recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Figueres** (esp. *Figueras*) on kaupunki Kataloniassa sijaitsevassa Gironan maakunnassa Espanjassa. Se sijaitsee Costa Bravalla lähellä Ranskan rajaa. Figueresin väkiluku on noin 45 000 (2015). Kaupunki tunnetaan Salvador Dalín syntymäkuntana.

Liikenne
--------

Figueresissa on liikenteellisesti tärkeä rautatieasema. Sen kautta kulkee rautatieliikenne Katalonian ja Ranskan välillä. AVE-rataverkko avattiin Figueresiin tammikuussa 2013. Huhtikuussa 2013 avataan 33 kilometriä pitkä tunneliyhteys Pyreneiden läpi Figueresistä Ranskassa sijaitsevaan Perpignaniin ja samalla Ranskan TGV-rataverkkoon.

Kuvia
-----

* KaupungintaloKaupungintalo
* Castell de Sant FerranCastell de Sant Ferran
* Castell de Sant FerranCastell de Sant Ferran
* Església de Sant Pere de FigueresEsglésia de Sant Pere de Figueres
* Museu del Joguet (lelumuseo)Museu del Joguet (lelumuseo)

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2  Ismo Nykänen: Luotijunayhteys Barcelonasta Ranskaan valmis.  *Aamulehti*, 9.1.2013, s. A09.
Axel Emanuel Berner
**Axel Emanuel Berner** (1. heinäkuuta 1810 Mäntyharju – 1. joulukuuta 1884 Pieksämäki) oli suomalainen opettaja, pappi ja valtiopäivämies.

Bernerin vanhemmat olivat kapteeni Emanuel Berner ja Hedvig Pernberg ja puoliso vuodesta 1839 Katarina Olivia Pesonius (k. 1900). Berner tuli ylioppilaaksi 1829 ja vihittiin papiksi 1832, varapastorin arvon hän sai 1853. Berner toimi pappina Joroisissa ja Mäntyharjulla ja oli Viipurin lukion vt. ruotsin kielen opettaja 1837, vt. 2. matematiikan lehtori 1841 ja 2. teologian lehtori 1842. Mäntyharjun kappalainen hänestä tuli 1851, astuen virkaan 1853, ja Pieksämäen kirkkoherra 1863, astuen virkaan 1865. Berner oli lääninrovasti 1870–1872 ja 1875–1884. Hän oli pappissäädyssä valtiopäiväedustaja 1872.

Bernerin poika oli pankinjohtaja, kihlakunnantuomari Emanuel Saloheimo.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Axel Emanuel Berner. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 17.12.2020)
2. ↑  BERNER (→ SALOHEIMO) Emanuel. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.   Viitattu 17.12.2020.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet 1872 |
| --- |
|  |
| Arkkipiispa:Edvard Bergenheim |
|  |
| Edustajat | 

|  |  |
| --- | --- |
| Piispat | 
* Schauman

 |
|  |
| Turun arkkihiippakunta | 
* Dahlberg
* Granfelt
* Grönberg
* Hallsten
* Helander
* Hjelt
* Aug. Lilius
* Renvall
* Roos
* Rosendal
* Rosengren
* Sohlberg
* Törnudd
* Öller

 |
|  |
| Porvoon hiippakunta | 
* Alopaeus
* Berner
* Borenius
* Collan
* Granfelt
* Hackzell
* Hornborg
* Kihlman
* Lampén
* Ant. Lilius
* Snellman
* Yrjö-Koskinen

 |
|  |
| Kuopion hiippakunta | 
* Borg
* Durchman
* Cleve
* von Essen
* Johnsson
* Järnefelt
* Westerlund

 |
|  |
| Yliopisto | 
* Ehström
* Lindelöf

 |

 |

 |
**Golf Casino** oli Helsingissä Munkkiniemessä 1930-luvulla toiminut ravintola, jonka omistivat kauppaneuvos Jorma Soiro ja johtaja Ilmari Lehtinen. Ravintolarakennus oli rakennettu alunperin luultavasti 1928 mutta sitä laajennettiin ja se muutettiin funkkistyyliseksi vuonna 1932, suunnittelijana oli arkkitehti Paavo Riihimäki. Kaksikerroksinen ravintolarakennus vaurioitui tulipalossa helmikuussa 1941. Sen paikalle Uimarinpolku 10:een valmistui 1945 kolmikerroksinen asuinkerrostalo, jonka suunnitteli arkkitehti Bertel Liljequist.

Ravintolassa järjestettiin 1930-luvulla kauneuskilpailuita. Ester Toivonen valittiin vuonna 1933 Golf Casinolla kauneuskuningattareksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuka suunnitteli Munkkiniemen Golf-kasinon? Kysy museolta 15.1.2021
2. 1 2  Helsinkiä vanhoissa kuvissa - Munkkiniemi, Mannari-blogi 20.12.2022
3. ↑  Helsingin Kaupunginmuseo : Munkkiniemen rakennusinventointi 2003-2005 : Bostads Ab Strandvägen 29
4. ↑  Tulipalo Helsin Munkkiniemessä. Golf Casino turmeltui suureksi osaksi, Laatokka, 24.02.1941, nro 22, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Munkkiniemen Golf-Kasino, valokuva kesäkuulta 1934, Museovirasto, Historian kuvakokoelma, Valokuvaamo Pietisen kokoelma (Finna)
* Ilmavalokuva vuodelta 1934. Helsinki, Munkkiniemi, Golf-kasino, Kulttuurisampo
* Ruokalistoja : Golf Casino (1939), Kansalliskirjasto, Doria
**Aksel Emil Brander** (7. maaliskuuta 1839 Turku – 11. tammikuuta 1924 Kitee) oli suomalainen filosofian maisteri ja talonpoikaissäädyn valtiopäivämies säätyvaltiopäivillä 1885.

Branderin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Gustaf Adolf Brander ja Wilhelmina Ottiliana Palander. Brander valmistui ylioppilaaksi Åbo gymnasiumista vuonna 1856, fyysis-matemaattisten tieteiden kandidaatiksi 1863 ja suoritti jatko-opintoja Zürichin polyteknillisessä yliopistossa 1863–1865. Hän toimi Kuopion lukion luonnontieteiden vt. lehtorina 1867. Maanviljelijänä hän toimi Kiteellä 1871–1909. Brander perusti Kiteen Koivikon meijerikoulun ja toimi sen johtajana. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen 1889.

Branderin puoliso oli vuodesta 1866 Anna Amalia Telén. Kansanedustajat Augusta Laine, Uuno Brander, Helena Brander ja Akseli Brander olivat heidän lapsiaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Henkilötiedot: Brander Axel Emil *Helsingin yliopiston ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopisto. Viitattu 5.4.2014.
2. ↑  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 26–27. Helsinki: Otava, 1926.
3. ↑  Heikinheimo, Ilmari (toim.): *Suomen elämäkerrasto*, s. 88. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Hugo Jalmari Aalberg** (12. syyskuuta 1872 Janakkala – 6. huhtikuuta 1904 Pietari) oli suomalainen virkamies ja venäjän kielen kääntäjä.

Jalmari Aalbergin vanhemmat olivat ratamestari Anders Aalberg ja Agneta Charlotta Lindroos. Hänen sisarensa oli näyttelijä Ida Aalberg. Jalmari kävi Hämeenlinnan lyseon ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1891. Hän työskenteli Lauri Kivekkään lakiasiaintoimistossa, opiskeli hallintotieteitä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1903. Vuosina 1896–1899 Aalberg oleskeli Moskovassa yliopiston stipendiaattina venäjän kielen opintoja varten.

Aalberg työskenteli vähän aikaa Hämeenlinnan lääninhallituksessa venäjän kielen kääntäjänä ja lukuvuonna 1901–1902 Turun suomalaisessa lyseossa venäjän opettajana. Vuodesta 1902 lähtien hän palveli Suomen valtiosihteerinvirastossa Pietarissa. Aalberg on laatinut tutkielman venäjän sanapainosta ja suomentanut venäläistä kaunokirjallisuutta. Hän kuoli vain 32-vuotiaana "kovaan rintatautiin".

Julkaistu teos
--------------

* *Venäjänkielen korosta*. Helsinki: G. W. Edlund, 1896.

Suomennoksia
------------

* Vladimir Korolenko. *Sokea soittaja*. Hämeenlinna: Väinö Andelin, 1899.
* Leo Tolstoi. *Kreutzer-sonaatti*. Hämeenlinna: Andelin, 1900.
* Leo Tolstoi. *Mitä on taide?* Porvoo: WSOY, 1898.
* Leo Tolstoi. *Ylösnousemus*. Porvoo: WSOY, 1899–1900.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 *Helsingin yliopisto*. Viitattu 14.4.2022.
2. 1 2 3 4  Kuolleita.  *Uusi Suometar*, 7.4.1904, s. 3. Artikkelin verkkoversio.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**John Anton Zidbäck** (3. joulukuuta 1854 Pälkäne – 28. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja Helsingin ja Kuopion teollisuuskoulujen lehtori ja rehtori.

John Zidbäckin vanhemmat olivat Pälkäneen kappalainen, varapastori Johan Axel Zidbäck (1799–1869) ja Lovisa Katarina Freudenthal. Hän pääsi ylioppilaaksi 1872 Hämeenlinnan kymnaasista ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1877. Hän opiskeli vielä Saksassa Dresdenin Polyteknikumissa 1879.

Zidbäck oli Helsingin koneenhoitaja-, työnjohtaja- ja rakennusmestarikoulun opettajana 1881–1886. Tämän jälkeen hän oli Kuopion teollisuuskoulun koneteollisuusaineiden lehtori 1886–1914 ja toimi samalla rehtorina 1886–1907. Viimeksi Zidbäck oli Helsingin teollisuuskoulun lehtorina vuodesta 1914 ja rehtorina 1921–1924. Hän jäi eläkkeelle 1926. Zidbäck oli lisäksi höyrykattilain ja höyrylaivojen tarkastajana Kuopiossa 1889–1914. 

Zidbäck oli Kuopion kaupunginvaltuuston ja useiden Kuopion kaupungin lautakuntien jäsen. Hän oli myös Kuopion kirkkoneuvoston jäsen ja oli maallikkojäsenenä kirkolliskokouksissa vuosina 1903 ja 1908. Lisäksi Zidbäck oli NMKY:n johtokunnan jäsen Kuopiossa ja Helsingissä sekä Suomen Lähetysseuran johtokunnan jäsen. Zidbäck julkaisi teknillisiä käsikirjoja ja sanastoja sekä suomensi teknillistä kirjallisuutta. Hän omisti Hattulan Tenholassa puutarhatilan. Hän kustansi yhdessä veljensä Herman Zidbäckin kanssa Pälkäneelle 1906 pystytetyn Kostianvirran taistelun muistopatsaan. He lahjoittivat myös muistopatsasta ympäröivän puolen hehtaarin maa-alueen Pälkäneen kunnalle.

Zidbäck oli naimisissa vuodesta 1889 Anna Wegeliuksen (1863–1926) kanssa.Zidbäckin veljiä olivat varatuomari Axel Gabriel Zidbäck (1845–1879) ja Oulun ruotsalaisen lyseon kollega Herman Severin Zidbäck (1850–1894).

Julkaisuja
----------

* *Teknillinen käsikirja teollisuuskoulujen oppilaille, työ- ja rakennusmestareille, koneenkäyttäjille y. m.*; tekijät John Anton Zidbäck ja Jonatan Reuter. Weilin & Göös, Helsinki 1887
* *Ruotsalais-suomalais-saksalais-englantilainen mekaanillis-teknillisten sanojen luettelo*; Suomen teknillisen yhdistyksen toimesta. Kuopio 1890

Suomennoksia
------------

* Jonatan Reuter : *Lujuusopin alkeet*. OWB, Kuopio 1896, 2. korjattu painos WSOY 1921, 3. korjattu painos WSOY 1931
* L. Quantz : *Vesivoimakoneet* ; kuudennesta painoksesta mukaillen suomentanut John Zidbäck. Otava 1928

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3 4 5  Aulis Zidbeck : Zidbeck-suku, Genos 48(1977), s. 33-50, taulu 11 (Web Archive)
3. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Johan Axel Zidbäck. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 16.4.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Mauritz Etholén** (26. syyskuuta 1806 Helsinki – 16. helmikuuta 1870 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka sai valtioneuvoksen arvonimen.

Etholénin vanhemmat olivat kauppias, raatimies Carl Gustaf Etholén ja Katarina Fredrika Neukirch. Etholén oli ylioppilas Turussa 1822. Tuomarintutkinnon Etholén suoritti 1828 ja sai varatuomarin arvon 1837. Hän oli Turun hovioikeuden auskultantti 1829 ja hovioikeuden ylimääräinen notaari 1832. Senaatin oikeusosaston kopistiksi hän tuli 1837, kanslistiksi 1839, kirjaajajaksi 1844, protokollasihteeriksi 1845 ja esittelijäsihteeriksi 1851. Senaatin palveluksesta Etholén erosi 1869. Hän sai valtioneuvoksen arvonimen samana vuonna.

Mauritz Etholénin veljiä olivat kauppaneuvos Justus Etholén, kenraalimajuri Gabriel Etholén ja tutkimusmatkailija Arvid Adolf Etholén.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori: Mauritz Etholén *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Viitattu 5.7.2022.
2. ↑  Justus Etholén *Biografiasampo*. Viitattu 5.7.2022.
**Kaarlo Fredrik Altio**, sukunimi vuoteen 1906 *Nordqvist* (7. syyskuuta 1877 Oulu – 17. helmikuuta 1956 New York, Yhdysvallat) oli suomalainen insinööri, kaivosjohtaja ja pääkonsuli.

Altion vanhemmat olivat tullipäällysmies Karl Gustaf Nordqvist ja Fredrika Karolina Bohm. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1896 ja suoritti kemisti-insinöörin ja maanmittausinsinöörin tutkinnot Polyteknillisessä opistossa 1901–1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1908. Altio suoritti vielä vuori-insinööritutkinnon Michiganin osavaltion vuoriopistossa Yhdysvalloissa 1911.

Altio oli varamaanmittarina Oulun läänissä 1905–1909. Hän matkusti sitten stipendin turvin Yhdysvaltoihin opiskelemaan metallurgiaa ja vuoritointa. Valmistuttuaan vuori-insinööriksi Altio oli amerikkalaisten kaivosten ja metallitehtaiden palveluksessa toimien muun muassa 1912 metallurgina ja 1914 I metallurgina Illinoisin terästehtailla. Vuonna 1914 Altio matkusti Venäjälle suuren englantilais-venäläisen kaivosyhtiön palvelukseen Uralin ja Lenajoen kultakaivoksille. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Altio oli jonkin aikaa bolševikkien vankina kunnes hän pääsi palaamaan Suomeen. Suomessa Altio oli kauppa- ja teollisuuskomissionin palveluksessa, kunnes hän vuonna 1919 matkusti Yhdysvaltoihin Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n New Yorkin konttorin hoitajaksi. Suomen pääkonsulina New Yorkissa Altio toimi sitten vuosina 1922–1941.

Altio oli naimisissa vuodesta 1914 Helmi Tuorin (vuoteen 1906 Foudila, 1879–1951) kanssa. Helmi Tuori oli Suomalaisen puolueen rahastonhoitajana 1905–1910 ja Osuuskauppa Aitan toimitusjohtajana 1906–1910. Kaarlo Fredrik Altion vanhempi veli oli toimittaja ja kirjailija Eetu Aaltio.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  60-vuotias. Pääkonsuli K. F. Altio, Helsingin Sanomat, 07.09.1937, nro 240, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1900, Helmi Tuori, matrikkelinumero 26726 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Kyösti Eetu Aaltio
**Karl (Carl) Lundahl** (29. kesäkuuta 1818 Tampere – 17. toukokuuta 1855 Tampere) oli suomalainen lääkäri ja luonnontutkija.

Karl Lundahlin vanhemmat olivat kauppias, kauppaneuvos Gustaf Lundahl ja Anna Charlotta Rung. Hän tuli ylioppilaaksi yksityistodistuksella Helsingissä 1834. Lundahl valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1840, lääketieteen kandidaatiksi 1844, lääketieteen lisensiaatiksi 1847 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1847. Lundahl kirjoitti Morgonbladetiin 1837–1845 ja Borgå Tidningiin 1838–1840.

Lundahl oli Suomen lepakkotutkimuksen edelläkävijöitä. Hän piti Suomen Tiedeseurassa esitelmän 18. marraskuuta 1851 aiheenaan *Lisiä Keski-Suomen mikromammalogiaan eli pikkunisäkäseläimistöön*. Lundahl kertoi pyydystäneensä elokuussa 1834 eräästä tamperelaisesta puutarhasta uutena lajina kuusi hiirenkarvaista yölepakkoa, nykyisin laji tunnetaan nimellä kimolepakko.

36-vuotiaana kuollut Karl Lundahl on haudattu Pyynikin kirkkopuistoon äitinsä Anna Charlotta Rungin (1785–1854) hautaan. Hänen nimensä on hautaristin takapuolella.

Karl Lundahlin veli oli Helsingin yliopiston tähtitieteen professori Gustaf Lundahl ja sisar runoilija Augusta Lundahl.

Julkaisuja
----------

* *Lisiä Keski-Suomen mikromammalogiaan eli pikkunisäkäseläimistöön*. Tampereen luonnontieteellisen yhdistyksen toimittama ja kustantama suomennos. Tampere 1908

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Karl Lundahl. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 19.3.2023.
2. ↑  J. V. Snellman kootut teokset : Lundahl, Carl
3. ↑  Kari Korte - Lassi Kosonen : Tampereen arvokkaat luontokohteet 2003, luku Tampereen kantakaupungin lepakot, sivu 114
4. ↑  Pyynikin kirkkopuisto : Hautamuistomerkit : Lundahl Anna Charlotta

Aiheesta muualla
----------------

* Förteckning öfver framl. medicine doktorn Carl Lundahls efterlemnade boksamling, hvilken kommer att försäljas på Auktions-kammaren i Helsingfors den 18 Febr. 1857 samt följande bokauktionsdagar, pdf-tiedostona Doriassa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Kartta Vlissingenin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (*Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen*).
**Vlissingen** on kaupunki Alankomaissa Zeelandin maakunnassa. Kunnan asukasluku oli vuonna 2016 noin 44 000.

Nimen alkuperän on katsottu viittaavan tavalla tai toisella sanaan *fles*, joka tarkoittaa pulloa. Myös tanskan vuorovettä tarkoittava sana *vles* on huomionarvoinen.

Maantiede
---------

Vlissingen sijaitsee entisellä Walcherenin saarella, joka on nykyään alavaa niemimaata ja Scheldejoen varrella. Schelden kautta on kulku strategisesti tärkeään Antwerpenin satamaan Belgiaan, joten Vlissingeniin on kohdistunut huomattava sotilaallinen mielenkiinto eri ajanjaksoina.

Historia
--------

Vlissingen 1963
Vlissingen sai kaupunginoikeudet vuonna 1315, mutta jo noin vuonna 620 paikalla on ollut kalastajakylä.

Vlissingenissä oli 1700-luvulla Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian keskus, ja kuninkaallisten merivoimien aluksista suurin osa on rakennettu Vlissingenisä Schelden telakalla. Vlissingenin satamassa vierailee jopa 50 000 alusta vuodessa. Kaupungista on rautatieyhteys pohjoissuuntaan Middelburgiin, joka on maakunnan hallinnollinen keskus. Historiansa ja nähtävyyksiensä vuoksi kaupungissa on myös paljon matkailua.

Lähteet
-------

1. 1 2  Thomas Brinkhoff: Netherlands: Administrative Division (Source: Statistics Netherlands (web). 2016 figures are preliminary.) *Citypopulation.de*. Viitattu 1.6.2016.
2. ↑  Vlissingen History *Vlissingen.com*. Viitattu 1.6.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Port of Vlissingen (Arkistoitu – Internet Archive)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vlissingen**.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Zeelandin provinssin kunnat |
| --- |
|  |
| 
* Borsele
* Goes
* Hulst
* Kapelle
* Middelburg
* Noord-Beveland
* Reimerswaal
* Schouwen-Duiveland
* Sluis
* Terneuzen
* Tholen
* Veere
* Vlissingen

 |  |

 |
Salaóra  
ΣαλαώραSalaóran kukkula Tsoukaliósta nähtynä.

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
39°02′09″N, 20°51′55″E, ÁrtaÁrta, EpeirosKreikka |
| Vesialue | 
Amvrakikóslahti |
| Merialue | 
Joonianmeri, Välimeri |
| Pinta-ala | 
1,06 km² |

Väestö| Asukasluku | 
0 |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Salaóra** (kreik. Σαλαώρα) on pieni Kreikan saari tai niemi, joka sijaitsee Amvrakikóslahdessa. Saaren pinta-ala on noin 1,06 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Salaóra kuuluu Ártan kuntaan, Árta alueyksikköön ja Epeiroksen alueeseen.

Salaóran Rámman rantaa.
Salaóra sijaitsee Logaróksen laguunin ja Tsoukalión laguunin välissä niiden etelälaidalla. Sen eteläpuolella on varsinainen Amvrakikóslahti. Salaóran saari on muutettu niemeksi laguunien välissä kulkevalla pengertiellä, joka jatkuu edelleen Koronisían saarelle saakka. Salaórassa on pieni satama sekä kukkula.

Salaóra on ollut seudulla merkittävä satama- ja kauppapaikka bysanttilaisella kaudella ja osmanivallan aikana ja vielä vuoteen 1912 saakka. Paikan nimi tulee nimestä *Alatagorá* (Αλαταγορά), *Salagorá* (Σαλαγορά), "Suolatori", joka viittaa seudulla harjoitettuun suolakauppaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Vrakas, Fotis: ΣΑΛΑΩΡΑ - ΕΝΑ ΞΕΧΑΣΜΕΝΟ ΗΠΕΙΡΩΤΙΚΟ ΛΙΜΑΝΙ ΣΤΟΝ ΑΜΒΡΑΚΙΚΟ ΚΟΛΠΟ Academia.edu. Viitattu 1.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Salaóra** Wikimedia Commonsissa
**Maija Nuotio** (ent. **Martiskainen**, o.s. *Nuotio*, 21. lokakuuta 1935 Jalasjärvi – 29. kesäkuuta 2019 Liperi) oli suomalainen kuvanveistäjä. Nuotio opiskeli Vapaassa Taidekoulussa vuosina 1956–1957 ja Suomen Taideakatemian koulun kuvanveistolinjalla vuosina 1957–1961, jolloin hän valmistui kuvanveistäjäksi. Nuotio avioitui opiskelutoverinsa Taisto Martiskaisen kanssa. Martiskainen valmistui vuonna 1963 kuvanveistäjäksi ja pariskunta muutti Jalasjärvelle. Nuotio opetti kuvaamantaitoa oppikoulussa. Vuonna 1968 perhe muutti Hyvinkäälle taiteilijataloon ja 1970-luvun alussa parempien työskentelytilojen takia Pohjan kuntaan Antskogiin. Nuotio muutti Lieksaan 1990-luvun alussa.

Taisto Martiskainen ja Maija Nuotio saivat kolme lasta.

Julkiset teokset
----------------

Seinäjoella Olavi Pihan puistossa on Maija Nuotion suunnittelema Taipaleen ja Vuosalmen taistelujen muistoksi pystytetty talvisodan päättymisen muistomerkki *Pirstotut puut*. Veistos on paljastettu vuonna 1975.

Nuotio suunnitteli juoksija Ville Ritolan patsaan Peräseinäjoelle; se paljastettiin vuonna 1978. Vuonna 1982 paljastettiin Helsinkiin Pasilan virastokeskuksen pihalle suihkukaivoveistos *Vesileikki*, joka kuuluu Valtion taideteostoimikunnan hankintoihin. Jalasjärven siunauskappelin seinustalla on Nuotion suunnittelema Vanhan kirkon muistomerkki.

### Valokuvia julkisista veistoksista

* Vanhan kirkon muistomerkki, Kurikka.*Vanhan kirkon muistomerkki*, Kurikka.
* Pirstotut puut, 1975, Seinäjoki.*Pirstotut puut*, 1975, Seinäjoki.
* Ville Ritolan patsas, 1978, Seinäjoki.*Ville Ritolan patsas*, 1978, Seinäjoki.
* Vesileikki, 1982, Helsinki.*Vesileikki*, 1982, Helsinki.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ilola, Merja & Aro, Kaisu: Maija Nuotio 1935–2019 (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*.  21.8.2019. Viitattu 12.4.2020.
2. ↑  Seinäjoki: Taipaleenjoen taistelujen muistomerkki *Suomen sotamuistomerkit*. Viitattu 6.4.2021.
3. ↑  Olavi Pihan puisto (PDF) *Seinäjoen puistot ja viheralueet*.  2020. Seinäjoen kaupunki. Viitattu 6.4.2021.
4. ↑  Vesileikki Helsingin taidemuseo. Viitattu 12.4.2020. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Maija Nuotio, Vesileikki 1982 Kansallisgalleria. Viitattu 12.4.2020.
6. ↑  Käkelä, Matti (toim.): *Jalasjärvi – Pohjanmaan portti*, s. 28. Jalasjärven-Peräseinäjoen Kunnallissanomat, 1997. ISBN 952-90-9248-2.
**Emilia Plater** (liett. *Emilija Pliaterytė*) (13. marraskuuta 1806 - 23. joulukuuta 1831) oli yksi Puolan vuoden 1831 kapinan johtohahmoista. Hän johti liettualaisia vapaaehtoisjoukkoja, joiden menestys oli aluksi hyvä. Plater kuitenkin kuoli sairauteen joulukuun lopulla vuonna 1831. Plateria pidetään kansallissankarina sekä Puolassa että Liettuassa.

Elämä
-----

Emilia Plater syntyi Vilnassa silloisessa Venäjän keisarikunnassa, mutta hän varttui sukulaistensa omistamassa kartanossa Liivinmaalla. Emilia luki Adam Mickiewiczin runoutta ja ihaili Kreikan vapaussodan sankarihahmo Laskarína Boumpoulínaa. Lisäksi hän harrasti ratsastusta ja tarkka-ammuntaa. Heinäkuun vallankumouksen puhjettua Ranskassa vuonna 1830 levottomuudet levisivät Venäjällekin. Puolan kuningaskunnassa alkoi marraskuun kansannousuksi kutsuttu kapina 29. marraskuuta 1830 ja Liettuassa 29. marraskuuta 1831. Liettuassa kapinaa oli edeltänyt Venäjän armeijan aloittama pakkovärväys, jota vastustettiin talonpoikien keskuudessa voimakkaasti. Plater kokosi ja varusti liettualaisista vapaaehtoisista sotilasjoukon, jonka kanssa hän suunnitteli ensin hyökkäävänsä Väinänlinnaa vastaan, mutta päätyikin valtaamaan Zarasain kaupungin Koillis-Liettuassa. Tämän jälkeen hän eteni Žemaitijaan, jonne päästyään hänelle myönnettiin 1. liettualaisen jalkaväkirykmentin 1. komppanian päälikkyys. Sotaonni kuitenkin kääntyi, mutta Plater halusi vielä jatkaa taistelua muiden luovuttua jo aseista. Hän kuitenkin kuoli 23. joulukuuta 1831 lähellä Liettuan ja Puolan nykyistä rajaa.

Plater haudattiin Kapčiamiestisin pikkukaupunkiin lähelle Lazdijain kaupunkia.

Lähteet
-------

1. 1 2  
	* Kallio, Aulis: *Liettuan historia*, s. 139. Tampere: Jagellonica-kulttuuriyhdistys ry, 2009. ISBN 978-951-98665-3-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Emilia Plater** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo Petsamon Valasjärvestä. Myös Hartolassa on Valasjärvi.*
**Valasjärvi** (myös **Töllevi**) oli kylä Suomeen vuosina 1920–1944 kuuluneen Petsamon kunnan länsiosassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Valasjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Töllevinjärven itäpuolella. Valasjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Kolttaköngäs ja etelässä Salmijärvi. Lännessä Valasjärvi rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Valasjärveen tuli kuulumaan Töllevinjärven eli Valasjärven (mm. Töllevi) ja Kuvernöörinkosken seudut. Nykyisin Valasjärven alueella ei ole asutusta.

Kyläkuva
--------

Jäämerentie kulki kylän eteläosassa olevan Kuvernöörinkosken kautta. Kuotsajärven pohjoispäässä Jäämerentiestä erkani tie Kolttakönkäälle, joka kulki Töllevinjärven itäpuolitse kylän läpi. Pääskypahdan luonnonpuisto sijaitsi kylän kaakkoispuolella. Petsamon ensimmäisessä koulupiirijaossa vuonna 1921 Töllevi kuului Salmijärven koulupiiriin. Kolosjoen kaivosyhdyskunnan rakentamisen myötä Salmijärven alueen väkiluku kasvoi nopeasti, jonka seurauksena koulupiiri jaettiin useampaan osaan. Töllevin supistettu kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1938.

Väestö
------

Vuoden 1929 henkikirjoituksen mukaan Töllevin 49 asukkaasta oli suomalaisia 46 ja karjalaisia kolme.

Asukasluvun kehitys:

* 27 (1921)
* 36 (1925)
* 49 (1929)
* 41 (1930)
* 71 (1935)
* 110 (1939)

Lähteet
-------

* Onnela Samuli & Vahtola Jouko (toim.): *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-Seura r.y. 1999. ISBN 952-91-0873-7.

### Viitteet

1. 1 2 3  Kuusikko Kirsi: *Petsamolainen yhteiskunta*, s. 125-126. Teoksessa: Vahtola Jouko & Onnela Samuli (toim.) *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-seura, 1999. ISBN 952-91-0873-7.
2. ↑  *Petsamon kartta*. Maanmittauslaitos, 1943.
3. ↑  Rahkola Hilkka: *Petsamon kansakoulut*, s. 381, 385 & 397. Teoksessa: Vahtola Jouko & Onnela Samuli (toim.) *Turjanmeren maa, Petsamon historia 1920–1944*. Rovaniemi: Petsamo-seura, 1999. ISBN 952-91-0873-7.
4. 1 2 3 4 5  Onnela 1999, s. 107–108
**Call of Duty: Modern Warfare III** on Sledgehammer Gamesin kehittämä ja Activision julkaisema tuleva ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistaan 10. marraskuuta 2023 Microsoft Windowsille, PlayStation 4:lle, PlayStation 5:lle, Xbox Onelle ja Xbox Series X/S:lle. Modern Warfare III tulee olemaan kahdeskymmenes julkaistu Call of Duty- peli. Modern Warfare III tulee olemaan jatko-osa vuoden 2022 Call of Duty: Modern Warfare II pelille.

Pelaaminen
----------

Call of Dutyn uudistuksia on Open Combat Missions -toimintojen esittely. Moninpelisisällössä Modern Warfare III juhlistaa Call of Dutyn 20-vuotisjuhlaa modernisoiduilla kartoilla Call of Duty: Modern Warfare 2:sta. Kartat on päivitetty graafisesti, säilyttäen kuitenkin alkuperäisen autenttisuuden. Sarjan ensimmäistä kertaa Modern Warfare III esittelee selviytymiskokemuksen nimeltään Modern Warfare Zombies, pelaajat liittyvät muiden ryhmien kanssa selviytyäkseen hämähäkkien hyökkäyksiltä Call of Duty historian suurimmalla Call of Duty Zombies -kartalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Call of Duty: Modern Warfare III julkistettiin *gamereactor*.  Arkistoitu. Viitattu 19.9.2023.
2. ↑  modernwarfare3 *callofduty*. Viitattu 19.9.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset verkkosivut

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
*Call of Duty* |
| --- |
|  |
| Toinen maailmansota | 
* Call of Duty
	+ United Offensive
	+ Finest Hour
* 2
	+ Big Red One
* 3
	+ Roads to Victory
* World at War
* WWII
* Vanguard

 |
|  |
| *Modern Warfare* | 
* *Modern Warfare*
* *Modern Warfare 2*
* *Modern Warfare 3*
* *Modern Warfare* (2019)

 |
|  |
| *Black Ops* | 
* Black Ops
* Black Ops II
	+ Declassified
* Black Ops III
* Black Ops IIII
* Black Ops Cold War

 |
|  |
| Muut | 
* Ghosts
* Advanced Warfare
* Infinite Warfare
* Mobile
* Warzone

 |

 |
**Anton Erik Snellman** (27. huhtikuuta 1836 Tervola – 9. maaliskuuta 1899 Tervola) oli suomalainen maanviljelijä, opettaja ja koulunjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.

Snellmanin vanhemmat olivat kappalainen Adolf Snellman ja Sara Kristina Cajanér ja puoliso vuodesta 1868 Emilia Elisabet Snellman. 
Anton Snellman valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1862 ja toimi sitten opettajan viransijaisena useilla eri paikkakunnilla. Vuonna 1864 hänestä tuli Oulun ruotsalaisen tyttökoulun kollega ja samalla kauppakoulun apuopettaja. Hän hoiti kuitenkin opettajan työnsä ohella myös Ruonan tilaa Tervolassa, jonne hän asettui vuonna 1888 luovuttuaan opetustoimesta Oulussa. Ruonasta kehittyi Pohjois-Suomen suurin karjatila, jossa oli yli sata eläintä ja joka tunnettiin muun muassa voin tuotannostaan. Snellman perusti Ruonan tilan yhteyteen vuonna 1888 meijeri- ja karjakkokoulun ja toimi sen johtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Anton Snellman *Biografiasampo*. Viitattu 12.5.2022.
2. ↑  Snellman Anton Erik *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Viitattu 12.5.2022.
3. ↑  Kuolleita.  *Päivälehti*, 11.3.1899, nro 66, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 12.5.2022.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Karl Gustaf Werander** (28. toukokuuta 1705 Lapväärtti – 31. joulukuuta 1771 Tukholma) oli suomalainen pappi ja valtiopäivämies.

Karl Gustaf Weranderin vanhemmat olivat kirkkoherra Jakob Werander ja Maria Wesbom ja puolisot vuodesta 1728 Birgitta Kristina Sand (k. 1759) ja vuodesta 1759 Hedvig Eleonora Lindhielm (k. 1770). Werander oli Västeråsin lukion oppilas, ylioppilaana hän tuli Turkuun 1722 ja valmistui maisteriksi 1726. Papiksi hänet vihittiin 1727 ja määrättiin Pohjanmaan jalkaväkirykmentin pastoriksi. Kokkolan kirkkoherra Weranderista tuli 1735 ja lääninrovasti 1740. Werander pakeni sotaa Ruotsiin seuraava vuonna, Simtunan ja Altunan kirkkoherra hän oli vuodesta 1743 ja rovasti 1744. Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoherraksi hänet nimitettiin 1750, samoin kuin Tukholman konsistorin jäseneksi. Valtiopäivämiehenä Werander toimi 1740–1741, 1742–1743, 1751–1752 ja 1760–1762. Teologian kunniatohtoriksi hänet vihittiin Lundissa 1768.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta s. 743. Viitattu 20.12.2019.
2. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Karl Gustaf Werander. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 20.12.2019)
**Sixtus Viktor Calamnius** (2. heinäkuuta 1826 Vaasa – 16. heinäkuuta 1897 Helsinki) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka toimi Valtiokonttorin ylitirehtöörinä.

Calamniuksen vanhemmat olivat kauppias Jakob Calamnius ja Anna Sofia Sadelin ja puoliso vuodesta 1864 Sofia Vilhelmina Donner (k. 1908). Calamnius opiskeli Helsingin yksityislyseossa 1836–1841 ja pääsi ylioppilaaksi kesäkuussa 1842. Hän opiskeli Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa oikeustiedettä vuodesta 1844, suorittaen tuomarintutkinnon kesäkuussa 1847. Vaasan hovioikeuden auskultanttina Calamnius työskenteli 1847 ja varatuomarin arvon hän sai 1851. Ns. suuremman kameraalitutkinnon hän suoritti seuraavana vuonna. Calamnius oli senaatin oikeusosaston ylimääräinen kopisti 1852, yleisen kanslian kopisti 1853, kansliatoimituskunnan kopisti vuodesta 1854, kanslisti vuodesta 1858, valtiovaraintoimituskunnan protokollasihteeri vuodesta 1862, maanviljelystoimituskunnan esittelijäsihteeri vuodesta 1867 ja siviilitoimituskunnan vuodesta 1872. Valtiokonttorin ylitirehtöörinä hän toimi 1879–1891. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen virka-arvo 1888.

Calamnius oli porvarissäädyn sihteeri säätyvaltiopäivillä 1863–1864, 1867 ja 1872.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Sixtus Viktor Calamnius. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 20.5.2020.
2. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 43–44. Helsinki: Otava, 1921.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Prinsessa Mafalda ja Philipp von Hessen heidän hääpäivänään 23. syyskuuta 1925.
**Philipp von Hessen** (6. marraskuuta 1896–25. lokakuuta 1980) oli Hessenin suvun päämies, Hessenin ja Brabantin maakreivi. Hän oli vuosina 1933–1943 Hessen-Nassaun provinssin maakuntajohtaja eli *oberpräsident*.

Philippin vanhemmat olivat Hessenin ja Brabantin maakreivi Friedrich Karl, joka valittiin Suomen kuninkaaksi vuonna 1918, ja prinsessa Margaret. Saksan viimeinen keisari Vilhelm II oli hänen enonsa. Philippin vaimo oli prinsessa Mafalda, Italian kuningas Viktor Emanuel III:n tytär. Heidän poikansa oli myöhemmin suvun päämieheksi tullut Moritz von Hessen.

Philipp von Hessen oli hyvissä väleissä Hermann Göringin kanssa ja myös Adolf Hitlerin suosiossa. Suosio kuitenkin kääntyi ja vuonna 1943 Philipp vangittiin. Mafalda kuoli Buchenwaldissa.

Philipp von Hesseniä on pidetty biseksuaalina.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sjöström, Kim: "Suomen kuningas" kuoli  31.5.2013. Suomen Kuvalehti. Viitattu 1.8.2017.
2. 1 2  Hoelterhoff, Manuela: `Royals and the Reich' Reveals Fateful History of Nazi Princes  8.1.2007. Bloomberg.  Arkistoitu 30.9.2007. Viitattu 1.8.2017. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Knut Henrik Albert Ruth** (29. heinäkuuta 1820 Helsingin pitäjä – 9. kesäkuuta 1902 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri.

Ruthin vanhemmat olivat Helsingin kaupunginviskaali Gustaf Ruth ja Sofia Ulrika Gagge. Ruth tuli ylioppilaaksi 1837, kirjoittautui Uusmaalaiseen osakuntaan 1838 ja otti todistuksen yliopistosta 1840. Ruth otettiin vapaaehtoisena palvelukseen 1. Suomen meriekipaasiin 1837 ja määrättiin helmikuussa 1840 majamestariksi ekipaasin 8. komppaniaan. Saatuaan sieltä eron joulukuussa 1840 hän tuli maaliskuussa 1841 nuoremmaksi aliupseeriksi Henkivartioväen Suomen tarkk'ampujapataljoonaan. Ruth ylennettiin vänrikiksi 1845 ja siirrettiin kouluttajaksi venäläiseen krenatööritarkk'ampujapataljoonaan ja edelleen 7. tarkk'ampujapataljoonaan. Aliluutnantiksi hän yleni 1847, luutnantiksi 1848, alikapteeniksi 1854 ja kapteeniksi 1856. Ruth siirrettiin Henkivartioväen tarkk'ampujapataljoonaan alikapteenina 1858 ja ylennettiin kapteeniksi 1861. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Jekaterinoslavin henkikrenatöörirykmenttiin everstiluutnanttina, everstiksi hänet ylennettiin 1868. Ruth osallistui 1877–1878 Turkin sotaan 1. jalkaväkidivisioonassa. Vuonna 1883 hänet määrättiin Ahtyrkan kihlakunnan sotilaskäskynhaltijaksi Ukrainaan, mistä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän sai eron kenraalimajurina elokuussa 1890.

Lähteet
-------

1. 1 2  Knut Henrik Albert Ruth *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 16.4.2020)
2. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Knut Albert Ruth. (Viitattu 16.4.2020)
**Emil Hougberg** (23. heinäkuuta 1857 Tornio – 24. toukokuuta 1909 Pitkäniemi) oli suomalainen ylilääkäri, professori ja luontoharrastaja.

Hougbergin vanhemmat olivat apteekkari Magnus Johan Hougberg ja Fredrika Asplund. Hän tuli ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1877, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1882, lääketieteen kandidaatiksi 1884, lääketieteen lisensiaatiksi 1887 sekä väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1892. Hän toimi Lapinlahden keskuslaitoksen alilääkärinä 1887–1899, Helsingin vaivaistalon mielisairaitten hoitolan lääkärinä 1894–1896, ja Pitkäniemen keskuslaitoksen ylilääkärinä vuodesta 1899 alkaen. Lääkintähallituksen ylimääräisenä ja avustavana lääkärinä hän toimi useaan otteeseen. Hänet nimitettiin psykiatrian dosentiksi 1894 ja professoriksi 1903.

Hougberg oli lääkäriseura Duodecimin aktiivinen jäsen. Hän oli innokas luonnontutkija ja amatöörilintutieteilijä, joka keräsi huomattavan munakokoelman. Kokoelmassa oli 307 lintulajin munia yhteensä 1 085:stä pesyeestä. Kokoelma on lahjoitettu Helsingin yliopistolle.

Lähteet
-------

* Duodecim 1/1910

### Viitteet

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. ↑  Eläinmuseon munakokoelma (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Maaherra Samuel Henrik Antellia esittävä maalaus
**Samuel Henrik Antell** (25. heinäkuuta 1810 Rantasalmi – 31. lokakuuta 1874 Helsinki) oli suomalainen valtiopäivämies, maaherra ja senaattori, joka sai aatelisarvon.

Antellin vanhemmat olivat rykmentinkirjuri Samuel Johan Antell ja Maria Elisabet Kyander. Opintonsa päätettyään hän toimi kenraalikuvernöörin kansliassa ja oli Viipurin pormestari 1845–1854. Vuonna 1856 hän sai nimityksen kenraalikuvernöörin kanslian tirehtööriksi ja pystyi asemassaan vaikuttamaan kenraalikuvernööriin kreivi Bergiin. Vuonna 1858 hänestä tuli Uudenmaan läänin kuvernööri ja 1859 salkuton senaattori. Rokassovskin tultua kenraalikuvernööriksi Antell sai siirron Kuopion läänin kuvernööriksi 1862. Antellin työ varsinkin nälkävuosina 1862 ja 1863 oli hyvin arvostettua. Hänet nimitettiin jälleen 1866 senaattiin, kansliatoimituskunnan (vuodesta 1869 siviilitoimituskunta) päälliköksi. Antell toimi useissa eri neuvottelukunnissa ja komiteoissa sekä kouluhallituksen jäsenenä 1869-1874. Hänet korotettiin aatelissäätyyn 1866 ja 1873 hän sai salaneuvoksen arvon.

Antellin ensimmäinen puoliso vuodesta 1840 oli Fanny Alexandra Helena Wallenius (k. 1856) ja toinen vuodesta 1859 vapaherratar Anna Wilhelmina de la Chapelle (k. 1862). Toimitusjohtaja Axel Henrik Antell, toimittaja Edvard Johannes Antell ja eversti Kasten Antell olivat Samuel Henrik Antellin poikia.

Antell oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*, s. 32. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1967, osa 1 p. 543
3. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Samuel Henrik Antell. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 18.12.2020)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Kuopion läänin maaherrat ja kuvernöörit (1831–1997) |
| --- |
|  |
| Venäjän keisarikunta (1831–1917) | 
* Sackleen (1831–1833)
* Ramsay (1833–1854)
* Federley (1854–1855)
* Furuhjelm (1855–1862)
* Antell (1862–1866)
* von Essen (1866–1873)
* von Kraemer (1873–1884)
* Järnefelt (1884–1888)
* Aminoff (1888–1899)
* Åkerman (1899-1900)
* Krogius (1900–1903)
* Bergh (1903–1905)
* Stenius (1905–1911)
* Tawaststjerna (1911–1913)
* Spåre (1913-1917)

 | Kuopion läänin vaakuna |
|  |
| Suomi (1917–1997) | 
* von Hellens (1917–1918)
* Ignatius (1918–1940)
* Heikkinen (1940–1950)
* Riikonen (1950–1960)
* Mantere (1960-1966)
* Hölttä (1966–1978)
* Hjerppe (1978–1993)
* Martikainen (1993–1997)

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Olof Johan Ekström** (10. syyskuuta 1819 Turtola – 3. tammikuuta 1885 Vaasa) oli suomalainen juristi ja virkamies, joka toimi talonpoikaissäädyn sihteerinä valtiopäivillä 1863–1864.

Ekströmin vanhemmat olivat henkikirjuri, nimituomari Nils Ekström ja Katarina Grapet ja puolisot vuodesta 1858 Aurora Matilda Bladh (k. 1862) ja vuodesta 1867 Elise Marti (k. 1886). Professori Walter Ekström oli Olof Johan Ekströmin poika. Ekström tuli ylioppilaaksi 1836 ja suoritti tuomarintutkinnon 1841. Varatuomarin arvon hän sai 1844. Ekströn oli Vaasan hovioikeuden kanslisti vuodesta 1848 ja aktuaari vuodesta 1853. Vaasan läänin lääninsihteeri hän oli 1853–1884. Ekström sai laamannin arvonimen 1864 ja valtioneuvoksen arvonimen 1884.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Olof Johan Ekström. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 24.2.2021.
2. 1 2  Viljo Hytönen: *Talonpoikaissäädyn historia. II Osa: Säädyn jäsenet, sihteerit ja tulkit*, s. 316. Helsinki: Otava, 1926.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
**Petter Edvard Ervast** (13. maaliskuuta 1841 Raahe – 30. joulukuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen kollegiasessori, tilastotieteilijä, suomentaja ja valtiopäivämies. 

Ervastin vanhemmat olivat piirilääkäri Petter Ervast ja Augusta Wilhelmina Basilier. Hän valmistui ylioppilaaksi Kuopion kimnaasista vuonna 1858 ja filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1869.

Ylioppilaana Ervast työskenteli Suomen Julkisia Sanomia -lehden toimituksessa ja vuosien 1863–1864 valtiopäivien kielenkääntäjänä. Valmistuttuaan yliopistosta Ervast työskenteli aluksi tilastollisessa toimistossa ja siirtyi vuonna 1872 Rautatiehallituksen vastaperustetun tilastokonttorin johtajaksi. Hän hoiti johtajan virkaa vuoteen 1897 asti.

Virkojensa ohella Ervast oli suomentamassa ja toimittamassa *Svenskt-finskt Handelslexikon* -sanakirjaa, tilastollisen toimiston johtajan K. E. F. Ignatiuksen *Storfurstendömet Finland* -teosta, Kirjallista Kuukauslehteä ja Suomen valtiokalenteria.

Vuosien 1882, 1885 ja 1888 valtiopäivillä Ervast edusti Kajaanin kaupunkia porvarissäädyssä. Valtiopäivillä hän teki aloitteita Kajaanin reaalilyseon laajentamisesta ja Kajaaninjoen kanavoittamisesta. Yhteiskunnalliselta ajattelultaan hän oli fennomaani.

Ervastin puoliso oli vuodesta 1874 Hilma Natalia Törnroos. Ervastin poika Pekka Ervast (1875–1934) oli tunnettu okkultisti ja teosofi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  ERVAST Petter Edvard *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Viitattu 14.1.2020.
2. 1 2  Mela, Aimo: *Pekka Ervast* (1956), s. 9
3. 1 2 3  Uutisia. Kuolleita.  *Rautatien-lehti*, 5.1.1900, nro 1, s. 5. Kansalliskirjasto. Viitattu 14.1.2020.
4. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 74–75. Helsinki: Otava, 1921.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Alina Renfors** (13. syyskuuta 1855 Rauma – 4. joulukuuta 1937 Tampere) oli suomalainen koulunjohtaja ja Viipurin suomalaisen jatko-opiston perustaja.

Alina Renforsin vanhemmat olivat pastori Karl Gustaf Renfors (1827–1906) ja Olivia Adolfina Bergroth (k. 1884). Hän kävi Kuopion ruotsalaisen tyttökoulun 1872 ja sai päästötodistuksen Jyväskylän seminaarista 1877.

Renfors oli kansakoulunopettajana Asikkalassa 1877–1879 ja Käkisalmessa 1879–1881. Hän toimi sitten Viipurin yksityisen suomalaisen tyttökoulun opettajana vuodesta 1881 alkaen ja kun koulu siirtyi valtion haltuun Renfors oli koulun johtajana 1887–1915. Hän siirtyi eläkkeelle johtajan virasta 1915 mutta oli vielä parin vuoden ajan koulussa tuntiopettajana. 

Vuonna 1889 Renfors perusti yliopistoon johtavan Viipurin suomalaisen jatko-opiston, joka koulutti aluksi myös opettajia. Hän johti tätä opistoa vuoteen 1917 saakka. Opisto luovutettiin 1915 Viipurin Nais-Opisto Oy:lle ja valtiolle se siirtyi 1925 jolloin se liitettiin yläluokiksi Viipurin tyttölyseoon. 

Viimeiset vuotensa Renfors asui Tampereella. Hän kuoli Finlaysonin sairaalassa joulukuun alussa 1937. Alina Renforsin veljiä olivat Amerikassa kuollut pastori Karl Axel Adhemar Koski, ent. Renfors (1854–1907) ja Vapaakirkon saarnaaja ja toimittaja Emil Eskil Valfrid Renfors (1865–1953).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Alina Renfors kuollut, Helsingin Sanomat, 06.12.1937, nro 330, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Alina Renfors kuollut, Karjala, 06.12.1937, nro 330, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Karl Gustaf Renfors. Verkkojulkaisu 2005. Luettu 6.12.2022.
4. ↑  Pappisluettelo - Suomen vapaakirkko: Helsinki
Valokuituvalaistuksessa projektori valaisee valokuitukaapeleita, joidenka päästä valo loistaa. Projektori muuntajineen on ainoa sähköinen osa valaistusta. Projektoreita on eri vahvuisilla polttimoilla, tuikekiekoilla, värikiekoilla ja suuremmissa projektoreissa on tuuletin. Projektoreissa on useita eri efektejä, joita voi vaihdella vaikka tilanteen mukaan. Projektoreita on yhden watin Led-valonlähteestä aina suurempiin halogeeni- tai monimetallilamppuihin 150 wattiin asti. Projektoreissa käytetään myös usein kauko-ohjausta jos valaistus on muutettavissa.*lähde?*

Valokuidut ovat kaapeleita. Paksummasta kuidusta tulee enemmän valoa, kuin ohkaisesta kuidusta. Valokuidun sisässä valo lähtee kuidun toisesta päästä ja "kimpoilee" kuidun sisässä eteenpäin tullen lopulta ulos. Kuituja on eri käyttötarkoituksiin esim. tietoliikenne yhteyksissä käytetään todella laadukkaita kuituja, mutta valaistuksessa ei tarvita yhtä laadukkaita kuituja, koska valaistuskuidussa on saatava vain valaistus toiseen päähän. Useimmin valokuituja käytetään valon siirtämiseen kuidun päähän, mutta mahdollisuutena on myös sivusta säteilevät kuidut.
**Carl Berndt Federley** (13. helmikuuta 1844 – 17. elokuuta 1906 Helsinki) oli suomalainen juristi, päätoimittaja ja virka- ja valtiopäivämies.

Federleyn vanhemmat olivat senaattori Berndt Federley ja Hedvig Fredrika Aurora Richter ja puoliso vuodesta 1871 Anna Maria Sirén. Federley tuli ylioppilaaksi 1861 ja suoritti tuomarintutkinnon 1864, varatuomarin arvon hän sai 1867. Hän oli senaatissa ylimääräinen kopisti 1868 ja vakinainen 1869 ja toimi tie- ja vesikulkulaitoksen ylihallituksen ja teollisuusjohtokunnan sekä rautatiehallituksen sihteerinä, rautatiehallituksen toimistopäällikkö hän oli 1889–1904. Federley oli myös *Vikingen*-lehden päätoimittaja ja julkaisi kirjasia naisten oikeuksista. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1887–1898. Federley oli porvarissäädyssä Maarianhaminan edustaja valtiopäivillä 1882, Uudenkaupungin 1891 ja Helsingin 1894 ja 1897.

Arkkitehti Birger Federley oli Carl Federleyn poika.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 76–78. Helsinki: Otava, 1921.
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Federley Carl Berndt Viitattu 27.3.2021.
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899: Federley Carl Birger Viitattu 27.3.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Marineholmenin alue nykyään. Kuva vuodelta 2011.
**Marineholmen** oli norjalainen laivastotukikohta Damsgårdssundetin varrella Puddefjordenissa Bergenissä Hordalandin läänissä. Tukikohta perustettiin 1818 ja lakkautettiin toukokuussa 1962, kun toiminnot siirtyivät uuteen Haakonsvernin tukikohtaan. Ensimmäisen maailmansodan aikana Marineholmen oli hyvin tärkeä. Siellä alukset korjattiin ja kunnostettiin ja sieltä ne hakivat polttoaineena käyttämänsä hiilen. Asuntoina siellä oli sekä parakkeja että myös puinen potkurikorvetti *Nordstjernen* (1864–1945). Myöhemmin asuntona käytettiin *Statsraad Lehmkuhlia*. Nykyisin laivastotukikohdasta ei ole Bergenissä juuri mitään jäljellä. Niiden hallien paikalla, joissa aikoinaan vuonna 1818 säilytettiin puisia sotaveneitä, perustettiin myöhemmin Høyteknologisenteret, nyk. Marineholmen AS.

Lähteet
-------

1. ↑  Marineholmen *Store norske leksikon*.  21.12.2020. Viitattu 24.7.2023. (norjaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: no:Marineholmen