recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Varjokulmumittari** (*Idaea dimidiata*) on pienehkö, vaalea mittariperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Siipien pohjaväri on kellertävän vaaleanharmaa ja etusiivet ovat muodoltaan verrattain pyöreäkärkiset. Sekä etu- että takasiivissä on selvät mustat keskipilkut sekä rivi mustia pisteitä siiven ulkoreunassa, siipiripsien tyvellä. Ulompi poikkiviiru näkyy harmaana juovana, jossa on mustat pisteet siipisuonten kohdalla sekä musta täplä siiven etureunassa. Keskivarjo erottuu himmeämpänä harmaana vyönä ja sisempi poikkiviiru vain heikosti. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella, lähellä etusiiven takareunaa on voimakas ruskeanharmaa varjostuma, joka hajoaa useammaksi laikuksi. Siipiväli 17–19 mm.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Varjokulmumittarin levinneisyys on holarktinen eli se ulottuu Euroopasta Aasian pohjoisosien poikki Pohjois-Amerikkaan. Suomessa sitä tavataan ainakin Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun korkeudelle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun loppupuoliskolta elokuun loppupuolelle.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Varjokulmumittarin ominta elinympäristöä ovat reheväkasvuiset, pensaikkoiset niityt, metsänreunat sekä valoisat metsät. Sitä tavataan myös kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät iltahämärässä ja tulevat valolle, mutta lähtevät häirittyinä lentoon päivälläkin. Perhosia voi tavata myös kukilla imemässä mettä. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää matalien kasvien kuihtuneilla lehdillä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2 3 4  Mikkola K, Jalas I. Peltonen O.: *Suomen perhoset. Mittarit 1*. Suomen Perhostutkijain Seura. Tampereen kirjapaino Oy Tamprint, 1985. ISBN 951-99620-7-7.  s. 62
4. ↑  Perhoswiki[vanhentunut linkki]
5. ↑  Skou P.: *The Geometroid Moths of North Europe (Lepidoptera; Drepanidae and Geometridae)*. Brill, 1986. ISBN 978-9004078598.  s. 57

Aiheesta muualla
----------------

* kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
* Vlindernet (hollanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q171366
* BAMONA: Idaea-dimidiata
* BioLib: 52492
* BOLD: 19156
* BugGuide: 11355
* CoL: 3PBLB
* EoL: 276373
* EPPO: IDAADI
* Fauna Europaea: 444182
* Fauna Europaea (new): 74ae8714-b27a-400a-b3d8-f8b1abf0698b
* GBIF: 5146677
* iNaturalist: 205231
* ITIS: 942274
* LoB: 3984
* MONA: 7126
* NatureServe: 2.745526
* NBN: NBNSYS0000005781
* NCBI: 572776

 |

 |
Kansanrunoilijat Olli Kymäläinen, Pietari Makkonen ja Antti Puhakka Johan Knutsonin vesivärimaalauksessa.
**Olli Kymäläinen** (25. maaliskuuta 1790 Soinilansalmi, Leppävirta – 3. toukokuuta 1855 Heinävesi) oli suomalainen kansanrunoilija.

Kymäläisen vanhemmat olivat mökkiläinen Jonas Kymäläinen ja Maria Soininen. Vartuttuaan Kymäläinen oli ensin työssä Palokin sahalla, mutta muutti sitten vuonna 1840 Heinävedelle vuosikymmeneksi Humalan myllyn mylläriksi Karvion kartanon tiluksille, samalla kun toimi kelloseppänä ja räätälinä. Myöhemmin hän eli mökkiläisenä Varistaipaleen kylässä Heinävedellä. 

Kymäläinen oppi lukemaan, mutta kirjoitustaitoa hänellä ei ollut. Hän teki ensimmäisen runonsa *Leppävirtain puolustus* 47-vuotiaana. Sen aiheena oli Kymäläisen kotipitäjän puolustus leppävirtalaisia varkaina pitäneiden kuopiolaisten moitteita vastaan. Kymäläinen teki runonsa kalevalamitalla, tunnetuin niistä lienee runo Punkaharjusta.

Vuonna 1845 Kymäläinen vieraili Helsingissä kansanrunouden tutkijoiden luona kahden muun kansanrunoilijan, Pietari Makkosen ja Antti Puhakan kanssa. Runoilijoita kestittiin Helsingissä, heistä maalattiin taulu ja piirrettiin kuva ja köyhälle Kymäläiselle koottiin rahalahja.

Koska Kymäläinen ei voinut itse kirjoittaa runojaan muistiin, vain harva niistä säilyi jälkimaailmalle. Runoja julkaistiin painettuna Sanansaattajassa vuonna 1840 ("Kiitos Luojalle hyvästä vuoden tulosta"), Necken-kalenterissa ("Punkaharjusta") ja Maamiehen Ystävässä vuonna 1848 ("Virsi vuoden tulosta"). Muita runoja olivat muun muassa "Heinäveden kirkon rakennuksesta", "Kansankäytöksestä jouluna", "Suomess' ei elä runoilla" ja "Kiitosvirsi hyvästä vastaanotosta Helsingissä".

Kymäläisen ensimmäinen puoliso vuodesta 1815 oli Katariina Turunen (k. 1841) ja toinen vuodesta 1842 Anna Katarina Rautiainen (k. 1878).

Kirjallisuutta
--------------

* *Kahdeksantoista runoniekkaa. Walikoima Korhosen, Lyytisen, Makkosen, Kymäläisen y.m. runoja ja lauluja*. Toimittanut Kustavi Grotenfelt. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1889.

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 426
* Suomen kirjailijat -tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive).

Aiheesta muualla
----------------

* T. Valavirta : Muutamia 1800-luvun kansanrunoilijoita, Helsingin Sanomat, 09.01.1938, nro 7, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Olli Kymäläinen*** 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Olli Juhani Muotka** (s. 14. heinäkuuta 1988 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä ja yhdistetyn urheilija. 

Muotka on kilpaillut nuorten MM-kilpailuissa yhdistetyssä vuosina 2005–2007 ja mäkihypyssä 2007–2008. Hänen parhaat sijoituksensa nuorten MM-kisoista ovat vuoden 2007 Tarvision kisoista, joissa hän sijoittui joukkuemäessä kolmanneksi ja henkilökohtaisessa mäkikilpailussa kahdeksanneksi. Yhdistetyssä hän on kilpaillut myös B-maailmancupissa.

Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Muotka saavutti maaliskuussa 2010 Planican lentomäen MM-kilpailuissa, joissa hän oli mukana Suomen pronssille sijoittuneessa joukkueessa. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui normaalimäessä 18:nneksi.

Mäkihypyssä Muotka kilpaili ensimmäisen kerran maailmancupissa Sapporossa tammikuussa 2010, jossa hän sijoittui 14:nneksi ja 20:nneksi. Continental Cupissa Muotka saavutti ensimmäisen, ja tähän mennessä ainoan, voittonsa joulukuussa 2010. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä on 226 metriä, jonka hän hyppäsi Norjassa Vikersundissa koekierroksella 12. helmikuuta 2011. Maaliskuussa 2011 hän saavutti ensimmäisen Suomen mestaruutensa voitettuaan suurmäen kilpailun Kuopiossa ja toisen Suomen mestaruutensa Muotka voitti huhtikuussa Rovaniemellä normaalimäen kilpailussa.

Muotka lopetti uransa mäkihyppääjänä tammikuussa 2015. Lopettamisensa jälkeen hän siirtyi valmentajaksi ja on toiminut Lahden Hiihtoseuran valmentajana. Muotka oli seuran ensimmäinen päätoiminen ja kuukausipalkalla toimiva valmentaja.

Mäkihypyssä Muotka edusti Lahden Hiihtoseuraa. Yhdistetyssä Muotka edusti vuosina 2005–2007 Ounasvaaran Hiihtoseuraa.

Lähteet
-------

* Olli Muotka Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi) (mäkihyppy)
* Muotka Suomen Hiihtoliiton sivuilla (mäkihyppy) (arkistoitu versio)

### Viitteet

1. ↑  Olli Muotkan veri veti ta­kai­sin Lappiin
2. ↑  Lahden Hiihtoseura laittoi kaiken uusiksi ja nosti unisen junioritoiminnan raiteilleen – Karpalon mäkiin on tullut juniorien perässä myös aikuisharrastajia

Aiheesta muualla
----------------

* Olli Muotka Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi) (yhdistetty)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Yle

 |

 |
Vedenjakaja voi sijaita vuoriselänteen harjalla.
Vedenjakajia (punainen viiva) Euroopassa.
**Vedenjakaja** on maantieteessä kahden tai useamman valuma-alueen välinen maaston raja-alue, missä maahan satanut vesi virtaa eri suuntiin ja päätyy eri vesistöihin. Sadeveden valumisen suunnan maanpintaa pitkin ratkaisee maanpinnan topografia. Maahan imeytyneen veden kulkeutuminen pohjaveden myötä ratkaisee maaperän rakenne ja laatu sekä peruskallion maanalainen topologia. Vedenjakajan paikan tarkka määrittäminen on vaikea tehtävä, sillä se riippuu monista vaikeasti selvitettävistä seikoista. Se tunnetaankin yleensä vain pääpiirteittäin.

Alueita, jotka jäävät vedenjakajan sisälle, kutsutaan vesistöalueiksi tai valuma-alueiksi. Aluetta ympäröi vedenjakaja, jonka sisälle satanut vesi kerääntyy sen matalimpaan kohtaan. Se sijaitsee usein valuma-alueen reunalla kohdassa, jota kutsutaan laskukynnykseksi. Laskukynnys on useina alkuna virtavedelle tai se on laskupaikka järveen.

Esimerkkejä
-----------

Suomessa varsin kuuluisa vedenjakaja on Suomenselkä, joka on Pohjanmaalla sijaitseva matala selänne Pohjanlahden rannikon ja Sisä-Suomen välillä. Norjan ja Ruotsin raja seuraa pääosin Kölin vuoriston vedenjakajaa, jonka itäpuoli laskee Pohjanlahteen ja länsipuoli Atlanttiin. Maanselkä on Pohjois-Suomessa ja jakaa vesistöt Jäämereen laskeviksi ja Perämereen laskeviksi alueiksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Helminen, Matti & al.: *Suomen luonnon tietosanakirja*, s. 447. Helsinki: Oy Valitut Palat-Reader's Digest Ab, 1977. ISBN 951-9078-31-2.
**Kraków** on yksi Vähä-Puolan voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 279 239. Puolan vuoden 2011 väestönlaskennassa Krakówin piirikunnan väestö oli Vähä-Puolan piirikunnista suurin. Kunnat Krakówin piirikunnassa ovat Czernichów, Igołomia-Wawrzeńczyce, Iwanowice, Jerzmanowice-Przeginia, Kocmyrzów-Luborzyca, Krzeszowice, Liszki, Michałowice, Mogilany, Skała, Skawina, Słomniki, Sułoszowa, Świątniki Górne, Wielka Wieś, Zabierzów ja Zielonki.

Krakówin väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 51,1 prosenttia oli naispuolisia ja 48,9 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,9 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 60,9 prosenttia ja eläkeläiset 19,2 prosenttia väestön keski-iän ollessa tasan 40 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 932 lasta. Krakówin piirikunnan väkiluku on kasvanut suoraviivaisesti koko 2000-luvun ajan ja sen ennustetaan kasvavan 320 953 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Powiat krakowski w liczbach *Polska w liczbach*. Viitattu 22.8.2020. (puolaksi)
2. ↑  Poland: Administrative Division (Voivodeships and Counties) *Citypopulation*. Viitattu 22.8.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Krakówin piirikunta** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Vähä-Puolan piirikunnat |
| --- |
|  |
| Kaupunkipiirikunnat | 
* Kraków (hallintokeskus)
* Nowy Sącz
* Tarnów

 |
|  |
| Piirikunnat | 
* Bochnia
* Brzesko
* Chrzanów
* Dąbrowa
* Gorlice
* Kraków
* Limanowa
* Miechów
* Myślenice
* Nowy Sącz
* Nowy Targ
* Olkusz
* Oświęcim
* Proszowice
* Sucha
* Tarnów
* Tatrzański
* Wadowice
* Wieliczka

 |

 |
**Olli Lyytikäinen, Pakeneva Hamlet** on Salon taidemuseon julkaisema teos kuvataiteilija Olli Lyytikäisestä ja hänen tuotannostaan. Teos on julkaistu taidemuseon Veturitallissa 7. kesäkuuta – 28. syyskuuta 2014 järjestetyn näyttelyn yhteydessä. Teos sisältää kuvia Lyytikäisen teoksista sekä artikkelit:

* Laura Luostarinen, Esipuhe
* Björn Springfeldt, Pakeneva Hamlet
* Esa-Pekka Salonen, Olli tuli sisään ikkunasta
* Elämäkerta

Näyttelyssä on esillä 137 Lyytikäisen teosta ja lisäksi Elonkorjaajat-ryhmän muiden taiteilijoiden teoksia. Näyttely oli laajempana esillä alkuvuodesta Ruotsissa Skärhamnissa Nordiska Akvarellmuseetissa, joka tuotti näyttelyn.

Veikko Halmetoja kiittää Helsingin Sanomiin kirjoittamassaan artikkelissa kirjaa ja toteaa: "Salosen tekstin kaltaista arjen taidehistoriaa olisi kiinnostava lukea enemmän ja pidemminkin. Se tarjoaa mukavan tavan sukeltaa kiinnostavan taiteilijan elämään muutoinkin kuin teosten kautta."

Lähteet
-------

1. ↑  Salon taidemuseo, (Arkistoitu – Internet Archive) viitattu 17.8.2014
2. ↑  Laura Luostarinen, Esipuhe, *Olli Lyytikäinen, Pakeneva Hamlet* s. 5
3. ↑  Veikko Halmetoja: Olli Lyytikäisen näyttely on kesän tapaus. Helsingin sanomat 29.7.2014.
Älykkyystestin kuviopäättelytehtävä, jossa pyydetään täydentämään ylärivin sarja jollain alarivin kuviolla
**Älykkyystesti** on psykologinen testi, jolla mitataan testattavan henkilön älykkyyttä. Älykkyystesti koostuu varta vasten älykkyystestiä varten luoduista tehtävistä, joista suoriutumisen perusteella henkilön älykkyyttä arvioidaan.

Suurin osa älykkyystesteistä pyrkii mittaamaan niin sanottua g-tekijää eli yleisälykkyyttä. Jotkin testit mittaavat älykkyyden eri osa-alueita. Ne antavat testatulle henkilölle älykkyysprofiilin, josta ilmenevät muun muassa hänen kognitiiviset vahvuusalueensa.

Älykkyystestin antamaa tulosta voidaan verrata suureen joukkoon muiden henkilöiden testituloksia, ja näin henkilön älykkyys voidaan määritellä suhteessa muihin ihmisiin. Älykkyys ilmoitetaan älykkyysosamääränä (ÄO). ÄO:ta määriteltäessä henkilön älykkyystestin pistemäärää verrataan normaalijakaumaan, jonka keskiarvo on 100, minkä jälkeen pistemäärä suhteutetaan testattavan ikään.

Yleisälykkyyttä mittaavia testejä on muodoltaan erilaisia. Niille on tyypillistä se, että ne vaativat mahdollisimman vähän ennalta opittuja tietoja tai taitoja. Niitä yhdistää se, että niiden ongelmanratkaisussa tarvitaan tiettyjä yleisen tason komponentteja, joiden esiintyminen todennetaan testien välisellä korrelaatiolla ja testien korrelaatiolla g-tekijään. Niille on ominaista myös standardointi.

Älykkyystestien soveltuvuutta eri kultturitaustaisten ja koulutukseltaan toisistaan poikkeavien ihmisten testaamiseen on toisinaan epäilty. Vuonna 1994 kaikkiaan 52 psykologia totesi ÄO-testin olevan hyvä ja kulttuurisesti riippumaton keino mitata ihmisen älykkyyttä.

Älykkyystestit syntyivät tarpeesta selvittää, onko oppilas laiska vai heikko. Ensimmäisen älykkyystestin kehitti psykologi Alfred Binet vuonna 1905. Psykologi Lewis Terman kehitti testiä edelleen Stanfordin yliopistossa, jonka mukaan testi sai nimekseen Stanford-Binet. Vuoden 1916 koesarjaan perustuvat edelleen useimmat nykyisetkin älykkyystestit.

Yhdysvalloissa nykyisin käytetyimpiä aikuisten älykkyystestejä ovat Wechsler Adult Intelligence Scale (WAIS) ja Stanford–Binet. Suomen Mensan käyttämä älykkyystesti on kulttuurineutraali yleistä älykkyystekijää mittaamaan pyrkivä tasokuviopäättelytesti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Älykkyystestaus Mensa Finland. Viitattu 15.8.2017.
2. 1 2  Kuka kehitti ÄO-testin? *Tieteen Kuvalehti*.  12.5.2010. Viitattu 15.8.2017.
3. ↑  Wayne Silverman, Charles Miezejeski, Robert Ryan, Warren Zigman, Sharon Krinsky-McHale, Tiina Urv: Stanford-Binet & WAIS IQ Differences and Their Implications for Adults with Intellectual Disability (aka Mental Retardation) *National Center for Biotechnology Information*.  2010. Viitattu 15.8.2017.
Sophiatownin taloja.
Sophiatownin katukartta.
**Sophiatown** on Johannesburgin esikaupunki, joka Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon aikana ryhmäaluelain nojalla julistettiin valkoiseksi alueeksi ja 12. helmikuuta 1955 noin 65 000 asukasta siirrettiin kolmentoista mailin päässä sijaitsevalle uudelle alueelle. Samalla Sophiatown nimettiin uudelleen **Triomfiksi** (suom. *Voitto*). Vuonna 2005 alueen nimi palautettiin.

Sophiatownia kutsutaan myös nimellä **Kofifi** Hermann Tobianskyn vaimon mukaan, joka muutti alueelle vuonna 1899 ja osti alueelta 237 aaria maata. Varsinaisesti esikaupunki perustettiin vuonna 1904 ja vuoteen 1913 asti mustat eteläafrikkalaiset saivat ostaa sieltä kiinteistöjä. 1920-luvulle tultaessa alueen valkoinen väestö oli muuttanut pois ja Sophiatownista oli tullut mustien, värillisten, intialaisten ja kiinalaisten yhteisö.  Sophiatown oli ennen värillisten häätämistä tunnettu värikkäästä kulttuurielämästään ja muun muassa Miriam Makeba aloitti uransa siellä.

Kun tieto alueen luokittelemisesta valkoiseksi levisi, asukkaat ryhtyivät protestoimaan sitä vastaan iskulauseella *"Ons dak nie, ons phola hier"* (*"Me emme muuta"*). Vastarinnan keskeisiä johtajia olivat isä Trevor Huddleston, Nelson Mandela ja Ruth First. Koko väestön siirtämiseen kului kahdeksan vuotta ja alue asutettiin uudelleen pääasiassa afrikaanerityöläisillä, jotka edelleen pääasiassa asuttavat sitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Triomf to be officially renamed Sophiatown  21.4.2005, 18:15. SABC.  Arkistoitu 29.9.2007. Viitattu 21.3. 2007. (englanniksi),   
Alistair Boddy-Evans: Sophiatown Exists Again  sunnuntai 12.2.2006. about.com.  Arkistoitu 22.2.2006. Viitattu 21.3. 2007. (englanniksi)
2. ↑  Triomf to be officially renamed Sophiatown  21.4.2005, 18:15. SABC.  Arkistoitu 29.9.2007. Viitattu 21.3. 2007. (englanniksi)
3. 1 2  Lucky Sindane: Sophiatown: recalling the loss  10.2.2005. southafrica.info. Viitattu 21.3.2007. (englanniksi)
4. ↑  Nick Fraser: Sophiatown  10.2.2005. BBC. Viitattu 21.3.2007. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* South African history: A brief history of Sophiatown (englanniksi)
**Saariston linnut Suomen luonnossa** on Dick Forsmanin teos Suomen rannikon saariston linnuista. Teoksen on julkaissut Otava vuonna 2019. 

Alkusanoissaan Forsman sanoo, että kirja on tarkoitettu tavallisille luonnossa liikkuville eikä edellytä asiantuntemusta. Hän toteaa, että vaikka saariston vakituisten asukkaiden määrä on vuosikymmenien kuluessa vähentynyt, mökkien määrä on moninkertaistunut, eikä saaristossa juuri ole kolkkaa, joka jäisi ihmistoimien ulkopuolelle. Hän kehottaakin luonnossa liikkujia vastuullisuuteen.

Johdannossa Forsman esittää saariston jaon sisä-, väli- ja ulkosaaristoon ja esittelee niiden ominaispiirteitä. Hän perustelee teoksen lajivalikoimaa siten, että ensinnäkin mukana ovat lajit, joiden pesintä tapahtuu ensisijaisesti saaristossa, muuten lajivalikoima kattaisi koko Suomen linnuston. Mukana on kuitenkin myös sellaisia lajeja, jotka saaristossa pesiessään tai läpi muuttaessaan ovat erityisen näkyviä.

Kirjassa esitellään 94 tyypillistä saariston lintulajia. Kirjan alussa on kartta, johon on merkitty merkittävät saaristoalueet.

Arviot
------

Jan Södersved toteaa *Linnut*-lehdessä, että kuvat ovat erinomaisia ja riittävän suuria, mutta hän olisi toivonut pikkukajavan rinnalle vertailukuvaksi kuvaa nuoresta pikkulokista. Plussaa hän antaa onnistuneesta lajitelmasta ja selkeistä ja teknisesti hyvistä kuvista, miinusta tulee levinneisyyskarttojen puutteesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Forsman, s. 7
2. ↑  Forsman, s. 9–10
3. ↑  Jan Södersved, Lintuopas mökille tai veneeseen. Linnut 2/2019 s. 47.
**Kostonjärvi** on keskikokoinen järvi Iijoen päävesistössä. Se sijaitsee Taivalkoskella Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa, Taivalkosken–Kuusamon tien (valtatie 20) läheisyydessä. Se on päävesistön suurin järvi.

Säännöstely
-----------

Järvi on säännöstelty yhdessä Kynsijärven, Kostonjärven, Tervajärven ja Unilammen kanssa, jotka kuuluvat yhdessä saman säännöstelyluvan alle. Alun perin säännöstelylupa oli myönnetty Suomen valtiolle, mutta vuonna 1995 maa- ja metsätalousministeriö siirsi säännöstelyluvan Iijoen Voima Oy:lle. Säännöstelyn on toteuttanut Pohjolan Voima Oy ja sillä tasataan osaltaan Iijoen virtaaman vuosivaihteluita joessa olevien viiden voimalaitoksen sähköntuotantoa ajatellen. Nämä voimalaitokset ovat yläjuoksulta alajuoksulle päin lueteltuina Haapakosken-, Pahkakosken-, Kierikin-, Maalismaan- ja Raasakan voimalaitos. Kostonjärvi on voimakkaasti säännöstelty, ja vedenkorkeuden sallittu vaihtelu on 5 metriä.

Ennen voimalaitossäännöstelyä vedenpintaa säädeltiin tukinuittoa silmällä pitäen padolla, joka oli rakennettu Kostonjärvelle 1940-luvulla. Kun uutta säännöstelypatoa alettiin rakentamaan heinäkuussa 1964, perattiin Kostonjoen niskaa, poistettiin uittopato ja laajennettiin padon perusteita. pato valmistui saman vuoden marraskuussa.

Kostonjärven säännöstelyväli on noin 5 metriä ja säännöstely on vaikuttanut Kostonjärven ylä- ja alivedenkorkeuksiin. Vedenpinnan laskiessa talvella keskivedenkorkeudestaan jää paljon ranta-alueita jää kuiville. Kuivuvan alueen pinta-ala on noin 800 hehtaaria.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kostonjärvi Järviwikissä. Viitattu 22.3.2014.
2. 1 2 3 4  Hiltunen, Matti: Kostonjärven, Kynsijärven, Tervajärven ja Unilammen kalatalousvelvoitteen (Arkistoitu – Internet Archive) tarkkailutulokset vuosina 2002–2007 (PDF), Muhoksen kalatalouspalvelut, 2008, viitattu 21.7.2017

Taivalkoski

|  |  |
| --- | --- |
| Kyliä | Inkee – Jokijärvi – Jurmu – Koitila – Kurtti – Loukusa – Metsäkylä – Parviainen – Pisto – Taivalkosken kirkonkylä – Tyrävaara – Vaarakylä |
| Järviä, jokia ja muita vesistöjä | Iijoki – Kostonjoki – Kostonjärvi – Korvuanjärvi – Kurtinjärvi |
| Nähtävyyksiä | Kallioniemi – Kylmäluoman retkeilyalue – Päätalopäivät – Taivalkosken kirkko – Syötteen kansallispuisto |
| Muuta | Mustavaaran kaivos – Korvuan rautatieasema – Kurtin rautatieasema – Taivalkosken rautatieasema – Taivalniskan seisake – Taivalvaaran rautatieasema |

Aiheesta muualla
----------------

* Pajunen, Hannu: *Järvisedimentit kuiva-aineen ja hiilen varastona*. Tutkimusraportti 160. Espoo: Geologinen tutkimuskeskus, 2004. ISBN 951-690-894-2. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 29.10.2022).
**Przemysław Krzysztof Niemiec** (s. 11. huhtikuuta 1980 Oświęcim) on puolalainen maantiepyöräilijä. Hän kilpaili Amore & Vita -joukkueessa 2001–2003, Miche-tallissa 2004–2010 ja Lampre / UAE Team Emirates -joukkueessa ammattilaisuransa loppuun 2011−2018.

Niemiec voitti Lagos de Covadongaan päättyneen, vuoristossa ajetun 15. etapin Espanjan ympäriajossa 2014.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Cycling Archives,

2003
Giro del Medio Brenta, voitto
2004
GP Città di Rio Saliceto e Correggio, voitto
MM-kilpailut, aika-ajossa 16:s
2005
Slovenian ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 3. etapin voitto
Giro del Trentino, 1. etapin voitto
Route du Sud, kokonaiskilpailussa toinen
2006
Giro di Toscana, voitto
Route du Sud, 3. etapin (mäkiaika-ajo) voitto
2008
Route du Sud, 3. etapin voitto
Olympialaiset, maantieajossa 15:s
2009
Giro del Trentino, 2. etapin voitto
Route du Sud, kokonaiskilpailun ja 2. etapin voitto
2010
Settimana Internazionale di Coppi e Bartali, kokonaiskilpailussa toinen, 3. etapin voitto
Tour des Pyrénées – Vuelta a los Pirineos, 2. etapin voitto
2011
Lombardian ympäriajo, viides
2012
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 15:s
2013
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa kuudes, 15. ja 16. etapilla kolmas
2014
Giro del Trentino, kokonaiskilpailussa kolmas
Puolan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides
Espanjan ympäriajo, 15. etapin voitto
2016
Presidential Tour of Turkey, 1. etapin voitto
Tour of Hainan, kokonaiskilpailussa toinen

Lähteet
-------

1. 1 2  Przemysław Niemiec Profile Sports-reference.com.  Arkistoitu 18.3.2009. Viitattu 9.9.2012. (englanniksi)
2. ↑  Przemyslaw Niemiec Cyclingarchives.com. Viitattu 14.1.2018. (englanniksi)
3. 1 2  Przemyslaw Niemiec Cyclingbase.com.  Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 30.3.2015. (ranskaksi)
4. ↑  Przemysław Niemiec *procyclingstats.com*. Viitattu 22.1.2019. (englanniksi)
5. ↑  Vuelta a España: Niemiec wins summit finish in Lagos de Covadonga *cyclingnews.com*.  7.9.2014. Viitattu 8.9.2014. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |
**Kotajoki** (myös *Oitsijoki* tai *Oihtsujoki*, norj. *Sandneselva*, pohjoissaameksi *Važžejohka*) on Barentsinmereen laskeva joki Etelä-Varangin kunnassa Finnmarkin läänissä Norjassa.

Joen kulku
----------

Joki saa alkunsa Norjan alueella lähellä Norjan ja Suomen rajaa Rajapään tunturin eteläpuolelta, käväisee Suomen puolella Vätsärin erämaa-alueella ja palaa Norjan puolelle, missä se virtaa Sandnesdalenin (pohjoissaameksi *Važželeahki*) laaksossa etelälounaasta pohjoiskoilliseen ja laskee mereen Varanginvuonon yhtenä sivuhaarana olevassa Kotajoenvuonossa (myös *Pitkävuono* tai *Utsavuono*, norj. *Langfjorden*, pohjoissaameksi *Uhcavuotna*).

Uoma, valuma-alue ja järvet
---------------------------

Joen pääuoman pituus on 44,330 km ja valuma-alue 168,31 km². Joen leventymänä sen keskijuoksulla on Sandneslangvatnet (pohjoissaameksi *Važžejávri*) -niminen järvi. Suomen puolelta jokeen laskee kolme suomalaisella peruskartalla vailla nimeä olevaa järveä ja joukko lampia lähellä Rajapään autiotupaa. Järvien korkeudet merenpinnasta ovat 197,0 metriä, 200,0 metriä ja 217,5 metriä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sandneselva *Norgeskart*. Kartverket. Viitattu 14.1.2018. (norjaksi)
2. ↑  Sandneselva *Fatktaark*. Kartverket. Viitattu 15.1.2018. (norjaksi)
3. 1 2  Kotajoki *Kvensk Stedsnavndatabase*. Kvensk stedsnavntjeneste. Viitattu 14.1.2018. (norjaksi)
4. 1 2 3  Sandneselva *NVE-Atlas*. Norges vassdrag og energidirektorat. Viitattu 14.1.2018. (norjaksi)
5. ↑  Rajapää, Autiotupa *Kansalaisen karttapaikka*. Maanmittauslaitos. Viitattu 14.1.2018.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: no:Sandneselva (Sør-Varanger)
**Olympieion** (m.kreik. Ολυμπιείον, lat. *Olympieum*) oli antiikin aikainen keisari Hadrianukselle Zeus Olympioksena omistettu temppeli Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.

Olympieion rakennettiin Hadrianuksen aikana roomalaisella kaudella noin vuonna 130 jaa. Se rakennettiin paikalle, joka oli ollut joitakin satoja vuosia aiemmin merenpohjaa ja sitten rannikkohetteikköä, ja muuttunut vapaaksi rakennusmaaksi.

Koko pyhäkköalueen koko oli noin 350 × 225 metriä. Temppeli oli keskellä aukiota, joka oli reunustettu pylväiköillä kaikilta neljältä sivulta. Temppelirakennus edusti korinttilaista tyyliä. Sen oletetaan olleen pseudodipteraalitemppeli, jossa oli yhteensä 74 pylvästä. Temppelin perustusten pituus oli noin 85 metriä ja peristasiksen pituus noin 60 metriä. Perustusten leveys oli noin 57 metriä.

Temppeli tuhottiin noin vuonna 400, todennäköisesti kristittyjen toimesta. Tämän jälkeen sen marmoriosat poltettiin kalkiksi. Myöhemmin perustuksetkin purettiin metalliosien talteenottamiseksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Scherrer, Peter (toim.): *Ephesus. New Guide*, s. 184–185. Authorised by Österreiches Archäologisches Institut and Efes Müzesi Selçuk. Graphis Ltd, 2000. ISBN 975-807-036-3.
Viktar Hulevitš (2021)
**Viktar Uladzimiravitš Hulevitš** (valkoven. Віктар Уладзіміравіч Гулевіч; ven. Виктор Владимирович Гулевич, *Viktor Vladimirovitš Gulevitš*; s. 14. toukokuuta 1969 Slutskin piiri, Minskin alue) on valkovenäläinen kenraalimajuri. Hän toimi Valko-Venäjän asevoimien pääesikunnan päällikkönä ja maan ensimmäisenä varapuolustusministerinä Venäjän hyökätessä Ukrainaan 2022. Hulevitšin johtama Valko-Venäjän armeija toimi hyökkäyksen tukijana ja mahdollistajana. Hänet otettiin 1. maaliskuuta 2022 Ison-Britannian pakotelistalle.

Hulevitšin väitettiin jättäneen eropyyntönsä Valko-Venäjän puolustusministeri Viktor Hreninille 4. maaliskuuta 2022. Valko-Venäjä kiisti väitteet ja totesi, että eropyyntöä ei edes voisi jättää puolustusministerille vaan ainoastaan Valko-Venäjän armeijan pääkomentajalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Financial Sanctions Notice Office of Financial Sanctions Implementation, HM Treasury
2. ↑  Belarus deputy defence minister QUITS over Ukraine war: Sanctioned general who 'agreed to Russian troops deploying on the border' signs resignation letter saying he cannot support invasion Daily Mail
*Tämä artikkeli käsittelee eläinradan merkkiä ja horoskooppia, sanan "kauris" muista merkityksistä katso täsmennyssivu.*
Kauris
Kauris eli sarvellinen vuohi. Kuva 1400-luvun länsimaisesta astrologiakirjasta.
**Kauris** (**Capricorn**) on kymmenes niistä *Eläinradan merkeiksi* kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 270–300 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin talvi­päivän­seisauksena 21. tai 22. joulukuuta ja siirtyy seuraavaan, Vesi­­miehen merkkiin tammi­kuun 20. päivän aikoihin.

Merkki on saanut nimensä Kauriin tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kauriin merkki vastaa suunnilleen Jousi­miehen tähdistöä.

Kauriin merkin mukaan on saanut nimensä myös Kauriin kääntöpiiri, joka on eteläisin leveyspiiri, josta katsottuna Aurinko on kerran vuodessa suoraan ylhäälläpäin. Tämä tapahtuu pohjoisen pallon­puoliskon talvi­päivän­seisauksena, Auringon saapuessa Kauriin merkkiin. Eteläisellä pallon­puoliskolla on silloin keskikesä.

Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä kauris (tai Kauris) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.

Lähteet
-------

1. ↑  *Yliopiston almanakka vuodeksi 2011 jälkeen Vapahtajamme Kristuksen syntymän*, s. 38, taulukko Auringon liike Eläinradalla 2011. Helsingin yliopisto, Ajasto Paperproduct, 2010. ISSN 1239-1654.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kauris (Eläinradan merkki)** Wikimedia Commonsissa

  

Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
**Uudenmaan Osakepankki** (**Nylands Aktiebank**) oli vuosina 1887–1918 toiminut suomalainen liikepankki, jonka asiakkaina olivat pienteollisuuden ja kaupan harjoittajat. Pankin perustaja ja toimitusjohtaja oli kunnallisneuvos Abel Landén ja sen osakepääoma oli miljoona markkaa ja vararahasto 0,3 miljoonaa markkaa. Pankin pääkonttori sijaitsi Helsingin Pohjoisesplanadilla ja sillä oli sivukonttorit Hyvinkäällä, Loviisassa, Orimattilassa, Lauttakylässä, Salossa, Savonlinnassa sekä Pohjanmaalla Kokkolassa, Pietarsaaressa, Oravaisissa ja Munsalassa.

Pankki fuusioitiin vuoden 1919 alussa Helsingin Osakepankkiin sen jälkeen, kun HOP oli hankkinut sen osake-enemmistön.

Fuusio johtui siitä, että Uudenmaan Osakepankki oli antanut luottoja liian avokätisesti. Rahamarkkinat kuitenkin kiristyivät vuonna 1918. Fuusion avulla Helsingin Osakepankki kasvatti markkinaosuuttaan. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen suuri pankkifuusio.

Lähteet
-------

* Pörssitieto: Nylands Aktiebank
* Helsinki, Paikannimihakemisto H-J, Suomenmaan kartta, toimittanut I. Uschakoff, Weilin & Göös 1898.

### Viitteet

1. ↑  Blomstedt, Yrjö: *Kansallis-Osake-Pankin historia I: 1889–1939*, s. 236. Helsinki: Kansallis-Osake-Pankki, 1989. ISBN 952-90089-6-X.
**Viksberginjärvi** (ruots. *Viksbergträsket*) on matala järvi Porvoon pohjoisosassa itäisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 67 hehtaaria. Etäisyys Porvoon keskustasta on viisi kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Viksberginjärven pituus lounaasta koilliseen on 1,4 kilometriä. Järven itäosassa on luoto. Syvin kohta sijaitsee altaan lounaisosassa Isoholman niemenkärjen tuntumassa. Viksberginjärven pohjoisosa on matalaa; aivan pohjoisessa järvi muuttuu suoalueeksi, joka jatkuu noin puoli kilometriä koilliseen, ja laajenee siellä Eriksdalinjärveksi. Viksberginjärven rannat on suurelta osin metsämaata ja suota, valuma-alueella on runsaasti peltomaata.

Viksberginjärven vesitilavuus on 1 785 000 kuutiometriä.

Viksberginjärveen virtaa laskuoja pohjoisesta peltojen halki ja kaakosta Papinjärveltä. Myös idästä virtaa laskuoja. Viksberginjärvi laskee Ilolanjokeen, joka virtaa järven itäpuolitse ja laskee Suomenlahteen.

Viksberginjärvi (17.002.1.003) kuuluu Ilolanjoen keskiosan alueeseen (17.002), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Ilolanjoen vesistössä (17). Ilolanjoen keskiosan alueella sijaitsee seitsemän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, Viksberginjärvi on niistä suurin. Toiseksi suurin on Papinjärvi, kolmanneksi suurin on Eriksdalinjärvi.

Viksberginjärvi on kolmanneksi laajin Porvoon 45:stä vähintään hehtaarin laajuisesta järvestä. Neljänneksi laajin on Sondbyträsket.

Viksberginjärvellä asusti yksinäinen itämerennorppa 1990-luvulla.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Viksberginjärvi, vakavesi, Porvoo
2. 1 2 3 4 5 6 7  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 1.6.2021.
3. ↑  Viksberginjärvi. Järviwiki. Viitattu 1.6.2021.
4. ↑  Ilolanjoen keskiosan alue (17.002). Järviwiki. Viitattu 1.6.2021.
5. ↑  Porvoo. Järviwiki. Viitattu 1.6.2021.
6. ↑  Merihylje kotiutui sisävesiin Yksinäinen norppa viihtyy Viksberginjärvessä Porvoossa (html) *Helsingin Sanomat*. Helsinki:  Sanoma Oy. Viitattu 1.6.2021.
**Uudenmaan Sanomat** oli Porvoossa vuosina 1930–1977 ilmestynyt sanomalehti.

Lehden perustamisen taustalla olivat ristiriidat Porvoon vapaamielisen sivistyneistön ja *Uusimaa*-lehteä hallinneen oikeistolaisen liikemiesryhmän välillä. *Uusimaan* muututtua lapualaiseksi puolueettoman porvarilehden perustaminen kävi ajankohtaiseksi. Sen taustalla olivat muun muassa Ilmari Jäämaa, Niilo Kärki, Armas Takala, Ilmari Turja sekä edistyspuoluelainen Kalle Kauppi ja maalaisliittolainen J. Emil Lempinen.

Liberaaleista taustavoimistaan huolimatta *Uudenmaan Sanomat* oli 1930-luvulla linjaltaan aitosuomalainen. Se oli hyvätasoinen uutislehti, joka alkoi jäädä kilpailijastaan jälkeen vasta 1950-luvulla. Lehden pakinoitsijoina toimivat Maisteri-nimimerkillä esiintyneen Ilmari Turjan lisäksi "Pökö" eli Rieti Jorkama. Porvoon levikkialue oli liian pieni kahdelle suomenkieliselle sanomalehdelle, eikä *Uudenmaan Sanomat* lopulta kyennyt vastaamaan *Uusimaan* kilpailuun. Vuonna 1968 toteutettu painokonehankinta ja ilmestystiheyden laajentaminen veivät yhtiön rahoitusvaikeuksiin, jotka johtivat lehden lakkaamiseen tammikuussa 1977.

*Uudenmaan Sanomat* ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1954 lähtien neljästi ja vuodesta 1968 viidesti viikossa. Lehden levikki oli pitkään 4 000–5 000 kappaletta ja yli 6 400 vuonna 1973. Päätoimittajina työskentelivät Arvi Kivenheimo (1930–1940), E. J. V. Sipilä (1941–1944), Toivo V. Narva (1944–1946), Toivo Sainio (1946–1949), E. J. Toivonen (1949–1952) ja Ahti Niemelä (1952–1977).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 182–183. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
Mstislav Rostropovitš ja Galina Višnevskaja vuonna 1965.
**Galina Pavlovna Višnevskaja** o.s. Ivanova (ven. Гали́на Па́вловна Вишне́вская, 25. lokakuuta 1926 Leningrad – 11. joulukuuta 2012 Moskova) oli venäläinen sopraano, joka tuli maailmankuuluksi loisteliaan, mutta dramaattisen uransa ansiosta. Hänellä oli tumma ja voimakas ääni, jonka avulla hän toi useisiin rooleihin uutta puhtia.

Laulajanura
-----------

Višnevskajan ensimmäinen rooli oli *Jevgeni Oneginin* Tatjana Moskovan Bolšoi-teatterissa. Tämän jälkeen hän esiintyi useissa rooleissa Venäjällä, Euroopassa ja Yhdysvalloissa. 1960-luvulla Višnevskaja esiintyi kuuluisissa rooleissa muun muassa La Scalassa, Metropolitanissa ja Covent Gardenissa.

Yksityiselämä
-------------

Višnevskaja oli aikoinaan naimisissa kuuluisan venäläisen sellisti Mstislav Rostropovitšin kanssa, ja heillä oli kaksi lasta. Višnevskaja ja hänen puolisonsa joutuivat Neuvostoliitossa epäsuosioon, koska Rostropovitš puolusti julkisesti kirjailija Aleksandr Solženitsynia. He muuttivat Neuvostoliitosta länteen vuonna 1974. Heiltä vietiin Neuvostoliiton kansalaisuus vuonna 1978. He saivat Yhdysvaltojen kansalaisuuden, mutta Neuvostoliiton romahdettua heille myönnettiin jälleen Venäjän kansalaisuus.

Galina Višnevskaja joutui kokemaan Neuvostoliiton kurjuuden. Kirjassaan *Galina: venäläinen tarina* (1984) hän kuvaili kirjavaa elämäänsä ja myös sitä, kuinka hän rakasti Venäjää – kaikesta huolimatta. 

Rostropovitš ja Višnevskaja perustivat vuonna 1991 säätiön, joka huolehtii venäläisten lasten ja nuorten hepatiitti B -rokotuksista.

Lähteet
-------

1. ↑  В Москве скончалась Галина Вишневская

Aiheesta muualla
----------------

* Galina Višnevskajan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
	+ 2
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Olympus E-1 järjestelmäkamera edestä
Olympus E-1 järjestelmäkamera takaa yläviistosta
**Olympus E-1** on Olympuksen vuonna 2003 esittelemä kamera. Se oli ensimmäinen alusta asti täysin digitaaliseksi suunniteltu järjestelmäkamera. 

E-1:ssä käytetään Four Thirds -objektiivikiinnitystä ja -kuvajärjestelmää. Se tarkoittaa, että järjestelmän kenno on pienempi kuin 35 mm:n filmiruutu, joten järjestelmästä on saatu kevyempi ja pienempi kuin kilpailijoiden vastaavista.

Pääpiirteet:

* Kevyempi ja kompaktimpi kuin kilpailevat DSLR-rungot
* 5 megapikseliä CCD
* Magnesium-alumiini runko
* Säänkestävä
* "Supersonic Wave Filter" puhdistaa kennon joka käynnistyskerralla
* USB 2.0 ja Firewire-liitettävyys
* Jatkuva kuvaus 3 ruutua sekunnissa aina 12 ruutuun asti
* Käyttäjän päivitettävissä oleva firmware

Joskus pitkillä valotusajoilla näkyy kirkkaita pisteitä. Ilmiötä kutsutaan pitkän valotuksen kohinaksi. Kytkemällä päälle "noise filter" -tekniikan E-1 poistaa kirkkaat kohdat.

E-1:n kehitystä on kutsuttu myös Olympuksen Zuiko-objektiivinimen elvyttämiseksi, vaikka uuden objektiivisarjan nimi onkin Zuiko Digital. E-1:tä myytiin yleensä sääsuojatun Zuiko Digital 14–54 mm:n 1:2.8–3.5 zoom-objektiivin kanssa.

Olympus jakoi aikaisemmin ilmaiseksi OM-adaptereita, joilla voitiin kytkeä vanhoja OM-kiinnityksellä varustettuja objektiiveja uuteen 4/3-kiinnitykseen. Enää adaptereita ei saa ilmaiseksi, mutta niitä on edelleen saatavana. Adapterilla saadaan käyttöön laaja valikoima vanhempia manuaalitarkenteisia objektiiveja.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Olympus E-1** Wikimedia Commonsissa
**Galitš** (ven. Га́лич) on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kostromajoen vesistöön kuuluvan Galitšskoje-järven rannalla 121 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Galitšin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Siellä haarautuvat Buihin, Kiroviin ja Kostromaan johtavat rautatiet. Asukkaita on 17 400 henkeä (vuonna 2010).*lähde?*

Kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1238 nimellä *Galitš Merski*. Nimitys viittaa paikalla sijainneeseen merjalaisasutukseen. Jo 1100-luvulla sitä ympäröi maalinnoitus, jonka jäänteitä on säilynyt Baltšugin linnamäellä. 1200-luvulla Galitš oli samannimisen ruhtinaskunnan keskus. Sen ensimmäinen ruhtinas oli Aleksanteri Nevalaisen veli Konstantin Jaroslavitš. Vuonna 1363 ruhtinaskunta liitettiin Moskovaan. 1400-luvun alussa vanhan linnamäen viereen rakennettiin uusi maalinnoitus. Kazanin tataarit piirittivät sitä vuonna 1427 neljän viikon ajan. 1400-luvun loppupuolella maavallein ympäröitiin linnan viereen kasvanut esikaupunki. 

1500-luvulla Galitš oli Kostroman alueen tärkein kauppakeskus, joka välitti turkiksia Länsi-Eurooppaan ja Aasiaan sekä viljaa muihin Venäjän kaupunkeihin. 1600-luvun alussa puolalaismiehittäjät hävittivät kaupungin. Vuonna 1708 se liitettiin Arkangelin lääniin ja vuonna 1778 siitä tuli Kostroman lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Asukkaat harjoittivat puutarhaviljelyä ja nahan muokkausta. Nykyään kaupungissa on konepaja-, nahka-, tekstiili-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta.

Kaupungin historiallinen keskus on entisen kremlin vieressä sijaitseva, 1700–1800-lukujen vaihteen rakennuksien ympäröimä kauppatori. Kremlin sisällä on kivisiä kauppiastaloja, vuonna 1815 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali ja sen vieressä sijaitseva samanniminen barokkityylinen kirkko. Kremlin ja Baltšugin linnamäen yhdistävän pääkadun varrella on 1800–1900-luvun vaihteen kauppiastaloja ja puurakennuksia. Linnamäen vieressä Galitšskoje-järven rannalla sijaitsee 1700-luvun lopulla rakennettu Basileios Suuren kirkko. Kaupungin etelälaidalla on 1400-luvulla perustettu Pansijevin luostari ja sen 1500-luvulla rakennettu Neitsyt Marian taivaaseen astumisen katedraali ja Pyhän kolminaisuuden kirkko (1642).

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 103–104. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Galitš**.
* Galitšin kaupungin sivusto (venäjäksi)
* Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
* Toinen epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)

Kostroman alueen vaakunaKostroman alueen kaupungit
**Hallinnollinen keskus: Kostroma**  

Bui | Galitš | Kologriv | Makarjev | Manturovo | Neja | Nerehta | Šarja | Soligalitš | Tšuhloma | Volgoretšensk
Joukko koululaisia tekee Bellamyn tervehdyksen toukokuussa 1942
Lapset tervehtivät Yhdysvaltain lippua maaliskuussa 1941
**Bellamyn tervehdys** on Yhdysvalloissa vuosina 1892–1942 käytössä ollut tervehdys, jota käytettiin ennen muuta Yhdysvaltain lipun tervehtimiseen nk. lippuvalan yhteydessä. Tervehdys on saanut nimensä Francis Bellamyn (1855–1931) mukaan, joka otti sen osaksi lippuvalaansa vuonna 1892.[1] Hänen alkuperäisen ohjeensa mukaan lippua tervehdittiin ensin sotilaallisesti nostamalla oikea käsi kämmenpuoli alaspäin otsalle, ja kun valassa mainittiin sana "lippu", oikea käsi nostettiin suoraksi yläviistoon, kämmenpuoli ylöspäin. Bellamyn mukaan tämä ele korosti iloa ja ylpeyttä, jonka vapauden symbolin, Yhdysvaltain lipun, tuli herättää katsojissa. [1]

Koska monet vierastivat sotilaallisen tervehdyksen käyttämistä lippuvalan yhteydessä (joka yleensä vannottiin luokkahuoneissa koulupäivän aluksi), Bellamy korvasi sen pian käden asettamisella rinnalle, sydämen korkeudelle. Siitä käsi nostettiin ylös tervehdykseen.[1]

1920-luvulla Italian fasistit ottivat käyttöön nk. roomalaisen tervehdyksen, jonka Saksan kansallissosialistit pian omaksuivat itselleen nimellä Hitler-tervehdys tai saksalainen tervehdys. Tämä erosi vain vähän Bellamyn tervehdyksestä, lähinnä siten, että kämmenen asento oli erilainen (tässäkin suhteessa Bellamyn tervehdyksesta oli useita muunnoksia). Lisäksi Bellamyn tervehdys on määritelty nimenomaan lipun tervehtimisen yhteyteen, kun taas roomalainen ja saksalainen tervehdys olivat yleisesti käytössä tervehdyksinä. Tästä huolimatta monet yhdysvaltalaiset pitivät kiusallisena, että Yhdysvaltain luokkahuoneissa koululaiset tervehtivät maan lippua tavalla, joka oli lähes identtinen Italian fasistien tai Saksan kansallissosialistien tervehdyksen kanssa.[2]

Japanilaisten hyökättyä Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941 Yhdysvallat joutui mukaan toiseen maailmansotaan. Tällöin Bellamyn tervehdys joutui entistä kiusallisempaan valoon. Presidentti Franklin D. Roosevelt määräsikin, että lippuvalan yhteydessä lippua tuli tervehtiä pitämällä käsi sydämellä koko valan ajan; sama koski myös Yhdysvaltain kansallislaulua, Tähtilippua. Yhdysvaltain kongressi hyväksyi asiaa koskevan lain 22. kesäkuuta 1942. Tämän jälkeen Bellamyn tervehdys poistui käytöstä nopeasti, vaikkakin osa kansalliskonservatiivisista piireistä halusikin ensiksi jatkaa sen käyttöä.[2]

Lähteet
-------

1. 1 2 3  The peculiar history of the Pledge of Allegiance Cnn.com
2. 1 2  The Official Pledge of Allegiance Salute Used to be a ‘Hitler Salute’

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bellamyn tervehdys**.
**Viktar Hantšar** (valkoven. Віктар Ганчар, 29. huhtikuuta 1957 – 1999?) oli valkovenäläinen poliitikko, joka katosi vuonna 1999. Maan opposition mukaan presidentti Aljaksandr Lukašenkan turvamiehet tappoivat hänet.

Hantšar valmistui lakiopinnoistaan yliopistosta Minskissä ja työskenteli vuodesta 1986 lähtien Valko-Venäjän talousinstituutissa. Hän oli Valko-Venäjän parlamenttissa vuosina 1990–1995 ja 1995–1999. Lukašenka nimitti hänet varapääministeriksi vuonna 1994. Myöhemmin hän vastusti Lukašenkan politiikkaa ja esimerkiksi vuonna 1996 pidettyä kansanäänestystä perustuslain muuttamisesta, sekä aikeita liittää Valko-Venäjä osaksi Venäjää. Hantšar kaapattiin kadulta Minskissä 16. syyskuuta 1999. Hänen kohtaloaan ei varmuudella tiedetä.

Lähteet
-------

1. ↑  Roszkowski, Wojciech; Kofman, Jan: *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century*, s. 331. M.E.Sharpe, 2008. ISBN 978-0-7656-1027-0. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |
**Wymysorys** (*Wymysiöeryś*) on saksalle läheistä sukua oleva kieli, jota puhutaan puolalaisessa Wilamowicen kaupungissa Sleesian voivodikunnassa. Wymysorys on uhanalainen kieli ja sillä on vain 70 puhujaa*milloin?*, joista suurin osa on vanhuksia. Kielen puhujista kaikki ovat kaksikielisiä, eli he osaavat myös puolaa. Kieli erkani yläsaksasta 1100-luvulla; saksan kielen ohella se on saanut vaikutteita samalle alueelle muuttaneiden siirtolaisten kielistä, joita olivat hollanti, friisi ja muinaisenglanti.

Kielinäyte
----------

### "Isä meidän" -rukous wymysorykseksi

*Ynzer Foter, dü byst ym hymuł,*  

*Daj noma zuł zajn gywajt;*  

*Daj Kyngrajch zuł dö kuma;*  

*Daj wyła zuł zajn ym hymuł an uf der aot;*  

*dos ynzer gywynłichys brut gao yns haojt;*  

*an fercaj yns ynzer siułda,*  

*wi wir aoj fercajn y ynzyn siułdigia;*  

*ny łat yns cyn zynda;*  

*zunder kaonst yns reta fum nistgüta.*  

*[Do Dajs ej z Kyngrajch an dy maocht, ans łaowa uf inda.]*  

*Amen*

Lähteet
-------

1. 1 2  Ethnologue report on language code: wym

Aiheesta muualla
----------------

* Incubator Wymysoryksenkielinen Wikipedia hautomossa
* Wilamowicen kotisivut
Salishien kielikunnan alue.
**Bella coolat**, oma nimitys *nukhalk*, ovat salishien kielikuntaan kuuluva intiaanikansa Pohjois-Amerikassa Brittiläisessä Kolumbiassa. Heitä oli alkujaan viisi heimoa: *bella coola*, *kimsquit* ja jo hävinneet heimot *nukhalk*, *taliomk* ja *noothlakamish*. Heimot olivat itsenäisiä mutta tunsivat yhteishenkeä ja pitivät itseään vieraskielisiä naapurikansoja yläarvoisempina. 
Bella coolat olivat vähällä kuolla sukupuuttoon 1800-luvulla kulkutautien vuoksi, mutta 1900-luvulla heidän määränsä on jälleen kasvanut ja lähes puolet puhuu vielä kansansa kieltä. Alkuaan heitä on ollut kaiketi 5000 henkeä, mistä se laski vuoden 1902 310:een ja kohosi vuoteen 1980 mennessä 760:een.

Lähteet
-------

* Pentti Virrankoski: *Pohjois-Amerikan intiaanit - intiaanikansojen kulttuuri ja historia Rio Grandelta Yukon-joelle*. , 1994. ISBN 951-717-7887. suomi

### Viitteet

1. 1 2  Virrankoski 1996. s. 346.
2. ↑  Bella Coola (Native Americans of the Northwest Coast) *what-when-how.com*. Viitattu 10.7. 201k. (englanniksi)
**Kaverini, mahtava Joe** (*Mighty Joe Young*) on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Se on uudelleenfilmatisointi vuoden 1949 elokuvasta *Afrikan Aave.*

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Jillin äiti on eläintieteilijä, jonka salametsästäjät ampuvat vahingossa tappaessaan gorillaemon. Hän ehtii ennen kuolemaansa pyytää Jilliä pitämään huolta juuri orvoksi jääneestä gorillanpoikasesta Joesta.

Kymmenen vuotta myöhemmin eläintieteilijä Gregg O'Hara on tutkimusmatkalla Afrikan viidakossa, ja eräänä päivänä hänen silmiinsä osuu 4,5-metriseksi jättiläiseksi kasvanut Joe. Gregg tajuaa, että salametsästäjät löytävät Joen millä hetkellä hyvänsä ja tappavat sen, ja hän taivuttelee Jillin muuttamaan Joen kanssa Yhdysvaltoihin luonnonsuojelualueelle. Kumpikaan heistä ei kuitenkaan aavista, että salametsästäjät ovat taas heidän jäljillään. Pian heitä odottaa Los Angelesin kaduilla villi takaa-ajo, mistä seurauksena on kaaos.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Charlize Theron  | … |  Jill
  |
|  Bill Paxton  | … |  Gregg
  |