recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Gerhardus Martinus Maritzin patsas.
**Gerhardus Martinus Maritz** (maaliskuu 1797 Graaff Reinet, Kapmaa – 23. syyskuuta 1838 Klein-Tugela, Natal) oli yksi Suuren valluksen voortrekker-johtajista. Maritzin kuoleman jälkeen voortrekkerien keskeisesksi johtajaksi nousi Andries Pretorius. Pietermaritzburgin kaupunki Etelä-Afrikassa on nimetty Gert Maritzin ja Piet Retiefin mukaan.

Maritz, toisin kuin suurin osa muista voortrekkereistä oli syntynyt ja kasvanut kaupungissa. Hän oli toiminut Graaff-Reinetissa vaununrakentajana ja noussut yhdeksi kaupungin varakkaimmista porvareista. Brittihallinnon määräys vapauttaa orjat Kapmaan siirtokunnassa aiheutti Maritzille taloudellista vahinkoa ja hän lähti Graaff-Reinetistä vaellukselle syyskuussa 1836. Hän nousi pian suuren voortrekker-ryhmän presidentiksi ja tuomariksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Dr L. E. Oberholster: GERHARDUS MARTHINUS MARITZ *groottrek.za.cx*.  Arkistoitu 13.9.2007. Viitattu 7.5. 2007. (afrikaansiksi)
2. ↑  Oliver Ransford: The Great Trek 9— Blood River *ourcivilisation.com*. Viitattu 7.5. 2007. (englanniksi)
3. ↑  Oliver Ransford: The Great Trek 5— Vegkop *ourcivilisation.com*. Viitattu 7.5. 2007. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Jenni Mustajärvi** (s. 1986 Tampere) on suomalainen laulaja. Hänen isänsä on Popeda-yhtyeen entinen laulusolisti ja soolouraakin tehnyt Pate Mustajärvi.

Ura
---

Mustajärvi esiintyi ensimmäistä kertaa rockfestivaaleilla Nummirockissa vuonna 1992, tuolloin vasta 6-vuotiaana, esittämällä "Pingviinilaulun" isänsä Popeda-keikan yhteydessä.

Hän on opiskellut sosiaalialaa ja työskennellyt esimerkiksi päiväkodeissa ja kouluissa muun muassa koulunkäynninohjaajana erityislasten kanssa.

Mustajärvi on kirjoittanut tekstejä lauluihin vuodesta 2014 lähtien. Hän on opiskellut Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa lauluntekijöiden valmennuksessa.

Mustajärvi on sanoittanut myös isälleen Pate Mustajärvelle "Rasvatyyni" ja "Veikko" -kappaleet ja toiminut hänen taustalaulajanaan *Tyylillä*-soolokiertueella. Mustajärvi tekee myös duokeikkoja Markus Salon kanssa. 

Mustajärvi on julkaissut vuodesta 2018 alkaen seitsemän singleä ja maaliskuussa 2020 ensimmäisen albuminsa *22:50*. Albumin nimi tulee hänen syntymähetkensä kellonajasta. Mustajärven yhtyeessä soittavat kitaristi ja *22:50*-albumin tuottaja Olli Anttila, kosketinsoittaja Janne Kokkonen, basisti Milla Heinonen ja rumpali Jony Oittinen. Mustajärven oli tarkoitus lähteä Suomen kiertueelle keväällä 2020, mutta koronaviruksen takia kiertue peruttiin ja yhtye teki vain yhden live-striimatun konsertin ilman yleisöä. 

Mustajärvi myös maalaa ja keväällä 2023 pitää ensimmäisen taidenäyttelynsä.

Ilta-Sanomien järjestämässä äänestyksessä Popedan uudeksi laulusolistiksi Jenni Mustajärvi sai ylivoimaisesti eniten ääniä (21,3 %).

Diskografia
-----------

##### Studioalbumit

* *22:50*  (2020)

##### Singlet

* *Hyvästit (2018)*
* *7 syntiä (2018)*
* *Kaikki paikallaan* (2019)
* *Terkut rivien välistä* (2019)
* *Mitä et nää, sitä ei oo* (2019)
* *Joo joo joo!* (2020)
* *Ei saa koskee (...ilman lupaa)* (2022)

Lähteet
-------

1. ↑  Visa Högmander: Pate Mustajärven tytär Jenni käynnistelee uraa laulajana: "Saan itse kompastella ja tehdä omat virheeni" *mtvuutiset.fi*.  16.3.2019. Viitattu 24.3.2020.
2. ↑  Tampereen Viikko: Iskän tytön oma ura *www.tampereenviikko.fi*.  Arkistoitu 20.2.2020. Viitattu 24.3.2020.
3. ↑  "Jokin löysäruuvisuus yhdistää meitä" – Jenni Mustajärvi kertoo, miksi ei aluksi halunnut isänsä Pate Mustajärven kanssa samalle alalle *Me Naiset*.  23.3.2020. Viitattu 24.3.2020.
4. ↑  Tältä näyttää Pate Mustajärven Jenni-tytär – luo uraa laulajana: "Isälle biisit ensimmäisenä" *www.iltalehti.fi*. Viitattu 24.3.2020.
5. ↑  Laulaja Jenni Mustajärven baari-ilta sai karmivan käänteen – nyt hän purkaa tapahtumia uutuusbiisissä *www.iltalehti.fi*. Viitattu 12.12.2022.
6. ↑  Salli Hakala: Kenestä Popedan uusi laulaja? Yksi nimi nousi lukijoiden suosikiksi *Ilta-Sanomat*.  6.9.2023. Viitattu 11.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jenni Mustajärvi**.
* Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
* Jenni Mustajärven esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
**Ike Vil** eli **Ilkka Salmenpohja** on suomalainen muusikko ja kääntäjä. Vil on tunnetuin Babylon Whores -yhtyeen laulajana ja kosketinsoittajana. Vil vieraili Nightwishin Wishmaster-albumin biisillä Kinslayer vuonna 2000. Vuonna 2004 Ike Vil valmistui maisteriksi Helsingin yliopiston Sosiaali- ja kulttuuriantropologian laitokselta. Hänen opinnäytetyönsä, "Babylon. Tutkielma Paholaisesta, saatananpalvonnan myytistä ja rock-musiikista" valmistui vuonna 2000..

Vil on suomentanut Liken kustantamia kirjoja, mm. Gary Valentinin *Tajunnan alkemistit* , Gavin Baddeleyn *Gothic chic*  ja Legs McNeilin *Please Kill Me*n.

Vuonna 2012 Ike Vil perusti Sleep of Monsters (SOM) -nimisen uuden yhtyeen. Yhtyeen debyyttialbumi Produces Reason julkaistiin 2013. 

Salmenpohja julkaisee 30. syyskuuta esikoisromaaninsa Daimon.

Lähteet
-------

1. ↑  Ike Vilin myspace
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑  Vesa Siltanen: Sleep of Monstersin Ike Vil julkaisee syksyllä esikoisromaaninsa *inferno.fi*.  22.08.2022. Viitattu 22.8.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
Jaakko Vuormaan "miniband" vuonna 1945. Eturivissä Olli Borg, Pärre Förars ja Mauno Mustonen (saksofoni). Takarivissä LeRoy Wickström (kitara), Jaakko Vuormaa (rummut), Börje Haglund (piano) ja Yrjö Luukkonen (trumpetti).
**Per-Erik "Pärre" Förars** (4. lokakuuta 1924 Vaasa – 14. tammikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen iskelmälaulaja ja viulisti. Förars oli mukana Toivo Kärjen yhtyeessä jo vuonna 1946, myöhemmin lukuisilla Kärjen levytyksillä sekä tämän kiertueyhtyeessä. Förars oli monitaitoinen muusikko: laulamisen lisäksi hän soitti muun muassa kitaraa, viulua, klarinettia ja kaikkia eri saksofoneja.

Förarsin ensimmäinen levytys laulajana oli duetto Vieno Kekkosen kanssa: käännösiskelmä "Kaksi unista ihmistä" levytettiin huhtikuussa 1956. Sitä seurasivat vuonna 1957 "Marianne" ja "Naurava kulkuri". Toivo Kärjen-Reino Helismaan kappaleita hän levytti kolme vuosina 1958-1962, mm. "Kuljemme katsellen kuuta". 

Parhaiten Förarsin levytyksistä menestyi "Kerro, kultainen kuu", joka oli vuoden 1959 alussa Suomen listakolmosena. Televisiossa Förars oli mukana *Kuukauden suositut* -musiikkiohjelmassa.*lähde?* Erkki Melakosken orkesterin laulusolistina hän oli 1960-luvulla yhdessä Laila Kinnusen kanssa. Hänen viimeisiä levytyksiään on "Niin kuin ruusu", jolla hän osallistui Suomen vuoden 1963 euroviisukarsintoihin.*lähde?* Kaikkiaan levytyksiä laulajana kertyi noin 60. 

Förars valmistui juristiksi ja toimi lähes 29 vuotta Helsingin raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä (nyk. käräjätuomari). Hän istui Helsingin valtuustossa valittuna SDP:stä.

Diskografia
-----------

* *Pärre Förarsia tapaamassa* (Rytmi, 1958)
* *Pärre* (Rytmi, 1958)
* *Unohtumattomat: Iskelmiä 50- ja 60-luvuilta* (levyllä mukana Per-Erik Förars, Ilkka Rinne, Kalevi Korpi ja Johnny Forsell, Fazer Finnlevy, 1994)

Elokuvat
--------

* *Suuri sävelparaati*, 1959, laulaja
* *Toivelauluja*, 1961, laulaja
* *Maija löytää sävelen*, 1950, muusikko (orkesterin 2. viulisti)

Lähteet
-------

1. ↑  Latva, Tony & Tuunainen, Petri: *Iskelmän tähtitaivas*, s. 85. WSOY, 2004. ISBN 951-0-27817-3.
2. ↑  Per-Erik Förars Elonetissä.
3. ↑  Kalervo Kärki: *Sydämeni sävel - Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa*, s. 188,302 ym.. Tampere: Mediapinta, 2015. ISBN 978-952-235-888-2.
4. ↑  Suomalaisia iskelmälaulajia. *Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1960*, s. 292. Helsinki: Otava, 1959
5. 1 2 3  J. J. Marjanen: Elämäkerta. Pomus.net. (Archive.org)
6. ↑  Kärki 2015, s.452
7. ↑  Urpo Haapanen: *Suomalaisten äänilevyjen taiteilijahakemisto 1901-1982*, s. 94. Helsinki: Suomen Äänitearkisto, 1990. ISBN 951-9222-21-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Per-Erik Förarsin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
**David Plastik** (s. 1964) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen.

Plastik on valmistunut Hartfordin yliopistosta ja työskenteli ennen pokeriuraansa musiikkilehtien valokuvaajana 1980-luvulla. Hänen kuviaan julkaistiin muun muassa *Rolling Stone* ja *Billboard* -lehdissä. Hän työskenteli myös myyntimiehenä isänsä yrityksessä, kunnes alkoi menestyä pokeripöydissä. Pokerin Plastik aloitti vuonna 1995.

Plastik voitti joulukuussa 1999 Yhdysvaltain pokerimestaruuskilpailujen 500 dollarin limiitti hold 'em -turnauksen. Seuraavana kesänä hän oli Legends of Poker -tapahtuman 1 000 dollarin H.O.S.E.-turnauksen voittaja. Huhtikuussa 2003 Plastik oli toinen Bellagion kasinolla WPT:n mestaruuskilpailujen yhteydessä järjestetyssä 2 500 dollarin limiitti hold'em -turnauksessa. Joulukuussa 2005 hän voitti Fourth Annual Five Diamond World Poker Classic -tapahtuman 2 000 no limit hold 'em -turnauksen ja ansaitsi 212 730 dollaria. Uran toistaiseksi rahakkain turnausvoitto oli helmikuussa 2006 Plastikin saavuttama L.A. Poker Classic -tapahtuman 1 455 dollarin limiitti-turnauksen ykköstila, josta hän sai 306 180 dollaria. 

Plastikin paras World Series of Poker -saavutus toistaiseksi on vuoden 2003 kolmostila 2 000 dollarin H.O.R.S.E.-turnauksesta. Turnauksen voitti Doyle Brunson. World Poker Tourilla Plastik on parhaimmillaan ollut seitsemäs (Bay 101 Shooting Stars -turnaus maaliskuussa 2004).

Plastik oli mukana Ultimate Poker Challengen ensimmäisen kauden finaalissa.

Elokuussa 2007 Plastikin pokeriuran turnausansiot ylittivät 1,9 miljoonaa dollaria.

Lähteet
-------

1. ↑   : David Plastik WSOP player profile World Series of Poker. Viitattu 28. elokuuta 2007.
2. ↑   : David Plastik PokerPages.com.  Arkistoitu 15.5.2007. Viitattu 11. toukokuuta 2007.
3. ↑   : David Plastik stats The Hendon Mob. Viitattu 28. elokuuta 2007.

Aiheesta muualla
----------------

* Plastikin profiili PokerPages.com:ssa (Arkistoitu – Internet Archive)
* Plastikin profiili Pokerlistings.com:ssa (Arkistoitu – Internet Archive)
* David Plastik The Hendon Mob Poker Databasessa (englanniksi)
**Kustaa Aapo (Aapo, K. A.) Santavuori**, vuoteen 1906 **Gustaf Abel Sandberg** (5. kesäkuuta 1883 Merikarvia – 12. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen pappi ja opettaja ja kristillinen kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Santavuoren vanhemmat olivat kanttori Frans Niklas Sandberg ja Maria Josefina Sved ja puolisot 1912–1922 pankkivirkailija Berna Matilda Stackelberg ja 1923–1964 käsityönopettaja Ringa Helena Andersin, merenkulkuneuvos Ernst Andersinin tytär. Toimittaja Usko Santavuori oli Santavuoren poika ensimmäisestä avioliitosta ja kirjailija, suomentaja, upseeri Martti Santavuori hänen veljensä. Santavuori tuli ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta 1902. Hän suoritti teologisen erotutkinnon 1909 ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Pastoraalitutkinnon hän suoritti 1912 ja uudistetun pastoraalitutkinnon 1932. Santavuori oli Kivennavan kappalaisen apulainen ja hoiti osin Terijoen kirkkoherran virkaa 1909, Kivennavan vt. kappalainen ja armovuodensaarnaaja 1909–1911, vt. kirkkoherra 1910, Muolaan vt. kappalainen ja armovuodensaarnaaja 1911–1912 ja samalla Kivennavan vt. kirkkoherra 1912 sekä Kivennavan vt. kappalainen ja armovuodensaarnaaja 1912–1913.

Viipurin kaupunkiseurakunnan kirkkoherran apulaiseksi Santavuori tuli 1913 ja kappalaiseksi 1915, astuen virkaan 1916. Hän oli Viipurissa kunnalliskodin saarnaaja 1916–1930, kaupungin mielisairaalan saarnaaja 1920–1930 ja lääninvankilan vt. saarnaaja 1921. Porin kirkkoherraksi hän tuli 1936 ja oli Turun tuomiokapitulin asessori 1939–1943 ja sitten Viipurin tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherra ja Viipurin tuomiorovasti ja lääninrovasti 1943–1946 sekä Keski-Helsingin seurakunnan kirkkoherra 1948–1956 ja Helsingin Suurkirkkoseurakunnan kirkkoherra vuodesta 1956. Eläkkeelle hän jäi 1957. Santavuori oli myös Viipurin suomalaisen lyseon uskonnon opettaja 1914–1919 ja Viipurin uuden yhteiskoulun uskonnon opettaja 1925–1936 sekä Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen 1918–1936. Hänellä oli myös useita muita luottamustehtäviä. Rovastin arvonimen Santavuori sai 1933.

Santavuori muistetaan myös Cantores Minores -poikakuoron perustamisen esittäjänä.

Julkaisuja
----------

* *Paavali sielunhoitajana*, pro gradu ( Helsingin yliopisto, teologinen tiedekunta, Uuden testamentin eksegetiikka)
* *Saarnatuolimuistoja*, 1921
* *Kristuksen nuori väki*, 1927
* *Muistelmia Viipurin kirkkomuusikoista*, julkaisussa *Kirkkomusiikkilehti*, 38(1962):12, s. 7-10
* *Muistoja Kannakselta ja Viipurista: Vanhan papin kertomaa*, 1963.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Santavuori, Kustaa Aapo (1883–1967) Suomen papisto 1800–1920 -verkkojulkaisu. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. Viitattu 30.4.2023.
2. 1 2  Kuka kukin on 1954, s. 764: Aapo Santavuori. Viitattu 30.4.2023.
3. ↑  Tuomiorovasti K. A. Santavuori 80-vuotias.  *Helsingin Sanomat*, 5.6.1963, nro 150, s. 10. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.04.2023.
4. ↑  Helsingin hiippakunnan tuomiokapituli: Minä annan sanat sinun suuhusi *Piispa Teemu Laajasalon saarna Cantores Minores -kuoron 70-vuotisjuhlamessussa Helsingin tuomiokirkossa*.  30.10.2022. Viitattu 1.5.2023.
**Sotilaskivääri m/39** (lempinimiltään Ukko-Pekka) oli Suomen puolustusvoimien käyttämä versio Mosin Nagant M/91 -pulttilukkokivääristä. Sitä "valmistettiin" vanhoista osista kokoamalla noin 100 000 kappaletta. Jalkaväenkivääri on saanut Ukko-Pekka-lempinimensä suojeluskuntatoiminnasta sekä erityisesti kivääriharrastusammunnastaan tunnetun presidentti Pehr Evind Svinhufvudin mukaan. 

7.62x53R-patruunoita

Yleiskuvaus
-----------

Aseen kaliiperi on 7,62x53R (muualla maailmassa suurin osa valmistetuista aseista ja patruunoista käyttää hiukan erilaisia mittoja sekä merkintää 7.62x54R). Aseessa on avotähtäimet: hahlo, jonka koroa voidaan säätää, sekä jyvä, jota voidaan säätää sivusuunnassa. Jyviä on korkeudeltaan erilaisia, jolloin piippu- ja tähtäinlinja saadaan säädettyä eri aseiden välillä identtiseksi, mikäli patruunan ominaisuudet ovat samat.

Puuosat
-------

Tukki on nykyaseisiin verrattuna pitkä ja "full stock" -mallia. Puu toisaalta suojaa piippua, mutta vääntyillessään ja piippua taivuttaessaan voi aiheuttaa huomattavia osumavirheitä. 1930-luvulla perustetun erillisen tukkikomitean työn lopputuloksena m39:llä on "pistooliperämallinen" tukki. Kantohihnalle m39:ssä on neljä eri kiinnityskohtaa, joiden avulla on optimoitu aseen kuljetusta kävellen, ratsastaen, pyöräillen ja hiihtäen. Pitkää tukkia on valmistettu eri puulajeista. Suomessa tyypillistä on tukkiin tehty liimattu jatkos.

Suomalainen m/39
----------------

Vanhoja osia kierrätettiin ja alkuperäisten valmistajien tehdasmerkit, tai tilaajien vaakunat on lukkorungoista viilattu tai jyrsitty pois. Sota-ajan piiput olivat suomalaisia.

Tekniset tiedot
---------------

**Ukko-Pekka M39**

* Kaliiperi: 7,62 mm X 53 R
* Pituus: 1 187 mm
* Piipun pituus: 685 mm
* Paino: 4,5 kg
* Lipas: kiinteä 5 patruunaa
* Prototyyppi: 1939

Aiheesta muualla
----------------

* Markku Palokangas: *Sotilaskäsiaseet Suomessa*. Suomen Asehistoriallinen Seura, 1991. ISBN 951-25-0508-8.
* Timo Hyytinen: Arma Fennica 1 : Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1985 ISBN 951-99681-6-4
* Timo Hyytinen: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X
* Timo Hyytinen, Sako-aseet 1921-2000, Arma Fennica Oy, ISBN 876-952-5687-17-0 Jyväskylä 2012
* 7.62x54r.net: Finnish M39 (Arkistoitu – Internet Archive)
* Suomalainen asekeräily: jalkaväenkivääri M/39
* Mosin-Nagant.net: The Model 1939 Of Finland (Arkistoitu – Internet Archive)
* The Last of Mosin-Nagants
* Waggenlager website: Jalkanväenkivääri M/39
**Yves Lampaert** (s. 10. huhtikuuta 1991 Izegem, Länsi-Flanderi) on belgialainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Topsport Vlaanderen - Baloise -joukkueessa 2013, ja on vuodesta 2015 edustanut belgialaistallia, joka nykyiseltä nimeltään on Soudal-Quick Step.

Lampaert voitti joukkueaika-ajon maailmanmestaruuden 2016. Seuraavana vuonna hän voitti UCI World Tour -sarjaan kuuluneen Dwars door Vlaanderen -kilpailun 39 sekunnin erolla Philippe Gilbertiin. Hän voitti samana vuonna Belgian aika-ajomestaruuden ja toisen etapin Espanjan ympäriajossa. Hän voitti Dwars door Vlaanderenin jälleen 2018 kahden sekunnin erolla Mike Teunisseniin. Hän voitti samana vuonna maantieajon Belgian-mestaruuden ja joukkueaika-ajon maailmanmestaruuden. Hän voitti De Pannen kolmen päivän ajon 2020 ja aika-ajon Belgian-mestaruuden 2021. Hän voitti ensimmäisenä päivänä ajetun aika-ajoetapin Ranskan ympäriajossa 2022 ja johti kokonaiskilpailua yhden etapin ajan.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives

2012
Aika-ajon alle 23-v. Belgian-mestaruus
2013
Gran Premio Van de Stad Geel, voitto
2014
Arnhem Veenendaal Classic, voitto
2015
Driedaagse van West-Vlaanderen, kokonais- ja pistekilpailun, nuorten kilpailun sekä 1. etapin voitto
Pariisi–Roubaix, seitsemäs
Ster ZLM Toer, kokonaiskilpailussa toinen
MM-kilpailut, joukkueaika-ajossa hopeaa
Pariisi–Tours, kuudes
2016
EM-kilpailut, aika-ajossa kuudes
MM-kilpailut, joukkueaika-ajossa kultaa, henkilökohtaisessa aika-ajossa seitsemäs
2017
Dwars door Vlaanderen, voitto
Aika-ajon Belgian-mestaruus
Espanjan ympäriajo, 2. etapin voitto
2018
Dwars door Vlaanderen, voitto
Maantieajon Belgian-mestaruus
Ranskan ympäriajo, 9. etapilla kolmas
EM-kilpailut, aika-ajossa neljäs
MM-kilpailut, joukkueaika-ajossa kultaa
2019
Pariisi−Roubaix, kolmas
Sveitsin ympäriajo, 8. etapin (aika-ajo) voitto
EM-kilpailut, maantieajossa hopeaa, aika-ajossa seitsemäs
Saksan ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
Slovakian ympäriajo, kokonaiskilpailun voitto
2020
Omloop Het Nieuwsblad, toinen
Binck Bank Tour, kokonaiskilpailussa neljäs
Flanderin ympäriajo, viides
De Pannen kolmen päivän ajo, voitto
2021
Dwars door Vlaanderen, neljäs
Dwars door het Hageland, kolmas
Belgian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Aika-ajon Belgian-mestaruus
Britannian ympäriajo, 7. etapin voitto
Pariisi–Roubaix, viides
2022
Belgian ympäriajo, 3. etapin (aika-ajo) voitto
Ranskan ympäriajo, 1. etapin (aika-ajo) voitto
MM-kilpailut, aika-ajossa yhdeksäs 2023|Classic Brugge–De Panne]], kolmas
2023
Classic Brugge–De Panne, kolmas
Hamburg Cyclassics, kuudes
Benelux Tour, kokonaiskilpailussa kolmas
EM-kilpailut, aika-ajossa yhdeksäs

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Yves Lampaert *procyclingstats.com*. Viitattu 29.8.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3  Yves Lampaert *cyclingarchives.com*. Viitattu 4.2.2017. (englanniksi)
3. ↑  2017 » 72nd Dwars Door Vlaanderen / A travers la Flandre (1.UWT) *procyclingstats.com*. Viitattu 24.3.2017. (englanniksi)
4. ↑  2018 » Dwars door Vlaanderen - A travers la Flandre (1.UWT) One Day Race » Roeselare › Waregem (180k) *procyclingstats.com*. Viitattu 1.4.2018. (englanniksi)
**Scott Matzka** (11. toukokuuta 1978 Port Huron, Michigan, Yhdysvallat – 16. joulukuuta 2018) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli keskus- ja laitahyökkääjä.

Ura
---

Matzka aloitti ammattilaisuransa kaudella 2001–2002, jolloin hän edusti AHL:n Grand Rapids Griffinsiä ja ECHL:n Atlantic City Boardwalk Bulliesia. Kaudeksi 2003–2004 Matzka siirtyi Eurooppaan. Hän pelasi kaksi kautta Saksassa; ensin kausi toisen sarjatason ETC Crimmitschaussa ja sitten kausi kolmannen sarjatason Berliner SC:ssä.

Kaudeksi 2005–2006 Matzka siirtyi Tanskan pääsarjan Odense Bulldogsiin, jossa pelasi kolme kautta. Ensimmäisellä kaudellaan Matzka voitti Tanskan cupin ja oli Tanskan liigan paras maalintekijä 28 osumallaan. Toisella kaudellaan Matzka teki toistamiseen 28 maalia ja voitti maalintekijätilaston. Samalla hän teki myös 61 pistettä ja oli koko pistepörssin ensimmäinen. Kaudeksi 2008–2009 hän vaihtoi joukkuetta Tanskassa. Tuon kauden hän pelasi Esbjergissä.

Tanskasta Matzka muutti Ruotsiin, kun hän aloitti kauden 2009–2010 Allsvenskanin Örebrossa. Hän pelasi joukkueessa tammikuulle 2010, jolloin hän siirtyi koeajalla SM-liigan Tapparaan. Matzka ei saanut Tapparasta jatkoa koeajan jälkeen vaan siirtyi loppukaudeksi Mestiksen Jokipoikiin. Joukkue voitti keväällä 2010 ensimmäisen Mestiksen mestaruutensa, ja Matzka esiintyi pudotuspeleissä tehokkaasti. Hän teki yhdeksässä ottelussa pisteet 5+7.

Jokipojista Matzka siirtyi Britannian pääsarjan Cardiff Devilsiin. Matzka teki Cardiffissa 97 pistettä 62 ottelussa ja oli joukkueensa toiseksi paras pistemies. Kauden jälkeen hän teki sopimuksen Ranskan pääsarjan HC Morzine-Avoriaz’n kanssa. Osapuolet purkivat sopimuksen kuitenkin ennen kauden alkua, sillä Matzka ei saanut raskaana olevalleen vaimolleen vakuutusta. Hän jatkoi näin ollen Cardiff Devilsissä myös kaudella 2011–2012. Kauden jälkeen Matzka ilmoitti lopettavansa uransa. Matzka teki kuitenkin ottelukohtaisen sopimuksen ECHL:n Kalamazoo Wingsin kanssa tammikuussa 2013, kun Kalamazoo kärsi pelaajapulasta.

Matzka lopetti uransa tammikuussa 2014.

Yksityiselämä
-------------

Matzka sairasti ALS-tautia, joka diagnosoitiin hänellä pian jääkiekkouran päättymisen jälkeen. Matzka perusti vaimonsa kanssa järjestön tarjoamaan vertaistukea muille sairaudesta kärsiville.

Lähteet
-------

* Scott Matzka *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑
2. ↑  Scott Matzka Tapparan testattavana  26.1.2010. Tappara. Viitattu 25.7.2011. (ruotsiksi)
3. 1 2  Scott Matzka suuntaa Walesiin *Jatkoaika.com*.  30.6.2010. Jatkoaika. Viitattu 25.7.2011.
4. ↑  Scott Matzka ne viendra pas, Brad Smyth le remplace ! Hockey Club Morzine Avoriaz. Viitattu 25.7.2011. (ranskaksi)
5. ↑  Chiplen, Neil: Play-off Truths *Sky Sports*.  9.4.2012. BSkyB. Viitattu 13.4.2012. (englanniksi)
6. ↑  Shebest, Pam: Commentary: Part-time players filling in for depleted Kalamazoo Wings *MLive*.  17.1.2013. Michigan Live LLC. Viitattu 21.1.2013. (englanniksi)
7. 1 2  Stubin, Teemu: Lääkärin hirvittävä viesti pysäytti entisen SM-liigakiekkoilijan: "Olen todella, todella pahoillani"  12.10.2016. Iltalehti. Viitattu 20.10.2017.
**Haarlemsche Football Club Haarlem** on 1. lokakuuta 1889 perustettu alankomaalainen jalkapalloseura Haarlemin kaupungista. Seura lakkautettiin 25. tammikuuta 2010

HFC Haarlem on voittanut kerran Alankomaiden pääsarjamestaruuden. Se tapahtui vuonna 1946, kun Alankomaissa pelattiin vielä amatöörijalkapalloa. Ammattilaisjalkapallon aikakaudella HFC Haarlemin paras sijoitus Eredivisiessä on ollut neljäs kausina 1981–82 ja 1983–84. Alankomaiden cupin loppuottelussa HFC Haarlem on esiintynyt viidesti: voittavana osapuolena vuosina 1902 ja 1912, ja häviäjänä vuosina 1911, 1914 ja 1950. Vuonna 1982 HFC Haarlem pelasi Uefa-cupia, jossa Spartak Moskova pudotti alankomaalaisryhmän toisella kierroksella. Vuonna 1990 HFC Haarlem putosi toiselle sarjatasolle Eerste Divisieen, jossa se on siitä lähtien pelannut. Eerste Divisien seura on voittanut vuosina 1972, 1976 ja 1981. HFC Haarlemin lempinimi on "Roodbroeken" (suom. *punahousut*).

HFC Haarlemin vanha tunnus

Merkittäviä entisiä pelaajia
----------------------------

* Ruud Gullit
* Arthur Numan
* Johnny Rep
* Kick Smit

Lähteet
-------

1. ↑  "Failliet Haarlem fuseert met amateurclub Kennemerland", elfVOETBAL, 2010-04-27. Luettu 2010-05-02. (Dutch)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **HFC Haarlem**.
* Seuran virallinen sivusto (hollanniksi)
**Eljas Suoknuuti** (6. marraskuuta 1899 Luumäki – 28. syyskuuta 1970 Miehikkälä) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Ammatiltaan hän oli maanviljelijä.

Suoknuuti saavutti Suomen-mestaruuden maastojuoksussa vuonna 1927 ja 25 000 metrin juoksussa vuonna 1933. Lisäksi hän saavutti neljä SM-hopeaa eli vuosina 1937, 1938 ja 1939 maratonjuoksussa sekä 1930 25 000 metrin juoksussa. Maastossa hän saavutti vuonna 1929 SM-hopeaa ja vuonna 1938 Miehikkälän Vilkkaan joukkueessa pronssia. Parhaat ratajuoksusijoitukset olivat SM-kisojen 10 000 metrin 4. sija vuonna 1929 ja 5. sija vuonna 1932.

Vuonna 1932 Suoknuuti oli Paavo Nurmen jälkeen toinen olympiakarsinnassa, mutta häntä ei valittu itse kisoihin. Vuonna 1934 hän voitti Suomen Urheilulehden maratonin. Ulkomaisista kisoista hän saavutti kolmannen sijan Berliinin halkijuoksussa. Vuoden 1936 maratonin olympiakarsinnoissa Suoknuuti oli 4. Ilmajoella juostulla 35 km:n matkalla kolmen parhaan päästessä Berliinin olympialaisiin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Eljas Suoknuuti Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. 1 2  Kuolleita: Eljas Suoknuuti.  *Helsingin Sanomat*, 1.10.1970, s. 10. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 14.5.2023.
3. ↑  Nuoret juoksijat sekoittivat maratonarien olympiakarsinnat.  *Uusi Suomi*, 6.7.1936, s. 5. Digitoidut sanomalehdet (Kansallisarkisto). Viitattu 22.9.2023.
**Stéphane Moulin** (s. 4. elokuuta 1967 Pariisi) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.

Ura
---

Moulin aloitti pelaajauransa SCO Angers’ssa vuonna 1984. Hän edusti Division 2:ssa pelannutta seuraa kuuden kauden ajan ja pelasi 127 sarjaottelua. Kesällä 1990 hän siirtyi LB Châteauroux’n paitaan ja edusti joukkuetta kahden kauden ajan. Moulin lopetti uransa SO Châtelleraudais’ssa vuonna 1997.

Valmnennusuransa Moulin aloitti Châtelleraudais’ssa heti pelaajauransa lopettamisen jälkeen vuonna 1997. Moulinin johdolla seura pelasi Ranskan amatööriliiga CFA:ssa ja nousi Moulinin viimeiseksi jääneellä kaudella 2004–2005 Nationaliin. Nousun jälkeen Moulin jätti joukkueen ja siirtyi SCO Angers’n reservijoukkueen päävalmentajaksi. Hän luotsasi joukkuetta kuuden kauden ajan.

Kesäkuussa 2011 Moulinista tuli Angers’n ykkösjoukkueen päävalmentaja. Moulinin debyyttikausi sujui odotuksia heikommin ja aiemmilla kausilla jopa noususta liigaan taistellut Angers notkahti sijalle 11. Luottamus valmentajaan kuitenkin säilyi ja lopulta työ palkittiin kaudella 2014–2015, kun Angers sijoittui sarjassa kolmanneksi ja nousi pääsarjaan 21 vuoden tauon jälkeen. Moulinin johdolla Angers vakiinnutti paikkansa pääsarjaseurana ja sijoittui hänen alaisudessaan parhaimmillaan yhdeksänneksi kaudella 2015–2016. Maaliskuussa 2021 Moulin ilmoitti jättävänsä Angersin kauden jälkeen valmennettuaan seuraa 10 vuoden ajan.

Kesäkuussa 2021 Moulin allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen SM Caenin kanssa. Caenin ja Moulinin yhteistyö päättyi kauden 2022/23 jälkeen.

Lähteet
-------

1. ↑  Un nouvel entraîneur pour Angers SCO (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Angers SCO: Moulin announces end-of-season departure
3. ↑  Caen : Stéphane Moulin nouvel entraîneur (off)
4. ↑  Stéphane Moulin, entraîneur de Caen, va quitter le club en fin de saison

Aiheesta muualla
----------------

* Stéphane Moulin

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Jean-Louis Garcia** | **SCO Angers’n päävalmentaja**2011–2021 | Seuraaja:**Gérald Baticle** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Fabrice Vandeputte** | **SM Caenin päävalmentaja**2021–2023 | Seuraaja:**Jean-Marc Furlan** |
**Ignacio de Veintemilla** (1828–1908) oli Ecuadorin presidentti 1876–1883. Hän yritti veljensä kanssa vallankumousta konservatiivista presidentti Gabriel García Morenoa vastaan vuonna 1869, mutta epäonnistui ja joutui lähtemään maanpakoon Eurooppaan. Hän palasi 1875, ja onnistui syrjäyttämään García Morenon seuraajan Antonio Borreron. Diktaattoria vastaan pitkään taistellut Veintemilla ei itsekään juuri piitannut perustuslaista, ja hänen hallintoonsa olivat tyytymättömiä sekä konservatiivit että liberaalit. Vuonna 1883 hänet syrjäytettiin sotilasvallankaappauksella. Lähtiessään hän ryösti pankista 200 000 pesoa, jonka turvin hän muutti Peruun ja asui siellä loppuelämänsä.

Lähteet
-------

1. ↑  Ignacio de Veintemilla *Biografias y Vidas*. Viitattu 11.8.2017. (espanjaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Katalonia
* Yhdysvallat

 |

 |
**Petter Wilhelm Snellman** (29. kesäkuuta 1834 Tervola – 10. marraskuuta 1900 Oulu) oli suomalainen Oulussa vaikuttanut kauppias, laivanvarustaja ja kunnallisneuvos.

Snellmanin vanhemmat olivat Tervolan kappalainen, varapastori Adolf Snellman (1783–1843) ja Sara Christina Cajaner (1803–1874). Snellman kävi lyhyen aikaa Oulun triviaalikoulua ja oli sitten kauppa-apulaisena 1847-1851 kauppaneuvos Frans Johan Franzénin liikkeessä Oulussa. Hän lähti merille jo 17-vuotiaana oululaisessa Hoppet-laivassa. Hän suoritti perämiehen tutkinnon Kristiinankaupungissa 1855 ja merikapteenin tutkinnon Helsingissä 1858. Snellman oli vuodesta 1860 priki Kemin päällikkönä kolme vuoden ajan ja sen jälkeen Freden ja Helios-nimisten laivojen päällikkönä.

Snellman asettui sitten asumaan Ouluun ja perusti sinne 1872 kauppaliikkeen. Vuonna 1880 hänet valittiin Oulun kunnallisraatimieheksi ja hän hoiti tätä tointa parikymmentä vuotta ollen viimeisinä vuosina virkavapaalla terveyssyistä. Snellman sai kunnallisneuvoksen arvon 1898.

Snellman oli Oulun kauppiaitten eläkekassan rahastonhoitajana, Oulun säästöpankin johtokunnan jäsenenä sekä useiden oululaisten kauppiaiden liikeyritysten johtajana.

Snellman oli naimisissa Louise (Lovisa) Fellmanin (1846–1870) kanssa ja sen jälkeen Fredrika Fellmanin (1848–1917) kanssa. Sisäasiainministeriön kansliapäällikkö ja hallitusneuvos Petter Wilhelm Snellman oli hänen poikansa toisesta avioliitosta. Snellmanin veli Anton Erik Snellman (1836–1899) oli Oulun tyttökoulun opettaja ja vuodesta 1888 Tervolan meijerikoulun perustaja ja johtaja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Petter Wilhelm Snellman, Oulun Ilmoituslehti, 11.11.1900, nro 132, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4  Geni.com : Petter Wilhelm Snellman
3. 1 2 3 4  Kuolleita, Uusi Suometar, 11.11.1900, nro 282, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Adolf Snellman. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 4.7.2021.
5. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Anton Erik Snellman
Dolly.
**Dolly** on rekisteröitävä yksi- tai kaksiakselinen apuvaunu, joka on varustettu vetopöydällä. Tämän apuvaunun ja puoliperävaunun yhdistämisen jälkeen saadaan kuorma-autoon miltei samanlainen perävaunu kuin varsinainen perävaunu. Dollyssa pitää olla jarrut ja takavalot ja se on katsastettava vuosittain.

Suomessa haetaan satamista Manner-Euroopasta saapuneet puoliperävaunut usein myös dollyn avulla puoliperävaunun vetoauton asemesta. Tähän on syynä Suomen Manner-Eurooppaa vapaammat pituussäännökset. Dolly kytketään normaalisti vetokytkimellä varustettuun kuorma-autoon. Vetokytkimen tulee olla hyväksytty dollyn vetoon, koska dollyn aisa on kiinteä, toisin kuin varsinaisen perävaunun aisa, joka on helakiinnitteinen.

Henkilöautodolly
----------------

Dolly voi olla myös henkilöauton vetokoukkuun kytkettävä 1- tai 2-akselinen toisen ajoneuvon hinaamiseen tarkoitettu laite. Yleensä siinä on irrotettavat ajorampit. Hinattaessa dollylla hinattavan ajoneuvon etupyörät tai takapyörät ajetaan dollylle ja auto sidotaan kiinni siihen. Toinen akseli autosta tulee hinauksessa dollyn kantaessa toisen. Suomessa nopeusrajoitus on 60 km/h eikä dollyä tarvitse rekisteröidä.*lähde?*
Dollyn hinaaminen henkilöautolla on kielletty 06/2020 alkaen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pekka Virtanen: Yhden "epäajoneuvon" käyttö loppuu 1. kesäkuuta *Ilta-Sanomat*.  3.4.2020. Viitattu 18.9.2023.
Hardangervidda
Hårteigen
**Hardangervidda** on Euroopan suurin tunturiylänkö Länsi-Norjassa Buskerudin, Telemarkin ja Vestlandin läänien rajalla. Alueen pinta-ala on 8 000 km². Vuonna 1981 perustettiin Hardangerviddan kansallispuisto, johon kuuluu 3 422 neliökilometrin alue ylängöstä.

Koko Hardangerviddan ylänkö on havumetsävyöhykkeen yläpuolella, ja sen korkeus on 1 000 – 1 200 metriä merenpinnasta. Se on täynnä järviä ja niiden välisiä virtavesiä. Kallioperä on gneissiä, jonka päällä on osassa aluetta liuskekiveä. Vuorista on helpoimmin tunnistettavissa hatunmuotoinen Hårteigen (1 681 m). Muita korkeita huippuja ovat Solfonn (1 674 m), Reinsnosa (1 639 m), Sandflot (1 719 m, alueen korkein) ja Store Nupsfonn (1 694 m). Hardangerviddan pohjoisosassa on Hardangerjøkulenin jäätikkö (1 694 m). Kasvistoon kuuluu noin 450 lajia, joista monet ovat pohjoisten tunturikasvien eteläisimpiä esiintymiä. Alueella elää noin 6 000 villiporoa.

Retkeilyä varten Hardangerviddalla on 1 200 kilometriä merkittyjä reittejä. Jokien yli on tehty 40 siltaa. Matkailuyhdistyksillä on 30 majaa, minkä lisäksi on hotelleja. Alueelle pääsee junalla Bergenin rataa pitkin (Finsen asema) ja autolla turistireittiä Rv 7 eli Hardangerinvuonon tietä.

Lähteet
-------

1. ↑  Natura 2000 alppivyöhykkeellä (PDF)  2010. Euroopan komissio Ympäristöasioiden pääosasto. Viitattu 12.11.2014.
2. ↑  Hardangervidda National Park (PDF) Directorate for Nature Management.  Arkistoitu 9.8.2014. Viitattu 12.11.2014.
3. 1 2  Kalevi Saira: *Norjan ja Ruotsin retkeilyopas*, s. 43–48. Edita, 2000. ISBN 951-37-3107-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hardangervidda** Wikimedia Commonsissa

* Hardangervidda National Park Route (Arkistoitu – Internet Archive). Autoilureitti ja sen varrella olevia nähtävyyksiä.(englanniksi)
Bors ja vaikea valinta. Keskiaikaisen käsikirjoituksen kuvitusta
**Bors** tai **Sir Bors** on kuvitteellinen henkilö, joka esiintyy kuningas Arthuriin liittyvissä legendoissa. Hän oli pyöreän pöydän ritari ja yksi niistä kolmesta, jotka löysivät Graalin maljan. Kaksi muuta olivat Galahad ja Percival. Bors oli heistä ainoa, joka palasi etsintämatkaltaan.

Bors on merkittävä hahmo sekä Vulgata-syklissä että Thomas Maloryn Le Morte d’Arthur –kirjassa. Bors on kuningas Bors of Gaunesin poika ja Lancelotin serkku. Bors vanhemman kerrotaan auttaneen yhdessä veljensä kanssa Arthuria taistelussa kapinallisia pikkukuninkaita vastaan. Järven neito suojeli Borsia ja tämän veljeä Lionelia, kun he olivat vielä lapsia. Taikasormuksen avulla Bors saadaan rakastumaan kuningas Brandegorren tyttäreen. Heidän suhteestaan syntyy poika, Helaine Valkoinen. Vaikka Bors on maannut naisen kanssa, on hän yksi niistä kolmesta ritarista, jotka saavat tehtäväkseen löytää Graalin maljan. Löydettyään Graalin Bors, Galahad ja Percival tuovat maljan laivalla Britanniasta Sarrasiin. Bors asuu Sarrasissa, kunnes sekä Galahad että Percival ovat kuolleet. Bors palaa sen jälkeen Camelotiin ja tukee Lancelotia, kun tämä on jäänyt kiinni aviorikoksesta kuningattaren makuukammiossa.

Arthurin ja Mordredin välisen viimeisen taistelun jälkeen Bors liittyy Lancelotin seuraan ja elää pyhimyksen tavoin. Kun Lancelot kuolee, Bors ja muut Lancelotin sukulaiset lähtevät Pyhään maahan taistelemaan vääräuskoisia vastaan. Siellä Bors kuolee pitkäperjantaina. Myöhemmässä kirjallisuudessa Bors on enää harvoin tärkeä hahmo. Poikkeus on Dorothy James Robertsin romaani Launcelot, veljeni (1954), jossa kertojahahmo Borsin sanotaan olevan Lancelotin veli.

Lähteet
-------

1. 1 2  Alan Lupack: Bors *Robbins Library Digital Projects - Camelot Project*. Viitattu 14.7.2022. (englanniksi)
**Bay Area Rapid Transit** eli **BART** on San Franciscon lahden alueella toimiva metrojärjestelmä. BART yhdistää San Franciscon kaupungin sekä Alamedan, Contra Costan Santa Claran ja San Mateon piirikunnat toisiinsa. Järjestelmään kuuluu tällä hetkellä noin 211 kilometriä metrolinjaa, jonka varrella on yhteensä 50 asemaa. Noin puolet verkostosta kulkee maan tasalla ja noin puolet joko tunnelissa tai silloilla. Metroa ollaan laajentamassa huomattavasti lähivuosien aikana, minkä seurauksena esimerkiksi asemien määrä nousee 14:llä. 

BART avattiin 11. syyskuuta 1972. Alkuperäisen metron rakentaminen maksoi yhteensä noin 1,619 miljardia dollaria. Nykyisin sitä käyttää joka arkipäivä noin 370 000 ihmistä.

Suurin osa järjestelmän raiteistosta on 1 676 mm leveäraiteista rataa, mutta *Pittsburgh/Bay Pointin* ja *Antiochin* välillä kulkee normaaliraiteinen 1 435 mm raideleveyttä käyttävä liikenne.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  System Facts *BART*. Viitattu 28.9.2022. (englanniksi)
2. 1 2  BART ridership January 2013 (xls) *64.111.127.166*.  Arkistoitu 16.3.2013. Viitattu 14.3.2013. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bay Area Rapid Transit** Wikimedia Commonsissa

Yhdysvaltain metrojärjestelmät

* Baltimore Metro Subway
* Bay Area Rapid Transit
* Chicago ’L’
* Honolulun metro
* Los Angelesin metro
* Massachusetts Bay Transit Authority
* Metropolitan Atlanta Rapid Transit Authority
* Metrorail (Miami)
* New Yorkin metro
* PATCO Speedline
* Port Authority Trans-Hudson
* Punainen linja (Cleveland)
* San Juan Tren Urbano
* Southeastern Pennsylvania Transportation Authority
* Washingtonin metro
**Agryz** (ven. Агры́з) eli **Ägerce** (tat. Әгерҗе) on Tatarstanin tasavallan pohjoisin kaupunki Udmurtian rajan läheisyydessä 304 kilometriä pääkaupungista Kazanista koilliseen Venäjällä. Kaupunki, jonka väkiluku vuonna 2010 oli 19 300, on noin 36 600 asukkaan Agryzin piiriin hallinnollinen keskus.

Väestö
------

Vuonna 1989 Agryzin asukkaista oli tataareja 50,1 prosenttia, venäläisiä 38,6 prosenttia ja udmurteja 7,2 prosenttia.

Asukasluvun kehitys:

* 2 340 (1859)
* 2 758 (1890)
* 4 543 (1920)
* 7 339 (1926)
* 12 376 (1938)
* 20 300 (1959)
* 18 900 (1979)
* 19 700 (1989)
* 19 300 (2010)

Lähteet
-------

1. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 28.7.2014. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Agryzski munitsipalnyi raion (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (tatarstan.ru)

  

Tatarstanin vaakuna**Tatarstanin tasavallan kaupungit**
Tatarstanin lippuTatarstanin lippu
**Pääkaupunki: Kazan (Qazan)**  
  

Agryz (Ägerce) |
Almetjevsk (Älmät) | 
Arsk (Arça) |
Aznakajevo (Aznaqay) |
 Bavly (Bawlı) |
Bolgar (Bolğar) |
Bugulma (Bögelmä) | 
Buinsk (Bua) |
Jelabuga (Alabuğa) | 
Laiševo (Layış) |
Leninogorsk |
Mamadyš (Mamadış) |
Mendelejevsk (Mendeleyev) |
Menzelinsk (Minzälä) |
 Naberežnyje Tšelny (Yar Çallı) | 
 Nižnekamsk (Tübän Kama) |
Nurlat |
Tetjuši (Täteş) |
 Tšistopol (Çístay) | 
Zainsk (Zäy) |
Zelenodolsk (Yäşel Üzän)
**Žambyn Batmönh** (mong. Жамбын Батмөнх, 1926–1997, myös Jambyn Batmunk, Jambyn Batmönkh) oli mongolialainen kommunistijohtaja. Hän jäi viimeiseksi maan kommunistijohtajista hänen luopuessa virastaan maaliskuussa 1990.

Elämäkerta
----------

Batmönh syntyi nykyisen Hyargasin sumin alueella Uvsin provinssissa 10 maaliskuuta 1926. Valmistuttuaan Mongolian valtionyliopistosta hän luennoitsi samassa laitoksessa vuodesta 1951. Vuosina 1958-1961 hän opiskeli puolestaan kommunistisen puolueen yhteiskuntatieteen akatemiassa Moskovassa ja toimi sittemmin ensin talousinstituutin ja sitten Mongolian valtionyliopiston johdossa. Vuonna 1973 hän liittyi Mongolian kommunistipuolueen keskuskomiteaan sen tiede- ja opetusjaoston puheenjohtajana. Jumžagijn Tsedenbalin erotessa pääministerin virastaan tullakseen maan päämieheksi kesäkuussa 1974 Batmönh valittiin uudeksi pääministeriksi. Uutena tulokkaana häntä ei pidetty uhkana ja hän kuului myös samaan dörböd-heimoon Tsedenbalin kanssa.

Lokakuussa 1984 Tsedenbal syrjäytettiin Neuvostoliiton aloitteesta ja Batmöhistä tuli uusi puolueen pääsihteeri ja maan päämies. Vuoden 1986 jälkeen Batmönh matki mekaanisesti Mihail Gorbatšovin Neuvostoliitossa toteuttamaa *glasnost* (avoimuus) ja *perestroika* (uudistukset) politiikkaa. Joulukuussa 1989 Mongoliassa syttyi hallinnon vastaisia mielenosoituksia ja kommunistipuolueen johto romahti Neuvostoliiton tuen puutteessa. Batmönh luopui kaikista viroistaan maaliskuussa 1990 eikä hän sittemmin osallistunut maan julkiseen elämään. Batmönh kuoli vuonna 1997.

Lähteet
-------

1. 1 2  Christopher P. Atwood: *Encyclopedia of Mongolia and the Mongol Empire*, s. 36. Facts On File, 2004. ISBN 0-8160-4671-9. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |

 |
**Timo Sokura** (s. 11. helmikuuta 1958 Lappeenranta) on suomalainen tanssija, koreografi ja teatterinjohtaja. Hän toimi Lappeenrannan kaupunginteatterin johtajana elokuusta 2015 kesäkuuhun 2019.

Ura
---

Sokuran ura esittävän taiteen parissa alkoi vuonna 1969 Lappeenrannan kaupunginteatterin oppilaskoulussa. Hän toimi Lappeenrannan kaupunginteatterin avustajana vuosina 1969–1977 ja perustamansa espoolaisen TOTEM-teatterin vakituisena vierailijana vuosina 1987–1992.

Tanssia Sokura opiskeli Sonja Tammelan balettikoulussa Lappeenrannassa vuosina 1969–1977, Suomen kansallisoopperan balettikoulussa Helsingissä vuosina 1977–1979 ja Mudra-koulussa Brysselissä vuosina 1979–1981. Hän tanssi Suomen kansallisbaletissa vuosina 1977–1979 ja vantaalaisessa Tanssiteatteri Raatikossa vuosina 1982–1986.

Koreografina Sokura on työskennellyt 1980-luvulta alkaen muun muassa TOTEM-teatterissa ja Tanssiteatteri Raatikossa, Kemin, Lappeenrannan, Lahden ja Kotkan kaupunginteattereissa sekä Kouvolan ja Hämeenlinnan teattereissa. Kemin kaupunginteatterille hän teki myös muutamia ohjauksia.

Vuosina 2004–2008 Sokura toimi Kemin kaupunginteatterin johtajana ja sittemmin viiden vuoden ajan Suomen kansallisoopperan tuottajana. Joulukuussa 2014 hänet valittiin 14 hakijan joukosta Lappeenrannan kaupunginteatterin johtajaksi elokuusta 2015 alkaen.

Sokura on toiminut myös opettajana ja juontajana sekä lukuisissa luottamustoimissa, kuten Suomen tanssitaiteilijain liiton ja Tanssin tiedotuskeskuksen puheenjohtajana.

Sokura sai opetus- ja kulttuuriministeriön Suomi-palkinnon vuonna 1997.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Sokura, Timo *Tanka – suomalaisen tanssin tietokanta*. Tanssin Tiedotuskeskus.  Arkistoitu 2.2.2016. Viitattu 1.2.2016.
2. 1 2  Luukko, Johanna: Timo Sokurasta Lappeenrannan kaupunginteatterin johtaja *Yle Uutiset*.  16.12.2014. Yleisradio. Viitattu 1.2.2016.
3. ↑  Schönberg, Kalle: Lappeenrannan kaupunginteatterin johtaja lähtee ennen aikojaan – ei kerro syytä lähtöön *Yle Uutiset*. Viitattu 25.11.2019.
4. 1 2  Pääkkönen, Sirpa: Timo Sokura johtamaan Lappeenrannan kaupunginteatteria *Helsingin Sanomat*.  17.12.2014. Sanoma.  Arkistoitu 15.6.2015. Viitattu 1.2.2016.
**Seppo Ensio Närhi** (s. 23. marraskuuta 1956 Rautalampi)*lähde?* on vantaalainen viheralan järjestöihminen. Hän on tehnyt pitkän työuran toimittajana viheralan ammattilehdissä sekä yhdistystoiminnassa.

Seppo Närhi on valmistunut Rautalammin lukiosta vuonna 1976 ja opiskeli ensin Kempeleen puutarhaoppilaitoksessa, valmistui hortonomiksi Lepaan puutarhaoppilaitoksesta 1982 ja auskultoi seuraavana vuonna puutarhaopettajaksi. Työn ohessa 1980-luvulla hän opiskeli journalismia Tampereen yliopiston täydennyskoulutuskeskuksessa ja puutarha-alan jatko-opintoja Hämeen ammattikorkeakoulussa 1995.

Vuosina 1984–1992 Närhi oli viheralan toimittaja *Puutarha-Uutiset*-ammattilehdessä (nyk. *Puutarha & Kauppa*). Vuonna 1992 hän siirtyi perustamaan viheralan ammattilehteä, *Viherympäristöä* ja vastaamaan sen toimituksellisesta sisällöstä ja taloudesta. Viherympäristön oheen hän perusti *Vihreän Kirjan*. Lehtityön lisäksi hän on ollut mukana eri tehtävissä Viherympäristöliitossa vuosina 1992–2008 ja uudelleen vuodesta 2013 alkaen. Näistä merkittävimpiä ovat olleet Marketanpuiston näyttelypuiston perustaminen ja siihen liittyvän toiminnan kehittäminen vuosina 1997–2007 sekä Vihervuosi-teemavuodet, erityisesti 1995 ja 2016. Vuodesta 2003 vuoteen 2016 hän oli Viher- ja ympäristörakentajat ry:n toiminnanjohtaja. Vuosina 2013–2016 hän oli osa-aikainen ja vuodesta 2016 28. helmikuuta 2020 saakka täysiaikainen Viherympäristöliitto ry:n pääsihteeri. Vuodesta 2020 Seppo Närhi on ollut toimittaja Paratiisi takapihalla -ohjelmassa.

Seppo Närhille on myönnetty Puutarhaliiton hopeinen ansiomerkki ja Vihervuoden Vihreä kaupunki -mitali vuonna 1995, ja Puutarhaliiton kultainen ansiomerkki vuonna 2006. Lisäksi hänelle on annettu Suomen Puunhoidon Yhdistyksen tunnustus Vänkäri sekä Rudus Oy:n tunnustus Vuoden kivenpyörittäjä. Vuonna 2019 Seppo Närhille myönnettiin puutarhaneuvoksen arvonimi. Suomen Puunhoidon yhdistys ry kutsui Närhin kunniajäseneksi vuonna 2019. Seppo Närhi on Marketanpuiston ystävät ry:n kunniajäsen. Vuonna 2020 Seppo Närhille on myönnetty Puutarhaliiton korkein huomionosoitus, pronssinen Unitis Viribus -mitali. Maisemasuunnittelijat ry ja Hortonomien Yhdistys ry kutsuivat vuonna 2020 Seppo Närhin kunniajäseneksi. Seppo Närhi on kirjoittanut kirjat Hortonomien Yhdistys ry:n historiikki (1995), Marketanpuisto, Margretebergspark (2000), Oy J-Trading Ab:n historia (2022), Lähivihreän monet tekijät Viheralan kehityskertomus (2023) sekä Lähivihreän monet tekijät osa II Yhdistystoiminnan kehityskertomus (2023).

Lähteet
-------

1. ↑  Paratiisi takapihalla *AlfaTV*.  Arkistoitu 14.4.2021. Viitattu 28.3.2021.
**Leevan Sands** (s. 16. elokuuta 1981 Nassau, Bahama) on bahamalainen kolmiloikkaaja.

Sands osallistui 1998 Annecyn nuorten MM-kisoihin, mutta karsiutui tuloksellaan 15,70. Kaksi vuotta myöhemmin Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa hän karsiutui pituushypyssä tuloksella 719, mutta loikki kolmiloikassa viidenneksi tuloksella 16,22. 2002 Kansainyhteisön kisoissa Sands sijoittui kolmanneksi loikittuaan 17,26. Vuonna 2003 hän voitti NCAA-mestaruuden ja MM-pronssia Pariisin MM-kisoissa tuloksella 17,26. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemäs.

Sands karsiutui Ateenan olympialaisissa 2004 ja sijoittui samana vuonna IAAF:n yleisurheilufinaalissa kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän oli Helsingin MM-kisoissa neljäs tuloksella 17,39 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa viides. Maaliskuussa 2006 kävi ilmi, että Sands oli antanut doping-näytteen, joka sisälsi levmetamfetamiinia. Hän sai tapauksesta kuuden kuukauden kilpailukiellon, joka päättyi 9. syyskuuta 2006.

Vuonna 2007 Sands karsiutui Osakan MM-kilpailuissa ja oli viides IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Seuraavana talvena hän karsiutui loppukilpailusta Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa.

Sands hyppäsi Pekingissä 2008 omansa ja maansa ennätyksen kolmiloikan olympiafinaalissa. Tuloksella 17,59 Sands ylsi pronssille tasaisessa kilpailussa. Myöhemmin samana syksynä hän oli kuudes IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui neljänneksi loikittuaan 17,32. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli toinen. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli seitsemäs Daegun MM-kilpailuissa tuloksella 17,21.

Ennätykset
----------

* Pituushyppy: 813 (2005)
* Kolmiloikka: 17,59 (2008)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Leevan Sands Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Evora loikki olympiakultaa kärkituloksella *MTV3.fi*.  21. elokuuta 2008. MTV. Viitattu 21. elokuuta 2008.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |