recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Quarona** on kunta Pohjois-Italiassa Vercellin maakunnassa Piemonten alueella. Quaronan naapurikunnat ovat Borgosesia, Breia, Cellio ja Varallo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Quarona Tuttitalia. Viitattu 22.2.2017. (italiaksi)

Vercellin maakunta
Alagna Valsesia | Albano Vercellese | Alice Castello | Arborio | Asigliano Vercellese | Balmuccia | Balocco | Bianzè | Boccioleto | Borgo Vercelli | Borgo d’Ale | Borgosesia | Breia | Buronzo | Campertogno | Carcoforo | Caresana | Caresanablot | Carisio | Casanova Elvo | Cellio | Cervatto | Cigliano | Civiasco | Collobiano | Costanzana | Cravagliana | Crescentino | Crova | Desana | Fobello | Fontanetto Po | Formigliana | Gattinara | Ghislarengo | Greggio | Guardabosone | Lamporo | Lenta | Lignana | Livorno Ferraris Lozzolo | Mollia | Moncrivello | Motta de’ Conti | Olcenengo | Oldenico | Palazzolo Vercellese | Pertengo | Pezzana | Pila | Piode | Postua | Prarolo | Quarona | Quinto Vercellese | Rassa | Rima San Giuseppe | Rimasco | Rimella | Riva Valdobbia | Rive | Roasio | Ronsecco | Rossa | Rovasenda | Sabbia | Salasco | Sali Vercellese | Saluggia | San Germano Vercellese | San Giacomo Vercellese | Santhià | Scopa | Scopello | Serravalle Sesia | Stroppiana | Tricerro | Trino | Tronzano Vercellese | Valduggia | Varallo | Vercelli | Villarboit | Villata | Vocca
**Säivi** (ruots. *Säivis*) on pientaajama ja paikkakunta Haaparannan kunnassa Pohjois-Ruotsissa. Alue kuuluu Norrbottenin lääniin ja Norrbottenin maakuntaan. Vuoden 2010 lopussa Säivin pientaajamassa oli 93 asukasta. Säivi sijaitsee Perämeren pohjoisrannalla Haaparannan kunnan länsiosassa lähellä Kainuun kunnan rajaa. Säivin pohjoispuolitse kulkee E4-tie.

Nimi *Säivi* juontuu saamen kielen sanasta "sävva" joka tarkoittaa "merta" tai "suurta järveä". Sana on sittemmin suomalaistunut ja osittain mukautunut myös ruotsiin siten että siihen on lisätty loppuun *s*. 

Suomen sodan (1808–1809) aikana kylä koki kovia, kun venäläiset rosvojoukot ryöväsivät ja veivät mennessään kaiken mahdollisen. Saatuaan väärää tietoa, että toinen venäläinen armeija olisi marssinut jäitse valtaamaan Uumajan ruotsalainen kenraalimajuri Hans Henrik Gripenberg antautui Säivissä 25. maaliskuuta 1809 Venäjän armeijalle, jota johti kenraali, kreivi Šuvalov.

Lähteet
-------

1. 1 2  Småorter 2010, korrigerad 2012-10-15 (PDF) *MI38 Småorter och tätorter*.  15.10.2012. Statistiska centralbyrån. Viitattu 18.12.2012. (ruotsiksi)
2. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 4.2.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Säivin verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Säivis
**Jakob (Jacob) Krank** (25. elokuuta 1822 Kempele – 26. lokakuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja valtiopäivämies joka valittiin 1862 Jyväskylän ensimmäiseksi pormestariksi.

Krankin vanhemmat olivat Rovaniemen kirkkoherra Johan Kranck, myöhemmin Krank (1781–1834) ja Katarina Elisabet Wegelius. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1841. Krank suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1846 ja oli auskultanttina Vaasan hovioikeudessa. Hän suoritti vielä suuremman kameraalitutkinnon 1851 ja sai varatuomarin arvon 1850.

Krank oli Suomen senaatin talousosaston ylimääräisenä kamarikirjurina vuodesta 1851, Oulun läänin vt. apulaislääninkamreerina vuodesta 1852 ja Oulun kämnerinoikeuden puheenjohtajana vuodesta 1854. Hänet valittiin Jyväskylän ensimmäiseksi pormestariksi 1862. Kemin tuomiokunnan tuomarina Krank oli vuodesta 1869 ja Saloisten tuomiokunnan tuomarina vuodesta 1870 aina eroonsa saakka 1890. Krank osallistui säätyvaltiopäiville porvarissäädyssä Jyväskylän edustajana 1863–1864 ja Jyväskylän ja Heinolan yhteisenä edustajana 1867. Valtiopäivillä hän oli useiden eri valiokuntien jäsen tai varajäsen.

Jakob Krank oli naimisissa vuodesta 1852 Augusta Vilhelmina Palmbergin (k. 1893) kanssa. Heidän poikansa oli insinööri ja tehtailija Albert Krank.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Jakob Krank. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 3.2.2019.
2. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 170–171. Helsinki: Otava, 1921.
3. ↑  Jyväskylän ihmisiä ja elämää autonomian alusta nykypäivään, Mosaiikki-lehti 10/2009
4. ↑  Vainajain muistoksi, Päivälehti, 22.11.1899 nro 220B, s. 2, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
**Daniel Backman** (3. maaliskuuta 1732 Föglö – 26. huhtikuuta 1784 Finström) oli ahvenanmaalainen kirkkoherra ja Turun hiippakuntaa edustanut valtiopäivämies.

Daniel Backmanin vanhemmat olivat Föglön kirkkoherra Anders Backman ja Hedvig Stålbom ja puoliso 1765–1774 Lovisa Fredrika Liedberg ja 1774- Lovisa Ulrika Brummer. Daniel Backman pääsi ylioppilaaksi Turussa 1747 ja valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1754. Hänestä tuli Uppsalassa teologian kunniatohtori 1779. Backman vihittiin papiksi Turun hiippakuntaan 1757. Hän oli Saltvikin vt. kirkkoherra 1757, varapastori 1759, hovisaarnaaja 1761, Finströmin kirkkoherra 1763 ja rovasti 1777. Turun hiippakunnan edustaja Ruotsin säätyvaltiopäivillä hän oli 1771–1772 ja 1778–1779 ja saarnaaja pappeinkokouksessa Turussa 1773. Hän esitti vuoden 1778 valtiopäivillä Ahvenanmaan papiston puolesta menestyksekkään anomuksen, että Ahvenanmaalle perustettaisiin maakuntalääkärin virka. Hän myös kannatti kaupungin rakentamista Ahvenanmaalle joko Ämnäsiin tai Godbyhyn.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Daniel Backman. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 30.6.2023.
2. ↑  150 år sedan Aland fick sin första provincialläkare.  *Åland*, 15.11.1930, nro 91, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.06.2023.
3. ↑  Den segslitna frågan om en stads tillblivelse på Åland.  *Åland*, 01.04.1936, nro 27 B, s. 1. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.06.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Kaarlo Samuli Kaikkonen** (9. helmikuuta 1864 Nurmes – 30. elokuuta 1929 Sortavala) oli suomalainen Sortavalan lyseon rehtori ja päätoimittaja.

Kaikkosen vanhemmat olivat värjäri Heikki Kaikkonen ja Fredrika Nykänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1882 Kuopion lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1893.

Kaikkonen toimi v. a. lehtorina Savonlinnan lyseossa 1896–1897 ja sen jälkeen matematiikan lehtorina Sortavalan lyseossa vuodesta 1897 alkaen. Hän oli vuodesta 1920 alkaen matematiikan, fysiikan ja kemian vanhempana lehtorina ja toimi myös lyseon v. a. rehtorina 1898–1901 ja vakinaisena rehtorina vuodesta 1908.  Hän oli Sortavalassa ilmestyneen Laatokka-lehden päätoimittajana 1901–1907 ja oli Sortavalan kaupunginvaltuuston jäsenenä.

Kaikkonen oli naimisissa vuodesta 1910 voimistelunopettaja Helmi Jemina Salman (entinen Grönlund) kanssa.

Kirjallisuutta
--------------

* *Rehtori K. S. Kaikkosen muisto* ; toim. ja kust. Sortavalan lyseon toverikunta. Sortavala 1930

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Kaarlo Samuli Kaikkonen
2. ↑  Valter F. Nevanlinna : Kaarlo Samuli Kaikkonen opettajana, Laatokka 22.04.1944, nro 91, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  K. S. Kaikkonen, Helsingin Sanomat 01.09.1929, nro 235, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Caprese Michelangelo** on kunta Toscanassa Keski-Italiassa. Se tunnetaan Michelangelon synnyinpaikkana.

Maantiede
---------

Caprese Michelangelo sijaitsee Tiberin yläjuoksulla Toscanan itäisimmässä osassa noin 60 kilometriä Firenzestä itäkaakkoon. Paikkakunnan alueella virtaa lukuisia Tiber-jokeen päätyviä vesiuomia. Alueen metsien valtalajeja ovat pyökki, tammi ja kastanja. Italian neliportaisessa maanjäristysriskiä arvioivassa luokituksessa kunta kuuluu vyöhykkeeseen 2 (zona 2).

Historia
--------

Nykyisen Capresen alueella asuttiin jo etruskien aikana, jota seurasi roomalaisasutuksen kausi. Varhaiskeskiaikana langobardien vaikutus oli voimakasta. Myöhemmin keskiaikana Caprese oli alituisten kiistojen kohteena strategisesti tärkeän sijaintinsa takia. Se kuului Firenzen valtapiiriin 1380-luvulta aina 1700-luvulle saakka. 1860-luvulla Caprese päätyi muun Toscanan mukana osaksi Italian kuningaskuntaa.

Michelangelo Buonarroti syntyi Capresessa keväällä 1475. Paikkakunnan nimeksi virallistettiin Caprese Michelangelo helmikuussa 1913.

Caprese Michelangelon historiallista arkkitehtuuria edustaa muun muassa Chiesa di San Giovanni (San Giovannin kirkko).

Lähteet
-------

1. ↑  Bilancio demografico mensile anno 2022 (dati provvisori) : Comune: Caprese Michelangelo *ISTAT – Demografia in cifre: Bilancio demografico mensile*. Istituto Nazionale di Statistica. Viitattu 18.2.2023. (italiaksi)
2. ↑  Distanza chilometrica tra Firenze e Caprese Michelangelo *Itineraristradali.it*. Viitattu 18.2.2023. (italiaksi)
3. 1 2 3 4  Storia del Comune *Capresemichelangelo.net*. Viitattu 18.2.2023. (italiaksi)
4. ↑  Mappa classificazione sismica aggiornata al 31 dicembre 2022 *Rischi.protezionecivile.gov.it*. Viitattu 18.2.2023. (italiaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Caprese Michelangelo** Wikimedia Commonsissa

* Matkaopas aiheesta Caprese Michelangelo Wikivoyagessa (englanniksi)

Arezzon maakunta
Anghiari | Arezzo | Badia Tedalda | Bibbiena | Bucine | Capolona | Caprese Michelangelo | Castel Focognano | Castel San Niccolò | Castelfranco Piandiscò | Castiglion Fibocchi | Castiglion Fiorentino | Cavriglia | Chitignano | Chiusi della Verna | Civitella in Val di Chiana | Cortona | Foiano della Chiana | Laterina | Loro Ciuffenna | Lucignano | Marciano della Chiana | Monte San Savino | Montemignaio | Monterchi | Montevarchi | Ortignano Raggiolo | Pergine Valdarno | Pieve Santo Stefano | Poppi | Pratovecchio Stia | San Giovanni Valdarno | Sansepolcro | Sestino | Subbiano | Talla | Terranuova Bracciolini
**Abel Landén** (4. joulukuuta 1833 Nummi – 21. tammikuuta 1915 Helsinki) oli suomalainen kunnallisneuvos, pankinjohtaja, lahjoittaja ja tilanomistaja.

Landénin vanhemmat olivat Nummen Järvenpään kylän Uotilan ratsutilan omistanut Johan Landén (s. 1806) ja Kristina Lovisa Ilmonius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1854 ja suoritti kameraalitutkinnon 1856. Landén oli aluksi työssä Helsingin tullikamarilla ja hänestä tuli 1865 vaakamestari. Hän osti 1870 Kilon ja Gräsan kartanot Espoosta protokollasihteeri Johan Georg Agricolan (1792–1872) konkurssipesän huutokaupasta. Landén oli osakkaana Kaleva- ja Fennia-vakuutusyhtiöissä ja hän perusti 1885 Hypoteekkiosakeyhtiön jonka hän muutti vuonna 1887 Uudenmaan Osakepankiksi. Hän oli sitten pankin toimitusjohtajana useita vuosikymmeniä. Landén sai kunnallisneuvoksen arvon 1867.

Landén perusti ylioppilaaksi tultuaan yksityisen kansakoulun Nummen pitäjään ja toimi siellä opettajana. Helsinkiin muutettuaan hän osallistui kansakoulunopetukseen ja oli jonkin aikaa alempana voimistelunopettajana Helsingin yliopistossa. Hän antoi merkittäviä rahalahjoituksia erilaisiin kansansivistyspyrintöihin.

Landén osti vuonna 1878 Espoon saaristosta Iso-Vasikkasaaren (Kalvholmen) ja rakennutti sinne Röda Villan nimellä tunnetun huvilan itselleen. 

Abel Landén oli naimisissa Ida Aurora Westlundin kanssa. Heidän tyttärensä Hildur Ingeborg Landén meni naimisiin kreikkalaisen kirjallisuuden professorin Ivar Heikelin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Juhan suku-uutiset blogi 14.1.2009 : Oivallinen pankkiiri Abel Landen Nummelta
3. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Georg Agricola. Verkkojulkaisu 2005 <>. Luettu 3.3.2018.
4. ↑  Espoon kaupunginmuseo : Iso-Vasikkasaaren huvilat (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Prahan kansallismuseo
**Prahan kansallismuseo** (tšek. *Národní muzeum*) on Tšekin pääkaupungissa Prahassa sijaitseva museo. Se perustettiin 1818 paikallisen luonnonhistorian museoksi. Nykyinen uusrenessanssityyliä edustava rakennus valmistui 1890. Sen suunnitteli Josef Schulz. Museo sijaitsee Václavin aukion yläpäässä ja se on yli 70 metriä korkea. Rakennuksen eteishalli, julkisivu ja ramppi on koristeltu kuuluisien taiteilijoiden veistoksilla. Sisällä on lukuisia historiallisia maalauksia muun muassa František Ženíšekiltä, Václav Brožikilta ja Vojtich Hynaisilta. Museossa on vaihtuvia näyttelyitä sekä pysyviä kokoelmia, jotka on omistettu arkeologialle, antropologialle, mineralogialle, luonnontieteelle sekä numismatialle.

Kansallismuseon remontointi aloitettiin vuonna 2011. Remontti valmistui lokakuussa 2018.

Katso myös
----------

* Prahan kansallisgalleria

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. 1 2  Lehtipuu, Markus: *Praha*, s. 183–184. Suomalainen Matkaopas, 2015. ISBN 978-952-9715-61-9.
2. ↑  Prague New Town *prague.cz*. Viitattu 4.11.2019. (englanniksi)
3. ↑  Němec, Lucas: Prague’s National Museum to Reopen for First Time Since 2011 *news.expats.cz*.  21.9.2018.  Arkistoitu 4.11.2019. Viitattu 4.11.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Prahan kansallismuseo** Wikimedia Commonsissa
**Merikeiju** (*Hydrobates pelagicus*) on pieni eristyneillä saarilla pesivä ulappalintu. Se on sukunsa ainoa laji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Portugalilainen merikeiju kalliolla rengastuksen jälkeen.
Merikeijun pituus on yleensä 14–18 cm, siipien kärkiväli 38–42 cm ja paino 23–29 g. Merikeiju on väriltään musta tai tummanruskea. Yläperä on laajalti valkoinen. Pyrstö on tasapäinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Merikeijun äänet ovat nikottelevia ja kehrääviä. Sen lento on kevyttä ja lepattavaa.

Maailman vanhin rengastettu merikeiju on ollut brittiläinen vähintään 32 vuotta ja 9 kuukautta vanha lintu.

Levinneisyys
------------

Merikeiju pesii Välimerellä ja Länsi-Euroopassa. Lajin kannasta 90 prosenttia pesii seuraavilla alueilla: Färsaaret 150 000–400 000 paria, Iso-Britannia 20 000–150 000, Irlanti 50 000–100 000 ja Islanti 50 000–100 000 paria. Pienempiä määriä pesii Ranskassa (400–600 paria), Kreikassa (10–30 paria), Italiassa (1 500–2 000 paria), Maltalla (5 000 paria), Norjassa (1 000–10 000 paria), Espanjassa (1 700–2 000 paria) ja Kanariansaarilla (1 000 paria). Maailmanpopulaation koko on noin 840 000 yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Merikeiju on harhautunut Suomeen vain myrskyissä kolme kertaa vuoteen 2006 mennessä, ja näistä kaksi lintua on löydetty kuolleina.

Lisääntyminen
-------------

Merikeijun muna.
Merikeiju on yhdyskuntalintu. Emot tulevat pesälleen vain pimeällä välttääkseen lokkien ja kihujen ryöstelyt. Maan- tai kallionkolossa olevassa pesässä on aina yksi valkoinen muna. Haudonta-aika on 38−41 päivää, ja poikaset ovat lentokykyisiä 9−10 viikon ikäisinä.

Ravinto
-------

Merikeiju poimii vedenpinnalta pikkueläimiä, kuten äyriäisiä, mustekaloja ja muuta planktonia. Se seurailee mielellään laivoja kalanperkeiden ja ruoantähteiden toivossa.

Lähteet
-------

1. 1 2  BirdLife International: *Hydrobates pelagicus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 17.6.2014. (englanniksi)
2. ↑  Hydrobates ITIS. Viitattu 3.8.2008.
3. ↑  EURING Longevity list
4. ↑  Rariteettikomitea (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Oiseaux


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q27461
* Wikispecies: Hydrobates pelagicus
* ABA: eustpe
* ARKive: hydrobates-pelagicus
* Avibase: E1638A370D09095C
* BioLib: 8371
* BirdLife: 22698477
* BOLD: 73230
* BTO: bob520
* CoL: 3N5B2
* BOW: bripet
* eBird: bripet
* EoL: 45509009
* EPPO: HYDBPE
* Euring: 520
* Fauna Europaea: 96601
* Fauna Europaea (new): eeafe66b-3d43-4faf-98a6-f566d7ac6d71
* GBIF: 4408455
* IBC: european-storm-petrel-hydrobates-pelagicus
* iNaturalist: 4170
* IRMNG: 10192837
* ITIS: 174663
* IUCN: 22698477
* NBN: NBNSYS0000000236
* NCBI: 79651
* SeaLifeBase: 73573
* WoRMS: 137189
* Xeno-canto: Hydrobates-pelagicus

 |

 |
**Luka Marttila** (30. kesäkuuta 2003) on suomalainen lentopalloilija. Hän pelaa kaudella 2023-2024 Vero Volley Monzan riveissä Italian lentopalloliigassa.

Marttila debytoi miesten lentopallon Mestaruusliigassa kaudella 2021-22 ja valittiin kauden päätteeksi Lentopallo.info-sivuston arvioimana kauden nuoreksi pelaajaksi. Marttila valittiin myös Mestaruusliigan toimesta kauden läpimurtopelaajaksi ja Lentopalloliiton valitsemana kauden poikajunioriksi. Runkosarjassa Marttila teki 398 pistettä ja sijoittui liigan pistepörssissä kymmenenneksi. Pudotuspeleissä Marttila oli pistepörssin kuudes sija.

Upea kausi nosti Marttilan Suomen miesten lentopallomaajoukkueeseen, mutta kesän ja syksyn 2022 A-maaotteluissa vastuut olivat vielä vähissä. Syksyn 2023 EM-lopputurnauksessa Marttila oli viidessä alkulohko-ottelussa Suomen paras niin pisteissä, hyökkäyksissä kuin aloitussyötön vastaanotossa. Yleisö valitsi hänet Lentopallo.infon tekemässä kyselyssä Suomen parhaimmaksi pelaajaksi kisoissa. Annetuista äänistä Marttila sai 63,8 prosenttia.

Italian lentopalloliigaan Marttila siirtyi syksyllä 2022 Vero Volley Monzan kiinnitettyä hänet aivan kauden kynnyksellä. Marttila jatkaa Monzassa edelleen kaudella 2023-2024.

Myös Luka Marttilan nuorempi veli syntynyt Nooa on lentopalloilija. Heistä kumpikin on esiintynyt miesten A-maajoukkueessa.

Seurat
------

* 2018-2021 Kuortane
* 2021-2022 Hurrikaani Loimaa
* 2022- Monza

Lähteet
-------

1. ↑  Luka Marttila *Lentopalloliitto*. Viitattu 10.9.2023.
2. ↑  Luka Marttila » clubs : *Volleybox*. Viitattu 10.9.2023. (englanniksi)
3. ↑  Kirjoittaja Lentopallo.info: Lentopallon miesten Mestaruusliiga 2021–2022: joukkueiden kevättodistukset *lentopallo.info*.  25.4.2022. Viitattu 10.9.2023.
4. ↑  Mestaruusliiga: Miesten pelaajarekisteri 2023-24 *mestaruusliiga.fi*. Viitattu 10.9.2023.
5. 1 2  Kirjoittaja Lentopallo.info: Lentopalloilija Luka Marttila, 19, pestattiin huippuliigaan *lentopallo.info*.  25.9.2022. Viitattu 10.9.2023.
6. 1 2  Kirjoittaja Lentopallo.info: Luka Marttila Suomen paras pelaaja lentopallon EM-kisoissa *lentopallo.info*.  5.9.2023. Viitattu 10.9.2023.
7. ↑  Niccolò Arenella: Luka Marttila è un nuovo giocatore della Vero Volley Monza - *verovolley.com*.  24.9.2022. Viitattu 10.9.2023. (italiaksi)
8. ↑  Anssi Rämö: Hurrikaaniin lisää Marttiloita *Hurrikaani*. Viitattu 10.9.2023.
9. ↑  Jari Perkiö: Suomen kapteeni tiesi tutun pajavasaran Marek Sotolan vaarallisuuden, mutta mikään ei auttanut: Tšekki otti tyrmäävän voiton *Aamulehti*.  14.6.2023. Viitattu 10.9.2023.
**Martti Kustaa Nortia** (sukunimi vuoteen 1935 *Nordström*; 4. helmikuuta 1914 Viipuri – 29. tammikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen rovasti ja muistelmakirjailija. 

Nortia piti sotilaspastorina ruumissaarnan presidentti P. E. Svinhufvudin hautajaisissa Luumäen kirkossa 1944. Myöhemmin Nortia toimi Kiteen kirkkoherrana 1950- ja 1960-luvuilla. Hän oli Vuosaaren seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1968–1977.

Näyttelijä Miitta Sorvali on Martti Nortian tytär. Nightwish-yhtyeen johtohahmo Tuomas Holopainen on hänen toisen tyttärensä poika.

Teoksia
-------

* *Rovastin raportti*. Weilin + Göös, Espoo 1980
* *Kyläkasvoja Karjalasta – Tasapään Heikki ja Kousanrannan Anni*. 1989

Lähteet
-------

* Martti Nortia SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)

### Viitteet

1. ↑  Tirkkonen, Seppo: Rovasti Martti Nortia.  *Helsingin Sanomat*, 10.2.1996. Artikkelin maksullinen verkkoversio. Viitattu 28.10.2021.
2. ↑  Pajapellon nurkasta-blogi 28.10.2011 : Juuria etsimässä
3. ↑  Vuosaaren seurakunnan historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Tuomas Holopainen, City-lehti 21.9.2007


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Johan Henrik Martin** (22. kesäkuuta 1848 Jyväskylä – 19. kesäkuuta 1873 Viipuri) oli suomalainen pastori joka kuului evankeliseen liikkeeseen.

Aviottomana lapsena syntyneen Martinin äiti oli kauppiaanleski Margareta Katarina Martin, o.s. Lithovius. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän alkeisopistosta 1867 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1870. Martin vihittiin papiksi 1871.

Martin oli kirkkoherran apulaisena Kangasniemellä 1871 ja Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnassa 1871-1872. Hän oli virka- ja armovuoden saarnaajana Ristiinassa vuodesta 1872. Hän koki hengellisen murroksen 1869 ja tutustui Fredrik Gabriel Hedbergin kirjaan *Uskon oppi autuuteen* joka teki häneen syvän vaikutuksen. Viipurissa asuessaan hän piti hengellisiä kokouksia yhdessä Viipurin diakonissalaitoksen orpokodin opettajan Kaarlo Rahikaisen (1848–1909) kanssa. Kokoukset keräsivät paljon väkeä mutta Martinia alettiin joissain piireissä syyttää antinomismista ja hengellisestä häiriköinnistä. Keuhkotautia sairastanut Martin kuoli kesäkuussa 1873 Viipurissa. Hänet haudattiin Viipuriin Sorvalin hautausmaalle.

Johan Henrik Martin oli naimisissa vuodesta 1871 Johanna Viktoria Granholmin kanssa. Heidän poikansa oli asemapäällikkö Martin Martin (1872–1945).

Teoksia
-------

* *Lohdutus ja kehoitus uskovaisille kirjoitettu Elokuussa 1872*. Akkanen, Viipuri 1877
* *Kolme virvoitus-saarnaa. Ensimäinen : Uskovaisen kunnia ja uskottoman häpeä. - Toinen : Jesuksen nimi. - Kolmas : Kehoitus-kirje Kristuksen uskovaiselle seurakunnalle*. Rantanen, Mikkeli 1888
* *Lähetys-Kirje, Norrgrenílle Pastori Joh. Henr. Martinílta, Wiipurista, 1871*. Martin, Tampere 1890

Kirjallisuutta
--------------

* Ilmari Karvonen : *Kaksi todistajaa : Johan Henrik Martin ja Karl Gustaf Sirén : piirteitä evankelisen liikkeen historiasta Viipurissa ja sen ympäristöllä*. Suomen lut. evank.-yhdistys, Helsinki 1936

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Johan Henrik Martin
2. 1 2  Kari Vappula : Hengellistä häiriköintiä Viipurissa. Kaarlo Rahikainen ja Johan Henrik Martin
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Martin Martin
Grotte de Clamouse
Fontrabiouse
**Languedoc-Roussillonin luolat** ovat Languedoc-Roussillonin alueella sijaitseva luolasto. Tämä luolasto on kalkkikivikukkuloiden alueella. Luolaston luolista useat on tunnettu satoja vuosia, mutta alueelta on löydetty uusia luolia vielä viimeisen vuosisadan aikana. Luolastossa on kaikkiaan useita kymmeniä luolia. 1945 löydetty Grotte de Clamouse on uusimpia löydettyjä luolia. Fontrabiousen luolassa on kilometrin verran käytäviä, joiden päässä on kalkkikivimuodostumia, jotka hohtavat valossa. Cévennesin alueen suurin luola on Grotte de Trabuc. Grotte de Limousisin luolastossa, joka sijaitsee Audessa, on kristallisia muodostumia. Héraultissa sijaitsevassa Grotte de la Devèsen luolassa on siroja kalkkikivimuodostumia. Héraultissa sijaitsevia luolia ovat myös Grotte des Demoiselles ja Grotte de Glamouse.

Languedoc-Roussillon on täynnä luolia, jotka muodostavat yhden Ranskan suurimmista maanalaisista järjestelmistä. Yleisölle niistä on avoinna ainakin 15. Luolien labyrintissä on helppo kuljeskella portaita ja valaistuja käytäviä pitkin. Joihinkin pääsee jopa pyörätuolilla. Toiset luolat on tarkoitettu vain kokeneille luolatutkijoille.

Luolissa on kapeita käytäviä ja laajoja kammioita, joissa on upeita värejä, joskus järviä ja jokia. Luolissa on myös erikoisia muotoja, jotka näyttävät olevan kalliosta veistettyjä, ja joista huomattavia esimerkkejä ovat Grotte de Trabucin "Sata tuhatta sotilasta" tai Grotte de Clamousen "Meduusan pää". Luolatutkijoita, sukeltajia ja speleologeja saattaa kiinnostaa tutkia Forêt de Fangesin (lähellä Quillania) alla sijaitsevaa valtavaa maanalaisten luolien verkostoa, jossa ei ole juurikaan käyty. Suurin osa luolista on yleisön käytettävissä, toiset taas ovat tarkoitettu vain luolatutkijoille.

Lähteet
-------

1. ↑  Juuso Aarnio: "Languedoc-Roussillonin luolat", *501 luonnonihmettä*, s. 308. Read.me, 2010. ISBN 978-952-220-248-2.
2. 1 2  Grottos and Caves in the Languedoc. *www.midi-france.info*. Viitattu 19.8.2023.
Erik Isomaa (1967)
**Karl Erik Isomaa** (9. syyskuuta 1913 Uudenkaarlepyyn maalaiskunta - 4. helmikuuta 1994 Helsinki) oli sähköliesiä valmistaneen Oy Slev Ab:n perustaja ja toimitusjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvon.

Elämäkerta
----------

Isomaan vanhemmat olivat konepajatyöläinen Immanuel Isomaa ja Ida Nikonen. Kolmetoistalapsinen perhe muutti 1918 Pietarsaareen. Isän kuoltua 1923 Isomaa joutui jättämään koulun kesken. Hän meni töihin Junnilan sähköasennusliikkeeseen 13-vuotiaana, missä tutustui myös sähkökojeiden ja laitteiden valmistukseen. Strengbergin tupakkatehtaassa työskennellessään hän hankki kirjekurssien avulla lisätietoja tekniikasta ja toimi vapaa-aikanaan radioasemalla lähestystekniikan hoitajana. 1935 Isomaa lähti opiskelemaan Helsinkiin, mutta päätyi työskentelemään Fenno-Radion palvelukseen. Syksyllä 1939 hän perusti Sven Nylundin kanssa yrityksen *Sähkö-Lämpö-Elektro-Värme*, jonka nimi lyheni pian muotoon Slev. Yritys valmisti ensin teollisia silitysrautoja ja sähkölämmitteisiä kamiinoita, sodan jälkeen erityisesti keittolevyjä ja myöhemmin myös leivänpaahtimia. Oman tehdasrakennuksen Slev sain Pitäjänmäelle 1947 ja 1958 Espoon Kauklahteen. Yrityksen päätuotteeksi tulivat sähköliedet, vaikka se valmisti myös muun muassa liesituulettimia ja sähkökiukaita. Slevin *Kuningasliesi* oli Suomen myydyin liesimalli 1950-luvun lopussa. Yrityksensä Isomaa myi 1960-luvun lopussa Electroluxille. Se myi kuitenkin Slevin pian edelleen Strömbergille, joka lopetti Kauklahden tehtaan tuotannon.

Teollisuusneuvoksen arvon Isomaa sai 1968. Hänen puolisonsa Ilona Maattola (s. 1909) työskenteli itsekin Slevin konttorissa ja heidän poikansa Risto Isomaa (s. 1941) ehti toimia Slevin myyntijohtajana lyhyen aikaa ennen yrityksen myyntiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kai Hoffman: *Isomaa, Erik (1913-1994). Suomen Kansallisbiografia. Osa 4*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-445-2.  Sivut 343-344.

Aiheesta muualla
----------------

* Arjen historiaa: Isomaa esittelee sähköliettä (Viitattu 11.9.2014)
* Isomaan patentti US3400248 A "Electric steam bath stove" (englanniksi, julkaistu 3.9.1968) (Viitattu 11.9.2014)
* Isomaa, Erik 1960. Slev 1940-1960. Espoo: Slev. 32 s.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Perm** (myös *Perma*, ven. Пермь, *Perem*, Перемь) on muinaisista komeista ja heidän asuinalueestaan keskiaikaisissa venäläisissä lähteissä käytetty nimitys.

Ensimmäisen kerran Perm mainitaan 1000-luvulla Nestorin kronikassa yhtenä venäläisille veroa maksaneista kansoista. Myöhemmin se esiintyy useasti Novgorodin verolääninä, heimoryhmänä tai erityisen kansan nimityksenä. Muun muassa Dmitri Bubrihin esittämän ja Venäjällä nykyään vallitsevan käsityksen mukaan venäläiset omaksuivat nimityksen karjalaisilta tai vepsäläisiltä, jotka kutsuivat komien kaukana sijainnutta asuinaluetta *Perämaaksi*. Suomalaisista tutkijoista Kustaa Vilkuna on pitänyt tätä Perämaa-etymologiaa vääränä. Suomessa tällä teorialla ei enää olekaan kannatusta, vaikka vielä 1920- ja 1930-luvuilla muun muassa Jalmari Jaakkola viittasi siihen. 

Vytšegdan Permillä (ven. Пермь Вычегодская, *Perm Vytšegodskaja*) tarkoitettiin 1500-luvun alkuun saakka nykyisten komisyrjäänien asuinaluetta Vym-joella ja Vytšegdan keskijuoksulla. Sen muita nimityksiä ovat *Vanha-* ja *Vähä-Perm*. Nimitystä Suur-Perm (Пермь Великая, *Perm Velikaja*) käytettiin komipermjakkien esi-isien asuttamasta Kaman yläjuoksusta. Pienempiä alueita olivat *Viledin Perm* Viledin ja *Luzan Perm* Luza-joen varsilla. 1400–1500-luvun asiakirjoissa permiläisasutusta mainitaan olleen myös Pinegan varrella sekä Suhonan, Jugin ja Vytšegdan alajuoksuilla.

Stefan Permiläinen ryhtyi käännyttämään komeja kristinuskoon vuonna 1380. Vuonna 1383 perustettiin Permin hiippakunta, jonka keskuksena toimi Vytšegdan Permin Ust-Vym. Suur-Permin alueelle kristinuskon levittivät Permin piispat 1400-luvun puolivälissä.

Useimpien historiantutkijoiden mukaan samaa perua kuin Perm on viikinkien jostakin Vienanmereen rajautuvasta alueesta käyttämä nimitys Bjarmaland.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Konakov, N.D. (sost.): *Komi-zyrjane. Istoriko-etnografitšeski spravotšnik*, s. 107. Syktyvkar: Komi knižnoje izdatelstvo, 1993. ISBN 5-7555-0440-7.
2. ↑  Entsiklopedija Permi: Perm Velikaja *enc.permkultura.ru*. Viitattu 20.6.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Kustaa Vilkuna: Bjarmia-artikkeli kirjassa *Kihlakunta ja häävuode: Tutkielmia suomalaisen yhteiskunnan järjestymisen vaiheilta*. Helsinki: Otava, 1964.
4. 1 2  Entsiklopedija Permi: Perm Vytšegodskaja *enc.permkultura.ru*. Viitattu 20.6.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
5. ↑  Lallukka, Seppo: *Komipermjakit – perämaan kansa*, s. 19. Helsinki: Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti, 1995. ISBN 951-707-072-1.
6. ↑  Entsiklopedija Permi: Perm Velikaja v sostave Russkogo gosudarstva Viitattu = 20.6.2010 *enc.permkultura.ru*.  (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
7. ↑  Veršinin, Jevgeni: Perm Velikaja *Žurnal "Rodina", 2001, 11*. Viitattu 20.6.2010. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Iivo Härkönen : Vanha Perma ja Savolotshi. Suomalainen maa idässä, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 28.10.1928, nro 44, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Río Munin kartta
**Río Muni** (fangiksi **Mbini**) on Päiväntasaajan Guinean manneralue. Sen pinta-ala on 26 000 neliökilometriä, ja se käsittää 93 % Päiväntasaajan Guinean kokonaispinta-alasta. Río Munissa on noin 300 000 asukasta.

Río Muni sijaitsee Gabonin ja Kamerunin välissä. Siihen kuuluu manneralueen lisäksi muutama mantereen edustan saari, kuten Elobey Chico, Elobey Grande ja Corisco. Maa on suurimmaksi osaksi mangroverämeiden ja sademetsien peitossa. Río Munin korkein kohta on eteläreunalla sijaitseva Mitravuori (1 200 metriä merenpinnasta). Río Munin maaperä on hedelmätöntä, ja sen tärkein luonnonvara on sademetsät. Alueen tärkein joki on Mbini-joki (tunnetaan myös nimillä Benito tai Woleu), joka virtaa alueen läpi idästä länteen. Etelärajalla oleva Muni-joki ei oikeastaan ole joki, vaan estuaari, johon useat joet laskevat. Näihin jokiin kuuluu muun muassa Utanboni. Río Munin tärkein kaupunki on Bata. Alueella ei ole luonnonsatamaa, mutta Batan satamaa parannettiin 1980-luvulla.

Río Munin väestö on suurimmaksi osaksi fangeja. He puhuvat erästä bantukieltä. Ennen fangeja alueella asui pygmejä, joita seurasivat bubit. Bubeja seurasivat useat muut bantuheimojen muuttoaallot, joista viimeinen oli fangien muutto alueelle 1800-luvulla.

Espanja sai nykyisin Päiväntasaajan Guinealle kuuluvan Biokon saaren Portugalilta vuonna 1778. Espanjalaiset alkoivat hankkia jalansijaa mantereelta 1800-luvulta, mutta fangit vastustivat ankarasti espanjalaisten valtaa. Vuonna 1856 espanjalaisten oikeudet Río Muniin vahvistettiin

Vuosina 1946-1959 Rio Muni oli virallisesti Espanjan provinssi kun sen asema siirtokunnasta muuttui. Vuosina 1960–1968 Espanja yritti pitää maakunnan Espanjan maakuntana mikä epäonnistui guinealaisten jatkuvan siirtomaavastaisen toiminnan vuoksi. Espanja myönsi 12. lokakuuta 1968 alueelle itsenäisyyden.

Lähteet
-------

* Jocelyn Murray (toim.): *Cultural Atlas of Africa*. New York: Facts on File, 1998. ISBN 0-8160-3813-9.
* Risto Kari: *Maailman valtiot*. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-2921-7.
* *Maailma nyt*, s. 68–69. Eteläinen Afrikka. Weilin+Göös, 1993. ISBN 951-35-4925-9.
* *Suuri maailmantieto*, s. 529. Maantieteen hakuteos. Helsinki: Valitut Palat, 1993. ISBN 951-584-002-3.

### Viitteet

1. ↑  Maailma nyt
2. ↑  Campos, Alicia. "The decolonization of Equatorial Guinea: the relevance of the international factor", *Journal of African History* (2003): 95–116.
**Erica Sullivan** (s. 9. elokuuta 2000) on yhdysvaltalainen uimari, joka kilpailee pitkillä vapaauintimatkoilla niin rata- kuin avovesiuinnissakin.

Sullivan sijoittui Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa 2018 viidenneksi 800 metrin, yhdeksänneksi 1 500 metrin ja 14:nneksi 400 metrin vapaauinnissa. Maailmanmestaruuskilpailuissa 2019 hän sijoittui 25 kilometrin avovesiuinnissa viidenneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti hopeaa 1 500 metrin vapaauinnissa hänen maannaisensa Katie Ledeckyn oltua 4,07 sekuntia nopeampi.

Sullivan edustaa Sandpipers of Nevadaa. Hänen valmentajansa on Ronald Aitken.

Sullivanin isä kuoli syöpään vuonna 2017. Hänen äitinsä on kotoisin Japanista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Erica Sullivan FINA. Viitattu 28.7.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Erica Sullivan USA Swimming.  Arkistoitu 18.7.2021. Viitattu 28.7.2021. (englanniksi)
3. 1 2 3  Erica Sullivan *Team USA*. Viitattu 28.7.2021. (englanniksi)
4. ↑  De George, Matthew: Overcoming Tragedy, Olympic Journey of Erica Sullivan Brings Her Home to Tokyo *Swimming World*. Viitattu 28.7.2021. (englanniksi)
5. ↑  Rosen, Karen: Katie Ledecky is golden again in women's 1,500 free with Erica Sullivan taking silver *Team USA*.  28.7.2021. Viitattu 28.7.2021. (englanniksi)
**Johanna Koivula** (s. 15. lokakuuta 1980 Tampere) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa ja liigassa yli 20 vuotta sekä esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä.

Koivula on edustanut naisten pääsarjassa Tampereen Ilvestä kaudesta 1997–1998 alkaen lukuun ottamatta kautta 2015–2016, jolloin hän pelasi Hämeenlinnan Pallokerhossa. Lokakuussa 2017 hän pelasi 500. pääsarjaottelunsa ja teki 200. pääsarjamaalinsa. Hän on voittanut Suomen-mestaruuden vuosina 2006 ja 2010 sekä saavuttanut toistakymmentä muuta SM-mitalia. Johanna "Hojo" Koivulan pelinumero #15 jäädytettiin ja hänen paitansa on nostettiin Tesoman jäähallin kattoon muiden Ilves-legendojen, Anne Haanpään ja Marianne Ihalaisen paitojen viereen.

Suomen maajoukkueessa Koivula on pelannut 19 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin sekä saanut kaksi syöttöpistettä.

Lähteet
-------

* Kallioniemi, Riku (vt. päätoim.): *Jääkiekkokirja 2017–2018*. Jääkiekon SM-liiga Oy, 2017. ISSN 0784-3321.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Johanna Koivula *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)
2. 1 2 3  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 526
3. 1 2  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 350
4. ↑  Nyholm, Taru: Naisten Liigassa Ilveksen Johanna Koivula oli viikonlopun nimi - 500 pääsarjaottelua ja 200 tehtyä maalia täyteen!  3.10.2017. Suomen Jääkiekkoliitto. Viitattu 7.3.2019.
5. ↑  Jääkiekkokirja 2017–2018, s. 217
6. ↑  Pauli Hanhiniemi yllätti naisurheilijalegenda Johanna Koivulan – pölähti olohuoneeseen, ja sitten…
**Sumeliuksen talo** on Tampereella Keskustorin itälaidalla sijaitseva nelikerroksinen asuin- ja liiketalo, joka on valmistunut 1901. Jugendtyylisen talon suunnitteli arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna, ja sen rakennuttaja oli kauppias, myöhemmin vuorineuvos Gösta Sumelius.

Gösta Sumeliuksen isä kauppias Gustaf Oskar Sumelius perusti 1859 Tampereelle vähittäis- ja tukkukauppaa harjoittaneen liikkeensä. Liike muutti 1870 Tampereen Kauppatorin (nykyinen Keskustori) varrella sijainneeseen yksikerroksiseen puutaloon. Sumeliuksen liike siirtyi vuonna 1884 harjoittamaan yksinomaan tukkukauppaa. Vuonna 1889 valmistui Sumeliuksen kauppatalon viereiselle tontille Tammerkosken rantaan kaksikerroksinen Sumeliuksen palatsi Sumeliuksen perheen asuintaloksi. Nykyinen Sumeliuksen talo valmistui vuonna 1901 uudeksi liiketaloksi torin varteen entisen puutalon paikalle.

Sumeliuksen talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 1995.

Kirjallisuudessa Sumeliuksen talo on esiintynyt Kalle Päätalon Pato murtuu -romaanissa, kun hän oli rakennusmestarina talon katon korjaustyössä vuonna 1954.*lähde?*

Lähteet
-------

* Jarmo Peltola: Vuorineuvos Gösta Sumelius (1866–1940). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

### Viitteet

1. ↑  Wacklin, Matti & Hirvikallio, Seija: *Hämeenkatu – Tampereen sydän*, s. 192. Tampere: Tampere-Seura, 2010. ISBN 978-952-5558-10-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Sumeliuksen talo** Wikimedia Commonsissa
**Rapallo** on Pohjois-Italian kunta Genovan metropolikaupungissa Ligurian alueella. Se sijaitsee Rivieran rannikolla olevassa pienessä Tigullionlahden eli Rapallonlahden poukamassa, jota reunustavat vuoret.

Nähtävyyksiä
------------

Rapallon tunnuskuva on sen edustalla oleva Rapallon linna (*Castello di Rapallo*), joka on rakennettu meressä olevalle pienelle luodolle. Sinne pääsee kulkemaan pientä kävelysiltaa pitkin. Linna on rakennettu vuonna 1549, sen jälkeen kun turkkilainen merirosvo Dragut oli piirittänyt kaupunkia.

Rapallon linna
Läheisen mäen päälle noin 600 metrin korkeuteen on rakennettu kirkko Santuario di Nostra Signora di Montallegro. Sinne pääsee Rapallon keskustasta köysiradalla.

Santuario di Nostra Signora di Montallegro

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  www.tuttitalia.it
2. 1 2 3  Guide Turistiche

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rapallo** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Tšekki

 |
|  |
| Maantieteelliset | 
* MusicBrainz area

 |

 |

Genovan metropolikaupunki
Arenzano | Avegno | Bargagli | Bogliasco | Borzonasca | Busalla | Camogli | Campo Ligure | Campomorone | Carasco | Casarza Ligure | Casella | Castiglione Chiavarese | Ceranesi | Chiavari | Cicagna | Cogoleto | Cogorno | Coreglia Ligure | Crocefieschi | Davagna | Fascia | Favale di Malvaro | Fontanigorda | Genova | Gorreto | Isola del Cantone | Lavagna | Leivi | Lorsica | Lumarzo | Masone | Mele | Mezzanego | Mignanego | Moconesi | Moneglia | Montebruno | Montoggio | Ne | Neirone | Orero | Pieve Ligure | Portofino | Propata | Rapallo | Recco | Rezzoaglio | Ronco Scrivia | Rondanina | Rossiglione | Rovegno | San Colombano Certenoli | Sant’Olcese | Santa Margherita Ligure | Santo Stefano d’Aveto | Savignone | Serra Riccò | Sestri Levante | Sori | Tiglieto | Torriglia | Tribogna | Uscio | Valbrevenna | Vobbia | Zoagli
**Gustaf Grass** (25. marraskuuta 1626 Marttila – 23. maaliskuuta 1694) oli suomalainen vapaaherra, tuomari ja virka- sekä valtiopäivämies, joka toimi Pohjanmaan läänin maaherrana.

Gustaf Grassin isä oli eversti, Räävelin linnan päällikkö Henning Grass, äiti Anna Juhanantytär Brummer ja puoliso Margareta de la Motte. Grass ryhtyi jo nuorena sotilaaksi ja ylennettiin kapteeniksi 1649. Hän päätti kuitenkin sotilasuransa ja siirtyi 1653 tuomariksi Pohjanmaalle. Vuonna 1657 hänestä tuli Turun hovioikeuden asessori. Hovioikeuden varapresidentiksi hänet nimitettiin 1663 ja 1666 hänestä tuli vielä tuomari Halikon tuomiokuntaan. Maapäivillä 1676 Turussa hän toimi maamarsalkkana, osallistuttuaan siellä jo vuoden 1657 maapäiville. Hän osallistui myös Ruotsin säätyvaltiopäiville 1682. Pohjanmaan läänin maaherraksi Grass tuli 1685. Vapaaherraksi hänet korotettiin 1689 yhdessä poikansa majuri Henning Grassin (1649–1713) kanssa. Pojan perhe oli lapseton, joten Grassin suku Suomessa sammui häneen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta s. 253. Viitattu 3.12.2019.
2. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Henning Johan Grass. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 3.12.2019)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Morajärvi** (ruots. *Morjärv*) on kylä ja taajama Kainuun (Kalixin) kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Kylä sijaitsee Kainuunjoen (Kalixinjoen) varrella noin 35 kilometriä pohjoiseen Kalixin taajamasta. Eurooppatie E10 sekä Haaparannan rata kulkevat kylän lävitse. Kylän väkiluku on noin 200, läheisten Övermorjärvin, Västannäsin ja Forsbynin kylien väkiluku on noin 600.

Morajärven rautatieasema oli vuosina 1961–2012 risteysasema, jossa Bodenin ja Haaparannan välisestä radasta erkani sivurata Karlsborgsbrukiin. Nykyisin Karlsborgsbrukin rata jatkuu Haaparannalle saakka ja vanha päälinja Morajärvi–Karunki–Haaparanta on lakkautettu.

Morajärvellä vietetään vuosittain elokuussa kansallisjoen päivää. Muihin vuotuisiin tapahtumiin kuuluu Flakasandissa järjestettävä rock- ja bluesfestivaali heinäkuussa.

Noin viisi kilometriä Morajärveltä pohjoiseen sijaitsee keskiajalla perustettu Övermorjärvin kylä, joka on tunnettu kulttuurimaisemastaan. Vuosina 1918–1919 Morajärvellä toimi internointileiri, jolle oli sijoitettuna vajaat 70 Suomesta paennutta punakaartilaista.

Väestönkehitys
--------------


| Morajärven taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 |    | 656 |
| 1965 |    | 561 |
| 1970 |    | 501 |
| 1975 |    | 469 |
| 1980 |    | 436 |
| 1990 |    | 363 |
| 1995 |    | 375 |
| 2000 |    | 334 |
| 2005 |    | 297 |
| 2010 |    | 201 |
| Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). |

Lähteet
-------

1. ↑  Tätorter 2010, korrigerad version 2012-11-14 (PDF) *MI38 Småorter och tätorter*.  14.11.2012. Statistiska centralbyrån. Viitattu 23.11.2012. (ruotsiksi)
2. ↑  Befolkning i tätorter 1960-2010 (XLS)  29.5.2012. Statistiska centralbyrån. Viitattu 12.12.2012. (ruotsiksi)

Aiheesta muualla
----------------

* www.morjarv.se (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kugluktuk** (inuvialuktuniksi (inuinnaqtunin murteella) *Qurluktuk*, ’liikkuvien vesien paikka’, inuktitutiksi ᖁᕐᓗᖅᑐᖅ, *Qurluqtuq*, 1. tammikuuta 1996 saakka **Coppermine**) on kylä Nunavutin territorion pohjoisosassa Kanadassa. Kylä sijaitsee Coronationinlahden rannalla Victoriansaaren lounaispuolella. Se on Nunavutin territorion läntisin kylä ja sijaitsee lähellä Luoteisterritorioiden rajaa. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan kylässä asui 1 302 asukasta, joten se oli territorion yhdeksänneksi suurin asutuskeskus. 

Inuit-naisia valmistautumassa bannockin valmistamiseen.
Kylässä on nykyisin kaikki taloudet kattava langaton internet-yhteys. Alueelle ei johda lainkaan tietä, ja ainoa liikenneyhteys muualle territorioon on lentokone. Kylän lähellä sijaitsee Kugluktukin lentoasema.

Alueen perinteinen kieli on inuinnaqtun, jota kirjoitetaan latinalaisin aakkosin erotuksena inuktitutin kielen aakkosista. Inuktitutin kielen aakkosia käytetään lähinnä vain Nunavutin territorion hallintoyhteyksissä.

Kugluktuk sijaitsee Pohjoisen jäämeren rannalla, ja maisemaa hallitsevat kivikkoiset ja paljaat Kanadan kilven kalliot. Alueella vallitsee lähes kuiva arktinen ilmasto, johon liittyvät erittäin kylmät talvet. Kesän keskilämpötila jää niin alhaiseksi, ettei puita kasva. Lumisadetta esiintyy myös keskikesällä.

Lähteet
-------

1. ↑  Community Profiles *Census*.  2006. Statistics Canada. Viitattu 7.8.2011. (englanniksi), (ranskaksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kugluktuk** Wikimedia Commonsissa
**Santiago de Cuba** on Santiago de Cuban provinssin pääkaupunki Kuubassa. Se sijaitsee saaren kaakkoisosassa, noin 870 kilometrin päässä Havannasta.

Santiago de Cuba on Kuuban toiseksi suurin kaupunki Havannan jälkeen. Se sijaitsee Karibianmeren rannikolla ja on tärkeä satamakaupunki. Vuonna 2006 Santiago de Cubassa asui 426 199 ihmistä.

Historia
--------

Santiago de Cuban perusti espanjalainen tutkimusmatkailija Diego Velázquez de Cuéllar kesäkuun 28 vuonna 1514. Vuosina 1522–1589 Santiago oli Espanjalle kuuluneen Kuuban siirtokunnan pääkaupunki. Ranskalaiset ryöstivät kaupungin 1553, ja englantilaiset 1662. Kaupunki sai vaikutteita ranskalaisilta maahanmuuttajilta, jotka tulivat Haitilta 1700-luvun lopulla. Tämän jälkeen kaupungin kulttuuri oli sekoitus espanjalaista, afrikkalaista ja ranskalaista kulttuuria.

Kuuban kansallissankari, runoilija ja kirjailija José Marti on haudattu Santa Efigenian hautausmaalle.

Fidel Castro järjesti 26. heinäkuuta 1953 sotilaallisen iskun Santiago de Cuban kaupunkiin Moncadan parakeille, joka oli Fulgencio Batistan hallinnon suurin varuskunta.

Persoonallisuuksia
------------------

* Emilio Correa (1953-), nyrkkeilijä, olympiavoittaja vuonna 1972, syntyi Santiago de Cubassa;
* Daniel Núñez (1958-), painonnosto, olympiavoittaja vuonna 1980;
* Marco Misciagna (1984-), italialainen viulisti ja alttoviulisti, sai Santiago de Cuban kaupungin kunniavieraan tittelin.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Santiago de Cuba**.
* Santiago de Cuba
**Èze** on kunta Kaakkois-Ranskassa Alpes-Maritimesin departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella. Se sijaitsee Välimeren rannalla kymmenen kilometriä Nizzasta itään. Èzen kylä on rakennettu korkealle kukkulalle noin 500 metrin korkeuteen.

Èze kuuluu 16:n Nizzan lähellä sijaitsevan vuoristokylän matkailureittiin *Route des Villages Perchés*. Reitin muut kylät ovat Aspremont, Carros, Castagniers, Coaraze, Colomars, Duranus, Falicon, La Gaude, Lantosque, Levens, La Roquette-sur-Var, Saint-Blaise, Saint-Jeannet, Tourrette-Levens ja Utelle.

Col d'Èze
---------

Èzen kylään nouseva tie on ollut suosittu reitti pyöräilykilpailuissa. Vuodesta 1969 lähtien se on ollut useasti maalietappina Pariisi–Nizza-ajossa.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Èze** Wikimedia Commonsissa

Lähteet
-------

1. ↑  INSEE
2. 1 2  Paris-Nice 2015
3. ↑  The route of perched villages (PDF) Métropole Nice Côte d'Azur. Viitattu 22.7.2018.
Carl-Johan Nikander (1975)
**Carl-Johan Nikander** (22. maaliskuuta 1915 Loviisa – 17. joulukuuta 2005 Malaga) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja järjestö- ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Nikanderin vanhemmat olivat rovasti Ivar Alarik Nikander ja Dorothea Justina Riesenkampff ja puolisot 1940–1960 Kirsti Karin Anita Lautsia, aiemmin Carlsén, 1964–1977 Britta Dolores Söderholm ja vuodesta 1984 Birgit Petersen. Nikander tuli ylioppilaaksi Kotka Svenska Samskolasta 1934 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1938. Hän oli Oy Wilh. Schauman Ab:n käyttöinsinööri Jyväskylässä vuodesta 1939 ja Savonlinnassa 1939–1942, Valtion lentokonetehtaan konepajainsinööri ja tuotantopäällikkö Kuorevedellä 1942–1944, Särkisalmi Oy:n teknillinen johtaja ja toimitusjohtaja 1945–1946, Suomen Metalliteollisuusyhdistyksen apulaisjohtaja, vt. toimitusjohtaja ja apulaistoimitusjohtaja 1946–1953 sekä Oy Telko Ab:n toimitusjohtaja 1953–1976 ja hallituksen jäsen 1970–1976. Nikander oli myös Skogarsin tilan omistaja ja maanviljelijä Sarvisalossa Itä-Uudellamaalla vuodesta 1952. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen hän oli 1951–1953, minkä lisäksi hänellä oli lukuisia muita luottamustehtäviä. Nikander oli lisäksi Oy Stalko Ab:n, Oy Antrakoks Ab:n, Hiili ja Koksi Oy:n ja Unifer Oy:n perustajia ja toimi yritysten johtoelimissä, samoin kuin Riihimäen konepajakoulun perustajajäsen 1948. Sotilasarvoltaan hän oli reservin insinöörikapteeni (1963). Nikander sai kauppaneuvoksen arvonimen 1975.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henttinen, Annastiina: Kauppaneuvos Carl-Johan Nikander (1915–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 7.2.2014. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 13.11.2022.
2. 1 2  In memoriam. Carl-Johan Nikander.  *Östra Nyland*, 19.1.2006, nro 7, s. 7. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.11.2022.