recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kolera-allas. Taustalla Kauppatori ja kaupungintalo.
Kalamarkkinat lokakuussa 1964.
**Kolera-allas** (ruots. *Kolerabassängen*) on Kauppatorin edustalla Helsingin Eteläsatamassa sijaitseva satama-allas. Sitä käyttävät tuotteitaan myyvät kalastajat ja turisteja kuljettavat pienet saaristoristeilyalukset.

Nimen alkuperä
--------------

Syksyllä 1893 Silakkamarkkinoille tullut nauvolainen laivuri Johannes Michelsson kuoli koleraan aluksessaan. Sittemmin selvisi, että sairastuneen ulosteet ja oksennukset oli kaadettu satama-altaaseen. Turvatoimenpiteinä silakka-alukset hinattiin pois satamasta ja rantaan määrättiin vartijat joksikin aikaa estämään saastuneen veden käyttöä.

Tapauksesta uutisoitiin vilkkaasti, ja altaan vedenlaadun tutkimuksia seuranneet lehdet alkoivat pian viitata satama-altaaseen pelkästään sanalla "kolera-allas". Esimerkiksi *Suomalainen* kirjoitti *n. s. "kolera-altaan"* veden tutkimuksista, joissa ei *kommabasilleja* (kolerabakteereja) löytynyt. *Kolera-allas* vakiintui altaan kansanomaiseksi nimeksi. Nykyään nimi Kolera-allas – Kolerabassängen esiintyy opas- ja kaavakartoissakin.

Perinteet
---------

Vuodesta 1995 alkaen Suomen Epätieteellinen Seura on vanhaa kansanuskomusta myötäillen heittänyt "kylmän kiven" Kolera-altaaseen Jaakon päivänä 25. heinäkuuta.

Altaalla on kevyen liikenteen kääntösilta, jolla satamarata liikennöi 1980-luvulle asti.

Lähteet
-------

1. ↑  Kolera Helsingissä?  *Päivälehti*, 1.10.1893, s. 3. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 25.7.2012.
2. ↑  Kolera Helsingissä.  *Päivälehti*, 3.10.1893, s. 2. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 25.7.2012.
3. ↑  Taudit ovat aina riivanneet Helsinkiä. *Helsingin Sanomat* 1.5.2006.
4. ↑  Kolera Suomessa.  *Suomalainen*, 18.10.1893, s. 2. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.8.2012.
5. ↑  Pääkaupunkiseudun opaskartta *kartta.helsinginseutu.fi*. Viitattu 7.7.2012.
6. ↑  Piirustus n:o 6632 (Asemakaavan muutos)  17.6.1971. Helsingin kaupunki.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 7.7.2012.
7. ↑  Suomen Epätieteellisen Seuran verkkosivusto.. Luettu 6.8.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kolera-allas** Wikimedia Commonsissa

* iGS: Kolera-altaan historia[vanhentunut linkki]
**Frederick James "Freddy" Carter** (s. 27. tammikuuta 1993) on brittiläinen näyttelijä ja ohjaaja. Hän näyttelee pääosaa Netflixin alkuperäissarjassa *Shadow and Bone* Kaz Brekkerina, rosvona ja klubin omistajana. Vuosina 2017–2019 hän näytteli PIN Hawthornea Netflixin draamasarjassa Free Rein.

Nuoruus ja koulutus
-------------------

Carter syntyi 27. tammikuuta 1993 Plymouthissa Devonissa ja varttui pääasiassa Somersetissä. Koska hänen isänsä oli armeijassa, hän muutti lapsena useita kertoja ja asui lyhyen aikaa Kyproksella ja Yhdysvalloissa Virginiassa. Hänen vanhempi veljensä on näyttelijä Tom Austen. Carter kävi kahden veljensä kanssa koulua Queen's Collegessa Tauntonissa. Tämän jälkeen Carter opiskeli näyttelijäksi Oxford School of Drama -koulussa ja valmistui vuonna 2015.

Ura
---

Valmistumisensa jälkeen Carter esiintyi Rose Theatre Kingston -tuotannossa Trevor Nunnin ohjaamassa *The Wars of the Rosesissa*. Carter debytoi televisiossa sotilaana vuoden 2017 DC Comics -elokuvassa *Wonder Woman*. Samana vuonna Carter sai ensimmäisen tärkeän roolinsa päähenkilönä Peter "Pin" Hawthornena Netflix-sarjassa *Free Rein*. Hän näytteli roolia myös joulun ja ystävänpäivän erikoisjaksoissa. Carter näytteli Alexander Flintin roolia vuonna 2018 Harley Granville-Barkerin teatterituotannossa *Agnes Colander* Bathissa Theatre Royalin Ustinov-studiossa. Carter näytteli sitten Ellisiä vuoden 2018 kauhuelokuvassa *The Convent*.

Vuonna 2019 Carter kirjoitti ja ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa *No. 89*. Hänellä oli myös päärooli Tomina Channel 5 -minisarjassa *15 Days* ja toistuva rooli Jason Ripperina amerikkalaisessa DC Comics -sarjassa *Pennyworth*. Carter näytteli Kaz Brekkeria vuoden 2021 Netflix-sarjassa *Shadow and Bone*.

Yksityiselämä
-------------

Carter on seurustellut näyttelijä Caroline Fordin kanssa vuodesta 2018 lähtien, jolloin he tapasivat *Free Rein* -elokuvan kuvauksissa. Carter harrastaa valokuvausta.

Filmografia
-----------

Elokuva| Vuosi | Nimi | Rooli | Muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | *Wonder Woman* | Sotilas | Elokuva |
| 2018 | *The Convent* | Ellis | Elokuva |
| *Free Rein: The Twelve Neighs of Christmas* | Peter "Pin" Hawthorne | Netflix elokuva |
| 2019 | *Free Rein: Valentine’s Day* | Peter "Pin" Hawthorne | Netflix elokuva |
| *No. 89* |  | Ohjaaja ja käsikirjoittaja |

Television| Vuosi | Nimi | Rooli | Muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017–2019 | *Free Rein* | Peter "Pin" Hawthorne | Päärooli |
| 2019 | *15 Days* | Tom | Minisarja; päärooli |
| *Pennyworth* | Jason Ripper | 3 jaksoa |
| 2021 | *Shadow and Bone* | Kaz Brekker | Päärooli |
| TBA | *Masters of the Air* | Lt. David Friedkin | Tuleva minisarja |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Freddy Carter
**Tiina-Liisa Kaalamo** (s. 1988 Lahti) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Lahden taideinstituutissa vuosina 2008–2012 kuvataidelinjalla ja sitä aikaisemmin Lahden kansanopistossa kuvataidelinjalla vuosina 2007–2008. Kaalamo on Suomen Kuvanveistäjäliiton jäsen.

Vuonna 2016 Kaalamo ja Ville Laurinkoski voittivat kumpikin töillään nuorten kuvataiteilijoiden 17.  The Art of Basware -taidekilpailun. Kaalamon teos *Terrarotta-armeija* koostuu 99 "jälleenrakennetusta" rotasta, joiden materiaaleina on käytetty muun muassa rottien pääkalloja, kuivattuja häntiä ja ylijäämäturkispaloja. Laurinkosken työ oli maalaus *Hermeneutiikkaa: Europa*. Kilpailun järjestäjä, ohjelmistoyhtiö Basware, sijoitti molemmat voittaneet teokset kokoelmaansa.

Tiina-Liisa Kaalamo käyttää teostensa materiaaleina kierrätettyjä osia, joihin kuuluu muun muassa roskalavoille päätyneitä metalli- ja muoviosia, mutta myös esimerkiksi eläinten pääkalloja. Hän on myös kasvattanut teoksiaan varten raatokärpäsiä. Hän kerää teiden varsilta autojen alle jääneiden eläinten ruhoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Tiina-Liisa Kaalamo *Kuvataiteilijamatrikkeli*.  Arkistoitu 28.1.2021. Viitattu 9.4.2021.
2. ↑  Kaalamo, Tiina-Liisa: CV *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 9.4.2021.
3. 1 2  Tiina-Liisa Kaalamo ja Ville Laurinkoski voittivat nuoren taiteen kilpailun *Helsingin Sanomat*.  9.6.2016. Viitattu 9.4.2021.
4. ↑  Terrarotta-armeija *Kuvataiteilijamatrikkeli*. Viitattu 9.4.2021.
5. ↑  Tuominen-Halomo, Anneli: Taiteilija kasvatti 2 000 raatokärpästä teoksiaan varten – materiaalina myös luita ja muovia *Länsiväylä-lehti*.  28.9.2017. Viitattu 9.4.2021.
6. ↑  Lumme, Hanna: Raatotaiteilijalle eläinten ruhot ovat arvokkaita: "Olisi täyttä tuhlausta jättää selkäranka käyttämättä"  22.12.2014. Yle. Viitattu 9.4.2021.
Louise De Hem: *Omakuva*, maalattu vuonna 1909.
Louise de Hem: *Emma Osterriethin muotokuva*. Maalattu vuonna 1899.
**Louise Marie Antoinette De Hem**  (10. joulukuuta 1886 Ypres - 22. marraskuuta 1922 Forest) oli belgialainen taidemaalari. De Hem saavutti urallaan menestystä erityisesti muotokuvamaalarina.

Elämänvaiheita
--------------

Louise De Hemin taiteeelliset kyvyt huomasi hänen sisarensa mies, taidemaalari Théodore Ceriez. Criez antoi hänelle taiteellisen alkuopetuksen, minkä jälkeen De Hem siirtyi opiskelemaan taidetta Pariisiin. Oppilaitoksena oli yksityinen, myös naisia opiskelijoiksi ottanut Académie Julian. Oppilaitoksessa oli vapaamielinen ilmapiiri, siellä De Hem saattoi opetella piirtämään alastonmallia, mikä oli Belgiassa naisilta kiellettyä. Hänen opettajansa oli Alfred Stevens.  

Pariisissa De Hem piti näyttelyitä ja alkoi saavuttaa kuuluisuutta. Taiteilijana hän keskittyi joko loisteliaisiin muotokuviin tai 1600-luvun tyylisiin asetelmiin. Hän maalasi myös jonkin verran laatukuvia. De Hem sai myös taloudellista menestystä. Varallisuutensa ansiosta hän saattoi rakennuttaa Brysselin laidalle Forestiin Art Nouveau- tyylisen ateljeetalon. Vuosien varrella De Hemin tyyli muuttui kaupallisemmaksi, mutta tekninen taitavuus pysyi entisellään. Vuonna 1904 maalaamastaan työstä "Japanilainen nukke", hän sai Pariisin salongin kultamitalin. 

Kun Ceriez oli kuollut vuonna 1904, otti De Hem sisarensa ja äitinsä asumaan luokseen. Vuonna 1911 Belgian valtio myönsi hänelle ritarin arvonimen. Loppukauden töissä voi nähdä taiteilijan huolen Belgian sosiaalisista ongelmista. Ensimmäisen maailmansodan aikana Bryssel oli saksalaisten miehittämä, mutta siellä pidettiin edelleen taidenäyttelyitä. De Hem otti niihin osaa, mutta lopetti maalaamisen.   

Avioliiton De Hem solmi vuonna 1908 itseään seitsemän vuotta vanhemman insinöörin, Frédéric Lebben, kanssa. 

Vuonna 1927 taiteilijan sisar, Hélène Cériez-De Hem, lahjoitti 49 sisareltaan perimäänsä maalausta perusteilla olleeseen Ypresin kunnalliseen taidemuseoon. Teokset muodostavat museon kokoelmien ytimen. Taidemarkkinoilla hänen töitään on esillä harvoin.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
10. ↑
11. ↑

Lisää aiheesta
--------------

* 
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |

 |
**Konsta Laakso** (s. 1990) on suomalainen näyttelijä. Hän on opiskellut näyttelijäntyötä Tampereen yliopiston Teatterityön tutkinto-ohjelmassa (Näty).  Hän on näytellyt muun muassa Utran Uudessa Teatterissa sekä Tampereen Työväen Teatterissa. Laakso näyttelee miespääosaa Markku Pölösen draamaelokuvassa *Oma maa,* joka sai ensi-iltansa lokakuussa 2018. Samoin hän näyttelee miespääosaa syyskuussa 2023 ensi-iltaan tulleessa elokuvassa *Lapua 1976*. Laakso näytteli myös vuoden 2020 Lidlin joulumainoksessa prinssiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Konsta Laakso *TAMPEREEN FREELANCE-NÄYTTELIJÄT*. Viitattu 20.2.2019. (englanniksi)
2. ↑  IHMISET – Näty / University of Tampere *naty.uta.fi*. Viitattu 20.2.2019.
3. ↑  Nuori näyttelijä otti Pölösen kutsun vastaan – kauppa-auto tuntematon entuudestaan *Yle Uutiset*. Viitattu 20.2.2019.
4. ↑  Katariina Fleming: Teatteriarvio: Tämä näytelmä loihtii Hämeenkadun montut teatterin lavalle *Tamperelainen*. Viitattu 20.2.2019.
5. ↑  Oma maa *Solar Films*. Viitattu 20.2.2019.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
Viron puolustusvoimien Keskusharjoitusalueen tunnus
**Viron puolustusvoimien keskusharjoitusalue** (viro *Kaitseväe keskpolügoon*) sijaitsee Virossa Kuusalun kunnan itäosasssa. Sen pinta-ala on 11 951 hehtaaria. Alueen pituus pohjoisesta etelään on noin 17 km ja leveys lännestä itään eri paikoissa 3,5 - 7,5 km. Alueen itäpuolella on Ohepalun luonnonsuojelualue ja länsipuolella Pohjois-Kõrvemaan luonnonsuojelualue. Alueen pohjoispuolella kulkee Tallinna-Narva -valtatie ja siellä sijaitsee myös Lahemaan kansallispuisto.

Vuosina 1957 - 1992 alueella toimi Neuvostoliiton armeija käytäen sitä panssarivaunu- ja tykistökoulutukseen.

Yhdysvaltojen armeijan sotilas ampuu Javelin -ohjauksen Viron puolustusvoimien keskusharjoitusalueella lähellä Tapaa vuonna 2016
Tällä hetkellä aluetta käyttävät kaikki Viron puolustusvoimien yksiköt ja laitokset, puolustusliiton jäsenet ja liittoutuneiden yksiköt. Muut viranomaiset (pelastus- ja poliisiviranomaiset sekä rajavartiolaitos) käyttävät aluetta vähemmän. Alueella käytetään pienaseita ja konekiväärejä ja joukkueaseita (panssarintorjuntakranaatinheittimet, kranaatit, panssarintorjuntatykit, panssarintorjuntaohjukset, ilmatorjuntatykit, haupitsit). Lisäksi alueella tehdään ilma-maa-ammuntaa ja räjäytystyötä. Keskusharjoitusalueella on ampumaratoja, käsikranaatin heittoalueita, räjähtämättömien taisteluvälineiden alue, pioneeriharjoituskenttä räjäytyspaikalla, panssaroitujen ajoneuvojen taistelukenttiä, ampumapaikkoja joukkueaseille ja epäsuoralle tulelle. Lisääksi siellä on alueet vesiesteiden ylittämistä varten ja kaupunkitaistelualue.

Viron ja Yhdysvaltojen 17. tammikuuta 2017 solmimassa DCA-sopimuksessa Viron puolustusvoimien keskusharjoitusalue annetaan tarvittaessa Yhdysvaltojen käyttöön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Keskpolügoon *Kaitsevägi*.  2.1.2024. Viitattu 2.1.2024. (viroksi)
2. ↑  Agreement on Defense Cooperation between the Government of the United States of America and the Government of the Republic of Estonia  17.1.2017. The Government of the United States of America. Viitattu 2.1.2024.
Volodymyr Zubytskyi
**Volodymyr Danylovytš Zubytskyi** (ukr. Володимир Данилович Зубицький; s. 2. maaliskuuta 1953 Holoskove, Mykolajivin alue) on ukrainalainen säveltäjä, harmonikansoittaja ja kapellimestari.

Zubytskyi valmistui Kiovan kansallisesta Tšaikovski-musiikkiakatemiasta harmonikansoitossa vuonna 1976, sävellyksessä Myroslav Skorykin opettamana 1977 ja orkesterinjohdossa 1979. Zubytskyi hyväksyttiin Ukrainan säveltäjäliiton jäseneksi vuonna 1978. Hän aloitti esiintymisen harmonikansoittajana 1970-luvulla. Zubytskyi on sittemmin kiertänyt konsertoimassa ja pitämässä mestarikursseja kansainvälisesti. Hän johti Ukrainan säveltäjäliiton nuorten säveltäjien osastoa vuosina 1984–1988 ja Ukrainan harmonikansoittajien liittoa 1988–1998. Hän muutti Italiaan vuonna 1995.

Zubytskyi on omaksunut tuotantoonsa vaikutteita avantgardesta, uusklassismista, uusromantiikasta ja kansanmusiikista. Hänen teostensa joukossa on oopperoita, baletteja, kymmenen sinfoniaa, vokaalimusiikkia ja paljon soitinmusiikkia vaihteleville kokoonpanoille. 1990-luvulla Zubytskyi alkoi keskittyä ennen kaikkea soitinmusiikkiin. Hän on käyttänyt monissa teoksissaan harmonikkaa. Hän on myös sovittanut kuuluisia muiden säveltäjien teoksia harmonikalle tai harmonikalle ja orkesterille. Zubytskyi on saanut monia palkintoja ja tunnustuksia Ukrainassa ja muissa maissa. Hän sai Ukrainan kunniataiteilijan arvonimen vuonna 1992 ja Kansainvälisen harmonikansoittajien liiton "elävän legendan" arvonimen vuonna 2013.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Зубицький, Володимир Данилович Velyka ukrajinska entsyklopedija, viitattu 5.1.2024 (ukrainaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Encyclopedia of Modern Ukraine

 |

 |
**Valeri Oleksandrovytš Matjuh’in** (ukr. Валерій Олександрович Матюхін; 12. maaliskuuta 1949 Harkova – 24. toukokuuta 2023 Kiova) oli ukrainalainen pianisti ja kapellimestari.

Matjuh’in opiskeli vuosina 1967–1973 Kiovan Tšaikovski-valtionkonservatoriossa. Hän perusti vuonna 1977 kamarikokoonpanon, josta myöhemmin tuli Kyjivska kamerata. Matjuh’in toimi loppuelämänsä ajan sen johdossa. Hän kiersi kokoonpanon kanssa konsertoimassa eri maissa ja osallistui myös kansainvälisiin festivaaleihin. Samanaikaisesti vuosina 1980–1991 hän työskenteli Ukrainan kansallisfilharmonikkojen pianosolistina. Matjuh’in kantaesitti pianistina Valentyn Sylvestrovin teoksia ja johti myös kapellimestarina monien ukrainalaisten säveltäjien teosten kantaesityksiä. Hän teki lukuisia levytyksiä sekä kapellimestarina että pianistina.

Muiden toimiensa ohella Matjuh’in keräsi ja editoi muiden tekemiä musiikkiteoksia. Hän laati rekonstruktioita nykyaikaiselle nuotinnukselle Dmitri Bortnjanskin teoksista, kuten oopperasta *Alkyd*. Matjuh’in sai Latvian säveltäjäliiton palkinnon latvialaisen musiikin edistämisestä (1984), Nikolai Ostrovskin mukaan nimetyn Ukrainan Komsomol-palkinnon (1986), Ševtšenko-kansallispalkinnon (2006) ja Venäjän Ystävyyden kunniamerkin (2008). Matjuh’inille myönnettiin vuonna 2004 Ukrainan kansantaiteilijan arvonimi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Матюхін, Валерій Олександрович Velyka ukrajinska entsyklopedija, viitattu 5.1.2024 (ukrainaksi)
2. ↑   Помер Валерій Матюхін, видатний музикант та засновник національного ансамблю солістів «Київська камерата»] Kultura.rayon 24.5.2023, viitattu 5.1.2024 (ukrainaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Soratie** on tieliikenteessä oleva tie tai tieosuus, jota ei ole asfaltoitu. Sorateiden kunnossapito on haasteellista, koska sääolosuhteet vaikuttavat sorateiden kuntoon. Tien reunan reunapalle eli reunaan kasautunut maa-aines estää sadeveden virtaamista ojiin, jos reunapalletta ei poisteta riittävän usein. Reunapalle on ongelma myös asfaltoiduille teille, mutta erityisesti se on ongelma sorateille.

Kunnossapito toimenpiteet
-------------------------

Keväisin roudan sulamisen aikaan kelirikkoa estetään lisäämällä mursketta joihinkin soratien kohtiin. Roudan sulamisen aikoihin joudutaan usein asettamaan sorateille raskaan liikenteen painorajoituksia. Keväisin sorateitä huolletaan siten, että tien kaltevuus ja pinta tasoitetaan ja samalla tielle laitetaan suolaa kesäisen hiekan pölyämisen vähentämiseksi. Pölyämisen ehkäisytoimenpiteitä tehdään monesti myös kesällä. Runsaat sateet aiheuttavat sorateiden kuoppaisuutta, minkä vuoksi sorateitä pitää tasoittaa myös kesällä. Tasoitukset tehdään aina aikana, jolloin tie on jotakuinkin kostea. Muita kesäisiä huoltotoimenpiteitä ovat tienvarsien niitto, vesakoiden poisto, ojitukset ja rumpujen uusimiset. Syksyisin soratiet valmistetaan talveen siten, että niiden kaltevuutta tasoitetaan ja joskus tien pintaan lisätään mursketta. Talvella lumien aurauksen ja liukkauden suhteen soratiet ovat talvihuoltoluokissa II tai III.

Lähteet
-------

1. ↑  Sorateiden hoidossa on paljon kohentamisen varaa  9.11.2022. Koneviesti. Viitattu 28.8.2023.
2. ↑  Tommi Hakala: Soratien pientareelle muodostunut palle estää veden virtauksen ojiin  13.4.2021. Koneviesti. Viitattu 28.8.2023.
3. ↑  Sorateiden kunnossapito Väylävirasto. Viitattu 28.8.2023.
**Vladimir Vasiljevitš Galuzin** (ven. Влади́мир Васи́льевич Галу́зин; s. 11. kesäkuuta 1956 Rubtsovsk) on venäläinen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan tenori.

Galuzin valmistui Novosibirskin konservatoriosta vuonna 1984. Hän toimi 1980-luvulla solistina Novosibirskin operettiteatterissa ja Novosibirskin ooppera- ja balettiteatterissa. 1990-luvun alussa hän liittyi solistina Mariinski-teatteriin. Galuzin sai venäläisen Casta Diva -palkinnon esiintymisestään Germanin roolissa Pjotr Tšaikovskin *Patarouvassa* vuonna 1999. Hän on tulkinnut rooleja myös muiden muassa Modest Musorgskin, Nikolai Rimski-Korsakovin, Sergei Prokofjevin, Dmitri Šostakovitšin, Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin ja Ruggero Leoncavallon oopperoissa. Galuzin on esiintynyt vierailevana taiteilijana lukuisissa Euroopan sekä Yhdysvaltain oopperataloissa ja vieraillut kansainvälisillä festivaaleilla.

Galuzin sai Venäjän kansantaiteilijan arvonimen vuonna 2007. Hänelle myönnettiin Bukarestin kansallisen musiikkiyliopiston kunniatohtorin arvo.

Lähteet
-------

1. 1 2  Владимир Васильевич Галузин BelCanto.ru, viitattu 5.1.2024 (venäjäksi)
2. 1 2  Владимир Галузин Kino-teatr.ru, viitattu 5.1.2024 (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Päiväpulkka
**Päiväpulkka** (myös **pulkka**, **pulikka**, **taksvärkkikapula**) on kiilan muotoinen puinen kapula, jolla vahvistettiin ennen vanhaan se, että työntekijä oli tehnyt päivän työt, esimerkiksi osana taksvärkkiä. Pulkan toinen puoli oli talon isännällä tai työnjohtajalla, ja vastakappale oli rengillä. Kun päivän työt oli tehty, asetettiin nämä puukapulat eli "pulkat" vastakkain, ja työnjohtaja veisti puukolla loven yhtä aikaa sekä omaansa että työntekijän puukapulaan. Näitä "pulkkia" jokainen renki vaali huolellisesti, ne säilytettiin visusti tallessa, että kuun lopussa tai urakkatyön päätyttyä jokainen sai oman päiväpalkkansa pulkkaan tehtyjen lovien mukaan.

Sanonta *"päivä on pulkassa"* juontuu tämän välineen käyttöön ja tarkoittaa töiden päättymistä kyseisen työpäivän osalta.

Lähteet
-------

* "Taksvärkit", *Suomen historia 6: Romantiikasta modernismiin, rajamaasta tasavallaksi*, s. 68–70. Weilin + Göös, 1987. ISBN 951-35-2495-7.

### Viitteet

1. ↑  Pihlava, Jorma: Taksvärkkikapula oli torpparin kellokortti.  *Turun Sanomat*, 18.6.2004. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 13.1.2024.
2. ↑  Nykysuomen sanakirja, osa 4, hakusana *pulkka*
Rajatorpan koulu.
Rajatorpan Neste.
Kuntosali ja ravintola Torppa Vantaan Rajatorpassa.
**Rajatorppa** on eteläisellä Länsi-Vantaan Myyrmäen suuralueen Vapaalan kaupunginosassa sijaitseva kerrostaloalue.

Rajatorpan ensimmäinen talo oli Nuijatie 10, jonne asukkaat muuttivat 21.12.1969. Alueella sijaitsee muun muassa pieni ostoskeskus, baari, huoltoasema, Rajatorpan väestönsuoja, jossa järjestetään harrastustoimintaa (mm. salibandy, paini ja itsepuolustuslajit), Rajatorpan ala-aste sekä useita päiväkoteja. Vapaalan seurakuntatalon on suunnitellut Kai Wartiainen.

Rajatorpan alue on saanut nimensä aiemman kylän rajalla sijainneesta Råtorp -nimisestä tilasta, jonka maille Rajatorppa rakennettiin. Vapaalan jo vuonna 1938 perustettu ja 1970-luvulle saakka Vapaalantiellä toiminut kauppa siirtyi sittemmin Rajatorpan ostoskeskukseen.

Rajatorpan asemakaavan vuodelta 1968 laativat arkkitehdit Pentti Ahola ja Riitta Thuneberg. Rakennukset suunnitteli arkkitehtitoimisto Hyvärinen ja Harlo. Rajatorpan 3-5 kerroksisten talojen sijoittelussa matalammat talot sijoitettiin alemmas rinteeseen ja korkeammat talot ylemmäs mäelle. Vuosien mittaan talojen julkisivuja on kunnostettu ja korjattu pääsääntöisesti vanhat ominaispiirteitä säilyttäen. Merkittävänä rakennusperintökohteena pidetään aiemmalta aikakaudelta olevaa, vuonna 1948 rakennettua Ilpolan koulun rakennusta, joka tunnetaan nykyisin osana Rajatorpan koulua.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Vantaa alueittain (2015) (pdf) (13 Vapaala, teoksen s. 30–33)  huhtikuu 2016. Vantaan kaupunki, vantaa.fi.  Arkistoitu 8.5.2016. Viitattu 8.7.2016.
2. ↑  kartta.vantaa.fi (Valinnat: Aluejaot: *Suuralueet*, *Kaupunginosat* ja *Postinumeroalueet*) Vantaan kaupunki, vantaa.fi. Viitattu 8.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Rajatorpan koulun historia (Arkistoitu – Internet Archive)
* Rajatorpan koulu[vanhentunut linkki]
* Rajatorppa-seura[vanhentunut linkki]
**Stefan Vasylovytš Turtšak** (ukr. Стефан Васильович Турчак; 28. helmikuuta 1938 Maćkowice – 23. lokakuuta 1988) oli ukrainalainen kapellimestari.

Turtšak valmistui vuonna 1962 Lvivin konservatoriosta, jossa häntä oli opettanut Mykola Kolessa. Hän teki opiskeluaikanaan debyyttinsä kapellimestarina Lvivin valtionoopperassa ja -baletissa. Vuonna 1967 hänestä tuli Ukrainan kansallisoopperan pääkapellimestari. Turtšak johti muiden muassa Christoph Willibald Gluckin, Giuseppe Verdin, Georges Bizet'n, Modest Musorgskin, Dmitri Šostakovitšin, Mykola Lysenkon, Heorhi Maiborodan, Zakaria Paliašvilin, Vitali Hubarenkon ja Jevhen Stankovytšin teosten esityksiä. Hän esiintyi Neuvostoliiton lisäksi muun muassa Englannissa, Saksassa, Jugoslaviassa, Ranskassa, Espanjassa ja Japanissa.

Turtšak sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1977. Vuonna 1980 hänelle myönnettiin Ševtšenkon palkinto. Muita Turtšakin saamia tunnustuksia olivat Sosialistisen työn sankarin arvonimi ja Georgian Paliašvili-valtionpalkinto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Турчак Стефан Национальная опера Украины, viitattu 5.1.2024 (ukrainaksi)
2. ↑  Турчак, Стефан Васильович Велика українська енциклопедія, viitattu 5.1.2024 (ukrainaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Latvia
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Internet Encyclopedia of Ukraine
* IdRef

 |

 |
**13th District** (ransk. *Banlieue 13*) on vuonna 2004 julkaistu Pierre Morelin ohjaama ja Luc Bessonin käsikirjoittama toimintaelokuva. Yhtä elokuvan pääroolia näyttelee David Belle, joka tunnetaan parhaiten parkourin perustajana.

Elokuva sai *District 13 - Ultimatum* -nimisen jatko-osan vuonna 2009. Alkuperäistä juonta tarkasti seuraava Paul Walkerin tähdittämä englanninkielinen uudelleenfilmatisointi *Brick Mansions* julkaistiin 2014.

Juoni
-----

Tapahtumat sijoittuvat vuoden 2010 Pariisiin, jossa slummimainen Alue 13 on ympäröity muurilla muusta kaupungista siellä olevan rikollisuuden vuoksi. Alueella ei ole enää kouluja, posteja tai edes poliisi-asemaa.

Leïto joutuu kahnaukseen paikallisen rikollisliigan kanssa hävittäessään näiden huume-erän. Nämä kidnappaavat Leïton siskon, Lolan, mutta Leïto onnistuu vapauttamaan tämän ja vangitsee samalla rikollisliigan johtajan, Tahan. Leïto luovuttaa Tahan muurin ympärillä valvovalle poliisille. Nämä ovat kuitenkin vetääntymässä pois ja vapauttavat Tahan ja antavat tälle Leïton siskon mukaan. Tästä suuttuneena Leïto tappaa yhden poliiseista ja joutuu vankilaan.

Damien Tomaso on arvostettu poliisi, joka lähetetään deaktivoimaan Alue 13:lle joutunut ydinkärki. Mukaansa oppaaksi Tomaso saa Leïton.

Pääosat
-------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  David Belle  | … |  Leïto
  |
|  Cyril Raffaelli  | … |  Damien Tomaso
  |
|  Dany Verissimo  | … |  Lola
  |
|  Tony D'Amario  | … |  K2
  |

Lähteet
-------

* *13th District* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  web.archive Magnolia's Plans Spring '06 Release for French Parkour Action Title, "District 13" (englanniksi)
**Valeri Hryhorovytš Buimister** (ukr. Буймістер Валерій Григорович; 21. toukokuuta 1948 Viipuri – 12. marraskuuta 2021 Kiova) oli ukrainalainen ooppera- ja konserttilaulaja. Hän oli äänialaltaan baritoni.

Buimister opiskeli Kiovan Reinhold Glière -musiikkiakatemiassa vuosina 1966–1969. Hän valmistui Dometi Jevtušenkon luokalta Kiovan Tšaikovski-akatemiasta vuonna 1975. Vuonna 1976 Buimister pääsi Kiovan kansallisfilharmonikkojen solistiksi. Vuosina 1992–1997 hän työskenteli Kiovan kunnallisessa akateemisessa ooppera- ja balettiteatterissa lapsille ja nuorisolle. Buimister kiersi aktiivisesti esiintymässä Neuvostoliiton kaupungeissa nykyisten Venäjän, Georgian, Armenian, Azerbaidžanin, Viron, Latvian ja Liettuan alueilla. Hän esiintyi konserttilavoilla myös Yhdysvalloissa, Meksikossa, Kanadassa, Saksassa, Itävallassa, Isossa-Britanniassa, Belgiassa, Ranskassa, Espanjassa, Portugalissa, Tanskassa, Tšekissä, Puolassa, Romaniassa, Slovakiassa, Singaporessa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Vuodesta 1995 Buimister opetti Kiovan Tšaikovski-akatemiassa, jossa hänestä tuli professori vuonna 2013.

Buimisterin ohjelmistoon kuului runsaasti vakiintunutta kansainvälistä ohjelmistoa muun muassa Joseph Haydnilta, Franz Schubertilta, Robert Schumannilta, Johannes Brahmsilta, Gabriel Faurélta, Mihail Glinkalta, Pjotr Tšaikovskilta, Sergei Rahmaninovilta ja Carl Orffilta. Buimisterin ohjelmistossa merkittävä osa oli myös ukrainalaisella vokaalimusiikilla, jonka säveltäjiin kuuluivat Dmitri Bortnjanski, Mykola Lysenko, Jakiv Stepovyi, Stanislav Ljudkevytš, Vasyl Barvinskyi, Borys Ljatošynskyi, Kostjantyn Dankevytš, Platon Maiboroda, Juli Meitus, Oleksandr Bilaš ja Ihor Šamo. Buimister tulkitsi myös ukrainalaisia kansanlauluja ja kansanlaulusovituksia. Hänellä oli rooleja esimerkiksi Lysenkon, Tšaikovskin, Giuseppe Verdin ja Bortnjanskin oopperoissa. Monet säveltäjät sävelsivät teoksia varta vasten Buimisterille. Buimister teki yhteistyötä Kyjivska kameratan kanssa vuodesta 1977 noin vuoteen 2010.

Buimister sai Ukrainan kansantaiteilijan arvon vuonna 1994 ja Ševtšenkon palkinnon vuonna 1999.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Буймістер, Валерій Григорович Velyka ukrajinska entsyklopedija, viitattu 7.1.2024 (ukrainaksi)
**Bosnian ja Hertsegovinan kroaatit** (kutsutaan usein myös nimellä **Bosnian kroaatit**) ovat bosniakkien ja serbien jälkeen kolmanneksi suurin etninen ryhmä Bosniassa ja Hertsegovinassa, sekä yksi maan kolmesta perustajakansakunnasta.Bosnian ja Hertsegovinan kroaatit ovat myös vaikuttaneet merkittävästi maan kulttuuriin. Heidän äidinkielensä on kroatia ja useimmat tunnustautuvat roomalaiskatolisiksi, vaikka pieni vähemmistö on ateisteja.

1400-luvulta 1800-luvulle, Ottomaanien valtakunnan valtakaudella, nykyajan Bosnian ja Hertsegovinan alueen kroaatteja vainottiin usein, jolloin iso osa heistä joutui pakenemaan alueelta. 1900-luvulla poliittinen kuohunta ja huono taloudellinen tilanne sai aikaan yhä useampien kroaattien maastamuuton. Sotien yhteydessä tehdyt etniset puhdistukset Bosniassa ja Hertsegovinassa 1990-luvulla pakottivat kroaatit muuttamaan eri puolille maata, vaikka he olivat asuneet monilla alueilla jo kauan ennen Bosnian sotaa. Bosnian ja Hertsegovinan tilastokeskuksen mukaan, vuonna 2013 maassa asui 544 780 kroaattia.

Lähteet
-------

1. ↑  Crkva na kamenu: Koliko je Hrvata danas u BiH? listopad 2008.; 459.102 Hrvata katolika + 40.000 Hrvata nekatolika = 500.000
2. ↑  Crkva na kamenu: Na rubu opstanka, listopad 2007.; Procjena biskupskih ordinarijata o broju katolika u Bosni i Hercegovini = 465.000
3. ↑  CIA World Factbook - Bosna i Hercegovina (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Constitution of Bosnia and Herzegovina Constitutional Court of Bosnia and Herzegovina. Viitattu 30 December 2011.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bosnian ja Hertsegovinan kroaatit** Wikimedia Commonsissa
**Unkarin parlamenttitalo** (unk. *Országház*) on Unkarin pääkaupungissa Budapestissa sijaitseva rakennus, jossa kokoontuu Unkarin yksikamarinen, 199-jäseninen parlamentti eli kansalliskokous. Parlamenttitalo on Budapestin ja koko Unkarin tunnetuimpia rakennuksia. Se sijaitsee näkyvällä paikalla Kossuth Lajosin aukion laidalla, Tonavan itäisellä rannalla.

Historia
--------

Budapest muodostettiin kolmesta kaupungista vuonna 1873, ja seitsemän vuotta myöhemmin Unkarin kansalliskokous päätti rakennuttaa uuden, edustuksellisen parlamenttirakennuksen edustamaan kansakunnan suvereniteettia. Rakennuksesta järjestettiin arkkitehtikilpailu, jonka voitti unkarilaisen Imre Steindlin ehdotus. Myös kahden muun kilpailijan ehdotukset toteutettiin ja rakennettiin Parlamenttitaloa vastapäätä, aukion toiselle puolelle. Toinen niistä toimii nykyään kansatieteellisenä museona ja toinen on Unkarin maatalousministeriön käytössä.

Voittajaehdotuksen mukaisen parlamenttitalon rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1885. Rakennus vihittiin Unkarin 1000-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä vuonna 1896, ja lopullisesti se valmistui vuonna 1904.

Rakennus
--------

Istuntosalia.
Parlamenttitalo rakennettiin Yhdistyneen kuningaskunnan Westminsterin palatsin tapaan uusgoottilaiseen tyyliin symmetrisin fasadein ja keskuskupolein. Rakennuksella on pituutta 268 metrin verran ja se on 123 metriä leveä. Sen interiööri sisältää kymmenen piha-aluetta, 13 hissiä, 27 porttia, 29 portaikkoa ja 691 huonetta joista yli 200 on toimistokäytössä. 96 metrin korkeudellaan parlamenttitalo on myös yksi Budapestin korkeimmista rakennuksista yhdessä Pyhän Tapanin tuomiokirkon kanssa.

Rakennuksen pääjulkisivu on kohti Tonavaa, mutta virallinen pääsisäänkäynti leijonapatsaineen on Kossuth Lajosin aukiolta. Sisä- ja ulkopuolella on yhteensä 242 veistoskoristetta seinillä. Julkisivussa on myös Unkarin hallitsijoiden ja transylvanialaisten johtajien sekä kuuluisien sotilashenkilöiden patsaita. Ikkunoiden yläpuolella on puolestaan kuninkaiden ja herttuoiden vaakunoita.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Unkarin parlamenttitalo**.

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoa parlamenttirakennuksesta Unkarin parlamentin sivuilla (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Hungarian Parliament Building
**Vasili Polikarpovitš Titov** (ven. Василий Поликарпович Титов; 1650–1710/5) oli venäläinen säveltäjä.

Titovin nimi mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1678 hallitsijan palveluksessa toimineiden laulajien joukossa. Titov nousi pian johtavaan asemaan kuorossa ilmeisesti osin sävellystaitojensa ansiosta. Hän toimi hallitsijan palveluksessa vuoteen 1698 saakka. Tämän jälkeen hän työskenteli Moskovassa ja todennäköisesti johti laulukoulua. Joissain lähteissä Titovin kuolinvuodeksi on merkitty 1710, mutta esimerkiksi musiikkitieteilijä Nikolai Findeizenin mukaan Titov kuoli vasta vuonna 1715.

Titov sävelsi laajan kuoromusiikkituotannon. Soitinmusiikkia häneltä ei tunneta. Teosten joukossa ovat vuonna 1686 tai 1687 sävelletty musiikki Simeon Polotskin tekstiin *Psaltir rifmotvornaja* ja Pultavan taistelun voiton (1709) kunniaksi sävelletty kuorokonsertto.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Василий Поликарпович Титов Belcanto.ru, viitattu 8.1.2024 (venäjäksi)
Kamidana-alttari, jossa on *shimenawa*-köysi ja *shide*-papereita.
**Kamidana** (jap. 神棚, "kamialttari") on japanilaisissa kodeissa pidettävä šintolaisten *kamien* palvontaan tarkoitettu alttari. Alttarilla voidaan pitää esimerkiksi amuletteja tai se voi olla tarkoitettu osiin jaetulle kamille (*bunrei*, katso artikkeli *kanjō*).

Kamidanan käyttäminen ei itsessään ole erityisen vanha tapa, vaikka se on nykyisin tärkeä elementti jokapäiväisessä šintolaisuudessa. Heian-kauden loppupuolella esi-isien henkien palvonta annettiin buddhalaisuuden tehtäväksi, ja palvonta tapahtui siten buddhalaisilla kotialttareilla (*butsudan*). Keskiajalta lähtien kamidana-alttareita alettiin kuitenkin käyttää osiin jaettujen kamien pyhittämiseksi erityisesti Isen pyhäkön kultin vaikutuksesta. Tapa yleistyi Edo-kaudella ja levisi yksityistalouksiin. Kamidanat eivät välttämättä kuitenkaan liity pyhäkköšintolaisuuteen, vaan niiden kohteet ja siten myös nimet voivat vaihdella; jos alttari on esimerkiksi omistettu Ebisu-kamille, sitä voidaan kutsua nimellä *Ebisu-dana*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Okada, Yoshiyuki: Kamidana  02.06.2005. Encyclopedia of Shinto. Viitattu 06.10.2010.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kamidana** Wikimedia Commonsissa
Anja Tiilikainen vuonna 1967.
**Anja Salli Kaarina Tiilikainen-Piimies**, myös **Anja S. Tiilikainen** (6. toukokuuta 1934 Helsinki – 22. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. 

Tiilikaisen vanhemmat olivat rakennusmestari Jaakko Tiilikainen ja Anna Eliina Lepistö. Hän tuli ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta 1956 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1960. Tiilikainen väitteli reumaserologiasta 1963. Oltuaan Yhdysvalloissa Duken yliopistossa hän toi Suomeen munuaisten kudossopeutuvuustestit, ja sen jälkeen voitiin munuaissiirtoja tehdä muiltakin kuin lähisukulaisilta. Hän kartoitti 1970 Sevettijärven kolttien geeniperimää ja luennoi sen jälkeen aiheesta kansainvälisissä kongresseissa. Hän oli Medisiinari-lehden toimitussihteeri ja päätoimittaja. Tiilikainen oli Oulun yliopiston kliinisen mikrobiologian ja immunologian professori 1978–1998 ja oli viran ensimmäinen haltija. Tiilikainen tutki tukikudosten sairauksiin liittyvää immunologiaa ja veren perinnöllisiä ominaisuuksia. Hän aloitti kudossiirtoja valmistelevat immunologiset sopeutuvuuskokeet Suomessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Juhani Kirpilä, Sisko Motti, Anna-Marja Oksa (toim.): *Suomen lääkärit 1962*, s. 66. Helsinki: Suomen Lääkäriliitto, 1963.
2. 1 2 3  Leena Rechardt: Muistokirjoitus, Hs.fi, Muistot
3. ↑  Facta 2001, WSOY 1985, 16. osa, palsta 607
**Eija Kankaanranta** (s. 1972) on suomalainen kanteleensoittaja. Hän valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin maisteriksi vuonna 2000 ja musiikin tohtoriksi vuonna 2009. Konserttikanteleen lisäksi Kankaanrannan instrumentteja ovat sähkökantele, vasaradulcimer ja erilaiset pienkanteleet. Hän toimii kanteleensoiton ja kantelepedagogiikan opettajana Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa.

Kankaanranta on kantaesittänyt muun muassa Lotta Wennäkosken, Asta Hyvärisen, Juhani Nuorvalan, Osmo Tapio Räihälän ja Jukka Tiensuun teoksia. Hän on soittanut kamariorkesteri Avantin, Pori Sinfoniettan, Joensuun kaupunginorkesterin, Suomalaisen barokkiorkesterin ja Nederlands Blazers Ensemblen solistina. Kankaanranta soittaa myös bluesia ja kansanmusiikkia fuusioivassa Juurakko-yhtyeessä, suomalaista ja japanilaista nykymusiikkia esittävässä Superpluck-triossa sekä aikamme musiikkiin keskittyvässä duossa huilutaiteilija Camilla Hoitengan kanssa.

Maaliskuussa 2016 sai Alankomaiden oopperassa kantaesityksensä Kaija Saariahon kahdesta pienoisoopperasta muodostuva *Only The Sound Remains*, jossa Eija Kankaanranta soitti keskeiset kanteleosuudet teosta varten rakennetuilla kuudella erikoisviritteisellä soittimella. Ooppera kiersi vuosina 2016-2018 myös Helsingissä, Pariisissa, Madridissa ja New Yorkissa. Kesäkuussa 2021 sai ensiesityksensä oopperan uusi, Aleksi Barriéren ohjaamana Tokyo Bunka Kaikan -teatterissa Japanissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Kankaanranta, Eija, 1972- *Finto*. Viitattu 20.4.2023.
2. 1 2 3  Eija Kankaanranta Suomen kansallisooppera ja -baletti.  Arkistoitu 8.8.2017. Viitattu 8.8.2017.
3. ↑  Superpluck - YouTube *www.youtube.com*. Viitattu 13.7.2021.
4. ↑  Kantele musician Eija Kankaanranta *ekantele.blogspot.com*. Viitattu 18.9.2018.
5. ↑  Tiikkaja, Samuli: Yliluonnollinen soi Kaija Saariahon Hollannissa kantaesitetyssä oopperakokonaisuudessa *Helsingin Sanomat*.  17.3.201. Viitattu 14.5.2017.  Vaatii tilauksen.
6. ↑  Opera "Only the Sound Remains" | Tokyo Bunka Kaikan *www.t-bunka.jp*. Viitattu 13.7.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
Raunistulan viljasiilo kuvattuna kesällä 2006.
Raunistulan hylätyn rehutehtaan varastohalli 8. elokuuta 2004. Halli tuhoutui tulipalossa kesällä 2005.
**Raunistulan rehutehdas** oli Turun Raunistulassa sijainnut Hankkijan entinen viljasiilo ja tuotantorakennus.

Historia
--------

Keskusosuusliike Hankkija rakennutti 1910 puurakenteisen varastorakennuksen Turun Raunistulaan. Yksitoista vuotta myöhemmin vierelle nousi betoninen varastorakennus. 1959 valmistuivat viljavarasto ja kuivauslaitos. Turun yksiköstä tuli Hankkijan suurin ja nykyaikaisin. 

Vuoden 1970 laajennuksessa rakennetut terässiilot romahtivat ensimmäisen täyttönsä aikana. Muutaman vuoden kuluttua siilot romahtivat jälleen – henkilövahingoilta kuitenkin vältyttiin molemmilla kerroilla. Parhaimmillaan tehtaassa valmistui 300 000 kiloa rehua yhden päivän aikana. Työntekijöitä rehutehtaalla oli enimmillään 85.

Rehunvalmistus Raunistulassa loppui pian Hankkijan konkurssin jälkeen, vuonna 1993. Pienimuotoinen toiminta jatkui vielä viisi vuotta, minkä jälkeen rakennukset jäivät lopullisesti tyhjilleen.

Vuodet teollisuuskäytön loppumisen jälkeen
------------------------------------------

Hankkijan teollisuuskauppojen yhteydessä Danisco Oy:lle siirtynyt tehdaskompleksi asetettiin myyntiin ensimmäisen kerran jo 1993. Tehtaan tiloihin suunniteltiin esimerkiksi opiskelija-asuntoja, mutta hanke hylättiin pian liian kalliina. Siiloalue suojeltiin vuonna 2000 teollisuushistoriallisin perustein asemakaavalla, mutta kaava peruttiin kaksi vuotta myöhemmin, koska rakennuksista löytyi ihmisille haitallista mikrobikasvustoa. 2004 siiloalueen omistus siirtyi Oy Business Park Auralle. 

Tehdas esiintyi vuoden 2005 elokuvassa Tyttö sinä olet tähti, joka kuvattiin muiltakin osin Turussa. 

Rehutehdas purettiin vuoden 2010 aikana ja YIT on rakentanut paikalle kerrostaloja. Alueelle, joka on nimetty Barkerinrannaksi, on kaavoitettu kahdeksan punatiilistä kerrostaloa, joista kuudes valmistui syystalvella 2015.

Onnettomuudet
-------------

* Tehtaan varastohalli paloi 2005; paperialan työsulun vuoksi halliin oli varastoitu tonneittain paperia.
* 12-vuotias poika putosi viljasiiloon ja kuoli putoamisesta saamiinsa vammoihin 22. heinäkuuta 2009.

Lähteet
-------

1. ↑  Poikien seikkailu päättyi kuolemaan: 12-vuotias putosi viljasiiloon *Ilta-Sanomat Uutiset*.  22.7.2009. Ilta-Sanomat. Viitattu 22.7.2009.
Hiidensalmen asuinaluetta joulukuussa 2023.
**Hiidensalmi** on Lohjan 4. kaupunginosa. Se sijaitsee Lohjan keskustasta pohjoiseen, Anttilan ja Roution kaupunginosien välissä. Routiosta kaupunginosan erottaa samanniminen salmi Lohjanjärvessä. Kaupunginosia puolestaan yhdistää Hiidensalmen silta. Hiidensalmi alkaa etelässä Karstuntien ja Tytyrinkadun risteyksestä. Tytyrinkatu toimii Hiidensalmen ja Pappilan kaupunginosan rajana. Lännessä Hiidensalmi rajautuu Pitkäniemeen. Rajana toimii Lohjan satamarata ja Kiviniemenkatu. Vuoteen 1997 se oli Lohjan kaupungin pohjoisin kaupunginosa, kunnes Lohjan kunta liitettiin siihen. Niiden raja kulkikin Hiidensalmen sillalta.

Hiidensalmen maamerkkinä oli vuosikymmenten ajan Lindbergin suvun omistama Hiidensalmen tuulimylly, joka kuitenkin purettiin 60-70-lukujen taitteessa. Mylly sijaitsi nykyisen Hiidensalmen sillan viereisen kallion laella. Hiidensalmessa on pieni, pääosin rintamamiestaloista koostuva asuinalue. Suuri osa alueesta on maatalouden käytössä. Alueella sijaitsee myös Tytyrin kaivoksen läjitysalue sekä veneiden talvisäilytysalue. Aikoinaan siellä toimi myös Hiidensalmen saha, joka kuitenkin lopetti toimintansa vuonna 1967.

Vanha kyltti, jossa hinnasto Hiidensalmen sillan ylittämiseen.Hiidensalmella pidettiin asuntomessut vuonna 2021. Alueen pohjoisosaan tullaan tulevaisuudessa rakentamaan lisää asuinrakennuksia.

Hiidensalmen ideakilpailu
-------------------------

Lohjan kaupunki järjesti syksyllä 2005 yleisen ideakilpailun alueen suunnittelusta. Kilpailun tavoitteeksi asetettiin 100 000 − 200 000 kerrosneliömetrin lisäys ja 2 000 − 3 000 uutta asukasta. Aluetta suunnitellaan toteutettavaksi 10–15 vuoden kuluttua. Kilpailuun esitettiin 29 ehdotusta.

Lähteet
-------

1. ↑  Kunta- ja sijaintialueluettelo 2013 (XLS) Maanmittauslaitos.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 1.7.2013.
2. ↑  Lohjan Hiidensalmen alueen yleinen ideakilpailu (PDF) (sivu 17)  9.8.2005. Lohjan kaupunki. Viitattu 15.1.2008. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Lohjan Hiidensalmen alueen yleinen ideakilpailu (Arkistoitu – Internet Archive)

Lohjan kaupunginosat
1. Anttila | 2. Ahtsalmi | 3. Pitkäniemi | 4. Hiidensalmi | 5. Pappila | 6. Moisio | 7. Myllylampi | 8. Neitsytlinna | 9. Ojamo | 10. Ojamonkangas | 11. Keskilohja | 12. Metsola | 13. Gunnarla | 14. Vienola | 15. Gruotila | 16. Pappilankorpi | 17. Jönsböle | 18. Kyrkstad | 19. Virkkala | 20. Maksjoki | 21. Vappula | 22. Routio | 23. Lempola | 24. Ventelä | 25. Perttilä | 26. Muijala | 27. Röylä | 28. Paloniemi | 29. Immula | 30. Kirkniemi | 31. Nummenkylä | 32. Karnainen | 101. Sammatti | 102. Karjalohja | 103. Nummi | 104. Pusula | 105. Saukkola
**Oulun Kauppahotelli** oli hotelli-ravintola, joka sijaitsi Kirkkokadun ja Asemakadun kulmassa Pokkisen kaupunginosassa Oulussa. Rakennus purettiin 1991.

Pankinjohtaja J. F. Kerttula rakennutti rakennusmestari J. W. Lillqvistin suunnitteleman uusrenessanssityylisen talon vuonna 1900. Kolmikerroksiseen rakennukseen liittyi Asemakadun suuntainen yksikerroksinen siipirakennus. Rakennuksella oli Kerttulan jälkeen useita omistajia muun muassa Kauppiaiden Osakeyhtiö eli nykyinen Kesko. Liikemies Arvo Lisko osti talon tontteinen vuonna 1936. Lisko avasi alakertaan kahvila-ravintolan, jolle sai anniskeluoikeudet 1939.

Lisko laajensi talon kuusikerroksiseksi funktionalistiseksi kaupunkitaloksi. Hän rakennutti ensin yksikerroksisen osan päälle viisi kerrosta vuosina 1938–1939 ja myöhemmin vuosina 1954–1955 kolmikerroksinen osakin laajennettiin kuuteen kerrokseen. Arvo Lisko kuoli vuonna 1956. Hänen jälkeensä kauppahotellia johti ensin hänen vaimonsa Tyyne ja tämän kuoleman jälkeen heidän tyttärensä Liisa Lisko.

Pohjois-Pohjanmaan museon vuonna 1994 johtamissa arkeologisissa kaivauksissa löytyi kahden rakennuksen jäänteitä. Toinen löydetyistä kellareista saattoi olla peräisin ennen vuoden 1652 kaupunkipaloa.

Oulun teekkariyhdistyksen omistama ravintola Rattori-lupi toimi Kauppahotellin talossa vuosina 1976–1981.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kalajoki, Atte (Panu): Olipa kerran talo.  *Oulu-lehti*, 24.2.1991, s. 4. Oulu:  Oulun lehtijakelukeskus. ISSN 1236-7524. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 16.4.2016.
2. ↑  Skyttä, Jaana: Liisa Lisko, Sipulilinnan valtiatar. (Sunnuntai -liite) *Kaleva*, 14.4.2013, s. 12–14. Oulu:  Kirjapaino-osakeyhtiö Kaleva. ISSN 0356-1356. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 17.4.2016.
3. ↑  Ikonen, Tiia ja Mökkönen, Teemu: *Oulu – Uleåborg Kaupunkiarkeologinen inventointi. Vaasa- ja suurvalta-ajan kaupunkiarkeologinen inventointiprojekti*, s. 14. Helsinki: Museovirasto. Rakennushistorian osasto, 2002. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 17.4.2016).
4. ↑  Klubit ja ravintolat  2014. Oulu:  Oulun kaupunki. Viitattu 17.4.2016.
**Vilma Timonen** (s. 1977) on suomalainen kanteleensoittaja, säveltäjä ja Sibelius-Akatemian kansanmusiikin lehtori. Hän on valmistunut musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian kansanmusiikin osastolta vuonna 2004. Sitä ennen hän on opiskellut musiikkia Keski-Pohjanmaan konservatoriossa.

Timonen soittaa lukuisten produktioiden ohella pääasiassa omassa Vilma Timonen Quartetissaan (VtQ). Yhtye yhdistelee kanteleen ikiaikaista sointia nykyaikaiseen jazziin ja fuusioon. Yhtyeessä soittavat Timosen lisäksi basisti Jaakko Kämäräinen, lyömäsoittaja Tuomas Timonen ja kitaristi Topi Korhonen.

VtQ:n *Forward* palkittiin vuoden 2010 Emma-gaalassa vuoden 2009 parhaana etnoalbumina.

Diskografia
-----------

* *VtQ*: *Drops*, Bafe´s Factory (2015)
* Saaga Ensemble: Polku (2012)
* Kanteleen Kyydissä, Ääniä records (2009)
* *VtQ*, Texicalli Records (2007)
* VtQ: *FORWARD*, Ääniä Records (2009)
* Anna-Kaisa Liedes: *Utua*
* Brelo: *Seitti* (2006)
* Mikko Perkoila & Kennel: *Taas ne haukkuu*, Roimamusiikki (2006)
* Tsuumi: *Risteys* (2000)

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) Emma 2010 tulokset

Aiheesta muualla
----------------

* Esittely Etno.net -sivulla
* VtQ kotisivut
* VtQ MySpace -sivut (sisältää ääninäytteitä)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |