattu 09.01.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* palaeos.com
* peripatus.gen.nz
* New Zealand Onychophora Web Site

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q5191
* Wikispecies: Onychophora
* ADW: Onychophora
* AFD: Onychophora
* BOLD: 10
* EoL: 6927
* EPPO: 1ONYCP
* Fossilworks: 67135
* GBIF: 62
* iNaturalist: 51836
* IRMNG: 224
* ITIS: 154431
* NCBI: 27563
* NZOR: e8bf0e6c-7b8d-4804-bc52-2702b40825af

 |

 |
Viljelysmaisemaa Dnestrillä
Auringonkukkapelto Moldovasta
**Moldovan maatalous** on vuonna 1991 itsenäistyneen Moldovan tasavallan pääelinkeino. Maa sijaitsee hedelmällisessä Dnestr-joen laaksossa. Maan tärkeimpiä vientituotteita ovat olleet malmien lisäksi enlintarvikkeet, erityisesti hedelmät, mehut ja viini, joita on viety eniten Ukrainaan ja Venäjälle. Maalla ei ole merenrantaa, ja se käyttää pääasiassa Ukrainassa sijaitsevaa Odessan satamaa, mutta tavaraa kulkee myös Euroopan unionin rajan yli Romaniaan.

Maatalouden osuuden viennistä on arvioitu olevan lähes 40 prosenttia vuonna 2007, ja silloinkin maata koetteli ankara kuivuus. Edelleen ongelmana on maan jakautuminen Dnestrin länsipuoliseen romaniankieliseen ja itäpuoliseen venäjänkieleliseen osaan eli itsenäiseksi julistautuneeseen Transnistriaan, jota tosin edes Venäjä ei ole tunnustanut eikä sen ja Venäjän välillä ole yhteistä rajaa. Tilanne on kiristynyt entisestään Ukrainan kriisin myötä, ja Transnistrian viljelijät jakavat ruokaa jopa ilmaiseksi, kun omalla väestöllä ei ole varaa sitä ostaa.

Moldovan viini on jopa arvostettua ja kuuluisaa. Kreikkalaiset ovat tuoneet viiniköynnöksen alueelle jo yli 2 000 vuotta sitten. Cricovan viinitehdas Chișinǎussa on tunnettu, ja siellä järjestetään myös viininmaistajaisia turisteille. Takaisku Moldovan viinintuotannolle on EU:n ja Venäjän kauppasota, jonka puitteissa jälkimmäinen on kieltänyt maan viinien tuonnin alueelleen.

Lähteet
-------

1. ↑  Ulkoasiainministeriö: Moldovan talouskehitys ja mahdollisuudet suomalaisyrityksille *Matkustaminen ja maat: Moldova*.  Arkistoitu 25.3.2016. Viitattu 24.10.2015.
2. ↑  Marko Lönnqvist: Ulkolinja: Dnestr – syvä joki (Liittyy samannimiseen A-Studion ohjelmaan) *YLE Areena*.  24.10.2015. YLE. Viitattu 24.10.2015.
3. ↑  Herätkää!-lehden kirjoittaja: Moldovan ainutlaatuinen viinikellari *Vartiotornin verkkokirjasto*.  2004. Viitattu 24.10.2015.
4. ↑  Tommi: Voihan vinetto goes Exotique: Moldova *Viiniblogi Voihan Vinetto*.  17.1.2014.  Arkistoitu 28.3.2017. Viitattu 24.10.2015.
5. ↑  Virve Kähkönen: Moldovan viinit joutuivat valtapelin keskiöön.  *Helsingin Sanomat*, 7.10.2013. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 25.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Moldovan maatalous** Wikimedia Commonsissa

Moldovalainen viini postimerkillä
**Käsiraha** tarkoittaa Suomessa rahamäärää, jonka ostaja luovuttaa myyjälle ennen molemminpuolisesti sitovan kauppasopimuksen syntymistä. Sitä käytetään erityisesti kiinteistön ja asunto-osakkeiden kaupassa, ja sen tarkoituksena on varmentaa ostajan aikomus. Käsirahaa voidaan käyttää myös muissa sopimustyypeissä kuten tavanomaisen irtaimen kaupassa.

Kun kauppa on lopullisesti päätetty, käsiraha vähennetään suoritettavaksi jäävästä kauppahinnasta eli se lasketaan osaksi kauppahintaa. Jos taas kauppaa ei synny ostajasta johtuvasta syystä, käsiraha jää myyjälle siltä osin kuin se on määrältään kohtuullinen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hemmo, Mika: *Sopimusoikeuden oppikirja*, s. 146–149. Kirjan toimittaneet Justus Könkkölä ja Olli Norros. Helsinki: Talentum, 2006. ISBN 952-14-0648-8.

Aiheesta muualla
----------------

Säännöksiä käsirahasta asunto- ja kiinteistökaupassa
* Maakaari, 2 luku 8 § *Finlex*.  (12.4.1995/540). Helsinki:  Oikeusministeriö ja Edita Publishing Oy. Viitattu 29.4.2015.
* Asuntokauppalaki, 3 luku *Finlex*.  (23.9.1994/843). Helsinki:  Oikeusministeriö ja Edita Publishing Oy. Viitattu 29.4.2015.
**Walter Blount** (k. 1403), Sir, oli englantilainen sotilas ja Lancasterin suvun tukija, joka palveli pitkään Juhana Gentin alaisuudessa. Blount osallistui vuonna 1367 Gentin ja Mustan prinssin epäonnistuneelle matkalle Espanjaan, jonka tarkoituksena oli Pietari I Julman palauttaminen takaisin Kastilian ja Leónin hallitsijaksi. Blount oli vuodesta 1372 alkaen vakituisesti Juhana Gentin palveluksessa. Hän toimi muun muassa vuodesta 1373 alkaen Gentin hallitseman Tutburyn linnan komentajana (*constable*) ja vuodesta 1392 Gentin kamariherrana (*chamberlain*).

Juhana Gent kuoli vuonna 1399, ja samoihin aikoihin Englannissa syntyi kiistaa kruununperimyksestä. Blount asettui kiistassa Lancastereihin kuuluneen Henrik IV:n puolelle, joka myöhemmin palkitsi Blountin uskollisuuden ylimääräisellä vuosimaksulla, omaisuudella ja uusilla virkatehtävillä. Vuonna 1403 Blount liittyi Henrik IV:n puolella taistelleeseen kuninkaalliseen armeijaan, kun ryhmä kapinallisia yritti syrjäyttää Henrikin valtaistuimelta. Blount sai surmansa Shrewsburyn taistelussa.

Kirjallisuudessa
----------------

Sir Walter Blount esiintyy William Shakespearen näytelmässä *Henrik IV: Ensimmäinen osa*. Näytelmässä Shakespeare kuvaa Blountin Henrikille lojaalina ritarina, joka esittää Shrewsburyn taistelussa kuningasta hämätäkseen kapinallisia. Näytelmässä Douglasin jaarli surmaa Blountin, koska kuvittelee tämän olevan kuningas Henrik.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Blount, Sir Walter (d.1403), of Barton Blount, Derbys *The History of Parliament*. University of London. Viitattu 28.3.2018. (englanniksi)
2. ↑  *Henrik IV, ensimmäinen osa*: 5. näytös, 3. kohtaus.

Aiheesta muualla
----------------

* Sir Walter Blountin elämäkerta The History of Parliament, Lontoon yliopisto. (englanniksi)
* 

* Lisää luettavaa aiheesta **Walter Blount** on Wikiaineistossa : Sir Walter Blountin elämäkerta *Dictionary of National Biography, 1885-1900, Volume 05* -teoksessa. (englanniksi)
**Akigumo** (jap. 秋雲, *akigumo*) oli keisarillisen Japanin laivaston Yūgumo-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli ainoa luokkansa aluksista, joka oli palveluksessa sodan alkaessa.

Palvelus
--------

Tammikuussa 1942 *Akigumo* siirrettiin Trukille 1. hävittäjälaivueeseen suojaamaan Rabaulin maihinnousua. Tämän jälkeen alus osallistui helmikuussa lentotukialusten suojaamiseen hyökättäessä Port Darwiniin ja maalis-huhtikuussa Intian valtamerelle tehtyyn syöksyyn.

Midwayn taistelussa alus muodosti sisaralustensa *Makigumon*, *Kazagumon* ja *Yūgumon* kanssa 10. hävittäjäviirikön. Laivaston uudelleenjärjestelyssä viirikkö liitettiin Japanin 3. laivaston 10. hävittäjälaivueeseen. Viirikön mukana *Akigumo* osallistui Guadalcanalin maihinnousuun ja sitä seuranneeseen tukioperaatioon 31. hävittäjäviirikön alusten *Naganami*, *Takanami* ja *Makinami* kanssa. Nämä seitsemän alusta toimivat aktiivisesti Salomonin saarten alueella, suojaten saattueita ja saaria tulittavia raskaita yksiköitä. Osasto osallistui myös Santa Cruz -saarten taisteluun, jossa *Akigumo* *Makigumon* kanssa upotti vaurioituneen Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksen *USS Hornetin*.

Alus siirrettiin pohjoisemmaksi Tyynellä valtamerellä suojaamaan Kiskan evakuointia. Syyskuussa Salomonin saaria evakuoitaessa se *Yūgumon*, *Kazagumon* sekä kolmen muun hävittäjän kanssa taisteli Yhdysvaltain laivaston hävittäjiä vastaan.

Alukseen osui 1. huhtikuuta 1944 sukellusvene *USS Redfinin* (SS-272) laukaisema torpedo, joka upotti aluksen 55 kilometriä kaakkoon Zamboangan niemimaasta, Filippiineillä.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Whitley 1988, s. 203.
2. ↑  Whitley 1988, s. 203–204.
3. 1 2  Whitley 1988, s. 204.

Aiheesta muualla
----------------

* CombinedFleet.com: *Yūgumo*-luokan hävittäjät (englanniksi)
* CombinedFleet.com: *Akigumon* historia (englanniksi)

*Yūgumo*-luokan hävittäjä

|  |
| --- |
| *Yūgumo* - *Akigumo* - *Kazagumo* - *Makigumo* - *Makinami* - *Takanami* - *Naganami* - *Tamanami* - *Suzunami* - *Ōnami* - *Fujinami* - *Kishinami* - *Hayanami* - *Kiyonami* - *Okinami* - *Hamanami* - *Asashimo* - *Kiyoshimo* - *Hayashimo* - *Akishimo* - *Umigiri* - *Yamagiri* - *Tanigiri* - *Kawagiri* - *Taekaze* - *Kiyokaze* - *Satokaze* - *Murakaze* |
| Edeltäjä: *Shimakaze* – Seuraaja: *Akizuki-luokka* |
**Pojanto** on metsän ja suon ympäröimä järvi Lohjan pohjoisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 1,7 hehtaaria. Etäisyys Lohjan keskustasta on 32 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Pojannon pituus on noin 200 metriä. Järvi on saareton. Se sijaitsee Löytyn itäpuolella, ja sen korkeustaso on 1,9 metriä Löyttyä ylempi. Pojannon kaakkoispuolella on Pojannonharju ja Lehtimäenharju. Pohjoispuolella levittäytyy Pihkapalonsuo.

Pojanto (23.062.1.009) kuuluu Pusulanjärven alueeseen (23.062), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Pojanto on Karjaanjoen vesistön luoteisia vakavesiä.

Viitisen kilometriä Pusulanjärven alueen Pojannosta koilliseen sijaitsee Räpsänjoen alueen Pojanto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pojanto, vakavesi, Lohja
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 25.4.2021.
3. 1 2  Pojanto. Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
4. ↑  Karjaanjoki (23). Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
**Puhoksen perinnepäivät** on kesäisin järjestettävä kulttuuria ja perinnekoneita yhdistävä ulkoilmatapahtuma Kiteellä. Puhoksen perinnepäivät järjestetään Kiteen vanhassa Puhoksessa, Puhoksen Perinnenavetan sekä vanhan myllyn lähellä. Samalla alueella sijaitsi historiallisesti Nils Ludvig Arppen jalanjäljissä*selvennä* saha sekä telakka, jossa on valmistettu Suomen ensimmäinen höyrylaiva, Ilmarinen.

Tapahtumassa on vuosittain vaihtuvaa ohjelmistoa. Aiempina vuosina ohjelmistoon on kuulunut esimerkiksi vintagekoneiden ja perinteisten käsityötaitojen esittelyä. Kävijöillä on ollut myös mahdollisuus kokeilla kädentaitoja itse. Tapahtumassa ovat perinteisesti esiintyneet Tukkilaiset. 1920-luvulla valmistuneessa Puhoksen perinnenavetassa on tapahtuman ajan näytillä kokoelma maatalouden, kodinhoidon ja arkisten tarvikkeiden esineistöä.

Aiheesta muualla
----------------

* Puhoksen perinnepäivät
* Keski-Karjalan Perinnekoneyhdistys ry. Tapahtuvan järjestäjän verkkosivut
* Tapahtuman kotisivut
* Keski-Karjalan perinnekoneyhdistyksen kotisivut
* Kiteen kaupungin kotisivut
* Puhoksen kehittämisyhdistyksen sivut
**Pojanto** on metsän ja suon ympäröimä järvi Lohjan pohjoisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 6,8 hehtaaria. Etäisyys Lohjan keskustasta on 34 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Pojannon pituus ja leveys on noin 300 metriä. Järvi sijaitsee aivan Tämäkohdun kyljessä, sen korkeustaso on 30 senttimetriä Tämäkohtua ylempi. Järvien välisellä kapealla kannaksella on Pojannonharju, noin puoli kilometriä lounaaseen sijaitsee Pojannonmäet (140 metriä mpy). Pojannon keskiosassa sijaitsee noin kymmenen aarin laajuinen saari.

Pojanto (23.066.1.008) kuuluu Räpsänjoen valuma-alueeseen (23.066), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Pojanto on Karjaanjoen vesistön pohjoisia vakavesiä.

Viitisen kilometriä Räpsänjoen alueen Pojannosta lounaaseen sijaitsee Pusulanjärven alueen Pojanto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Pojanto, vakavesi, Lohja
2. 1 2 3 4  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 25.4.2021.
3. 1 2  Pojanto. Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
4. ↑  Karjaanjoki (23). Järviwiki. Viitattu 25.4.2021.
*Hakusana "Letkis" ohjaa tänne. Sanan muista merkityksistä kerrotaan sivulla Letkajenkka.*
**Letkis** on Rauno Lehtisen vuonna 1963 säveltämä iskelmä. Kappaleen nimeksi valittiin lyhyt tarttuva nimi, koska jos se olisi saatu suosioon Englannissa ja Amerikassa, niin sillä olisi ollut valmiina helposti lausuttava nimi *Let's Kiss*.

Levy-yhtiössä oltiin varovaisia julkaisun suhteen, ja kappale laitettiin singlen B-puolelle. A-puolella oli kappale *Amado mio*. 
Esittäjänä oli Ronnie Kranck, ja kappale nousi singlelistan sijalle 10.

Letkiksen menestys
------------------

Letkiksen ulkomaiseen menestykseen vaikutti Stig Anderson. Kappale nousi Hollannissa nimellä *Let Kiss* listaykköseksi kuuden viikon ajaksi; esittäjäksi oli merkitty *Stig Rauno*. Ranskankielisiä maita varten yhtyeen nimi levyn kannessa oli *Anton Letkiss*. Japanissa kappale nousi listaykköseksi Kyū Sakamoton laulamana. Sen sanoittaja toimi Japanin tunnetuimpiin sanoittajiin kuulunut Rokusuke Ei, ja monet Japanissa ovat tanssineet koulussa kappaleen tahtiin kuitenkaan usein tietämättä että kyse on suomalaisesta kappaleesta. Suomessa kappale tuli suosituksi vuonna 1965 kun Katri Helena levytti sen. Neuvostoliitossa vuonna 1965 vappujuhlissa kappaleen esittvät Punaisella torilla tuhatpäinen soittajien ja tanssijoiden joukko. Kappaleen suosiosta kertoo se, että sitä soitettiin noin 60 kertaa päivässä radiossa ja levyjäkin myytiin miljoonia.

Kappaleen suosiosta kertoo sekin, että sen tekijänoikeustulot yhteensä olivat miljoonia, mutta verotkin olivat miljoonia.

Lähteet
-------

* Henriksson, Juha: *Toiset meistä. Rauno Lehtinen ja musiikki*. Helsinki: Suomen Jazz & Pop Arkisto, 2010. ISBN 978-952-67401-0-2.
* Lehtonen, Lasse: *Japanilainen musiikki: Taiko-rumpujen kuminasta J-poppiin.* Helsinki: Gaudeamus, 2019.

### Viitteet

1. ↑  Henriksson, s. 65
2. 1 2  Henriksson, s. 66
3. 1 2  Henriksson, s. 67
4. ↑  Lehtonen, s. 284.
5. ↑  Henriksson, s. 68
6. ↑  Henriksson, s. 64
Impivaaran uimahalli elokuussa 2012.
**Impivaaran uimahalli** (turkulaisittain *Imppari*) on Turussa Kaerlan kaupunginosassa sijaitseva 1. kesäkuuta 1975 avattu uimahalli, jonka omistaa Turun kaupunki. Valmistuessaan Impivaaran uimahalli oli suurin lajiaan Pohjoismaissa, ja se on edelleen Suomen suurin uimahalli allaspinta-alaltaan. Uimahalli on osa Impivaaran liikuntakeskusta.

Uimahallissa kävi ennen remonttia vuosittain noin 275 000 kävijää. Uimahallin peruskorjaus- ja laajennustyöt aloitettiin joulukuussa 2009, ja uimahalli avattiin jälleen käyttöön 14. helmikuuta 2012. Remontin kustannukset ovat noin 23 miljoonaa euroa.

Remontin jälkeen Impivaarassa on yhteensä kahdeksan allasta, joiden yhteispinta-ala on noin 2 250 neliömetriä. 50- ja 25-metriset altaat sekä monitoimi-, opetus-, hyppy-, perhe-, kahluu- ja kylmäallas. Uimahallirakennuksessa on myös liikuntasali ja kolme kuntosalia. Tilat nimetään *Seitsemän veljeksen* paikkojen ja hahmojen mukaan. Sisäänkäynnin yläpuolella on Ann Sundholmin suunnittelema pilviaiheinen taideteos *Taivaan vuohet*.

Suomen Uimaliitto valitsi Impivaaran uimahallin syksystä 2012 lähtien koko Suomen maajoukkueen uintikeskukseksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Möttönen, Heikki: Impparin altaissa. (Juttusarja: Nostalginen Turku) *Aamuset*, 28.1.2012, 32. vsk, nro 8, s. 6. Turku:  TS-Yhtymä Oy/Turun Tietotarjonta Oy. näköislehti. Viitattu 29.1.2012.  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Impivaaran liikuntakeskus Turun kaupunki. Viitattu 21.6.2018.
3. ↑  Impivaaran uimahalli vihittiin käyttöön  11.2.2012. Turun kaupunki. Viitattu 24.6.2012.
4. 1 2  Impivaaran halli avataan helmikuussa *ts.fi*.  13.10.2011. TS-Yhtymä Oy. Viitattu 29.1.2012. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Impivaaran uimahalli** Wikimedia Commonsissa

* Impivaaran uimahallin kotisivut Turun kaupunki.
Yksinkertainen bagua-peili
**Bagua-peili** on kiinalainen talismaani, jonka keskellä on peili ja sen ympärillä baguakuvio. Sitä käytetään suojaamaan kotia ympäristön vahingoittavilta muodoilta.

* Kovera bagua-peiliKovera bagua-peili
* Talismaani peilin takanaTalismaani peilin takana

Peili voi olla tasainen, kovera tai kupera. Kullakin on oma käyttötarkoituksensa. Peili ripustetaan mieluiten oven tai ikkunan yläpuolelle talon ulkopuolelle. Sitä ei käytetä sisätiloissa eikä koristeena.

Peilin ympärillä on vähintään bagua-kuviointi. Oikeaoppisesti baguan on oltava *xiantian-bagua* eli *synnynnäinen bagua*. Suuremmissa peileissä on useampia kehiä, joihin on merkitty erilaisia kiinalaisen kosmologian symboleja. Peilin takana on usein suojaava talismaani.

Bagua-peilien käytöstä syntyy usein "peilisotia". Kun joku ripustaa bagua-peilin asuntonsa ulkopuolelle, kadun vastakkaisella puolella asuvat ihmiset voivat kuvitella, että peili lähettää vahingollista qitä eli energiaa heidän asuntoonsa ja suojautuvat omalla peilillä. Heitä vastapäätä olevissa taloissa ajatellaan samoin ja ripustetaan uusia peilejä. Näin peilien käyttö voi levitä pitkin katua talosta toiseen.

Bagua-peiliä suositellaan käytettäväksi vain fengshui-konsultin ohjeiden mukaan.
**Pojan muistelmat** on Väinö Riikkilän kirjoittama muistelmateos, joka kattaa hänen lapsuutensa noin 13-vuotiaaksi asti.
Kirja muistuttaa hyvin paljon Riikkilän nuoriso- ja aikuisromaanien tarinoita.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Pojan muistelmat kertoo Väinö Riikkilän elämästä alkaen Helsingistä 1910-luvulta. 

Vuonna 1918, jolloin hänen punaisiin kuulunut isänsä kaatuu sisällissodassa, hän joutuu elättämään itsensä maatiloilla työssä, joka alkoi aamulla 04:30 ja päättyi iltahämärässä. Sitä hän teki ruoka- ja asuntopalkalla. Ainoat palkkiot olivat muutaman kuukauden iltakoulu ja sitä varten ostetut vaatteet. Kirja kuvailee maatalon tehtäviä yksityiskohtaisesti ja valottaa mm. piikojen sukupuolielämää. Paras osa tuon vauraan maatalon kurjassa elämässä oli kouluun pääsy - opettaja leikkasi täitä kuhisevan tukan sängelle ja hankitutti talolla Väinölle yhden kunnollisen vaatekerran. Väinö pääsi lukemisen alkuun ja se oli tie valoisampaan maailmaan. 

Tästä työstä hän lähti työhön uittoon ja sahalle. Tehdastyön kuvauksessa Riikkilä tekee vertauksia maatyön raskauteen ja koneiden kanssa työskentelyn vaarallisuuteen. Pieni saha oli likimain paratiisi - lyhyt työpäivä, kohtuullinen palkka, siisti asunto ja hyvää ruokaa sekä lupa lukea talon kirjoja. Tähän episodiin kuului vain "mukavan miehen" vierailu - tuo mies huijasi monilta rahaa. Tämä ihmisen luonteen laadun epäily on Riikkilän tuotannolle ominaista. 

Kirjan lopussa hän muuttaa Kotkaan äitinsä uuden perheen luo muurarin apuriksi, laivamaalariksi, sahalle apumieheksi jne. Lapsuuden jälkeen Riikkilällä oli taas aikaa lukea.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**
**Imperial War Museum Duxford** (IWM Duxford) on Duxfordissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitseva ilmailumuseo ja lentokenttä. Museo on osa Imperial War Museumia. Siellä vieraili vuonna 2017 yhteensä noin 392 000 kävijää.

Historia
--------

Ennen museotoimintaa Duxfordissa sijaitsi Britannian ilmavoimien tukikohta. Kuvassa tukikohdan pääsisäänkäynti keväällä 1945.
Duxfordin lentokenttä rakennettiin ensimmäisen maailmansodan aikana Britannian ilmavoimien tukikohdaksi. Kenttää käytettiin aluksi ilmavoimien henkilöstön kouluttamiseen. Vuodesta 1924 lähtien Duxfordin lentokenttää alettiin käyttämään myös taistelulentojen tukikohtana. Toisen maailmansodan sytyttyä lentokenttä käytettiin muun muassa Britannian puolustamiseen Saksan ilmapommituksia vastaan sekä sodan loppupuolella Yhdysvaltain ilmavoimien 78th Fighter Group -yksikön tukikohtana.

Duxfordin lentokenttää käytettiin vielä toisen maailmansodan jälkeenkin Britannian ilmavoimien tukikohtana, mutta kenttä ei enää vastannut ilmavoimien tarpeita. Lentokentän sijaintia pidettiin huonona ja uudenlaiset hävittäjäkoneet olisivat vaatineet kentän uudistamista. Tämän vuoksi Britannian ilmavoimat luopuivat lentokentän käytöstä vuonna 1961.

Samaan aikaan Duxfordin lentokentän hiljentymisen kanssa Imperial War Museum etsi itselleen uusia tiloja, koska sen Lontoon museo oli käynyt liian pieneksi suurten lentokonekokoelmien kunnostamista ja esillepanoa varten. Tämän vuoksi Imperial War Museum päätti yhdessä Cambridgeshiren valtuuston ja Duxfordin ilmailuseuran kanssa avata uuden toimipisteen Duxfordin lentokentälle. Uusi museo avattiin yleisölle vuonna 1976.

Lähteet
-------

1. ↑  Mapping MuseumsView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  2017 visitor figures *ALVA*. Viitattu 7.11.2018. (englanniksi)
3. 1 2 3  About IWM Duxford *Imperial War Museum*. Viitattu 7.11.2018. (englanniksi)
4. ↑  History of IWM *Imperial War Museum*. Viitattu 7.11.2018. (englanniksi)