**Konrad Hermann Joseph Adenauer** (5. tammikuuta 1876 Köln, Preussi, Saksa – 19. huhtikuuta 1967 Bad Honnef, Länsi-Saksa) oli merkittävä saksalainen valtiomies. Hän oli Saksan liittotasavallan ensimmäinen liittokansleri (1949–1963), ja hän oli myös ulkoministerinä (1951–1955) liittoutuneiden sallittua viran perustamisen.

Lapsuus ja nuoruus
------------------

Adenauer vuonna 1896.
Adenauer syntyi ja vietti lapsuutensa Kölnissä. Hän opiskeli lakia ja kansantaloutta Freiburgin, Münchenin ja Bonnin yliopistoissa ja valmistui isänsä tavoin juristiksi.

Poliittinen ura
---------------

Adenauer valittiin 1906 Kölnin kaupungin avustavaksi pormestariksi (saks. *Beigeordneter*). Hän oli vuodesta 1906 aktiivinen katolisessa Zentrum-puolueessa, joka oli tuolloin katolisen Reininmaan merkittävin puolue. Adenauer oli Kölnin ylipormestari 1917–1933 ja Preussin valtioneuvoston presidentti vuosina 1920–1933. Valtioneuvosto (saks. *Staatsrat*) oli valtiollinen perustuslakielin, jossa olivat edustettuina Preussin provinssit ja muut sen alaisuuteen kuuluvat alueet. Ollessaan Kölnin ylipormestarina Adenauer harrasti myös keksintöjen tekemistä. Hän kehitti ensimmäisen maailmansodan pula-aikana kölniläisen pettuleivän, "Kölner Brot", ja hankki keksinnölleen myös patentin. Adenauerin merkitys Preussin ja Saksan politiikassa 1920-luvulla oli huomattava. Hän kieltäytyi valtakunnankanslerin virasta vuonna 1926 ja jäi mieluummin Kölnin ylipormestariksi.

Adolf Hitler oli jo noussut valtaan, kun Adenauer määräsi keväällä 1933 hakaristiliput poistettaviksi Kölnistä Reinin yli meneviltä silloilta. Maaliskuussa 1933 kansallissosialistit erottivat Adenauerin ylipormestarin virasta ja kielsivät häntä oleskelemasta Kölnin hallintopiirin alueella. Vuonna 1934 oli Adenauer lyhyen aikaa pidätettynä niin sanotun Röhm-puhdistuksen yhteydessä. Valtaosan Hitlerin valtakaudesta Adenauer eli politiikasta syrjässä kotonaan Rhöndorfissa ja vietti aikansa lähinnä ruusuja kasvattaen. Hitleriä vastaan 20. heinäkuuta 1944 kohdistuneen epäonnistuneen attentaattiyrityksen jälkimainingeissa Adenauer pidätettiin, koska hänellä epäiltiin olleen yhteyksiä attentaatin suorittaneisiin oppositiopiireihin. Adenauer vapautettiin marraskuussa 1944.

### Toisen maailmansodan jälkeen

Keväällä 1945 yhdysvaltalaiset miehitysjoukot määräsivät Adenauerin Kölnin ylipormestariksi. Tässä virassa hän oli syksyyn 1945, jolloin brittiläiset miehitysjoukot (Köln kuului brittiläiseen miehitysvyöhykkeeseen) erottivat Adenauerin erimielisyyksien vuoksi.

Adenauer valittiin tammikuussa 1946 CDU:n puheenjohtajaksi brittiläisellä miehitysvyöhykkeellä. Vuonna 1948 hänet valittiin Saksan uutta peruslakia valmistelevan parlamentaarisen neuvoston (saks. *Parlamentarischer Rat*) puheenjohtajaksi. Vuonna 1949 hän oli SPD:n Kurt Schumacherin vastaehdokkaana liittokansleriksi. Hänet valittiin niukimmalla mahdollisella enemmistöllä: hänen oma äänensä ratkaisi. Vuonna 1950 hänet valittiin CDU:n puheenjohtajaksi liittotasolla.

### Talousreformisti

Adenauerin kanslerikauden alkuajan tärkeimpiä tavoitteita oli Saksan jälleenrakentaminen. Adenauerin talouspolitiikan peruspilari oli Saksan liittotasavallan ehdoton suuntautuminen läntiseen maailmaan Yhdysvaltojen johdolla sekä pyrkimys eurooppalaiseen integroitumiseen demokratian pohjalta. Varsinkin suhteet Ranskaan olivat Adenauerille erityisen tärkeät.

Saksan yhdistyminen ja avoimet rajakysymykset (Saksan itäalueet Oder–Neisse-linjan itäpuolella) pystyttiin Adenauerin mukaan ratkaisemaan ainoastaan yleiseurooppalaisen integraatiokehityksen puitteissa. Adenauerin visio oli taloudellisesti niin vahva läntinen Eurooppa, että sillä olisi Neuvostoliiton vaikutusvallan alaisille valtioille pitkällä aikavälillä vastustamaton vetovoima. Länsi-Euroopan tuli toisaalta olla sotilaallisesti niin vahva, ettei Neuvostoliitto uskaltaisi hyökätä länteen. Adenauerin visio oli eurooppalaisen armeijan luominen. Tämän hankkeen kariuduttua muun muassa Ranskan valtiopäivien vastustukseen Adenauer ajoi aktiivisesti ja menestyksekkäästi Saksan liittotasavallan sotilaallista varustautumista 1950-luvun alkupuolella erittäin voimakasta, puoluerajat ylittävää oppositiota vastaan.

### Suhde Itä-Saksaan

Jyrkkänä kommunismin vastustajana tunnetun Adenauerin kanslerikauden idänpolitiikan peruspilari oli niin sanottu Hallsteinin oppi. Opin mukaan ainoastaan Saksan liittotasavallalla oli oikeus edustaa Saksaa. Saksan demokraattista tasavaltaa eli Itä-Saksaa ei tunnustettu Adenauerin aikana edes valtioksi. Hallsteinin opin pohjalta suhteet Itä-Euroopan maihin sekä moniin niin sanotun kolmannen maailman maihin pysyivät ongelmallisina koko Adenauerin kanslerikauden. Vain Neuvostoliittoon solmittiin 1955 diplomaattisuhteet. Hallsteinin opista huolimatta Adenauer itse ei uskonut Oder–Neisse-linjan itäpuolella olevien alueitten palauttamiseen. Reininmaalaisena katolilaisena hän lisäksi vierasti myös muuta itäistä Saksaa, sillä se oli hänelle vanhaa Preussia, joka oli alistanut Reininmaata Wienin kongressista vuoteen 1945.

### Liittokansleri

Adenauer pyrki parantamaan suhteet myös juutalaisiin. Vuonna 1952 solmittiin Saksan liittotasavallan ja Israelin välinen valtiosopimus, jonka perusteella Saksan liittotasavalta maksoi Israelin valtiolle korvauksia vuosina 1933–1945 tehdystä kansanmurhasta.

Adenauer kävi ensimmäisellä vierailullaan Berliinissä 16. huhtikuuta 1950. Hänet valittiin liittokansleriksi toistamiseen 9. lokakuuta 1953.

Nato-sopimuksen allekirjoittamistilaisuus Pariisissa vuonna 1954.
1950-luvun alusta lähtien Adenauerin kauden Saksan liittotasavaltaa leimasi Saksan talousihmeeksi sanottu valtava talouskasvu ja elintason nousu. Saksan talouden menestyksen arkkitehtina voidaan pitää talousministeri Ludwig Erhardia. Sisäpoliittisia ongelmia olivat ennen kaikkea suhteet Itä-Saksaan ja Neuvostoliittoon, Hitlerin valtakauden aikaisten organisaatioiden jäsenten integroituminen yhteiskuntaan sekä jälleenvarustautuminen. Liittotasavallan länsisuuntautuminen huipentui vuonna 1955 siihen, että länsivallat tunnustivat Saksan liittotasavallan suvereniteetin, tosin rajoituksin, sekä Natoon liittymiseen. Samalla kuitenkin pyrittiin "Geneven hengessä" parantamaan ja kehittämään suhteita Neuvostoliittoon. Vuonna 1957 solmittiin niin sanotut Rooman sopimukset, jotka olivat eurooppalaisen integraatiokehityksen perusta.

Kun yleispoliittinen ilmapiiri oli hyvä, Adenauer ja CDU saivat vuoden 1957 vaaleissa ehdottoman enemmistön.

Vuonna 1961 Adenauer valittiin Berliinin muurin rakentamisen jälkimainingeissa liittokansleriksi neljännen kerran. CDU oli menettänyt ehdottoman enemmistön, ja Adenauer joutui hyväksymään yhteistyön vapaiden demokraattien FDP kanssa. Niin sanotun Der Spiegel -skandaalin yhteydessä Adenauer joutui kasvavan kritiikin kohteeksi, koska hän – ilman minkäänlaisia todisteita – syytti kyseisen aikakauslehden julkaisijaa Rudolf Augsteinia maanpetturuudesta. Nykyisen käsityksen mukaan Adenauerin varsin patriarkkinen hallitustyyli ei enää vastannut ajan henkeä. Myös Hallsteinin oppi alkoi jo tuolloin – Neuvostoliiton menestyksellisen ulkopolitiikan johdosta – olla haitaksi. Adenauerin suosio alkoi laskea. Vapaiden demokraattien ministereiden jätettyä liittohallituksen väliaikaisesti Adenauer joutui hallituskriisin lopettamiseksi lupautumaan eroamaan vuoden 1963 aikana.

Vuonna 1959 Ranskan presidentiksi valitun Charles de Gaullen kanssa Adenauerilla oli erittäin tiiviit suhteet, vaikka hän vieroksui tämän kansallismielisyyttä. Ranskan kanssa solmittiin ystävyyssopimus, Élysée-sopimus, vuonna 1963.

Vanhuus ja kuolema
------------------

Adenauer erosi liittokanslerin virastaan lokakuussa 1963 ja kristillisdemokraattisen puolueen puheenjohtajan virasta 21. joulukuuta 1965. Hän vietti elämänsä viimeiset vuodet – jälleen ruusuja kasvattaen – Rhöndorfissa Bonnin lähellä. Adenauer kuoli 19. huhtikuuta 1967.

Jälkiarvioita ja merkitys
-------------------------

Adenauer *Time*-lehden kansikuvassa, 1954.
Jälkikäteen arvioiden Adenauerin valtakauden voidaan katsoa olleen Saksan liittotasavallan ja eurooppalaisen integroitumisen kannalta ainutlaatuisen tärkeä. Adenauer loi patriarkaalisella hallitustavallaan saksalaisiin sodan jälkeen uutta uskoa tulevaisuuteen. Nykyvalossa Adenauerin kautta voidaan arvostella sen suhteen, että Hitlerin kautta ei työstetty henkisesti. Siinä lienee yksi syy 1960-luvun lopulla Saksassa tapahtuneeseen opiskelijoiden radikalisoitumiseen.

Perustellusta kritiikistä huolimatta Adenauerin merkitystä Saksan sodanjälkeisessä historiassa ei voida kiistää. Hän nauttii edelleen saksalaisten keskuudessa suurta arvostusta.

Vuonna 2003 Adenauer valittiin Saksan television äänestyksessä kaikkien aikojen suurimmaksi saksalaiseksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  BBC - History - Konrad Adenauer *BBC*. Viitattu 22.4.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Huovinen, Pentti ja Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 8. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.
3. ↑  Simonen, Salama: *Mitä Missä Milloin 1951*, s. 18. Helsinki: Otava, 1950.
4. ↑  Harjulehto, Seppo (toim.): *Mitä Missä Milloin 1955*, s. 14. Helsinki: Otava, 1954.
5. ↑  Käki, Matti & Kojo, Pauli & Räty, Ritva: *Mitä Missä Milloin 1967. Kansalaisen vuosikirja*, s. 22. Otava, 1966.
6. ↑  Kroeger, Alix: Adenauer voted Germany's greatest *BBC News*.  29.11.2003.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Konrad Adenauer** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Saksan liittotasavallan kristillis-demokraattisen puolueen logo | Edeltäjä:**Ei ollut** | **Saksan liittotasavallan kristillisdemokraattisen puolueen puheenjohtaja**1950–1966 | Seuraaja:**Ludwig Erhard** |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Saksan liittokanslerit |
| --- |
|  |
| Liittovaltion tunnus | 
* Konrad Adenauer (1949–1963)
* Ludwig Erhard (1963–1966)
* Kurt Georg Kiesinger (1966–1969)
* Willy Brandt (1969–1974)
* Helmut Schmidt (1974–1982)
* Helmut Kohl (1982–1998)
* Gerhard Schröder (1998–2005)
* Angela Merkel (2005–2021)
* Olaf Scholz (2021→)

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Saksan kristillisdemokraattinen unioni (CDU) |
| --- |
|  |
| Puoluejohto | 

|  |  |
| --- | --- |
| Puheenjohtajat | 
* Adenauer
* Erhard
* Kiesinger
* Barzel
* Kohl
* Schäuble
* Merkel
* Kramp-Karrenbauer
* Laschet
* Merz

 |
|  |
| Pääsihteerit | 
* Heck
* Kraske
* Biedenkopf
* Geißler
* Rühe
* Hintze
* Merkel
* Polenz
* Meyer
* Kauder
* Pofalla
* Gröhe
* Tauber
* Kramp-Karrenbauer
* Ziemiak

 |
|  |
| Liittopäivien ryhmäpuheenjohtajat | 
* Adenauer
* von Brentano
* Krone
* von Brentano
* Barzel
* Carstens
* Kohl
* Dregger
* Schäuble
* Merz
* Merkel
* Kauder
* Brinkhaus

 |

 |
|  |
| Liittopresidentit | 
* Lübke
* Carstens
* von Weizsäcker
* Herzog
* Köhler
* Wulff

 |
|  |
| Organisaatio | 
* Konrad Adenauer -säätiö
* Junge Union

 |
|  |
| Jäsenyydet: Keskustademokraattinen internationaali • Konservatiivinen internationaali • Euroopan kansanpuolue |

 |

Kaarle Suuren palkinnon saajat

|  |  |
| --- | --- |
| 1950–1975 | 1950 Richard Coudenhove-Kalergi
· 1951 Hendrik Brugmans
· 1952 Alcide De Gasperi
· 1953 Jean Monnet
· 1954 Konrad Adenauer
· 1956 Winston Churchill
· 1957 Paul-Henri Spaak
· 1958 Robert Schuman
· 1959 George Marshall
· 1960 Joseph Bech
· 1961 Walter Hallstein
· 1963 Edward Heath
· 1964 Antonio Segni
· 1966 Jens Otto Krag
· 1967 Joseph Luns
· 1969 Euroopan komissio
· 1970 François Seydoux de Clausonne
· 1972 Roy Jenkins
· 1973 Salvador de Madariaga |
| 1976–2000 | 1976 Leo Tindemans
· 1977 Walter Scheel
· 1978 Konstantínos Karamanlís
· 1979 Emilio Colombo
· 1981 Simone Veil
· 1982 kuningas Juan Carlos I
· 1984 Karl Carstens
· 1986 Luxemburgin kansa
· 1987 Henry Kissinger
· 1988 François Mitterrand, Helmut Kohl
· 1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)
· 1990 Gyula Horn
· 1991 Václav Havel
· 1992 Jacques Delors
· 1993 Felipe González
· 1994 Gro Harlem Brundtland
· 1995 Franz Vranitzky
· 1996 kuningatar Beatrix
· 1997 Roman Herzog
· 1998 Bronisław Geremek
· 1999 Tony Blair
· 2000 Bill Clinton |
| 2001– | 2001 György Konrád
· 2002 Euro-valuutta 
· 2003 Valéry Giscard d’Estaing
· 2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)
· 2005 Carlo Azeglio Ciampi
· 2006 Jean-Claude Juncker
· 2007 Javier Solana
· 2008 Angela Merkel
· 2009 Andrea Riccardi
· 2010 Donald Tusk
· 2011 Jean-Claude Trichet
· 2012 Wolfgang Schäuble
· 2013 Dalia Grybauskaitė
· 2014 Herman Van Rompuy
· 2015 Martin Schulz
· 2016 paavi Franciscus
· 2017 Timothy Garton Ash
· 2018 Emmanuel Macron
· 2019 António Guterres
· 2020 Klaus Johannis
· 2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala |



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Chile
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |