recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Thunder Bay** on noin 110 000 asukkaan satamakaupunki, joka sijaitsee Yläjärven rannalla Ontarion provinssissa Kanadassa. Se syntyi vuonna 1970 kahden kaupungin, Fort Williamin ja Port Arthurin yhteenliittymän seurauksena. Kaupungissa on metsäteollisuutta sekä vuonna 1965 perustettu yliopisto. Thunder Bayn talousalueella asuu kaikkiaan noin 123 000 asukasta ja siihen kuuluvat seuraavat asutuskeskukset: Thunder Bayn kaupunki, Oliver Paipoonge, Neebing, Shuniah, Conmee, O’Connor, Gillies ja Fort William First Nations.

Thunder Bay on suurin suomalaiskeskus Kanadassa kaupungin väkilukuun suhteutettuna (12 825) ja toiseksi suurin lukumääräisesti Toronton (14 750) jälkeen. Thunder Bayn asukkaista arviolta kymmenen prosenttia on suomalaista alkuperää; joko Suomesta siirtolaisiksi sinne lähteneitä tai heidän jälkeläisiään. Suomalaisuus näkyy Thunder Bayn katukuvassa, sillä siellä on mm. ostoskeskus nimeltä *Keskus*, suosittu suomalainen ravintola *The Hoito* sekä yleinen suomalainen sauna. Myös suomenkielisiä lehtiä voi tilata. Suomalaisjuuriset ihmiset puhuvat amerikansuomea, suomen ja englannin sekoitusta. Sanoja on syntynyt ääntämällä englanninkieliset sanat suomalaisittain. Thunder Bay on ollut Seinäjoen ystävyyskaupunki vuodesta 1974 lähtien.

Thunder Bay avaruudesta nähtynä.
Thunder Bayssa järjestettiin hiihdon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1995. Lisäksi siellä on järjestetty maailmancupin osakilpailuita maastohiihdossa, mäkihypyssä ja yhdistetyssä. 

Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset olivat ranskalaisia turkiskauppiaita, jotka perustivat leirinsä Kaministiquiajoen varrelle.

Kaupungin satama on tärkeä kuljetusväylä Länsi-Kanadaan Suurilta järviltä ja kauempaa itärannikolta ja pitkin Saint Lawrence Seawaytä. Kaupungissa on myös Thunder Bayn kansainvälinen lentoasema, josta on yhteyksiä muualle Kanadaan. Merkittäviä elinkeinoja ovat metsätalous ja valmistustekniikka mutta viime vuosina näiden alojen taannuttua tietoyhteiskunnan palvelut ovat nousseet tärkeäksi kaupungille.

Kaupunki sai nimensä suuresta lahdesta Yläjärven päässä, joka oli tunnettu 1700-luvulla ranskalaisissa kartoissa nimellä *Baie du Tonnerre*. Kaupunkia on usein kutsuttu myös nimillä *Lakehead* ja *Canadian Lakehead* johtuen sen sijainnista Suurten järvien vesiväylän päässä.

Lähteet
-------

1. ↑  Brief History of Thunder Bay (Arkistoitu – Internet Archive) – Amalgamation. Retrieved on 5 June 2007.
2. ↑  Finnish population in Canada. Retrieved 2 September 2007.
3. ↑  Brief History of Thunder Bay (Arkistoitu – Internet Archive) – Fort William and the Fur Trade – The North West Company. Retrieved on 5 June 2007.
4. ↑  See 3rd paragraph.
5. ↑  Tronrud, Thorold J; Epp, Ernest A.; and others. (1995). *Thunder Bay: From Rivalry to Unity (Arkistoitu – Internet Archive) – Introduction and Acknowledgements*, pp. vii. Thunder Bay Historical Museum Society ISBN 0-920119-22-0.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thunder Bay** Wikimedia Commonsissa

* Thunder Bayn kaupunki
**Staffan de Mistura** (s. 25. tammikuuta 1947 Tukholma) on italialais-ruotsalainen diplomaatti, joka on tehnyt pitkän uran YK:ssa.

Elämä ja ura
------------

Staffan de Misturan äiti oli ruotsalainen ja isä italialainen. Hänellä itsellään on molempien maiden kansalaisuus. De Mistura opiskeli valtio-oppia ja kehitystaloustiedettä Rooman yliopistossa.

Vuonna 1971 de Mistura aloitti uransa YK:ssa Maailman ruokaohjelman virkailijana Sudanissa. Hän on työskennellyt myös Somaliassa, Etiopiassa, Balkanilla ja Ruandassa. Vuosina 2001–2004 de Mistura toimi YK:n pääsihteerin edustajana Etelä-Libanonissa. Hän toimi YK:n lähettiläänä Irakissa 2007–2009 ja Afganistanissa 2010–2011. YK-tehtävien lisäksi de Mistura toimi Italian varaulkoministerinä Mario Montin hallituksessa. Vuonna 2013 hänet lähetettiin Intiaan neuvottelemaan kahden merirosvoiksi luullun intialaisen surmasta pidätetyn Italian merijalkaväen sotilaan pidätyksestä.

Vuonna 2014 YK:n pääsihteeri Ban Ki-moon valitsi de Misturan korvaamaan Lakhdar Brahimi YK:n lähettiläänä Syyrian sisällissodassa. Brahimista poiketen de Mistura edustaa ainoastaan YK:ta, kun taas Brahimi toimi Syyriassa YK:n ja Arabiliiton yhteisenä edustajana.

De Mistura on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Leraand, Dag: Staffan de Mistura *Store norske leksikon*. Viitattu 25.9.2016. (norjaksi)
2. 1 2 3  Syria: Staffan de Mistura, the UN's special envoy *BBC News*.  11.11.2014. BBC. Viitattu 24.4.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Staffan de Mistura** Wikimedia Commonsissa
**Winkler** on pieni kaupunki eteläisessä Manitobassa, Kanadassa. Sen väkiluku on 9 106 (2006). Winkler on Pembina Valley Regionin suurin kaupunki ja liike-elämän, maataloustuotteiden ja teollisuustuotannon keskus.

Kaupungin kaakkoispuolella sijaitsee Pembina Valley Provincial Parkin luonnonpuisto.

Vuonna 2008 Winkler on Manitoban kuudenneksi suurin kaupunki ja yksi provinssin nopeimmin kasvavista.

Historia
--------

Viimeisen jääkauden päättyessä Agassiz-jääjärvi peitti suurta osaa nykyistä Manitobaa ja sen rantaviiva sijaitsi nykyisen Winklerin kaupungin laitamilla. Järven muodostama Pembina Escarpment -harjanne sijaitsee muutaman kilometrin päässä lännessä.

Winklerin eurooppalainen asutus sai alkunsa vuonna 1874, jolloin alueelle saapuivat ensimmäiset venäläiset mennoniitat. Nämä ensimmäiset siirtolaiset muodostivat syvästi uskonnollisen yhteisön mutta eivät kuitenkaan rakentaneet alueelle perinteisiä kirkkorakennuksia. Ensimmäinen seurakunta perustettiin alueelle 1888 yhdysvaltalaisten lähetystyöntekijöiden saavuttua. Virallisesti Winklerin perusti puutavarayrittäjä ja poliitikko Valentine Winkler, jolla oli yritys läheisessä Mordenin kylässä. Kun Winklerin mennoniitta-asiakkaat toivoivat hänen perustavan toimipisteen lähemmäksi kaupunkia, hän sai Canadian Pacific Railwayn suostutelluksi rakentamaan rautatien kaupungin lounaisosaan.

Winkler rekisteröitiin kyläksi 9. toukokuuta 1906. Tähän päivään mennessä kylään oli muuttanut suuri joukko saksalaisia, juutalaisia ja englantilaisia siirtolaisia. Mennoniitat alkoivat muuttaa maaseudulta kylään pian tämän jälkeen ja ensimmäisen maailmansodan jälkeen he muodostivat kylän väestöstä enemmistön.

1930-luvulla suuri joukko juutalaisia ja saksalaisia kauppiaita muutti pois Winkleristä, ja kylän väkiluku supistui. Väkiluku kääntyi nousuun toisen maailmansodan jälkeen. Winkler sai 7. huhtikuuta 1954 kaupungin aseman.

Ilmasto
-------

Ilmasto eteläisessä Manitobassa on tyypillinen kuiva mannermainen ilmasto (Köppenin ilmastoluokitus: Dfb), talvet ovat kylmiä ja kesät taas lämpimiä. Keskimääräinen lämpötila on heinäkuussa 20 astetta ja tammikuussa noin -15,6 astetta. Keskimääräinen sateen määrä on noin 415 mm vuodessa, joka sataa useimmiten keväällä ja alkukesästä. Kasvukausi on keskimäärin 125 päivää.

Lähteet
-------

1. ↑  Community profiles  2006. Statistics Canada.  Arkistoitu 9.9.2009. Viitattu 4.6.2010. (englanniksi), (ranskaksi)
2. 1 2  Climate and Geography City of Winkler.  Arkistoitu 16.6.2010. Viitattu 4.6.2010. (englanniksi)
**Maria Modenalainen** (1658–1718) oli italialainen prinsessa, josta tuli Jaakko II:n puolisona Englannin kuningatar.

Avioliitto oli Jaakon toinen ja järjestettiin ranskalaisten diplomaattisuhteiden avulla. Pari vihittiin edustajien välityksellöä syyskuussa 1673, ja Maria saapui Englantiin marraskuussa. Vuosina 1675–1683 Maria synnytti viisi lasta, jotka kaikki kuolivat. Kun toinen poika, James Francis Edward syntyi vuonna 1688, huhuttiin sen olevan adoptoitu sitä varten että maahan varmistettaisiin katolinen kruunnunperijä. Epäilys antoi Vilhelm III Oranialaiselle syyn hyökätä Englantiin, ja Maria pakeni poikansa kanssa Ranskaan. Jaakko seurasi heitä myöhemmin.

Perhe sai turvapaikan Jaakon serkulta Ludvig XIV:ltä, ja perusti pakolaishovin Saint-Germain-en-Layen linnaan. Mariasta tuli suosittu vieras Versaillesissa, missä Jaakkoa pidettiin vähän ikävystyttävänä. Perheen toinen lapsi, Louisa Maria Theresa, syntyi vuonna 1692, ja Ludvigista tuli hänen kummisetänsä.

Jaakko kuoli vuonna 1701. Ludvig XIV tuki ensin James Francis Edwardia Englannin valtaistuimelle mutta luopui tästä vuonna 1711, jolloin poika karkotettiin Ranskasta. Tytär kuoli isorokkoon vuonna 1712. Maria vietti pitkiä jaksoja luostarissa ja kuoli köyhyydessä 1718.

Lähteet
-------

1. ↑  Mary of Modena *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 1.4.2023.
2. 1 2  Mary of Modena *English Monarchs*. Viitattu 1.4.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Kangiqsualujjuaq** on kylä Pohjois-Quebecissä Ungavanlahden rannikolla. Kylän asukasluku oli vuonna 2016 942 ja asukkaiden valtaosa on inuiteja. Paikalliset harjoittavat kalastusta, metsästystä ja valaanpyyntiä.

Maantiede
---------

Kangiqsualujjuaq sijaitsee Quebecin provinssin Nord-du-Québecin hallinnollisella alueella Ungavanlahden itärannalla Rivière George-joen suulla.

Historia
--------

Vuosien 1838 ja 1952 välillä Kangiqsualujjuaq oli Hudsoninlahden kauppakomppanian kauppa-asema. Lähistöllä toimi myös saha, jonka ympärille asutuskeskus rakentui. Nykyisen asutuskeskuksen kulmakivi on kuitenkin vuonna 1959 perustettu kalastusosuuskunta, jolla pyydetään nieriää. Kalastuksen ohella paikalliset harjoittavat karibunmetsästystä ja maitovalaan pyyntiä. Kylä sai nykyisen nimensä Kangiqsualujjuaq vuonna 1980. Nimi on inuktitutin kieltä ja tarkoittaa suurta lahtea. Vuonna 1999 paikallisen koulun liikuntasali tuhoutui lumivyöryssä, jossa sai surmansa yhdeksän henkilöä.

Väestö
------

Kangiqsualujjuaqin asukasluku oli Kanadan vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 942 ja vuoden 2011 väestönlaskennassa 874. Kylän asukkaiden suuri valtaosa on inuiteja ja asukkaista 885 henkilöä puhui äidinkielenään inuktitutin kieltä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kangiqsualujjuaq, Village nordique *statcan.gc.ca*. Statistics Canada. Viitattu 22.6.2018.
2. 1 2  Kangiqsualujjuaq *The Canadian Encyclopedia*.  Arkistoitu 11.9.2017. Viitattu 22.6.2018. (englanniksi)
**Strathcona County** on 85 521 asukkaan (2008) kunta Kanadassa, Albertan provinssissa. Kunta sijaitsee Edmontonin kaupungin itäpuolella ja kuuluu sen metropolialueeseen. Kunnan suurin taajama on Sherwood Park jossa asuu yli puolet kunnan väestöstä, 59 409 asukasta (2008).

Historia
--------

Alueen maasto muotoutui viimeisen jääkauden vetäydyttyä noin 12 000 vuotta sitten, jätti jälkeensa Beaver Hills-kukkulat, lukuisia järviä, lampia ja jokia.

Dunneza intiaanien tiedetään muuttaneen alueelle 1700-luvun alkupuolella. Pian tämän alueelle saapuivat myös cree intiaanit etsiessään parempia turkisten metsästysmaita. Vuonna 1795 kaksi kilpailevaan turkiskauppa yhtiötä perustivat tukikohtansa alueelle, ensimmäisenä "Fort Augustus" kauppa-aseman rakensi North West Company ja vain muutamaa kuukautta myöhemmin valmistui Hudson's Bay Companyn "Edmonton House". Vuonna 1821 yhtiöiden yhdistyttyä toiminnot keskitettiin ja uudeksi nimeksi valittiin Fort Edmonton. Alueen asukasluku kasvoi voimakkaasti 1800-luvun loppupuolelta 1900-luvun alkupuolelle siirtolaisten saapuessa Kanadan itäosista ja Yhdysvalloista.

Kunnassa ei ole kaupunkeja ja suurin taajama Sherwood Park päätti säilyttää pikkukaupungin (hamlet) aseman palvellakseen paremmin taajaman ja maaseudun tarpeita.

Lähteet
-------

1. ↑  Strathcona County. "Facts and Figures" Strathcona County. Viitattu 9.2.2010. (englanniksi)
2. 1 2  Community Heritage Legacy Strathcona County. Viitattu 9.2.2010. (englanniksi)
3. ↑  History of Edmonton City of Edmonton.  Arkistoitu 16.6.2011. Viitattu 9.2.2010. (englanniksi)
4. ↑  Edmonton Hudson's Bay Company. Viitattu 9.2.2010. (englanniksi)
5. ↑  Sherwood Park - Hamlet status Strathcona County. Viitattu 9.2.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Strathcona County** Wikimedia Commonsissa
**Fort Fitzgerald** (joissain yhteyksissä myös **Fitzgerald**) on noin 10 asukkaan (2008) taajama Kanadassa, Albertan provinssissa, Wood Buffalon kunnassa. Fitzgerald sijaitsee kunnan pohjoisosassa, noin 25 kilometriä etelään Luoteisterritorioista. Alueelle johtaa Luoteisterritorion Fort Smithin kaupungista ympäri vuoden käytössä oleva maantie ja talvisin käytössä oleva talvitie, joka jatkuu 200 kilometrin päässä etelässä sijaitsevaan Fort Chipewyaniin ja edelleen Fort McMurrayhyn. Kylän alkuperäinen nimi oli *Smith Landing*, joka kuitenkin muutettiin vuonna 1915 Kanadan ratsupoliisin tarkastajan, Francis Joseph Fitzgeraldin (1867–1911) kunniaksi.

Historia
--------

Ennen eurooppalaisten saapumista paikalliset chippewa-intiaanit vierailivat ja leiriytyivät alueella sekä joidenkin lähteiden mukaan pitivät aluetta hengellisesti merkittävänä paikkana. 1900-luvun alussa alueelle saapuivat ensimmäiset eurooppalaiset turkiskauppiaat, jotka kuitenkin majoittuivat telttoihin ja rakensivat ainoastaan joitain varastorakennuksia. 1940-luvun puolivälin vaiheilla aluetta alettiin kehittämään voimakkaammin, kun se nousi yhdeksi Luoteisterritorioiden ja Albertan tärkeimmistä Hudson's Bay Companyn turkiskauppa-asemista. Alueen väkiluku kasvoi voimakkaasti, ja se saavutti lähes kaupungin mittasuhteet. Samoihin aikoihin Luoteisterritorihin perustettiin Fort Smithin kaupunki, jonne toiminta Fitzgeraldista siirtyi vuosien saatossa. Fort Smithiin perustetun sairaalan ja sen terveydenhuoltopalveluiden seurauksena kylän väkiluku laski voimakkasti muuttoliikkeen kiihtyessä entisestään. Vuonna 2008 asuinalueen väkiluku on enää noin 10 asukasta.

Lähteet
-------

1. ↑  Demographics - Municipal Census Regional Municipality of Wood Buffalo. Viitattu 11.4.2010. (englanniksi)
2. ↑  Fort Fitzgerald Regional Municipality of Wood Buffalo. Viitattu 11.4.2010. (englanniksi)
3. ↑  The Creation of 2 nations 1899 – present Smiths Landing First Nation.  Arkistoitu 18.7.2010. Viitattu 11.4.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Valokuvia Fort Fitzgeraldista[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Joye Hummel
**Joye Evelyn Hummel**, oikealta nimieltään **Joye Murchison Kelly**, (4. huhtikuuta 1924 – 5. huhtikuuta 2021) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Hän haamukirjoitti useita *Ihmenainen*-tarinoita (alk. *Wonder Woman)* vuosina 1944–1947. 

Hummel oli 19-vuotias aloittaessaan sarjakuvien kirjoittamisen. Wonder Woman -sarjakuvia hän päätyi kirjoittamaan, kun sen alkuperäinen käsikirjoittaja William Moulton Marston*lähde?* sairastui polioon. Hummelin ensimmäinen tarina "The Winged Maidens of Venus" ilmestyi keväällä 1945 *Ihmenainen*-sarjan numerossa 12. Hän jatkoi *Ihmenainen*-tarinoiden kirjoittamista kolmen vuoden ajan, ja hänen käsikirjoitustensa myötä hahmo sai runsaasti suosiota.

Hummel oli ensimmäinen *Wonder Woman* -sarjakuvia tehnyt nainen. Hän ei kuitenkaan saanut teksteistään tunnustusta vielä 1940-luvulla. Yksi syy vähäiseen huomioon oli epäilemättä se, että hän kirjoitti niitä mieheen viittaavalla salanimellä Charles Moulton.

Yksityiselämä
-------------

Joye Hummel oli kaksi kertaa naimisissa. Hän solmi avioliiton ensimmäisen puolisonsa David W. Murchisonin kanssa vuonna 1947. He saivat kaksi lasta. Murchison menehtyi vuonna 2000. Hummel avioitui Jack Kellyn kanssa vuonna 2002. Avioliitto jatkui aina hänen kuolemaansa saakka huhtikuussa 2021. Hummel kuoli kotonaan Winter Havenissa Floridassa 97. syntymäpäivänsä jälkeisenä päivänä.

Palkinnot
---------

Vuonna 2018 Hummel sai Bill Finger -palkinnon San Diego Comic-Con Internationalissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Joye Murchison Kelly, R.I.P.
2. ↑  Beth Widmaier Capo: *Reproductive Rights Issues in Popular Media: International Perspectives*. McFarland. ISBN 9781476630069. (englanniksi)
3. ↑  The Surprising Origins of Wonder Woman *Themarysue.com*.  (englanniksi)
4. ↑  Matthew J. Brown: Love Slaves and Wonder Women: Radical Feminism and Social Reform in the Psychology of William Moulton Marston *Feminist Philosophy Quarterly*.  (englanniksi)
5. ↑  14 Things You May Not Know about Wonder Woman *epicstream.com*.  (englanniksi)
6. ↑  Who's Who bio *www.bailsprojects.com*.  (englanniksi)
7. ↑  Sanat: Kathy Leigh Berkowitz Kuvat: Amy Sexson: Early Wonder Woman writer lives in Winter Haven *Haven*.  (englanniksi)
8. ↑  Betty…Rosie…Please Meet My Dear Friend – Diana Prince *The War In My Kitchen*.  (englanniksi)
9. 1 2  Michael Cavna: She was the ‘secret’ Wonder Woman writer in the 1940s. Here’s how she finally got her due at 94  8.4.2021. The Washington Post. Viitattu 20.12.2022. (englanniksi)
10. ↑  Joye Murchison Kelly, Dorothy Roubicek Woolfolk to Receive 2018 Bill Finger Award  2018. San Diego Comic-Con International.  Arkistoitu.  (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Katalonia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
Zanni
**Zanni** (ital. *zanni*) on commedia dell'arten palvelijahahmo. Nimityksen taustalla on luultavasti Bergamon seudulla yleisen Giovanni-nimen deminutiivi. Zanni-hahmot syntyivät alun perin 1400-luvun jälkipuoliskolla Pojoen laakson teatteriseurueissa. Hahmot kuvasivat tietämättömiä ja köyhiä talonpoikia tai kantajia, jotka olivat kotoisin Bergamon maaseudulta. Bergamossa Giovanni-nimi viittasi miespalvelijoihin. 1500-luvun jälkipuoliskolla zanni-hahmot siirtyivät commedia dell'arten esityksiin. Käsite Dei zanni eli zannit viittasi myös improvisaatioteatteriin itseensä eli commedia dell'arteeen.

Commedia dell'artessa zannit esitettiin rahvaanomaisina, huvittavina, juonittelevina ja riettaina hahmoina. Heillä oli toisaalta käytännöllistä maalaisjärkeä, huumorintajua ja juonikkuutta, toisaalta taas taipumusta riidanhaluun, kateuteen, kostonhimoon ja petollisuuteen. Zannien rooliasuun kuului puusta veistetty tai nahasta valmistettu puolimaski, johon oli liimattu hiukset ja parta, löysä pusero, vyötäröltä nyöritetyt leveät housut sekä leveä tai korkea kartiomainen hattu, johon oli kiinnitetty pitkät höyhenet. Vasemmalla kyljellä roikkui usein pussi, myöhemmin lyhyt keppi.

Zannit käynnistivät näytelmän toiminnan ja huvittivat yleisöä hupsujen toimiensa (*lazzi*) sekä ajankohtaisten sutkausten ja käytännön pilojen (*burle*) avulla. Heidän pilkkansa kohdistui yleensä omahyväisiin, ylpeisiin ja mahtaileviin henkilöihin. Zannit olivat myös tunnettuja akrobaattisista taidoistaan. Joissakin teatteriesityksissä oli ainoastaan yksi zanni, toisissa taas kaksi tai jopa neljä. Usein kaksi zannia näytteli vastakkaisia rooleja, joista ensimmäinen oli ovela ja taitava, toinen taas kömpelö hölmö. Zannien päähahmoa kutsuttiin usein yksinkertaisesti Zanniksi, kun taas hänen kumppaneillaan oli erilaisia nimiä kuten Scapin, Scaramouche, Pedrolino, Harlekiini tai Pulcinella. Näistä kehittyi sittemmin omia itsenäisiä hahmojaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Zanni *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 28.8.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3  Zanni *Enciclopedia Treccani*. Viitattu 28.8.2023. (italiaksi)
**OTK:n tulitikkutehdas** toimi 1926–1975 Tampereella Särkänniemen kaupunginosassa. Osuustukkukauppa OTK:n omistama kaksikerroksinen tehdas rakennettiin vuosina 1925–1926. Näsijärven rannalla sijainneessa tehtaassa työskenteli 1930-luvulla 70–80 työntekijää. Tulitikkujen valmistukseen käytetyt haapatukit tuotiin uittamalla tehtaan varastoalueelle. Tehdas oli OTK:n omistuksessa vuoteen 1969 saakka, jolloin tehtaan omistajaksi tuli Keskon, OTK:n ja SOK:n yhteisesti omistama Finn-Match Oy. Tulitikkutehtaan toiminta päättyi Särkänniemessä vuonna 1975, kun tulitikkujen valmistus siirrettiin Jyväskylän maalaiskunnan Vaajakoskelle.

Tulitikkutehtaan tehdasrakennus siirtyi vuonna 1975 autokauppias Pekka Mäkisen omistamalle *Autotalo Pekka Mäkiselle*. Tehtaan tontin omistaa Tampereen kaupunki, mutta Pekka Mäkiselle oli tonttiin vuokrasopimus vuoteen 2025 saakka.

Entisestä tulitikkutehtaan kiinteistöstä tuli Autotalo Pekka Mäkisen viimeinen toimipiste, johon siirrettiin vaihtoautoja ja muuta kalustoa toisista toimipisteistä sitä mukaa, kun toiminta niissä päättyi. Vielä 1980-luvun alussa Mäkisellä oli satoja kuorma-autoja varastoituna Hatanpäänvaltatie 17:ssä ja 21:ssä olleille tonteille. Kun Mäkisen liikkeen toiminta siirtyi kokonaan Santalahden kiinteistöön, oli kuorma-autoja jäljellä vielä 200–400 kappaletta, ja yrityksen palveluksessa oli kolme henkilöä. Viimeisinä vuosina Mäkinen hoiti yritystään yksin. Mäkisen kuoleman jälkeen Santalahden kiinteistön alueella vielä jäljellä olleet autot on vähitellen joko myyty alan harrastajille tai viety romutettavaksi. 

Graffiteja tehtaan sisällä

Tehtaan kunnostus
-----------------

Tehdasrakennus on edelleen olemassa, mutta se joutui kylmilleen 1990-luvulla ja on sittemmin kärsinyt ilkivallasta ja tulipaloista. Tehdas on ollut suosittu graffitimaalarien paikka, mutta se korjataan, ja rakennukseen tulee päiväkoti ja asuntoja.

Katso myös
----------

* Haarlan paperitehdas
* Näsijärven Pahvitehdas
* Santalahden paperitehdas

Lähteet
-------

1. ↑  Santalahti | Selvitys rakennetusta ympäristöstä (s. 12) *Arkkitehtitoimisto Hanna Lyytinen Ky*.  20.2.2007. Viitattu 22.8.2022.
2. ↑  Tampereen keskustan rantojen käytön historia 1700-luvulta lähtien, Tampereen kaupunki Maankäytön suunnittelu 2013, luku 2.13 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Taipale, Eedit: Historialliseen tehdas­kiinteistöön piti rakentaa asuntoja, mutta ostajat puuttuvat – Tämä on Tampereen tulitikku­tehtaan tilanne nyt *Aamulehti*.  18.5.2023. Viitattu 22.5.2023.
4. ↑  Nurmi, Riikka: Tehdasrötisköstä hipsterikaupunginosaksi – Tampere luottaa punatiilen vetovoimaan *Yle Uutiset*.  11.10.2017. Viitattu 22.8.2022.
5. ↑  Ladaboard: Autotalo Pekka Mäkisen/Tampereen tulitikkutehtaan historiaa-keskustelu (myös kuvia Mäkisen autoista)
6. ↑  Syrjäseutu urban exploration blogi 7.11.2014 : Tampereen Santalahti vuosina 2007-2009
7. ↑  Harju, Jukka: Tampere rakentaa veden ja ilkivallan tuhoamasta tulitikkutehtaasta päiväkodin *Helsingin Sanomat*. 10.2.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **OTK:n tulitikkutehdas** Wikimedia Commonsissa

* Santalahden teollisuusrakennusten historiaa
Selim A. Lindqvistin ja Elia Heikelin suunnittelema rakennus osoitteessa Ratakatu 1c–3 / Yrjönkatu 2b. Rakennettu 1889.
Helsingin normaalilyseo osoitteessa Ratakatu 6a (alun perin 2). Rakennus valmistui vuonna 1878 arkkitehti F. A. Sjöströmin suunnittelemana.
Suojelupoliisin entinen päämaja Ratakadun ja Fredrikinkadun risteyksessä. Ratakadun puoleinen kadunnumero on 12.
**Ratakatu** (ruots. *Bangatan*) on katu Helsingin kantakaupungissa. Katu alkaa Korkeavuorenkadulta ja kulkee Fredrikinkadulle, jonka toisella puolella sijaitsee Fredrikintori. Kadun alkupää Korkeavuorenkadun ja Yrjönkadun välillä kuuluu Kaartinkaupungin kaupunginosaan ja loppuosa Punavuoreen. Yrjönkadun ja Laivurinrinteen välisellä osuudella katu on Punavuoren ja Ullanlinnan kaupunginosien raja.

Katu on saanut nimensä tehtailija Erik Röön 1800-luvun puolivälissä Ruoholahteen siirretyn köydenpunontaradan mukaan. Kadun alkuperäinen ruotsinkielinen kirjoitusasu vuodesta 1842 lähtien oli *Ban Gatan*, vuoden 1866 karttaliitteen mukainen suomenkielinen nimi oli *Paanakatu*. Jo vuonna 1881 käytössä ollut *Ratakatu* lisättiin karttaan 1890-luvulla. Nykyiset kirjoitusasut *Ratakatu–Bangatan* vahvistettiin virallisesti vuonna 1909.

Poikkikadut koillisesta luoteeseen
----------------------------------

* Korkeavuorenkatu
* Yrjönkatu
* Annankatu
* Laivurinrinne (etelään)
* Fredrikinkatu

Lähteet
-------

1. ↑  Helsingin karttapalvelu *kartta.hel.fi*. Viitattu 10.6.2021.
2. 1 2  *Helsingin kadunnimet*, s. 131. Helsingin kaupungin nimistötoimikunta, 1981. Teoksen verkkoversio.
**Ola Rudner** (s. 11. joulukuuta 1953) on ruotsalainen viulisti ja kapellimestari.

Rudner aloitti uransa viulistina. Hänet palkittiin Paganini-kilpailussa, ja hän pääsi avustamaan Sándor Véghiä. Hän toimi useiden sinfoniaorkestereiden, kuten Camerata Salzburgin, Volksoper Wienin ja Wienin sinfoniaorkesterin konserttimestarina. Vuonna 1995 hän perusti Philharmonia Wien -orkesterin. Vuosina 2001–2003 hän toimi Tasmanian sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina, vuosina 2003–2006 Bolzanon Haydn-orkesterin ja vuosina 2008–2016 Württembergische Philharmonie Reutlingenin pääkapellimestarina.

Rudner on vuodesta 1997 alkaen johtanut muun muassa useimpia Skandinavian orkestereita ja kaikkia Australian suuria orkestereita. Suurinta kriittistä suosiota hän on saavuttanut muiden muassa Joseph Haydnin, Johannes Brahmsin ja Anton Brucknerin teosten tulkinnoilla. Rudner on tullut säännöllisesti kutsutuksi eri maiden oopperataloihin, ja hänen oopperaohjelmistoonsa kuuluu teoksia muiden muassa Wolfgang Amadeus Mozartilta, Ludwig van Beethovenilta, Gaetano Donizettilta, Gioacchino Rossinilta ja Giuseppe Verdiltä. Hän on ohjannut myös operettien esityksiä. Rudnerin ohjelmisto ulottuu Johann Sebastian Bachista nykysäveltäjiin, joihin ovat kuuluneet Ferrán Cruixent, Helmut Schmidinger ja Rolf Martinsson.

Rudner on levyttänyt useille levy-yhtiöille, joiden joukossa ovat olleet BIS Records, Harmonia Mundi ja ABC Classics. BIS:lle hän levytti Sally Beamishin teoksista koostuvan kolmois-CD:n. Hän sai työstään kansallisen ansiomerkin Itävallasta ja Centenary Medalin Australiasta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vienna Johann Strauss Orchestra
2. 1 2 3 4  Nordic Artists Management (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (saksaksi), (englanniksi), (italiaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Suur-Helsingin kristillinen koulu** on Helsingin Länsi-Pasilassa toimiva kristinuskoon toimintansa perustava peruskoulu. Koululla ei ole virallista opetuksen järjestämislupaa, vaan se toimii kotikouluperiaatteella. Tästä syystä koulu ei saa rahoitusta kunnalta ja valtiolta, vaan toiminta perustuu lukukausimaksuihin ja lahjoituksiin.

Koulun ylläpitäjänä on Agape-keskus ry ja koulun rehtorina toimii Jan Cedercreutz.

Suur-Helsingin kristillinen koulu tekee  yhteistyötä monien eri seurakuntien kanssa mm. Risteyspaikka, Elävän Sanan Yhteys- seurakunta, Suur-Helsingin seurakunta ja Helsingin Cityseurakunta.

Kristillisen koulun opetussuunnitelma seuraa valtakunnallisen opetussuunnitelman perusteita. Kaikissa aineissa kristillisyys tuodaan esiin selkeyttämällä eri aineisiin liittyviä raamatullisia periaatteita ja totuuksia.

Uskonnonopetuksen perustana on kaikilla luokka-asteilla Raamattu. Alaluokilla käytetään sen lisäksi Ikuiset kertomukset -kirjasarjaa ja yläluokilla muun muassa Alfa-kurssin materiaalia.

Suur-Helsingin kristillisen koulun yhteydessä toimii kristillisiä arvoja tunnustava päiväkoti Agape.

Lähteet
-------

1. ↑  kkpl: Koululistaus *Kristillisten koulujen ja päiväkotien liitto*.  Arkistoitu 13.2.2019. Viitattu 12.2.2019.
2. ↑  Maksut | Agape-keskus *kristillinenkoulu.org*. Viitattu 12.2.2019.
3. ↑  Tietoa koulusta | Agape-keskus *kristillinenkoulu.org*. Viitattu 12.2.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Suur-Helsingin kristillinen koulu ja päiväkoti
**Bönen** on kunta Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Unnan piirikunnassa. Kunnassa oli 18 438 asukasta vuoden 2022 lopussa, ja sen pinta-ala on 38 neliökilometriä. Kunnan pormestarina toimii Stephan Rotering.

Historia
--------

Brukterien germaaniheimo asettui Lippen ja Ruhrin väliselle alueelle ensimmäisellä vuosisadalla jKr. Pysyvä asutus alkoi vasta 600- tai 700-luvulla. Ensimmäinen maininta alueesta löytyy 800-luvulta peräisin olevasta Pyhä Ludgerin elämästä, jossa sitä kutsutaan nimellä *villa Flethriki*. Kristillinen lähetystyö alueella alkoi Kaarle Suuren aikana. Kunnan vanhin rakennus on Bönenin kirkon torni, joka on rakennettu todennäköisesti 1100-luvun puolessavälissä. Katolisuus vaihtui protestantismiin vuoden 1570 tienoilla.

Vuonna 1690 Markin kreivikunta, johon myös Bönenin alue kuului, joutui osaksi Brandenburg-Preussia. Vuonna 1806 Napoleon valloitti alueen ja siitä tuli osa Bergin suurherttuakuntaa. Ranskan valtakauden jälkeen alueesta tuli Preussin Westfalenin provinssi, jossa vanha hallintorakenne säilyi. Suurempi hallintomuutos tapahtui vasta vuonna 1929. Paikallinen itsehallinto päättyi äkillisesti, kun kansallissosialistit tulivat valtaan.

Uusi Bönenin kunta muodostettiin 1. tammikuuta 1968 aiemmin Pelkumin piirikuntaan kuuluneista Altenbögge-Bönenin, Nordböggen, Westerbönenin ja Osterbönenin kunnista, sekä Rhynernin piirikuntaan kuuluneista Flierichin ja Bramey-Lenningsenin kunnista. Ensimmäinen pormestari oli Fritz Böckmann, josta tuli myöhemmin Unnan piirin hallintojohtaja. Vuonna 1992 alue sai nykyisen kuntakeskuksensa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Zahlen, Daten und Fakten Gemeinde Bönen. Viitattu 9.9.2023. (saksaksi)
2. 1 2  Bevölkerung nach Gemeinden Landesbetrieb IT.NRW. Viitattu 9.9.2023. (saksaksi)
3. ↑  Politik, Verwaltung und Bürgerservice > Bürgermeister *www.boenen.de*. Viitattu 7.6.2020. (saksaksi)
4. 1 2 3  Politik, Verwaltung und Bürgerservice > Gemeindeportrait > Geschichte *www.boenen.de*. Viitattu 7.6.2020. (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bönenin kunnan verkkosivut (saksaksi)

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bönen** Wikimedia Commonsissa
**Otto Collin** (22. joulukuuta 1850 Hämeenlinna – 13. heinäkuuta 1924 Hämeenlinna) oli suomalainen opettaja, eläin- ja kasvitieteen harrastaja ja tunnettu originelli joka saattoi kulkea kaupungilla kesähelteelläkin turkki päällä.

Collinin vanhemmat olivat raatimies Karl Johan Collin (1804–1873) ja Johanna Karolina Laurentz (1819–1881). Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lukiosta 1870 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1873. Collin toimi Hämeenlinnan normaalilyseon ja Hämeenlinnan lyseon luonnonhistorian, matematiikan ja kaunokirjallisuuden kollegana 1878–1890. Collin erotettiin vuonna 1890 opettajan virasta oppilaiden moraalin turmelemisesta syytettynä. Hämeenlinnan lyseossa oppilaana olleen Eino Leinon muistelmien mukaan hän oli kertonut pojille murrosiän vaaroista. Myöhemmin Collin oli painoasiamiehenä Hämeenlinnassa 1902–1905 ja vastasi sanomalehtien ennakkosensuurista.

Collin on haudattu Hämeenlinnan Ahveniston hautausmaalle.

Teoksia
-------

* *Suomessa tavattavien pöllöjen pesimissuhteista* teoksessa *Hämeenlinnan normaalilysei. Kertomus lukuvuodesta 1885-1886*. Hämeenlinna 1886, julkaistu näköispainoksena Hämeen sanomat, Hämeenlinna 1986

Kirjallisuutta
--------------

* Mauri Kittelä : *Otto Collin, hämeenlinnalainen luonnonystävä*. Hämeenlinna-seuran julkaisu 5. Hämeenlinna 1955

Lähteet
-------

1. 1 2  COLLIN Otto. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. 1 2  HämeWiki : Otto Collin (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  FindAGrave : Otto Collin

Aiheesta muualla
----------------

* Otto Collinin hauta Hämeenlinnan Ahveniston hautausmaalla

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Äänielokuva** on elokuva, jossa on synkronoitu ääni tai ääni, joka on teknisesti yhdistetty kuvaan, toisin kuin mykkäelokuva. Ensimmäinen tunnettu julkinen projisoitujen äänielokuvien näyttely järjestettiin Pariisissa vuonna 1900, mutta kului vuosikymmeniä ennen kuin äänielokuvat tulivat kaupallisesti käytännöllisiksi. Luotettavaa synkronointia oli vaikea saavuttaa varhaisilla ääni-levyllä-järjestelmillä, ja myös vahvistuksen ja äänityksen laatu olivat riittämättömiä. Innovaatiot sound-on-elokuvassa johtivat lyhytelokuvat-elokuvan ensimmäiseen kaupalliseen esitykseen tällä tekniikalla, joka tapahtui vuonna 1923. Äänielokuvaa soitettiin myös urkuilla tai pianoilla varsinaisessa elokuvassa edustamaan ääntä.

Ensimmäiset askeleet äänielokuvan kaupallistamisessa otettiin 1920-luvun puolivälissä ja loppupuolella. Aluksi synkronoitua dialogia sisältävät äänielokuvat, jotka tunnettiin nimellä '**puhuvia kuvia'** tai **puhuvia**), olivat yksinomaan lyhytelokuvia. Varhaisimmat pituiset elokuvat elokuvat, joissa oli tallennettu ääni, sisälsivät vain musiikkia ja tehosteita. Ensimmäinen alun perin talkie-elokuva (vaikka siinä oli vain rajoitettuja äänisarjoja) oli *The Jazz Singer*, joka sai ensi-iltansa 6. lokakuuta 1927.[1] Suuri hitti, se tehtiin Vitaphone:lla, joka oli tuolloin johtava sound-on-disc-tekniikan merkki. Ääni-elokuvasta tulisi kuitenkin pian puhuvien kuvien standardi.

1930-luvun alussa talkies oli maailmanlaajuinen ilmiö. Yhdysvalloissa he auttoivat varmistamaan Hollywoodin aseman yhtenä maailman tehokkaimmista kulttuurisista/kaupallisista vaikutuskeskuksista. Euroopassa (ja vähäisemmässä määrin muualla) monet elokuvantekijät ja kriitikot suhtautuivat uuteen kehitykseen epäluuloisesti, koska he pelkäsivät, että vuoropuheluun keskittyminen horjuttaisi mykkäelokuvan ainutlaatuiset esteettiset hyveet. Japanissa, jossa suosittu elokuvaperinne integroi mykkäelokuvan ja live-laulun, benshi-puhuvat kuvat juurtuivat hitaasti. Sitä vastoin Intiassa ääni oli muutostekijä, joka johti maan elokuvateollisuuden nopeaan laajentumiseen.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Sound film
Erik Tysse vuonna 2015.
**Erik Tysse** (s. 4. joulukuuta 1980) on norjalainen kilpakävelijä. Hän on kotoisin Søftelandista Bergenin läheltä.

Tysse sijoittui Münchenin EM-kilpailuissa 2002 20 kilometrillä seitsemänneksitoista ajalla 1.25.06. Seuraavan vuoden Pariisin MM-kilpailuissa hän oli yhdeksästoista käveltyään ajan 1.22.43. Vuoden 2005 Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui 20 kilometrillä kolmanneksitoista. Göteborgin EM-kisoissa vuoden kuluttua hän oli seitsemäs ja kävelyn maailmancupissa yhdeksäs ajalla 1.20.34. Osakan MM-kilpailuissa 2007 Tysse oli yksi harvoista, jotka osallistuivat 20 kilometrille sekä 50 kilometrille. Kahdellakympillä hän oli ajalla 1.24.10 kahdeksas ja viidelläkympillä viides käveltyään ajan 3.51.52. 

Tysse sijoittui ajalla 1.19.11 kuudenneksi kävelyn maailmancupissa 2008 Tšeboksaryssa. Pekingin olympialaisissa hän oli 20 kilometrillä 21:s ja 50 kilometrillä viides ajalla 3.45.08. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän käveli 20 kilometrillä seitsemänneksi ajalla 1.20.38. Maailmancupissa 2010 hän oli samalla matkalla neljäs. 

Kansainvälinen yleisurheiluliitto ilmoitti 20. heinäkuuta 2010 Tyssen antaneen saman vuoden toukokuussa positiivisen dopingnäytteen. Kielletty aine oli kolmannen sukupolven epo-hormoniksi kutsuttu Cera. Hän joutui dopingin käytön takia kahden vuoden kilpailukieltoon.

Ennätykset
----------

* 3 000 metrin kävely: 11.06,11 (2009)
* 5 000 metrin kävely: 18.37,17 (2009)
* 10 000 metrin kävely: 38.32,0 (2008)
* 20 000 metrin kävely: 1.20.56,5 (2006)
* 10 kilometrin kävely: 37.33 (2006)
* 20 kilometrin kävely: 1.19.11 (2008)
* 50 kilometrin kävely: 3.45.08 (2008)

Lähteet
-------

* Erik Tysse Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Fuglum, Arve: Erik Tysse *Store norske leksikon*.  21.4.2023. Viitattu 9.9.2023. (norjaksi)
2. ↑  Norjalaiskävelijä kärähti dopingista *yle.fi*.  20.7.2010. Viitattu 20.7.2010.
3. ↑  Huippu-urheilija kärähti - kaksi vuotta pannaa iltasanomat.fi.  Arkistoitu 3.2.2011. Viitattu 1.2.2011.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
Kellonummen kappeli on Espoon Karhusuolla sijaitseva siunauskappeli, joka sijaitsee Kellonummen hautausmaan vieressä. Kellonummen kappeli on rakennettu vainajien hautaan siunaamista varten.

Kappeli kuvaus ja suunnittelijat
--------------------------------

Valkobetonista valmistettu kappeli on arkkitehtiveljesten Timo ja Tuomo Suomalainen suunnittelema. Se vihittiin käyttöön vuonna 1993. Kokonaisuuden muodostavat rakennuksen eri päihin sijoitetut kaksi kappelisalia, iso ja pieni, sekä näitä yhdistävät tilat, jotka muodostavat rakennuksen keskiosan. Molemmat kappelisalit voivat olla häiriöttä käytössä yhtäaikaisesti. Saleissa on tilaa yhteensä 160 hengelle, josta  isossa salissa 120 ja pienessä 40 paikkaa. Rakennusen sisääntulon tuntumassa on vieraita varten suojaisa odottelutila istuimineen.  

Ison kappelin alttariteoksen muodostaa suurikokoinen ikkuna, joka avautuu luontoon. Sitä koristaa Harry Kivijärven  lasiteos, jollainen on myös pienen kappelin ikkunassa. Kummassakin kappelisalissa on omat urkunsa, jotka valmistuivat vuosina 1992 ja 1993. Ne on valmistanut urkurakentamo Martti Porthan.

Kellonummi on yksi kolmesta veljesten Timo ja Tuomo Suomalainen suunnittelemasta siunauskappelista. Muut kaksi ovat Haminan Leirikankaan siunauskappeli ja Tuusulan Paijalan siunauskappeli.

Katso myös
----------

* Kellonummen hautausmaa

Lähteet
-------

* Lehtimäki, Terhi & Lyytinen, Hanna: *Siunauskappeli rakennustyyppinä : Evankelis-luterilaisten seurakuntien siunauskappelit 1917–2000*. Museovirasto, 2015. Teoksen verkkoversio (viitattu 11.5.2020).

### Viitteet

1. ↑  Lehtimäki, Terhi & Lyytinen, Hanna, 2015, s. 8.
2. 1 2  Kellonummen siunauskappeli *Kirkko Espoossa*. Viitattu 10.5.2020.
3. ↑  Urut *Kirkko Espoossa*. Viitattu 10.5.2020.
4. ↑  Lehtimäki, Terhi & Lyytinen, Hanna, 2015, s. 83.

Aiheesta muualla
----------------

* Kellonummen hautausmaan *Espoonseurakunnat*. Viitattu 11.5.2020.  kartta ja kappelin sijainti.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Espoon kirkot ja kappelit |
| --- |
|  |
| Kirkot | 
* Espoonlahti
* Leppävaara
* Olari
* Tapiola
* Tapiolan ortodoksinen
* Tuomiokirkko

 |
|  |
| Kappelit | 
* Kauklahti
* Kellonummi
* Matasaari
* Otaniemi
* Perkkaa
* Soukka
* Suvela

 |

 |
**Porvoon ortodoksinen kirkko** eli **Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko** on Porvoossa sijaitseva ortodoksinen kirkkorakennus. Kirkko kuuluu Helsingin ortodoksiseen seurakuntaan. Kirkko rakennettiin vuosina 1980-luvun lopulla ja sen vihki käyttöön Helsingin metropoliitta Tiihon 5. elokuuta 1989. Kirkko on pyhitetty Kristuksen kirkastumisen muistolle. Kirkon suunnittelijana toimi arkkitehti Juhani Sorsa.

Lähteet
-------

1. ↑  Porvoon kirkko - Kristuksen kirkastumisen kirkko Helsingin ortodoksinen seurakunta. Viitattu 26.10.2018.

Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
**Beaumont-du-Lac** on kunta keskisessä Ranskassa Haute-Viennen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Maulde-joen varrella, noin 54 kilometriä Limogesin kaupungista itään.

Kunnan nähtävyyksiä on linna Château de Vassivière. Linnassa on useita arkkitehtonisia tyylejä eri aikakausilta. Viimeisimmät muutostyöt on tehty 1800-luvun lopulla ja 1930-luvulla. Linna on ollut Vassivièren suvun omistuksessa. Vuonna 1948 aloitettiin Maulde-joen patoaminen vesivoiman saamiseksi. Tuolloin suuri osa Vassivièren omistamista maista jäi Lac de Vassivièren tekojärven alle. Linna jäi järven keskelle muodostuneeseen Île de Vassivièren saareen. Suku piti saaren ja linnan omistuksessaan vuoteen 1977 saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 9.9.2023. (ranskaksi)
2. ↑  The castle Région Nouvelle-Aquitaine. Viitattu 9.9.2023. (englanniksi)
3. ↑  Saint-Léonard-de-Noblat > Puy de Dôme Tour de France 2023. Viitattu 9.9.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Beaumont-du-Lac** Wikimedia Commonsissa
Axel Wiklundin rautakauppa 1900-luvun alussa
**Axel Walfrid Wiklund** (20. marraskuuta 1872 Värtsilä – 10. joulukuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen Turussa vaikuttanut liikemies ja kauppaneuvos.

Wiklundin vanhemmat olivat urakoitsija Anders Wiklund ja Emma Bagarnäs. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta 1891 ja opiskeli Polyteknillisessä opistossa valmistuen arkkitehdiksi 1895. Hän omisti jo opiskeluaikanaan polkupyöräliikkeen ja muutettuaan Turkuun 1895 hän osti Eerikinkadun ja Kauppiaskadun kulmatalossa sijainneen Turun Rakennuskonttorin rautakaupan yhdistäen siihen polkupyöräliikkeensä. Tästä rautakaupasta kehittyi *Oy Wiklund Ab* ja Axel Wiklund toimi tämän yrityksen toimitusjohtajana 1899-1918 ja yhtiön johtokunnan puheenjohtajana 1918-1940. Hän oli myös perustamassa *Rautakonttori Oy*:tä ja oli sen hallintoneuvoston puheenjohtajana 1918-1940. Wiklund oli Turun kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsenenä sekä toimi Turun kauppiasyhdistyksen puheenjohtajana. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1920.

Oy Wiklund Ab:n tavaratalo siirtyi Turun Osuuskaupan haltuun 1950-luvulla ja se toimii nykyisin nimellä *Sokos Wiklund*.

Wiklund omisti vuodesta 1915 Hannulan kartanon Askaisissa ja harjoitti siellä hevosjalostusta. Hän perusti Lausteen poikakodin ja toimi sen johtokunnan puheenjohtajana. Turun Soitannollisessa seurassa Wiklund oli kassanhoitajana ja puheenjohtajana. Hän oli Turun rahatoimikamarin jäsenenä 23 vuoden ajan vuoteen 1916 saakka ja oli useita vuosia myös Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä.

Wiklund oli naimisissa vuodesta 1895 Anna Lovisa Ingeborg Laquistin kanssa.

Lähteet
-------

* Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961
* Wiklundin historia alkoi rautakaupasta. Turun Sanomat 20.7.2008[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Axel Walfrid Wiklund
2. 1 2 3  60 vuotta. Kauppaneuvos Axel Wiklund, Helsingin Sanomat, 20.11.1932, nro 316, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Osakeyhtiö Axel Viklund Turku, Suomen Kuvalehti, 10.11.1923, nro 45, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Josef Frans Oskar Idestam** (11. syyskuuta 1828 Helsinki – 5. maaliskuuta 1908 Hämeenlinna) oli suomalainen juristi, asianajaja, virkamies ja valtiopäivämies. 

Idestamin vanhemmat olivat vuorimestari Gustaf Idestam ja Anna Sofia Trapp ja puoliso vuodesta 1857 Selma Sofia Utter (k. 1901). Idestam tuli ylioppilaaksi 1846 ja suoritti tuomarintutkinnon 1851, varatuomarin arvon hän sai 1854. Hän oli Turun hovioikeuden ylimääräinen notaari vuodesta 1851 ja Hämeen läänin varalääninsihteeri vuodesta 1855 ja lääninsihteeri 1866–1882. Hämeenlinnassa Idestam toimi myös asianajajana. Hän oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1872.

Idestamin poikia olivat oikeusraatimies Eugen Idestam ja oikeusneuvos Gunnar Idestam.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Josef Frans Oskar Idestam. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 1.12.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Otto Vilhelm Furuhjelm** (30. huhtikuuta 1794 Kalvola – 27. joulukuuta 1871 Nurmijärvi) oli suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies.

Furuhjelmin vanhemmat olivat tilanomistaja, kapteeni, tehtailija Johan Furuhjelm ja Ulrika Charlotta Leopold ja puoliso vuodesta 1818 Ulrika Johanna Fredrika Fock (k. 1856). Furuhjelm tuli ylioppilaaksi 1810 ja suoritti tuomarintutkinnon 1813. Hän oli kenraalikuvernöörinkanslian kopisti 1813, Turun hovioikeuden kanslisti 1814, senaatin venäjän kielen kääntäjä 1819, Postijohtokunnan sihteeri 1822–1834, luotsilaitoksen sihteeri 1836–1841 ja Venäjän valtiontilusten ministeriön suoviljelysneuvoja 1855–1864. Furuhjelm sai kollegiasessorin arvon 1826, hovineuvoksen arvon 1830, kollegineuvoksen arvon 1859 ja valtioneuvoksen arvon 1871. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864 ja 1867.

Furuhjelmin poikia olivat vuori-intendentti Enok Hjalmar Furuhjelm ja valtioneuvos Karl Harald Felix Furuhjelm, samoin kuin kenraaliluutnantti Johan Otto Vladimir Furuhjelm ja amiraali, Alaskan kuvernööri Hampus Furuhjelm.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Otto Vilhelm Furuhjelm. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 14.1.2021.
2. ↑  Ridderskapets och Adelns medlemmar vid Landtagen in Helsingfors 1867. Protokoll fördt hos Högl. Ridderskapet och adeln å Landtdagen i Helsingfors År 1867. Första häftet. Helsingfors: Hufvudstadsbladets Tryckeri, 1871, ss. 1-4.
3. ↑  Biografia-sampo: Vladimir Johan Otto Furuhjelm Viitattu 14.1.2021.
4. ↑  Biografia-sampo: Hampus Furuhjelm Viitattu 14.1.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Johan Fredrik Barck** (7. huhtikuuta 1847 Tuusula – 6. tammikuuta 1920 Maalahti) oli tuomari, joka sai vuonna 1919 laamannin arvonimen.

Barckin vanhemmat olivat tehtaanisännöitsijä Anders Fredrik Barck ja Maria Gustava Björklöf ja puolisot vuodesta 1874 Nanny Maria Magdalena Flander (k. 1885) ja vuodesta 1890 Anna Elisabeth Nylund. Barck tuli ylioppilaaksi Porvoossa 1866, suoritti tuomarin tutkinnon 1870 ja sai varatuomarin arvon 1874. Hän oli Vaasan hovioikeuden notaari vuodesta 1885 ja toimi Uudenkaarlepyyn tuomiokunnan tuomarina 1888–1904 ja Närpiön tuomiokunnan tuomarina vuodesta 1904. Barck oli myös valtiopäivämies, edustaen Uudenkaarlepyyn kaupunkia valtiopäivillä 1900, samoin kuin Vaasan ja Uudenkaarlepyyn kaupunginvaltuutettu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Viitattu 2.7.2020.
2. ↑  *Kuka kukin on 1909. Julkisuudessa esiintyvien kansalaisten elämäkertoja*, s. 22. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kansa, 1908.
3. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 19. Helsinki: Otava, 1921.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |