recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**San José** oli Espanjan laivaston vuonna 1769 vesille laskettu San Francisco de Paula -luokan kaksikantinen 70-tykkinen linjalaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: San Francisco de Paula -luokka*
Jorge Juanin suunnitelmiin perustuva alus tilattiin 17. lokakuuta 1766 Havannasta Real Astillero de Habanalta. Alus laskettiin vesille 14. joulukuuta 1769.

Palvelus
--------

Alus lähti 22. elokuuta 1770 Havannasta fregatin ja postilaivan kanssa Ferroliin. Se joutui myrskyn vuoksi etsimään suojaa Cádizista. Se lähti huhtikuussa 1771 Cádizista Ferroliin. Joulukuussa 1774 *San José*, *San Genaro*, neljä fregattia ja yhdeksän pienempää sotalaivaa muodostivat Cisnerosin laivueen, jossa *San José* oli lippulaivana. Laivueen tehtävänä oli avustaa piiritettyä Melillaa. Alus saapui joulukuussa 1774 fregatti *Carmenin* kanssa Cádiziin, mistä ne saattoivat 22. tammikuuta 1775 kaksi tykkejä ja ampumatarvikkeita kuljettanutta rahtialusta Melillaan. Alus ja xebex *Garzota* ampuivat 28. tammikuuta maakohteita. Se saattoi 23. helmikuuta Cádizista neljä tarvikkeita kuljettanutta rahtialusta Málagaan, mutta saattue joutui palaamaan satamaan kovan vastatuulen vuoksi. Alus palasi 31. maaliskuuta Cádiziin Málagasta ja Pohjois-Afrikan rannikolta.

Heinäkuussa 1775 alus liitettiin Castejónin laivastoon Algerin sotaretkelle. Se aloitti 6. heinäkuuta kaksi päiväisen Algerian rannikkolinnakkeiden ampumisen, jolloin alukseen osui 60 kertaa. Aluksen mastot ja takila vaurioituivat ja miehitöstä sai surmansa neljä ja 16 haavoittui. Alus lähti 15. heinäkuuta Algerian rannikolta ja saapui seuraavana päivänä Alicanteen.

Lähteet
-------

* Winfield, Rif; Tredrea, John; Garcia-Torralba Pérez, Enrique & Blasco Felip, Manuel: *Spanish Warships in the Age of Sail 1700-1860: Design, Construction, Career and Fates*. Seaforth Publishing, 2023. ISBN 978-1-5267-9078-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Winfield et al 2023 s. 147-148

*San Francisco de Paula* -luokan linjalaivat

|  |
| --- |
| *San Francisco de Paula* - *San José* |
| Edeltäjä: San Isidro -luokka – Seuraaja: San Pedro Apóstol -luokka |
Wiesław Kukuła
**Wiesław Kukuła** (s. 16. maaliskuuta 1972 Częstochowa) on puolalainen kenraali.

Kukuła aloitti sotilasuransa upseerikokelaana vuonna 1992. Hän valmistui maisterin arvolla elektroniikassa ja televiestinnässä Varsovan Teknillisestä sotilasyliopistosta vuonna 2003. Samana vuonna hän aloitti palvelun Irakin sodassa. Vuonna 2012 Kukuła nimitettiin erikoisjoukkoryhmän johtoon ja vuonna 2016 alueellisten puolustusjoukkojen komentajaksi. Hän sai 29. marraskuuta 2016 ylennyksen prikaatikenraaliksi, syyskuussa 2018 kenraalimajuriksi ja 5. marraskuuta 2021 kenraaliluutnantiksi. Lokakuussa 2023 hänestä tuli Puolan asevoimien esikunnan päällikkö, ja 9. marraskuuta 2023 hänestä tehtiin kenraali.

Kukuła on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  General Wiesław Kukuła NATO 6.12.2023, viitattu 29.12.2023 (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Puola

 |

 |
**Kauno Laine** (14. syyskuuta 1919 Viipuri – 12. tammikuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen elokuvaaja.

Kauno Laine oli Oy Suomen Filmiteollisuuden palveluksessa kamera-assistenttina, B-kuvaajana ja kuvaajana vuosina 1948–1958, sitä ennen hän oli työskennellyt muun muassa poliisina. Laine oli 1948–1950 kamera-assistenttina kahdeksassa elokuvassa, B-kuvaajana 1950–1953 seitsemässä elokuvassa ja A-kuvaajana kuudessatoista elokuvassa 1951–1958. Laine kuvasi Osmo Harkimon kanssa vuonna 1956 ensimmäisen suomalaisen anamorfisen värielokuvan, Toivo Särkän ohjaaman Agascope-elokuvan Juha. Helsingin olympialaisten aikana 1952 Kauno Laine oli yksi virallisten kisaelokuvien kuvaajista.

Suomen Filmiteollisuuden elokuvatuotannon supistamisen seurauksena Kauno Laine oli 1958–1967 mainostoimisto Erva-Latvalan palveluksessa kuvaajana. Sen jälkeen hän oli vapaana elokuvataiteilijana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kari Uusitalon henkilökuvaus Kauno Laineesta EloNetissä


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* Photographers' Identities

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ritva
* Elonet

 |

 |
**Orest Subtelnyi** (ukr. О́рест Субте́льний; 17. toukokuuta 1941 Krakova – 24. heinäkuuta 2016 Toronto) oli ukrainalais-kanadalainen historioitsija.

Subtelnyi lähti vanhempiensa kanssa pakolaisena Yhdysvaltoihin vuonna 1949. Perhe asettui Philadelphiaan. Subtelnyi sai humanististen tieteiden kandidaatin arvon Templen yliopistosta vuonna 1965 ja humanististen tieteiden maisterin arvon historiassa Pohjois-Carolinan yliopistosta vuonna 1967. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Harvardin yliopistosta vuonna 1973. Väitöskirja oli *Unwilling Allies: The Relations of Hetman Pylyp Orlyk with the Ottoman Porte and the Crimean Khanate*. Subtelnyi luennoi kahden vuoden ajan Harvardin yliopiston historian laitoksella. Vuosina 1975–1982 hän opetti Hamilton Collegessa. Vuonna 1982 Subtelnyi liittyi Toronton Yorkin yliopiston palvelukseen, ja vuonna 1987 hänestä tuli sen professori. Hän opetti myös vierailevana professorina vuonna 1993 Tübingenin yliopistossa. Subtelnyi jäi eläkkeelle vuonna 2015.

Subtelnyi keskittyi tutkimustyössään Itä-Euroopan, varsinkin Ukrainan historiaan. Hänen pääteoksenaan on pidetty kirjaa *Ukraine: A History*, jonka ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 1988. Subtelnyi oli Ševtšenkon tieteellisen seuran jäsen ja vuodesta 1992 tai 1993 Ukrainan kansallisen tiedeakatemian ulkomaalaisjäsen. Subtelnyi sai Antonovytš-palkinnon vuonna 1983 ja Ukrainan ansioritarikunnan merkin vuonna 2002. Lisäksi hän sai Ukrainian Canadian Congressin Ševtšenko-mitalin ja Ukrainan diplomaattiakatemian kunniatohtorin arvon.

Subtelnyi oli naimisissa professori Maria Subtelnyin kanssa. Hänen pojastaan Alexanderista tuli lääkäri. Subtelnyi kuoli heinäkuussa 2016. Hänen hautajaisensa pidettiin Toronton ukrainalaiskatolisessa St. Demetrius -kirkossa.

Julkaisuja
----------

* *The Mazepists: Ukrainian Separatism in the Early Eighteenth Century* (1981)
* *Domination of Eastern Europe: Native Nobilities and Foreign Absolutism, 1500–1715* (1986)
* *Ukraine: A History* (1988)
* *Ukrainians in North America: An Illustrated History* (1991)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Subtelny, Orest Internet Encyclopedia of Ukraine, viitattu 1.1.2024 (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Passings: Orest Subtelny made significant contributions to history research York University 27.7.2016, viitattu 1.1.2024 (englanniksi)
**Taisto Kalevi Vehkonen** (26. syyskuuta 1946 Keuruu – 4. tammikuuta 2023 Vantaa) oli suomalainen motocrosskuljettaja, joka nousi lajissaan maailman huipulle 1960-luvun lopulla.

Vehkonen voitti 21-vuotiaana motocrossin Hyvinkään MM-osakilpailuissa 1968 molemmat 250-kuutioisten luokan erät. Vuonna 1970 hän oli tuomassa Suomelle joukkuekilpailun MM-pronssia yhdessä Reino Hahlin ja Heikki Mikkolan kanssa. Henkilökohtaiseen MM-sarjan erävoittoon Vehkonen ylsi seuraavan kerran Puolassa vuonna 1971. MM-sarjan loppupisteissä hän sijoittui neljänneksi vuonna 1972. Hän voitti 250-kuutioisten Suomen-mestaruuden vuosina 1968 ja 1974. Vehkonen lopetti aktiiviuransa syksyllä 1975.

Endurossa Vehkonen voitti Päijänteen ympäriajon vuonna 1968. Moottorikelkkailussa hän voitti epävirallisen maailmanmestaruuden vuonna 1969.

Kalevi Vehkosen poika Ismo Vehkonen ja veljenpoika Pekka Vehkonen ovat myös menestyneet motocrossissa, jälkimmäinen voittanut maailmanmestaruudenkin.

Vehkonen on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Teronen, Arto; Vuolle, Jouko: *Urheilijoiden voittoja ja tappioita. Kiveen hakatut*, s. 186. Kirjapaja, 2023. ISBN 978-952-354-824-4.
2. ↑  Kanerva, Juha: Moottoripyöräilyn suuruus Kalevi Vehkonen on kuollut *Ilta-Sanomat*.  4.1.2023. Viitattu 4.1.2023.
3. 1 2  Rantala, Risto & Siukonen, Markku (toim.): *Urheilumme kasvot 5*, s. 595–596. 4. painos. Oy Scandia Kirjat Ab, 1979.
4. 1 2 3 4  Osattiin sitä ennenkin, osa 5 *Bike*.  10.8.2010.  Arkistoitu 20.8.2018. Viitattu 20.8.2018.
5. 1 2 3  Raevuori, Antero; Arponen, Antti O. & Hannus, Matti: *Urheilu 2000 - osa 4*, s. 89. WSOY, 1996. ISBN 951-19380-1.
6. ↑  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 408. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
7. ↑  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 413. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
8. ↑  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 420. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
9. ↑  Helsingin seurakuntayhtymän hautahaku *Hautahaku*. Viitattu 29.12.2023.
**Heimo Laaksonen** (1941 – 20. lokakuuta 2013) oli suomalainen jalkapallovaikuttaja, joka tunnetaan erityisesti naisjalkapalloilun eteen tekemästään työstä.

Laaksonen oli mukana perustamassa tyttöjen junioritoimintaa Helsingin Jalkapalloklubissa 1971 ja sittemmin hän toimi aktiivisesti HJK:n naisten joukkueessa erilaisissa tehtävissä. Laaksonen oli edustusjoukkueen päävalmentaja vuosina 1976–1978, minkä jälkeen toimi joukkueenjohtajana 1990-luvun lopulle asti. Laaksosen ja managerina toimineen Paavo Einiön aikana HJK menestyi ja voitti lukuisia mestaruuksia. Joukkueenjohtajan tehtävän jälkeen hän toimi vielä naisten joukkueen taustaryhmässä. Laaksosta pidetään yhtenä HJK:n naisjalkapalloilun merkittävimmistä henkilöistä.

Laaksonen on palkittu työstään Palloliiton naisjalkapallon edistämisestä jaettavalla Kaijan Kannulla 2007. Hänet on myös nimetty HJK:n kunniajäseneksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Heimo Laaksonen on poissa  25.10.2013. Palloliitto. Viitattu 2.6.2020.
2. 1 2  Heimo Laaksonen in memoriam Helsingin Jalkapalloklubi. Viitattu 2.6.2020.
3. ↑  Suomalainen, Ilkka: HJK:n naisjalkapalloilun sielut jaksavat vuodesta toiseen  22.1.2000. Helsingin Sanomat. Viitattu 2.6.2020.
4. ↑  Pitkänen, Henri: HJK:n ensimmäinen joukkue kerättiin kasaan lehti-ilmoituksilla – Suomessa suhtauduttiin aluksi ristiriitaisesti naisiin jalkapallossa  21.6.2019. YLE Urheilu. Viitattu 2.6.2020.
**Muulo** (ruots. *Mulby*) on keskiaikainen kylä lounaisessa Espoossa nykyisen Kurttilan alueella. Sen alkuperäinen tonttimaa on sijainnut Espoonjoen etelärannalla. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Mulbyhyn kuului autioitunut kantatalo sekä talot Niss, Petas, Hinds ja Jupp. Myös Niss on saattanut olla kylän alkutalo, sillä siitä käytettiin vielä 1720-luvulla nimeä Mulby.

Mulby syntyi Kauklahden kylän maille, eikä sen nimen alkuperästä ole varmaa tietoa. Mulby-nimi on saattanut pohjautua alkutalon nimeen, joka on johdettu isännän nimestä. Vuonna 1432 paikkakunnalla lautamiehenä toimi Eric Mull ja vuodelta 1492 on maininta Nils Muule -nimisestä miehestä.

Historiallisen Muulon alueelle on rakennettu pientaloja. Vanha kylännimi on esillä eräiden kulkuväylien nimissä, kuten Mulbynmäki ja Muulonranta.

Lähteet
-------

1. ↑  Pesonen, Petro: ESPOO : Muulo (Mulby) Jupp *docplayer.fi*.  20.-21.4.2015. Viitattu 4.8.2019.
2. 1 2  Vuoristo, Katja: ESPOO : Muulo (Mulby) Niss *Kyppi.fi*.  2012. Museovirasto. Viitattu 4.10.2019.
3. ↑  Suviranta, Sami: Mulby *Espoo.fi*.  2010. Espoon kaupunkisuunnittelukeskus.  Arkistoitu 8.11.2019. Viitattu 4.8.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kotus.fi: Mulbyn lakeuksilla
*The Sporting Times* -lehdessä julkaistu "kuolinilmoitus".
**The Ashes** (suom. *tuhkat*) on Englannin ja Australian välinen test-krikettisarja, joita on pelattu vuodesta 1882 lähtien. Ashes-sarjat koostuvat viidestä test-ottelusta, ja ne pelataan puolentoista vuoden välein vuorotellen Englannissa ja Australiassa. Kaikkiaan Ashes-sarjoja on pelattu 72, joista Australia on voittanut 34 ja Englanti 32; seitsemän sarjaa on päättynyt tasan.

Historia
--------

Ashes-uurna.
Australian krikettimaajoukkue vieraili Englannissa vuonna 1882, ja joukkueiden välillä pelattiin 28.–29. elokuuta test-ottelu, joka päättyi Australian voittoon seitsemän juoksun erolla (Australia: 63 ja 122, Englanti: 101 ja 77). Tappion jälkeen *The Sporting Times* -lehdessä julkaistiin "kuolinilmoitus", jonka mukaan englantilainen kriketti kuoli Oval-kentällä 29. elokuuta 1882, ja "ruumis tuhkataan ja tuhkat viedään Australiaan". Englannin krikettimaajoukkueen kapteeni Ivo Bligh julisti, että Englannin tulevalla kiertueella Australiassa 1882–1883 nuo tuhkat haettaisiin takaisin; vastaavasti Australian kapteeni Billy Murdoch julisti puolustavansa tuhkia. Jouluaattona 1882 Bligh’lle annettiin Melbournessa pieni tuhkauurna, joka symbolisoi tuhkia. Kyseinen uurna sijaitsee nykyään Lord’sin krikettikentän museossa.

Ashes-sarjojan on pelattu 72, joista Australia on voittanut 34 ja Englanti 32; seitsemän sarjaa on päättynyt tasan. Otteluita sarjoissa on pelattu 361, joista Australia on voittanut 152 ja Englanti 111; 98 ottelua on päättynyt tasapeliin. Viimeisin Ashes-sarja pelattiin kesä- ja heinäkuussa 2023; sekä Englanti että Australia voittivat kaksi ottelua, ja yksi ottelu päättyi tasapeliin.

Lähteet
-------

1. ↑  Only Test, The Oval, August 28 - 29, 1882, Australia tour of England *ESPNcricinfo*. Viitattu 1.8.2023. (englanniksi)
2. ↑  The Ashes *lords.org*. Viitattu 1.8.2023. (englanniksi)
3. ↑  Williamson, Martin: A short history of the Ashes *ESPNcricinfo*. Viitattu 1.8.2023. (englanniksi)
4. ↑  Records in The Ashes *ESPNcricinfo*. Viitattu 1.8.2023. (englanniksi)
**Melliittihappo** eli **bentseeniheksakarboksyylihappo** (C12H6O12) on aromaattisiin polykarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Luonnossa sitä esiintyy muun muassa ruskohiilessä ja alumiinisuolana melliittimineraalissa.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa melliittihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen, erityisesti kuumaan veteen, ja myös etanoliin. Muiden karboksyylihappojen tavoin melliittihappo on heikko happo ja se on heksaproottinen eli sillä on kuusi mahdollisesti irtoavaa protonia. Näiden pKa-arvot ovat pKa1 1,4, pKa2 2,2, pKa3 3,3, pKa4 4,8, pKa5 5,9 ja pKa6 7,0. Melliittihappo on kemiallisesti hyvin stabiilia eikä se reagoi esimerkiksi halogeenien tai voimakkaasti hapettavien happojen kuten typpi- tai rikkihapon vaikutuksesta. Reaktio tionyylikloridin kanssa muodostaa dianhydridiä ja asetyylikloridin reagoidessa melliittihapon kanssa muodostuu melliittihappotrianhydridiä. Kuumennettaessa yhdistettä voimakkaasti se hajoaa muodostaen pyromelliittihappoa.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Melliittihappoa voidaan valmistaa hapettamalla heksametyylibentseeniä tai grafiittia typpihapon, kaliumpermanganaatin tai ilman ja katalyyttien avulla. Sitä muodostuu myös hieman matalampina saantoina hapetettaessa ruskohiiltä. Sitä voidaan valmistaa myös eräistä muista yhdisteistä kuten tetraklooriftaalihaposta.

Melliittihapolla ei juuri ole kaupallisesti merkittäviä käyttökohteita. Sen suoloja on tutkittu käytettäväksi pinta-aktiivisina aineina pesuaineissa. Melliittihappoa voidaan käyttää apuaineena pinnoitettaessa muita metalleja alumiinilla, eräiden hartsien valmistukseen sekä suuvesissä hampaiden kellastumista ehkäisevänä aineena.

Lähteet
-------

1. ↑  Mellitic acid – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 6.9.2016.
2. 1 2 3 4  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 451. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 993. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
4. 1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 632. Walter de Gruyter, 1994. (englanniksi)
5. ↑  John Buckingham: *Dictionary of Natural Products*, s. 625. CRC Press, 1993. ISBN 9780412466205. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 6.9.2015). (englanniksi)
6. 1 2 3  Chang-Man Park & Richard J. Sheehan: *Phthalic Acids and Other Benzenepolycarboxylic Acids, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 6.9.2016
7. 1 2  Freimund Röhrscheid: *Carboxylic Acids, Aromatic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 6.9.2016
8. ↑  Rustu S. Kalyoncu & Harold A. Taylor Jr.: *Natural Graphite, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2014. Viitattu 6.9.2016
**Hans Ernst Krieger** (19. toukokuuta 1929 Landenberg – 11. kesäkuuta 2005 Lemgo) oli saksalainen kemisti ja professori. Hän toimi 1964–1991 Oulun yliopistossa orgaanisen kemian professorina.

Elämä ja ura
------------

Hans Krieger opiskeli kemiaa Kölnin yliopistossa ja valmistui sieltä maisteriksi 1955. Sen jälkeen hän aloitti jatko-opinnot ja väitöskirjan tekemisen professori Kurt Alderin ohjauksessa. Krieger väitteli tohtoriksi 1958.

Valmistumisen jälkeen Krieger muutti Suomeen. Hän työskenteli aluksi 1959–1962 Lääke Oy:n laboratoriossa. Lääke Oy oli turkulaisen Farmos Oy:n tytäryhtiö. Alun perin Farmos Oy toimi (v:sta 1946) nimellä *Lääke Oy*, mutta vuonna 1958 yhtiön nimi vaihdettiin Farmos Oy:ksi ja nimeä *Lääke Oy* käytettiin sen tytäryhtiössä. Kemistinä Krieger patentoi 1960-luvun alkupuoliskolla menetelmän, jonka avulla voi valmistaa bisyklisiä aminoketoneja.

Vuodesta 1962 Krieger oli tutkijana ja opettajana Oulun yliopistossa. Hänet nimitettiin Oulun yliopiston orgaanisen kemian professoriksi vuonna 1964. Hän oli yliopistossaan ensimmäinen orgaanisen kemian professuurin haltija. Professori Kriegerin opastuksella orgaanisen kemian opintoja Oulussa suoritti muun muassa tuleva Jyväskylän yliopiston orgaanisen kemian professori Petri Pihko, joka toimi Oulun yliopistossa tutkimusassistenttina vuosina 1990–1991.

Krieger jäi virastaan eläkkeelle 1991. Hänen seuraajakseen nimitettiin 1992 Ari Koskinen. Jäätyään eläkkeelle Krieger palasi takaisin Saksaan, jossa hän vietti viimeiset vuotensa. Hän kuoli 86-vuotiaana Lemgon kaupungissa, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa 11. kesäkuuta 2005.

Julkaisut
---------

Professori Krieger julkaisi useita tieteellisiä artikkeleita kemian alan julkaisuissa. Hän julkaisi Arto Arstilan ja Lasse Koskenniskan kanssa myös lyhyen kirjasen *Aminomethylierung von Camphen*.

* Hans Krieger, Arto Arstila, Lasse Koskenniska: *Aminomethylierung von Camphen*. Oulun yliopisto: Kemian laitos, 1983. ISBN 9789514214967

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Hans Ernst Krieger, Dr. rer. nat. Chemistry Tree, 26.3.2013. (englanniksi) Viitattu 4.8.2016.
2. ↑  Hans Ernst Krieger 19.5.1929–11.6.2005. In memoriam – Lajunen, Lauri 2006 SoleCRIS, Oulun yliopisto. Viitattu 4.8.2016.
3. ↑  Möttönen, Tuomas: Vuorineuvos Teppo Korte (1919–2015). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2008. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
4. ↑  *Bicyclic aminoketones and method for the production thereof* Google.com/patents (html). (englanniksi) Viitattu 4.8.2016.
5. 1 2  Orgaaninen kemia (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin yliopisto: Kemma – kemian opetuksen keskus, 2013. Viitattu 4.8.2016.
6. ↑  Petri M. Pihko(toim.): *Hydrogen Bonding in Organic Synthesis* (2009) Wiley Online Library, Wiley & Sons, 2016. (html). (englanniksi) Viitattu 4.8.2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Pyromelliittihappo** (C10H6O8) on aromaattinen tetrakarboksyylihappo eli neljä karboksyyliryhmää sisältävä karboksyylihappo. Yhdistettä voidaan käyttää laboratoriokemikaalina ja polymeerien valmistamiseen.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa pyromelliittihappo on valkoista kiteistä ainetta, josta tunnetaan myös dihydraatti. Yhdiste liukenee jossain määrin veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dimetyyliformamidiin. Pyromelliittihappo on tetraproottinen heikko happo ja sen pKa-arvot ovat: pKa1 1,9, pKa2 2,9, pKa34,5 ja pKa4 5,6. Kuumennettaessa pyromelliittihappoa siitä muodostuu pyromelliittihappodianhydridiä.

Valmistus
---------

Pyromelliittihappoa voidaan valmistaa kuumentamalla melliittihappoa kaliumvetysulfaatin tai rikkihapon läsnä ollessa. Nykyään käytetyin tapa on kuitenkin dureenin hapetus typpihapon, kromihapon tai kaliumpermanganaatin avulla. Hapetukseen on kehitetty myös nestefaasiprosesseja, joissa katalyyttinä toimii mangaanin, koboltin ja bromin muodostama systeemi.

Pyromelliittihappoa voidaan käyttää sen anhydridien valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat korkeita lämpötiloja hyvin sietävien polyimidipolymeerien valmistus, joita muodostuu pyromelliittihapon tai sen diestereiden reagoidessa diamiinien kanssa. Lisäksi yhdistettä voidaan käyttää laboratoriokemikaalina.

Lähteet
-------

1. ↑  Pyromellitic acid – Substance summary *PubChem*. NCBI. Viitattu 21.1.2015.
2. 1 2 3 4  Alén, Raimo: *Kokoelma orgaanisia yhdisteitä: Ominaisuudet ja käyttökohteet*, s. 448. Helsinki: Consalen Consulting, 2009. ISBN 978-952-92-5627-3.
3. 1 2 3 4  Chang-Man Park & Richard J. Sheehan: *Phthalic Acids and Other Benzenepolycarboxylic Acids, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 21.1.2015
4. 1 2  Freimund Röhrscheid: *Carboxylic Acids, Aromatic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2000. Viitattu 21.1.2015
5. 1 2  Susan Budavari (päätoim.): *Merck Index*, s. 1376. 12th Edition. Merck & Co. 1996. ISBN 0911910-12-3. (englanniksi)
6. ↑  Sabu Thomas,Visakh P.M.: *Handbook of Engineering and Specialty Thermoplastics*. John Wiley & Sons, 2011. ISBN 978-1-118-22913-2. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 21.1.2015). (englanniksi)
Leelo Tungal
**Leelo Tungal** (s. 22. kesäkuuta 1947) on virolainen kirjailija (runoilija, prosaisti, kääntäjä ja libretisti). Tutkinnon hän on suorittanut Tarton yliopistossa vuonna 1972 viron filologiasta ja ollut kirjailijoiden liiton jäsen vuodesta 1979. Hän on ollut töissä opettajana monissa kouluissa, dramaturgina Viron nukketeatterissa, journalistina lastenlehtien Pioneer ja Täheke (suom. *tähti*) toimituksissa sekä freelancerina. Hän on virolaisen lasten kirjallisuuslehden Hea Laps (suom. *hyvä lapsi*) päätoimittaja. 

Tungalin ensimmäinen runokirja ilmestyi 1966. Hänen tuotannossaan on kymmenen runokirjaa aikuisille ja 29 lapsille sekä 23 proosakirjaa lapsille ja nuorille. Hän on myös Viron aapiskirjan ja kirjallisuuden oppikirjojen tekijä. Säveltäjä Raimo Kangron (1949–2001) puolisona hän on kirjoittanut ja kääntänyt paljon ooppera- ja musikaalilibrettoja sekä lauluntekstejä. 

Teoksessa *Seltsimees laps* Tungal kuvaa lapsuuttaan neuvostoaikana lapsen silmin.

Tungalin ja Raimo Kangron tytär on runoilija Maarja Kangro.

Lähteet
-------

1. ↑  Leelo Tungal, Nädala autor, viitattu 28.2.2018
2. ↑  Emma Laitinen: Kirjahylly, Leelo Tungal, Seltsimees laps  Tuglas-seuran jäsenlehti 4/2008 (8.9.2008). Tuglas-seura.  Arkistoitu 28.2.2018. Viitattu 28.2.2018.
3. ↑  Jenni Kavén: Maarja Kangro  Elo 2/2010. Tuglas-seura.  Arkistoitu 28.2.2018. Viitattu 27.2.2018.  (sisältää linkit neljään suomennettuun Kangron tekstiin)

Aiheesta muualla
----------------

* Eesti lastekirjanduse keskus (Viron lastenkirjallisuuden keskus)[vanhentunut linkki]
* Leelo Tungalin kotisivut

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ainolan huvila** oli Oulun Hupisaarten kaupunginpuistossa Pakolansaaressa sijainnut alun perin Åströmin perheen asuintaloksi rakennettu huvila, jossa myöhemmin sijaitsivat Oulun kaupunginkirjasto ja Pohjois-Pohjanmaan museo. Huvila tuhoutui tulipalossa 1929.

Hemming Åström osti alueen, kun sen edellinen omistaja kauppaneuvos Ferdinand Granbergin teki konkurssin 1875. Åström puratti saarella olleen tasakattoisen kaksikerroksisen rakennuksen ja rakennutti sen tilalle romanttisen hirsihuvilan vuosina 1887-1888. Huvilan suunnitteli ruotsalainen arkkitehti J. E. Stenberg, johon Åström oli tutustunut Oulun Seurahuoneen rakentamisen aikana.

Ainolaa kutsuttiin koristeellisuutensa ja ruskean värinsä vuoksi myös "Piparkakkutaloksi". Ensimmäisessä kerroksessa oli 23 jalkaa korkea eteishalli, salonki, tarjoiluhuone ja kuusi asuinhuonetta. Rakennuksen ulkopuolella oli veranta. Toisessa kerroksessa oli eteishallin yläosan lisäksi kuusi huonetta ja itäosassa avoin parveke. Lisäksi kellarikerroksessa sijaitsivat ruoka- ja viinikellarit. Jyrkkäkattoisen puuleikkauksin koristellun rakennuksen länsipuolella oli sipulitorni. Huvilassa oli myös sähkövalaistus ja juokseva vesi.

Hemming Åströmin leski Maria Åström ja tytär Hanna Frankenhaeuser lahjoittivat huvilan Oulun kaupungille 1910. Lahjoituksen ehtona oli, että rakennukseen sijoitettaisiin kirjasto ja museo. Kaupunginkirjasto sijoitettiin huvilan ensimmäiseen kerrokseen ja museo toiseen. Kirjastossa oli myös lasten lukusali, joka oli yhtenä ehtona lahjoitukselle. Museokokoelmat siirrettiin rakennukseen syksyllä 1911 ja avattiin yleisölle kevättalvella 1912.

Ainola paloi aamuyöllä 9. heinäkuuta 1929. Tulipalon aiheuttaja jäi epäselväksi, yhtenä mahdollisuutena pidettiin vanhoja sähköjohtoja. Museon kokoelmat tuhoutuivat lähes täysin, mutta suurin osa kirjaston kirjoista ja irtaimistosta ehdittiin pelastaa. Palosta pelastunut kirjasto sijoitettiin väliaikaisesti lähellä sijaitsevaan Ainolan lastentarhaan.

Rakennuksen korjaamista harkittiin tulipalon jälkeen, mutta sen korjaaminen vanhaan tyyliin olisi ollut niin kallista, että kaupunginvaltuusto päätti, että talon rauniot puretaan ja tilalle rakennetaan uusi kivitalo. Arkkitehti Oiva Kallion suunnittelema uusi Ainola rakennettiin entisen paikalle. Nykyisin uusi Ainola on kokonaan Pohjois-Pohjanmaan museon käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hautala, Kustaa: "IX Kaupungin ulkoasu", *Oulun kaupungin historia III*, s. 313-315. Oulu: Kirjapaino Oy Kaleva, 1975. ISBN 951-95283-2-6.
2. 1 2 3  Hautala, Kustaa: "XVI Kirjasto - museo - arkisto", *Oulun kaupungin historia V*, s. 431-435. Oulu: Kirjapaino Oy Kaleva, 1982. ISBN 951-9234-02-0.
3. 1 2 3 4  Niskala, Kaarina: *Hurmaavat Hupisaaret*, s. 21-23. Oulu: Studio Ilpo Okkonen Oy, 2005. ISBN 952-5109-18-6.
4. ↑  Hautala, Kustaa: "XIII Sivistyslaitokset ja -harrastukset", *Oulun kaupungin historia III*, s. 541-545. Oulu: Kirjapaino Oy Kaleva, 1975. ISBN 951-95283-2-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ainola (Oulu)** Wikimedia Commonsissa

* Ainola ja Oulun museo, Suomen Kuvalehti, 18.02.1933, nro 8, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Margot Susanna Adler** (16. huhtikuuta 1946 Little Rock, Arkansas – 28. heinäkuuta 2014 New York, New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija, toimittaja ja wicca. Hän kirjoitti uuspakanuudesta kirjan *Drawing Down the Moon* (1979).

Elämä
-----

Adler syntyi Arkansasin Little Rockissa nimellisesti juutalaiseen perheeseen. Hänen psykiatri-isänsä oli kuitenkin ateisti, ja perhe vietti joulua. Adler löysi oman vakaumuksensa vasta pitkään kestäneen uskonnollisen etsinnän jälkeen. Hän oli Covenant of the Goddess -suuntausta edustava wiccapapitar ja kertoi olevansa myös unitaariuniversalisti. Hän oli nuorena kiinnostunut ainakin katolisesta kirkosta, kveekareista ja kreikkalaisesta mytologiasta.

Adler opiskeli politiikan tutkimusta Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä (Bachelor of Arts -tutkinto 1968) ja journalismia Columbian yliopistossa. Myöhemmin hän pääsi Nieman-stipendillä Harvardiin. Hän oli Vietnamin sodan vastustaja.

Radiossa Adler muun muassa juonsi vuosina 1999–2008 National Public Radion *Justice Talking* -show’ta.

Adler meni vuonna 1988 naimisiin John Lowell Gliedmanin kanssa. Vuonna 1990 syntyi heidän poikansa Alexander Gliedman-Adler. Margot Adlerin isoisä oli psykologi Alfred Adler.

Adler kuoli syöpään kotonaan New Yorkissa 28. heinäkuuta 2014.

Teoksia
-------

* *Drawing Down the Moon. Witches, Druids, Goddess-Worshippers, and Other Pagans in America Today*. Revised and expanded edition. New York: Penguin/Arkana, 1997. ISBN 0-14-019536-X. (englanniksi)

Lähteet
-------

1. 1 2  Peralta, Eyder: Margot Adler, an NPR Journalist for Three Decades, Dies *The Two-Way*.  28.7.2014. National Public Radio. Viitattu 29.7.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3  Margot Adler NPR www.npr.org. Viitattu 14.8.2009. (englanniksi)
3. 1 2  Knowles, George: Margot Adler (1946– ) Controverscial.com. Viitattu 14.8.2009. (englanniksi)
4. ↑  Adler, Margot: Vibrant, Juicy, Contemporary: or, Why I Am a UU Pagan *World*.  1996. Unitarian Universalist Association.  Arkistoitu 22.12.2017. Viitattu 14.8.2009. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Pauliina Parhiala** (o.s Arola, s. 1973 Tampere) on suomalainen pappi, kehitysyhteistyöntekijä ja järjestöjohtaja. Hän on Suomen Lähetysseuran toiminnanjohtaja. Hän tuli Lähetysseuraan Norjan kirkkojen ulkomaanavun maajohtajan tehtävästä Tansaniasta, missä hänen asemapaikkanaan oli Dar es Salaam. Parhiala on aiemmin toiminut muun muassa Luterilaisen maailmanliiton johtajana Jerusalemissa, kansainvälisen humanitaarisen ja kehitysyhteistyöverkoston ACT Alliancen johtajana Genevessä, Kirkon Ulkomaanavun vt. toiminnanjohtajana, Kirkon Ulkomaanavun kansainvälisen työn johtajana ja Lähi-idän aluejohtajana sekä rauhanvälitysjärjestö Crisis Management Initiative ry:n toiminnanjohtajana. Lisäksi hän on työskennellyt tutkijana Helsingin yliopistossa, lehtorina Humanistisessa ammattikorkeakoulussa, projektipäällikkönä Eurooppalainen Suomi ry:ssä ja pääsihteerinä Suomen Nuorisoyhteistyö – Allianssi ry:ssä. Parhiala on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi.

Parhialalla on ollut lukuisia luottamustoimia suomalaisessa ja kansainvälisessä kansalaistoiminnassa – mukaan lukien puheenjohtajuus Euroopan Nuorisofoorumissa ja varapuheenjohtajuus eurooppalaisten rauhanrakennusjärjestöjen kattojärjestössä EPLO:ssa. Aiemmin hän on ollut myös Luterilaisen maailmanliiton Maailmanpalvelun pysyvän komitean jäsen sekä kehityspoliittisen EU-lobby APRODEV:in, nykyisen ACT Alliance EU:n puheenjohtaja. Hän toiminut myös muun muassa Suomen Setlementtiliitto ry:n ja Nuorten Akatemian hallitusten puheenjohtajana.

Parhiala on koulutukseltaan filosofian maisteri, teologian maisteri, pappi, opettaja ja työnohjaaja. Hän on suorittanut Executive Masters -tutkinnon Geneven Graduate Institutessa kansainvälisen neuvottelutaidon ohjelmassa. Hän on tohtorikoulutettavana Helsingin yliopistossa ja on naimisissa Keijo Parhialan kanssa. Heillä on kaksi lasta. Parhiala asuu Helsingissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Minna Havunen: Pauliina Parhialasta Lähetysseuran uusi toiminnanjohtaja *Suomen Lähetysseura*.  30.5.2023. Viitattu 3.6.2023.

Suomen Lähetysseuran lähetysjohtajat
Sirelius |
Tötterman |
Hirn |
Mustakallio |
Tarkkanen |
Paasio |
Paunu |
 Vapaavuori |
Vuorela |
Hukka |
Smedjebacka |
Pinola |
Paunonen |
Rissanen |
Steffansson |
Parhiala
**Malcolm Irving Wilson** (s. 17. helmikuuta 1956) on englantilainen entinen ralliautoilija ja nykyisin M-Sportin omistaja ja tallipäällikkö. 

Wilson voitti Britannian rallimestaruuden kaksi kertaa 1970-luvulla. Lopullinen läpimurto MM-tasolle kuljettajana jäi kuitenkin tekemättä, mutta sen Wilson teki tallipäällikkönä. Wilsonin johtama talli toimi Fordin tehdastallina MM-sarjassa vuosina 1997–2012.

Malcolm Wilsonin poika Matthew Wilson on myös ajanut rallia MM-tasolla.

Ura tallipäällikkönä
--------------------

Wilsonin ura tallipäällikkönä alkoi kaudella 1997, kun hän otti vastuulleen Fordin rallitoiminnan pyörittämisen. Fordin toiminta siirtyi tuolloin Wilsonin johtaman M-Sportin alaisuuteen ja tallin kuljettajina toimivat kaksinkertainen maailmanmestari Carlos Sainz ja Armin Schwarz. Kausi 1997 alkoi takkuisesti, ja Argentiinan ralliin Wilson hälytti Juha Kankkusen korvaamaan Schwarzin. Sainzin ja Kankkusen yhteistyö toimi hyvin; Sainz voitti Akropolis-rallin, ja Kankkunen varmisti kakkossijallaan Fordin kaksoisvoiton. Kankkunen päästi Sainzin tallimääräyksellä ohitseen, sillä tavoite oli ajattaa Sainz maailmanmestariksi kolmannen kerran. Akropoliksen voiton Wilson nosti vielä hienommaksi kokemukseksi kuin omat voittonsa kuljettajana. Sainz ei voittanut kuitenkaan mestaruutta eikä Ford valmistajien mestaruutta, vaikka kauden loppupuolen kisoista Sainz-Kankkunen kaksikko keräsi eniten pisteitä. Mestaruus menetettiin surkean alkukauden takia. 

Kausilla 1998–1999 Wilson ajatti Kankkusta, Bruno Thiryä, Colin McRaeta ja Thomas Rådströmiä. Kausina 2000–2002 Wilsonilla oli käytössään voimakaksikko McRae-Sainz, kun espanjalainen liittyi jälleen Fordin vahvuuteen kaudelle 2000. Edes tämä kaksikko ei saanut ajettua uudella Ford Focus WRC -autolla mestaruuksia tallille, vaikka osakilpailuja voittivatkin ja toivat himmeämpiä mitaleja. Erityisen lähellä merkkimestaruus oli kausina 2000 ja 2001, mutta päätöskisassa Peugeot veti pidemmän korren.

Wilsonin oli odotettava valmistajien titteliä aina vuoteen 2006, jolloin mestaruus varmistui. Mestaruuden tallille toi suomalaiskaksikko Marcus Grönholm ja Mikko Hirvonen. Kauden 2012 jälkeen Wilsonin M-Sport on tehdastallin aseman sijaan ajattanut Ford Fiesta RS WRC -autoja yksityistallina tehtaan osittaisella tuella.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* Malcolm Wilsonin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kostopil** (ukr. Костопіль, ven. Костополь, *Kostopol*, puol. *Kostopol*) on Ukrainan Rivnen alueella, maanteitse 34 kilometriä Rivnestä pohjoiseen sijaitseva 31 590 asukkaan kaupunki. Kaupunki toimii Kostopilin piirin (64 889 as.) hallintokeskuksena.

Historia
--------

Alun perin puolalainen Kostopol, silloinen Ostlec Wielki, oli ruhtinas Władysław Dominik Zasławskin omaisuutta, ja se on mainittu ensimmäisen kerran vuosien 1648-1658 maakirjoissa.

Alkujaan kylä syntyi rautakaivoksen yhteyteen. Vuonna 1792 maat omistanut Leonard Wortzel sai sille kaupunginoikeudet ja muutti sen nimeksi Kostopol. 

Puolan jakojen jälkeen 1800-luvun vaihteessa saksalaisia muutti vihamielisestä Puolasta Volyniaan Kostopilin ja Anielowkan kylien alueelle, jossa viljelymaata oli saatavissa. Kylän asukasluku alkoi kasvaa, kun Rivnen ja Vilnan välinen rautatie valmistui 1800-luvun lopussa. Rautatien myötä Kostopoliin tuli uutta teollisuutta. Kehitys kuitenkin keskeytyi, kun 1906 kaupunki paloi miltei kokonaan. Myöhemmin suurin osa kaupungin rakennuksista on tehty tiilestä.

Maailmansotien välisenä aikana yli 40% kaupungin asukkaista oli juutalaisia. Vaikka ensimmäinen maailmansota eristi kaupungin lännestä, saksalaismiehitys oli taloudellisesti suotuisa suuren saksalaisvähemmistön omaavalle alueelle. Sodan jälkeen Kostopol liitettiin Puolaan.

### Toinen maailmansota

Saksalaiset miehittivät Kostopolin 1. heinäkuuta 1941, ja saman tien kaikki juutalaiset merkittiin keltaisilla tähdillä ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. 16. elokuuta natsit teloittivat 470 kaupungin vaikutusvaltaisinta juutalaista, ja 1. marraskuuta 1 400 lisää.

Kostopiliin perustettiin ghetto 5. marraskuuta 1941. 24. elokuuta 1942 Kostopolin pakkotyöleirin 700 juutalaista kapinoi Gedalia Braierin johdolla. Suuri pakoyritys johti lukuisten kuolemaan, ja vain harvat selvisivät rajan yli puolalaisten partisaanien keskuuteen. Alle 10 heistä selvisi sodasta. Ghetto tyhjennettiin 25. elokuuta ja sen jäljellä olleet asukkaat kuljetettiin läheiseen Hotinkan kylään teloitettaviksi.

Puna-armeija vapautti Kostopolin 31. tammikuuta 1944. Vain noin 270 Kostopolin juutalaista oli selvinnyt piileskelemällä ja pakenemalla.

Lähteet
-------

1. ↑  I. V. Kopylova (redaktor): *Atlas avtomobilnyh dorog. Ukraina, Moldova* 1:1 250 000. Minsk, Valko-Venäjä: RUP Belkartografija, 2013.  (venäjäksi)
2. ↑  Deržavna služba statystyky Ukrajiny: Tšyselnist najavnoho naselennja Ukrajiny na 1 sitšnja 2013 roku (pdf) (Ukrainan paikkakuntien viralliset väkilukuarviot 1.1.2013)  2013. Kiova:  Deržavna služba statystyky Ukrajiny (Ukrainan tilastokeskus), ukrcensus.gov.ua.  Arkistoitu 12.10.2013. Viitattu 23.7.2014. (ukrainaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kostopil** Wikimedia Commonsissa

* Kostopil, Ukraina (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
**Maija Könönen** (s. 26. kesäkuuta 1955 Joensuu) oli venäläisen kulttuurin tutkimuksen professori Itä-Suomen yliopistossa. Könönen valittiin virkaan viiden vuoden määräajaksi 1. tammikuuta 2012 alkaen ja määräaikaisuus päättyi vuoden 2018 lopussa. Sen jälkeen hän toimii vetäjänä tutkimushankkeessa *Normaalin rajoilla – dementian ja vanhuuden kulttuuriset merkitykset suomalaisessa ja venäläisessä kulttuurissa*. Hänen tutkimuskohteenaan hankkeessa on "dementia" venäläisessä kirjallisuudessa ja kulttuurissa.

Könönen suoritti kauppatieteiden maisterin tutkinnon vuonna 1980 Turun kauppakorkeakoulussa, filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1996 Helsingin yliopistossa ja filosofian tohtorin tutkinnon vuonna 2003 Helsingin yliopistossa. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston venäläisen kirjallisuuden dosentiksi vuonna 2009. Könönen toimi Suomen Akatemian tutkijatohtorina vuosina 2005–2008.

Lähteet
-------

1. ↑  [Rohkeat tekijät: Muisti ja unohtaminen – näkökulmia ikääntymisen kulttuuriin]. Koneen säätiö 2019. Viitattu 22.4.2020.
2. ↑  Maija Könönen Itä-Suomen yliopiston venäläisen kulttuurin tutkimuksen professoriksi  23.1.2012. Itä-Suomen yliopisto. Viitattu 11.1.2013. [vanhentunut linkki]
Aleksandr Arhangelski
**Aleksandr Andrejevitš Arhangelski** (23. lokakuuta 1846 Staroje Tezikovo, Penzan kuvernementti – 16. marraskuuta 1924 Praha) oli venäläinen säveltäjä ja kuoronjohtaja. Hän sävelsi ensisijaisesti kirkkomusiikkia ja oli keskeinen hahmo venäläisen kuoromusiikin esityskäytäntöjen muovautumisessa.

Arhangelski sai varhaisimman musiikkikasvatuksensa Penzan teologisessa seminaarissa. Hän lauloi lapsena Penzan arkkipiispan kuorossa ja opetti myöhemmin laulamista Penzan seminaarissa. Arhangelski muutti Pietariin vuonna 1870. Hän sai edistyneen tason musiikkikoulutusta Pietarhovin palatsissa ja suoritti esilaulajan tutkinnon vuonna 1872. Hän johti tämän jälkeen useita kirkkokuoroja Pietarissa. Vuonna 1880 Arhangelski perusti Pietarissa oman kuoronsa. Alun perin kuorossa oli 20 laulajaa, mutta määrä kasvoi yhdeksäänkymmeneen. Arhangelski korvasi kuoropojat naislaulajilla, mistä sitten tuli laajalti omaksuttu käytäntö venäläisissä kirkkokuoroissa. Venäjän sisällä kysyntä Arhangelskin kuoron esiintymisille oli suuri. Kuoro kiersi suurissa Länsi-Euroopan kaupungeissa vuonna 1907 ja toisti tämän kiertueensa viisi vuotta myöhemmin. Vuosina 1888–1890 Arhangelski piti "historiallisia konsertteja", joiden tarkoitus oli esitellä musiikin historian eri aikakausia ja tyylilajeja niitä edustavien teosten kautta. 29. joulukuuta 1921 Arhangelski johti Pietarin suuressa filharmoniasalissa konsertin luovan työnsä 50-vuotisjuhlan kunniaksi. Hän sai Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan kunniataiteilijan arvon. Vuonna 1923 Arhangelski kuitenkin muutti vallankumouksen myötä muuttuneen poliittisen järjestelmän johdosta Prahaan.

Arhangelski sävelsi runsaasti hengellistä a cappella -kuoromusiikkia. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa messuja (myös requiem) ja vigiliamusiikkia. Lisäksi Arhangelski teki lukuisia virsi- ja kansanlaulusovituksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Alexander Arkhangel'sky AllMusic, viitattu 9.1.2024 (englanniksi)
2. 1 2  Alexander Arkhangelsky (1846-1924) Musica Russica, viitattu 9.1.2024 (englanniksi)
3. 1 2  Александр Андреевич Архангельский Академический симфонический оркестр Санкт-Петербургской филармонии, viitattu 9.1.2024 (venäjäksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Hanna Asp** (11. syyskuuta 1868 Messukylä – 23. syyskuuta 1948 Helsinki), viralliselta nimeltään **Johanna Wilhelmiina Asp**, oli suomalainen kirjailija, suomentaja ja opettaja.

Hanna Asp oli näyttelijänä ja suomentajana tunnetun Hilda Aspin nuorempi sisar ja Minna Canthin ja hänen tytärtensä ystävä. Hän asui Canthien luona vuosina 1882–1895. Osin muistojensa pohjalta Asp kirjoitti teoksen *Minna Canth läheltä nähtynä*, joka ilmestyi hänen kuolinvuotenaan 1948.

Asp suomensi Suomalaiselle teatterille näytelmiä, mm. Gabriel Laguksen *Uuden apulaisen*, Victorien Sardoun komedian *Voimakkaita naisia* ja Henrik Ibsenin *Villisorsan*. Lisäksi painettuina ilmestyivät hänen suomennoksensa Alphonse Daudet’n *Pikku mies* (1917) ja Henry Bordeaux’n *Kuutamosonaatti* (1943).

Hanna Asp tuli ylioppilaaksi 1890 ja valmistui filosofian maisteriksi 1899. Hän toimi Salon Suomalaisen Yhteiskoulun ensimmäisenä rehtorina 1898–1901 ja vielä vuosina 1902–1905, Helsingin uuden suomalaisen tyttökoulun johtajatar ja ranskan ja saksan kielen opettaja vuodesta 1905. Hän laati historiateoksen *Helsingin suomalainen tyttökoulu 25 vuotta 1905–1930*, joka ilmestyi 1930.

Teoksia
-------

* *Helsingin suomalainen tyttökoulu 25 vuotta 1905-1930*. Helsingin suomalainen tyttökoulu, Helsinki 1930
* *Minna Canth läheltä nähtynä*. Otava 1948

Suomennoksia
------------

* Alphonse Daudet : *Pikku mies*. Gummerus 1917 (alkuteos *Le petit chose*)
* Henry Bordeaux : *Kuutamosonaatti*. WSOY 1943 (alkuteos *La sonate au clair de lune*)

Lähteet
-------

* Fennica[vanhentunut linkki], Suomen kansallisbibliografia.
* Mäkinen, Kirsti & Tuula Uusi-Hallila: *Minna Canth, taiteilija ja taistelija*.
* Salminen, Jari 2005: Salon (suomalainen) yhteiskoulu 1897-1937. Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalinen matrikkeli.
* Suomen kirjailijat -tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive).

### Viitteet

1. ↑  Aikalaiskirja 1920 s. 23–24. Helsinki: Otava 1920.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |

 |
**Ostosriippuvuus** tai **shoppailuriippuvuus** (myös **oniomania**) tarkoittaa pakonomaista tarvetta ostaa. 

Riippuvuuden oireita voivat olla toistuva vastustamaton halu päästä ostoksille, ostamisen pakkomielteinen ajatteleminen, ostettujen tuotteiden piilottelu perheeltä, tavaroiden pois heittäminen ja palauttaminen, aiheeton vikojen valittelu, voimakas mielihyvän ja vapautumisen tunne oston yhteydessä sekä pettymys, masennus ja häpeä jonkin ajan päästä ostamisesta. Ostamisen tarpeen saattaa synnyttää esimerkiksi masennus tai hetkellinen vahvan tunteen purkaus.*lähde?* Riippuvuus voi aiheuttaa taloudellisia ongelmia, masennusta ja ongelmia ihmissuhteissa.

Stanfordin yliopiston vuonna 2006 julkaiseman tutkimuksen mukaan ostosriippuvuus on miehillä lähes yhtä yleistä kuin naisilla. Tutkimuksen mukaan haastatelluista amerikkalaisista 5,5 % miehistä ja 6 % naisista täytti ostosriippuvuuden kriteerit.

Katso myös
----------

* Heräteostos

Lähteet
-------

1. 1 2  Men, women have similar rates of compulsive buying, Stanford study shows  30.9.2006. Stanford School of Medicine.  Arkistoitu 22.2.2014. Viitattu 5.2.2014. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* An Expanded Conceptualization and a New Measure of Compulsive Buying Journal of Consumer Research. 2008.
* Nämä tunnetilat lisäävät ostosriippuvuuden syntymistä, www.terve.fi
* Mikä laulaen tulee, City-lehti
* Shoppailuun sairastuneet, Ava
*
Pönttökamerasta otettu kuva
**Pönttökamera** on kamera, jolla voi tarkkailla linnunpöntössä pesiviä lintuja. Useiden pönttökameroiden kuvia on mahdollista katsella internetissä. Pönttökameran kuva on joko reaaliaikaista videokuvaa tai ajoittain päivittyviä pysäytyskuvia. Myös erilaisia kuvagallerioita on olemassa.

Pönttökameratekniikka
---------------------

Monessa pönttökamerassa on infrapunakamera, joka käyttää ihmissilmälle näkymätöntä valoa. Se ei sivustojen mukaan ole haitallista pesiville linnuille. Linnunpönttöihin on asennettu kamera (yleensä web-kamera) ja mahdollisesti mikrofoni. Pönttökamera on helppoa rakentaa itse asentamalla ulkokäyttöön sopiva valvontakamera riittävän suureen linnunpönttöön. Pönttökameraa rakennettaessa on syytä ottaa huomioon laitteiden kestävyys ulko-oloissa.

Lähteet
-------

* Ponttokamera.net
* Vogel-nest-kamera.com (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑   (8. helmikuuta 2009)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) (8. helmikuuta 2009)
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive) (8. helmikuuta 2009)

Aiheesta muualla
----------------

* Talitintti.com
* Suora lähetys linnunpöntöstä (Arkistoitu – Internet Archive)
Tenholan vaakuna (1953–1992)
**Tenholan kunnanvaakuna** on saanut aiheensa Tenholan historiasta ja sen selitys on "vihreässä kentässä hopeinen, polvistunut enkeli pitäen molemmilla käsillään kultaista lippua, jossa musta, paaluittainen piilu".

Vaakunan historiaa
------------------

Vaakunan polvistunut enkeli oli kuva-aiheena jo keskiaikaissa Raaseporin kihlakunnan sinetissä. Sinetin aihetta käytettiin myös kihlakunnan nostoväen lipussa isonvihan aikaan. Vihreässä lipussa oli kuvattuna etupuolella Ruotsin kuningas Kaarle XII:nnen monogrammi, kihlakunnan sinettiaiheen ollessa lipun kääntöpuolella. Vuonna 1739 karsbylainen Kristina Ekestubbe lahjoitti lipun Tenholan kirkolle, missä sitä käytettiin sakastin alttarivaatteena. Alkuperäistä lippua säilytetään nykyisin kansallismuseossa. Vuonna 1994 lahjoitettiin kirkolle lipusta kopio, jota oltiin käytetty Tenholan suojeluskunnan lippuna.

Vaakunan enkelin pitelemässä lipussa esiintyvä piilukirves on puolestaan Pyhän Olavin, pitäjän katoliselta keskiajalta peräisin olevan suojeluspyhimyksen symboli. Pyhän Olavin tunnuksena piilua on käytetty myös muun muassa Kalvolan, Sysmän ja Tyrvään vaakunoissa.

Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 29. joulukuuta 1953. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1993 kun Tenhola liittyi Tammisaaren kaupunkiin.

### Galleria

* Raaseporin kihlakunnan sinetti vuodelta 1647Raaseporin kihlakunnan sinetti vuodelta 1647
* Raaseporin läntisen kihlakunnan kruununvoudin sinetti 1700–1800-luvuilta.Raaseporin läntisen kihlakunnan kruununvoudin sinetti 1700–1800-luvuilta.
* Vanhaan nostoväen lippuun perustuva Tenholan suojeluskunnan lippuVanhaan nostoväen lippuun perustuva Tenholan suojeluskunnan lippu

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen kunnallisvaakunat*. Suomen Kunnallisliitto, 1982. ISBN 951-773-085-3.
2. ↑  Helmer J. Wahlroos: *Kommunvapen i Nyland*, s. 63. Nylands svenska landskapsförbund, 1969.
3. ↑  Staffan Söderlund: Tenala kyrka.  *Mitt i livet*, 2016, nro 1, s. 21.  Ekenäsnejdens svenska församling.