recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mauri Jalmari Mattila** (16. joulukuuta 1930 Mynämäki – 8. marraskuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, Helsingin yliopiston farmakologian professori. Hän tutki farmakokinetiikkaa, hengitysteiden ja keskushermoston farmakologiaa ja myös lääkkeiden ja alkoholin yhteisvaikutuksia. Hän oli Suomen kliinisen psykofarmakologian ja liikennelääketieteen tutkimuksen perustaja.

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1950. Mattila valmistui Helsingin yliopistosta farmaseutiksi 1954 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1961. Hän väitteli nikotiinin ja sen johdosten farmakologiasta 1963 (LKT 1964). Hän teki vuosina 1965-66 ja -69 opintomatkat Lontooseen King's Collegeen, University Collegeen ja Hammersmithin sairaalaan, jotka ohjasivat tohtori Mattilan työtä kliinisen farmakologian suuntaan. Vuodesta 1968 lähtien hän oli farmakologian apulaisprofessori ja vuosina 1974–1995 henkilökohtainen ylimääräinen farmakologian professori Helsingin yliopiston farmakologian ja toksikologian laitoksella, joskin hän useaan otteeseen hoiti myös kliinisen farmakologian professuuria.

Professori Mattila julkaisi yli 300 tieteellistä artikkelia tai katsausta pääosin kliinisen farmakologian alalta. Hän oli yhteenä 20 väitöskirjatyön ohjaaja. Ohjattavista mainittakoon esimerkiksi professori Markku Linnoila, joka eteni Yhdysvaltain alkoholitutkimuslaitoksen (NIAAA) kliiniseksi johtajaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mattila, Mauri Jalmari. Professori, Helsinki *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) : Who's who in Finland / 1978 / s.581*. sähköinen versio: runeberg.org. Viitattu 12.5.2017.
2. 1 2 3  Muistot. Hs.fi, viitattu 7.4.2015
3. ↑  Facta 2001, WSOY 1981, 11. osa, palsta 128
4. 1 2 3  Ahtee, L. Airaksinen, M. Korpi, E. Neuvonen, P. Paakkari, I. Seppälä, T. ja Vapaatalo, H.: In memoriam Mauri J. Mattila 16.12.1930-8.11.2005 (vaatii sisäänkirjottautumisen) *Suomen lääkärilehti, 49-50/2005 vsk 60, s. 5182*.  16.12.2005. Viitattu 12.5.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Ruotsi

 |

 |
**Hiddensee** (runkonumero P6166) oli yhdistyneen Saksan laivaston Tarantul-luokan korvetti, joka ainoa luokkansa aluksena otettiin Saksan demokraattisen tasavallan merivoimien kuudesta Tarantul I -luokan aluksesta yhdistyneeseen Saksan laivastoon. Alus myytiin marraskuussa 1991 Yhdysvaltoihin, missä se museoitiin 1997 ja romutettiin vuonna 2023.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Tarantul-luokka*
Alus tilattiin Leningradista Petrovskin telakalta. Se laskettiin vesille 1984. Alus luovutettiin 24. syyskuuta Saksan demokraattiselle tasavallalle, joka liitti sen 16. lokakuuta 1985 laivastoonsa nimellä *Rudolf Egelhofer* (771).

Palvelus
--------

Saksojen yhdistyttyä 1990 alus liitettiin Saksan laivastoon nimellä *Hiddensee*.

Alus poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1991 ja luovutettiin Yhdysvaltain laivastolle marraskuussa. *USNS Hiddenseella* tehtiin lukuisia kokeita ja evaluointeja Naval Air Warfare Centerissä Solomonsissa Marylandissä, missä se osallistui muun muassa laivaston harjoituksiin. Laivaston budjettileikkausten seurauksena alus poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1996 ja siirrettiin Battleship Coveen 14. kesäkuuta 1997.

Battleship Coven museo romutti laivan vuonna 2023.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Hiddensee (corvette)

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 136
2. ↑  Dan Medeiros: Fall River's Battleship Cove had to scrap one of its Navy ships. Here's why they did it. *The Herald News*. Viitattu 3.2.2024. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hiddensee (P6166)** Wikimedia Commonsissa
**Göran Gustaf Konstantin Bergman** (31. tammikuuta 1919 Helsinki – 9. heinäkuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen (suomenruotsalainen) biologi, erityisalanaan lintutiede.

Henkilöhistoria
---------------

Göran Bergmanin vanhemmat olivat filosofian maisteri Gustaf Konstantin Bergman ja Esther Maria Stenbäck ja puoliso vuodesta 1943 Kajsa Ulla Forss. Bergman tuli ylioppilaaksi 1937 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1946 ja lisensiaatiksi 1949.

Bergman tutki etenkin Suomenlahden saaristolinnustoa ja hylkeitä. Hän oli Helsingin yliopiston eläinmuseon museonhoitaja 1958–1968 ja kustos 1968–1986. ja luonnonsuojeluaatteen voimahahmoja. Bergman julkaisi kymmeniä, pääasiassa saaristolinnustoa käsitteleviä, kirjoituksia sekä kotimaisissa että ulkomaisissa tieteellisissä sarjoissa. Hän oli Suomen lintuatlas -kirjan työryhmän jäsenenä 1970–1980-luvuilla. Työryhmä sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 1984. Bergmanin etologinen lintututkimus sai myös jatkoa koiran etologiaa käsittelevässä kirjassa *Koiran käyttäytyminen*, joka oli ensimmäisiä alansa teoksia. Hän oli mukana ruotsinkielisen *Naturväktarna*-radio-ohjelman kaikissa lähetyksissä ohjelman alusta vuonna 1971 vuoteen 1990 saakka. Bergman oli myös innokas purjehtija ja saariston tuntija. Hän vietti kaiken vapaa-aikansa omassa saaressaan Porkkalassa, ja siellä hän teki myös suurimman osan kenttätyöstään vuoden 1963 jälkeen.

Bergman sai professorin arvonimen vuonna 1976, Suomen Tiedeseuran jäsen hänestä tuli 1955.

Teoksia
-------

* *Lintujen elämä*. Otava, Helsinki, 1953.
* *Vår fågelskärgård*. Söderström & C:o Förlags Ab, 1968.
* *Linnut ja saaristomme*. 1969.
* *Koiran käyttäytyminen* (*Varför gör hunden så*) , 1968 (uudistettu laitos 1980).

Lähteet
-------

1. 1 2 3   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 76 (Viitattu 20.1.2019)
2. ↑  Bergman, Göran hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
3. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 77. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Nils Gustaf Borgström**  (9. helmikuuta 1918 Helsinki – 10. lokakuuta 2002 Sipoo) oli suomalainen maanviljelijä, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Nils Gustaf Borgsrömin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Nils Borgström ja Ruth Aschan ja puoliso vuodesta 1942 Christina Paulig, kauppaneuvos Eduard Pauligin tytär. Lääkäri Carl-August Borgström oli hänen veljensä. Nils Gustaf Borgström tuli ylioppilaaksi vuonna 1935 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta. Sotavuosina hän palveli merivoimissa ja toimi Valtion viljavaraston asiamiehenä. Sotien jälkeen Borgström opiskeli vielä maataloutta Uppsalassa Ruotsissa. Vuonna 1945 hänestä tuli Sipoon Östersundomin kartanon omistaja setänsä Erik Borgströmin jälkeen.

Nils Borgström osallistui isänsä kuoltua myös veljiensä kanssa omistamansa Baggbyn kartanon viljelyyn. Östersundomissa hän viljeli turnipseja, mutta paneutui erityisesti karjatalouteen. Vuonna 1951 hän toi lihakarjatuotannon edelläkävijänä Suomeen ensimmäiset Aberdeen-Angus-naudat. Borgström oli Sipoon kunnanvaltuutettu ja osallistui aktiivisesti karja- ja maatalousalan järjestötyöhön, samoin kuin puutarha- ja metsänhoitoalojen yhdistyksiin. Hänellä oli myös liike-elämän luottamustehtäviä ja hän hoiti opetustehtäviä Helsingin yliopistossa. Vuonna 1976 hänet kutsuttiin Ruotsin metsä- ja maatalousakatemian jäseneksi. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Borgström sai vuonna 1969. Sotilasarvoltaan Borgström oli reservin yliluutnantti (1961).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nils Borgström *Biografiasampo*. Viitattu 15.4.2022.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978, s. 87. Viitattu 15.4.2022.
3. ↑  Ihmiset. Kartanonomistaja kasvatti lihakarjaa. Maanviljelysneuvos Nils Gustaf Borgström. (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  5.5.1998. Viitattu 15.4.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Vaeltajalaji** on eläinlaji, joka saattaa esimerkiksi ilmavirtauksen johdattamana ajautua kauas yleiseltä esiintymisalueeltaan. Poikkeuksellisen lämmin tuuli saattaa saada joidenkin perhoslajien yksilöt ajautumaan tuhansia kilometrejä tavalliselta esiintymisalueeltaan pohjoiseen. Suomeen saakka on ajautunut Kaspianmerellä ja Mustanmeren alueella esiintyviä perhoslajeja. Vaeltajalajeihin kuuluu myös muita hyönteisiä, kuten sudenkorentoja. Myös jotkut lintulajit saattavat satunnaisesti harhautua reitiltään ja ajautua kauas esiintymisalueiltaan tai muuttoreiteiltään. Suomessa on nähty harvinaisia lintuja, joista kaukaisimmillaan ovat tulleet Pohjois-Amerikasta tai Aasian arovyöhykkeeltä saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Miika Koskela: Lämmin kaakkoisvirtaus toi lokakuussa Suomeen kuusi ennen näkemätöntä lajia - marraskuun lämmin henkäys lounaasta voi tuoda lisää vaeltajalajeja  3.11.2020. Yle. Viitattu 25.2.2024.
2. ↑  Suomesta löytyi uusi sudenkorentolaji  1.11.2008. Yle. Viitattu 25.2.2024.
3. ↑  Lasse J. Laine: *Suomen linnut*, s. 372-387. Otava, 2015. ISBN 978-051-1-27650-0.
**Nils Henrik Borgström** (14. heinäkuuta 1884 Sipoo – 13. tammikuuta 1951 Pohja) oli suomalainen maanviljelijä, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Nils Borgströmin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Georg Borgström ja Hilda Lovisa Charlotta Hagströmer ja puoliso 1907–1950 Ruth Aschan, professori Ossian Aschanin tytär. Lääkäri Carl August Borgström ja maanviljelysneuvos Nils Gustaf Borgström olivat heidän poikiaan. Insinööri, maanviljelysneuvos Erik Borgström ja professori Leonard Borgström olivat puolestaan Nils Borgströmin veljiä. Nils Borgström tuli ylioppilaaksi vuonna 1903 ja valmistui agronomiksi Mustialasta vuonna 1905. Hän toimi ensin Kosken ruukilla, kunnes hankki Helsingin pitäjästä ratsutilan ja vuonna 1911 Baggbyn kartanon sekä myöhemmin vielä muita tiloja Pohjasta, Sipoosta ja Pernajasta. Borgström harjoitti karjataloutta ja viljeli puutarhakasveja, mutta pyrki edistämään myös kalataloutta poikasistutuksilla ja kehitti tilansa metsätaloutta. Hän oli aktiivinen ruotsinkielisissä maanviljelysjärjestöissä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Borgström sai vuonna 1932.

Julkaisuja
----------

* *Baggby gårds historia*, 1922
* *Baggby Ladugård*, 1927

Lähteet
-------

1. 1 2  Nils Borgström *Biografiasampo*. Viitattu 14.4.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1934, s. 68. Viitattu 14.4.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee musiikkitieteilijä. Philipp Spitta käsittelee Spittan isää, virsirunoilijaa.*
Philipp Spitta
**Julius (Johann) August Philipp Spitta** (27. joulukuuta 1841 Wechold, Hannover – 13. huhtikuuta 1894 Berliini, Saksa) oli saksalainen musiikkitieteilijä.

Spitta opiskeli filologiaa Göttingenin yliopistossa ja toimi 1864–1875 kimnaasinopettajana Tallinnassa, Sondershausenissa sekä Leipzigissa. Hänet nimitettiin 1875 Berliinin yliopiston vastaperustettuun musiikinhistorian professuuriin ja nimitettiin myös Preussin taideakatemian pysyväksi sihteeriksi ja opettajaksi kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun, jonka johtajaksi hänet nimitettiin 1882. Hän sai 1891 salaneuvoksen arvon.

Spitta on Friedrich Chrysanderin rinnalla nykyaikaisen musiikinhistoriallisen tutkimuksen perustaja Saksassa. Hän sai mainetta suurella teoksellaan *Johann Sebastian Bach* (1873–1880). Hän laati myös lyhyen elämäkerran Robert Schumannista (1882), julkaisi kriittisiä laitoksia Dietrich Buxtehuden urkuteoksista (1876–1878) ja Heinrich Schützin kootut sävelteokset (1885–1894) sekä valikoiman Fredrik Suuren sävellykset (1889), kokosi ja toimitti Chrysanderin ja Guido Adlerin kanssa arvokasta julkaisua *Vierteljahrsschrift für Musikwissenschaft* (1885–1894) ja käynnisti 1892 julkaisusarjan *Denkmäler deutscher Tonkunst*.

Kirjoituksiaan Spitta kokosi kirjoihin *Zur Musik* (1892) ja *Musikgeschichtliche Aufsätze* (1894). Spitta oli arvostettu opettaja ja luennoitsija. Hän koulutti sellaisia merkittäviä musiikkihistorioitsijoita kuin Emil Vogel, Oskar Fleischer, Max Seiffert, Adolf Sandberger ja Max Friedlaender.

Spittan isä oli saksalainen virsirunoilija Philipp Spitta ja hänen veljensä hymnologi Friedrich Spitta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Spitta 2. Johann August Philipp S. Nordisk familjebok 26. 1917 (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Philipp Spitta (musiikkitieteilijä)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Raimo Aulis Kalervo Katona** (vuoteen 1950 *Kettunen*, 25. toukokuuta 1930 Hämeenlinna – 16. helmikuuta 2001) oli suomalainen yleisesikuntaupseeri, sotilasarvoltaan kenraalimajuri.

Katonan vanhemmat olivat sotilasmestari Toivo Kettunen ja Saima Aaltonen ja hänen puolisonsa oli vuodesta 1948 lähtien farmaseutti Helga Kauhtio. Katona opiskeli Hämeenlinnan lyseossa seitsemän vuotta 1942–1949.

Katona valmistui Kadettikoulusta 37. Kadettikurssin priimuksena 1953, Sotakorkeakoulusta 1963 (ye-upseeri 1964) sekä valtakunnalliselta maanpuolustuskurssilta 1973. Hän toimi opetusupseerina Jääkäripataljoona 4:ssä 1953–1954, Panssarikoulussa 1954 ja Kadettikoulussa 1954–1957. Hämeen ratsujääkäripataljoonassa hän toimi komppanianpäällikkönä 1957–1961. Vuodet 1963–1967 hän toimi toimistoupseerina ja toimistoesiupseerina pääesikunnassa. Kadettikoulussa hän toimi Kadettikomppanian päällikkönä ja opettajana 1967–1971. Pohjan prikaatissa hän komensi pataljoonaa 1971–1972. Pohjois-Suomen sotilasläänin esikunnassa Katona toimi yleisesikuntaosaston päällikkönä 1972–1976. Pohjan prikaatia hän komensi 1976–1979. Pääesikunnan koulutusosaston päällikkönä Katona toimi 1979–1980. Vuosina 1980–1984 Katona toimi jalkaväen tarkastajana 1980–1984. Tämän jälkeen hän toimi vielä Savo-Karjalan sotilasläänin komentajana 1984–1990.

    Ylennykset ja kunniamerkit    



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Ylennykset** |  | **Kunniamerkit** |
| * vänrikki (1949)luutnantti (1953)yliluutnantti (1956)kapteeni (1959)majuri (1965)everstiluutnantti (1971)eversti (1976)kenraalimajuri (1980).
 |  | * SL komentajamerkki SVR 1.lk ritarimerkki Sotilasansiomitali
 |

Lähteet
-------

1. 1 2
2. ↑  Alatalo, Martti: Tunnollinen upseeri kehitti jalkaväkeä *Helsingin Sanomat*.  25.2.2001. Viitattu 10.3.2017.
3. ↑  Hiitola, Pekka: Eversti Raimo Aulis Kalervo Katona.  12.3.2008.  Arkistoitu 30.1.2016. Viitattu 10.3.2017.
4. ↑  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 256. Katona, Raimo Aulis Kalervo. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
5. ↑  Heikkinen, Martti: Hämäläiskenraali lähtee Savosta *Helsingin Sanomat*.  25.5.1990. Viitattu 10.3.2017.
**Aino Sofia Pulkkinen** (s. 2. helmikuuta 1998 Äänekoski) on suomalainen pikajuoksija. Pulkkinen edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja häntä on valmentanut vuodesta 2017 alkaen Petteri Jouste. Vuoteen 2018 saakka hän edusti Äänekosken Urheilijoita ja ennen Joustetta hänen valmentajanaan toimi Ilpo Vesterinen.

Pulkkinen edusti Suomea alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2015 ja 2017. Vuonna 2015 hän osallistui vain pikaviestiin, mutta 2017 hän eteni 200 metrin semifinaaleihin ja juoksi myös pitkässä viestissä jossa Suomi sijoittui seitsemänneksi. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän karsiutui alkuerissä sekä 4 × 100 että 4 × 400 metrin viestissä. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 Pulkkinen karsiutui 200 metrin alkuerissä ajalla 23,48.

Vuoden 2018 Kalevan kisoissa hän voitti 400 metrillä Suomen mestaruuden ja sijoittui 200 metrillä toiseksi. Lahden Kalevan kisoissa 2023 Pulkkinen saavutti hopeaa 200 ja 400 metrillä. SM-hallikisoista hänellä on 60 metrillä hopeaa vuodelta 2019 sekä pronssia 2018, 2020 ja 2021. 200 metrillä hän on saavuttanut kultaa 2019, 2020, 2022 ja 2024, hopeaa 2023 sekä pronssia 2021, 400 metrillä hopeaa 2023 ja pronssia 2022 ja viestissä kultaa 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 ja 2024. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on saavuttanut 4 × 100 metrin viestissä kultaa 2019, 2020 ja 2022 sekä hopeaa 2023, 4 × 400 metrin viestissä kultaa 2019 ja 2023 sekä pronssia 2020 ja 2022 sekä 4 000 metrin viestissä hopeaa 2023.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Aino Pulkkinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Aino Pulkkinen juoksi lähelle ennätystään *Yle Urheilu*.  18.8.2023. Viitattu 23.8.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
Valand yllään suunnittelemansa siivet.
**Wayland** (myös *Wayland the Smith*, *Weyland*, *Weland*, *Veland*, *Wieland*, *Watlende*, *Völund*,*lähde?* *Valand*, *Völundr*) on muinaisgermaanisen ja anglosaksisen taruston seppäjumala sekä joidenkin tarujen mukaan myös haltijoiden valtias, joka esiintyy muun muassa Eddan sankarirunojen Völundarkvida-runossa ja Beowulf-eepoksessa.

Joidenkin tarinoiden mukaan Wayland oppi erinomaiset taitonsa alun perin Mimir-jättiläiseltä. Myöhemmin hän oppi lisää kahdelta kääpiöltä. Waylandin takomissa miekoissa oli taikavoimaa. Yhden hän takoi aasoille, toisen Beowulfille.

Skandinaavinen perinne
----------------------

*Eddassa* kuvataan, miten Valand kohtasi kahden veljensä kanssa kolme joutsenneitoa järven rannalla. He pysyttelivät yhdessä seitsemän vuoden ajan, kunnes joutsenneidot lensivät pois.

*Eddassa* Svitjodin kuningas Nidad vangitsi myöhemmin Valandin ja pakotti hänet työskentelemään kuninkaallisessa pajassaan. Kostoksi Valand tappoi kaksi kuninkaan nuorta poikaa ja teki heidän kalloistaan juoma-astioita, jotka lähetti näiden isälle. Valand raiskasi poikien sisaren Bötvildin, kun tämä oli tuomassa kultasormusta korjattavaksi. Sen jälkeen seppäjumala pakeni ilmojen halki tekemillään siivillä.

Englantilainen perinne
----------------------

Englannin kansanperinteen mukaan eräs hautaholvi Berkshiressä lähellä White Horse Hilliä tunnetaan Waylandin sepänpajana. Paikallinen taru kertoo, että holvissa asuu näkymätön seppä, joka kengittää matkalaisen hevosen, kunhan tämä jättää kivelle kolikon ja poistuu työn ajaksi. Jos matkalainen jää katsomaan tai edes vilkaisee pajan suuntaan, lumous haihtuu. Samanlaisia tarinoita kerrotaan myös Saksassa, Tanskassa ja Belgiassa. Ruotsissa ja Tanskassa on lisäksi suuria kivilohkareita, joita on perinteisesti kutsuttu Valandin haudoiksi.

Lähteet
-------

* Cotterell, Arthur: Maailman myytit ja tarut. WSOY 1996. ISBN 951-0-17102-6

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Wayland the Smith *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 20.8.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Valand, Tietosanakirja osa 10, palsta 482. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1919
3. 1 2  Cotterell 1996, s. 174
Nelimastoparkki Passat museolaivana Saksassa
**Passat** on saksalainen nelimastoinen teräsparkki, joka on rakennettu 1911. Parkki oli suomalaisen Gustaf Eriksonin varustamon omistuksessa 1932–1944. Se on nykyisin museolaivana Travemündessä Saksassa.

*Passatin* rakensi Blohm & Voss Hampurissa vuonna 1911 hampurilaiselle F. Laeisz -varustamolle. Laivan vetoisuus oli 3 137 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 4 700 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 104,8 metriä, leveys 14,3 metriä ja syväys 7,98 metriä. Ahvenanmaalle *Passat* ostettiin F. Laeisz -varustamolta vuonna 1932. Laiva toimi myös koululaivana ja se kuljetti pääasiassa vehnälasteja Australiasta Eurooppaan sekä myös salpietaria, kivihiiltä ja puutavaraa. *Passat* voitti "Grain Race" -nimisen vehnäreitin kilpapurjehduksen neljä kertaa. Kun *Passat* oli 8. joulukuuta 1946 puutavaralastissa hinaajien *Aunus* ja *Rauma* hinaamana matkalla Kotkasta Helsingin kautta Hankoon, hinaaja *Rauma* kaatui Pellingin eteläpuolella ja kahdeksan ihmistä hukkui. 

Viimeisen vehnälastinsa *Passat* toi kesällä 1949 Port Victoriasta Queenstowniin. Lokakuusta 1949 alkaen laiva oli vehnälastissa varastolaivana Penarthissa. Se myytiin marraskuussa 1950 yhdessä parkki *Pamirin* kanssa romutettavaksi Victor Vanloolle Belgian Antwerpeniin, koska purjelaivat olivat muuttuneet kannattamattomiksi Suomen työlainsäädännön ja työehtosopimusten muututtua. *Passat* ja *Pamir* siirtyivät kuitenkin sitten saksalaisen Schliewen-Reederei-varustamon omistukseen ja *Passat* saapui kesäkuussa 1950 Travemündeen, jossa se telakoitiin ja siitä tehtiin koululaiva. Koululaivana *Passat* teki seitsemän matkaa Etelä-Amerikkaan, niistä viimeisen vuonna 1957. Syyskuussa 1957 koululaivana toiminut *Pamir* upposi myrskyssä Azorien lähellä ja vain kuusi miehistön jäsentä pelastui. *Passat* vältti vain täpärästi saman kohtalon kun sen lasti siirtyi myrskyssä, ja kuusi viikkoa *Pamirin* uppoamisen jälkeen *Passat* otettiin pois liikenteestä. *Passat* on nykyisin museolaivana Travemündessä.

*Passatin* sisarlaivoja olivat nelimastoparkit *Pamir* ja *Peking*. Jälkimmäinen oli museolaivana South Street Seaport Museumissa New Yorkissa, kunnes se ostettiin Saksaan 2016 ja se on nyt museolaivana Hampurissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jukka Mikkolan Suurten purjelaivojen bibliografia : Passat (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Passat (parkki)**.
* Passatin kotisivut Saksassa
* Nelimastoparkki Passat, Suomen merimuseon kuvakokoelma (Finna)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Passat (ship)
**Erlanti Rufus Saikku** (18. huhtikuuta 1866 Huittinen – 24. toukokuuta 1935 Kangasala) oli suomalainen päätoimittaja, kansanopiston johtaja ja kouluneuvos.

Rufus Saikun vanhemmat olivat talollinen Erlanti Saikku ja Eeva Fredrika Naatula. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun yksityislyseosta vuonna 1887, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi historiallis-kielitieteellisestä osastosta vuonna 1890.

Saikku työskenteli *Auran* päätoimittajana vuosina 1894–1895, Turun klassillisen lyseon opettajana vuosina 1897–1899, oli perustamassa *Uutta Auraa* ja toimi sen päätoimittajana vuosina 1897–1898.

Saikku siirtyi vuonna 1899 Päivölän kansanopiston johtajaksi. Hän perusti sen rinnalle kasvitarha- ja talouskoulun vuonna 1907 ja maamieskoulun vuonna 1908.

Saikku erosi kansanopiston johtajan toimesta vuonna 1915 ja siirtyi Tampereen piirin kansakoulutarkastajaksi, jota virkaa hän oli hoitanut jo vuodesta 1912. Hänet nimitettiin kouluhallituksen kansanopistojen ja vapaan kansansivistystyön tarkastajaksi vuonna 1924 ja kouluneuvokseksi vuonna 1931.

Saikku hoiti useita luottamustehtäviä. Hän oli neljä kertaa kirkolliskokouksen jäsenenä, toimi Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana vuosina 1911–1925, Hämeenlinnan raittiuspiirin toimikunnan puheenjohtajana, Pohjois-Hämeen nuorisoseuraliiton toimikunnan jäsenenä, maamiesseuran sihteerinä ja puheenjohtajana ja hoiti useita kunnallisia luottamustehtäviä Kangasalla. Sisällissodan aikana Saikku oli Kangasalan suojeluskunnan esikuntapäällikkönä. Hänet valittiin Suomen Nuorison Liiton kunniajäseneksi vuonna 1931.

Rufus Saikun puoliso oli Hanna Saikku. Metsäneuvos Tapio Saikku, diplomaatti Olavi Saikku ja kansanedustaja Tuomas Saikku olivat heidän poikiaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 *Helsingin yliopisto*. Viitattu 7.8.2020.
2. 1 2  Kouluneuvos Rufus Saikku.  *Uusi Aura*, 25.5.1935, s. 3.
3. 1 2 3  Aarne Aulanko: Kouluneuvos Rufus Saikku kuollut.  *Pyrkijä*, 11–12/1935, s. 369, 379.
4. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 744. Viitattu 1.3.2023
5. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 842. Viitattu 1.3.2023.
6. ↑  Kansanedustajat Viitattu 1.3.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**SMS Goeben** oli Saksan keisarikunnan laivaston Moltke-luokan taisteluristeilijä ensimmäisessä maailmansodassa. Se oli suurennettu versio *SMS Von der Tannista*, johon verrattuna alukselle oli lisätty yksi pääaseen torni sekä suojaa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Moltke-luokka*
Alus tilattiin Blohm + Vossilta Hampurista, missä köli laskettiin 28. elokuuta 1909. Se laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1911 nimettynä Saksan–Ranskan sodan kenraalin August Karl von Goebenin mukaan ja valmistui 28. elokuuta 1912.

Palvelus
--------

Pari kuukautta palvelukseen ottamisensa jälkeen *Goeben* muodosti kevyen risteilijän *SMS Breslaun* kanssa Saksan Välimeren laivueen. Alukset partioivat alueella Balkanin sotien aikana.

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 28. heinäkuuta 1914 alukset joutuivat vetäytymään Osmanien valtakuntaan Konstantinopoliin. Molemmat alukset siirrettiin Osmanien valtakunnalle 16. elokuuta, jolloin *Goebenista* tehtiin Osmanien laivaston lippulaiva *Yavuz Sultan Selim*. Alus kohtasi menestyksellisesti Venäjän keisarikunnan laivaston Mustallemerelle sijoitettuja aluksia. Alus osui 26. joulukuuta 1914 kahteen venäläisten laskemaan miinaan, jolloin siihen pääsi noin 2 000 tonnia merivettä. Se osui 20. tammikuuta 1918 Dardanelleille kolmeen brittiläiseen miinaan upotettuaan monitori *HMS Raglanin*. Yhdenkään miinan räjähdys ei läpäissyt aluksen torpedovyötä.

Aluksen nimi lyhennettiin normaalisti *Yavuziksi*, mistä tehtiinkin 1936 aluksen virallinen nimi. Se kuljetti 1938 Mustafa Kemal Atatürkin jäännökset Istanbulista İzmitiin. Alus oli Turkin laivaston lippulaivana vuoteen 1950. Se romutettiin 1973, kun Saksan hallitus ei ollut suostunut maksamaan aluksesta Turkin pyytämää hintaa. Romuttamisensa aikaan alus oli vanhin Yhdysvaltain ulkopuolella ollut dreadnought-taistelulaiva.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **SMS Goeben**.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert 1906-1921 s. 152

Aiheesta muualla
----------------

* Messinan läpimurto, Hakkapeliitta, 23.09.1930, nro 39, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Elias (Eljas) Kahra** (14. tammikuuta 1857 Alavus – 14. helmikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen urkuri, musiikkipedagogi ja kapellimestari. 

Urkuri Elias Kahran vanhemmat olivat lukkari Elias Kahra ja Maria Rantala ja puoliso vuodesta 1887 Linda Sofia Silvén. Kahra kävi kansakoulukurssin 1872 ja suoritti urkurin tutkinnon Helsingissä 1874. Hän oli Suomalaisen oopperan palveluksessa 1875–1882 ja samalla Richard Faltinin ja Martin Wegeliuksen oppilaana pianonsoitossa ja musiikin teoriassa. Suomalaisten tuomiokirkkojen urkurinvirkoja varten Kahra suoritti tutkinnon 1891 Faltinille. Hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa 1894–1895, toimi sotilaskapellimestarina Kuopiossa 1882–1902 ja laulunopettajana Kuopion lyseossa vuodesta 1888, vuoteen 1926 saakka. Kahra oli Kuopion Musiikinystäväin yhdistyksen orkesterin johtaja 1910–1918. Kuopion kaupunki- ja maaseurakuntien urkurina Kahra toimi vuodesta 1891 aina vuoteen 1940 asti. Hänet tunnettiin myös säveltäjänä. Kahra oli kollegireistraattori vuodesta 1899 ja hänelle myönnettiin director cantus -arvonimi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Aikalaiskirja: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 205. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
2. 1 2 3  Musiikkitirehtööri Eljas Kahra kuollut. *Helsingin Sanomat*, 15.2.1942, s. 10.
3. ↑  *Aikalaiskirja 1934*, s. 283. (Viitattu 1.10.2018)
**Omakuva** on suomalaisen taiteilijan Ellen Thesleffin piirustus lyijykynällä paperille vuosilta 1894–95. Kooltaan se on 31,5×23,5 cm. Omakuva lahjoitettiin Ateneumin taidemuseolle vuonna 1933.

Ellen Thesleffin *Omakuva* syntyi pidempiaikaisena prosessina. Hän lisäsi ja muutti sitä pikku hiljaa niin, että se oli esillä perättäisissä taidenäyttelyissä eri näköisenä. Hän haki siihen syvyyttä, ja työn rikkautena pidetäänkin sen henkisyyttä. Puhuttelevimpia aineksia ovat sen näkyvien viivojen monisuuntaisuus ja monikerroksisuus. Tummasta taustasta nousevat kasvot kuin kertovat taiteilijasta ja hänen tunteistaan. Kasvot ovat sinällään selkeät, mutta tausta on hämyisä, mikä luo kuvaa kasvojen nousemisesta hämystä.

Thesleffin isä oli kuollut paria vuotta aikaisemmin, ja surun *Omakuvan* katseessa ajatellaan johtuvan isän kuolemasta.

Lähteet
-------

Leena Ahtola-Moorhouse: Ellen Thesleff: Omakuva. Teoksessa Ateneum-opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.51.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Omakuva.  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Unkarin tasavallan presidentti** (unk. *Magyarország köztársasági elnöke*) on Unkarin valtionpäämies. Presidentillä on pitkälti seremoniallinen rooli, mutta hänellä on veto-oikeus parlamentin säätämiin lakeihin. Presidentti voi myös lähettää lainsäädäntöä perustuslakituomioistuimelle tarkistettavaksi. Useimmat muut toimeenpanovaltaiset valtuudet kuuluvat sen sijaan pääministerille.

Presidentinvaalit
-----------------

Unkarin perustuslain mukaan parlamentti (Országgyűlés) valitsee tasavallan presidentin viiden vuoden toimikaudeksi, joka voidaan uusia vain kerran.

Kansallisen yleiskokouksen puheenjohtajan kutsumat presidentinvaalit on pidettävä 30–60 päivää ennen nykyisen presidentin toimikauden päättymistä tai 30 päivän kuluessa, jos virka vapautuu.

Virkavala
---------

Tasavallan presidentin on 11 artiklan 6. momentin mukaisesti annettava virkavala parlamentille.

Vala on seuraava:
Én, [*henkilön nimi*] fogadom, hogy Magyarországhoz és annak Alaptörvényéhez hű leszek, jogszabályait megtartom és másokkal is megtartatom; [*tehtävän nimi*] tisztségemet a magyar nemzet javára gyakorolom. [*Ja valan vannojan vakaumuksen mukaan*] Isten engem úgy segéljen!

Minä [*henkilön nimi*], vannon olevani uskollinen Unkarille ja sen perustuslaille, kunnioitan ja toteutan sen oikeudellisia sääntöjä. Hoidan tehtävääni [*tehtävän nimi*] Unkarin kansan hyväksi. [*Ja valan vannojan vakaumuksen mukaan*] Jumalan avulla!

Edellytykset tehtävään
----------------------

Unkarin perustuslain artikla 10, 2. momentti asettaa seuraavat edellytykset tehtävään:

* Unkarin kansalainen
* vähintään 35 vuoden ikä

Presidentit
-----------

* Mátyás Szűrös 23. lokakuuta 1989 – 2. toukokuuta 1990
* Árpád Göncz 2. toukokuuta 1990 – 4. elokuuta 2000
* Ferenc Mádl 4. elokuuta 2000 – 5. elokuuta 2005
* László Sólyom 5. elokuuta 2005 – 6. elokuuta 2010
* Pál Schmitt 6. elokuuta 2010 – 2. huhtikuuta 2012
	+ väliaikainen presidentti László Kövér 2. huhtikuuta 2012 – 2. toukokuuta 2012
* János Áder 2. toukokuuta 2012 – 19. toukokuuta 2022
* Katalin Novák 10. toukokuuta 2022– 10. helmikuuta 2024
	+ väliaikainen presidentti László Kövér 10. helmikuuta 2024 - 5. maaliskuuta 2024
* Tamás Sulyok 5. maaliskuuta 2024 alkaen

Katso myös
----------

* Luettelo Unkarin valtionpäämiehistä

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Unkarissa parlamentti vahvisti ensimmäisen naispresidentin valtaannousun *Suomenmaa*.  10.3.2022.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:President of Hungary
**Omakuva** on taiteilija Väinö Kunnaksen (1896–1929) öljyteos kankaalle, 63,5×57 cm, vuodelta 1926. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1932.

Väinö Kunnas oli suomalaisen Tulenkantajat-yhdistyksen ainoa kuvataiteilija 1920-luvulla. Tulenkantajia yhdisti modernismi sekä kansainvälisyyden ja kaupunkilaisuuden ihailu. Väinö Kunnaskin kuvasi usein teoksissaan muuttuvaa ja kasvavaa kaupunkia, sen kahviloita ja kulttuurielämää. On sanottu, että hänen *Omakuvassaan* on vain yksi merkittävä aikaulottuvuus - nykyhetki. Se ilmentää valppautta, uteliaisuutta, kriittisyyttä, kiihkeyttä; kaikkea sitä mitä taiteilijan ilmeestä ja olemuksesta voi päätellä. Osin nämä piirteet ovat Tulenkantajienkin ihanteita.

Väinö Kunnaksen kriteeri taiteeseen oli totuus, kriitikoista ja yleisestä mielipiteestä välittämättä - myös *Omassakuvassa*. Väinö Kunnas kuoli yllättäen 32-vuotiaana.

Lähteet
-------

Anja Olavinen: Väinö Kunnas: Omakuva. Teoksessa Ateneum- opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.93.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Omakuva.  (Arkistoitu – Internet Archive)
**Toivo Valdemar Sarparanta** (vuoteen 1936 **Söderman**, 22. helmikuuta 1893 Turku – 19. kesäkuuta 1961 Hämeenlinna) oli Suomen Puolustusvoimien eversti kenttätykistössä. 

Sarparanta oli valmistunut insinööriksi Tampereen teknisestä opistosta 1916. Vuoden 1918 tapahtumien myötä hän jäi sotilasuralle kenttätykistörykmentti 1:een (KTR 1) nuoremmaksi upseeriksi 1918–1920, patterin päälliköksi 1920–1924 ja patteriston komentajaksi 1925–1929. Hän kävi komentajakurssin Sotakorkeakoulussa 1930. Hän siirtyi patteriston komentajaksi Jääkäritykistörykmenttiin 1929–1934 ja palasi taas patteriston komentajaksi KTR 1:een 1934–1937. Jyväskylän sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1937–1939. Vuosina 1931–1933 Sarparanta oli Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen.

Talvisodan sytyttyä Sarparanta komensi KTR 7:ää, myöhemmin KTR 10:ä. IV armeijakunnan tykistökomentajana hän oli 1940–1941. Jatkosodassa hän toimi VII armeijakunnan tykistökomentajana 1941–1943 ja Aunuksen ryhmän tykistökomentajana 1943–1944. Vuonna 1944 hän oli III armeijakunnan tykistökomentaja. Sodan jälkeen hän komensi KTR 4:ää 1944–1946. Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajana Sarparanta oli 1946–1951 ja Hämeen sotilasläänin komentajana 1951–1952.

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. 1 2  Lauri Harvila, Matti Alajoki ja Pertti Jaakkola (toim.): *Tykkimies-vuosikirja 1962*, s. 165 (Toivo Sarparannan muistokirjoitus). Helsinki: Suomen Kenttätykistön Säätiö, 1962.
**Jaakko Matias Linnus** (s. 7. maaliskuuta 2003 Tampere) on suomalainen pikajuoksija, joka kilpailee myös aitajuoksussa. Hän edustaa Tampereen Pyrintöä ja hänen valmentajanaan toimii Juha Lehto.

Kalevan kisoista Linnus on saavuttanut 400 metrin aidoissa hopeaa vuonna 2022 ja pronssia vuonna 2023. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti kultaa viestissä 2024. Aikuisten maaottelussa hän kilpaili ensimmäisen kerran vuonna 2022.

Linnus edusti Suomea alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa vuonna 2023. Hän osallistui kisoissa 400 metrin aitajuoksuun, jossa selvisi välieriin. Hän paransi ennätystään sekä alkuerissä että välierissä. Linnus oli mukana myös alkuerissä juosseessa Suomen 4 x 400 metrin viestijoukkueessa.

Ennätyksikseen Linnus on juossut 100 metrillä ajan 11,05 (2023), 200 metrillä ulkoradoilla ajan 21,55 (2023) ja hallissa ylipitkällä radalla ajan 22,06 (2024), 60 metrin aidoissa 19-vuotiaiden aitakorkeudella ajan 8,44 (2022), 110 metrin aidoissa 19-vuotiaiden aidoilla ajan 15,23 (2021) sekä 400 metrin aidoissa ajan 51,20 (2023).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Jaakko Linnus Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Jaakko Linnus karsiutuu loppukilpailusta
**Lännentie** oli 1960-luvun lopulta 1970-luvun alkuun vireillä ollut suunnitelma Manner-Suomen ja Ahvenanmaan yhdistävästä maantieyhteydestä Ahvenanmaan saariston halki. Jatkotoiveena oli maantien ulottaminen myös Ahvenanmaalta Ruotsiin. Hanke kariutui, mutta toteutui pieneltä osaltaan ja vaatimattomammassa muodossa 1990-luvulla Saariston rengastienä. Pääyhteys mantereelta Ahvenanmaalle ja edelleen Ruotsiin jäi samaan aikaan nopeasti kehittyneen ruotsinlaivaliikenteen tehtäväksi.

Historiaa
---------

Lounais-Suomen seutukaavaliitto julkaisi vuonna 1966 suunnitelman maantiestä Ahvenanmaan Bomarsundin ja Manner-Suomen välille. Tie olisi alkanut Bomarsundista ja jakautunut Lappon saarella kahteen reittiin, jotka olisivat kohdanneet Turussa. Pohjoinen reitti olisi kulkenut Kustavin kautta, eteläinen Houtskarin, Korppoon, Nauvon ja Paraisten kautta. Yli 200 kilometrin mittaisen rengastien suunniteltiin valmistuvan 1990-luvulla. Tielle on haaveiltu jatkoa Ruotsin puolelle. Hanketta kannatti myös Turun ja Porin läänin silloinen maaherra Esko Kulovaara. Penkereistä, silloista ja lauttayhteyksistä muodostuvan tien arveltiin tuovan saaristoon satoja tuhansia autokuntia ja jopa 80 000 uutta kesämökkiä.

Hanketta kritisoitiin muun muassa demokraattisen päätöksentekoprosessin unohtamisesta, myönteisten seikkojen liioittelusta ja kielteisten seikkojen kuten kustannusten ja runsaiden pengerrysten ympäristövaikutusten unohtamisesta. Yhteys olisi edelleen vaatinut useita lauttaosuuksia, minkä takia se olisi ollut vain pari tuntia autolauttayhteyksiä nopeampi. Näkyvimmäksi vastustajaksi nousi arkkitehtiylioppilas Osmo Kivivuori mielipidekirjoituksineen.

Lähteet
-------

1. ↑  Lehvonen, Pentti: Vastaus Osmo Kivivuorelle:
Lännentie palvelisi sekä Suomea että sen saaristoa.  *Helsingin Sanomat*, 20.9.1970, s. 24. Näköislehti (maksullinen).
2. ↑  Arkkitehtilitto tyrmää Lännentien.  *Helsingin Sanomat*, 21.6.1972, s. 6. Näköislehti (maksullinen).
3. 1 2  Tukia, Anneli: Kivivuoren hampaat ovat yhä terässä. (Osmo Kivivuoren 50-vuotishaastattelu.) *Helsingin Sanomat*, 1.11.1993, s. 4. Näköislehti (maksullinen).
4. ↑  Kivivuori, Osmo: Lännentien puolustus ei pidä eikä päde. (Mielipidekirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 27.9.1970, s. 19. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  Kivivuori, Osmo: Lännentie-suunnitelmalle saatava sulku. (Mielipidekirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 13.9.1970, s. 17. Näköislehti (maksullinen).
**Eetu Johannes (Hannes) Reinilä**, nimi vuoteen 1906 saakka *Edvard Rehnbäck* (3. helmikuuta 1879 Oulu – 8. kesäkuuta 1951 Pirkkala) oli suomalainen oppikoulun rehtori ja siirtolapuutarhatoiminnan uranuurtaja.

Reinilän vanhemmat olivat pankinkomissaari Johan Edvard Rehnbäck (1849–1930) ja Elisabeth (Betty) Hellman (1852–1927). Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Oulun lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1903 ja maisteriksi 1905.

Reinilä toimi Kemin yhteiskoulun matematiikan ja luonnonopin opettajana 1906–1914 ja matematiikan ja luonnonopin nuorempana lehtorina Tampereella Huhtimäen tyttökoulussa 1914–1943. Reinilä toimi myös tyttökoulun rehtorina. Hän oli Kemin kaupunginvaltuuston ja Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä. Reinilä toimi Suomen Siirtolapuutarhaliiton puheenjohtajana vuodesta 1929 alkaen.

Suomen ensimmäinen siirtolapuutarha perustettiin Tampereen Hatanpäälle vuonna 1916 Reinilän aloitteesta ja hän toimi samana vuonna perustetun Tampereen Siirtolapuutarhayhdistyksen puheenjohtajana. Siirtolapuutarha oli Hatanpäällä vuoteen 1975 saakka jolloin se siirtyi Niihamalle. Hatanpään alueella on nykyisin Reinilän mukaan nimetyt *E. J. Reinilän aukio* ja *E. J. Reinilän puisto*.

Reinilä oli naimisissa vuodesta 1907 kirjailija Ilmari Kiannon sisaren Vilma Elina Calamniuksen (1880–1958) kanssa. Vilma Reinilä toimi maantiedon, saksankielen ja suomenkielen opettajana Kemin yhteiskoulussa, Tampereen reaalilyseossa ja Huhtimäen tyttökoulussa. Kotitalousopettaja ja keittokirjojen tekijä Edit Reinilä-Hellman ja tekstiilitaiteilija Hanna Loimaranta o. s. Reinilä olivat Eetu Reinilän sisaria.

Teoksia
-------

* *Taksoitustoimen ja veronkannon uudestaan järjestäminen : alustus Suomen 4 kaupunkipäiville*. Tampere 1924
* *Siirtolapuutarhaliike sen kehitys ja laajuus Suomessa*. Suomen siirtopuutarhaliitto, Tampere 1934

Suomennoksia
------------

* Hugo Hoppe : *Tosiasioita alkoholista*. Otava 1916

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  REHNBÄCK (→ REINILÄ) Eetu Johannes. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. 1 2  Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
3. ↑  Geni.com : Eetu Johannes Reinilä
4. ↑  Tampereen muistolaatat ja muut muistomerkit : Suomen ensimmäisen siirtolapuutarhan muistolaatta 2004
5. ↑  Miinu Mäkelä: Hatanpään siirtolapuutarha – Uraauurtavaa työtä siirtolapuutarhaliikkeen saralla (Koskesta voimaa -sivusto)
6. ↑  CALAMNIUS (av Reinilä) Vilma Elina. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
7. ↑  Aikalaiskirja 1934 : Edit Reinilä-Hellman
8. ↑  Hanna Loimaranta - unohdettu kirkkotekstiilitaiteilija, Naisten ääni Suomi 100


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Virpi Hakkarainen** (ent. **Virpi Juurikkala**) on kuvitteellinen hahmo Yle TV2:n tuottamassa *Maalaiskomedia*-televisiosarjassa. Hän on sarjan antagonistin Urmas Hakkaraisen tytär ja ainoa lapsi. Virpi on mukana sarjan kaikilla neljällä tuotantokaudella.

Virpi Hakkarainen on ainakin isänsä puolelta vanhaa kuusniemeläistä sukua. *Maalaiskomedian* ensimmäisen tuotantokauden *Vain muutaman huijarin tähden* jaksoissa Virpin rooli on rakennettu romanttisille vastakkaisasetteluille. Kuusniemen mahtimiehen ainoana perillisenä hän on sangen tavoiteltu. Hänen ihastuksenaan on kunnanjohtaja Ahti Kiiski, mutta lemmenkortit jaetaan uudestaan, kun Kuusniemelle muuttaa uusi kirkkoherra Matias Pohto, jota Virpi alkaa viekoitella. Korttipakka sekoitetaan vielä uudemman kerran, kun kuntaan Matiaksen kanssa samaan aikaan muuttanut Suvi-Tuuli Aaltonen nappaa papin.

Virpi työskentelee kunnan urheiluohjaajana ja laulaa kirkkokuorossa. Hänen suullaan kerrotaan, että Kuusniemen kunta on saanut nimensä Hakkaraisen tilalta, jonka virallinen nimi on edelleen Kuusniemi.

Virpin ja Suvin suhde on alkuun huono, ja lisäksi he ovat sarjan alussa työkavereita. Sittemmin heistä tulee hyviä kavereita.

Virpi sijoittuu harmaalle vyöhykkeelle *Maalaiskomedian* "hyvien" ja "pahojen" väliin. Hänen isänsä Urmas ei vedä häntä mukanaan hämäriin liiketoimiin, joiden takia Urmas joutuu vuosiksi vankilaan. Toisen tuotantokauden *Peräkamaripojat* jaksoissa Virpi on nuorempi konstaapeli, jonka parina on Kuusniemen toinen konstaapeli, Pentti Juurikkala. Virpi ja Juurikkala rakastuvat toisiinsa ja päätyvät naimisiin. Avioliitto ei kuitenkaan kestä, ja he eroavat neljännellä tuotantokaudella *Turvetta ja timantteja*.

Neljännellä tuotantokaudella Virpillä on oma yritys Fysio-Virpi, jossa hän toimii hierojana. Hän asuu Juurikkalan, setänsä Armas Hakkaraisen ja Viola Turpeisen kanssa Hakkaraisten vanhalla sukutilalla.

Virpi kokee valeraskauden, jonka hän ottaa kovin raskaasti. Avioeronsa jälkeen ja jo hieman sitä ennen hän alkaa jälleen kiinnostua Ahti Kiiskestä. Juurikkala ja Kiiski jopa tappelevat Virpistä nyrkein, mikä on skandaali. Virpi on hyvin herkkä ja hän pillahtaa itkuun milloin mistäkin. Hän on myös huolehtiva, ja varoittaa Juurikkalaa liiallisesta munkkien mussuttamisesta.

Virpin ensimmäinen tulkitsija on Anne Niilola. Sittemmin Virpi on näytelty useissa kesäteattereissa, muun muassa Pyynikillä ja Jämsässä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Maalaiskomedia - Vain muutaman huijarin tähden *Näytelmät.fi*. Viitattu 1.3.2023.
2. ↑  Jegorow, Sirpa: Maalaiskomedioiden Kuusniemellä eletään ihmisen näköistä elämää *Yle.fi*. Viitattu 1.3.2023.
3. ↑  Jämsän Kesäteatteri *Jämsänkesäteatteri.fi*. Viitattu 1.3.2023.

*Maalaiskomedia*

| Maalaiskomediat |
| --- |

Vain muutaman huijarin tähden | Peräkamaripojat | Mooseksen perintö | Turvetta ja timantteja

| Muuta |
| --- |

Luettelo henkilöistä | Matkalaukkukostaja | Kuusniemi | Luettelo tapahtumapaikoista ja yrityksistä  | Turpeisen baari
Valokuvaaja UA Saarinen nousemassa Aero Oy:n lentokoneeseen 1950-luvulla.
**Urho Aarre Hugo Saarinen** (16. toukokuuta 1927 Helsinki – 25. maaliskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen lehti- ja mainosvalokuvaaja.

Ura
---

Saarinen aloitti ammattimaisena valokuvaajana 1943. Hän oli kamera-assistenttina ja B-kuvaajana puolustusvoimain tiedotusjoukoissa 1943–1944. Sodan jälkeen hän oli valokuva-apulaisena ja laboratorioharjoittelijana Valokuvaamo Pauli Huovilassa Helsingissä 1945 ja kemigrafiharjoittelijana Sanoma Oy:ssä 1946. Saarinen oli studio- ja ulkokuvaajana Valokuvaliike Correxissa ja teollisuuskuvaajana Studio Koistisen palveluksessa 1947–1948. Hän toimi sitten freelancekuvaajana vuodesta 1948 alkaen ja omisti kuvaamot Kuvapalvelu U. A. Saarinen, Haavisto & Saarinen, U. A. Saarisen Kameravintti, Studio Colorrex ja U. A. Saarisen Lentävät Kamerat. Saarinen kuvasi muun muassa seuraaville lehdille: New York Times, Helsingin Sanomat, Suomen Kuvalehti, Apu, Seura, Kotiliesi, Koti-Posti ja Viikkosanomat. Hän oli Keystone Press-kuvatoimiston reportaasikuvaajana Münchenissä ja Länsi-Berliinissä 1953. 

Saarinen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1989–1991 ja hän toimi Puotila-Seuran ja Itä-Helsingin kaupunkiyhdistyksen puheenjohtajana. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen 1988.

Museoviraston omistamassa U. A. Saarisen kokoelmassa on yli 300 000 valokuvaa vuosilta 1947−1991.

Palkinnot
---------

* Suomen Kuvalehden reportaasi- ja kansikuvakilpailun 1. 2. ja 3. palkinto 1952
* Suomen Kuvalehden kilpailun 1. 2. ja 3. palkinto 1953 ja 1954
* Kansainvälinen lehdistön valokuvauspalkinto 1956
* Helsinki-kuvateos valokuvauskilpailun 3. palkinto 1957

Julkaisuja
----------

* *Fashions and textiles from Finland 1963*; päätoimittaja Seppo Hammarberg; toimitussihteeri U. A. Saarinen. Hammarberg & Co, Helsinki 1963
* *Rakentajan muotokuva*; toim. Jorma Aaltonen. Helsingin asuntokeskuskunta Haka, Helsinki 1963
* *Suomalainen loma*; toim. Urpo Iivarinen; valokuvaaja U. A. Saarinen. Lomaliitto, Helsinki 1963

Kirjallisuutta
--------------

* Arja ja Seppo Saarinen: *Kuin filminauhaa - Urho Aarre Hugo Saarinen 1927-1991, Helsinki: valokuvaaja*. Arja ja Seppo Saarinen, virrat 2009 ISBN 978-952-67280-0-1

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suomen Valokuvataiteen museo : Kuka Kuvasi? : Urho Aarre Hugo Saarinen ( s. 1927, k. 1991 )
2. ↑  Museovirasto: UA Saarisen kokoelma

Aiheesta muualla
----------------

* Museoviraston Kuvakokoelmat : U. A. Saarisen valokuvia 1950-luvulta[vanhentunut linkki]

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |