recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dreyfus-palkinto** (engl. *Dreyfus Prize in the Chemical Sciences*) on Camille ja Henry Dreyfusin säätiön jakama kansainvälinen kemian alan palkinto. Se on suuruudeltaan 250 000 Yhdysvaltain dollaria ja se jaetaan joka toinen vuosi yhdelle merkittävälle kemian tutkijalle.

Dreyfusin veljekset keksivät viskoosin ja perustivat 1900-luvun alussa sitä valmistavan tehtaan kotimaahansa Sveitsiin (Cellonit Gesellschaft Dreyfus and Co), Britanniaan (British Celanese) ja Yhdysvaltoihin (Celanese-yhtiö).

Palkinto jaettiin ensi kerran vuonna 2009 Harvardin yliopiston tutkija George M. Whitesidesille materiaalikemian saavutuksistaan. Vuonna 2011 palkinnon sai Northwestern-yliopiston Tobin J. Marks katalyytteihin liittyvästä tutkimuksestaan, vuonna 2013 R. Graham Cooks kemiallisten instrumenttien kehitystyöstään Purdue-yliopistossa ja vuonna 2015 Krzysztof Matyjaszewski polymeerikemian tutkimuksestaan Carnegie Mellon -yliopistossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Koskinen, Jere: Kannettava minilaite kulkee kemistin mukana (Arkistoitu – Internet Archive), Kemia 8/2013 s. 50.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Dreyfus Prize in the Chemical Sciences
**Pekka Antero Pesola** (27. helmikuuta 1925 Soini – 28. maaliskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, varatuomari ja pankinjohtaja. Pesola oli Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1966–1970.

Valituksi tullessaan Pesola syrjäytti eduskunnasta kansanpuoluelaisen Aaro Stykkin, ja vuonna 1970 Seppo Westerlund vuorostaan syrjäytti Pesolan eduskunnasta.

Pesolalla oli ylemmän oikeustutkinnon koulutus vuodelta 1951. Hän sai hovioikeudelta varatuomarin arvon vuonna 1954.

Ammatiltaan Pesola oli pankinjohtaja Kansallis-Osake-Pankissa. Pesola oli KOP:n Tapiolan konttorin johtaja vuosina 1959–1975 ja sen jälkeen johtajana KOP:n kiinteistöosaston palveluksessa.

Pesola oli Espoon kauppalanvaltuuston ja kauppalanhallituksen jäsen sekä Espoon kauppalan järjestysoikeuden lakimiesjäsen.

Pesola oli Espoon Edistysseuran puheenjohtaja vuodesta 1959 alkaen. Pesola oli lisäksi Vapaamielisten liiton varapuheenjohtaja, LKP:n hallituksen jäsen, Suomen asuntoliiton neuvottelukunnan, Pää­kaupunki­seudun yhteis­työ­valtuus­kunnan hallituksen ja Helsingin seudun kesäyliopiston hallituksen jäsen.

Lähteet
-------

1. ↑   Kuka kukin on 2011, s. 1164
2. ↑  .aspx Pekka Pesola *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

Aiheesta muualla
----------------

* .aspx Pekka Pesola *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustajat 1966–1970 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(9) | 
* Aro
* Berner
* Karvikko
* Landström
* Leinonen
* Paavola
* Pesola
* Salo
* Tenhiälä

 |

 |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Pekka Sakari Pitkänen** (s. 15. maaliskuuta 1950 Jyväskylä) on suomalainen kuvanveistäjä.

Pitkänen on opiskellut 1970-luvulla Taideteollisessa oppilaitoksessa ja Suomen Taideakatemian koulussa. Hän on työskennellyt kuvanveiston opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa 1979–1984.

Pitkäsen teos *Masuunin henki* vuodelta 1999 on Keravan Puuvalonaukiolla.
Pitkänen on pitänyt useita yksityisnäyttelyitä Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1979 alkaen. Hänen teoksiaan on esillä julkisissa tiloissa, muun muassa Eduskuntatalossa. Hän suunnitteli myös Kalevalan 150-vuotisjuhlamitalin. Hänelle on myönnetty Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinto 1982, ja hän on menestynyt useissa veistoskilpailuissa. Hänelle on myönnetty valtion 5-vuotinen taiteilija-apuraha vuosina 1991, 1996 ja 2002.

Pitkäsen varhaista tuotantoa leimasi rosoinen ekspressionismi, mutta hän on sittemmin siirtynyt koruttomiin monumentaalisiin muotoihin.

Pekka Pitkäsen toinen puoliso vuodesta 1990 oli kuvanveistäjä Minna Tuominen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Paavilainen, Ulla (päätoim.): *Kuka kukin on: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015*, s. 703–704. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. ↑  Keravan taiderastit Keravan kaupunki. Viitattu 17.9.2022.
3. 1 2  Pitkänen, Pekka hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
Syyrialainen kirja 1100-luvulta *Serta*-kursiivilla.
**Syyria** (ܣܘܪܝܝܐ *suryoyo*, *suryāyā*) on seemiläisiin kieliin kuuluvan aramean kielen itäinen murre, jota aikoinaan puhuttiin laajalti hedelmällisen puolikuun alueella. Kielellä on noin kolme miljoonaa puhujaa Lähi-idässä ja diasporassa ympäri maailmaa. Laajimmassa määritelmässään syyriaa käytetään usein viittaamaan kaikkiin itä-aramealaisiin kieliin, joita puhutaan alueen erilaisten kristinuskoa tunnustavien ryhmien, kuten assyrialaiskristittyjen parissa. Erityismerkityksessä sillä viitataan Edessan klassiseen kieleen, josta muotoutui syyrialaisen kristillisyyden kieli. Syyriaa kirjoitetaan oikealta vasemmalle, kuten arabiaa ja hepreaa.

Luokittelu
----------

Syyria kuuluu afroaasialaiseen kieliryhmään, seemiläisten kielten alaryhmään, länsiseemiläisten kielten haaraan ja aramealaiseen kieliryhmään. Syyriaa kirjoitetaan  syyrialaisella aakkostolla. Lähi-idässä syyriaa äidinkielenään puhuvia asuu Syyriassa, Irakissa, Georgiassa, Azerbaidžanissa, Armeniassa, Turkissa ja Israelissa. Myös useissa länsimaissa on merkittäviä diasporassa asuvia yhteisöjä, muun muassa Ruotsissa.

Kielinäyte
----------

Isä meidän rukous (Abun d-bašmayo) laulettuna syyriaksiÄänitiedostojen kuunteluohjeet

Isä meidän-rukous syyrian kielellä estrangelo-kirjaimistolla:

ܐܒܘܢ ܕܒܫܡܝܐ:
ܢܬܩܕܫ ܫܡܟ:
ܬܐܬܐ ܡܠܟܘܬܟ:
ܢܗܘܐ ܣܒܝܢܟ:
ܐܝܟܢܐ ܕܒܫܡܝܐ ܐܦ ܒܪܥܐ:
ܗܒ ܠܢ ܠܚܡܐ ܕܣܘܢܩܢܢ ܝܘܡܢܐ:
ܘܫܒܘܩ ܠܢ ܚܘܒܝܢ ܘܚܬܗܝܢ:
ܐܝܟܢܐ ܕܐܦ ܚܢܢ ܫܒܩܢ ܠܚܝܒܝܢ:
ܠܐ ܬܥܠܢ ܠܢܣܝܘܢܐ:
ܐܠܐ ܦܨܐ ܠܢ ܡܢ ܒܝܫܐ:
ܡܛܠ ܕܕܠܟ ܗܝ ܡܠܟܘܬܐ:
ܘܚܝܠܐ ܘܬܫܒܘܚܬܐ:
ܠܥܠܡ ܥܠܡܝܢ:
ܐܡܝܢ:
translitteroituna:

*Abun d-bašmayo*:
*Nethqadaš šmokh*:
*Tithe malkuthokh*:
*Nehwe sebyonokh*:
*Aykano d-bašmayo oph bar`o*:
*Hab lan laḥmo d-sunqonan yowmono*:
*Wašbuq lan ḥawbayn waḥtohayn*:
*Aykano doph ḥnan šbaqan l-ḥayobayn*:
*Lo ta`lan l-nesyuno*:
*Elo paṣo lan men bišo*:
*Meṭul d-dilokh hi malkutho*:
*W-ḥaylo w-tešbuḥto*:
*L`olam `olmin*:
*Amin*:

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Syyrian kieli** Wikimedia Commonsissa

* Beth Mardutho – The Syriac Institute
* Syriac Catholic Youth Club
* Hugoye: Journal of Syriac Studies
* Ethnologue report on Syriac
* Learn Assyrian Aramaic – an introduction to the Syriac language in its eastern version
* Assyriska Riksförbundet i Sverige (ARS) – Assyyrialaiset Ruotsissa

Afroaasialaiset kielet
aasáx | aari | afar | ajawa | akkadi | amhara | arabia | aramea | bambassi | bedža | ebla | egypti | foinikia | hassaniyya | hausa | heprea | higi-bura | kabyyli | kambata | keskiatlaksentamazight | kopti | malta | oromo | saho | sidamo | somali | syyria | tamashek | tašelhit | tigre | tigrinja | ugariti | wolaitta
*Tämä artikkeli käsittelee kanavauomaa Lappeenrannassa. Pontuksen kanavalla voidaan tarkoittaa myös virtavettä Ilomantsin Nuorajärvessä.*
Pontuksen kaivannon muistomerkki
**Pontuksen kaivanto**, **Pontuksen kaivannot** (tunnettu paikallisesti Pontuksen kanavana) on noin puoli kilometriä pitkä uoma Lappeenrannan Mälkiän ja Laihian kaupunginosien alueella. Se oli yritys rakentaa kanava Saimaalta Suomenvedenpohjaan, joka on Viipurinlahden äärimmäinen perukka ja osa Itämerta. Rakennustyötä tehtiin vuosina 1607–1608, ja niitä johti amiraali Pentti Severinpoika Juusten. Rakennustyö keskeytyi, kun hän kuoli. Pontuksen kaivannon osia on vieläkin nähtävänä Lauritsalassa.

Kesken jäänyt kaivanto sai jatkoa, kun varsinainen Saimaan kanava rakennettiin vuosina 1845–1856 lähelle Mälkiän sulkua.

Ensimmäisen kerran työt Saimaan yhdistämiseksi Juustilanjokeen ja sitä kautta kulkuväylän avaamiseksi Suomenlahteen aloitettiin 1500-luvun alkuvuosina. Liikenneongelmaa yritti ratkaista Olavinlinnan päälliköksi vuonna 1499 nimitetty Eerik Tuurenpoika Bielke. Tämä niin sanottu vanha kaivanto sijaitsi Pontuksen kaivannosta jonkin verran etelään nykyisen Saimaan kanavan paikalla ja jäi nykyistä kanavaa rakennettaessa sen alle. Nämäkin rakennustyöt kuitenkin keskeytyivät mm. maan kallioisuudesta johtuen.

Pontuksen kaivannossa sijaitsee siitä kertovan muistomerkin lisäksi myös vuoden 1918 sisällissodan aikana kaivannossa teloitetun Jooseppi Muston hauta.

Lähteet
-------

1. ↑  Pontuksen koulun ja päiväkodin asemakaava, asemakaavamuutos ja tonttijako  18.6.2014. Lappeenrannan kaupunki.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 29.3.2015.
2. ↑  Lappeenrannan karttapalvelu Lappeenrannan kaupunki. Viitattu 29.3.2015.
3. 1 2  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 6, palsta 1418, art. Pontuksen kaivannot

Kirjallisuutta
--------------

* Paaskoski, Jyrki: *Viipuriin ja maailmalle. Saimaan kanavan historia*, s. 13-21. Helsinki: Otava, 2002. ISBN 951-1-17933-0.
Pontochō aamulla.
Pontochō yöllä.
Pontochoa Kamo-joen varressa.
**Pontochō** (jap. 先斗町) on historiallisesti ja arkkitehtonisesti merkittävä kaupunginosa Kiotossa, Japanissa. Samoin kuin Gion, Pontochō tunnetaan varsinkin teehuoneistaan (*ochaya*) sekä geishoistaan. Kamo-joen töyrästä myötäilevä pitkulainen kaupunginosa on vain muutaman korttelin kokoinen. Alueen nimi on syntynyt yhdistelmänä japanin katua ja kaupunkia tarkoittavasta sanasta sekä englannin sanasta point tai portugalin samaa tarkoittavasta sanasta "ponto". 

Pontochō tuli länsimaissa tunnetuksi amerikkalaisantropologi Liza Dalbyn kirjoitettua etnografian geishaharjoittelijana viettämästään ajasta. Etnografia on julkaistu nimellä Geisha (1983).

Historia
--------

Alue syntyi, kun köyhät viihdyttäjät siirtyivät asumaan 1500-luvulla jokivarren tulva-alueelle. Vesi elementtinä yhdistetään Japanissa asioiden alati muuttuvaan luonteeseen. Viihdealueisiin viitattiin runollisella termillä, jolla ei ole vakiintunutta suomennosta, mutta josta käytetään englanninkielisessä kirjallisuudessa termiä "*floating world*". Geishojen lisäksi tähän maailmaan kuuluivat myös muut viihdyttäjät soittajista näyttelijöihin sekä eri tasoisiin prostituoituihin.

Maamerkit
---------

Maailmankuulu *Pontochō Kaburenjōn teatteri* sijaitsee Sanjo-dōrin päässä kaupunginosaa. Kioton geishat esittävät teatterissa tanssejaan kahdesti vuodessa Kamogawa Odorina eli Kamo-joen festivaalissa. Liput ovat hyvin kysyttyjä ja kalliita, mutta tämä on yksi harvoista tilaisuuksista nähdä katoamassa olevaa geisha-perinnettä tanssi- ja musiikkiesityksissä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pontochō** Wikimedia Commonsissa
Orlov (1986)
**Juri Fjodorovitš Orlov** (13. elokuuta 1924 – 27. syyskuuta 2020) oli venäläinen ydinfyysikko ja ihmisoikeusaktivisti sekä entinen neuvostoliittolainen toisinajattelija. Hän perusti Moskovan Helsinki-ryhmän vuonna 1976 valvomaan Helsingin päätösasiakirjan ihmisoikeuksia koskevien kohtien eli kolmannen korin toteutumista Neuvostoliitossa. Hänet tuomittiin seitsemäksi vuodeksi pakkotyöleirille ja viideksi vuodeksi Neuvostoliiton sisäiseen maanpakoon toimintansa vuoksi. Vankeudessa Orlovin terveys heikkeni ja hänelle sanottiin, ettei hän tule elämään vankeusaikansa loppuun asti.

Orlov vapautettiin sisäisestä karkotuksesta Siperiasta vuonna 1986 Yhdysvaltojen kanssa neuvotellun sopimuksen mukaisesti. Hän työskenteli Cornellin yliopistossa vuodesta 1987 muun muassa hiukkaskiihdyttimien suunnitteluun ja kvanttimekaniikkaan liittyvien kysymysten parissa. Vuonna 1990 Mihail Gorbatšov palautti Orloville Neuvostoliiton kansalaisuuden, jonka tämä oli menettänyt neljä vuotta aiemmin maasta poistumisen yhteydessä. Orlov sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden vuonna 1993.

American Physical Society myönsi Orloville ensimmäisen Saharov-palkinnon vuonna 2005. Orlov oli mukana perustamassa Neuvostoliiton ensimmäistä Amnesty Internationalin osastoa vuonna 1973, ja hän puolusti Andrei Saharovia, jota syytettiin tuolloin epäisänmaallisesta toiminnasta.

Toisen maailmansodan aikana Orlov työskenteli tehtaassa, jossa valmistettiin T-34 -panssarivaunuja. Sodan loppupuolella hän palveli tykistöupseerina.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Curriculum Vitae of Yuri Orlov (Arkistoitu versio/Wayback Machine)  2015. Cornell University.  Arkistoitu 3.10.2015. Viitattu 24.9.2017. (englanniksi)
2. ↑  The founder of the Moscow Helsinki Group, Yuri Orlov, dies (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  [ ИСТОРИЯ
Члены МХГ (1976–1982)] *Московская Хельсинкская группа*. Viitattu 24.9.2017. (venäjäksi)
4. ↑  Alexeeva, Ludmilla: The Moscow Helsinki Group (pdf)  2010. Osce.org. Viitattu 24.9.2017. (englanniksi)
5. 1 2  Kaiser, Robert: Juri Orlov – liennytyksen uhri. (julkaistu alun perin Washington Postissa) *Helsingin Sanomat*, 31.5.1982, s. 2.
6. ↑  Soviet Dissident Orlov Starts 'a New Life' in U.S. *Washington Post*.  6.10.1986. Viitattu 24.9.2017. (englanniksi)
7. ↑  Solzhenitsyn, 22 others get citizenship back.  *The Pittsburgh Press*, 16.8.1990, s. A8. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 24.9.2017.  (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Juri Urho Johannes Nieminen** (s. 1976 Hyvinkää) on yrittäjä.

Koulutukseltaan Nieminen on hallintotieteiden maisteri ja eMBA.

Ura
---

Nieminen on toiminut virkaurallaan Tuuloksen vs. kunnansihteerinä 1.2.-15.6.2001, Orimattilan va. hallintojohtajana 18.11.2002-31.3.2003, Haapaveden kaupunginsihteerinä 1.4.2003-31.5.2004, Sulkavan kunnanjohtajana 1.6.2004-19.7.2006 ja Asikkalan kunnanjohtajana 20.7.2006-6.8.2016. 7.8.2016 alkaen Nieminen on toiminut yrittäjänä. Hän oli aikanaan Suomen nuorimpia kunnanjohtajia. 

Vuoden 2016 alussa Nieminen irtisanoutui virastaan vuonna 2016. Etelä-Suomen Sanomien mukaan kunnanvaltuutetut ja viranhaltijat olisivat olleet tyytymättömiä hänen johtamistapaansa ja Nieminen olisi eronnut luottamuspulan takia.

Nieminen valittiin Asikkalan kunnanvaltuutetuksi kaudelle 2017−2021 sitoutumattoman Kotikunta-listan edustajana Asikkalan kuntavaalihistorian ennätysäänimäärällä 421  ja kunnanhallituksen puheenjohtajaksi 2017-2019. Niemiselle myönnettiin ero valtuuston jäsenyydestä paikkakunnalta pois muuton johdosta tammikuussa 2020.

Lähteet
-------

1. ↑  Tässä ovat Juri Niemisen eron salatut syyt – "Asikkala oli kuin Pohjois-Korea" *ESS.fi*.  6.2.2016. Mediatalo ESA Oy. Viitattu 9.8.2017.
2. ↑  Asikkala - Kuntavaalit 2017 - Vaalien tulospalvelu | Yle *Vaalien tulospalvelu*. Viitattu 28.5.2020.
3. ↑  Juri Niemiselle myönnetään ero Asikkalan valtuustosta *Etelä-Suomen Sanomat*.  24.1.2020. Viitattu 8.7.2020.
Juri Ljubimov vuonna 2007.
**Juri Petrovitš Ljubimov** (ven. Юрий Петрович Любимов; 30. syyskuuta 1917 Jaroslavl, Venäjän tasavalta – 5. lokakuuta 2014 Moskova) oli venäläinen teatterinäyttelijä ja -ohjaaja, joka tunnetaan erityisesti Taganka-teatterin perustajana.

Juri Ljubimov syntyi Jaroslavlissa Venäjän tasavallan aikana. Hän opiskeli teatterityötä Štšukin-teatterikoulussa 1930-luvulla ja palveli toisen maailmansodan ajan neuvostoarmeijassa (mm. Suomen-rintamalla). Sodan jälkeen hän liittyi Jevgeni Vahtangovin teatteriin. Ljubimov sai Stalin-palkinnon vuonna 1952 ja Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1953. Hän ryhtyi opettamaan teatterityötä vuonna 1963 ja perusti seuraavana vuonna Taganka-teatterin Moskovaan. Teatterista tuli Ljubimovin aikana Moskovan suosituimpia, ja näyttelijäkaartiin kuuluivat muiden muassa Vladimir Vysotski ja Alla Demidova. Ljubimov toi näyttämölle myös Mihail Bulgakovin teoksen *Saatana saapuu Moskovaan*, joka oli ilmestynyt sensuroituna.

Vysotskin kuoleman jälkeen neuvostoviranomaiset kielsivät kaikki Ljubimovin ohjaustyöt, ja vuonna 1984 häneltä riistettiin Neuvostoliiton kansalaisuus. Tämän jälkeen Ljubimov työskenteli ulkomailla, mutta palasi Taganka-teatteriin vuonna 1989. Vuonna 1992 hänelle myönnettiin Venäjän kansantaiteilijan arvonimi ja 2011 Euroopan parlamentin teatterin erikoispalkinto. Vuonna 2011 hän luopui Taganka-teatterin johtajuudesta palkkakiistan takia.

Ljubimov vieraili venäläisillä esityksillään myös Suomessa (Kansallisteatterissa ja Tampereen teatterikesässä) ja ohjasi kahdesti Kansallisteatterissa. Häneltä on suomennettu muistelmateos *Pyhä tuli*.

Ljubimov kuoli 97-vuotiaana Moskovassa vuonna 2014.

Lähteet
-------

1. ↑  Venäläinen teatterisuuruus kuoli 97-vuotiaana. Yle Uutiset 5.10.2014.
2. ↑  Venäläinen teatterilegenda Ljubimov jättää Taganka-teatterin  26.6.2011. Yle.fi. Viitattu 26.6.2011.

Kirjallisuutta
--------------

* Ljubimov, Juri: *Pyhä tuli: teatterimiehen muistelmia*. Toimittanut Marc Dondey; suomentanut Seppo Heikinheimo. Helsinki: WSOY, 1987. ISBN 951-0-14122-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Juri Ljubimovin sivusto

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kuvaa Yhdysvaltain laivaston panssarikansiristeilijää. Muita saman nimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**USS Boston** oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1884 vesille laskettu panssarikansiristeilijä.

Valmistus
---------

Alus tilattiin osana niin kutsuttuja ABCD-aluksia John Roach and Sonsilta Chesteristä, missä köli laskettiin 15. marraskuuta 1883. Alus laskettiin vesille 4. joulukuuta 1884 ja otettiin palvelukseen 2. toukokuuta 1887 päällikkönään Francis M. Ramsay.

Palvelus
--------

Alus makasi ankkurissa Puget Soundissa 15. kesäkuuta 1911 saakka, jolloin se lainattiin Oregonin naval militialle. Syyskuussa 1916 alus palautui laivaston hallintaan, mutta sitä ei palautettu palvelukseen ja se poistettiin alusluettelosta 3. toukokuuta 1917. Kolme viikkoa myöhemmin alus siirrettiin United States Shipping Boardille, mistä se palautettiin laivastolle kesäkuussa 1918. Nyt alus muutettiin vastaanottoalukseksi.

Alus palautettiin palvelukseen Mare Island Naval Shipyardilla 16. joulukuuta 1918. Pian tämän jälkeen alus hinattiin San Franciscoon, missä se oli seuraavat 27 vuotta. Alus nimettiin 9. elokuuta 1940 uudelleen *Despatchiksi*, jotta nimi vapautuisi valmistuvalle raskaalle risteilijälle CA-69. Aluksen runkonumeroksi vaihdettiin 17. helmikuuta 1941 IX-2. Alus hinattiin 8. huhtikuuta 1946 San Franciscosta merelle ja upotettiin. Alus poistettiin alusluettelosta 17. huhtikuuta.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  history.navy.mil

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **USS Boston (1884)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***USS Atlanta*** | **Yhdysvaltain laivaston risteilijäluokat** | Seuraaja:***USS Chicago*** |
**Yevhen Malaniuk** (ukr. Євген Филимонович Маланюк, *Jevhen Fylymonovytš Malanjuk*; 20. tammikuuta 1897 Novoarhanhelsk, Hersonin kuvernementti – 16. helmikuuta 1968 New York, Yhdysvallat) oli ukrainalainen runoilija, poliitikko ja yhteiskunnallinen aktivisti. 

Malaniuk liittyi 1917 Ukrainan kansantasavallan armeijaan, ja hänet internoitiin 1920 Puolan Kalisziin. Hän valmistui 1923 Poděbradysta Ukrainalaisesta maatalousakatemiasta (UHAK, ukr. Українська господарська академія УГАК). Toisen maailmansodan loppupuolella hän asettui Saksaan, mistä hän emigroitui Yhdysvaltoihin.

Malaniuk perusti kirjallisuuslehden *Veselka* (Kališ) Juri Darahanin kanssa ja julkaisi sitä 1922–1923. Hän julkaisi runokokoelmia, pitkän runon *Pjata symfonija* (1953, 'Viides sinfonia') sekä esseekokoelmia. Valittujen teosten kokoelma *Zemna Madonna* ('Maallinen madonna') ilmestyi 1991.

Malaniuk on mainio esimerkki Ukrainan 1920- ja 1930-luvun kirjallisesta renessanssista. Hän oli vistnykistejä, Dmytro Dontsovin julkaiseman lehden *Vistnykin* kirjoittajia. Hänen työnsä vaikutti emigranttipiireissä, Länsi-Ukrainassa ja Ukrainan neuvostotasavallassa, missä viralliset kriitikot suhtautuivat häneen hyökkäävästi ja nimittelivät häntä ukrainalaiseksi fasistiksi.

Malaniukin runotyyliin ja kiehtovan sisältöön vaikutti sukupolven viha ja turhautuminen Ukrainan kukistumisesta, itsenäisyyssodan 1917–1920 päättymisestä tappioon ja Venäjän vallan synnyttämä tragedia. Ulkoisten voimien lisäksi hän kohdisti vihansa sisäiseen heikkouteen, Vähä-Venäjä-mentaliteettiin, anarkismiin, kansallisen kurin ja järjestyksen puutteeseen ja siihen että tunteet hallitsivat älyä. Siten hänen runoilleen on ominaista dynaamisuus, sokeeraavien sanojen runsas käyttö, paatos, ennustaminen ja menneisyyden pohtiminen. Hän kirjoitti stroofeja klassisin mitoin, erityisesti jambeja ja käytti kekseliäästi visuaalisia kuvia. Volodymyr Deržavyn huomauttaa, että klassisismi vaikuttaa Malaniukin runoihin vain osittain ja enimmäkseen runot liikkuvat symbolismin ja etenkin barokin tai romantiikan alueella.

Lähteet
-------

1. ↑  Маланюк Євген Филимонович *УкрЛіб*. Бібліотека Української Літератури. Viitattu 9.8.2022. (ukrainaksi)
2. 1 2 3 4 5  Lavrinenko, Yurii: Malaniuk, Yevhen *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1993. Viitattu 9.8.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yevhen Malaniuk** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine
* Internet Encyclopedia of Ukraine
* IdRef

 |

 |
Yggdrasil; kuvitusta Proosa-Eddan englanninkielisestä käännöksestä vuodelta 1847.
**Yggdrasil** (myös **Mímameiðr** tai **Lérað**) on skandinaavisen mytologian maailmanpuu, jonka runko, oksat ja juuret ulottuvat maailman kaikille tasoille. Yggdrasil on jättiläismäinen saarni, joka kannattelee koko maailmankaikkeutta.

Yggdrasillin juurella on kolme kaivoa tai lähdettä: Kohtalon lähde Urdarbrunnr eli Urdin kaivo, Hvergelmir eli jylisevä kattila ja Mímisbrunnr eli Mimirin lähde. Urdin kaivo on Asgårdiin johtavan juuren alla. Mimirin lähde on Jotunheimiin ulottuvan juuren alla. Niflheimiin ulottuvan juuren alta kumpuaa Hvergelmir, joki josta lähtevät kaikki luomakunnan yksitoista jokea.

Asukkaat
--------

Yggdrasilin oksilla istuu kaikkitietävä kotka, jonka silmien välissä on Veðrfölnir-haukka. Lohikäärme Nidhöggr jäytää Yggdrasilin juuria Niflheimissa. Orava Ratatosk toimii kotkan ja lohikäärmeen välisenä sanansaattajana. Samoin se puree puuta, jolloin siitä irtoaa lahoja oksia. Näiden lisäksi oksilla asuu neljä peuraa: Dain, Dvalin, Duneyr ja Durathror. Peurat edustavat neljää tuulta. Peurat syövät puun lehtiä ja silmuja. Koska puu kärsii sen asukkaiden aiheuttamista tuhoista, Urdin kaivon vierellä asuvat kolme nornaa kaatavat Yggdrasilin oksille päivittäin mudan ja veden sekoitusta.

Yggdrasil taruissa
------------------

Odin antoi Mimirille yhden silmistään, jotta sai juoda Yggdrasilin alla virtaavasta Mimirin lähteestä saadakseen viisauden. Hän hirttäytyi Yggdrasiliin yhdeksäksi päiväksi, jotta oppisi riimujen salaisuudet. Jumalat kokoontuvat päivittäin ja pitävät tuomioistuimensa Urdin kaivolla. Ragnarökin jälkeen pahasti kärsineestä Yggdrasilista on määrä tulla uuden elämän lähde.

Lähteet
-------

1. 1 2  Micha F. Lindemans: Yggdrasil Encyclopedia Mythica.  Arkistoitu 29.10.2011. Viitattu 22.6.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Arthur Cotterell: *Mytologia - Jumalia, Sankareita, Myyttejä*, s. 117. Parragon, 2005. ISBN 1-40546-057-1.
3. 1 2 3  Yggdrasill *Encyclopaedia Britannica. Britannica Academic*. Encyclopædia Britannica Inc. Viitattu 17.8.2015. englanti
4. ↑  Arthur Cotterell: *Mytologia - Jumalia, Sankareita, Myyttejä*, s. 120. Parragon, 2005. ISBN 1-40546-057-1.
5. ↑  Tessa Clark, Elizabeth Hallam, Cecilia Walters: *Gods and Goddesses (*suom. Mytologian jumalat*)*, s. 24. Hämeenlinna: Karisto Oy, 1996. ISBN 951-23-3647-2.
6. ↑  Jean I. Young: *The Viking Gods*, s. 54-55. Reykjavik: Gudrun, 1995. ISBN 978-1-904945-95-6. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Yggdrasil** Wikimedia Commonsissa
**Knoppix** on saksalaisen Klaus Knopperin kehittämä Debianiin pohjautuva Linux-jakelu.
Knoppix oli yksi ensimmäisistä Live-CD-jakeluista, ja sen kyky tunnistaa automaattisesti laitteisto ja ladata sille sopivat ajurit oli aikansa paras. 
Nämä ominaisuudet on sittemmin sisällytetty myös muihin jakeluihin.

Knoppix on pääasiallisesti tarkoitettu käynnistymään suoraan CD-levyltä — kiintolevyä ei tarvita. Kiintolevyllä varustetussa koneessa Knoppixia voi myös kokeilla ilman, että kiintolevylle tarvitsee kirjoittaa. Toisaalta Knoppix osaa haluttaessa myös tallentaa paikallisasetukset ja asennetut ohjelmat kiintolevylle ilman, että sinne mahdollisesti ennestään asennetun käyttöjärjestelmän toiminta häiriintyy. Knoppixin voi myös asentaa kiintolevylle.

Versiosta 6.0.1 lähtien Knoppixin oletustyöpöytäympäristönä on ollut LXDE.

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Knoppix**.
* Knoppixin virallinen sivusto (englanniksi)

  

Debian GNU/Linux -pohjaisia jakeluita
Collax • Damn Small Linux • Debian • Debian JP • Elive • Euronode • Floppix • Gnoppix • Knoppix • Linspire • Mepis • Morphix • Nexenta • Sidux • Skolelinux • Ubuntu
**USS Prichett** (runkonumero DD-561) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1943 vesille laskettu Fletcher-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty James M. Prichettin (1835-1871) mukaan.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Fletcher-luokka*
Alus tilattiin Seattlestä Washingtonista Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporationilta, missä köli laskettiin 20. heinäkuuta 1942. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1943 kumminaan rouva Orville A. Tucker ja otettiin palvelukseen 10. tammikuuta 1944 ensimmäisenä päällikkönään Cecil T. Caulfield.

Palvelus
--------

Oltuaan lähes vuoden telakalla, huollossa ja koululaivana, mihin sisältyi laivastoharjoitus maaliskuussa 1969 alus lähti 4. kesäkuuta partiomatkan Vietnamin rannikolle. Alus ei kuitenkaan osallistunut varsinaisiin sotatoimiin ja palasi Yhdysvaltoihin, jossa se siirrettiin tarkastettavaksi 5. joulukuuta. Alus määrättiin 17. joulukuuta palveluksesta poistettavaksi ja lähti San Diegoon, jossa alus poistettiin palveluksesta 10. tammikuuta 1970. Se poistettiin samana päivänä alusluettelosta. Viikkoa myöhemmin alus lainattiin Italialle.

Geniere
-------

Italian merivoimat otti aluksen palvelukseen nimellä *Geniere* runkonumerolla D555. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1975.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  DANFS- USS Prichett
**USS Ronald Reagan** (runkonumero CVN-76) on Yhdysvaltain laivaston Nimitz-luokan lentotukialus.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Nimitz-luokka*
Alus tilattiin Northrop Grumman Shipbuildingin Newport Newsin telakalta Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 12. helmikuuta 1998. Alus laskettiin vesille 4. maaliskuuta 2001.

Syyskuussa 2002 aluksen katapultin testaus saatiin päätökseen, mikä samalla vahvisti aluksen kyvyn laukaista lentokoneet ilmaan. Telakan piti aloittaa koeajot helmikuussa 2003, mutta erilaiset viivytykset kuten helmikuun lopulla aluksella tapahtunut tulipalo pakottivat siirtämään koeajojen alkamista. Toukokuussa aluksen miehistö saavutti toisen asteen valmiuden aluksen järjestelmien käytössä. Laivasto hyväksyi aluksen 20. kesäkuuta. Se otettiin virallisesti palvelukseen 12. heinäkuuta 2003 Norfolkin laivastotukikohdassa.

Alus maksoi 4,5 miljardia dollaria (vuoden 2011 arvolle muutettuna).

Palvelus
--------

Alus lähti 27. toukokuuta 2004 Norfolkista ja saapui 9. kesäkuuta Rio de Janeiroon ja 27. kesäkuuta Valparaisoon. Se osallistui 29. kesäkuuta Latinalaisen Amerikan ensimmäiseen monikansalliseen maihinnousuharjoitukseen (UNITAS), joka oli alkanut 24. kesäkuuta. Harjoituksessa oli osallistujia yhdestätoista maasta sekä tarkkailijat Kolumbiasta ja Meksikosta. Harjoituksesta vapauduttuaan alus jatkoi matkaansa ja osallistui Perun laivaston mukana nelipäiväiseen sukellusveneidentorjuntaharjoitukseen, joka päättyi 5. heinäkuuta. Alus saapui 23. heinäkuuta uuteen kotisatamaansa San Diegoon Kaliforniaan oltuaan merellä kaksi kuukautta.

*Ronald Reagan* on lippulaivana tukialusosasto 7:ssä (CSG-7), jonka muut alukset ovat:

* *USS Chancellorsville* (CG 62)
* *USS Decatur* (DDG-73)
* *USS Howard* (DDG-83)
* *USS Gridley* (DDG-101)
* *USS Thach* (FFG 43)
* *USNS Rainier* (T-AOE-7)

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **USS Ronald Reagan (CVN-76)**.
1. 1 2 3  US Carriers
2. ↑  Global security

*Nimitz*-luokan lentotukialukset

|  |
| --- |
| *USS Nimitz* - *USS Dwight D. Eisenhower* - *USS Carl Vinson* - *USS Theodore Roosevelt* - *USS Abraham Lincoln* - *USS George Washington* - *USS John C. Stennis* - *USS Harry S. Truman* - *USS Ronald Reagan* - *USS George H. W. Bush* |
| Edeltäjä: USS Enterprise (CVN-65) – Seuraaja: Gerald R. Ford -luokka |
**Madde Kalda** (o.s. Magdalena Alavina; 23. elokuutajul. 1903 Põikma, Harjumaa – 6. huhtikuuta 1984 Väike-Maarja, Länsi-Virumaa) oli virolainen kirjailija.

Magdalena Alavinan vanhemmat olivat Jaan ja Ann Alavina. Hän opiskeli Hagerin seurakuntakoulussa vuoteen 1917 asti ja työskenteli sitten toimistotyöntekijänä paikallishallinnossa. Myöhemmin hän oli kuolemaansa asti kotiäitinä. Se keskeytyi vain kolmivuotiseen oleskeluun Tamseella Muhun saarella. Hänen puolisonsa vuodesta 1925 oli opettaja Johan Reinhold Kalda. Hänen tyttärensä on kirjallisuudentutkija Maie Kalda.

Madde Kaldan romaanikäsikirjoitus *Vigalast Siberimaale*, joka jätettiin romaanikilpailuun vuonna 1978, sai erityispalkinnon. Se julkaistiin kolme vuotta myöhemmin lyhennettynä kirjana *Seitse tähte taeva Sõelas*. Romaani perustuu kirjoittajan äidin elämäntarinaan. Se antaa yksityiskohtaisen kuvan Länsi-Viron kyläelämästä 1800-luvun viimeiseltä vuosineljännekseltä 1920-luvun alkupuolelle. Kriitikot kiittivät häntä erityisesti aitoudesta ja tunnemuistosta, jota historiallinen tutkimus ei helposti pysty saavuttamaan.  Muistelmien muodossa kirjailija saattoi käsitellä kansakunnan kipeitä asioita Neuvostoliiton kaudella, jolloin tuhansien virolaisten karkottaminen Siperiaan oli kielletty aihe. 

Teoksesta *Seitse tähte taeva Sõelas* Kalda sai Eduard Vilden kirjallisuuspalkinnon vuonna 1982.

Lähteet
-------

1. 1 2  Magdalena Kalda. Geni.com. Viitattu 14.4.2020.
2. ↑  Tunnistus. Mati Unt, Looming 8/1981, s. 1191. Viitattu 14.4.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Madame Tussauds** on Lontoossa sijaitseva vahakabinetti. Kabinetissa on esillä lukuisia tunnetuista henkilöistä tehtyjä vahanukkeja. Nykyään Madame Tussaudsin vahakabinetteja on lisäksi Amsterdamissa, Hongkongissa, Las Vegasissa, Berliinissä, New Yorkissa, Shanghaissa ja Washingtonissa. Elokuussa 2009 avattiin vahakabinetti myös Hollywoodissa. Madame Tussauds on maailman tunnetuin vahakabinetti.*lähde?*

Madame Tussaudsin vahakabinetti Amsterdamissa.
Kabinetin perustaja Madame Tussaud (1761–1850), syntyään Marie Grosholtz, tutustui vahamallien tekoon hänen äitinsä työskennellessä Strasbourgissa lääkäri Philippe Curtiuksen taloudenhoitajana.

Ranskan suuren vallankumouksen aikana Marie pakotettiin tekemään kuolinnaamioita giljotiinilla mestattujen, kuten Charlotte Cordayn ja Maximilien Robespierren, päistä. Hän meni naimisiin insinööri Francois Tussaud’n kanssa, mutta erosi tästä myöhemmin.

Napoleonin sotien melskeessä rouva Tussaud joutui siirtymään vahanukkeineen Britanniaan, missä hän kiersi alkuun esittelemässä työnantajaltaan perimäänsä kokoelmaa. Vuonna 1835 hän perusti Lontooseen Baker Streetille pysyvän näyttelyn, joka muutti Tussaud’n pojanpojan siirtämänä nykyiselle paikalleen Marylebone Streetille vuonna 1884.

Madame Tussaudsin vahakabinetti Hollywood.
Vahakabinetissa ovat esillä muun muassa Elvis Presley ja Elisabet II. Siellä on myös erityinen kauhuosasto, joka sisältää muun muassa sarjan kuuluisien murhaajien vahakuvia, alkaen vaimonsa murhanneesta tohtori Crippenistä aina Lee Harvey Oswaldiin.

Muuan kuuluisa kohde on Tableaux-ullakkohuone, jossa prinsessa Ruusunen nukkuu vuoteellaan; nuken sisällä on kone, joka saa rintakehän kohoilemaan niin, että prinsessa näyttää todella nukkuvan. 1960-luvun lopussa kabinettiin pääsivät myös viihdemaailman kuuluisuudet.

Myös Trafalgarin taistelusta on oma kaksikerroksinen asetelmansa.

Lähteet
-------

1. ↑  Madame Tussaud's: Redefining Celebrity Encounter  2009. LA Tourist. Viitattu 12.5.2015.
2. ↑  History of Madame Tussauds Madame Tussauds London.  Arkistoitu 19.5.2015. Viitattu 12.5.2015.
**Pons Aemilius** (ital. *Ponte Emilio*, tunnetaan myös nimellä **Ponte Rotto**, *’rikkinäinen silta’*) on raunioitunut maantiesilta Roomassa. Tiberin ylittävän kuusikaarisen holvisillan rakentaminen aloitettiin 179 eaa. ja silta valmistui 142 eaa. Siitä on nykyään jäljellä vain yksi kaari Tiberin keskellä Ponte Palatinon vieressä, Isola Tiberinan eteläpuolella.

Historia
--------

Pons Aemiliuksen nykyiselle paikalle rakennettiin 200-luvulla eaa. puinen silta, joka 100-luvun eaa. alussa tuhoutui tulvassa. Silta päätettiin korvata kivisellä, ja sensorit Marcus Aemilius Lapidus (jonka mukaan silta lopulta nimettiin) ja Marcus Fulvius Nobilior valittiin valvomaan sen rakentamista. Se oli antiikin Rooman kivisilloista pisin, yli 150-metrinen, ja luultavasti myös ensimmäinen. Rakennustyöt aloitettiin 179 eaa. ja silta valmistui 142 eaa.

Silta sijaitsi joen mutkassa ja saaren vieressä, minkä vuoksi pyörrevirtaukset olivat sen kohdalla voimakkaammat ja veden virtausnopeus suurempi. Niinpä silta kului jatkuvasti, ja jo 200 vuoden jälkeen silta vaati laajamittaista kunnostamista. Kunnostustöiden jälkeenkin kuluminen jatkui voimakkaana, ja silta romahti lopulta 1200-luvulla. Se rakennettiin uudelleen, mutta jo kahden vuosisadan kuluttua se vaurioitui jälleen vakavasti.

1400-luvulla tulvat vaurioittivat siltaa ja siitä tuli epävakaa. Vuonna 1552 aloitettiin suuret korjaustyöt, joissa yksi sillan pilareista rakennettiin kokonaan uudelleen. Siitä huolimatta silta tuhoutui jälleen tulvassa vuonna 1557. Paavi Gregorius XIII päätti 20 vuotta myöhemmin rakennuttaa sillan uudelleen. Pons Aemiliusta pitkin kulkevien vesiputkien ansiosta Trasteveren alueelle saatiin juokseva vesi 1500-luvun lopulla.

Jouluaattona 1598 Roomaa koetteli historian pahin tulva, jossa vesi nousi viisi metriä katutason yläpuolelle. Pons Aemiliuksen itäpuolen kaaret tuhoutuivat tulvassa, eikä siltaa enää kunnostettu. Sillantynkää käytettiin kalastuslaiturina, kunnes vuonna 1853 paavi Pius IX rakennutti rautaisen jalkankulkusillan romahtaneen itäisen osan paikalle. Vanhan kivisillan rakenteet eivät kuitenkaan kestäneet rautaista jatketta, ja silta oli suljettava turvallisuussyistä vuonna 1887. Sen tilalle rakennettiin uusi Ponte Palatino. Se tuli niin lähelle vanhaa siltaa, että Pons Aemiliuksen länsipää oli purettava tilan tekemiseksi. Sillan keskimmäinen kaari jätettiin paikoilleen luultavasti kustannussyistä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Pons Aemilius Structurae. Viitattu 7.3.2018. (englanniksi)
2. ↑  Broken Bridge Virtual Rome. Viitattu 7.3.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pons Aemilius** Wikimedia Commonsissa
Pont-l'Évêque-juusto.
**Pont-l'évêque** on lehmänmaidosta valmistettu pehmeä juusto Normandian seudulta. Juustossa saattaa olla voimakas tuoksu, mutta maultaan se on yleensä mieto. Juustomassa on pehmeää ja vaaleankeltaista, pidempään kypsyttyään jopa valuvaa. Syötävä kuori on enimmäkseen kevyen valkoisen nukan peitossa, jonka lisäksi siinä voi olla kevyitä oransseja tai vaaleanruskeita laikkuja. Juusto on neliön muotoinen ja painaa yleensä noin 400 grammaa. Sen rasvapitoisuus on noin 45 prosenttia kuiva-aineesta (noin 24 % kokonaismassasta). Pont-l'évêque voidaan sääntöjen mukaan valmistaa joko pastöroidusta maidosta tai raakamaidosta.

Juusto on saanut nimensä Calvadoksen departementissa sijaitsevan Pont-l'Évêquen kylän mukaan, jonka ympäristössä sitä on valmistettu jo vuosisatojen ajan. Sillä on ollut suojattu alkuperänimitys vuodesta 1972. Pont-l'évêque-juustoa tuotettiin vuonna 2007 noin 2 900 tonnia, josta 33 tonnia vietiin Ranskan ulkopuolelle.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
Teloitus Länkipohjassa. Reunimmainen teloitettava 16-vuotias Arvo Järvinen.
**Länkipohjan verilöyly** tapahtui Länkipohjan taistelun jälkeen Länkipohjan kylässä, kun valkoisen armeijan lapualaiset ja vaasalaiset joukko-osastot ampuivat yli 80 antautunutta punakaartilaista. Teloituksia johtivat jääkärit, joukossa Wegeliuksen veljeksiä, ja ne olivat kostoa Matti Laurilan ja Ilmari Laurilan kaatumisesta, punaisten ankarasta vastarinnasta ja Mouhun teloituksista Mäntyharjulla, jossa teloittajana toimi punakaarti. Antautuneet ja ammutuksi tulleet olivat pääosin Tuusulan punakaartin jäseniä. Kalle Hellgren -niminen kaartilainen selvisi ampumisesta ja päätyi Kuopion vankileiriin saakka.*lähde?* Teloitettujen joukossa oli alaikäisiä, kuten Arvo Järvinen, ja siviilejä. Längelmäen hautausmaahan haudattiin taistelun ja murhien jälkeen 129 punakaartilaista. Länkipohjan verilöylyn on sanottu antaneen viitettä Tampereen taistelun jälkeisestä punaisten kohtelusta.*lähde?*

Lähteet
-------

* Ylikangas, Heikki: Tie Tampereelle
* Aunesluoma Juhana - Häikiö Martti (toim.), Suomen vapaussota 1918: kartasto ja tutkimusopas. ISBN 951020174X *lähde tarkemmin?*
* Marita Nieminen : Kalle Hellgrenin tyttären tytär*lähde tarkemmin?*
**Lännen turkismetsästäjät** olivat Yhdysvaltain lännessä 1822-1840 turkiseläimiä ansoilla metsästäneitä valkoisia miehiä. He liikkuivat vihamielisten intiaanien mailla pyydystäen eläimiä kaupattaviksi eteenpäin (turkiskauppa). Yleensä metsästäjät liikkuivat 1-3 hengen ryhminä monesti vuoristossa. Turkismetsästäjät kartoittivat valkoisille aiemmin tuntematonta aluetta.

Rendez-vousien aika
-------------------

Jim Bridger.
Tunnetuimpia 1820- ja 1830-lukunen ansapyytäjiä olivat Jim Bridger, Jim Beckworth, John Johnson ja Old Bill Williams. Ensimmäiset ansalla pyytäjät lähtivät purjehtimaan laivalla Missouri-jokea vuonna 1822 palatakseen kolmen vuoden päästä sovitulle kohtauspaikalle. Tällöin vuonna 1825 aloitettiin säännöllinen turkismetsästäjien tapaamisjärjestelmä, jota kutsuttiin ranskankielisellä termillä *rendezvous*. Viimeinen rendezvous oli vuonna 1840, jolloin turkisten kysyntä oli vähentynyt niin kuin majavien määräkin. Turkismetsästäjiä uhkasivat monesti vihamieliset intiaanit, kimppuun käyvä karhu, hevosen karkaaminen jne. Niinpä ensimmäiseltä vuoden 1822 retkeltä palasi kohtauspaikalle vain 120. Vain harva turkismetsästäjä sai työstään edes kohtalaisia ansioita, useimmat pysyivät köyhinä. Jotkut avioituivat intiaanien kanssa. Turkismetsästyskauden mentyä ohi muutamat alkoivat metsästää biisoneita, toiset rupesivat armeijan tiedustelijoiksi jne.*lähde?*

Lähteet
-------

* Davis W C & Rosa J G: *Villi länsi : Lewisistä ja Clarkesta Wounded Kneehin*. WSOY, 1996. ISBN 9789510206362.

### Viitteet

1. ↑  Villi Länsi, Davis&Rosa 1996, ISBN 951-0-20636-9, s 20-21

Aiheesta muualla
----------------

*
**S/S Johanna Oelssner** oli alun perin saksalaisomistuksessa ollut rahtihöyrylaiva, jonka Venäjän laivasto otti haltuunsa ensimmäisen maailmansodan puhjettua. **Est**-nimen saanut laiva joutui 16. lokakuuta 1917 Suomenlahdella Inkoon saariston edustalla saksalaisen sukellusvene UC-60:n upottamaksi. Laivan miehistö onnistui pakenemaan sitä ennen laivasta pelastusveneellä. Myöhemmin kun laivan hiililastia nostettiin heinäkuussa 1921 yksi sukeltaja menehtyi onnettomuudessa.

Kivihiililastissa Englannista tulossa ollut S/S Johanna Oelssner / Est joutui Inkoon saariston luona saksalaisen sukellusveneen takaa-ajamaksi. Sukellusvene onnistui lopulta upottamaan laivan tykkitulella, mutta laivan miehistö onnistui sitä ennen pakenemaan. Johanna Oelssner / Est-laivan nostoa alettiin suunnitella maailmansodan päätyttyä, sillä laiva oli vaurioitunut vain lievästi ja laivassa oli noin 2 400 tonnin lasti Walesin hiiltä. Heinäkuussa 1921 Helsingin Meripelastusyhtiön pelastuslaiva Ahti II saapui uppoamispaikalle. Pelastuslaivassa oli Suomen ainoa höyrykoneen käyttämä ilmapumppu, joka tuotti ilmaa ilmasäiliöön jopa kuudelle yhtäaikaiselle sukeltajalle. Laivalla oli myös kaksi nostokauhaa kivihiililastin nostoa varten. Pelastustöiden aikana sukeltaja Matti Mikkonen menehtyi merenpohjassa Bärönsalmessa 24. heinäkuuta 1921 ilmaletkun jouduttua epäkuntoon.

Kivihiililastin nosto alkoi elokuussa 1921 ja ennen syysmyrskyjä saatiin nostettua 600 tonnia hiiltä. Nostotyöt jäivät kuitenkin sittemmin kesken ja Johanna Oelssner / Est-laivan hylky jäi merenpohjaan noin 35 metrin syvyyteen, jossa se makaa kyljelleen kallistuneena. Unohduksiin jäänyt hylky löydettiin uudestaan 1990-luvun alussa Teredo Navaliksen sukeltajien toimesta ja paikallisen kalastajan antaman vihjeen perusteella.

S/S Johanna Oelssner oli rakennettu Oder Werken telakalla Stettinissä Saksassa 1912. Laivan pituus oli 78 metriä ja leveys 11,6 metriä. Vetoisuus oli 426 bruttorekisteritonnia. Laiva saavutti 10 solmun nopeuden trippelihöyrykoneellaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Inkoon pitäjä. Historiaa ja kertomuksia menneiltä ajoilta : Höyrylaiva Johanna Oelssner / Est
2. 1 2 3  Hylyt.net : Est
3. 1 2  Wrecksite.eu : Johanna Oelssner SS (1912~1914) Est SS (+1917)
**S/S Kaleva** oli suomalainen John Nurminen Oy:n rahtilaiva. Se ajoi miinaan Ison Beltin salmessa Langelandin edustalla 10. huhtikuuta 1943 ollessaan kalkkilastissa matkalla Tanskan Aalborgista Turkuun. Laivan ensimmäinen konemestari kuoli, muut miehistön jäsenet pelastuivat Langelandiin.

Laiva oli rakennettu Dumbarton Burrell & Son:in telakalla Skotlannissa vuonna 1883, tilaajana oli glasgowlainen Strathness Steamship Co. Laivan nimenä oli vuoteen 1889 *Strathness* ja sen jälkeen *Onyx*. Vuonna 1912 laivan osti tallinnalainen Tallinna Laevaühisus - Reval Shipping Co varustamo ja sen nimeksi tuli *Eestimaa*. Vuonna 1916 laivan osti John Nurmisen omistama Höyrylaiva Oy Otava Ab ja se sai *Kaleva* nimen. Suomen sisällissodan aikana punaiset polttivat ja upottivat sen Mäntyluodon satamassa mutta laiva nostettiin ylös ja korjattiin.

Laivan omistajana oli 1924–1934 Diesen Wood Companys Rederi Ab Impilahdelta ja 1934–1939 Pitkärannan Laiva Oy Pitkärannasta. Laiva palasi vuonna 1939 John Nurminen Oy:n varustamon Laiva Oy Kalevan omistukseen.

Laivan pituus oli 50,69 metriä, leveys 7,70 metriä ja syväys 3,96 metriä. Kuollut paino oli 480 tonnia ja höyrykoneen teho 450 hevosvoimaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Äänimeri-sivusto : Kuvia laivoista ja merenkulkijoista : John Nurminen : Kaleva (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli käsittelee höyrykäyttöistä laivaa. M/S Elias Lönnrot käsittelee dieselkäyttöistä laivaa.*
**S/S Elias Lönnrot** oli suomalainen siipiratashöyrylaiva joka oli liikenteessä vuosina 1865–1923 ensin Pyhäjärvellä ja sen jälkeen Näsijärvellä ja viimeksi Keurusselällä. Laivan pituus oli 100 jalkaa, leveys 27,5 jalkaa, ja sen voimanlähteenä oli 80 hevosvoiman höyrykone. Laivan suunnitteli saksalainen insinööri Hermann Kauffman. Laiva rakennettiin Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Oy:n telakalla Tampereella, ja se laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1865. Laivan rakennuttaja ruukinpatruuna Adolf Törngren nimesi sen entisen kotiopettajansa Elias Lönnrotin mukaan.

*Elias Lönnrot* liikennöi aluksi Pyhäjärvellä Tampereen ja Lempäälän välillä yhdessä vuonna 1866 valmistuneen siipirataslaiva *Vanajan* kanssa, joka liikennöi taas Lempäälän ja Hämeenlinnan välillä. Ennen Lempäälän kanavan valmistumista Kuokkalankoski esti suoran laivaliikenteen Tampereelta Hämeenlinnaan. Koskesta pääsi 1860-luvulla nousemaan laiva vain kaksi kertaa, heinäkuussa 1863 potkurihöyrylaiva Ilmarinen ja vuonna 1866 siipirataslaiva S/S *Vanaja*. Ennen kanavan valmistumista matkustajat siirtyivät jalan maakannaksen yli Havaslahdesta Pyhäjärven puolelle Kirkkojärven rantaan. Lempäälän kanavan valmistuttua 1874 siipirataslaiva *Vanaja* saattoi liikennöidä koko matkalla, mutta *Elias Lönnrot* oli rataskoneistoineen liian leveä sopiakseen kanavan sulkuun.

Hämeenlinnan ja Tampereen välinen matkuistajalaivaliikenne päättyi 1876, kun Hämeenlinna-Tampere rautatie valmistui. *Elias Lönnrot* siirrettiin samana vuonna Näsijärvelle, jossa se sitten liikennöi vuoteen 1890 saakka Tampereelta Kuruun ja Teiskoon. Laiva hinasi myös tukkeja ja kuljetti huvimatkalaisia. Vuonna 1890 tehtailija G. A. Serlachius osti laivan, ja tämän jälkeen laiva liikennöi Keurusselällä Mäntän ja Keuruun välillä pääasiassa hinaamassa tukkilauttoja Serlachiuksen Mäntän-tehtaille. Vuonna 1897 valmistunut Haapamäki-Jyväskylä-rata lopetti säännöllisen päivittäisen laivaliikenteen Mäntän ja Keuruun välillä. Lopullisesti *Elias Lönnrotin* liikennöinti päättyi, kun Kolhon ja Keuruun välille valmistui maantie 1923. Liikenteestä poisotettu laiva romutettiin Mäntässä 1926.

Vuonna 1986 valmistunut M/S *Elias Lönnrot* on dieselkäyttöinen replika alkuperäisestä siipiratasalus *Elias Lönnrotista*. Se tekee kesäisin risteilyjä Keurusselällä.

Lähteet
-------

* Siipirataslaiva Elias Lönnrotin historiaa
* HämeWiki : Höyrylaivaliikennettä Vanajavedellä (Arkistoitu – Internet Archive)
* Lempälän historiaa : Kuuluisasta Kuokkalasta kotoisin (Arkistoitu – Internet Archive)
**S/S Ilmatar** oli Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistama matkustajahöyrylaiva, joka oli liikenteessä vuosina 1929–1945. Se luovutettiin 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon.

Ilmatar rakennettiin 1929 *A/S Burmeister & Wain's Maskin og Skibsbyggerin* telakalla Kööpenhaminassa. Se liikennöi ennen sotia linjoilla Helsinki–Tallinna–Stettin, Helsinki–Lyypekki ja Helsinki–Kööpenhamina–Hull.

Ilmatar luovutettiin 8. tammikuuta 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon. Se sai uuden nimen *S/S Emba* ja toimi Neuvostoliiton laivaston huoltoaluksena. Alus luultavasti romutettiin Neuvostoliitossa vuoteen 1963 mennessä.

S/S Ilmattaren pituus oli 86,35 metriä, leveys 12,69 metriä, syväys 5,60 metriä, nopeus 13,5 solmua ja uppouma 2 348 bruttorekisteritonnia (1 186 nettorekisteritonnia). Kolmisylinterisen trippelihöyrykoneen teho oli 2 300 hevosvoimaa. Laivassa oli 90 I luokan ja 60 II luokan hyttipaikkaa.

Lähteet
-------

* Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön siirtolaislaivat – S/S Ilmatar[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kuva S/S Ilmattaresta