recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Gusumin vanha paloasema.
**Gusum** on runsaan tuhannen asukkaan taajama Valdemarsvikin kunnassa Ruotsin Itä-Götanmaan läänissä. Gusum oli entisen Ringarumin maalaiskunnan keskus.

Gusumissa toimi 1650-luvulta alkaen ensin lyhyen aikaa rautaruukki, kunnes pian perustettiim yhä toimiva messinkituotteiden valimo. Raaka-ainetta saatiin etenkin Falunin ja Åtvidabergin kuparikaivoksista. Messingin käyttö laajeni 1890-luvulla metallikutomoon, joka teki erityisesti paperikoneiden viiroja. 1900-luvun alusta Gusumissa valmistettiin myös hakaneuloja, ja 1930-luvulla menestystuotteeksi tulivat vetoketjut. Gusum perusti Suomeen Helsingin Ylä-Malmille vuonna 1931 viiratehtaan (Suomen Metallikutomo Oy, myöh. Viira Oy) ja vetoketjutehtaan 1936 (Kiito, myöh. Kiitoketju). Gusumissa yhtiö valmisti lisäksi messinki- ja kupariputkia. 

Yhtiö ajautui talousvaikeuksiin 1980-luvulla, jolloin monet sen osat myytiin pois muun muassa Bolidenille. Kirjanpidosta paljastui epäselvyyksiä ja konkurssi kohtasi vuonna 1988. Tuotantotoiminta vanhoissa ruukkirakennuksissa loppui 1994, minkä jälkeen ne purettiin 2010. Viiratuotanto paikkakunnalla kuitenkin jatkui muussa osoitteessa vuoteen 2010, ja messinkivalimo toimii yhä lähistöllä sijaitsevaan Gräsdaleniin jo vuonna 1966 valmistuneessa uudessa tehtaassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Ridderstad, Anton: "Gusum", *Historiskt, geografiskt och statistiskt lexikon öfver Östergötland. Förra delen. A-L*, s. 169–171. Norrköping: , 1875-1877. Project Runeberg (viitattu 14.8.2023). (ruotsiksi)
2. ↑  Gusumin tehtaan tytäryhtiö perustettu Helsinkiin.  *Helsingin Sanomat*, 13.09.1931, s. 19. Näköislehti (maksullinen).
3. ↑  Viira Oy *porssitieto.fi*. Viitattu 14.8.2023.
4. ↑  Hjerppe, Riitta: Monikansallisten yritysten tulo Suomeen ennen toista maailmansotaa.  *Kansantaloudellinen aikakauskirja*, 2004, 100. vsk, nro 3, s. 233–234.
5. 1 2  Kirjanpitorikos paljastui vanhassa ruotsalaisessa Gusum-vetoketjuyhtiössä.  *Helsingin Sanomat*, 6.3.1988, s. 25. Näköislehti (maksullinen).

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: sv:Gusum & sv:Gusums bruk
**Uno Walfrid Björklund** (18. joulukuuta 1879 Kokkola – 25. heinäkuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen konsuli, asianajaja, pankkiiri ja liikemies.

Uno Björklundin vanhemmat olivat kauppaneuvos Johan Alfred Björklund ja Lovisa Emilia Krabbe. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Oulun ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon 1902 ja oikeustutkinnon 1903. Björklund sai varatuomarin arvon 1906. Hän teki opintomatkan Skandinavian maihin 1910 ja useita ulkomaanmatkoja muun muassa Afrikkaan sekä Etelä- ja Keski-Amerikkaan.

Björklund toimi kaupunginviskaalina ja asianajajana Kokkolassa 1908–1919. Hän oli isänsä Alfred Björklundin palveluksessa Kokkolassa 1903–1909 ja toimi sitten Oy Alfred Björklundin johtajana ja Suomen tukkukauppiasyhdistyksen asiamiehenä ja sihteerinä 1909–1915. Vuonna 1919 Björklund muutti Helsinkiin, jossa hänellä oli asunto ja toimisto Bernhardinkadun ja Etelärannan kulmatalon ylimmässä kerroksessa sekä kesähuvila Matosaarenniemessä. Hän perusti vuonna 1925 Uno Björklund & Co pankkirikommandiittiyhtiön. Björklund oli vuodesta 1925 alkaen Vaasan Puuvillan pitkäaikainen hallituksen puheenjohtaja ja suurimpana omistaja, hän omisti lopulta 54 prosenttia yhtiön osakkeista. Hänen isänsä oli jo 1910-luvulla tullut Vaasan Puuvillan merkittäväksi omistajaksi. Uno Björklund oli myös Kymin, Crichton-Vulcanin, Strengbergin, Suomen Sokerin, Puuvillatehtaitten Myyntikonttorin ja Suomen Valtamerentakaisen Kaupan hallintoneuvostojen ja johtokuntien jäsenenä. Helsingin pörssin jäsenenä Björklund oli 1919–1926. Hän oli myös Turkin pääkonsuli.

Uno Björklund oli naimisissa 1924–1926 Lilly Viktoria Alftanin, o.s. Ekman kanssa, liitto päättyi avioeroon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4  Aikalaiskirja 1934
3. 1 2 3  Uno Björklund död, Österbottningen, 26.07.1941, nro 85, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Pörssitieto G. Kock : Pörssin kaikki jäsenet 1912-84


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Vankipassi** oli aikaisemmin Suomessa asiakirja, joka toimi tietojen rekisterinä vankien kuljetuksessa. Vankipassiksi kutsutaan myös Suomen nykylainsäädännän mukaista tuomioistuimen määräämän vankeusrangaistuksen täytäntöönpanokirjaa.

Säännökset vankipassista 1930-luvun Suomessa
--------------------------------------------

Sen viranomaisen, joka määräsi vangin kuljettamisesta, oli laadittava vankipassi kuljetettavaa vankia varten.

### Vankipassin sisältö

Vankipassissa oli mainittava vangin suku- ja etunimet, vangin ammatti ja kotipaikka, vangitsemisen syy, paikka, johon vanki lähetettiin, passittamisen tarkoitus, oliko vanki kahlehdittava ja miten kahlitseminen tuli suorittaa, passin päivämäärä ja numero sekä passittaja.

Jos vanki oli tuomittu rangaistukseen, passiin merkittiin myös sen rikoksen laatu, josta rangaistus oli tuomittu, sekä lainkohta, johon päätös perustui. Passiin merkittiin myös, oliko vanki ilmoittanut tyytymättömyyttä päätökseen sekä alistaminen, jos se oli tapahtunut. Jos vangin epäiltiin yrittävän karata, tästä piti tehdä merkintä vankipassiin.

### Luettelo vankipasseista

Vankeja passittavien viranomaisten tuli pitää passituksista luetteloa, josta kävi ilmi passin numero kunakin vuonna, päivämäärä, passitetun nimi sekä paikka, johon vanki oli lähetetty. Vankien kuljetuksesta oli kuljetuksia toimittavan pidettävä päiväkirjaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hakkila, Esko (toim.): "Vankipassi", *Lakiasiain käsikirja*, s. 1299. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.

### Lakiviitteet

1. ↑  Vankeuslaki (23.9.2005/767), 2 luku - Täytäntöönpanon aloittaminen, 1 a § - Täytäntöönpanokirja ja tuomioistuimen ilmoitusvelvollisuus *Finlex, ajantasainen lainsäädäntö*. Oikeusministeriö ja Edita Publishing.  Arkistoitu 4.10.2006. Viitattu 31.10.2014.
2. ↑  Valtioneuvoston asetus vankeudesta (21.6.2006/509), 4 luku - Saapuminen vankilaan ja rangaistusajan suunnitelma, 20 § Vankipassi *Finlex, ajantasainen lainsäädäntö*. Oikeusministeriö ja Edita Publishing. Viitattu 26.10.2014.
3. ↑  Asetus vankien kuljetuksesta (13.7.1926).
**Stansvikin kartano** on kartano Laajasalon kaupunginosassa Helsingissä. Kartano oli Helsingin kaupungin omistuksessa vuodesta 1938 vuoteen 2024. Kartano sijaitsee Kruunuvuorenrannan osa-alueella, jonka nimi oli vuoteen 2013 asti Tahvonlahti (ruots. *Stansvik*).

Kartanon alueen rakennukset on suojeltu. Sittemmin museokäytössä ollut päärakennus on rakennettu vuosina 1803–1804, jolloin se oli kapteeni Fabian Casimir Roswallin omistuksessa. Roswall todennäköisesti myös suunnitteli rakennuksen itse. Kartanoon vievää tietä koristavat 1860-luvulta peräisin olevat tammipuut. 

Stansvik alkoi toimia itsenäisenä tilana vuonna 1798, mitä ennen se oli Degerön kartanoon tilaan kuulunut torppa. Roswallin jälkeen kartanon omisti vuosina 1805–1817 taidemaalari Emanuel Thelning. Sen jälkeen se oli ensin Edelheimin ja vuodesta 1856 Willebrandin suvun omistuksessa. Knut Felix von Willebrand toteutti 1800-luvun puolivälin jälkeen muutoksia päärakennukseen. Helsingin kaupunki osti tuolloin 100 hehtaaria käsittäneen kartanon Willebrandin suvulta vuonna 1938. Kartanon vuokralaisena on ollut vuodesta 1945 kaupungin virkamiesyhdistys (nykyisin Jyty Metropoli ry). Kartanon entisille maille rakennettiin 1950-luvulla kesäasuntoja.

Omistajuus
----------

Maaliskuussa 2024 Helsingin kaupunki ilmoitti myyneensä kartanon 70 000:lla eurolla Stansvikin kartano Oy:lle, jonka toimitusjohtajana toimii Tommi Korkala. Kauppaan kuuluivat myös muun muassa kaksi tenniskenttää ja venelaitureita. Kartanon ostanut yritys lupasi kaupan yhteydessä remontoida kartanorakennuksen. Kartanolla tuotetaan esimerkiksi ravintola-, majoitus- ja vierasvenesatamapalveluita. Toiminta on tarkoitus käynnistää vappuna 2024.

Lähteet
-------

* Kartanopuistot, rakennusvirasto (Arkistoitu – Internet Archive)
* Stansvikin kartanon päärakennus Laajasalon rakennusinventointi

### Viitteet

1. 1 2  Perttu, Jukka & Welling, Roosa: Laajasalo | Helsinki sai historiallisen kartanon myytyä – uusi yrittäjä kertoo suunnitelmistaan *Helsingin Sanomat*.  11.3.2024. Viitattu 11.3.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Stansvikin kartano** Wikimedia Commonsissa
**Risto Eklund** (18. maaliskuuta 1926 Kontiolahti – 18. syyskuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, diplomi-insinööri ja metsänhoitaja. Metsätalouden tutkijana alkaneen uransa jatkoksi hänellä oli keskeinen rooli Jaakko Pöyry -yhtiöiden kasvussa kansainvälisesti merkittäväksi metsäteollisuusalan suunnittelutoimistoksi 1960-luvun puolestavälistä alkaen. Hän toimi konsernin varatoimitusjohtajana 1971–1977 ja hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1977.

Risto Eklundin isä, taidemaalari Niilo Albert Eklund (1894–1931), kuoli jo pojan varhaislapsuudessa. Risto Eklund pääsi ylioppilaaksi vuonna 1944 ja valmistui metsänhoitajaksi 1947 ja diplomi-insinööriksi 1950. Vuosina 1951–1952 hän opiskeli metsätaloutta ASLA-Fulbright-stipendiaattina Washingtonin yliopistossa Yhdysvaltojen länsirannikolla.

Eklund työskenteli Sotevan vt. toimistoinsinöörinä vuonna 1949, Metsätehon tutkimusinsinöörinä 1950–1953, Kymin uittoyhdistyksen suunnittelu- ja tutkimusinsinöörinä 1953–1955, Pienpuualan toimikunnan päätutkijana ja toiminnanjohtajana 1955–1959 ja sitten YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO) metsäalan tehtävissä Roomassa ja Addis Abebassa 1959–1966.

Eklund palasi Suomeen, kun Jaakko Pöyry sai houkuteltua hänet uuden Jaakko Pöyry Consulting -yhtiönsä johtajaksi vuonna 1966. Pöyryn mukaan Eklundin rekrytointi avasi yritykselle ovet maailmaan: "Eklund osasi katsoa asioita monelta kantilta ja hän tiesi, mihin suuntaan kehitys oli menossa. Hän hallitsi kokonaisuuksia, osasi yhdistaä talouden, tekniikan ja tuotannon. Niin meille alkoi kertyä yhä enemmän toimeksiantoja Skandinavian ulkopuolelta". Eklund toimi yhtiön varatoimitusjohtajana 1971–1977 ja sitten päätoimisena hallituksen puheenjohtajana, mutta joutui 1970-luvun lopulla jäämään pois työelämästä terveydentilansa takia. Vuonna 1977 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston maa- ja metsätaloustieteen kunniatohtoriksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Eklund, Risto *Kuka kukin on*.  1978. Viitattu 5.9.2023.
2. ↑  Risto Eklund *geni.com*. Viitattu 5.9.2023.
3. 1 2 3  Rutanen, Reijo: Uhka, toivo, rakkaus.  *Suomen Kuvalehti*, 1995, nro 16, s. 16–23. Näköislehti (maksullinen) (PDF).
4. ↑  24 opiskelijaa Yhdysvaltoihin ASLA-stipendin turvin.  *Helsingin Sanomat*, 21.7.1951, s. 4. Näköislehti (maksullinen).
5. ↑  UKK sai yhdeksännentoista kunniatohtorinhatun. Maatalous-metsätieteellinen juhli Viikissä.  *Helsingin Sanomat*, 4.11.1977, s. 12. Näköislehti (maksullinen).
**KesäQ** oli suomalainen Yleisradion tuottama kesäkuussa 1995 ja 1996 esitetty television nuortenohjelma. Ohjelmaa esitettiin Yle TV1-kanavalla, ja se lähetettiin suorana Oulusta.

Ohjelman yhtenä juontajana toimi Juha Vidgrén. Ennen *KesäQ:ta* Vidgrén oli käynyt koekuvauksessa Taikuri Luttisen ohjelmaan, mutta häntä ei valittu. Myöhemmin hänelle tarjottiin juontajan paikkaa *KesäQ*-ohjelmaan, jota hän juonsi molempina vuosina.

Ohjelmassa oli muun muassa ruudukkopeli, johon katsojat pystyivät osallistumaan puhelimella ja voittamaan palkintoja. Jokaisessa ohjelmassa esitettiin nuorisotelevisiosarjan osa, vuonna 1995 *Majakan väki* (Round the Twist) ja vuonna 1996 *The Adventures of Pete & Pete*. Välitauoilla esitettiin hiirianimaatioita. Ohjelmassa käytiin tutustumassa muun muassa taikuri Iiro Seppäseen, kilpakävelijä Sari Essayahiin ja muusikko Marko Ahtisaareen.

"Riehuva reportteri" Kärkkäri
-----------------------------

"Riehuva reportteri" Kärkkäri (oikealla) haastattelemassa muusikko Marko Ahtisaarta (keskellä) *KesäQ*-ohjelmassa kesäkuussa 1996.
Ohjelmassa esiintyi Jari Vesan esittämä humoristinen toimittajahahmo "Riehuva reportteri" Kärkkäri, joka kiersi ympäri Suomea ja tutustui ajankohtaisiin ilmiöihin persoonallisella lähes gonzo-journalistisella tavalla. Hän muun muassa haastatteli useita julkisuuden henkilöitä sekä osallistui Oulun Rotuaarilla järjestettyyn uimapukumuotinäytökseen ja koiranäyttelyyn.

Jari Vesa ja Idealside Orkesteri julkaisi hahmoon perustuen studioalbumin vuonna 1996 Snap Records -levymerkillä. Muun muassa albumin kappaleesta "Jesse pesse pakana" julkaistiin myös musiikkivideo, joka esitettiin *KesäQ*-ohjelmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Uusitorppa, Harri: Nuortenohjelmat ovat lapsipuolen asemassa, leikittelee lopetetun KesäQ:n toimittaja Jari Vesa Riehuva Reportteri ei ole norminörtti (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  24.6.2016. Viitattu 29.11.2020.
2. ↑  Angeria, Kari: Viittä vaille Taikuri Luttisen juontaja *Savon Sanomat*.  19.3.2014. Viitattu 29.11.2020.
3. ↑  Rimpiläinen, Elina: Kärkkäri – riehuva reportteri *Yle.fi*.  30.9.2016. Viitattu 29.11.2020.
4. ↑  Kärkkäri *Fono.fi*. Viitattu 29.11.2020.
**Mahogany** on Berry Gordyn ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1975. Siinä soullaulaja Diana Ross esittää afroamerikkalaista muotisuunnittelun opiskelijaa, joka onnistuu tekemään menestyksekästä uraa Roomassa, jättää opiskeluaikaisen poikaystävänsä (Billy Dee Williams) ja rakastuu valkoihoiseen muotikuvaajaan (Anthony Perkins). 

Elokuva ei saanut hyviä arvosteluja, mutta se muistetaan etenkin suureksi hitiksi nousseesta teemamusiikistaan, Diana Rossin esittämästä laulusta "Do You Know Where You're Going To". Sen säveltäjä Michael Masser ja sanoittaja Gerry Goffin saivat elokuvan ainoan Oscar-ehdokkuuden.

Elokuvan alkuperäinen ohjaaja, brittiläinen Tony Richardson sai lähteä tuotannosta ja tilalle tuli elokuvan tuottaja, levytuottajana ja Motown-levy-yhtiön perustajana tunnettu Berry Gordy.

*Mahogany* tuli Suomessa ensi-iltaan toukokuussa 1976. Se sai vain 1 491 katsojaa ja ylsi vuoden 219:stä ensi-iltaelokuvasta katsojatilaston sijalle 194. *Helsingin Sanomien* Paula Talaskivi piti elokuvan tarinaa teennäisenä ja heppoisena, mutta kehui elokuvan visuaalisesti upeaa muotimaailman kuvausta ja Anthony Perkinsin roolityötä menestyvänä mutta ongelmiensa kanssa kamppailevana muotikuvaajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Rumer, Anna: ‘The Greatest Love of All’ writer Michael Masser dies *The Desert Sun*.  9.7.2015. Viitattu 26.11.2021. (englanniksi)
2. ↑  *Mahogany* Elonet.
3. ↑  Suomen katsotuimmat elokuvat vuonna 1976 *Elokuvauutiset*. Viitattu 29.11.2021.
4. ↑  Talaskivi, Paula: Kaunis Diana.  *Helsingin Sanomat*, 29.5.1976, s. 16. Näköislehti.
**Valeri Vasiljevitš Gerasimov** (ven. Валерий Васильевич Герасимов; s. 8. syyskuuta 1955 Kazan) on venäläinen kenraali. Hän on Venäjän asevoimien pääesikunnan päällikkö, joka nousi asemaansa marraskuussa 2012. Hän on myös Venäjän varapuolustusministeri.

Gerasimov palveli Neuvostoliitossa armeijan panssaridivisioonissa.
Gerasimov kohosi Pohjois-Kaukasian sotilaspiirin 58. armeijan esikuntapäälliköksi vuonna 1999, ennen toisen Tšetšenian sodan alkua. Journalisti Anna Politkovskaja kuvasi Gerasimovia "kunnian mieheksi".
Hän toimi komentajana toisessa Tšetšenian sodassa.
Vuosina 2003–2005 Gerasimov oli Kaukoidän sotilaspiirin esikuntapäällikkö ja myöhemmin Leningradin ja Moskovan sotilaspiirien komentaja.
Venäjän presidentti Vladimir Putin nimitti Gerasimovin asevoimien pääesikunnan päälliköksi 2012. Hän seurasi Nikolai Makarovia.
Lisäksi Gerasimov johti sotilasoperaatioita Ukrainassa vuonna 2014, Syyriassa ja vuonna 2022 jälleen Venäjän hyökkäyksessä Ukrainaan. Hänen roolinsa Krimin miehityksessä oli keskeinen.

Gerasimovia on virheellisesti pidetty venäläisen hybridisodankäynnin isänä. Termin luonut Mark Galeotti on toistuvasti kiistänyt tämän käsityksen.

Gerasimov on saanut Vladimir Putinilta Venäjän federaation sankarin arvonimen.

Toukokuussa 2023 Gerasimov väitettiin selvinneen täpärästi Ukrainan iskun alta Itä-Ukrainassa, tai joidenkin ukrainalaisten lähteiden mukaan kuolleen, eikä hän nähty julkisuudessa.

Gerasimov nähtiin vasta syyskuun alussa 2022 seuraamassa Vostok-2022-sotaharjoituksia Venäjän kaukoidässä.
Tammikuun 11. päivänä 2023 hänet nimitettiin Ukrainan erityissotilasoperaation johtajaksi. Kenraali Sergei Surovikinista, joka oli aiemmin johtanut operaatiota, tuli hänen apulaisensa.

Tammikuussa 2024 ukrainalaiset levittivät tietoja, että Gerasimov olisi kuollut Sevastopolissa Ukrainan ohjusiskussa. Lisäksi vihjattiin että hän olisi haavoittunut Ukrainan erikoisjoukkojen operaatiossa Venäjän Belgorodissa tämän jälkeen. Uutinen paljastui kuitenkin Ukrainan propagandaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gerasimov Valery Spisok Putina
2. 1 2 3  Shoigu and Gerasimov: Masters of Putin's wars France24
3. 1 2 3 4  Tässä on Putinin sisäpiiri, joka päättää sodasta Iltalehti
4. 1 2 3
5. ↑  Hakala, Pekka: Ukrainan sota | Venäjän asevoimien komentajan kerrotaan selvinneen täpärästi Ukrainan iskun alta Itä-Ukrainassa *Helsingin Sanomat*.  2.5.2022. Viitattu 29.8.2022.
6. ↑
7. ↑
8. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
Venäjän Eurooppaan päin kulkevat kaasuputket.
**Moldovan maakaasukysymys** on samankaltainen kuin muidenkin entisten neuvostotasavaltojen tai Itä-Euroopan maiden, koska Ukrainan tapaan myös siltä Venäjän Gazprom on halunnut Länsi-Eurooppaa paremmin vastaavia hintoja maakaasusta. Moldovan maksettua 80 dollaria 2005, vaati Gazprom 160 dollaria 2006 alusta.

Kun Moldova ei suostunut maksamaan hinnankorotusta, lopetti Gazprom toimitukset 2.1.2006. 10.1.2006 ilmoitti Moldovan pääministeri Vasile Tarlev, että tavoitteena on edelleen 80 dollarin hintataso.

Moldovan raportoitiin 11.1.2006 suostuneen antamaan Transnistriassa olevat Moldavgazin tytäryhtiö Tiraspoltransgaz kaasuputket Gazpromin hallintaan.

12.1.2006 ilmoitti pääministeri Vasili Tarlev Moldovan neuvottelevan Gazpromin kanssa hinnasta ja Turkmenistanin, Kazakstanin ja muiden maiden kanssa maakaasun toimituksista.

Hallituslähteiden mukaan Moldova voisi hyötyä Nabucco-maakaasuputkiprojektista, mikä on tarkoitus rakentaa Keski-Aasiasta ja Mustaltamereltä Eurooppaan. Muut hankkeeseen osallistujat ovat Armenia, Bulgaria, Itävalta, Romania Turkki ja Unkari.

Katso myös
----------

* Ukrainan maakaasukysymys
**Friedrich Sumari**, sukunimi vuoteen 1932 *Schuffert* (8. elokuuta 1888 Jyväskylä – 1961) oli suomalainen valtiotieteen tohtori ja Kylmäkoski Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja.

Sumarin vanahemmat olivat valokuvaaja Franz August Emil Schuffert ja Alma Maria Höglund. Sumari pääsi ylioppilaaksi Turun suomalaisesta reaalilyseota 1907. Hän opiskeli Berliinin ja Leipzigin kauppakorkeakouluissa 1907-1908 sekä valtiotieteitä Berliinin ja Freiburgin yliopistoissa. Sumari valmistui valtiotieteen tohtoriksi Freiburgin yliopistosta 1913. Hän teki opintomatkoja useisiin Euroopan maihin muun muassa tutkiakseen puusepänteollisuuden vientimahdollisuuksia. 

Sumari perusti 1917 Auraan Tekovilla ja Tilke Oy:n sekä lelutehtaan Äetsään. Vuonna 1916 hän oli perustamassa Kylmäkoskelle puusepänteollisuuden alalla toiminutta Kylmäkoski Oy:tä. Vuonna 1929 perustettiin vielä Kylmäkoski Oy:n huonekalumyyntiä varten Huonekalu Oy Omnia Turkuun ja Huonekalu Oy Vesta Helsinkiin. Sumari oli kaikkien yhtiöiden toimitusjohtajana ja hallituksen jäsenenä.

Sumari teki 1924 aloitteen Suomen Puuseppäteollisuuden liiton perustamisesta ja toimi liiton puheenjohtajana 1925–1927 sekä Suomen Puuseppäteollisuuden Työnantajaliiton asiamiehenä 1927–1928. Puutalonviejät ry:n luottamusneuvoston jäsenenä Sumari oli 1941–1950. Hän oli myös Kylmäkosken kunnanvaltuuston jäsenenä. 

Friedrich Sumarin mukaan on nimetty Kylmäkoskella Sumarintie.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tohtori Fr. Sumari 50 v. Suomen paperi- ja puutavaralehti : Suomen paperi-insinöörien yhdistyksen äänenkannattaja, 15.08.1938, nro 15, s. 52, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Täydentäviä yhtiötietoja : Tekovilla ja Tilke Osakeyhtiö, Pörssitieto G. Kock
3. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
4. ↑  Akaan Seutu 18.6.2022 : Friedrich Sumari  (Tilaajille)
Malborkin linna
Riddarholmskyrkan Tukholmassa.
Uenglinger Tor Stendalissa.
**Tiiligotiikka** on tiiltä rakennusaineena käyttävä goottilainen rakennustyyli. Usein tiiligotiikalla (saks. *Backsteingotik*) tarkoitetaan etenkin Pohjois-Saksassa ja Itämeren maissa esiintyvää tiiliarkkitehtuuria. Lyypekin Mariankirkko on tunnetuimpia esimerkkejä tiiligotiikasta. Tiiligotiikka levisi Saksalaisen ritarikunnan mukana Baltian maihin, jossa yksi esimerkki tiiligotiikasta on Tallinnan Nigulisten kirkko.

Oman, itsenäisen ryhmänsä tiiligotiikka muodostaa Pohjois-Saksan tasangolla ja muissa eteläisen Itämeren ympärillä olevissa maissa (balttilainen ryhmä), joissa se varhaisempaan romaaniseen tyylikehitykseen liittyvänä saa tiukan, arvokkaan luonteen. Kirkkorakenteessa katedraalityyppi vaimenee muuhun saksalaiseen kirkkorakentamiseen verrattuna porvarillisen yksinkertaiseksi. Suosittu kirkkomuoto on hallirakenne, josta triforiumit häviävät ja jossa säästäen jäsennellyt, pyöreät tai monisivuiset pilarit usein kannattavat tähtiholvia. Raskaat, nelikulmaiset tornirungot päättyvät korkeisiin kahdeksansivuisiin tornikekoihin, jotka aina ovat puusta. Kevyiden holvien vuoksi tukijärjestelmä vähemmän tärkeänä yksinkertaistuu tai, kuten ikkunoiden ruusustokin, usein kokonaan puuttuu. Sistersiläinen tasapäätteinen kuori on yleinen.

Täysin koruttomana tämä balttilainen tiiligotiikka ei ajan oloon kuitenkaan pysynyt, vaan käyttämällä lasitettuja muototiiliä, tummia tiilinauhoja sekä rappausta paikoitellen (esimerkiksi seinäkomeroiden, korkeiden räystäsfriisien ja umpigallerioiden pohjissa) pyritään luomaan hiekkakiviveistosten kanssa kilpailevaa dekoratiivista komeutta. Etenkin päädyt muodostuvat maalauksellisen runsaiksi. Tyylin varhaisempia töitä on Lyypekin 1270–1310 basilikaksi rakennettu Mariankirkko. Muita tyyliä edustavia merkittäviä kirkkoja on esimerkiksi Lüneburgissa, Rostockissa, Wismarissa, Stralsundissa ja Doberanissa. Lisäksi tyyliä edustavat Lyypekin ja Stralsundin raatihuoneet, Saksalaisen ritarikunnan Malborkin linna Puolassa, Lyypekin Holstentor ja Stendalin Uenglinger Tor ja monet muut sekä useat kirkolliset ja maalliset rakennukset Pohjois-Saksassa, Baltiassa, Tanskassa, Etelä-Ruotsissa, Alankomaissa ja Belgiassa.

Tiiligotiikassa käytettyjä tiiliä:

* Tiiliseinän "munkkilimitys"Tiiliseinän "munkkilimitys"
* MuototiiliMuototiili
* Lasitettu tiiliLasitettu tiili
* Musta lasitus muototiilessäMusta lasitus muototiilessä

Lähteet
-------

* Jokinen, Teppo ja Honkala, Liisa: Arkkitehtuurin sanakirja. WSOY 2000. ISBN 951-0-24579-8

### Viitteet

1. 1 2 3  Tiiligotiikka Tietosanakirja. Osa 9, palsta 1575. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1917
2. ↑  Jokinen ja Honkala 2000, s. 246

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tiiligotiikka** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Saksa

 |

 |
**1,2-Dibromietaani** eli **etyleenidibromidi** (C2H4Br2) on halogenoituihin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Nykyään yhdistettä käytetään lähinnä orgaanisen kemian synteeseissä, mutta aikaisemmin sitä on myös käytetty polttoaineissa lisäaineena ja tuholaismyrkkynä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa 1,2-dibromietaani on väritöntä nestettä, jolla on makeahko haju. Valon vaikutuksesta yhdiste hajoaa, jolloin muodostuu bromia. Tämä aiheuttaa yhdisteen värjäytymisen kellertävän ruskeaksi. 1,2-Dibromietaani on veteen niukkaliukoista, mutta liukenee hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, tetrakloorimetaaniin sekä alifaattisiin ja aromaattisiin hiilivetyihin. Kuumennettaessa veden kanssa se hydrolysoituu glykoliksi. 1,2-Dibromietaani on myrkyllistä erityisesti maksalle ja munuaisille ja ärsyttää hengitysteitä, ihoa ja silmiä. Aine on mahdollisesti karsinogeenista.

Valmistus ja käyttö
-------------------

1,2-Dibromietaania valmistetaan bromaamalla eteeniä tai etyynin ja vetybromidin välisellä reaktiolla. Aikaisemmin yhdistettä käytettiin lyijyä sitovana lisäaineena tetraetyylilyijyä sisältävissä polttoaineissa. Toinen yleinen aiempi käyttökohde on maaperän tai siementen käsittely fumigoimalla tuhohyönteisten tappamiseksi, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa 1,2-dibromietaanin käyttö tähän tarkoitukseen kiellettiin vuonna 1983. Nykyään 1,2-dibromietaania käytetään lähinnä orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena tai hartsien ja kumien liuottimena. Siitä valmistetaan muun muassa värejä, lääkeaineita kuten teodrenaliinia ja maatalouskemikaaleja kuten dikvattia.

Lähteet
-------

1. ↑  1,2-Dibromoethane – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 25.5.2017.
2. 1 2 3 4  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 62. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  David Ioffe & Ron Frim: *Bromine, Organic Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2011. Viitattu 25.5.2017.
4. 1 2  David Yoffe, Ron, Frim, Shmuel D. Ukeles, Michael J. Dagani, Henry J. Barda, Theodore J. Benya & David C. Sanders: *Bromine Compounds, Ullmann’s Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2013. Viitattu 25.5.2017.
5. 1 2  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 646. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
6. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 389. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
7. 1 2  Pradyot Patnaik: *A Comprehensive Guide to the Hazardous Properties of Chemical Substances*, s. 452. Wiley-Intersciences, 2007. ISBN 978-0-471-71458-3. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 25.5.2017). (englanniksi)
8. ↑  1,2-dibromietaanin kansainvälinen kemikaalikortti Viitattu 25.5.2017.
9. ↑  Kalyani Paranjape,Vasant Gowariker,V N Krishnamurthy,Sugha Gowariker: *The Pesticide Encyclopedia*, s. 190. CABI, 2014. ISBN 9781780640143. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 25.5.2017). (englanniksi)
**Nene** (myös **Nen**) on noin 145 kilometriä pitkä joki, joka virtaa Itä-Midlandsin alueella Englannissa ja laskee Pohjanmereen. Se on Yhdistyneen kuningaskunnan kymmenenneksi pisin joki.

Joki saa alkunsa Northamptonshiren alueella sijaitsevalta Arbury Hilliltä, josta se virtaa liitukiviylänköä pitkin kohti koillista. Se ohittaa leveässä laaksossa Northamptonin ja Oundlen kaupungit ja etenee Peterboroughin alueelle. Sieltä se virtaa the Fensin kuivatetulle marskimaalle, missä se ohittaa Wisbechin kaupungin. Lopulta se laskee vetensä the Washin matalaan merenlahteen Pohjanmeressä.

Nenejoessa on sulkuja Northamptonin kaupunkiin asti. Useita sivujokia sen yläjuoksulla on padottu pieniksi tekojärviksi, joista saadaan talousvettä lähistön kaupunkeihin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  River Nen *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 15.4.2019. (englanniksi)
2. ↑  Longest Rivers In The United Kingdom (Great Britain) WorldAtlas. Viitattu 15.4.2019. (englanniksi)
3. ↑  Arbury Hill and the main source of the River Nene Northamptonshire Garden and Wildlife. Viitattu 15.4.2019. (englanniksi)
**Elimäen yhtenäiskoulu** on peruskoulun yhtenäiskoulu Kouvolassa Elimäen kirkonkylällä, Elimäen suuralueella. Koulussa on noin 360 oppilasta luokilla 1-9, joista 120 on ala-asteella ja 240 yläasteella. Koulu toimii kahdessa rakennuksessa; entisen Kartanokoulun ala-asteen rakennuksessa ja Elimäen koulukeskuksen rakennuksessa, josta löytyy myös Elimäen lukio sekä Elimäen nuorisotila. Koulu sijaitsee Elimäen kirkonkylällä Vanhamaantien varrella. Luokkatasot on jaettu ala-asteella yhteen ryhmään (A) ja yläasteella kolmeen normaaliin ryhmään (B, C, D) sekä yhteen yrittäjyysluokkaan (A). Vuonna 2016 koulussa oli 439 oppilasta.

Yläasteella on mahdollisuus opiskella yrittäjyysluokalla, jolla perehdytään enemmän yrittäjyyteen. Jaksoittain vaihtuvat lisätunnit on sijoitettu yhdelle valinnais-aineiden tuntipaikoista 8.–9. luokkien ajaksi. Näin ollen yrittäjyysluokkalaiset saa valita vähemmän vapaaehtoisia aineita.

Kouvolan kaupungin uuden kouluverkkosuunnitelman mukaan Korialle rakennetaan uusi koulurakennus ja nykyinen yläkoulun rakennus puretaan. Tämän lisäksi Elimäen lukio lakkautettiin vuonna 2021 samaan aikaan Valkealan lukion kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Elimäen yhtenäiskoulu
2. ↑  Suomen peruskoulujen oppilasmäärät vuonna 2016 opetuksen järjestäjän mukaan (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Kouvolan sanomat 13.11.2018
**Lars Herbert Dufholm** (1. tammikuuta 1920 Helsinki – 4. syyskuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen lainsäädäntöneuvos ja suomenruotsalainen yhteiskunnallinen ja poliittinen vaikuttaja.

Dufholm kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1939 ja suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1950 sekä oikeustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1951. Hän palveli sotavuosina rintamalla. Dufholm toimi *Studentbladetin* päätoimittajana vuonna 1948, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan varapuheenjohtajana vuosina 1951–1953 ja eduskunnan ruotsinkielisen kanslian vt. notaarina sekä valiokuntien tulkkina vuosina 1950–1958. Vuodesta 1959 eläkkeelle jäämiseensä saakka hän oli oikeusministeriön lainsäädäntöosaston tarkastustoimiston lainsäädäntöneuvoksena. Hän oli myös eduskunnan suuren valiokunnan vt. sihteerinä vuosina 1964, 1967 ja 1968 sekä Helsingin teknillisen oppilaitoksen yhteiskunta- ja lainopin opettajana vuosina 1957–1967.

Dufholm oli Paasikivi-seuran sihteeri vuosina 1958–1967 ja sen varapuheenjohtaja vuosina 1968–1974. Hän vaikutti Ruotsalaisessa Kansanpuolueessa (RKP) ja hänet valittiin Urho Kekkosen vaaliliiton valitsijamieheksi vuoden 1962 presidentinvaaleissa. Dufholm kuului suomenruotsalaisten sosiaaliliberaalien ryhmään ja oli Svensk socialliberal samling -yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja vuosina 1955–1956 sekä Nyliberala studentförbundet -opiskelijajärjestön puheenjohtaja vuosina 1957–1959. Hän erosi RKP:stä 1970-luvulla vastalauseena puolueen oikeistosiiven toiminnalle, ja oli vuoden 1975 eduskuntavaaleissa Liberaalisen Kansanpuolueen (LKP) ehdokkaana. Dufholm kuului *Nya Argus* -lehden toimituskuntaan. Hän oli myös Nylands Nation -osakunnan kuraattori vuosina 1952–1954.

Dufholm oli vuosina 1972–1975 puolustuslaitoskomitean puheenjohtaja. Sadankomitea myönsi hänelle vuonna 1986 rauhantyön palkinnon, koska hän oli virkamiehenä vastustanut valmiuslainsäädäntöhanketta, joka olisi rajoittanut kansalaisten perusoikeuksia. Dufholm arvosteli julkisesti myös poliisin käyttämää väkivaltaa sen hajottaessa kesäkuussa 1970 Helsingissä Iranin šaahin Mohammed Reza Pahlavin vastaisen mielenosoituksen.

Teoksia
-------

* *60-luvun perspektiivi* (toim. yhdessä Ralf Fribergin ja Nils-Börje Stormbomin kanssa). Alkuteos *Perspektiv på sextiotalet*, 1961.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Lainsäädäntöneuvos Lars Dufholm (tilaajille) Helsingin Sanomat 10.9.1994. Viitattu 17.3.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  *Kuka kukin on 1978*, s. 112 Runeberg.org.
3. ↑  Liberaali on vastuukykyinen (LKP:n vaalimainos) (tilaajille) Helsingin Sanomat 3.9.1975, s. 10. HS Aikakone. Viitattu 17.3.2024.
4. ↑  Rauhanpalkinnot kautta aikojen Sadankomitea. Viitattu 17.3.2024.
5. ↑  Tuomo Olkkonen: Erkki Tuomioja, Ilkka-Christian Björklund ja Ilkka Taipale pidätettiin Tiellä sananvapauteen -sivusto. Viitattu 17.3.2024.
**Hannu Gabriel Haahti**, sukunimi vuoteen 1906 *Hahnsson* (3. marraskuuta 1895 Rymättylä – 29. kesäkuuta 1953) oli suomalainen lääkäri ja tuberkuloosiopin professori.

Haahden vanhemmat olivat kirkkoherra Hannu Haahti, vuoteen 1906 Hahnsson ja Lovisa Gabriela Geitlin (1870–1940). Hän oli naimisissa vuodesta 1922 Anna Elise Nevanlinnan, vuoteen 1906 Neovius (s. 1896) kanssa. Matematiikan professori Heikki Haahti ja lääketieteen tohtori Eero Haahti olivat heidän lapsiaan. Haahden sisaria olivat kirjailija Elli Kaarlehto ja sairaanhoitaja, henkilökohtaisen sosiaalityön kehittäjä Helvi Boothe ja veljiä everstiluutnantit Usko Haahti ja Yrjö Haahti. 

Haahti pääsi ylioppilaaksi 1913 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1917, lisensiaatiksi 1923 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1928. Haahti vertasi väitöskirjassaan *Armeija terveydellisenä tekijänä yhteiskunnassa* tilastollisia menetelmiä käyttäen asevelvollisten kuolleisuutta siviilissä oleviin ikätovereihin verrattuna ja havaitsi asevelvollisten kuolleisuuden hälyttävän suureksi vaikka 1920-luvulla kutsunnoissa hylättiin muun muassa terveydellisistä syistä 40 prosenttia ikäluokista. 

Sisällissodan aikana ja sen jälkeen 1919-1923 pataljoonanlääkärinä eri joukko-osastoissa. Sittemmin Haahti toimi Helsingin sotilassairaalan alilääkärinä 1923–1928, Viipurin sotilassairaalan alilääkärinä 1928, Helsingin kaupungin tuberkuloosisairaalan röntgenalilääkärinä 1929–1945 sekä Vakuutus Oy Varmassa 2. lääkärinä 1929–1935 ja ylilääkärinä 1935–1946. Haahti oli Helsingin yliopiston tuberkuloosiopin dosenttina 1935–1945 ja tuberkuloosi- ja keuhkosairausopin vt. professorina 1943–1945 ja professorina 1945–1953. Haahti oli myös Tuberkuloosilääkäriyhdistyksen puheenjohtajana 1945–1953.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kuka kukin oli 1961 (Wikiaineisto)
2. ↑  Geni.com : Hannu Gabriel Hahnsson 1906 Haahti
3. ↑  Jukka Kemppisen blogi 28.7.2014 : Väärin sytytetty
4. ↑  Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesluettelo 1918-2000 : Lääketieteellinen tiedekunta

Aiheesta muualla
----------------

* Hannu Haahden elämäkerta Kansallisbiografiassa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Norwichinterrieri** (engl. *Norwich Terrier*) on brittiläinen terrierirotu. Rotu on Suomessakin suhteellisen suosittu: vuonna 2005 rekisteröitiin 132 norwichin pentua. Se myös muistuttaa hyvin paljon norfolkinterrieriä, ja korvien asentoa lukuun ottamatta näillä roduilla on lähes sama rotumääritelmä.

Ulkonäkö
--------

Norwichinterrieri kuuluu pieniin terrierirotuihin. Sen ihanne säkäkorkeus 25–26 cm ja paino noin 5–8 kg. Karvapeite on karhea ja kaksikerroksinen. Sallittuja värejä ovat kaikki punaisen, vehnänvärisen, mustan punaruskein (black & tan) tai harmahtavan sävyt. Valkoista väriä ei tulisi esiintyä. Turkki nypitään eli stripataan muutaman kerran vuodessa. Norwichinterrierillä on pystyt korvat ja suora häntä. Aiemmin häntä on typistetty keskipitkäksi, mutta vuodesta 1996 typistäminen on ollut Suomessa kiellettyä.

Luonne
------

Norwichinterrieri on pirteä, vahva ja reipas. Norwich on uskollinen omistajalleen ja kiintyykiin perheeseensä syvästi. Käyttöhistoriansa takia norwichinterrierin tulisi olla sisukas ja reipas. Pienestä koostaan huolimatta se on energinen ja vahva eikä sovi pelkästään sylikoiraksi, kuten voisi olettaa. Yleisesti ottaen rotu on haukkuherkkä. Norwichin terrierit tulevat hyvin toimeen eläinten ja lasten kanssa. Entisenä metsästyskoirana sen vietti on kyllä säilynyt vahvasti, joka saattaa ilmetä eläinten jahtaamisena.

Terveys
-------

Norwich on pitkäikäinen rotu. Rakenteesta johtuen esiintyy jonkin verran hengitysteiden ahtautta, joka ilmenee koiran äänekkäänä hengityksenä. Norwicheilla esiintyy myös epilepsiaa ja paljon allergioita. Pentuekoko on norwicheillä suhteellisen pieni, noin 2–3 pentua, ja synnytykset voivat olla hankalia. Norwichit saattavat myös lihoa helposti, joten liikuntamäärään on kiinnitettävä huomiota.

Historia
--------

Norwichia on aiemmin käytetty rotanmetsästyksessä, mutta alkuperäisessä tarkoituksessa sitä käytetään enää harvemmin. Metsästysvaistot ovat rodulla kuitenkin säilyneet hyvin. Nykyään norwichit ovat enimmäkseen seurakoiria.

Rotu on kotoisin Englannista East Anglian alueelta. 1900-luvun alussa oli useita paikallisia metsästyskoiratyyppejä. Vuonna 1932 rotu hyväksyttiin Englannissa omaksi rodukseen ja se sai nimen norwichinterrieri esiintymisalueen mukaan. Tuolloin myös luppakorvainen muunnos kuului samaan rotuun. Vuonna 1964 nämä muunnokset erotettiin omiksi roduikseen ja luppakorvainen sai nimen norfolkinterrieri. Suomeen rotu tuli vuonna 1965.

Katso myös
----------

* Norfolkinterrieri

Lähteet
-------

* Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)

### Viitteet

1. ↑  KoiraNet jalostustietojärjestelmä (Suomen Kennelliitto, luettu 11.1.2022)
2. ↑  Norwich Terrier. American Kennel Club. Haettu 16.8.2021.
3. 1 2 3 4  Kennelliitto: Norwichinterrieri *hankikoira.fi*. Viitattu 23.11.2017.
4. ↑  Rekisteröinnit 2005-2015 s. 3/6 *kennelliitto.fi*. Viitattu 23.11.2017.
5. 1 2  www.elainlaakariin.fi: Norwichinterrieri *elainlaakariin.fi*. Viitattu 23.11.2017.
6. ↑  Finlex: Eläinsuojelulaki 7 § *finlex.fi*.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Norwichinterrieri**.
* Suomen Norwichin- ja Norfolkinterrierit r.y.
**Chlef** (arab. الشلف‎, *aš-Šalif*) on kaupunki ja Chlefin maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Chelifjoen varrella 210 kilometriä Algerista länteen. Vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan Chlefissä oli 178 600 asukasta.

Ranskalaiset perustivat roomalaisen Castellum Tingitanumin paikalle Orléansvillen kaupungin vuonna 1843. Vuonna 1939 siellä oli 20 000 asukasta. Maanjäristys tuhosi suurimman osan kaupungista vuonna 1954 ja tappoi 1 500 ihmistä.

Algerian itsenäistyttyä kaupunki sai nimen El Asnam. Vuonna 1980 sattui uusi maanjäristys, jossa tuhoutui yli puolet rakennuksista ja noin 5 000 ihmistä sai surmansa. Seuraavana vuonna kaupunki nimettiin Chlefiksi (myös *Ech Cheliff*).

Kaupunki on maatalousalueen kaupallinen ja liikennekeskus, jossa on elintarvike-, nahka-, kemian- ja tekstiiliteollisuutta. Siellä toimii Hassiba Benboualin yliopisto. Roomalaisajalta on säilynyt vuonna 324 rakennetun basilikan rauniot, joista löytynyt mosaiikki on nykyään Algerin pyhän sydämen katedraalissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Population résidente des ménages ordinaires et collectifs (MOC) selon la commune de résidence et le sexe et le taux d’accroissement annuel moyen (1998-2008) *Office National des Statistiques*. Viitattu 17.3.2024.
2. 1 2  Montagnon, Pierre: *Dictionnaire de la colonisation française*, s. 783. Paris: Pygmalion, 2010. ISBN 978-2-7564-0516-2.
3. 1 2  Ech-Cheliff *Britannica*. Viitattu 17.3.2024.
4. ↑  *Geografitšeski entsiklopeditšeski slovar: Geografitšeskije nazvanija*, s. 878. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 2003. ISBN 5-85270-216-1.
5. ↑  Origine et histoire *Université Hassiba Benbouali de Chlef*. Viitattu 17.3.2024.
6. ↑  *Petit futé Algérie 2009–2010*, s. 303. Paris: Nouvelles Éditions de l'Université, 2009. ISBN 978-2-7469-2196-2.
**Huippuvuorten yliopistokeskus** (norj. *Universitetssenteret på Svalbard*, lyh. **UNIS**) on Huippuvuorilla sijaitseva vuonna 1993 perustettu korkeakouluopetusta tarjoava laitos. Se on maailman pohjoisin yliopistokampus.

Yliopistokeskus on virallisesti valtio-omisteinen yritys, jota hallinnoi Norjan opetus- ja tutkimusministeriö, joka on myös UNIS:n päätoiminen rahoittaja. Vuonna 2021 yliopistokeskuksen budjetti oli 36 322 000 kruunua. Kaikki opetus on englanninkielistä.

Yliopistokeskus ei virallisesti kerää lukukausimaksuja, mutta opiskelijoiden tulee maksaa 590 kruunun maksu lukukautta kohden. Lisäksi kenttätyötä tekeviltä opiskelijoilta kerätään ylimääräinen 200 kruunun maksu päivää kohden.

Vuonna 2021 yliopistossa oli 482 opiskelijaa, joista 60 prosentilla oli takana aikaisempia opintoja norjalaisista yliopistoista. Jatko-opiskelijoita oli 29. Vuodesta 2016 alkaen yliopistokeskuksen johtajana on toiminut Harald Ellingsen.

Lähteet
-------

1. ↑  About UNIS *University Centre in Svalbard*.  2022. Viitattu 20.11.2022. (englanniksi)
2. ↑  The University Centre in Svalbard *Government.no*.  25.3.2008. Viitattu 20.11.2022. (englanniksi)
3. 1 2  Annual Report 2021 (pdf) *University Centre in Svalbard*.  2021.  Arkistoitu 20.11.2022. Viitattu 20.11.2022. (englanniksi)
4. ↑  Regulations for studies at UNIS *University Centre in Svalbard*.  2022. Viitattu 20.11.2022. (englanniksi)
5. ↑  Engaged director meets students at UNIS *Svalbardposten*.  17.10.2016. Viitattu 20.11.2022. (englanniksi)
Antarktiksen alue Eteläisellä jäämerellä. Aluetta rajaava antarktinen konvergenssi on merkitty vihreällä viivalla.
**Antarktis** on maapallon eteläosassa sijaitseva alue, johon sisältyy Etelämanner ja sitä ympäröiviä saaria Eteläisessä jäämeressä. Aluetta rajaa luonnollinen raja nimeltä antarktinen konvergenssi, jonka kohdalla eteläiset kylmät merivirrat virtaavat pohjoisempien lämpimämpien vesien alle.

Antarktiksen saaria ovat muun muassa Eteläiset Orkneysaaret, Eteläiset Shetlandinsaaret, Ballenynsaaret, Pietari I:n saari, Aleksanterinsaari ja Grahaminmaata reunustavat saaret. Laajemmassa mielessä Antarktikseen voidaan lukea myös joukko kauempana navasta sijaitsevia subantarktisia saaria: brittiläiset Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret ja Norjalle kuuluva Bouvet’nsaari eteläisellä Atlantilla, Ranskalle kuuluvat Crozetsaaret ja Kerguelen eteläisellä Intian valtamerellä sekä Australialle kuuluva Macquariensaari.

Etelämantereen pinta-ala on noin 14 000 000 neliökilometriä. Sitä ympäröivien, Antarktikseen kuuluvien saarien pinta-ala on noin 89 000 neliökilometriä.*lähde?*

Katso myös
----------

* Arktis

Lähteet
-------

1. ↑  Maat, pääkaupungit ja kansalaisuudet Kotimaisten kielten keskus.  Arkistoitu 18.1.2017. Viitattu 15.6.2017.
2. ↑  Antarctic Convergence *The Encyclopedia of Earth*.  11.6.2012. Viitattu 15.6.2017.
3. ↑  *Geographica maailmankartasto: maanosat, maat, kansat*, s. 468. Almagest OY, 2008. ISBN 978-3-8331-4130-0.
4. ↑  Antarctica’s fun and interesting facts *ACE Expedition*.  Swiss Polar Institute. Viitattu 15.6.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antarktis** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Maapallon alueet |
| --- |
|  |
| Afrikka Afrikka | 
* Eteläinen Afrikka
* Itä-Afrikka
* Keski-Afrikka
* Länsi-Afrikka
* Pohjois-Afrikka

 |
|  |
| Amerikan manner Amerikka | 
* Etelä-Amerikka
* Keski-Amerikka
* Latinalainen Amerikka
* Pohjois-Amerikka
* Väli-Amerikka

 |
|  |
| Aasia Aasia | 
* Etelä-Aasia
* Etu-Aasia
* Itä-Aasia
* Kaakkois-Aasia
* Keski-Aasia
* Pohjois-Aasia

 |
|  |
| Eurooppa Eurooppa | 
* Etelä-Eurooppa
* Itä-Eurooppa
* Keski-Eurooppa
* Länsi-Eurooppa
* Pohjois-Eurooppa

 |
|  |
| Oseania Oseania | 
* Australaasia
* Melanesia
* Mikronesia
* Polynesia

 |
|  |
| Napa-alueet Napa-alueet | 
* Antarktis
* Arktis

 |
|  |
| Valtameret Valtameret | 
* Atlantin valtameri
* Eteläinen jäämeri
* Intian valtameri
* Pohjoinen jäämeri
* Tyynimeri

 |

 |
**Sinirastas** (*Monticola solitarius*) on pienikokoinen varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji ei kuulu rastaiden vaan sieppojen heimoon. Lajin kuvaili ja nimesi Carl von Linné 1758.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 21–23 cm ja paino 37–54 g. Juhlapukuinen koiras on pääosin tumman sinertävän harmaa, ja sen pää ja pyrstö ovat tummat. Kaukaa se näyttää täysin tummalta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita, alapuolelta tummaraitaisia. Niiden pyrstö on tummanruskea, erona kivikkorastaan punaruskeaan pyrstöön. Sinirastaan nokka on pitkähkö ja hoikka. Laulu muistuttaa kivikkorastaan laulua.

Vanhoilla kivikkorastailla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vain ruumiinhöyhenet käsittävä.

Lajista tunnetaan 5 alalajia, joista useimpia on maastossa mahdoton erottaa toisistaan.

Esiintyminen
------------

Lajin esiintymisaluetta ovat Etelä-Euroopan, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Keski-Aasian vuoristot aina Japaniin sekä Malesiaan ja Sumatralle saakka. Euroopassa populaatio on kooltaan 240 000–530 000 yksilöä. Laji on muuttolintu osassa pesimäaluetta. Se on tavattu Suomessa kahdesti: 2.–3.6.1995 Kemijärvellä ja 5.4.1997 Rääkkylässä.

Elinympäristö
-------------

Tyypillisiä elinympäristöjä ovat jyrkät rinteet vuoristossa ja rannikolla sekä vanhat linnat, kirkot ja rauniot. Se pesii keskimäärin alempana kuin kivikkorastas.

Lisääntyminen
-------------

munia *Monticola solitarius solitarius*
Pesä on esimerkiksi kivenkolossa, kallionhalkeamassa tai rakennuksessa. Munia on kerralla 4–5, ja niitä hautoo pääasiassa naaras noin kaksi viikkoa. Pesyeitä voi olla kesän aikana kaksi.

Ravinto
-------

Lintu on kaikkiruokainen; pääasiassa se syö hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.

Lähteet
-------

* Mullarney, Killian; Svensson, Lars; Zetterström, Dan & Grant, Peter: *Lintuopas – Euroopan ja Välimeren alueen linnut*. Otava, 2008. ISBN 951-1-15727-2.
* Svensson, Lars 1997: Euroopan varpuslinnut - sukupuolen ja iän määritys. - Lintutieto. Jyväskylä.
* Rariteettikomitea (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Monticola solitarius* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 14.2.2014. (englanniksi)
2. ↑  Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2. uudistettu painos (2006) BirdLife Suomi.  Arkistoitu 5.10.2006. Viitattu 22.1.2010.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q152144
* Wikispecies: Monticola solitarius
* ADW: Monticola\_solitarius
* Avibase: 41D76F4B19ACB4BD
* BioLib: 8880
* BirdLife: 22708286
* BOLD: 117062
* CoL: 44B89
* BOW: burthr
* eBird: burthr
* EUNIS: 1146
* EURING: 11660
* Fauna Europaea: 97212
* Fauna Europaea (new): ee37e805-d8cc-49e1-9ee8-1a0e21e500ee
* Fossilworks: 369512
* GBIF: 2490955
* iNaturalist: 13141
* IRMNG: 10692611
* ITIS: 179834
* IUCN: 22708286
* NBN: NHMSYS0000530491
* NCBI: 36286
* Observation.org: 228
* TSA: 10917
* Xeno-canto: Monticola-solitarius
* Laji.fi: MX.33015

 |

 |