recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mahani Teave** (s. 14. helmikuuta 1983 Havaiji, Yhdysvallat) on Pääsiäissaarelta kotoisin oleva chileläinen pianisti.

Teave syntyi pääsiäissaarelaiselle isälle ja Coloradosta kotoisin olevalle äidille. Hän teki debyyttinsä 9-vuotiaana. Teave liittyi chileläisen pianisti Roberto Bravon seuraan konserttikiertueiden sarjaa varten. Hän sai musiikin kandidaatin arvon Universidad Austral de Chilestä opiskeltuaan siellä Ximena Cabellon johdolla. Maisterin arvon Teave sai Cleveland Institute of Musicista vuonna 2005. Siellä häntä opetti Sergei Babayan. Teave täydensi opintojaan Fabio Bidinin johdolla Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlinissä, valmistui näistä opinnoista vuonna 2011 ja sai Konzertexamin.

Teave sai vuonna 2008 Apes-palkinnon parhaasta klassisen musiikin esityksestä. Se myönnettiin Sergei Rahmaninovin ensimmäisen pianokonserton tulkinnasta Chilen sinfoniaorkesterin solistina. Vuonna 2008 ja 2016 Teave tuli valituksi maansa "sadan naisjohtajan" listalle. Hän on esiintynyt muun muassa useille Chilen presidenteille, Chilen kansalliskongressille ja lukuisissa suurlähetystöissä. Teave perusti vuonna 2012 miehensä Enrique Ickan kanssa Toki Rapanuin, Pääsiäissaaren ensimmäisen musiikki- ja taidekoulun. Siellä opetetaan sekä klassista että polynesialaista musiikkia lukuisilla soittimilla lapsille. Teave on voittanut kansainvälisen Claudio Arrau -pianokilpailun sekä Cleveland Institute of Musicin konserttokilpailun ja saanut ansiopalkinnon Kansallisesta Andrés Bello -yliopistosta. Scotiabank myönsi hänelle *Advancement of Women Awardin*.

Teave on Steinway-taiteilija ja Steinwayn mukaan "ainoa ammattimainen klassinen muusikko Pääsiäissaarella". Tammikuussa 2021 ilmestyi Teaven debyyttialbumina *Rapa Nui Odyssey* Rubicon Classics -levymerkillä. John Forsen on tehnyt Teavesta dokumenttielokuvan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pianista pascuense debuta con la Orquesta Sinfónica *emol.com*.  25.7.2006. Viitattu 26.5.2023. (espanjaksi)
2. 1 2  Mahani Teave (1983) *Mujeres Bacanas*.  28.3.2017. Viitattu 1.8.2023. (espanjaksi)
3. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Mahani Teave Steinway & Sons, viitattu 8.4.2023
4. 1 2 3 4 5  Mahani Teave Rubicon Classics, viitattu 8.4.2023
5. ↑  Mahani Teave Rubicon Classics, viitattu 8.4.2023


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Harriet Rebecca Lane Johnston** (9. toukokuuta 1830 – 3. heinäkuuta 1903) toimi Yhdysvaltain ensimmäisenä naisena vuosina 1857–1861. Tuolloin hallinnut presidentti James Buchanan ei ollut hänen puolisonsa vaan enonsa.

Harriet Lane oli kauppias Elliott Tole Lanen ja hänen vaimonsa Jane Buchanan Lanen nuorin tytär. Kun Harriet jäi orvoksi 11-vuotiaana, hänen enonsa senaattori James Buchanan nimettiin hänen holhoojakseen. Eno sijoitti Harrietin ja tämän siskon sisäoppilaitoksiin. Kun eno oli Lontoossa työkomennuksella 1853–1855, Harriet tuli sinne hänen mukaansa.

Buchanan valittiin presidentiksi Franklin Piercen kauden jälkeen. Harriet Lanen kuvattiin "täyttäneen Valkoisen Talon ilolla ja kukkasilla", ja hän ohjasi sen sosiaalista elämää tahdikkaasti ja innostuneena. Hänestä pidettiin yleisesti. Naiset jäljittelivät hänen hiustyyliään ja asujaan, lapsia kastettiin Harrietiksi hänen mukaansa, ja hänelle omistettiin suosittu laulu *Listen to the Mockingbird*.

Maa lähestyi kuitenkin sisällissotaa, ja presidenttikauden päätteeksi sekä Buchanan että Lane palasivat huojentuneina maaseudun rauhaan Pennsylvaniaan.

Lane meni naimisiin 36-vuotiaana vuonna 1866. 18 vuotta myöhemmin, kun hänen miehensä ja kaksi teini-ikäistä poikaansa olivat kuolleet, hän palasi pääkaupunkiin, missä hän toimi hyväntekeväisyydessä ja keräsi taidetta. Lane kuoli syöpään vuonna 1903 ja haudattiin Baltimoreen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Betty Boyd Caroli: Harriet Lane *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 18.4.2023.
2. 1 2 3  Harriet Lane *White House*. Viitattu 18.4.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Helen Louise Herron "Nellie" Taft** (2. kesäkuuta 1861 – 22. toukokuuta 1943) oli Yhdysvaltain presidentti William Howard Taftin puoliso ja siten Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen vuosina 1909−1913.

Helen Herron kasvoi Ohiossa ja meni naimisiin nuoren lakimiehen kanssa, joka tähtäsi julkiselle uralle. Vuonna 1900 kolmilapsinen perhe seurasi perheenpäätä, joka nimitettiin vetämään amerikkalaista siviilihallintoa Filippiinellä. Helen Herron Taft nautti ulkomaankomennuksen tuomasta jännityksestä ja haasteista, samoin kuin matkoista Kiinaan, Japaniin ja Vatikaaniin. Washingtoniin istutetut japanilaiset kirsikkapuut olivat hänen ehdotuksensa.

William Howard Taft valittiin presidentiksi 1908, ja Helen nautti ensimmäisen naisen asemasta seurapiireissä. Presidenttikauden jälkeen perhe jäi Washingtoniin, sillä mies valittiin korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi. Helen asui kaupungissa myös miehensä kuoleman jälkeen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Allida Black: Helen Herron Taft *The First Ladies of the United States of America*.  2009. Viitattu 29.4.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Helen Herron Taft** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**Suomen asiain komitea** (ruots. *Kommittén för finska ärenden*) oli valmistelukunta, joka ministerivaltiosihteerin apuna käsitteli hallitsijan ratkaistaviksi meneviä Suomen suuriruhtinaskunnan asioita vuosina 1811–1826 ja 1857–1891.

Tausta
------

Suomen asiain komitean juuret ovat niin sanotun Vanhan Suomen asioita valmistelleessa komiteassa, jonka valtiosihteeri Mihail Speranski korvasi Suomen asiain komissiolla vuonna 1809. Vuonna 1811 tämä huonosti toiminut komissio oli tullut tiensä päähän, ja Speranski halusi perustaa uuden Suomen asiain komitean ja Suomen valtiosihteerin viran. Perusteena tälle muutokselle käytettiin muuttunutta Suomen asemaa. Suomi ei enää ollut kuvernementti vaan "valtio", jolta tulisi paljon asioita suoraan keisarin ratkaistaviksi. 

Suomen asiain komitean ensimmäisenä puheenjohtajana toimi kreivi Gustaf Mauritz Armfelt, joka oli Venäjän tsaari, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:n suosiossa. Komitean ensimmäisiä jäseniä olivat kreivi Johan Fredrik Aminoff, vapaaherra Carl Johan Walleen ja todellinen valtioneuvos Jacob Wilhelm Hisinger. Komitean toimitussihteerinä toimi vapaaherra Lars Gabriel von Haartman. Valtiosihteeriksi valittiin Robert Henrik Rehbinder.

Merkitys
--------

Suomen asiain komitean työ oli ratkaisevassa asemassa Suomen autonomian kannalta. Asioiden esittely ennen Suomen valtiosihteeriä hoidettiin Venäjän valtiosihteerin kautta. Tämä tarkoitti Suomen asioiden keskittymistä Venäjälle. Suomen asioiden komitea erotti Suomen asiat keisarikunnan muista asioista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Suomen asiain komitea :: 1811 :: :: Historiakone :: Julkaisut :: Agricola - Suomen historiaverkko *agricolaverkko.fi*.  Arkistoitu 18.2.2023. Viitattu 18.2.2023.

Kirjallisuutta
--------------

* Korhonen, Keijo: *Suomen asiain komitea: Suomen korkeimman hallinnon järjestelyt ja toteuttaminen vuosina 1811–1826*. Historiallisia tutkimuksia, 65. Helsinki: Suomen historiallinen seura, 1963. ISSN 0073-2559.
* Schweitzer, Robert: *The rise and fall of the Russo-Finnish consensus: The history of the "Second" Committee on Finnish Affairs in St. Petersburg (1857–1891)*. Hallintohistoriallisia tutkimuksia, 23. Helsinki: Commission on the History of Central Administration in Finland / Edita, 1996. ISSN 0786-7700. ISBN 951-37-1878-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kommittén för finska ärenden hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
**Margaret Woodrow Wilson** (16. huhtikuuta 1886 – 12. helmikuuta 1944) oli Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin ja Ellen Luise Axsonin vanhin lapsi. Hänen kaksi nuorempaa sisarustansa olivat Jessie and Eleanor. Äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1914 Margaret sijaisti isänsä ensimmäisenä naisena, kunnes Woodrow meni uudelleen naimisiin vuonna 1915.

Syntymä ja koulutus
-------------------

Margaret Woodrow Wilson (Hänen toinen nimensä oli hänen isoäitinsä sukunimi sekä hänen isänsä toinen nimi.) syntyi Gainesvillessä Georgian osavaltiossa. Wilson kävi kasvaessaan paikallisia kouluja ja myöhemmin yliopistoa, jossa hänen isänsä toimi opettajana.

Ura
---

Wilsonin isä testamenttasi hänelle vuotuisen 2 500 Yhdysvaltain dollarin elinkoron (tämänhetkinen arvo noin 37 296 $) siihen saakka kunnes hän menisi naimisiin. Wilson myös lauloi ja teki useita levytyksiä ja Columbia Records -levy-yhtiö julkaisi laulun "My Laddie" vuonna 1914.

Vuonna 1938 Margaret Wilson matkusti Puducherryyn Intiaan, missä hän osallistui Sri Aurobindon hengellisen yhteisöön, johon hän kuului kuolemaansa saakka. Hänestä tuli ashramin jäsen sekä palvoja ja hän sai uuden nimen "Nistha", joka tarkoittaa "omistautumista" sanskritiksi. Hän sekä Joseph Cambell käänsivät klassisen hinduteoksen *Sri Ramakrishna, Gospel of Sri Ramakrishna by Swami Nikhilananda,* jonka Ramakrishna-Vivekananda keskus New Yorkissa julkaisi vuonna 1942.

Wilson kuoli vuonna 1944 uremiaan Puducherryssä Intiassa, mihin hänet myös haudattiin.

Lähteet
-------

1. ↑  First Lady - Ellen Wilson | C-SPAN First Ladies: Influence & Image *firstladies.c-span.org*. Viitattu 20.4.2021.
2. ↑  Herbert Ridgeway Collins, David B. Weaver: *Wills of the U.S. Presidents*. New York: Communication Channels, 1976. 2118587. ISBN 0-916164-01-2, 978-0-916164-01-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.4.2021).
3. ↑  Thayer, W. A. - Discography of American Historical Recordings *adp.library.ucsb.edu*. Viitattu 20.4.2021.
4. ↑  donationsbm: Belur Math - Ramakrishna Math and Ramakrishna Mission Home Page *Belur Math - Ramakrishna Math and Ramakrishna Mission*. Viitattu 20.4.2021. (englanniksi)
5. ↑  The Gospel of Sri Ramakrishna *www.ramakrishnavivekananda.info*. Viitattu 20.4.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Margaret Woodrow Wilson
**Ihor Kostetskyi**, ukr. Ігор Костецький, myös: **Eaghor G. Kostetzky**, oikea nimi **Ihor Merzliakov** (14. toukokuuta 1913 Kiova, Venäjän keisarikunta – 14. kesäkuuta 1983 Schwaikheim, Saksan liittotasavalta) oli ukrainalaissyntyinen prosaisti, näytelmäkirjailija, kääntäjä, kriitikko ja kustantaja.

Kostetskyi asui lapsena Kiovassa ja Vinnytsjassa. Hän opiskeli 1930-luvulla teatteriohjausta ja näyttelemistä Leningradissa ja Moskovassa ja oli kaksi vuotta näyttelijänä Uralin vuoristoseuduilla. Hän asui toisen maailmansodan jälkeen pakolaisena Saksassa. Hän oli pakolaisleirillä perustetun kirjailijayhdistys MURin perustajia, ja hän julkaisi leirillä myös lyhytikäiseksi jäänyttä taide- ja kirjallisuuslehteä *Hors*. Hän oli 1950–1960-luvulla *Ukrajina i svit* -lehden päätoimittaja ja kuvittaja. Hän ja hänen vaimonsa, saksalainen runoilija ja kääntäjä Elisabeth Kottmeier, perustivat 1950-luvun puolivälissä kustantamon Na Hori, joka 25 vuoden aikana julkaisi kymmeniä kirjoja, joukossa merkittäviä maailmankirjallisuuden ukrainankielisiä käännöksiä.

Kostetskyi julkaisi teatterikatsauksia 1930-luvulla oikealla nimellään. Kirjailijanimenään hän alkoi käyttää äitinsä tyttönimeä Vinnytsjassa 1941. Hänen näytelmilleen on ominaista saksalaisen ekspressionistisen draaman perinteeseen perustuva idealismi. 1960-luvun puolivälistä alkaen hän kirjoitti näytelmiä ja kuunnelmia saksaksi. Hän kirjoitti myös tutkielmia ukrainalaisesta emigranttikirjallisuudesta ja esseitä länsimaisista kirjallisista hahmoista sekä venäjäksi tutkielman neuvostoteatterista ja Stanislavskin järjestelmästä *Sovetskaja teatralnaja politika i sistema Stanislavskogo* (1956).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Stech, Marko Robert & Struk, Danylo Husar: Kostetsky, Ihor *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  päivitetty 2008. Viitattu 27.7.2022. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* Internet Encyclopedia of Ukraine
* IdRef

 |

 |
**Pietari Topp** (oik. **Peter Jonsson Topp**; 1787 – 1869) oli ruotsalainen korpraali, maanviljelijä sekä lukkari, joka toimi pietistisenä herätyssaarnaajana ja kirjojen levittäjänä Ruotsissa ja julkaisi myös useita omia kirjojaan. Hänen kirjansa *Huutavan ääni korvessa* levisi myös suomalaisen herätysliikeväen parissa.

Elämä
-----

Pietari Topp syntyi vuonna 1787. Hän oli kotoisin Ruotsin Länsi-Götanmaalta ja oli armeijan palveluksessa korpraalin arvoisena. Erottuaan armeijasta hän toimi maanviljelijänä sekä lukkarina Göteborgin hiippakuntaan kuuluvassa Boråsin seurakunnassa, jossa toimi tunnettu herätyssaarnaaja, pastori Otto Hoof. Alueella levinnyt hengellinen herätys veti myös Toppin mukaansa ja hän alkoi Hoofin esimerkkiä noudattaen pitää seuroja sekä levittää Hoofin ja muitten herännäiskirjailijoiden kirjoja. Hän vaelsi pitkiä matkoja kylästä toiseen kuljettaen sotilasrepussaan myytäviä kirjoja. Lisäksi hän kirjoitti itse useita kirjoja, joita hän myös levitti. Hän kuoli 1869.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

Topp kirjoitti useita hengellisiä kirjoja. Näistä *Tuomiopasuna* (*Domsbasunen*) oli suorasanainen kuvaus viimeisestä tuomiosta. *Laulupasuna* puolestaan sisälsi sata valikoitua hengellistä laulua. Niistä suurin osa oli muiden kuin Toppin laatimia. Teos *Kuolemattoman sielun vaarallinen vaellus lyhyen elämän läpi iäisyyteen* oli niin suosittu, että siitä otettiin kuusitoista painosta. Samoin Toppin kirjoista ainoa Suomessa levinnyt, vuonna 1832 ilmestynyt *Huutavan ääni korvessa* oli myös kotimaassaan sen verran suosittu, että siitä otettiin viitisentoista painosta. Henrik Renqvist julkaisi kirjan suomeksi vuonna 1833. Siitä julkaistiin pian uusia painoksia vuosina 1835, 1836, 1840, 1850 ja 1855.

Lähteet
-------

1. ↑  Pietari Topp (Jaakko Haavion esipuhe): *Huutavan ääni korvessa*, s. 7–8. Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1938.
2. ↑  Pietari Topp (Jaakko Haavion esipuhe): *Huutavan ääni korvessa*, s. 5–8. Jyväskylä: K.J. Gummerus Osakeyhtiö, 1938.

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Pietari Topp***
**Grace Anna Coolidge (o.s. Goodhue)** (29. maaliskuuta 1874 – 8. heinäkuuta 1957) oli Yhdysvaltain 30. presidentin Calvin Coolidgen vaimo ja Yhdysvaltain ensimmäinen nainen vuosina 1923–1929. Grace Coolidge valmistui opettajaksi Vermontin yliopistosta 1902 ja jatkoi opintojaan opettaakseen kuulovammaisia lapsia lukemaan huulilta. Hän tapasi tulevan miehensä vuonna 1904 ja he avioituivat seuraavana vuonna.

Miehensä ponnistellessa poliittisen uransa eteen, Grace Cooling vältti osallistumasta politiikkaan. Kun Calvin Coolidge valittiin Massachusettsin kuvernööriksi, Grace pysytteli lasten kanssa kotona Northamptonissa. Calvin Coolidgen tultua valituksi varapresidentiksi perhe muutti Washingtoniin jossa asuivat Willard Hotellissa. Grace Coolidge ei puuttunut millään tavoin päivänpolitiikkaan, ei edes ajankohtaiseen debattiin naisten oikeuksista. Sen sijaan hän omisti aikansa mm. Punaisen Ristin tukemiseen.

1929 Coolidgen presidenttikauden päätyttyä perhe palasi takaisin Northamptoniin. Presidentti Coolidgen kuoltua 1933, Grace Coolidge jatkoi työtään kuurojen parissa ja kirjoitti artikkeleita lehdistöön. Toisen maailmansodan alettua Grace Coolidge liittyi paikalliseen yhdistykseen, joka auttoi Euroopasta tulevia juutalaispakolaisia ja antoi jopa talonsa WAVES organisaation käyttöön. Grace Coolidge kuoli 1957 sydänsairauteen ja hänet haudattiin Vermontin Plymouthiin miehensä ja 1924 kuolleen poikansa viereen.

Lähteet
-------

*

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Grace Coolidge** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC

 |

 |
Paula-tyttö Sääksmäen kansallispukua muistuttavassa asussa.
**Sääksmäen kansallispuku** on suomalainen kansallispuku.

Naisen kansalispuku perustuu Lennart Carlstedtin 1870-luvulla Sääksmäeltä keräämiin ja museoon lahjoittamiin vaatteisiin. Kansallispuvun mallin kokosi ja julkisti kansatieteen professori U. T. Sirelius vuonna 1922. Puvusta on juhla- ja arkiversio, juhla-asussa sinisiä ja punaisia raitoja koristaa kukkakuvio. Molempiin kuuluu sini-puna-raitainen liivihame, liivin kiinnityksenä on punainen nyöri. Sinisessä taskussa pn punaiset yksityiskohdat. Valkoisessa paidassa on korkea kaulus. Pukuun kuuluu hopeinen kaulakoru.

Miesten puku julkaistiin 1978. Sen osien esikuvina on käytetty materiaalia Kansallismuseon ja Hämeen museon kokoelmista. Liivi on punainen ja housut joko säämiskää tai mustaa verkaa.

Pauligin mainoshahmo Paula-tyttö oli puettu Sääksmäen kansallispukuun vuosina 1926–2015.

Lähteet
-------

1. ↑  Sääksmäen kansallispuku 100 vuottta (myös kuvatekstit) *Valkeakoski*. Viitattu 20.8.2023.
2. ↑  Sääksmäki naisten puku valmiit osat *Heömi Vuorelma*. Viitattu 20.8.2023.
3. ↑  Sääksmäen miehen kansallispuku *kansallispuvut.fi*. Viitattu 20.8.2023.
4. ↑  Paula tuli taloon *Paulig*. Viitattu 20.8.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Sääksmäki Kansallispuvussa-kokoelma
**Arthur Johnson** oli englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka liittyy vahvasti espanjalaisseura Real Madridin varhaishistoriaan.

Johnson oli liikemies, joka päätyi työn perässä Espanjaan. Asuessaan Lontoossa hän oli pelannut jalkapalloa Corinthianissa. Madridissa hän tutustui Julián Palaciosiin, joka toimi Real Madridin puheenjohtajana ennen seuran virallista perustamista vuonna 1902, ja liittyi mukaan seuran toimintaan. Pelaamisen lisäksi Johnson, jolla oli kokemusta tuohon aikaan huomattavasti kehittyneemmästä englantilaisesta jalkapalloilusta, vastasi paljolti myös joukkueen harjoittelusta ja taktiikasta. Myös seuran valkoinen pelipaita oli Johnsonin ehdotus, ja se mukaili juuri Corinthianin vastaavaa.

Johnson oli myös Real Madridin historian ensimmäinen maalintekijä seuran ensimmäisessä virallisessa ottelussa. Tämä tapahtui 13. toukokuuta 1902 Barcelonaa vastaan kuningas Alfonso XIII:n kruunajaisten kunniaksi pelatussa turnauksessa, josta sai alkunsa nykyinen Espanjan cup eli Copa del Rey. Real Madrid hävisi ottelun maalein 1–3. Pelaajana Johnson saavutti cupin voiton neljästi peräkkäin vuosina 1905–1908.

Vuonna 1910 Johnsonista tuli Real Madridin ensimmäinen virallinen valmentaja, ja hänen johdollaan seura voitti cupin vielä kerran vuonna 1917. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1920, jolloin Juan de Cárcer korvasi hänet. Johnson on Real Madridin toiseksi pisimpään palvellut valmentaja Miguel Muñozin jälkeen.

Lähteet
-------

1. ↑  Ball, Phil: *White Storm: The Story of Real Madrid*, s. 47–51. Vuoden 2007 painos. Edinburgh: Mainstream Publishing, 2002. ISBN 1840187638.
2. ↑  Ball, Phil: *Morbo: The Story of Spanish Football*, s. 195. Vuoden 2003 painos. Lontoo: WSC Books, 2001. ISBN 0954013468.
3. 1 2  Entrenadores Real Madrid. Viitattu 30.12.2008.
**Kustaa Hiekan lukutupa** on Laitilassa sijaitseva entinen kirjastotalo, jonka tiloissa toimivat nykyään Vakka-Suomen musiikkiopisto ja Laitilan kansalaisopisto. Lisäksi rakennuksessa järjestetään taidenäyttelyitä. Arkkitehti Heikki Enkon suunnittelema kaksikerroksinen kivitalo on valmistunut vuonna 1937. Se sijaitsee keskiaikaisen Laitilan kirkon vieressä.

Kustaa Hiekan lukutupa oli valmistuessaan Suomen ensimmäinen maalaiskuntaan rakennettu kirjastotalo. Se on saanut nimensä talon rahoittaneen teollisuusneuvos Kustaa Hiekan mukaan. Laitilan kaupunginkirjasto toimi rakennuksessa uuden kirjastotalon valmistumiseen vuoteen 2006 saakka, jonka jälkeen se on toiminut kulttuurikeskuksena. Rakennuksen edustalla on Yrjö Liipolan suunnittelema Kustaa Hiekan patsas, joka paljatettiin vuonna 1938.

Lähteet
-------

1. ↑  Kustaa Hiekan lukutupa Laitilan kaupunki. Viitattu 12.6.2022.
2. ↑  Laitilan kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*. Museovirasto. Viitattu 12.6.2022.
3. ↑  Kustaa Hiekan lukutuvan näyttelytila Laitilan kaupunki. Viitattu 12.6.2022.
4. ↑  Sankkila, Heikki: Kustaa Hiekan lukutuvasta sukeutui monipuolinen kulttuuritalo Laitilaan  18.1.2008. Turun Sanomat. Viitattu 12.6.2022.
5. ↑  Julkiset taideteokset Laitilan kaupunki. Viitattu 12.6.2022.
DarwinDarwinin eteläpuolella oleva toukokuussa 2021 eroosion romahduttama kalliomuodostelma Darwinin kaari.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Galápagosin maakuntaIsabelEcuador |
| Saariryhmä | 
Galápagossaaret |
| Korkein kohta | 
168 m |
| Pinta-ala | 
2,33 km² |

Väestö| Asukasluku | 
asumaton |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Darwin** on Galápagossaariin kuuluva saari, jonka pinta-ala on 2,33 neliökilometriä. Se on saariston luoteisin saari, ja siellä lisääntyy muun muassa nokitiira.

Sijainti ja maantiede
---------------------

Darwin on Galápagossaarten luoteisin saari, ja sieltä on noin 160 kilometriä Isabelalle. Sen pinta-ala on 2,33 neliökilometriä ja korkein kohta 168 metriä. Darwin on tulivuoren huippu. Vuori kohoaa noin tuhat metriä merenpohjan yläpuolelle.

Elävä luonto
------------

Darwinilla elää monia lintuja, ja se on saariston ainoa saari, jolla nokitiira lisääntyy. Dawinia ympäröivät vedet puolestaan on tunnettuja vasarahaipopulaatiostaan.

Darwin ja sen lähellä oleva Wolf ovat suojeltuja, mutta suojelun varmistaminen on vaikeaa saarten syrjäisen sijainnin takia.

Lähteet
-------

1. ↑  Ilona Tyystjärvi: Darwinin kaari Galápagos­saarilla on romahtanut *HS.fi*.  19.5.2021. Sanoma company. Viitattu 19.5.2021.
2. 1 2 3  Darwin Galapagos Conservancy. Viitattu 26.10.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Darwin** Wikimedia Commonsissa

Galápagossaaret

|  |  |
| --- | --- |
| Saaret | 
* Baltra
* Bartolomé
* Darwin
* Española
* Fernandina
* Floreana
* Genovesa
* Isabela
* Marchena
* North Seymour
* Pinta
* Pinzón
* Rábida
* San Cristóbal
* Santa Cruz
* Santa Fe
* Santiago
* South Plaza
* Wolf

 |
| Provinssin kantonit | 
* Isabel
* San Cristóbal
* Santa Cruz

 |
Luigi Bressan

**Luigi Bressan** (s. 9. helmikuuta 1940 Sarche) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa, joka on luonut myös uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä. Hänet vihki papiksi Trenton arkkihiippakuntaan Alessandro Maria Gottardi 28. kesäkuuta 1964. Hänet nimitettiin Severianan titulaariarkkipiispaksi ja apostoliseksi pro-nuntiukseksi Pakistaniin 3. huhtikuuta 1989. Piispaksi konsekroinnin suoritti 18. kesäkuuta Agostino Casaroli, jota avustivat José Tomás Sánchez ja Giovanni Maria Sartori.

Bressan sai 26. heinäkuuta 1993 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Singaporeen ja Thaimaahan sekä apostoliseksi delegaatiksi Malesiaan, Laosiin ja Myanmariin. 16. heinäkuuta 1994 hän sai lisäksi nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Kambodžaan.

25. maaliskuuta 1999 Bressan nimitettiin Trenton arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 30. toukokuuta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Archbishop Luigi Bressan *Bishops*. Catholic-Hierarchy.org. Viitattu 30.7.2012. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Paul Kraatz (1910-luvun alku)
**Paul Nikolai Alexander Kraatz**, (17. tammikuuta 1863 Viipuri – 30. kesäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri, joka toimi senaattorina niin sanotussa amiraalisenaatissa toisen sortokauden aikana.

Paul Kraatzin isä oli Viipurin Monrepos'n puiston ylipuutarhuri, alun perin Preussin kansalainen Heinrich Julius Kraatz ja äiti Caroline Auguste Christoffersen. Paul Kraatz kävi Viipurissa koneinsinööriksi Polyteknillisessä opistossa 1883. Uransa Kraatz teki Venäjän keisarillisessa laivastossa astuen teknikkona laivaston palvelukseen 1886. Hän saavutti vuonna 1909 everstin arvon ja nimitettiin 12. lokakuuta 1909 senaattoriksi Suomen senaatin talousosastoon. Ensi vaiheessa hän hoiti Markovin senaatissa kamari- ja maanviljelystoimikunnan päällikön tehtäviä, sitten 1911–1912 kirkollisasiain toimituskunnan ja sen jälkeen Borovitinovin senaatissa 1912–1917 kauppa- ja teollisuustoimikunnan tehtäviä aina venäläistyneen senaatin eroon eli 26. maaliskuuta 1917 asti. Kraatzille myönnettiin insinöörimekaanikkokunnan kenraalimajurin arvo 1913.

Lähteet
-------

* Håkon Holmberg: (Keisarillisen) Suomen senaatin talousosaston puheenjohtajat, jäsenet ja virkamiehet 1909–1918 – elämäkerrallinen luettelo, Helsinki, 1964.
* Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917 (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit

 |

 |
**Eero Veikko Nero** (8. lokakuuta 1916 Rovaniemi – 17. heinäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja jatkosodan aikana sotavankileirin komentaja, joka tuomittiin myöhemmin tässä tehtävässä tekemistään rikoksista vankeuteen.

Nero, ammatiltaan rakennusmestari ja sotilasarvoltaan luutnantti, toimi IV armeijakunnassa Jalkalan sotavankileirin komentajana. Armeijakuntaa johti kenraaliluutnantti Lennart Oesch. Tutkija Antti Kujalan mukaan armeijakunnassa komentaja Oesch, pioneerikomentaja Matti Oinonen ja sotavankileirien johtaja P. Simelius lietsoivat käskyillään venäläisvastaisuutta ja antoivat esimerkiksi 19. marraskuuta 1941 selvästi lainvastaisen käskyn sotavankien kohtelusta, jonka mukaan muun muassa niskuroivat vangit oli heti teloitettava.

Jo aikaisemmin syksyllä kaksi vankia ampunut ja yhden ammututtanut Nero lähetti vuodenvaihteessa 1941–1942 työpalvelussaan 14 pahoja paleltumia saanutta sotavankia miinoja polkemaan. Loput paleltuneet, kaikkiaan 13 miestä Nero ampui itse tai ammututti. Esikunnan linnoitustoimisto määräsi tammikuussa Neron sotavankikomppanioiden valvojaksi. Ampumiset jatkuivat, keväällä 1942 ammuttiin esimerkiksi karanneiden sotavankien toverit varoitukseksi muille.

Sodanjälkeiset tapahtumat
-------------------------

Jatkosodan jälkeen Nero pakeni Ruotsiin, mutta palautettiin vuonna 1946 puolentoista vuoden luovutustaistelun jälkeen. Asiasta nousseessa oikeudenkäynnissä muun muassa Neroa syytettiin kaikkiaan 51 sotavangin surmasta. Luvussa eivät olleet mukana esimerkiksi miinanraivaukseen lähetetyt. Nero tuomittiin yhteensä 33 taposta aluksi 12 vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta Korkein oikeus nosti rangaistuksen elinkautiseksi vankeudeksi, jota hänet lähetettiin suorittaman Riihimäen vankilaan. Myöhemmin rangaistus aleni jälleen 12 vuodeksi ja Nero vapautui vankilasta 1950-luvun alussa. Sen jälkeen hän työskenteli Suomen sementtiyhdistyksen palveluksessa.

Lähteet
-------

* Vuorinen, Harry: *Myrskyn silmässä: poliittisen vangin päiväkirjat vuosilta 1941–1944*. Like, 2006. ISBN 952-471-880-4. Like Kustannuksen kirjaesittely. [vanhentunut linkki]
* Vaittinen Juha: *Tärkeä tutkimus venäläisten sotavankien kovasta kohtelusta suomalaisten käsissä* (Arkistoitu – Internet Archive), Agricolan kirja-arvostelut 9.11.2008
* Vehkasalo Jukka: *Suomalaiset eivät olleet sotiessaan muita kansoja parempia tai pahempia* (Arkistoitu – Internet Archive), kirja-arviointi, Kymen Sanomat verkossa 18.10.2008

### Viitteet

1. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 21.7.1963, s. 2 Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille)
2. ↑  Vuorinen 2008 s. 89: "Teimme äsken tuttavuutta, luutnantti Neron, äsken näkemämme kenraali Oesch vävypojan kanssa"
3. 1 2 3  Vaittinen 2008
4. 1 2  Vehkasalo 2008
5. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Sisäasiainministeriön yleiskirje. Helmikuun 12 p:nä 1945 (Arkistoitu – Internet Archive), Sotavankileirien tutkimuskeskuksen etsintäkuuluttamat henkilöt.
* Kujala, Antti: *Vankisurmat: Neuvostosotavankien laittomat ampumiset jatkosodassa*. Helsinki: WSOY, 2008. ISBN 978-951-0-33761-5.
**Cinema Paradiso** (*Nuovo Cinema Paradiso*) on vuonna 1988 julkaistu italialainen draamaelokuva, jonka käsikirjoitti ja ohjasi Giuseppe Tornatore. Elokuvan pääosissa näyttelevät Jacques Perrin, Philippe Noiret, Leopoldo Trieste, Marco Leonardi, Agnese Nano ja Salvatore Cascio. Elokuvan tuottivat Franco Cristaldi ja Giovanna Romagnoli. Musiikista vastasi Ennio Morricone poikansa Andrea Morriconen kanssa.

Juoni
-----

Toisen maailmansodan jälkeen pienen italialaiskylän keskipiste on elokuvateatteri, jonka koneenkäyttäjänä toimii joviaali Alfredo (Noiret). Eräänä päivänä konehuoneeseen kurkistaa pieni isätön Totò-poika (Cascio), joka alkaa viettää yhä enemmän aikaa Alfredon apulaisena elokuvanäytöksissä. Tarina seuraa heidän elinikäistä ystävyyttään elokuvien vaihtuessa ja maailman muuttuessa. Elokuvassa nähdään monia otteita vanhoista eurooppalaisista ja Hollywood-klassikoista.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Antonella Attiu  | … |  Maria nuorena
  |
|  Philippe Noiret  | … |  Alfredo
  |
|  Jacques Perrin  | … |  Salvatore Di Vita
  |
|  Salvatore Cascio  | … |  Totò, Salvatore lapsena
  |
|  Mario Leonardi  | … |  Salvatore nuorena
  |

Vastaanotto ja myöhempi arvostus
--------------------------------

*Cinema Paradiso* palkittiin parhaana vieraskielisenä elokuvana sekä Oscar-, Golden Globe, César- että Bafta-palkintogaalassa. Baftassa se sai lisäksi parhaan miespääosan (Noiret), parhaan miessivuosan (Cascio), parhaan alkuperäismusiikin (Morricone) ja parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen (Tornatore) palkinnot. Se oli ehdolla myös kuudessa muussa sarjassa.

Cannesin elokuvajuhlilla *Cinema Paradiso* sai tuomariston palkinnon ja oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Monien muiden ehdokkuuksien ja palkintojen myötä elokuva oli yksi elokuvavuoden 1988 palkituimpia töitä.

Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 30 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*, s. 77. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.
2. ↑  The 100 greatest foreign-language films *BBC Culture*.  30.10.2018. Viitattu 14.11.2018. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Cinema Paradiso
**Jukka Pekka Ilmari Männistö** (s. 3. huhtikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen varatuomari ja Kevan toimitusjohtaja 2014–2015. Vuosina 2009–2014 hän oli Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön toimitusjohtaja.

Männistö valmistui ylioppilaaksi 1973 ja oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1979 Helsingin yliopistosta. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1981. Vuosina 1981–1990 Männistö työskenteli Etelä-Savon säästöpankin lakimiehenä ja pankinjohtajana.

Männistö on tehnyt valtaosan urastaan terveysalan hallinnossa. Hän oli Etelä-Savon sairaanhoitopiirin johtaja 1991–2004 ja toimi sosiaali- ja terveysministeriön erityisasiantuntijana 2003–2004. Vuosina 2005–2009 Männistö oli Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen ja Valviran ylijohtaja.

Toukokuussa 2014 Männistö valittiin Kevan johtoon joulukuussa 2013 eronneen Merja Ailuksen seuraajaksi. Edeltäjänsä tavoin hän on puoluekannaltaan keskustalainen. Ailuksen eron jälkeen keskustan puheenjohtaja Juha Sipilä kertoi puolueen luopuvan poliittisista virkanimityksistä. Männistön nimityksestä tehtiin oikeuskanslerille kantelu, jonka mukaan tehtävän kelpoisuusvaatimuksia muutettiin kesken hakuprosessin. Kantelu vedettiin pois, mutta oikeuskansleri Jaakko Jonkka tutki asian silti ja päätyi siihen, ettei nimityksessä ole syytä epäillä lain tai virkavelvollisuuksien vastaista menettelyä. Syksyllä 2015 Männistö erosi Kevan toimitusjohtajan tehtävästä luottamuspulan vuoksi.

Männistön poika on kokoomuksen entinen kansanedustaja Lasse Männistö.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Kuka kukin on 2015*, s. 589–590. Helsinki: Otava. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. ↑  Kevan johtoryhmä  26.9.2014. Keva.  Arkistoitu 6.10.2014. Viitattu 6.10.2014.
3. 1 2  Kevan toimitusjohtaja eroaa – yli 100 000 euron eroraha *Yle Uutiset*.  1.10.2015. Viitattu 1.10.2015.
4. ↑  Kevan uuden johtajan profiili: Terveyshallinnon juristilla on johtajakokemusta *Helsingin Sanomat*.  8.5.2014. Viitattu 16.9.2015.
5. ↑  Jukka Männistön ansioluettelo (pdf)  20.5.2014. Keva.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 16.9.2015.
6. ↑  YTHS:n Jukka Männistö Kevan toimitusjohtajaksi *Helsingin Sanomat*.  8.5.2014. Viitattu 10.5.2014.
7. 1 2  Keskustalainen Männistö Kevan toimitusjohtajaksi *Helsingin Sanomat*.  9.5.2014. Viitattu 10.5.2014.
8. ↑  Kevan johtoon taas keskustalainen *Iltalehti*.  10.5.2014.  Arkistoitu 12.5.2014. Viitattu 10.5.2014.
9. ↑  Orjala, Anne: Oikeuskansleri: Kevan toimitusjohtajan nimittämisessä ei moitittavaa *Yle Uutiset*.  16.9.2015. Viitattu 16.9.2015.
**Svenska skolan i Varkaus** oli ruotsinkielinen alakoulu Varkaudessa Pohjois-Savossa. Se oli Suomen itäisin ruotsinkielinen koulu. Koulu perustettiin vuonna 1919 nimellä *Warkaus privata Svenska Folk- och Samskola*. Koulun perustajiin kuului A. Ahlström Oy:n virkamiehiä. Sen yhteydessä oli viisivuotiaille leikkikoulu. Vaikka koulu oli ruotsinkielinen, viimeisinä vuosina suurin osa sen oppilaista puhui äidinkielenään suomea. Lukuvuonna 2008–2009 koulussa oli 20 oppilasta.

Koulu sijaitsi vuodesta 1993 vuoteen 2006 Niittylän historiallisen työläiskorttelin peruskorjatussa puutalossa Unnukan rannalla. Sen jälkeen koulu on välillä ollut Päiviönsaaren sekä Tehtaan koulun yhteydessä, ja viimeisimpinä vuosinaan se on sijainnut Könönpellon koulun tiloissa.

Vuonna 2019 Varkauden sivistyslautakunta ehdotti koulun lakkauttamista johtuen oppilaiden vähäisestä määrästä. Kaupunginvaltuusto teki yksimielisen päätöksen koulun lakkauttamisesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Arkistoitu kopioPeruskoulujen (oppilaitostyypit 11, 12 ja 19) vuosiluokkien 1-9 oppilaat opetuksen järjestäjän ja oppilaitoksen mukaan 2016 (xlsx) Tilastokeskus, stat.fi.  Arkistoitu 19.6.2019. Viitattu 25.6.2019.
2. ↑  Info om skolan - Tietoa koulustamme (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Warkauden lehti 12/2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2  Malinen, Markku: Suomen itäisintä ruotsinkielistä koulua uhkaa lakkauttaminen – sata vuotta toiminut Svenska skolan i Varkaus ei vedä tarpeeksi oppilaita *Yle uutiset*.  29.3.2019. Viitattu 11.6.2019.
5. ↑  Päätöksiä kaupunginvaltuuston kokouksesta 29.4.2019 *varkaus.fi*.  29.4.2019.  Arkistoitu 24.9.2020. Viitattu 11.6.2019.
| "Bulifleim"PastoriPike(mukana VilleGalle) |
| --- |
| Singlen "Bulifleim" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Julkaistu | 10. marraskuuta 2016 |
|  Formaatti | digitaalinen lataus |
|  Tekijä(t) | Biniyam Schelling, Joonas Laaksoharju, Santeri Kauppinen, Jarkko Ehnqvist, Pierlin Mpaka Makumbu, Miika Pesso, Abshir Sheikh Nur, Ville-Petteri Galle |
|  Tuottaja(t) | Biniyam Schelling, Joonas Laaksoharju |
|  Tyylilaji | rap |
|  Kesto | 02.59 |
|  Levy-yhtiö | Tasoi Records |
| Listasijoitukset |
| Suomi Latauslista: 30. |
| PastoriPiken muut singlet |
|  | "Bulifleim"2016 |  |

**"Bulifleim"** on rap-artisti PastoriPiken ensimmäinen single, jonka julkaisi Tasoi Records 10. marraskuuta 2016. Kappaleella on mukana JVG-duon VilleGalle.

Kappaleen ovat säveltäneet ja sovittaneet Biniyam Schelling, Joonas Laaksoharju, Santeri Kauppinen ja Jarkko Ehnqvist. Sanoituksen ovat tehneet esittäjät PastoriPike ja VilleGalle sekä Schelling, Miika Pesso ja Abshir Sheikh Nur. Tuottajina ovat toimineet Schelling ja Laaksoharju, miksauksen on tehnyt Laaksoharju ja masteroinnin Tommi Langen.

Kappaleeseen julkaistiin 17. marraskuuta YouTubessa musiikkivideo, jonka ovat ohjanneet PastoriPike ja Teemu Saario.

Kappale nousi ilmestyttyään viikoksi latauslistan sijalle 30.

Lähteet
-------

1. 1 2  Musiikkituottajat: PastoriPike – Bulifleim
2. ↑  Spotify
3. ↑
4. 1 2
100-vuotias Julius Fredrik Hackman (1932)
**Julius Fredrik Hackman** (23. elokuuta 1832 Viipuri – 24. syyskuuta 1933 Nizza) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraaliluutnantti.

Hackmanin isä oli kauppaneuvos Johan Friedrich Hackman, äiti Julia Sofia Jaenisch ja puoliso vuodesta 1861 Eufrosyne Marie Elisabeth Krüger. Hackman tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1846, valmistui koulusta priimuksena, ylennettiin kornetiksi ja määrättiin palvelukseen Henkivartioväen kyrassieerirykmenttiin 1851. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1853 ja hän suoritti Pietarin sota-akatemian kurssin 1854–1856. Alikapteeniksi hänet ylennettiin 1857 ja siirrettiin Henkivartioväen joukkojen yleisesikuntaan seuraavana vuonna. Kapteeniksi 1858 ylennettynä hänet määrättiin majoitusmestariksi Henkivartioväen 1. jalkaväkidivisioonaan 1859. Vuonna 1862 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin divisioonansa esikuntapäälliköksi.

Hackman määrättiin 88. Pietarin jalkaväkirykmentin komentajaksi 1865, mutta komennettiin seuraavana vuonna palvelukseen Venäjän sotilasopetuslaitosten ylihallitukseen ja nimitettiin 2. Konstantinin sotakoulun johtajaksi joulukuussa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1868 ja komennettiin 1874 uudelleen palvelukseen Venäjän sotilasopetuslaitosten ylihallitukseen, mutta pysytettynä sotakoulun johtajan tehtävässä. Vuonna 1878 Hackman tuli 5. jalkaväkidivisioonan komentajaksi, mutta sai lokakuussa eron tehtävästä sijoitettuna yleisesikunnan upseeriluetteloihin. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 1879 ja eron sotapalveluksesta hän sai helmikuussa 1880. Reserviin jäätyään Hackman muutti perintötilalle Viipurin maalaiskuntaan, mutta myi sen jo 1881 ja muutti puolisoineen Nizzaan, jossa hän eli kuolemaansa saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Julius Fredrik Hackman *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 8.2.2020)
2. ↑  Facta2001, WSOY 1982, 5. osa, palsta 403
3. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 27.9.1933, s. 1 Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille)

Aiheesta muualla
----------------

* Maailman vanhin kenraali. Suomalainen Julius Fredrik Hackman täyttää tiistaina 100 vuotta, Suomen Kuvalehti, 20.08.1932, nro 34, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Satavuotiaan kenraalin syntymäpäivillä, Hakkapeliitta, 20.09.1932, nro 38, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kenraalit ja amiraalit
* Biografiasampo

 |

 |
**Perälä**, vanhastaan myös *Sulkaperä*, on alue Jyväskylässä Muuramen rajalla (vuoden 2008 loppuun asti Jyväskylän maalaiskunnassa Jyväskylän kaupungin alueen ja Muuramen alueen välissä). Virallisesti Perälä kuuluu Vesangan kaupunginosaan ja sijaitsee sen eteläosassa. Perälän asutus on Peräläntien sekä sen sivuteiden varsille keskittynyttä kaavoittamatonta omakotiasutusta.

Alueen eteläpuoli on kuulunut Keljon maakirja- eli rekisterikylään, kun taas pohjoispuoli, jossa sijaitsee muun muassa Kallion talo, on kuulunut Vesankaan. Raja on alkanut Kortelammesta, josta se on kulkenut itään hieman alueen läpi kulkevaa sähkölinjaa etelämpänä. Keljon puoleinen asutus on muodostunut Taka-Keljon ja Hanhiperän talojen takamaille. Perälän talo on lohkaistu Pirttimäestä, Jouhtenmäki Ronsuntaipaleesta, Haapala Korkealasta ja Viimala Hanhikankaasta. Vuoden 1965 alueliitoksessa Perälän Keljon puolta ei liitetty kaupunkiin muun Taka-Keljon mukana. "Perälän kolmio" oli ainut maalaiskunnan puolelle jäänyt osa Keljon maakirjakylästä, lukuun ottamatta asumattomia Päijänteen saaria kuten Isoa-Poroa.

Vuonna 1965 Perälään saatiin autotie, jota ennen alueelle kulki vain kärrytie Ruokkeelle sekä pieniä polkuja ainakin Vesankaan, Hanhiperälle ja Isolahteen. Perälässä oli vielä 1970-luvulla vain seitsemän taloa, mutta 1980-luvulla alkoi kehittyä alueen nykyinen omakotiasutus. Vuonna 2003 alueella oli noin 50 taloa.

Vuonna 2009 Jyväskylän maalaiskunta lakkautettiin. Perälä ei ole erillinen kaupunginosa eikä tilastollinen pienalue, vaan kuuluu kummassakin jaottelussa Vesankaan.

Yrityksiä
---------

Vuonna 1950 Veikko ja Kirsti Mäkinen perustivat Viimalan taloon kauppapuutarhan, joka kuitenkin siirrettiin pian Perälän talolle. Toiminta jatkui vuoteen 1988.

Lähteet
-------

* *Wanha Keljo - osa nykyistä Jyväskylää: elämänmenoa ja muisteluksia Keljon kaupunkilaistuvasta maalaisympäristöstä*. Jyväskylä: Keljon perinnekirjatoimikunta, 1992. ISBN 978-952-90-3704-9. teoksen tiedot Finnassa.
* Lappalainen, Jussi T.: *Jyväskylän maalaiskunnan kirja*. Jyväskylä: Jyväskylän maalaiskunta ja maaseurakunta, 1977. ISBN 951-99104-3-3.
* Lintunen, Vuokko (toim.): *Wesanka – Kylä Sydän-Suomessa. Vesangan kyläkirja*. Vesangan kyläyhdistys, 2003. ISBN 952-91-6246-4.

### Viitteet

1. 1 2  Vesangan kyläkirja, sivu 144.
2. ↑  Perälä, Jyväskylä; Kansalaisen karttapaikka
3. ↑  Ajantasa-asemakaava; Jyväskylä (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  *Peruskartta* 1:20 000. 3212 02 Vesanka.  Helsinki: Maanmittauslaitos, 1963.  Kartta *Vanhat painetut kartat* -palvelussa (JPG) (viitattu 10.8.2023)
5. ↑  Vanhatkartat.fi (käyttää Maanmittauslaitoksen 1960-1970-luvun peruskarttoja) *vanhatkartat.fi*. Viitattu 12.6.2023.
6. ↑  Wanha Keljo, sivu 532.
7. ↑  Wanha Keljo, sivu 100.
8. ↑  Jyväskylän maalaiskunnan kirja, sivu 39.
9. ↑  Jyväskylän karttapalvelu (Aluejaot: Kaupunginosat/Pienalueet) *kartta.jkl.fi*.  Arkistoitu 22.11.2020. Viitattu 12.6.2023.
10. ↑  Wanha Keljo, sivu 142.
**Klootin torppa** sijaitsee Turussa Paattisilla Ikkalan seudulla. Paikka on ollut Paattisten Ullaisten kylän takamaata, jonne "niittyvahti" on asettautunut. Paikan ensimmäinen nimi on ollut Korpi. Vanhoista rakennuksista ovat säilyneet päärakennus, luonnonkivikellari, savusauna-ratasvaja, syytinkipaikka (Kustaan tupa), luhti-liiteri, talli-lammaspihatto, makasiini-hirsinavetta-kanala ja ns. "uusi sauna". Vanhimmat rakennukset ovat 1790-luvulta. Rakennuksia ovat tutkineet jo 1958 Ilmar Talve ja Alfred Kolehmainen. Rakennuksia on entisöity.

Klootin torpan päärakennus. Finna-kuva.
Paikan läheltä alkaa Paattistenjoki. Säkyläntieltä näkee rakennukset. Torpan osoite on Jokelantie 17.

Klootin torppa on osa yhteistä kulttuuriperintöä. Klootissa on pidetty Euroopan kulttuuriympäristöpäiviä eli kulttuuriperintöpäiviä European Heritage Days (EHD).

Torpan alue rakennuksineen kuuluu paikalliselle kotiseutuyhdistykselle, Paattisten Seura ry:lle. Päärakennus toimii Paattisten kotiseututalona. Torpan ylläpidosta vastaa Paattisten seura. Klootin torppaa voi vuokrata erilaisten tapahtumien järjestämistä varten.

Säkyläntieltä katsottuna Klootin rakennuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Paattisten taloja ja tarinoita. Paattisten kulttuurimaisema ja vanhat rakennukset. Varsinais-Suomen rakennuskulttuuri. 2009. Sivut 183–186.
2. ↑  Talve, Ilmar. Huomioita kylien muuttumisesta Paattisten pitäjän pohjoisosassa, 1961. Varsinais-Suomen maakuntakirja 17.
3. ↑  Kolehmainen, Alfred. Suomalainen talonpoikaistalo. 1979. Sivu 20.
4. ↑  Paattisten seura tekee 1700-luvun torpasta kulttuuripolun menneeseen. Turun Sanomat 3.4.2009.
5. ↑  TAO:n restaurointiopiskelijat harjaantuvat hirsitöihin Paattisilla. Turun Tienoo 14.10.2021.
6. ↑  Oikarinen, Maiju. Klootin torppa. Kulttuuriraportti. Paattisten Seura ry. 2011.
7. ↑   Klootin torppa avaa susiovensa vieraille – katso kuvat 1700-luvulta säilyneestä kokonaisuudesta. Turun Sanomat 6.9.2019.

Kirjallisuutta
--------------

* Perälä, Väinö. Paattinen 1359-1959. Paattisten kunta. 1959.
* Paattisten taloja ja tarinoita. Paattisten kulttuurimaisema ja vanhat rakennukset. Varsinais-Suomen rakennuskulttuuri. 2009
* Talve, Ilmar. Huomioita kylien muuttumisesta Paattisten pitäjän pohjoisosassa. Varsinais-Suomen maakuntakirja 17. 1961
* Oikarinen, Maiju. Klootin torppa. Kulttuuriraportti. Paattisten Seura ry. 2011.
**Espan lava** on kesäestradi Esplanadin puistossa, Helsingin keskustassa.

Historia
--------

Espan lavan nykyinen ulkomuoto on peräisin 1970-luvun jälkipuoliskolta, mutta Esplanadin puistossa on soinut elävä musiikki paljon pitempään. Ensimmäinen, joskin vaatimaton musiikkipaviljonki rakennettiin ravintola Kappelin edustalle vuonna 1881. Kuusi vuotta myöhemmin se korvattiin uudella, arkkitehti Blomqvistin suunnittelemalla musiikkipaviljongilla, jota koristivat tornit ja kukkaornamentit.

Nykyinen soittolava valmistui 1939 sijoittuen tyylillisesti klassismin ja funktionalismin väliin, ja sen on suunnitellut arkkitehtuuritoimisto Jung & Jung. Lavan yhteydessä oli alkujaan katsomon molemmilta puolilta rajaavat lasipaviljongit. Paviljonkien ja soittolavan väliin sijoitettiin symmetrisesti neljä lipputankoa kummallekin puolelle.

1960-luvulla lasipaviljongit ja lipputangot poistettiin ja vuonna 1975 esiintymistilaa kasvatettiin rakentamalla lippamainen ulkonäyttämö soittolavan eteen. Muutostyöt päätettiin vuonna 1976, jolloin sijoitettiin kaksi jalallista vitriiniä epäsymmetrisesti lavan oikealle puolelle: toinen eteläpuolelle, toinen pohjoispuolen istutusten suojaan.

Vuonna 1987 Espan lava siirtyi Helsingin juhlaviikoilta kulttuurikeskuksen ja Savoy-teatterin alaisuuteen: Espan lava on siis osa Helsingin kaupungin kulttuurin ja vapaa-ajan toimialaa.

Toiminta
--------

Kesälavan ilmaiset konsertit keräävät yleisöönsä niin paikalliset kuin turistit, ja esityksiä on toukokuusta syyskuulle. Lavan ohjelmistolinjaus keskittyy suurilta osin valtavirtamusiikin ulkopuolelle: kesäpäivinä Espalla kuullaan jazzia, folkmusiikkia, etnoa, klassista musiikkia ja lastenohjelmaa. Lavalla nähty myös tanssi- ja sirkusesityksiä.

Espan lava, heinäkuu 2023, lavalla Jesse van Ruller Trio (kuvaaja Laura Pyrrö)
Kesiä ovat perinteisesti rytmittäneet Suomen pisimmäksi jazzfestivaaliksi kutsuttu Jazz-Espa sekä uutta kansanmusiikkia kattavasti esittelevä Etno-Espa. Espan lavalla järjestetään myös erilaisia suurtapahtumia esimerkiksi Helsinki-päivänä ja Taiteiden yönä. Muuta Espan lavan perinteistä ohjelmistoa ovat muun muassa Suomen puolustusvoimien soittokuntien MIL-Espa -konsertit, joita on järjestetty Espalla jo vuodesta 1927 lähtien.

Espan lavalla ovat vuosien saatossa esiintyneet muun muassa Juice Leskinen, Hector, Kirka, Lasse Mårtenson, Rauli Badding Somerjoki, Eino Grön, Mikko Alatalo, Von Hertzen Brothers, Dingo, Aikakone, Jorma Uotinen, Paula Koivuniemi, Timo Lassy, Paleface, Nina Mya, Johanna Försti, Michael Monroe, Hevisaurus, Pelle Miljoona, Kauko Röyhkä, Vuokko Hovatta, Angelika Klas, Jyrki Anttila, Wimme Saari, Johanna Juhola, Muska ja Virve Rosti.

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset kotisivut