recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Salman Isa Ghuloom** (arab. سلمان عيسى‎; s. 12. heinäkuuta 1977 Bahrain) on bahrainilainen jalkapalloilija, ja Bahrainin valioliigassa pelaavan Al-Riffan kapteeni. Hän pelaa useimmiten puolustajan paikalla, mutta on toiminut laidalla myös hyökkäävämmässä roolissa. Isa onkin laitojen raskaan ja väsymättömän työnsä sekä nopeiden laitanousujensa ansiosta saanut lempinimen *Al Janah Al Taer* eli *"Lentävä laituri"*, ja Al-Riffassa jopa kulttisankarin maineen.

Ura
---

### Seuraura

Isa aloitti seurajoukkueuransa Bahrainin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pienessä Madinat Isan joukkueessa. Isan mahtavat suoritukset joukkueessa johtivat Al-Riffan, erään Bahrainin kuuluisimmista joukkueista, tarjoamaan hänelle sopimusta vuonna 1998. Isa allekirjoittikin sopimuksen, ja oli suuressa roolissa, kun seura voitti Bahrainin mestaruuden kaudella 2002–2003.

Vuonna 2005 Isa siirtyi qatarilaiseen Al-Arabin joukkueeseen. Siellä hän onnistui melko nopeasti saavuttamaan luotettavuuden kokoonpanossa, ja tekikin 67 pelaamassaan ottelussa yhteensä yhdeksän maalia, vaikka pelasi puolustajana.

Isa siirtyi takaisin Al-Riffaan vuonna 2011 300 000 euron siirtosummalla.

### Maajoukkueura

Bahrainin joukkueessa Isa alkoi pelata vuonna 2001. Monien mielestä hänen parhaat esityksensä maajoukkueessa nähtiin vuonna 2004, jolloin hän osallistui joukkueen mukana Qatarissa järjestettyyn Gulf Cupiin. Isa teki turnauksen ottelussa Saudi-Arabiaa vastaan upean maalin, joka oli myös pelin 3–0-voittomaali. Cupin välierässä Bahrain hävisi Omanille, mutta sijoittui lopulta kolmanneksi.

Isa on pelannut A-maajoukkueessa 144 ottelua, mikä on eniten bahrainilaisista jalkapallon historiassa. Globaalissa ottelutilastossa Isa on sijalla 17, takanaan muun muassa Jari Litmanen ja Luis Figo.

Lähteet
-------

1. ↑  Al-Riffa SC - Current squad *Transfer Markt*. Viitattu 7.8.2013. (englanniksi)
2. ↑  Salman Isa: Market value development *Transfer Markt*. Viitattu 7.8.2013.
3. ↑  Men who have played 100 or more "A" internationals for their country  29.7.2013. FIFA.  Arkistoitu 10.8.2013. Viitattu 7.8.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Profiili National Football Teams -sivustolla

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Katharine Lee Bates** (1859–1929) oli yhdysvaltalainen runoilija ja lauluntekijä. Hänen tunnetuin laulunsa on vuonna 1893 kirjoitettu "America the Beautiful", jota pidetään joskus Yhdysvaltojen vaihtoehtoisena kansallislauluna "Tähtilipun" ohella.

Bates syntyi Falmouthissa, Massachusettsissa ja muutti lapsena perheensä mukana Wellesleyhin. Hän suoritti alemman ja ylemmän korkeakoulututkinnon Wellesley Collegessa ja opiskeli jonkin aikaa myös Oxfordin yliopistossa. Hän toimi vuosina 1880–1925 Wellesley Collegessa englanninkielisen kirjallisuuden opettajana. Hän julkaisi paljon runoja, kirjoja ja näytelmiä.

"America the Beautiful" -runon Bates kirjoitti vuonna 1893. Se julkaistiin ensimmäisen kerran kaksi vuotta myöhemmin Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä *The Congregationalist* -lehdessä. Yhdysvaltalainen säveltäjä Silas G. Pratt sävelsi sanoihin melodian pian sen ilmestymisen jälkeen, ja laulu alkoi saada nopeasti huomiota. Vuonna 1904 Bates, jolle runon suosio tuli yllätyksenä, muotoili sanoituksen uudelleen. Tämä versio julkaistiin 19. marraskuuta 1904 *The Boston Evening Transcript* -lehdessä. Nykyään laulu tunnetaan parhaiten Samuel A. Wardin säveltämän "Materna"-kappaleen melodialla laulettuna.

Koko elämänsä naimattomana ja lapsettomana elänyt Bates jäi eläkkeelle opettajan työstä vuonna 1925. Hän kuoli 28. maaliskuuta 1929.

Lähteet
-------

1. ↑  Daniel S. Burt: "1893", *The Chronology of American Literature*. Houghton Mifflin, 2004. (englanniksi)
2. 1 2 3  Katharine Lee Bates *Songwriters Hall of Fame*.  Arkistoitu 11.3.2015. Viitattu 18.11.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lisää luettavaa aiheesta **Katharine Lee Bates** on Wikiaineistossa (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**Antti Seppo Ilmari Matomäki** (12. helmikuuta 1933 Akaa – 29. joulukuuta 2010) oli suomalainen everstiluutnantti, joka toimi muun muassa Rovaniemen Ilmatorjuntapatteriston komentajana.

Matomäen vanhemmat olivat William Matomäki ja Maria Nurisalo. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1958 oli Marja Kurenmaa (ero 1978) ja toinen vuodesta 1998 Raili Koistinen.

Matomäki tuli ylioppilaaksi Toijalan yhteiskoulusta 1954, Kadettikoulusta hän valmistui 1957 ja Sotakorkeakoulusta 1967. Matomäki työskenteli opetusupseerina Helsingin ilmatorjuntarykmentissä vuodesta 1957 ja Reserviupseerikoulussa 1959–1961. Ilmatorjuntakoulussa hän oli opetusupseeri 1961–1964 ja osastonjohtaja 1964 ja sitten patterinpäällikkö Helsingin ilmatorjuntarykmentissä 1964–1965. Rovaniemen sotilaspiirin esikunnassa Matomäki oli toimistoupseeri vuodesta 1967 ja esikuntapäällikkö vuodesta 1976. Pohjanmaan ilmatorjuntapatteriston–Rovaniemen ilmatorjuntapatteriston patteristoupseeri hän oli vuodesta 1969, Rovaniemen Ilmatorjuntapatteriston komentaja vuodesta 1978 ja Ilmavoimien esikunnan toimistopäällikkö vuonna 1982, jolloin hän myös erosi vakinaisesta palveluksesta.

Matomäki ylennettiin vänrikiksi 1955, luutnantiksi 1958, yliluutnantiksi 1961, kapteeniksi 1963, majuriksi 1969 ja everstiluutnantiksi 1976.

Lähteet
-------

1. ↑  In memoriam  2011. Kylkirauta 1/2011, s. 68. Viitattu 3.4.2017.
2. 1 2 3 4  *Kadettiupseerit 1920–2000*, s. 449. Matomäki, Antti Seppo Ilmari. Helsinki: Kadettikunta ry. Upseeriliitto ry. 2000. ISBN 951-98334-3-9.
**Antti Väinö Mikael Malmberg** (26. lokakuuta 1921 Keuruu – 25. tammikuuta 2017 Raisio) oli suomalainen metsänhoitaja, metsäasiantuntija ja metsäopetuksen kehittäjä, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Malmbergin vanhemmat olivat rautatieläiset Väinö Severus Malmberg ja Hilja Paatelainen ja puoliso vuodesta 1955 Ulla-Brita Östman. Mamlberg tuli ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta 1942 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1948. Metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1949 ja antoi opettajanäytteen Kurun normaalimetsäkoulussa 1949. Malmberg oli Metsähallituksen Kurun hoitoalueen harjoittelijametsänhoitaja 1948–1949 ja Lounais-Suomen metsänhoitolautakunnan, vuodesta 1968 Lounais-Suomen piirimetsälautakunta, piirimetsänhoitaja Turussa 1949–1975, koulutuspäällikkö 1960–1975 ja päämetsänhoitaja 1976–1985.

Malmberg oli myös Tuorlan maanviljelyskoulun metsäopin opettaja 1949–1960, Varsinais-Suomen emäntäkoulun metsäopin ja luonnonsuojelun opettaja 1951–1969, Lounais-Suomen Metsäkurssikeskuksen johtaja 1957–1963, Paimion maatalouskerho-opiston metsäopin opettaja 1960–1970, maaoikeuden uskottu mies 1969–1984 ja Turun ja Porin lääninoikeuden lisäjäsen 1975–1987. Raision kaupunginvaltuuston jäsen Malmberg oli 1969–1993, ja hänellä oli myös lukuisia muita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Maatilan Mietoisissa ja metsätilan Vehmaalla omistanut Malmberg voitti Suomen metsätaitomestaruuden 1955. Metsäneuvoksen arvonimen hän sai 1982.

Julkaisuja
----------

* *Suunnitelma Lounais-Suomen metsätalouden kehittämiseksi*, 1959
* *Tutkimus Lounais-Suomen Aluesuunnitelmayhdistyksen alueen metsätaloudesta*, 1959
* *Puutasetutkimus Salon Seudun talousalueesta*, 1963
* *Metsästysseura Eräveikot 1933–2003*, 2003.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kivistö, Terhi: Metsäneuvos Antti Malmberg (1921–2017). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 28.3.2017. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 22.4.2023.
2. 1 2  Antti Mamlberg 1921–2017. Metsäopetuksen kehittäjä.  *Helsingin Sanomat*, 28.3.2017, nro 85, s. 52. Kansalliskirjasto. Viitattu 22.4.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Terhi Kivistö: Antti Malmberg *Biografiasampo*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat

 |

 |
**Tsolgon järviketju**  (vir. *Tsolgo aheljärvestik* ) on Virossa Võrumaalla Tsolgon, Pillen ja Laugan kylien alueilla sijaitseva erikokoisten järvien muodostama kaakko-luode- suuntainen järviketju. Alue sijaitsee yli 10 kilometriä Võrun kaupungista koilliseen päin. Kyseisiä järviä ovat luoteesta kaakkoon lueteltuina :

* Lauga järv (13,6 ha)
* Karsna järv (16,3 ha)
* Pille järv (7,2 ha)
* Kogrõjärv (0,2 ha)
* Annõ järv (0,5 ha)
* Mustjärv (6,0 ha)
* Kõverjärv (1,6 ha)
* Pikkjärv (8,8 ha)

Järvet ovat syntyneet viime jääkauden loppuvaiheen aikana mannerjäätikön sulamisvesien uurtamaan loivapiirteiseen laaksoon, jossa on järvien kohdalla sijaitsevia syvänteitä. Yhteisestä syntyhistoriasta huolimatta järvet ovat nykyään biologisesti varsin erilaisia ja niiden kasvusto ja kalasto poikkeavat toisistaan jonkin verran. Järvien yleisimmät kalalajit ovat särki, ahven, hauki ja lahna.

Syvin järvi on Mustjärv (29,7 metriä) ja matalin on Karsna järv (8,1 metriä). Järvet sijaitsevat 75,6–80,9 metriä mpy. Toisistaan kaukaisimmat järvet ovat Lauga järv ja Pikkjärv, joiden välimatka on noin neljä kilometriä. Järvistä Kõverjärv ja Annõ järv ovat umpijärviä ja Kogrõjärvestä alkaa vain metsään päättyvä lyhyt oja. Pille järv ja Karsna järv on yhdistetty toisiinsa ojalla ja Karsnasta alkava oja on metsään päättyvä lyhyt oja. Karsna ja Pille voidaan kuitenkin pitää Vana-Koiola ojan valuma-alueeseen kuuluvina järvinä, sillä kyseinen laskuoja virtaa ojalle päin. Lisäksi Mustjärvestä alkava oja yhtyy Kariojaan kolmen kilometrin päässä. Myös Vana-Koiola oja yhtyy Kariojaan. Pikkjärven laskuoja kuuluu Sandisuu peakraavin valuma-alueeseen. Kaikki järvet kuuluvat Võhandu jõen valuma-alueeseen, koska mainitut ojat ovat Võhandun sivuojia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tsolgo aheljärvestik, kalapeedia.ee, viitattu 27.8.2020
2. 1 2  Tsolgo järved, Eesti Entsykopeedia, viitattu 27.8.2020
3. ↑  Keskkonnaregister: Lauga järv (VEE2127400) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 27.8.2020. (viroksi)
**Gyula Zsivótzky** (25. helmikuuta 1937 – 29. syyskuuta 2007) oli unkarilainen moukarinheittäjä, olympiavoittaja ja Euroopan mestari.

Budapestilainen Zsivótzky toimi siviiliammatissaan liikunnanopettajana. Vuonna 1954 hän heitti tuloksen 51,12, ja ensimmäinen kansainvälisen tason huippumenestys tuli vuonna 1958 EM-kisoista Tukholmasta, jolloin hän tuloksella 63,48 saavutti pronssimitalin. Rooman olympialaisissa 1960 hän voitti hopeaa tuloksella 65,79 Vasili Rudenkovin voittaessa. Kaksi vuotta myöhemmin EM-kisoissa 1962 Belgradissa Zsivótzky voitti Euroopan mestaruuden tuloksella 69,64.

Vuoden 1964 keväällä Zsivótzky oli laihtunut entisistä mitoistaan (190 senttimetriä, 94 kilogrammaa) lähes 20 kilogrammaa jouduttuaan kolmeen suolistoleikkaukseen. Tästä huolimatta hän saavutti saman kesän aikana Tokion olympialaisissa 1964 jälleen hopeamitalin tuloksella 69,09 kultamitalin mentyä Neuvostoliiton Romuald Klimille tuloksella 69,74. 

Ruumiinrakenteeltaan Zsivótzky oli aktiivivuosinaan solakka ja jäntevä ja luonteeltaan harvasanainen, mutta hermoiluun taipuvainen. Tokion hopeasijansa jälkeen hän tehosti harjoitteluaan, minkä tuloksena hän 4. syyskuuta vuonna 1965 heitti Debrecenissä uudet maailmanennätyslukemat 73,74 metriä. Sanotaan, että epävirallisesti Zsivótzky olisi verrytellessään heittänyt jopa 76,3 metriä.*kenen mukaan?* Kuitenkin kotikaupungissaan käydyissä EM-kisoissa 1966 hän jälleen hävisi kultamitalikamppailun Klimille, joka heitti 70,02 Zsivótzkyn päästessä lukemiin 68,62, mikä riitti hopeaan.

Ennen Meksikon olympialaisia 1968 Zsivótzky ja Klim olivat kilpailleet toisiaan vastaan yhdeksän kertaa, ja joka kerralla oli Klim vienyt pitemmän korren. Olympialaisissa Zsivótzky kiskaisi heti alkuun tuloksen 72,6, ja neljännellä heitollaan syntyi tulos 73,36, mikä riitti Klimin, joka heitti parhaallaan 73,28, voittamiseen ja olympiakultaan. Neljä vuotta myöhemmin Münchenin olympialaisissa Zsivótzky sijoittui viidenneksi tuloksella 71,38.

Gyula Zsivótzky kuoli sairauteen Budapestissa 70-vuotiaana. Hänen poikansa Attila Zsivóczky on menestynyt kymmenottelussa.

Lähteet
-------

* Wünsche, Wolfgang: *Kilpakenttien sankarit*. Karisto, 1984. ISBN 951-23-0679-4.
* Gyula Zsivótzky *Olympedia*.  (englanniksi)

Miesten moukarinheiton olympiavoittajat

|  |
| --- |
| 1900: John Flanagan |
1904: John Flanagan |
1908: John Flanagan |
1912: Matt McGrath |
1920: Patrick Ryan |
1924: Frederick Tootell |
1928: Patrick O’Callaghan |
1932: Patrick O’Callaghan |
1936: Karl Hein |
1948: Imre Németh |
1952: József Csermák |
1956: Harold Connolly |
1960: Vasili Rudenkov |
1964: Romuald Klim |
1968: Gyula Zsivótzky |
1972: Anatoli Bondartšuk |
1976: Juri Sedyh |
1980: Juri Sedyh |
1984: Juha Tiainen |
1988: Sergei Litvinov |
1992: Andrei Abduvalijev |
1996: Balázs Kiss |
2000: Szymon Ziółkowski |
2004: Kōji Murofushi |
2008: Primož Kozmus |
2012: Krisztián Pars |
2016: Dilšod Nazarov |
2020: Wojciech Nowicki |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Blanca Fernández Ochoa** (22. huhtikuuta 1963 Madrid – 24. elokuuta 2019) oli espanjalainen alppihiihtäjä, pujottelun olympiamitalisti. Myös hänen sisaruksensa Dolores, Francisco ja Juan Manuel ovat olympiatason alppihiihtäjiä, Francisco Espanjan ensimmäinen talvikisojen olympiavoittaja. Fernández Ochoan ruumis löytyi syyskuun alkupäivinä 2019 Madridin lähistöltä La Peñotasta.

Blanca Fernández Ochoa sijoittui olympialaisten suurpujottelussa Lake Placidissa 1980 18:nneksi ja Sarajevossa 1984 kuudenneksi. Bormion MM-kilpailuissa 1985 hän oli suurpujottelussa yhdeksäs ja pujottelussa 14:s, Crans-Montanan MM-kilpailuissa 1987 pujottelussa ja suurpujottelussa viides, supersuurpujottelussa kymmenes.

Fernández Ochoa sijoittui Calgaryn olympialaisissa 1988 pujottelussa viidenneksi. Vailin MM-kilpailuissa 1989 hän oli pujottelussa neljäs ja suurpujottelussa seitsemäs. Hän sai Albertvillen olympialaisissa 1992 pronssia pujottelussa ja sijoittui 12:nneksi suurpujottelussa. Fernández Ochoa oli Espanjan ensimmäinen talviolympialaisten naismitalisti.

Fernández Ochoa sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi kaudella 1987–1988, seitsemänneksi 1991–1992, kahdeksanneksi 1986–1987 sekä kymmenenneksi kausilla 1984–1985 ja 1990–1991. Pujottelun maailmancupissa hän oli kolmas kausilla 1990–1991 ja 1991–1992 sekä neljäs 1987–1988. Suurpujottelun maailmancupissa hän sijoittui kolmanneksi 1986–1987 ja viidenneksi 1987–1988, supersuurpujottelun maailmancupissa kolmanneksi 1987–1988. Hän voitti kaikkiaan neljä maailmancupin osakilpailua, sijoittui seitsemän kertaa toiseksi ja yhdeksän kertaa kolmanneksi.

Maailmancupin osakilpailuvoitot
-------------------------------

Lähde: FIS

|
|  |
| Päivä | Kilpailupaikka | Laji |
| 3. maaliskuuta 1985 | Yhdysvallat Vail | suurpujottelu |
| 26. marraskuuta 1987 | Italia Sestriere | pujottelu |
| 22. joulukuuta 1990 | Ranska Morzine | pujottelu |
| 1. joulukuuta 1991 | Itävalta Lech | pujottelu |

Lähteet
-------

1. ↑  Blanca Fernández Ochoa, Spain's only female Winter Olympics medallist, found dead after search *El Caso*.  4.9.2019. El Nacional. Viitattu 4.9.2019. (englanniksi)
2. ↑  La Policía descarta la muerte accidental y violenta de Blanca Fernández Ochoa *El Confidencial*.  4.9.2019. El Confidencial. Viitattu 4.9.2019. (espanjaksi)
3. 1 2 3  Timo Uusitalo: Espanjalainen olympiamitalisti löydettiin kuolleena vuoristosta *Yle.fi, urheilu-uutiset*.  4.9.2019. Viitattu 4.9.2019.
4. 1 2  Blanca Fernández Ochoa *sports-reference.com*.  Arkistoitu 21.10.2013. Viitattu 7.11.2013. (englanniksi)
5. 1 2 3 4  Blanca Fernández Ochoa Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
**Thelma (Telma) Ellida Tuulos-Järvinen** (o.s. **Kekäläinen**, 27. helmikuuta 1902 Kokemäki – 22. syyskuuta 1982 Espoo) oli suomalainen balettitanssija ja koreografi.

Tuuloksen perhe asui vuodet 1903–1905 siirtolaisina Yhdysvalloissa. Hän aloitti tanssiopinnot 12-vuotiaana Hertta Idmanin johdolla ja opiskeli 1920–30-lukujen vaihteessa myös New Yorkissa sekä Wienissä. Vuosina 1933–1938 Tuuloksella oli yhdessä Lempi Eskelisen kanssa Turussa ja Helsingissä toiminut balettikoulu, jossa opetettiin myös modernia tanssia ja voimistelua. Tuulos piti balettikoulua Turussa 41 vuoden ajan aina 1970-luvun lopulle saakka. Vuonna 1971 hän sai Pro Finlandia -mitalin. Turun Teatterin ohella hän teki 1980-luvulla paljon yhteistyötä Tampereen Työväen Teatterin ohjaajan Vili Auvisen kanssa. Tuulos teki koreografioita muun muassa musiikkinäytelmiin *Tukkijoella* ja *Nuori Mylläri*.

Yksityiselämä
-------------

Telma Tuuloksen vanhemmat olivat Hämeenlinnasta kotoisin ollut rautatievirkailija Juho Fredrik Kekäläinen (1876–1921) ja Porissa syntynyt ranskalaistaustainen Elli Bonnet (1881–1957). Hänen veljensä oli etsivä Freedy Kekäläinen. Tuuloksen puoliso oli upseeri Yrjö Järvinen (s. 1907). Balettitanssija Jyrki Järvinen (1945–2010) oli heidän poikansa.

Lähteet
-------

1. ↑  Telma Tuulos Elonetissä.   Viitattu 20.4.2008.
2. 1 2  Thelma Tuulos-Järvinen (Kekäläinen)  26.4.2022. Geni. Viitattu 16.5.2022.
3. 1 2  Kiianlinna, Raili: Taide- ja teatteritanssin turkulainen uranuurtaja muuntaa sävelet tanssiksi.  *Suomen Turku*, 1978, nro 1, s. 28–29. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 9.1.2016.
4. ↑  Makkonen, Anne: *One Past, Many Histories: Loitsu (1933) in the Context of Dance Art in Finland*, s. 58, 66. Väitöskirja. Guildford: University of Surrey, 2007. Teoksen verkkoversio (PDF).
5. 1 2  Möttönen, Heikki: Nostalginen Turku: Thelma Tuuloksen tanssikoulu oli käsite vuosikymmeniä  18.2.2019. Aamuset. Viitattu 16.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**Antti Emil Linna** (7. lokakuuta 1916 Messukylä – 17. tammikuuta 2000 Kangasala) oli suomalainen diplomi-insinööri ja toimitusjohtaja. Hän toimi kansanedustajana 1960-luvulla Suomen Kansanpuolueen ja Liberaalisen kansanpuolueen riveissä.

Linnan vanhemmat olivat maanviljelijä, kansanedustaja ja ministeri Kustaa Eemil Linna ja *Eeva Maria Taipale*. Linna pääsi ylioppilaaksi 1936 ja suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon 1941. Linna oli Teknillisen korkeakoulun mineralogis-geologisen laitoksen assistenttina 1940–1941, Geologisen tutkimuslaitoksen vuori-insinöörinä 1941–1942 ja Lohjan kalkkitehtaan kaivosinsinöörinä 1942–1945. Vuosina 1945–1952 Linna oli *Maantuote Oy*:n toimitusjohtajana ja vuodesta 1952 *Insinööritoimisto Oy Tutkimuksen* toimitusjohtajana. Hän oli Neste Oy:n maakaasuosaston johtajana 1971–1978.

Linna oli kansanpuolueen kansanedustajana 1962–1965 ja puolueen nimen vaihdon jälkeen liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1965–1966. Linna oli presidentin valitsijamies vuosien 1950 ja 1962 presidentin vaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Tampereen kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsenenä.

Linna toimi Pirkan Hiihdon puheenjohtajana vuosina 1968–1971 ja osallistui itse hiihtoon seitsemän kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Tekniikan osaaja osallistui ja harrasti.  *Helsingin Sanomat*, 3.2.2000, s. A12.

Aiheesta muualla
----------------

* .aspx Antti Linna *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomen Kansanpuolueen kansanedustajat 1962–1965 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(13) | 
* Hosia
* Hyytiäinen
* Juva (1964–1965)
* Kaitila
* Karvikko
* Kyttä (1962–1964)
* Leinonen
* Linna
* Mattila
* Ojajärvi
* Pakarinen
* Salo
* Stykki
* Tenhiälä

 |

 |


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustajat 1965–1966 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(14) | 
* Hosia
* Hyytiäinen
* Kaitila
* Karvikko
* Kyttä
* Leinonen
* Linna
* Mattila
* Ojajärvi
* Paavola
* Pakarinen
* Salo
* Stykki
* Tenhiälä

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
Norjalaiset BM92-dieselmoottorijunayksiköt liikennöivät reitin läntisellä osalla.
Ruotsalaiset *Regina*-junayksiköt liikennöivät vuoroa Sundsvallin ja Östersundin välillä.
**Mittnabotåget** on paikallisjuna, joka liikennöi Norjan Trondheimin ja Ruotsin Sundsvallin välillä. Junia liikennöi Ruotsissa Mittbanalla Transdev, ja Norjassa Meråkerbanalla kulkevaa rajan ylittävää Trondheim–Östersund-vuoroa liikennöi Norges Statsbaner (NSB).

Sundsvallin ja Östersundin välillä junakalustona käytetään Regina-sähkömoottorijunia, Norjan puolella liikennöidään BM92-dieselmoottorijunilla, sillä Norjan puoleinen osuus on sähköistämätön. Trondheimin ja Östersundin välillä liikennöi kaksi junaparia päivässä. Sekä Östersundissa että Sundsvallissa junilta on yhteys sekä Gävlen että Tukholman suuntiin joko paikallisjunilla tai X2000-suurnopeusjunilla.

Junavuorot saavat osan rahoituksestaan Euroopan unionilta.

Aiheesta muualla
----------------

* Veolia Transport: Mittnabotåget (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
**Matkalla Neuvostoliitossa** (*A Russian Journal*) on John Steinbeckin kirjoittama ja Robert Capan kuvittama vuonna 1948 julkaistu matkakirja heidän matkastaan Neuvostoliitossa. Steinbeck ja Capa matkasivat Neuvostoliitossa noin kahden kuukauden aikana vuonna 1947, ja heidän tavoitteenaan oli kertoa tavallisten neuvostoliittolaisten elämästä.

Matka
-----

John Steinbeck ja Robert Capa tapasivat 1946 New Yorkissa ja keskustelivat hotellin baarissa muun muassa siitä, miten Yhdysvalloissa käsiteltiin itäblokin asioita. Steinbeck ja Capa päättivät keskustelun jälkeen tehdä jutun tavallisista neuvostoliittolaisista.

Steinbeck esitti ajatuksen Neuvostoliiton New Yorkin -konsulaatissa, ja se otettiin pääosin innostuneena vastaan. Neuvostoliiton viranomaiset eivät kuitenkaan olleet aluksi halukkaita päästä Capaa maahan, mutta Steinbeckin itsepintaisuuden ansiosta myös Capalle myönnettiin viisumi.

Steinbeck ja Capa lähtivät matkalle 21. heinäkuuta 1947 ja saapuivat Moskovaan Tukholman kautta. He olivat kuitenkin joutuneet lykkäämään matkaansa useilla viikoilla, kun Steinbeck oli murtanut polvilumpionsa pudottuaan asuntonsa parvekkeelta.

Steinbeck ja Capa vierailivat Neuvostoliitossa kaksikuukautisen matkansa aikana Moskovassa, Stalingradissa, Ukrainassa ja Georgiassa.

Julkaisu ja kritiikki
---------------------

Palattuaan matkalta Steinbeck kirjoitti matkasta artikkelisarjan New York Herald Tribuneen ja sen jälkeen nimen *Matkalla Neuvostoliitossa* saaneen kirjan, jonka julkaisi vuonna 1948 Viking Press.

*Matkalla Neuvostoliitossa* sai pääosin negatiivisia arvioita. New York Timesin Orville Prescott kirjoitti, että "*Matkalla Neuvostoliitossa* on paljon paremmin kirjoitettu kuin useimmat mutta pinnallisempi kuin monet." Kirjan pinnallisuutta kritisoi myös muun muassa Sterling North. Neuvostoliittolaisessa lehdistössä kirjaa haukuttiin vielä enemmän ja Steinbeckia ja Capaa kutsuttiin muun muassa "gangstereiksi" ja "hyeenoiksi".

Kirja on jäänyt aika pitkälti unohduksiin aikalaisarvioiden jälkeen. Steinbeckia tutkinut Susan Shillinglaw on kirjoittanut, että se on mainettaan paljon tärkeämpi teos. Sen sijaan Capa-elämäkerturi Alex Kershaw kirjoitti, että kirja oli Capan uran aallonpohja. Hänen mukaansa kuvat olivat "epäkiinnostavia ja omituisen latteita".

Lähteet
-------

* Kershaw, Alex: *Sotaa ja samppanjaa – Robert Capan elämä*. Suomentanut Iso-Markku, Jaana. Helsinki: Otava, 2003. ISBN 951-1-17166-6.
* Schultz, Jeffrey & Li, Luchen: *Critical Companion to John Steinbeck*. New York, NY: Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-4300-0.

### Viitteet

1. 1 2 3  Kershaw, s. 228–230.
2. 1 2 3  Schultz & Li, s. 184.
3. 1 2  Kershaw, s. 248–249.
4. ↑  Schultz & Li, s. 185.
Buggles.
**Buggles** oli vuonna 1977 perustettu uuden aallon popyhtye, jonka muodostivat Trevor Horn (s. 1949, basso, kitara, perkussio ja laulu), Geoff Downes (s. 1952, perkussio ja koskettimet) ja Bruce Woolley (ei ollut varsinainen jäsen, mutta kuului yhtyeen taustaryhmään).

Bugglesin ensimmäinen julkaisu oli vuonna 1979 Britannian ykköseksi noussut single "Video Killed the Radio Star". 1. elokuuta 1981 se oli ensimmäinen uuden Music Televisionin näyttämä video. Yhtye jäi lopulta lähinnä yhden hitin ihmeeksi, vaikka "Living in the Plastic Age", "Clean Clean" ja "Elstree" nousivatkin Britannian singlelistalle.

Vuonna 1980 Horn ja Downes alkoivat työstää seuraajaa debyyttialbumi *The Age of Plasticille*. Samaan aikaan viereisessä studiossa työskenteli vastikään laulajansa Jon Andersonin ja kosketinsoittajansa Rick Wakemanin menettänyt progessiivista rockia soittava Yes. Yesin basisti Chris Squire kutsui Hornin ja Downesin korvaamaan Andersonin ja Wakemanin. Yhteistyöstä syntyi Yes-albumi *Drama*. Maksisinglenä julkaistu 8½-minuuttinen "Into the Lens" oli alun perin Buggles-kappale "I am a Camera". Bugglesin tukema Yes hajosi (väliaikaisesti) *Dramaa* seuranneen kiertueen jälkeen.

Yesin jälkeen Buggles aloitti toisen albuminsa *Adventures In Modern Recording* viimeistelyn. Yhtye hajosi kuitenkin musiikillisiin erimielisyyksiin. Geoff Downes perusti progen superyhtyeen Asian ja Horn viimeisteli levyn muiden soittajien kanssa. Tämän jälkeen Buggles lopetti toimintansa. Horn nousi tunnetuksi tuottajaksi työskenneltyään yhtyeiden kuten ABC, Dollar, Frankie Goes to Hollywood ja Art of Noise kanssa.

Diskografia
-----------

### Singlet

* "Video Killed the Radio Star" (1979, Britannian singlelistan #1, vuonna 1980 Yhdysvalloissa #40)
* "Living in the Plastic Age" (1980, UK #16)
* "Clean Clean" (1980, UK #38)
* "Elstree" (1980, UK #55)
* "I Am A Camera" (1981) (ei listasijoituksia)
* "Adventures In Modern Recording" (1982) (ei listasijoituksia)
* "On TV" (1982) (ei listasijoituksia)
* "Lenny" (1982) (ei listasijoituksia)
* "Beatnik" (1982)

### Albumit

* *The Age of Plastic* (1980, UK #27)
* *Adventures In Modern Recording* (1981) (ei listasijoituksia)

### Kokoelmat

* The 12" & Rarities Collection (2011)

### DVD:t

* A Sea of Cameras – Live in New York, 20th September 2010 (2010)

### EP:t

* Extracts from The Age of Plastic (1979)

### Musiikkivideot

* "Video Killed the Radio Star" (1979)
* "Living in the Plastic Age" (1980)
* "Elstree" (1980)
* "I Am a Camera" (1981)
* "Adventures in Modern Recording" (1982)
* "On TV" (1982)

Aiheesta muualla
----------------

* Buggles MTV:n sivuilla
**Mitzpe Ramon** on kaupunki Negevin autiomaassa Israelin Eteläisellä hallintoalueella. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 5 221.

Maantiede
---------

Näkymä Ramonin kraatterille.
Mitzpe Ramon sijaitsee Etelä-Israelissa Negevin autiomaassa noin 87 kilometriä Beerseban kaupungista etelään. Kaupungin vieressä sijaitsee Ramonin kraatteri, jonka mukaan kaupunki on saanut nimensä.

Historia
--------

Valokuva vuodelta 1957.
Mitzpe Ramon perustettiin vuonna 1954. Alun perin se oli vain maantietä alueelle rakentaneille työntekijöille tarkoitettu asuntoleiri. Paikkakuntaa päätettiin yrittää asuttaa pysyvämmin, mutta paikan kehitys kangerteli varsinkin alkuvaiheessa. Maantie kohti pohjoista oli ajoittain poikki tulvavesien takia ja muulloin vettä piti tuoda paikalle kuorma-autoilla. Pikku hiljaa paikka alkoi kuitenkin kasvaa ja sinne muutti juutalaisia siirtolaisia etenkin Pohjois-Afrikasta ja Euroopasta. Mitzpe Ramon sai oman kunnallisvaltuustonsa vuonna 1964.

Talous
------

Melko eristyksissä sijaitsevan kaupungin työttömyysaste ja tulotaso on ollut Israelin keskimääräistä heikompi. Kuitenkin etenkin paikkakunnan matkailualaa on pyritty kehittämään.

Väestö
------

Mitzpe Ramonin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 5 221. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 4 820 ja vuonna 1968 1 470.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 14 Mel-Nas*, s. 388. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
2. ↑  List of localities, in Alphabetical order (pdf) (Mizpe Ramon)  15.12.2019. Central Bureau of Statistics.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mitzpe Ramon** Wikimedia Commonsissa
**Gyula Károlyi de Nagykároly** (7. toukokuuta 1871 Baktalórántháza – 23. huhtikuuta 1947 Budapest) oli unkarilainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä 1931–1932.

Elämäkerta
----------

Gyula Károlyi kuului vanhaan aatelissukuun. Hän oli Unkarin pääministerinä toimineen Mihály Károlyin serkku. Károlyi opiskeli lakimieheksi ja hänet valittiin 1905 Unkarin parlamentin ylähuoneen jäseneksi. Hän toimi Aradin piirikunnan maaherrana (*ispán*) 1906–1910 ja vetäytyi sen jälkeen politiikasta. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli armeijassa. Kun Unkariin maailmansodan jälkeen keväällä 1919 syntyi Béla Kunin johtama Unkarin neuvostotasavalta, Károlyi perusti toukokuussa kilpailevan vastavallankumouksen hallituksen kotikaupungissaan Aradissa. Kun kyseinen kaupunki joutui romanialaisten joukkojen miehittämäksi, Károlyin hallitus siirtyi Szegediin, jossa se toimi heinäkuuhun saakka. Neuvostotasavallan kukistamisen jälkeen Károlyi vetäytyi jälleen pitkäksi aikaa politiikasta. Vuonna 1927 hän kuitenkin palasi ylähuoneeseen ja toimi 1930–1931 István Bethlenin hallituksen ulkoministerinä.

Bethlenin erottua Károlyi toimi pääministerinä elokuusta 1931 lokakuuhun 1932. Hän pyrki jatkamaan edeltäjänsä maltillista konservatiivista politiikkaa, mutta suuri lama teki sen vaikeaksi. Pelätessään poliittisia levottomuuksia Károlyi joutui turvautumaan poikkeustoimenpiteisiin, mikä vähensi hänen suosiotaan. Károlyi joutui lopulta jättämään paikkansa, ja hänen seuraajakseen tuli jyrkän oikeistolainen Gyula Gömbös. Myöhemmin hän toimi vielä Miklós Horthyn hallinnon neuvonantajana.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gyula Károlyi** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Gyula Károlyi
Suomen Silkkikutomon kiinteistö Herttoniemen Laivalahdenkatu 2:ssa. Arkkitehti Matti Finell, 1951.
**Suomen Silkkikutomo Oy** oli Helsingissä vuodesta 1929 konkurssiinsa 1991 asti toiminut tekstiiliteollisuusyritys. Sillä oli tehdas myös Keski-Pohjanmaan Kannuksessa.

Parhaimmillaan 430 henkeä työllistänyt yritys valmisti muun muassa alusvaatteita, vuorikankaita ja 1960-luvulla suosittuja nailonpaitoja. Yrityksen tuotemerkkejä olivat muun muassa *Mary Ann* ja *Sir William*.

Yhtiön perusti virolainen Voldemar Kits, joka aloitti tuotannon pienimuotoisesti kellarihuoneessa Sörnäisissä.

1940-luvun lopulla Suomen Silkkikutomolla oli tiloja Punavuoren Mestaritalossa (Merimiehenkatu 38–40) ja Ruoholahden Kaapelitehtaassa (Tallberginkatu 1). 1950-luvun alussa yritys rakennutti Herttoniemeen arkkitehti Matti Finellin suunnitteleman rappauspintaisen teollisuuskiinteistön. Suomen Silkkikutomon konkurssin jälkeen Laivalahdenkatu 2b:n lähes 7 000 kerrosneliömetrin rakennukset olivat pitkään tyhjillään, kunnes uusi omistaja Sponda remontoi kiinteistön 2000-luvun alkupuolella toimistotiloiksi. Kiinteistössä toimi 2010-luvun puolivälissä muun muassa Lääkäriasema Diacor, suoramarkkinointiyritys MicroMedia ja Helsingin työväenopisto.

Vuonna 1991 Suomen Silkkikutomo ajautui konkurssiin. Seuraavana vuonna Ilpo Larha murhasi Suomen Silkkikutomo Oy:n omistajan, 77-vuotiaan Wilhelm Högstenin tämän perintöä havitelleen pojan Fred Högstenin toimeksiannosta.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Silkkikutomo 25-vuotias.  *Helsingin Sanomat*, 18.11.1954.
2. 1 2  Korhonen, Johanna Maria: Suomen Silkkikutomo teki konkurssin, *Helsingin Sanomat* 14.9.1991. Viitattu 24.6.2017.
3. 1 2  Nailonunelmista moderniin bisnekseen, *Sponda Magazine* 19.5.2014, Sponda. Viitattu 24.6.2017.
4. ↑  Suomen Silkkikutomo Osakeyhtiö *Kauppalehden protestilista*.  11.03.1930.  "Rek. 30.12.1929" Viitattu 24.10.2022.
5. ↑  Ulkomaalainen silkkitehtailija alentaa työläistensä palkkoja *Suomen Sosialidemokraatti*.  5.4.1935.  "... joku virolainen on perustanut ja jota hän johtaa edelleenkin." Viitattu 24.10.2022.
6. ↑  Eestlane Soomes kunstsiidi-vabrikandiks *dea.digar.ee*.  5.9.1935. Viitattu 24.10.2022. (viroksi)
7. ↑  Nuoret naiset--. (Suomen Silkkikutomon työpaikkailmoituksia.) *Helsingin Sanomat*, 31.8.1949, s. 13. Näköislehti (maksullinen).
8. ↑  Helsinkiläismies tunnusti Jollaksen palkkamurhan. *Helsingin Sanomat* 28.8.1992.
**Tympeät tytöt** on kuvataiteilija Riina Tanskasen taidesarja. Tanskanen perusti huhtikuussa 2020 Instagramiin Tympeät tytöt -taidetilin, joka nousi nopeasti suosituksi. Syksyllä 2021 tilillä oli yli 43 000 seuraajaa.

Instagramissa Tanskanen julkaisee kuvia taideteoksistaan, jotka on pääosin toteutettu tusseilla ja vesiväreillä. Niiden yhteyteen hän kirjoittaa yhteiskunnallisesti kantaaottavia tekstejä ja käsittelee muun muassa naiseutta ja tyttöyttä, epätasa-arvoa, kehonkuvaa, ulkonäköpaineita, seksuaalisuutta, rasismia ja seksismiä. Taidesarjan tarkoituksena on purkaa tyttöyteen liittyviä ennakkoluuloja ja kertoa kokemuksia ja ajatuksia, johon moni voi samaistua.

Tympeät tytöt -taideteoksia oli näytteillä Porissa Kulttuuritalo Anniksen Avoin seinä -galleriassa 18.7.–11.8.2020. Syksyllä 2021 julkaistiin Into Kustannuksen kustantama sarjakuvakirja *Tympeät tytöt – Aikuistumisriittejä.* Vuonna 2023 Hämeenlinnan Miniteatteri teki sarjakuvasta teatteriversion.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kanerva, Arla: "Me ei olla enää sokeita joukkovoimalle eikä suostuta sopeutumaan rakenteisiin" – Riina Tanskasen Tympeät tytöt -sarjakuva tavoittaa yleisönsä terävällä tyttömäisyydellä *HS.fi*.  4.9.2021. Viitattu 12.1.2022.
2. ↑  Emma ja Riina ravistelevat taiteellaan kuvaa somen pirtsakoista kiiltokuvatytöistä – tiukka näpäytys myös selfiekulttuurin arvostelijoille *Ilta-Sanomat*.  31.8.2020. Viitattu 9.4.2021.
3. ↑  Kuvataide | Riina Tanskanen, 22, tekee kuvia tympeistä tytöistä, jotka antavat karvojen kasvaa ja pierevät: "On ok olla nuiva akka" *Helsingin Sanomat*.  4.8.2020. Viitattu 9.4.2021.
4. ↑  Someilmiöksi noussut Tympeät tytöt valtaa Anniksen  3.7.2020. Porin kaupunki.  Arkistoitu 9.4.2021. Viitattu 9.4.2021.
5. ↑  "Tympeää on se, kun minua ei oteta yhtä vakavasti kuin miestä" – nuorisoteatteri otti suositun Tympeät tytöt -sarjakuvan käsittelyynsä *Yle Uutiset*.  25.2.2023. Viitattu 1.3.2023.
**Buharanjuutalaiset** (tadžikiksi *isroil*, *jahudi*) ovat Keski-Aasiassa, etupäässä Uzbekistanissa ja Tadžikistanissa asunut juutalaistadžikkia puhuva juutalaisryhmä.

Ensimmäiset tiedot Keski-Aasian juutalaisista ovat 700–800-luvuilta. Heidän arvellaan saapuneen sinne huomattavasti aikaisemmin, mahdollisesti jo 500-luvulla eaa. 1200-luvulla mainitaan juutalaisyhdyskunta Buharassa, josta 1500-luvulla tuli Keski-Aasian tärkein juutalaiskeskus. Keski-Aasian ja Afganistanin juutalaiset erosivat Iranin juutalaisyhteisöstä 1500-luvun alussa, ja 1700-luvun lopulla buharanjuutalaiset muodostivat erillisen yhteisön. Buharassa oli erityisiä juutalaiskortteleita, joiden ulkopuolella juutalaiset eivät saaneet asua. 1700–1800-lukujen vaihteessa osa heistä käännytettiin väkisin muslimeiksi. 1840-luvulla rakennettiin Samarkandin juutalaiskortteli, ja myöhemmin juutalaisyhdyskuntia syntyi myös muihin kaupunkeihin. 1800-luvun lopussa buharanjuutalaisia arvioidaan olleen noin 16 000 henkeä.

Juutalaiset joutuivat maksamaan erityistä veroa ja pitämään muusta väestöstä erottuvia vaatteita. Kaupunkien juutalaisyhdyskunnilla oli sisäinen itsehallinto ja omat uskonnolliset koulunsa. Elinkeinoja olivat langan ja kankaiden värjäys, silkkikauppa ja osittain myös maanviljely. 1800-luvulla sallittiin buharanjuutalaisten kaupankäynti ja asettuminen Venäjälle. Tehdasvalmisteisten kankaiden tulo markkinoille lopetti värjäysammatin. 1900-luvun alussa buharanjuutalaiset harjoittivat lähinnä käsityö- ja palveluammatteja sekä pienimuotoista kaupankäyntiä.

1920–1930-luvuilla perustettiin juutalaisten tuotanto-osuuskuntia ja kolhooseja. Osa juutalaisista työskenteli tehtaissa. Tärkeimmiksi asutuskeskuksiksi muodostuivat Samarkand, Taškent, Dušanbe, Buhara, Kokand, Andižan, Margelan, Hatyrtši ja Šahrisabz. Buharanjuutalaisilla oli omat koulunsa, kirjallisuus ja ammattiteatteri. 1940-luvulla kansallinen kulttuuritoiminta lakkautettiin. 1970-luvulta lähtien suurin osa buharanjuutalaisista on muuttanut Israeliin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 158. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Buharanjuutalaiset** Wikimedia Commonsissa
Työskentelyä Académie Colarossissa 1890-luvulla.
Colarossissa piirretään noin 1908.
**Académie Colarossi** oli italialaisen kuvanveistäjän Filippo Colarossin perustama taidekoulu. Se sijaitsi alkuun Pariisin Île de la Citéssä, mutta muutti 1870-luvulla Rue de la Grande-Chaumièrelle. Koulu suljettiin 1930-luvulla.

Académie Colarossi perustettiin 1800-luvulla vaihtoehdoksi valtion École des Beaux-Arts -koululle, jota monet nuoret lupaavat taiteilijat pitivät vanhakantaisena. Académie Julianin tapaan ja toisin kuin virallinen École des Beaux Arts hyväksyi Colarossi oppilaiksi myös naisia, jotka saivat piirtää myös alastonta miesmallia. Colarossissa opiskelikin muun muassa Camille Claudel. Vuonna 1910 Colarossiin hyväksyttiin myös ensimmäinen naispuolinen opettaja. Koulussa oli elävän mallin veistoluokkia, jotka houkuttelivat ulkomaisia opiskelijoita. Muiden muassa kuvanveistäjä Henry Moore otti osaa Colarossin elävän mallin piirustukseen 1920-luvulla. Hän piirsi yleisölle avoimissa piirustusilloissa, joissa piirrettiin itsenäisesti ilman opetusta.

Suomalaisista taiteilijoista Colarossissa opiskelivat muun muassa Väinö Blomstedt, Elin Danielson-Gambogi, Johannes Haapasalo, Elias Ilkka, Eva Olsoni, Helene Schjerfbeck, Ilmari Soikkanen ja Ellen Thesleff. Myöhemmistä taiteilijoista myös Otto Mäkilä ja Vilho Lampi hakivat vaikutteita Colarossista. Muita akatemiassa opiskelleita taiteilijoita ovat muun muassa Amedeo Modigliani, Eduard Wiiralt, Alfons Mucha, Lyonel Feininger, Paul Gauguin, George Grosz, Hans Hofmann ja Paula Modersohn-Becker.

Lähteet
-------

1. 1 2  Académie Colarossi Artist Biographies. Viitattu 13.7.2020. (englanniksi)
**Michael Keller "Mike" Ditka** (s. 18. lokakuuta 1939 Carnegie, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja valmentaja, pelipaikaltaan sisempi laitahyökkääjä.

Tausta
------

Ditka oli lukionsa Aliquippa High Schoolin tähti kolmessa lajissa: koripallossa, baseballissa ja amerikkalaisessa jalkapallossa. Ditka ei halunnut päätyä vanhempiensa tapaan tehdastyöläiseksi. Urheilustipendin avulla hän pääsi collegeen ja suunnitteli hammaslääkärin uraa.

College-ura
-----------

Ditka sai tarjouksia Notre Damen, Penn Staten ja Pittsburghin yliopistoilta. Ditka pelasi Pittsburghissa vuodesta 1958 vuoteen 1960. Hän edusti yliopistoa kolmessa lajissa. Ditkaa pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista college-tason sisemmistä laitahyökkääjistä.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |

 |
**Vismuttinitraatti** (Bi(NO3)3) on vismutti- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää pigmenttinä, muiden vismuttiyhdisteiden valmistamiseen, orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä ja aikaisemmin sitä on myös käytetty lääketieteessä.

Ominaisuudet
------------

Useimmiten vismuttinitraatti esiintyy kidevedellisenä pentahydraattina (Bi(NO3)3·5H2O), joka on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Aineen alkeiskoppi on trigonaalinen. Yhdiste hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta niin kutsutuksi emäksiseksi vismuttinitraatiksi, jonka koostumus on epämääräinen. Vismuttinitraatti liukenee epäorgaanisiin niin kutsuttuihin mineraalihappoihin sekä etikkahappoon, asetoniin ja glyseroliin sekä vähäisessä määrin myös etanoliin. Kuumennettaessa vismuttinitraatin pentahydraattia kidevesi alkaa poistua noin 30 °C:n lämpötilassa.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Vismuttinitraattia valmistetaan liuottamalla joko metallista vismuttia, vismuttioksidia tai vismuttikarbonaattia typpihappoon ja kiteytetään.

Bi + 4 HNO3 → Bi(NO3)3 + 2 H2O + NO
Vismuttinitraatista voidaan valmistaa muita vismuttiyhdisteitä. Sitä voidaan käyttää myös lasitteiden valmistamiseen sekä helmiäismäisenä kimmeltävänä pigmenttinä. Vismuttinitraattia voidaan myös käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian reaktioissa. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty lääketieteessä muun muassa ripulin hoitoon sekä ulkoisesti antiseptisenä aineena.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Karamäki, E. M.: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 339–340. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3  Hans Joachim Breunig: *Bismuth Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2002. Viitattu 10.2.2017
3. 1 2 3  Joachim Krüger, Peter Winkler, Eberhard Lüderitz, Manfred Lück & Hans Uwe Wolf: *Bismuth, Bismuth Alloys, and Bismuth Compounds, Ullmann’s Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 10.2.2017
4. 1 2  Thierry Ollevier, Angela Jalba & Hoda Keipour: *Bismuth(III) Nitrate Pentahydrate, e-EROS Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis*, John Wiley & Sons, New York, 2016. Teoksen verkkoversio Viitattu 10.2.2017
5. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 136. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
6. ↑  Nicholas Eastaugh, Valentine Walsh, Tracey Chaplin, Ruth Siddall: *Pigment Compendium*, s. 48. Routledge, 2008. ISBN 9781136373923. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 10.2.2017). (englanniksi)
**Mike Edwards** on STV Newsin Skotlannissa toimiva uutiskirjeenvaihtaja.

Edwards on syntynyt ja kasvanut Invernessissä. Hän aloitti uransa 1986 toimitusharjoittelijana Inverness Courierissa, johon hän jälleen*milloin?* kirjoittaa kolumneja. Myöhemmin hän siirtyi radioon ja työskenteli Radio Forthin, Radio Tayn ja Moray Firth Radion palveluksessa, mutta palasi sitten Invernessiin lehtijournalismin pariin Press and Journalin urheilukirjeenvaihtajaksi. Edwards oli yksi niistä 120 toimittajasta, jotka saivat potkut, koska olivat National Union of Journalistsin jäseniä. Hän oli vuoden lakkovahtina.

Pian erottamisensa jälkeen Edwards muutti Sveitsiin ja työskenteli Bernissä Sveitsin valtion radio- ja televisioyhtiön SRG SSR idée suissen kansainvälisessä palvelussa, kunnes meni 1993 Skotlannin television palvelukseen tekemään ajankohtaisohjelmaa *Scotland Today*.

Hänet määrättiin vuonna 2002 palvelukseen Afganistaniin ja 2003 Irakiin. Kabulissa ollessaan hän kirjoitti ensimmäisen romaaninsa *Friendly Fire*, joka ilmestyi 2006. Hän työskentelee STV Newsin uutiskoosteiden lukijana aina tarvittaessa. Hän esiintyi cameoroolissa STV:n rikossarjan *Taggart* sadannessa jaksossa, joka esitettiin jouluaattona 2009.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tmcentertainment.co.uk, viitattu 24.11.2010
**Porin Teatterinuoret ry** (PTN) on Suomen suurin lasten- ja nuorten harrastajateatteri. Yhdistykseen kuuluu 200 aktiivijäsentä ikähaarukalla 9-20+, kaikkiaan jäseniä on 300. Yhdistys on Satakunnan harrastajateatteriliitto Hartekan, Suomen Harrastajateatteriliiton (SHTL) ja Työväen näyttämöiden liiton jäsen.

Historia
--------

Porin Teatterin nuoret- nimellä aloittaneen yhdistyksen perustivat vuonna 1971 Ritva Siikala ja Noora Männistö ja nimi vaihtui Porin Teatterinuoriksi 1975. Aluksi paikkana oli Porin Teatteri, mutta 1973 otettiin käyttöön Porin Työväenopiston tilat ja myöhemmin toimipisteitä perustettiin eri kaupunginosiin. Jäseniä oli aluksi 20, mutta luku oli 200 jo vuonna 1976. Vuonna 1981 Teatterinuoret muutti Annankatu 6:ssa sijaitsevaan vanhaan teollisuuskiinteistöön, joka sai nimen Kulttuuritalo Annankatu 6 eli Annis.

Toimintaperiaate
----------------

Porin Teatterinuoret ry. on uskonnollisesti sitoutumaton järjestö, joka pyrkii antamaan jokaiselle halukkaalle mahdollisuuden harrastaa teatteria ja vuosittain etenevää tavoitteellista taidekasvatusta. Näytelmien valmistamisen ohella järjestetään muutakin teatterialan koulutusta, kuten improvisaatio- tai näyttämötaistelukursseja. Kysyntä on Teatterinuoriin kuitenkin niin kova, että osan halukkaista on jouduttava jonotuslistalle.

Toiminta
--------

Teatterinuorten ohjelmistoon kuuluu sekä klassikkonäytelmiä että ohjaajien omia tekstejä ja dramatisointeja. Vuosittain ensi-iltoja tulee seitsemisen kappaletta, yksi jokaiselta ryhmältä. Ohjaajat ovat saaneet teatterialan koulutuksen tai ovat kokeneempia näyttelijöitä Teatterinuorten omista riveistä. Harjoitukset ja esitykset pidetään pääsääntöisesti Kulttuuritalo Annankatu 6:n tiloissa. Teatterinuoret järjestää säännöllisesti ohjaajatyöpajoja, joissa jokainen ryhmästä ohjaa osan näyelmästä ja näyttelee toisten ohjaamissa kohtauksissa. Lisäksi ovat pikkujoulujuhlat, Päivänkakkaraleiri (a.k.a. Kakkis) ja Teatterivierailu, joilla pyritään kasvattamaan ja pitämään yllä ryhmien välistä yhteishenkeä. Yhdistyksen johtokuntaan kuuluu lapsia, nuoria ja ohjaajia, jotka yhdessä hallinnoivat organisaatiota. Improvisaatiokeikkoja on tehty tilauksesta eri järjestöjen tapahtumiin, kuten pikkujoulujuhliin.

Aiheesta muualla
----------------

* PTN:n sivut
* Kulttuuritalo Annankatu 6:n sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Porin työväentalo** eli **Torppa** oli vuonna 1893 rakennettu työväentalo Porissa. Se sijaitsi kaupungin keskustassa Länsipuiston ja Annankadun kulmassa. Puurakenteinen arkkitehti K. F. Erikssonin suunnittelema työväentalo purettiin vuonna 1973.

Historia
--------

Vuonna 1887 perustetun Porin työväenyhdistyksen rakentamassa talossa oli alun perin juhlasali esiintymislavoineen sekä ravintolatilat ja biljardihuone. Vuonna 1921 rakennusta laajennettiin, jolloin valmistuivat uusi ravintola ja keittiö sekä viisi uutta toimistohuonetta. Peruskorjaus suoritettiin 1951. Poliittisten tilaisuuksien lisäksi Torppa tuli vuosikymmenten saatossa tunnetuksi muun muassa suosittuna tanssi- ja konserttipaikkana, jossa esiintyi kotimaisten huippuartistien ohella myös tunnettuja ulkomaisia nimiä.

Sisällissodan aikana Torppa oli Porin punakaartin päämajana. Jatkosodan vuosina taloa pitivät hallussaan Porin lentokenttää tukikohtanaan käyttäneet natsi-Saksan joukot. Porin Työväentalo toimi myös urheilutilana, talossa järjestettiin erityisesti voimailu- ja kamppailulajien kilpailuja. Porin Pyrinnön urheilijat käyttivät työväentalon salia harjoituspaikkanaan, lisäksi talossa sijaitsi muun muassa Porin Pallo-Tovereiden toimisto. Porin Työväen Teatterin näyttämönä Torppa oli vuosina 1918–1931.

Purkaminen
----------

Porin työväentalo purettiin 1973. Seuraavana vuonna sen paikalle valmistui seitsenkerroksinen asuinrakennus sekä kaksikerroksinen kokoushuoneisto juhlasaleineen. Porin Työväenyhdistys luopui kiinteistöistä vuonna 1993. Annankadun varrella olevan rakennuksen seinässä on kuvanveistäjä Aarne Elomaan vuonna 1979 paljastettu työväentalon muistoreliefi. Porin työväentalon esineistöä on nähtävillä Tampereella Työväenmuseo Werstaassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Viljanen, Ville: *Purettu Pori*, s. 69. WS Bookwell, Porvoo 2010. ISBN 978-952-92-4792-9.
2. ↑  Porissa mennään vielä kerran Torpalle  17.11.2003. Turun Sanomat. Viitattu 23.12.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Porin Työväenyhdistyksen historia Porin Sosialidemokraattinen Kunnallisjärjestö ry. Viitattu 23.12.2013.
4. ↑  Raskaissa saappaissa, lokin siivellä – Veistosvaellus (Arkistoitu – Internet Archive) Porin taidemuseo. Viitattu 23.12.2013.
5. ↑  Työväenmuseo Werstas Viitattu 23.12.2013.