recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koristelemattomia fusuma-liukuseiniä Ishitani-suvun talossa Tottorin prefektuurissa
Loisteliaasti maalattuja fusumia Kioton Entoku-inissä
**Fusuma** (jap. 襖), pidemmin **fusumashōji** (jap. 襖障子), on perinteisessä japanilaisessa arkkitehtuurissa läpinäkymätön, liukuva, huonetilaa jakava seinäke. Läpikuultavia liukuseiniä kutsutaan vuorostaan nimellä *akarishōji*. Fusumat ovat puurakenteisia ja paperilla päällystettyjä. Nykyisin ne ovat useimmiten koristelemattomia, mutta aiemmin ne saatettiin peittää loisteliain maalauksin.

Historia
--------

Nara- ja Heian-kausilla huonetilan jakamiseen käytettiin taiteltavia seinäkkeitä, joiden rakenne oli hyvin samankaltainen kuin myöhempien fusuma-seinien mutta jotka eivät olleet liukuvia. Liukuseiniä alettiin käyttää Heian-kauden loppu- tai Kamakura-kauden alkuvaiheilla, aluksi hienoston *shoin*-tyylisissä huviloissa ja myöhemmin myös tavallisen kansan asunnoissa. Hienostuneimmat fusumat peitettiin silkillä ja koristeltiin kuuluisien taiteilijoiden maalauksin. Rakennuksen eri tilat saatettiin koristella erilaisin luontoaihein. Toisin kuin seinälle ripustettavat maalaukset, fusumat olivat osa talon pysyvää sisustusta ja siten alttiina auringonvalolle, lämpötilan vaihteluille ja kulumiselle. Joitakin fusuma-seiniä Muromachi- ja Momoyama-kausilta on kuitenkin säilynyt.

Rakenne
-------

Fusuman rakenteena on puukehikko (襖骨, *fusumabone*), joka on varustettu pysty- ja vaakasuuntaisin välipuittein. Kehikon kulmiin ja vetimen kohdalle kiinnitetään sen vahvistamiseksi puulevyt (火打板, *hiuchi-ita* tai 力板, *chikara-ita*). Kehikon keskimmäinen vaaka- ja pystypuite ovat muita vahvempia (力骨, *chikarabone* tai 力子, *chikarako*). Kehikko päällystetään paperikerroksin ja viimeistellään korkealaatuisemmalla, mahdollisesti lakatulla puukehällä, joka sahataan liukuoven ylä- ja alakiskoon sopivaksi. Fusuman upotettu vedin (引手, *hikite*) on tavallisesti pyöreä, mutta aiemmin käytettiin usein yksilöllisen muotoisia vetimiä.

Kanō-koulukunnan fusuma-maalaus *Neljän vuodenajan lintuja ja kukkia* 1500-luvulta Kioton Daitoku-jin temppelissä, Japanin kansallisaarre.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  fusuma JAANUS. Viitattu 31.1.2016.
2. 1 2  About the Fusuma Paintings from Obai-in Temple Kyoto National Museum.  Arkistoitu 10.3.2016. Viitattu 31.1.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fusuma** Wikimedia Commonsissa

* About fusuma (Arkistoitu – Internet Archive) Kashiwaya (englanniksi)
**Mir Saeid Marouf Lakrani** (pers. ‏میر سعید معروف لكرانی‎‎, s. 20. lokakuuta 1985 Urmia) on iranilainen lentopalloilija, joka edustaa Venäjän lentopallon superliigassa pelaavaa VK Zenit-Kazania. Pelipaikaltaan 189 senttimetriä pitkä Marouf on passari. Hän on myös Iranin lentopallomaajoukkueen kapteeni.

Maroufin iskulyönti ylettyy parhaimmillaan 332 senttimetrin korkeuteen ja blokki 320 senttimetrin korkeuteen.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Marouf pelasi vuoteen 2014 asti Iranissa, jossa hän edusti kahdeksaa eri seuraa. Hän saavutti kolmesti Iranin superliigan voiton sekä kahdesti Aasian mestaruuden. Joulukuussa 2014 Marouf siirtyi Venäjän superliigan VK Zenit-Kazaniin arviolta yli miljoonan dollarin sopimuksella. Zenitissä hän voitti vuonna 2015 mestareiden liigan ja Venäjän mestaruuden.

### Maajoukkueura

Iranin lentopallomaajoukkueen kanssa Marouf on voittanut Aasian mestaruuden vuonna 2013 sekä Aasian-mestaruushopeaa vuodelta 2009. Aasian kisoista hän on saavuttanut kultaa vuodelta 2014 ja hopeaa vuodelta 2010. Hän on ollut mukana myös vuosien 2010 ja 2014 MM-kilpailuissa. Vuonna 2014 hänet valittiin maailmanliigan parhaaksi passariksi. Marouf toimii nykyisin myös maajoukkueen kapteenina.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2  Perkiö, Jari: Raha ratkaisee! Ilta-Sanomat 13.5.2015 s. 59

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Saeid Marouf** Wikimedia Commonsissa
**Enrique "Kike" Sola Clemente** (s. 25. helmikuuta 1986 Cascante, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa englantilaista Middlesbroughia ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Seurajoukkueura
---------------

Sola on Osasunan junioriakatemian kasvatti. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 9. kesäkuuta 2007 ottelussa Real Betisiä vastaan. Sola onnistui avaamaan maalitilinsä myös samaisessa ottelussa, kun hän onnistui kahdesti maalinteossa lopulta selvään 5–0-vierasvoittoon päättyneessä ottelussa.

16. heinäkuuta 2009 hän siirtyi lainasopimuksella Numanciaan kaudeksi 2009–2010 vähäisen peliajan johdosta. Osana kauppaa Carlos Aranda siirtyi toiseen suuntaan pysyvällä siirrolla. 18. tammikuuta 2010 lainasopimus sorialaisseuran kanssa kuitenkin purettiin, jonka jälkeen hän siirtyi loppukauden kestävällä sopimuksella kreikkalaisseura Levadiakosiin.

Kaudella 2010–2011 hänen asemansa Osasunassa vaikeutui, kun navarralaisseura hankki kesän siirtoikkunan aikana hyökkääjä Dejan Lekićin jo aikaisemmin joukkueessa olleiden Carlos Arandan ja Walter Pandianin lisäksi. Hän aloitti kauden joukkueen neloshyökkääjänä, mutta onnistui lopulta myös saamaan vastuuta kauden jälkimmäisellä puoliskolla muiden loukkaantumisien takia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kike Sola jugará cedido en el Levadiakos FC (Arkistoitu – Internet Archive) CA Osasuna. Viitattu 22.3.2011. (espanjaksi)
2. ↑  Soriano dismissal can't halt Osasuna (Arkistoitu – Internet Archive) ESPN. Viitattu 23.3.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kike Solan tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Preussilaisia 1700-luvun lopun fusilieereja.
**Fusilieeri** (ransk. *Fusilier*, saks. *Füsilier*) tarkoittaa alun perin kevyellä piilukkomusketilla (*fusil*) aseistettua sotilasta. Termiä käytettiin ensimmäisen kerran vuoden 1680 aikoihin. Myöhemmin termi laajeni rykmentilliseksi määritelmäksi ja saattoi tarkoittaa esimerkiksi vanhan ja perinteikkään eliittirykmentin jäsentä tai vain pelkkää jalkaväen sotilasta. Termi on yhä käytössä joidenkin valtioiden armeijoissa.

Historia
--------

Erilaisia piilukkoa käyttäviä tuliaseita käytettiin 1500-luvun puolivälistä alkaen. 1600-luvulla piilukkoaseita suosittiin tykistön suojajoukkojen parissa. Koska tuon ajan tykkimiehet käyttivät avonaisia ruutitynnyreitä ladatessaan tykkejä, oli vaarallista käyttää jatkuvasti palavia sytyttimiä suojajoukkojen aseissa. Piilukkomusketeilla varustetuista sotilaista koottiin komppanioita vartioimaan tykkejä vihollisen hyökkäyksiltä. Myös omia tykkimiehiä oli syytä valvoa, sillä he saattoivat yrittää karata asemistaan hätääntyessään taistelun melskeessä. 

Vielä 1600-luvun puolessa välissä termiä fusilieeri käytettiin lyhyitä musketteja kantavista joukoista tai ratsain siirtyvistä jalkaväen sotilaista, mutta pian nimitys siirtyi erityisesti tykistön suojajoukoille. Sotamarsalkka Vaubanin uudistusten myötä perustettiin Ranskan kuninkaalliset fusilieerit-rykmentti vuonna 1671. Koska piilukkomusketti yleistyi, sanan fusilieeri alkuperäinen merkitys jäi käytöstä ja siirtyi kuvaamaan kevyen jalkaväen sotilasta yleensä.

Nykyaikana
----------

Fusilieerijoukko-osastot ovat säilyttäneet paikkansa brittiläisessä sotilasperinteessä. Historiallisesti brittiarmeijalla oli ennen ensimmäistä maailmansotaa yhdeksän fusilieerirykmenttiä. Vuonna 1968 jäljellä olleet neljä fusilieerirykmenttiä yhdistettiin Kuninkaalliseksi fusilieerirykmentiksi (Royal Regiment of Fusiliers), joka on nykyään ainoa jäljellä oleva fusilieerijoukko-osasto Yhdistyneen kuningaskunnan armeijassa.

Kanadassa fusilieerirykmenttejä on nykyään viisi: The Royal Highland Fusiliers of Canada, Les Fusiliers du St-Laurent, Les Fusiliers Mont-Royal, The Princess Louise Fusiliers, Les Fusiliers de Sherbrooke.

Ranskassa merivoimien ja ilmavoimien tukikohtien turvaamisesta vastaavat fusilieerit. He myös palvelevat laivoilla. Heidän pohjaltaan muodostetaan kaksi kommandojoukkoa Fusiliers Commandos de l'Air (ilmavoimat) ja Force maritime des fusiliers marins et commandos (merivoimat).

Alankomaissa on yksi fusilieerirykmentti, Garderegiment Fuseliers Prinses Irene.

Portugalissa fusilieerit ovat merijalkaväkeä, joka tunnetaan nimellä Fuzileiros Navais. 

Brasiliassa fusilieeri tarkoittaa jalkaväen sotilasta, kuten Portugalissa ennen 1860-lukua. Maan merijalkaväki tunnetaan myös merifusilieereina, Fuzileiros Navais.
**Sieppijärven työväentalo** sijaitsee Kolarissa Sieppijärvenkylässä Kolarin ja Pellon välisen valtatien varrella. Talon omisti Sieppijärven Työväentaloyhdistys ry. .

Historia
--------

Sieppijärven työväentalo valmistui vuonna 1957. Rakennuksen piirsi Sakari Korvanen. Tuolloin talon omisti Sieppijärven Työväentaloyhdistys ry..

Rakennus
--------

Rakennus on puolitoistakerroksinen, puurunkoinen ja harjakattoinen. Rakennuksen huoneistoala on n. 120 m². Alkuperäinen ulkovuoraus oli ponttilautaa, mutta on myöhemmin muutettu aaltopelliksi. Katto on sileä peltikate. Vuonna 1965 taloon rakennettiin vesijohto ja viemäri. Lämmitystapana on suora sähkölämmitys. Talon ikkunat ja ulko-ovet on uusittu.*lähde?*

Talon käyttö
------------

Talo ei ole toiminut työväentalona enää noin 25 vuoteen, vaan se on vuokrattu asuinkäyttöön. Asuinpinta-alaa on 85 m². Talon kellarissa toimi parturiliike, mutta nekin tilat on muutettu asuinkäyttöön siten, että alakerrassa on sauna, pesuhuone ja makuuhuone.*lähde?*

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Virpi Anttila ja Olli Anttila (toimittajat): *Lapin työväentalot. Peruskartoitus 1997*, s. 88. Kansantalojen Lapin Piirijärjestö ry, 1997.
**Mäntyneulasmittari** (*Thera firmata*) on yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Keskikokoinen, hentorakenteinen mittari. Etusiipien pohjaväri vaihtelee harmahtavasta violetinruskeaan. Tyvipoikkiviiru sekä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat ruskeat, aaltoviiru vaaleanharmaa. Etusiiven tyviosa tyvipoikkiviiruun saakka on lämpimän punaruskea, samoin siiven keskiosa poikkiviirujen välistä. Sisempi poikkiviiru tekee siiven keskellä terävän mutkan ja suuntautuu siiven etuosassa jyrkästi kohti siiven tyveä. Siiven kärjessä ei ole keskiosaan suuntautuvaa tummaa juovaa tai sellainen erottuu vain heikkona. Takasiivet ovat harmahtavan valkoiset. Koiraan tuntosarvet Siipiväli 26–31 mm.

Lajia voi olla hankalaa erottaa havuneulasmittarista (*Thera obeliscata*).

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Mäntyneulasmittaria tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä Kaukasukselle. Suomessa havaintoja on pääasiassa länsirannikolta sekä Etelä-, Keski- ja Itä-Suomen alueilta. Harvakseltaan pohjoisempaakin aina Sallasta saakka. Lento alkaa elokuun keskivaiheilla ja jatkuu syyskuun loppupuolelle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Täysin mäntyyn sidoksissa olevana lajina mäntyneulasmittarin elinympäristöä ovat kangas- ja sekametsät sekä rämeet ja niiden laidat. Perhoset lentävät öisin, tulevat valolle ja jonkin verran myös syötille. Toukat koteloituvat ravintokasville neulasten väliin. Talvehtiva elämänvaihe on ehkä joskus muna, yleensä vastakuoriutunut toukka.

Ravintokasvi
------------

Toukan ainoa ravintokasvi on mänty (*Pinus sylvestris*).

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2 3 4  Mikkola K, Jalas I. Peltonen O.: *Suomen perhoset. Mittarit 1*. Suomen Perhostutkijain Seura. Tampereen kirjapaino Oy Tamprint, 1985. ISBN 951-99620-7-7.  s. 151
4. ↑  Perhoswiki[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Ohje mäntyneulasmittarin ja havuneulasmittarin erottamiseksi (hollanniksi)
* Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
* Vlindernet (hollanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1305938
* Wikispecies: Thera firmata
* EoL: 298022
* GBIF: 5148473
* iNaturalist: 472772
* IRMNG: 10624030
* NCBI: 326957

 |

 |
**Starion** oli japanilaisen Mitsubishi Motorsin vuosina 1982–1989 valmistama liftback-korinen urheiluauto. Kaksiovisen, nelipaikkaisen ja takavetoisen mallin voimanlähteenä toimi turboahdettu rivinelonen. Pohjois-Amerikassa Starionia myytiin nimillä *Dodge- ja Plymouth Conquest*, vuosina 1984–1986 ja *Chrysler Conquest*, vuosina 1987–1989. Starion on yksi ensimmäisistä japanilaisista turboahdetuista autoista.

Taustaa
-------

Starion tehtiin kilpailemaan GT -autojen luokassa muiden japanilaisten urheiluautojen, kuten Toyota Supran ja Nissan 300ZX:n kanssa. Starion turboahdettu nelisylinterinen moottori oli kilpailukykyinen lähes joka luokassa. Huonosta myyntimenestyksestään huolimatta media pitää edelleen Starionia turboahdettujen japanilaisten autojen aikakauden aloittajana.

Starionin moottori oli edessä, mutta auto oli takavetoinen, kuten useimmat urheiluautot. Starionissa oli myös ABS-jarrut, mutta vain takana. 

Starionia valmistettiin sekä kapeakorisena urheiluversiona että leveäkorisena ralliversiona. Auto oli luotettava ja siihen tehtiin valmistusajan aikana ainoastaan pieniä muutoksia. 

Starionin valmistus lopetettiin vuonna 1990, kun sen korvasi Mitsubishi 3000GT, joka perustui lähes täysin Mitsubishin aiemmin esittelemään HSX Sports -konseptiin. Starion toimi kuitenkin suunnittelun perustana myöhemmille Mitsubishin urheiluautoille, joita ovat mm. Mitsubishi Eclipse ja Mitsubishi Lancer Evolution-mallit.

Mallit
------

### Australia

Kaikissa Australian malleissa on 2.0 -litrainen 4G63 -moottori.

* JA (1982 - 1984)
* JB (1984 - 1985)
* JD (1985 - 1987)

### Japani

Myös suurimmassa osassa Japanin malleja on 2.0 -litrainen 4G63 -moottori, lukuun ottamatta 2.6 -litraisella 4G54 -moottorilla varustettua GSR-VR -mallia.

* GX (1982-1983) (ilman turboa)
* GSR-I,GSR-II,GSR-III, GSR-X, (1982-1984)
* GSR-II, GSR-III,GSR-X,GSR-V (1985-1986) - eroaa edellisistä Starioneista erilaisten valojen takia
* GSR-V (1986-1987) - osassa Sirius
* GSR-VR (1987-1988) (laajakorinen)

Roomalaiset numerot GSR -merkinnän jälkeen tarkoittavat auton varustelutasoa.

* GSR-I - perusmalli
* GSR-II - ohjaustehostin ja sähköikkunat
* GSR-III - parempi äänentoistojärjestelmä, ajotietokone, digitaalinäyttö kojelaudassa ja ilmastointi

GSR-X - nahkasisustus, vakionopeudensäädin, automaattinen ilmastointi

### Yhdysvallat

Yhdysvalloissa ainoa moottorivaihtoehto oli 2.6-litrainen 4G54.

* LS
* ES
* LE
* ESI-R

### Eurooppa

Euroopassa oli saatavilla kaksi mallia 2.0-litraisella moottorilla:

* EX - luksusversio
* TURBO - perusversio
Enso-Gutzeitin Imatrankosken tehtaan valmistama 500 gramman mäntysuopapala suojapaperissa.**Mäntysuopa** on lähinnä Suomessa käytetty emäksinen pesuneste. Suopaa valmistetaan mäntyöljystä, jota syntyy sellunkeiton sivutuotteena. Mäntysuopaa käytetään esimerkiksi mattojen pesuun ja huovuttamiseen. Mäntysuopaliuosta voi laimennettuna käyttää myös puutarhassa tuhoeläinten kuten kirvojen sekä perhos- ja pistiäistoukkien torjuntaan. Tukes on poistanut mäntysuovan sallittujen torjunta-aineiden luettelosta vuonna 2010, koska sen käyttöä kasvinsuojelussa ei ole tutkittu riittävästi.

Mäntysuopaa myydään sekä paloina että pesuliuoksena.

Historia
--------

Mäntysuovan keksi kemisti-insinööri Alfons Hellströmin johtama tutkijaryhmä Enso-Gutzeitin tehtaalla Kotkassa 1913. Ensimmäinen mäntysuopatehdas perustettiin samaan kaupunkiin 1920. Aluksi mäntysuopaa myytiin vain palasaippuana, mutta liuoksen tulo markkinoille kasvatti sen suosiota. Suovan myynti oli korkeimmillaan sotavuosien jälkeen noin neljä miljoonaa kiloa vuodessa. Nykyään myynti on reilut 1,5 miljoonaa kiloa vuodessa.

Lähteet
-------

1. ↑  valmistaja Enso-Gutzeit Oy: saippua; mäntysuopa *www.finna.fi*. Viitattu 6.1.2020.
2. ↑  Suomen luonto: Mäntysuopa tehoaa tahroihin  lokakuu 2007. Suomen luonto. Viitattu 30.11.2009. (suomeksi)
3. ↑  Kangas, Jaana: Tätä ei moni suomalainen tiedä: tutun pesuaineen käyttö kirvojen torjuntaan ei ole sallittua *Etelä-Suomen Sanomat*.  8.7.2015. Viitattu 21.7.2021.
4. ↑  Yle.fi: Puoli seiskan klassikko: Mäntysuopa  30.06.2015. Yle.fi. Viitattu 20.11.2016. (suomeksi)
**Karnukan kaivos** on Polvijärvellä sijaitseva Elementis Minerals B.V. Branch Finlandin omistama talkkikaivos. Kaivos avattiin vuonna 2015. Kaivos on avolouhos, jossa louhinta tehdään pengerlouhintana.

Elementis Minerals B.V. Branch Finland ilmoitti 2023 haluavansa kaksinkertaistaa Polvijärvellä sijaitsevien Horsmanahon ja Karnukan talkkikaivosten tuotannon niin että kaivokset voisivat jatkaa toimintaansa vuoteen 2061 saakka. Tällä hetkellä niiden toiminnan arvioidaan päättyävan nykyisillä tuotantomäärillä vuonna 2028. Horsmanahossa malmin ja sivukiven kokonaislouhinta on tällä hetkellä 0,5–1 miljoonaa tonnia vuodessa ja Karnukassa vastaavasti noin 0,7–1 miljoonaa tonnia.

Lähteet
-------

1. ↑  Polvijärven Horsmanahon ja Karnukan talkkikaivoksille haetaan toiminnan kaksinkertaistamista, Karjalainen 5.5.2023 (Tilaajille)
2. ↑  Horsmanahon ja Karnukan kaivostoiminnan laajentamisesta voi nyt kertoa mielipiteensä, Outokummun Seutu 5.5.2023
3. ↑  Ympäristöhallinnon verkkopalvelu : Ympäristövaikutusten arviointi : Horsmanahon ja Karnukan kaivosten laajentaminen, Polvijärvi
Leicester Peakin lähetysmasto.
**Sierra Leone Broadcasting Corporation** (SLBC) on Sierra Leonen kansallinen yleisradioyhtiö.

Sierra Leonen yleisradiotoiminta sai alkunsa Freetowniin vuonna 1934 perustetusta lankaradioverkosta. Langaton lähetystoiminta alkoi vuonna 1956. Vuonna 1957 perustettiin tiedotus- ja yleisradioministeriön alainen Sierra Leone Broadcasting Service (SLBS). Se lähetti ohjelmaa englanniksi ja paikallisilla kielillä lyhyillä ja keskiaalloilla.

Sierra Leone Television aloitti mustavalkolähetykset Freetownissa vuonna 1963. Väritelevisioon siirryttiin vuonna 1978. Myöhemmin toiminta rappeutui, ja maa oli välillä kokonaan vailla televisiolähetyksiä.

Sierra Leonen sisällissodan aikana maahan perustettiin yksityisiä ULA-asemia. SLBS menetti kalustoaan ja sen lähetykset kattoivat vain neljäsosan maasta. Vuonna 2005 sillä oli ULA-asema Freetownissa ja viisi paikallisradiota. YK:n rauhanturvajoukot perustivat julkisen palvelun aseman Radio UNMASIL:in vuonna 1999.

Sierra Leone Broadcasting Corporation muodostettiin vuonna 2010 yhdistämällä SLBS ja YK:n Radio UNMASIL. Se on muodollisesti itsenäinen valtionyhtiö, joka toimii tiedotus- ja viestintäministeriön alaisuudessa.

SLBC:llä on radioasema Freetownissa sekä paikallisradiot Bossa, Kailahunissa, Kenemassa, Koidussa, Magburakassa ja Makenissa. Radiolähetykset tapahtuvat kokonaan ULA-alueella. Tärkein lähetysasema on maan länsiosan kattava Leicester Peak.

Yhtiöllä on kaksi televisiokanavaa, joista ensimmäistä välitetään Freetownista satelliitilla Bon, Keneman ja Makenin releasemille. Toinen kanava esittää elokuvia ja viihdettä.

Lähteet
-------

1. ↑  The Development of Broadcasting in Sierra Leone *unesdoc.unesco.org*. Viitattu 3.8.2019.
2. 1 2  Thomas, Ivan Ajibola Sylvanus: The changing landscape of broadcasting in Sierra Leone : past, present and future *University of Leicester*.  2007.  Arkistoitu 3.8.2019. Viitattu 3.8.2019.
3. 1 2 3  About Us *Sierra Leone Broadcasting Corporation*. Viitattu 3.8.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Sierra Leone Broadcasting Corporation (englanniksi)
Viipurinlahden suulla Säkkijärvellä sijainnut Ristiniemen linnake oli yksi Suomen rannikkotykistön linnakkeista talvisodassa.

Linnake
-------

Linnakkeeseen kuului järeä rannikkotykistöpatteri kahdella 305/52 O -tykillä, raskas ilmatorjuntapatteri neljällä 76 ItK -tykillä, tulenjohtotorni, vajaan komppanian vahvuinen
suoja-osasto, sekä linnakkeen viesti-, merivalvonta- ja huolto-osat. Linnakkeen rakentamisen periaatepäätös tehtiin 1931, itse rakentaminen aloitettiin keväällä 1936, ja patteri saatiin valmiiksi vuoden 1939 lopussa. Linnakkeen tykit tuotiin Örön linnakkeesta, missä tykkejä oli ollut aikaisemmin neljä.

Talvisota
---------

*Pääartikkeli: Viipurinlahden taistelu (1940)*
Sodan alusta alkaen linnaketta vastaan hyökättiin ilmasta lähes päivittäin. Mannerheim-linjan murruttua Summassa helmikuun 11. päivä suomalaiset perääntyivät myös etelämpänä Koiviston lohkolta, ja näin myös Viipurinlahti ja Ristiniemi muuttuivat sotatoimialueeksi. Tämän jälkeen Ristiniemi joutui tiedustelupartioiden ja kerran myös joukkueen vahvuisen osaston kohteeksi. Kaikki tiedusteluosastot tuhottiin jäälle rannan läheisyyteen. 

Järeä patteristo aloitti tulitoimintansa 20. helmikuuta Koiviston kauppalan satamaa vastaan. Samana päivänä 2. tykki *Kiviharju* halkesi ammunnassa käyttökelvottomaksi. Järeä patteri jatkoi tästä eteenpäin toimintaansa vain 1. tykillään *Kalliolla*.

29. helmikuuta — 2. maaliskuuta välisenä aikana Ristiniemi tuki Tuppuran linnaketta. Tuppuran linnake menetettiin 2. maaliskuuta, ja sen miehistö murtautui saartorenkaan läpi Viipurinlahden yli.

Nykytila
--------

Linnakkeelle kulkee huonokuntoinen hiekkatie, joka on kuitenkin ajokuntoinen. 1. tykki *Kallio* löytyy aivan tien vierestä metsän peitosta, ja 2. tykki *Kiviharju* löytyy noin puoli kilometriä tiestä 1. tykistä pohjoiseen. Tulenjohtotorni on kilometrin 1. tykistä etelään. Tulejohtotorni on räjäytetty, mutta vain yläosan seinät ovat pudonneet ja tornin alaosa, noin viisi metriä korkea, on edelleen pystyssä. Alueen kivillä vahvistetut juoksuhaudat ovat edelleen hyvässä kunnossa. 1. tykin bunkkeri on pääosin pystyssä, vaikka se yritettiin räjäyttää. Toinen ammusvarasto on täynnä betonilohkareita, jotka ovat pudonneet katosta, mutta toinen on lähes ehjä. 

Niemen kärjessä on Neuvostoliiton aikana käytössä ollut merivalvonta-asema, joka ei ole enää käytössä.

Lähteet
-------

* Lauri Pohjanvirta. Suomen rannikkotykistön historia. Rannikkotykistön Perinneyhdistys ry 2014. 9 sivua. Saatavilla: PDF (Arkistoitu – Internet Archive)
* Rannikonpuolustaja 1/1990, s. 5–7. Saatavilla: PDF
* Yrjö Pohjanvirta. Järeä rannikkotykistömme. 24 sivua. Saatavilla: PDF
**RN Staffetta** (ital. *Regia Nave Staffetta*) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1876 vesillelaskettu prikantiinitakiloitu rautarunkoinen yhteysalus (ital. *Avvisi ad elica*), joka oli samalla ensimmäinen italialaisella telakalla valmistunut rautarunkoinen sotalaiva.

Valmistus
---------

Guglielmo Puccin suunnittelema alus tilattiin Sampierdarenasta Ansaldolta ja sen köli laskettiin elokuussa 1873. Alus laskettiin vesille 24. kesäkuuta 1876 ja se liitettiin laivastoon 1. joulukuuta 1877.

Palvelus
--------

Aluksen aseistukseen lisättiin neljä 57 millimetrin 43 pituuskaliiperin tykkiä vuonna 189, jolloin samalla miehistön tarve nousi 137:ään. Vuosina 1900-1903 alus muutettiin tutkimusalukseksi, jolloin sen aseistuksena oli ainoastaan neljä 57 millimetrin tykkiä. Tutkimusaluksena aluksen miehistöntarve oli 126 henkeä. Alus poistettiin palveluksesta 19. heinäkuuta 1914.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, 1860–1905 s. 352


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:***Vedetta*** | **Regia Marinan yhteysalukset** | Seuraaja:***Rapido*** |
Port Nelson vuonna 1917.
**Port Nelson** oli lyhytaikainen asutuskeskus Nelsonjoen suistossa Hudsoninlahden rannalla Manitobassa Kanadassa. Suurimmillaan Port Nelsonin asukasluku nousi tuhanteen henkeen. Nykyisin *milloin?* se on aavekaupunki.

1900-luvun alussa Kanadan hallitus päätti tarvitsevansa suuren sataman Hudsoninlahdelle, että viljan laivaus keskisestä Kanadasta maailmalle helpottuisi. Vuonna 1912 Port Nelson valittiin Hudson Bay Railwayn pohjoiseksi päätepisteeksi Churchillin sijaan. Rautatien rakentaminen oli aloitettu The Pas'ta vuonna 1910.

Talvella 1912–13 Port Nelsonin alueella suoritettiin tutkimukset. Laivalaiturin ja muiden rakennusten rakennustyöt aloitettiin keväällä. Projekti joutui kuitenkin vaikeuksiin heti alusta alkaen. Materiaalipula, työvoimakiistat, myrskyt, tulipalot ja vesiliikenneonnettomuudet johtivat laajamittaisiin myöhästymisiin. Toisena suurena takaiskuna huomattiin, että laivalaituri jouduttaisiin rakentamaan kokonaan uudelleen eri paikkaan, koska Nelsonjoen virtauksen kuljettama maa-aines täytti laiturin molemmat puolet nopeasti. Sataman paikka siirrettiinkin keinotekoiselle saarelle keskemmäs jokea, ja se liitettiin mannermaahan seitsemäntoistajänteisellä ristikkosillalla. Sillan toimitti montréalilainen Dominion Bridge Company.

Kun Kanada joutui mukaan ensimmäiseen maailmansotaan, työmaata kohtasi yhä pahempi materiaali- ja työvoimapula. Samalla myös poliittinen ja taloudellinen kiinnostus koko Hudsoninlahden satamaprojektia kohtaan katosi lähes kokonaan. Projektia kuitenkin jatkettiin vielä muutaman vuoden ajan, kunnes vuonna 1918 kaikki työt lopetettiin ja työmaa hylättiin. Projektia kritisoitiin voimakkaasti eräiden poliitikkojen ja jopa työnjohtajan taholta. Media kutsui koko työmaata jättiläismäiseksi haaskaukseksi.

Rautatielinjaa ei koskaan rakennettu Port Nelsoniin saakka. Kiskot lepäsivät hylättyinä vuoteen 1927 saakka, kunnes Churchill valittiin uuden sataman sijoituspaikaksi, ja rautatie valmistui vuonna 1929.

Lähteet
-------

* Manitoba Historical Society - Port Nelson
**Ristinlampi** on kulttuurimaiseman ympäröimä matala ja saareton järvi Liperissä Pohjois-Karjalan länsiosassa. Sen pinta-ala on 29 hehtaaria. Etäisyys Joensuusta on 30 kilometriä länsilounaaseen.

Maantiede
---------

Ristinlammen pituus lännestä itään on 1,05 kilometriä. Rantaviiva on epämääräinen ja loivasti mutkitteleva. Ristinlammen syvin kohta on järven keskiosassa. Ristinlammen länsipuolella sijaitsee kyläkeskus, pohjoispuolella sijaitsee Kesselinvuori, jonka huippu on noin 100 metriä merenpinnan yläpuolella.

Ristinlampeen laskee Myllypuro lännestä Korpijärveltä ja Retulamminjoki kaakosta. Ristinlampi laskee Heinoniemenjokea koilliseen Rikinlampeen, joka laskee Oriveteen (75,9 metriä mpy).

Ristinlammen vesitilavuus on 285 000 kuutiometriä eli 285 miljoonaa litraa.

Ristinlampi (04.315.1.001) kuuluu Heinoniemenjoen valuma-alueeseen (04.315), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Oriveden alue (04.31) ja ensimmäinen on Oriveden–Pyhäselän alue (04.3). Ristinlampi on Heinoniemenjoen valuma-alueen toiseksi laajin vakavesi, laajin on Korpijärvi. Alueeseen kuuluu kymmenen vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ristinlampi, vakavesi, Liperi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 7.5.2022.
3. ↑  Ristinlampi. Järviwiki. Viitattu 7.5.2022.
4. ↑  Heinoniemenjoen valuma-alue (04.315). Järviwiki. Viitattu 7.5.2022.
**Mongoliankirvinen** (*Anthus godlewskii*) on västäräkkien heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Władysław Taczanowski vuonna 1876.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 15½–17 cm ja paino 25–29 g. Ulkonäöltään se muistuttaa suuresti isokirvistä ollen kuitenkin hieman pienempi ja lyhytpyrstöisempi. Myös koivet ovat hieman lyhyemmät, samoin takavarpaan kynsi. Selkäpuolella on enemmän tummaa viirutusta ja alapuoli tavallisesti ruskehtavampi kuin isokirvisellä. Myös muita vähäisiä värieroja on. Äänet muistuttavat sekä iso- että nummikirvisen ääniä. Koiras laulaa laululennossa. Sukupuolet ovat saman värisiä.

Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla osittainen.

Esiintyminen
------------

Lisääntymisalue on Keski-Aasiassa Etelä-Siperiasta Mongoliaan, Mantšuriaan ja Tiibetiin. Se on muuttolintu, joka talvehtii Intiassa ja Sri Lankalla. Syysmuutolla laji harhautuu toisinaan Eurooppaan saakka, ja se on tavattu Suomessa ainakin 16 kertaa, ensimmäisen kerran 10. lokakuuta 1974 Lemlandin Lågskärillä ja viimeksi 13.–27. marraskuuta 2005 Lumijoella.

Elinympäristö
-------------

Mongoliankirvisen elinympäristöä ovat avomaat: kuivat, kivikkoiset arot ja vuorenrinteet.

Lisääntyminen
-------------

Linnun pesä on maassa ja munia on 3–5. Naaras hautoo 12–14 päivää.

Ravinto
-------

Mongoliankirvinen ruokailee maassa syöden pääasiassa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä siemeniä.

Lähteet
-------

* Mullarney, Killian; Svensson, Lars; Zetterström, Dan & Grant, Peter: *Lintuopas – Euroopan ja Välimeren alueen linnut*. Otava, 2008. ISBN 951-1-15727-2.
* Stamps of Israeli Birds (Arkistoitu – Internet Archive)
* Rariteettikomitea (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Anthus godlewskii* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 18.3.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q973164
* Wikispecies: Anthus godlewskii
* ARKive: anthus-godlewskii
* BirdLife: 22718505
* BOLD: 52595
* CoL: 67KDD
* BOW: blypip1
* eBird: blypip1
* EoL: 45513739
* EUNIS: 101255
* Euring: 10040
* Fauna Europaea: 97412
* Fauna Europaea (new): 06c9336c-2b94-4c1b-b39c-7a1a22dcdb6d
* GBIF: 2490264
* iNaturalist: 13737
* IRMNG: 10218126
* ITIS: 558647
* IUCN: 22718505
* NBN: NHMSYS0000530154
* NCBI: 670332
* TSA: 1900
* Xeno-canto: Anthus-godlewskii

 |

 |
**RN Tigre** (ital. *Regia Nave Tigre*) (runkonumero TI) oli Italian kuninkaallisen laivaston Leone-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Leone-luokka*
Alus tilattiin Genovasta Ansaldolta, missä köli laskettiin 23. tammikuuta 1922. Alus laskettiin vesille 7. elokuuta 1924 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 10. lokakuuta.

Palvelus
--------

Toisen maailmansodan alkaessa alus oli sisaraluksineen Massawassa 5. viirikössä, jonka ensimmäisinä tehtävinä oli miinojen lasku. Kesäkuusta 1940 alkaen se etsi viirikkönsä mukana tuloksetta liittoutuneiden Suezin kanavan kautta matkanneita saattueita.

*Leonen* törmättyä 31. maaliskuuta 1941 kartoittamattomaan kiveen alus pelasti *Panteran* kanssa aluksen miehistön ennen sen upottamista. Alus palasi tapahtuman jälkeen Massawaan. Se lähti 2. huhtikuuta uudelleen merelle yhdessä neljän muun Punaisellemerelle sijoitetun aluksen kanssa iskeäkseen Port Sudaniin, mutta *HMS Eagleltä* nousseiden Fairey Swordfish -torpedokoneiden hyökättyä ja upotettua kaksi aluksista *Tigre* ja *Pantera* vetäytyivät Arabian niemimaan rannikolle. Alusten miehistöt upottivat aluksensa 3. ja 4. huhtikuuta välisenä yönä estääkseen niiden joutumisen liittoutuneiden käsiin.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two – an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Whitley, M. J. s. 158
2. ↑  Whitley, M. J. s. 159

*Leone*-luokan risteilijät (myöh. hävittäjät)

|  |
| --- |
| *Leone* – *Pantera* – *Tigre* – *Lince* - *Leopardo* |
| Edeltäjä: Aquila-luokka – Seuraaja: EI |
**Litiumfosfaatti** (Li3PO4) on litium- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa erikoislasien valmistukseen ja katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa litiumfosfaatti on väritöntä kiteistä ainetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen semihydraatti (Li3PO4·½H2O). Litiumfosfaatti liukenee erittäin niukasti veteen ja tässä suhteessa se poikkeaa muista alkalimetallifosfaateista, jotka ovat hyvin vesiliukoisia.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Litiumfosfaattia valmistetaan neutraloimalla litiumhydroksidia fosforihapolla tai saostamalla litiumsuolojen vesiliuoksista fosforihapon tai fosfaattiliuosten avulla.

3 LiOH + H3PO4 → Li3PO4 + 3 H2O
Litiumfosfaattia käytetään valmistettaessa ioneja johtavia erikoislaseja ja optisia lämpösuodattimia. Sitä käytetään myös katalyyttinä isomeroitaessa epoksideja: esimerkiksi propyleenioksidista muodostuu allyylialkoholia yhdisteen katalysoimana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 605. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Ulrich Wietelmann & Martin Steinbild: *Lithium and Lithium Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 17.9.2017.
3. ↑  Dale L. Perry: *Handbook of Inorganic Compounds*, s. 242. CRC Press, 2016. ISBN 9781439814628. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 17.9.2017). (englanniksi)
4. 1 2 3  Conrad W. Kamienski, Daniel P. McDonald, Marshall W. Stark & John R. Papcun: *Lithium and Lithium Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2004. Viitattu 17.9.2017.
**Rhydaman** (engl. *Ammanford*) on pikkukaupunki Etelä-Walesissa Carmarthenshiren kreivikunnassa vahvasti kymrinkielisellä alueella. Kymrin puhujien suhteellinen osuus väestöstä on kuitenkin ollut laskussa, sillä vuonna 2001 kieltä puhui 75,9% kaupungin asukkaista, mutta vuonna 2011 puhujia oli enää 51,5%.

Kuvia
-----

* Quay Street -kävelykatu.Quay Street -kävelykatu.
* Quay Street -kävelykatu.Quay Street -kävelykatu.
* Rhydamanin rautatieasema.Rhydamanin rautatieasema.
* Rhydamanin rautatieasema.Rhydamanin rautatieasema.

Vuonna 1925 Rhydamanissa oli hiilikaivostyöläisten lakko, joka kärjistyi väkivaltaisuuksiin poliisin kanssa. Lakon taustalla oli se, että sodan hävinnyt Saksa joutui toimittamaan sotakorvauksina hiiltä voittajavaltioille, minkä vuoksi hiilen vienti oli laskenut 12 kuukauden aikana 20 miljoonaa tonnia. Kun lakko sitten päättyi väkivaltaisuuksiin poliisin voitoksi, lakkoon osallistuneita kaivosmiehiä oli syytteessä 200, joista 58 tuomittiin 18-24 kuukauden vankeusrangaistuksiin. Kaivos lopetettiin myöhemmin.

Lähteet
-------

1. ↑  Carradice, Phil: The 1925 Battle of Ammanford *BBC - Wales history*.  11.7.2012. Viitattu 26.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rhydaman** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: cy:Rhydaman
**Mongolian vallankumous 1990** (1990 Demokraattinen vallankumous, mongoliksi Ардчилсан хувьсгал, Ardchilsan Khuvĭsgal) oli vuonna 1990 tapahtunut rauhanomainen demokraattinen vallankumous, joka alkoi nälkälakkoina ja mielenosoituksina Mongolian kansantasavallan kaatamiseksi ja joka johti nykyisen Mongolian muodostumiseen ja uuden perustuslain kirjoittamiseen. Vallankumouksen keihäänkärkinä toimivat nuoret mielenosoittajat Sükhbaatarin aukiolla maan pääkaupungissa Ulan Batorissa ja se päättyi autoritaarisen kommunistihallinnon eroamiseen ilman verenvuodatusta. Vallankumouksen pääorganisaattoreina toimivat Tsakhiagiin Elbegdorj, Sanjaasürengiin Zorig, Erdeniin Bat-Üül, Bat-Erdeniin Batbayar ja Dogmidiin Sosorbaram.

Vallankumousta pidetään lopun alkuna 70-vuotiselle sosialismin valtakaudelle Mongoliassa. Vaikka maa siirtyi monipuoluejärjestelmään, Vallankumouksellinen kansanpuolue pysyi vallassa vuoteen 1996 saakka. Vallankumous johti moniin uudistuksiin ja siirtymiseen kohti markkinatalousjärjestelmää. Sen inspiraationa toimivat Neuvostoliiton uudistuspyrkimykset sekä vuoden 1989 Itä-Euroopan vallankumoukset.
**Mäntysirkku** (*Emberiza leucocephalos*) eli aiemmalta nimeltään **taigasirkku** on sirkkujen sukuun kuuluva siperialainen varpuslintulaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Naaras.
Linnun pituus on 16–17,5 cm eli se on suunnilleen keltasirkun kokoinen. Mäntysirkku muistuttaa käyttäytymiseltään ja olemukseltaan keltasirkkua, jonka kanssa se risteytyy Länsi-Siperiassa. Juhlapukuisen koiraan pää ja kurkku ovat ruskeat, päälaella on valkoinen, mustien raitojen rajaama juova ja poskella on valkoinen laikku. Selkäpuoli on ruskea, mustaviiruinen. Yläperä on punaruskea. Alapuolen höyhenpuku on valkoinen epäselvin tummin viiruin. Tukeva nokka on harmaa. Naaras ja nuori lintu ovat alapuolelta viiruisia, eikä niiden puvussa esiinny lainkaan keltaista. Maastossa niitä on hyvin vaikea erottaa naaraspukuisista keltasirkuista.

Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, jonka jälkeen ne voidaan erottaa nuorista linnuista tuoreen höyhenpuvun perusteella.

Levinneisyys
------------

Mäntysirkku elää ja lisääntyy Siperiassa sekä muualla Kaukoidässä. Se on muuttolintu, joka talvehtii Intian pohjoisosissa ja eteläisessä Kiinassa. Lajin kanta on elinvoimainen ja lintu on monin paikoin runsaslukuinen.

Euroopassa sitä tavataan vain harvoin. Suomessa se oli tavattu 9 kertaa vuoden 2006 loppuun mennessä, ensihavainnon ollessa 4.11.1968 Lemlandin Lågskärillä.

Elinympäristö
-------------

Pesii harvakasvuisissa metsissä, lähinnä mäntymetsissä, metsänreunoissa sekä samantyyppisissä paikoissa kuin keltasirkku.

Lisääntyminen
-------------

Mäntysirkun munia.
Pesä on maassa. Munamäärä vaihtelee neljän ja kuuden välillä.

Ravinto
-------

Mäntysirkku on siemensyöjä. Poikasia ruokitaan myös hyönteisillä ja muilla pienillä selkärangattomilla.

Lähteet
-------

1. 1 2  BirdLife International: *Emberiza leucocephalos* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 17.2.2014. (englanniksi)
2. ↑  Svensson, Lars 1997: Euroopan varpuslinnut - sukupuolen ja iän määritys. - Lintutieto. Jyväskylä. ISBN 951-95560-8-7
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Rariteettikomitea


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q221423
* Wikispecies: Emberiza leucocephalos
* ABA: pinbun
* ADW: Emberiza\_leucocephalos
* Avibase: 43EF3EA79A531279
* BioLib: 9030
* BirdLife: 22720881
* CoL: 39FTD
* BOW: pinbun
* eBird: pinbun
* EUNIS: 8768
* Euring: 18560
* Fauna Europaea: 97522
* Fauna Europaea (new): 6451a46c-0a00-4262-8d40-208fbb9e78f4
* GBIF: 2491472
* iNaturalist: 9210
* IRMNG: 11003935
* ITIS: 554226
* IUCN: 22720881
* NBN: NHMSYS0000530729
* NCBI: 504300
* TSA: 6448
* Xeno-canto: Emberiza-leucocephalos

 |

 |
**Marja Hannele Penttinen** (s. 9. maaliskuuta 1982 Kuopio) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen kävelijä. Hän edusti vuoteen 2000 Kuopion NMKY:tä ja sittemmin Lapuan Virkiää. Häntä valmentaa Marko Kivimäki. Aiemmin valmennuksesta on vastannut Sari Essayah.

Penttinen on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa vuodesta 2003 lähtien. Hän on voittanut 5 000 metrin kävelyn maaottelukilpailun Helsingissä 2006 ja 2008.

Penttinen on voittanut 10 kilometrin kävelyn Suomen-mestaruuden 2006 ja 2008 sekä saanut SM-hopeaa 2002 ja 2003. 20 kilometrillä hän on voittanut Suomen-mestaruuden 2006 ja 2008. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut 3 000 metrin kävelyssä kultaa 2004 ja hopeaa 2005.

Ennätykset
----------

### Ulkoradat

| *Laji* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m kävely | 13.27,51 | Leppävirta | 14. elokuuta 2008 |
| 5 000 m kävely | 22.32,5 | Helsinki | 29. elokuuta 2008 |
| 5 km kävely | 24.52 | Oulu | 11. kesäkuuta 2006 |
| 10 000 m kävely | 49.29,67 | Turku | 16. syyskuuta 2006 |
| 10 km kävely | 46.10 | Eskilstuna, Ruotsi | 13. syyskuuta 2008 |
| 20 km kävely | 1.33.34 | Leppävirta | 20. syyskuuta 2008 |

### Sisäradat

| *Laji* | *Aika* | *Paikka* | *Päivä* |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 000 m kävely | 13.47,11 | Turku | 19. helmikuuta 2005 |

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Marja Penttinen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).   Viitattu 20.6.2009.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
MayreauMayreaun eteläosa kaakosta päin nähtynä.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
Saint Vincent ja Grenadiinit |
| Saariryhmä | 
Pohjois-Grenadiinit |
| Korkein kohta | 
1 mView and modify data on Wikidata  |
| Pinta-ala | 
3,8 km² |

Väestö| Asukasluku | 
300 |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

Mayreau sijaitsee Union Islandin ja Canouanin saaren välissä.
**Mayreau** on Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva pieni saari Saint Vincentin ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Se on kooltaan noin 3,8 neliökilometriä, mikä tekee siitä Pohjois-Grenadiinien pienimmän asutun saaren. Saarella asuu noin 300 asukasta.

Mayreaun naapurisaaret ovat Union Island etelässä, Petit Martinique kaakossa, Tobago Cays idässä ja Canouan koillisessa.

Mayreaun osti 1800-luvun alkupuolella Ranskasta Napoleonin sotia pakoon lähtenyt Saint-Hilairen perhe. Saaren asukkaat ovat enimmäkseen perheen entisten orjien jälkeläisiä. Perhe omistaa yhä valtaosan saaresta, mutta Saint Vincentin valtio omistaa sataman yläpuolisen maa-alueen, jolle on syntynyt saaren ainoa, nimetön kylä.

Syväsatamaa tai lentokenttää ei ole, joten saarelle pääsee vain veneillä. Mayreau on suosittu huviveneilijöiden ja sukeltajien tukikohta heidän tutkiessaan saaren itäpuolella sijaitsevia Tobago Caysin pikkusaaria ja kirkkaita vesiä.

Lähteet
-------

1. ↑  2012 SVG Census.pdf *Google Docs*. Viitattu 11.4.2020.
2. 1 2  Cameron, Sarah: "Mayreau", *Caribbean Islands, 17th edition*, s. 785. Footprint, 2007. ISBN 978 1 904777 97 7.  (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Mayreau
**Tyhmyyden ensyklopedia** (alkuteos *De Encyclopedie van de Domheid*, 1999) on Matthijs van Boxselin kirjoittama tyhmyyttä käsittelevä kirja. Nimensä mukaisesti kirja on ensyklopediamainen. Kirja jakautuu kahdeksaan jokseenkin itsenäiseen osaan, jotka koostuvat noin sivun mittaisista esseemäisistä kappaleista. Kirjan kuvitus koostuu lähinnä maalauksista ja historiallisista kuvista ja piirroksista.

Satiiria ja ensyklopediaa käsittelevässä osassa van Boxsel toteaa: "Jos ensyklopedian on mieli nousta irrallisten tosiseikkojen kokoelmaa korkeammalle, erillisissä artikkeleissa täytyy olla ristiviitteitä toisiinsa." Näin maailmankaikkeus rekonstruoidaan järjellisten suuntaviivojen eli asiayhteyksien eikä aakkosellisen järjestyksen mukaan. Yksityinen ensyklopedisti lisää ja järjestelee sekä yhdistelee informaatiota selkeäksi ja kytkökselliseksi kuvaksi maailmasta luottaessaan, että ajan myötä tietoon muodostuu järjestystä.

Ensyklopedian ongelmaksi hän mainitsee sen, että ensyklopedisti muuttaa maailmaa, jota haluaa kartoittaa. Ensyklopedian nykytilasta hän kirjoittaa: "Ensyklopedia palvelee enää vain rahvaanomaistamista. Ne ajat, jolloin joku saattoi muuttaa maailmankuvaansa ensyklopediaa lukemalla, ovat jääneet kauas taakse. Edistysuskon symbolista, joka se kerran oli, se on muuttunut takapajuisuuden symboliksi: puoleksitoista metriksi tekonahkaan sidottuja painoarkkeja, hyllyn koristeeksi, ilmaisena kirjatukenaan Rodinin *Ajattelijan* jäljennös."

Satiiria van Boxsel pitää yrityksenä panna asiat järjestykseen kärjistämällä kaikki kieroutumat huumorin ja paradoksin keinoin. Satiirin tulee pilkata kaikkea ja jokaista. Itseään pilkatessa se menettää voimansa.

Yhdistettynä satiiri ja ensyklopedia muodostavat *Tyhmyyden ensyklopedian*, joka kykenee kaikenkattavuuteen sillä siinä myönnetään, ettei lopullista korkeaa totuutta ole, vaan kulttuuri muodostuu tämän olemattoman totuuden etsintäretkistä.

Kirja julkaistiin suomeksi 2005 ja samana vuoden lokakuussa Matthijs van Boxsel vieraili Suomessa Helsingin kirjamessuilla.

Katso myös
----------

* Tyhmyyden ylistys

Lähteet
-------

1. 1 2  Teoksen tiedot Suomen kansallisbibliografian sivuilla Fennica. Viitattu 1.7.2012. [vanhentunut linkki]
**Marja Nuuttila-Helenius** (28. elokuuta 1932 Helsinki – 4. maaliskuuta 2016) oli suomalainen arkkitehti, joka teki pääosan urastaan toimiston Castrén–Jauhiainen–Nuuttila (myöhemmin CJN Oy) osakkaana. Hän oli mukana pääsuunnittelijana tai suunnitteluryhmän jäsenenä muun muassa Lappeenrannan kaupungintalon (1983), Espoon virastotalon ja kaupungintalon, Pasilan virastokeskuksen (1982), Pasilan rautatieaseman (1990, purettu 2017) ja Kauppakeskus Kluuvin suunnittelussa.

Marja Nuuttila-Helenius syntyi Helsingissä ja valmistui Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuuriosastolta vuonna 1959. Hän työskenteli eri arkkitehtitoimistoissa, kunnes vuonna 1964 pääsi Viljo Revellin toimistoon. Revellin kuoleman jälkeen sen toimintaa jatkoivat osakkaina Heikki Castrén, Juhani Jauhiainen ja Marja Nuuttila-Helenius ensin nimellä Heikki Castrén & Co, vuodesta 1972 nimellä Castrén–Jauhiainen–Nuuttila ja vuodesta 1974 nimellä CJN Oy.

Nuuttila-Helenius toimi vastaavana suunnittelijana Naisarkkitehtien yhdistys Architectan vuonna 1982 Helsingin kaupungin taidemuseossa järjestämässä suomalaisten naisarkkitehtien näyttelyssä, joka kiersi myös Saksassa, Irlannissa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa.

Marja Nuuttila-Helenius jäi pois työelämästä vuonna 1988. Hän oli naimisissa Antti Heleniuksen kanssa. He omistivat Salon Muurlassa sijaitsevan Pullolan kartanon. Nuuttila-Helenius oli Galleria Anhavan perustajaosakas yhdessä Ilona Anhavan kanssa.

Kohteita
--------

* Espoon purettava kaupungintaloEspoon purettava kaupungintalo
* Espoon hotelli- ja ravintolaopistoEspoon hotelli- ja ravintolaopisto
* Pasilan rautatieasemaPasilan rautatieasema

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jauhiainen, Juhani: Päämäärätietoinen arkkitehti (Marja Nuuttila-Heleniuksen muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*.  30.3.2016. Viitattu 14.1.2018.
2. ↑  Rakentaminen | "Vihdoin" – Vuosikausia kestänyt vääntö on lopullisesti ohi, Espoon kaupungintalon purkaminen alkoi *Helsingin Sanomat*.  20.7.2022. Viitattu 13.9.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Marja Nuuttila-Helenius, Naisten ääni -sivusto
**Marja Rak** on suomalainen vaatesuunnittelija, joka tunnetaan Suomessa tuotantoaan harjoittavan Noolan-vaateyrityksen perustajana. Rak palkittiin Suomi-palkinnolla vuonna 2010.

Marja Rak ja hänen miehensä Jonas Rak perustivat Noolan Oy:n vuonna 2000 tavoitteenaan kehittää vaatetusbrändi, joka rakentuu hyvälle laadulle. Osa heidän tavoittelemaansa laatua on kestävä kehitys ja ekologisuus, mikä tarkoittaa muun muassa vaatteiden ajattomuutta ja kestävyyttä.

Yritys on saanut tunnustuksena työstään vuoden 2010 Taito-palkinnon ja vuonna 2008 Taideteollisuuden laatumerkin.

Marja Rak tekee nykyään vaatteita oman nimen alla.

Lähteet
-------

1. ↑  Suomi-palkinnon saaja Marja Rak: Suomalaisten pitäisi olla rohkeampia, Yle Uutiset 17.12.2010, viitattu 11.12.2014.
2. ↑  Noolanin suunnittelija Marja Rak sai vuoden 2010 Suomi-palkinnon *News Powered by Cision*. Viitattu 21.3.2022.
3. ↑  Ministeri Wallin jakoi vuoden 2010 Suomi-palkinnot (Arkistoitu – Internet Archive), Opetus- ja kulttuuriministeriö 17.12.2010, viitattu 12.12.2014.
4. ↑  Marja Rak Marja Rak. Viitattu 26.1.2019.
Unescon päämaja.
**Unescon päämaja** (ransk. *Maison de l’Unesco*) on Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon päätoimipaikka Pariisissa. Se sijaitsee osoitteessa Place de Fontenoy 7, Pariisin 7. arrondissementin alueella aivan École Militairen eteläpuolella.

Rakennuskompleksi valmistui Unescon käyttöön vuosina 1955–1958. Siihen kuuluu hallintorakennus, konferenssirakennus ja lähetystösali. Sen suunnitteli kansainvälinen arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat ranskalainen Marcel Breuer, italialainen Pier Luigi Nervi ja ranskalainen Bernard Zehrfuss. Rakennuksen katsotaan edustavan Le Corbusierin hahmottamaa tyyliä. Maison de l’Unesco on kahdeksankerroksinen, kolmisiipinen ja Y-kirjaimen muotoinen, ja se on rakennettu massiivisten betonipylväiden varaan. Ikkunaseiniä jäsentävät suuret ristikkomaiset betonituet.[1] Rakennuksen kolmen sivun pituudet ovat 124 metriä, 136 metriä ja 148 metriä.[2] Päärakennusta täydentää kolme erimuotoista lisärakennusta.[3]

Maison de l’Unescon koristeluun osallistui useita maailmankuuluja taiteilijoita. Sisätiloista löytyy muun muassa Pablo Picasson seinämaalaus *Valon ja rauhan voitto pimeydestä ja kuolemasta*, Joan Mirón toteuttama seinäkeramiikkatyö, Hans Arpin reliefi sekä Jean Lurçat’n ja Le Corbusierin suunnittelemia seinävaatteita. Pihalla olevan puutarhan suunnitteli Isamu Noguchi. Pihalle on sijoitettu muun muassa Henry Mooren monumentaaliveistos ja Alexander Calderin valtava mobile.[1] Lisäksi pihalla on pienoiskopio Eila Hiltusen *Sibelius-monumentista.[4]*

Lähteet
-------

1. 1 2  Martina Padberg: *Taide & Arkkitehtuuri: Pariisi* (suom. Tapani Kilpeläinen), s. 312–313. Tandem Verlag (h. f. ullmann) 2007. Alkuteos *Kunst & Architektur Paris*.
2. ↑  La Maison de l'Unesco (ranskaksi) Paris1900. Viitattu 6.4.2016.
3. ↑  UNESCO House (englanniksi) UNESCO. Viitattu 6.4.2016.
4. ↑  Credo (englanniksi) Eilahiltunen.net. Viitattu 6.4.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Unescon päämaja** Wikimedia Commonsissa