recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jomsviikingit** olivat Jomsborgissa asuneita viikinkejä, jotka muodostivat itsenäisen palkkasotilasveljeskunnan 900-luvun lopulta 1000-luvun alkuun. Heihin viitataan useissa saagoissa erityisesti *Jómin viikinkien saagassa* (*Jómsvíkinga saga*), joka kertoo Jomsborgin perustamisesta ja jomsviikinkien vaiheista. Ei ole varmaa, ovatko saagojen jomsviikingit todella olleet olemassa. Jomsborgin olemassaolosta tai sijainnista ei ole myöskään varmaa tietoa, mutta sen sijainniksi on usein esitetty Wolinin saarta.

Veljeskunnan perustamisesta on ristiriitaisia tietoja. Myöhempien tanskalaisten kirjoitusten mukaan jomsviikinkien veljeskunnan ja Jomsborgin linnoituksen perusti Tanskan kuningas Harald Sinihammas 980-luvulla tultuaan poikansa Sven Haaraparran käskystä karkotetuksi. Jomsviikinkien saagassa kerrotaan Svenin kasvatti-isän Palnatoken perustaneen Jomsborgin. Tiedot Jomsborgin suuruudesta vaihtelevat, satamaan on sanottu mahtuneen 30-300 laivaa. Useimmat saagat ovat yhtä mieltä siitä, että jomsviikinkien päällikkönä oli myöhemmin jaarli Sigvald, Skånen kuninkaan Strut-Haraldin poika.

Norjan kuningas Maunu Hyvä tuhosi Jomsborgin 1043. Jomsviikinkien ydin kuitenkin tuhoutui jo aikaisemmin, kun jaarli Sigvald kuoli ennen vuotta 1010. Sigvaldin veljet, Heming ja Thorkel, veivät tuolloin loput jomsviikingeistä Englantiin, jossa heistä tuli osa Knuut Suuren henkivartiostoa.

Vaikka jomsviikinkejä pidettiin taitavina palkkasotilaina, heidän palkkaajiensa merkittävimmät sotaretket päättyivät häviöön. Syynä tähän saattoi olla jaarli Sigvaldin taipumus paeta, kun taistelun lopputulos näytti epävarmalta. 

Jomsviikinkien saagan mukaan veljeskunnan säännöt olivat tiukat. Jomsviikinkeihin voitiin hyväksyä voimansa osoittaneet 18–50-vuotiaat miehet, jotka vannotettiin elämään rauhallisesti toisiaan kohtaan. Jokaisen jomsviikingin tuli kostaa toverinsa kuolema, mutta verikostoista päättivät päälliköt. Taistelussa he eivät saaneet näyttää pelkoa. Jomsviikinkien ei myöskään sallittu poistua Jomsborgista yli kolmeksi päivää ilman lupaa tai tuoda naisia linnoitukseen. Sääntöjä rikkoneet erotettiin välittömästi.

Lähteet
-------

* Ian Heath: *The Vikings*. Osprey Publishing, 1985. ISBN 978-0-85045-565-6.

### Viitteet

1. ↑  Pieni tietosanakirja
2. ↑  Kendrick, T. D. (Thomas Downing): *A history of the Vikings*. Mineola, NY: Dover Publications, 2004. 54029260. ISBN 048643396X, 9780486433967. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Meren pohjassa oleva kaupunki. Vineetan-Jomsborgin arvoitus lopullisesti selvitetty, Helsingin Sanomat, 06.05.1928, nro 123, s. 31, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Dragan Tsankov
**Dragan Tsankov** (9. marraskuuta 1828 Svištov – 11. maaliskuuta 1911 Sofia) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi vasta itsenäistyneen Bulgarian pääministerinä vuosina 1880 ja 1883–1884.

Tsankov perusti Konstantinopolissa vuonna 1860 *Bălgarija*-nimisen lehden, jossa hän käsitteli kirkollisia asioita. Hän työskenteli Ottomaanien valtakunnan palveluksessa, muun muassa bulgarialaisia kirjapainoja valvoneena sensorina. Venäjän–Turkin sodan (1876–1877) aikana hänestä tehtiin ensin Svištovin ja sitten Tirnovon siviilikuvernööri. Vuonna 1879 Tsankov muodosti Bulgarian liberaalin puolueen yhdessä Petko Karavelovin kanssa. Tsankov nimitettiin ensin itsenäisen Bulgarian ensimmäiseksi lähettilääksi Konstantinopoliin, mutta hänet kutsuttiin vuonna 1880 Bulgarian pää- ja ulkoministeriksi. Hän kuitenkin ajautui kiistoihin ruhtinas Aleksanteri I:n kanssa, ja joutui eroamaan sekä olemaan jonkin aikaa arestissa Vratsassa. Vuonna 1883 Tsankovin johtamat liberaalit pääsivät ruhtinasta lähellä olleiden konservatiivien kanssa yhteisymmärrykseen kaksi vuotta aiemmin kumotun perustuslain palauttamisesta voimaan, jolloin Tsankov saattoi palata pääministeriksi. Hän joutui kuitenkin jo seuraavana vuonna jättämään paikkansa Karaveloville.

Ruhtinas Aleksanterin syrjäyttämisen jälkeen Tsankov asettui Pietariin ja auttoi perustamaan Bulgariaan uuden venäläismielisen puolueen, jota kuitenkin johtivat toiset miehet. Tsankov palasi Bulgariaan pääministeri Stefan Stambolovin syrjäyttämisen jälkeen vuonna 1894. Hän toimi myöhemmin vielä kansalliskokouksen jäsenenä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1920), s. 207 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 4.1.2014.
2. ↑  Decades of National Consolidation *Bulgaria: A Country Study.* Library of Congress, 1992.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Rahel Varnhagen von Ense
**Rahel Antonie Friederike Varnhagen von Ense**, usein vain **Rahel**, (19. toukokuuta 1771 Berliini – 7. maaliskuuta 1833 Berliini) oli saksalainen salonginpitäjä.

Rahel Varnhagen von Ensen isä oli kauppias Levin-Marcus ja veli kirjailija Ludwig Robert. Hänen puolisonsa oli Karl August Varnhagen von Ense.

Varnhagen von Ense sai nuorena monipuolista opetusta musiikissa ja kirjallisuudessa. Hän eläytyi Goethen ideamaailmaan ja oli merkittävän kulttuuripiirin keskipiste. Hän tutustui Karl August Varnhagen von Enseen 1808, ja he avioituivat 1814. Sotavuonna 1813 hän toimi haavoittuneiden hoitajana ja pani alkuun ensimmäisen naisliikkeen.

Varnhagen von Ensen aikalaisille lähettämien kirjeiden kautta on jälkimaailma päässyt todistamaan hänen poikkeuksellista lahjakkuuttaan. Hänen aforistiset ajatuksensa eri aiheista pureutuvat asian ytimeen, ja hän tunnistaa erehtymättä ajan liikehdintää. Hänellä oli suuri vaikutus aikalaisiin, ja hänen kotinsa oli monien merkkihenkilöiden kokoontumispaikka. Hänen puolisonsa kirjoitti hänestä kirjat *Rahel, ein Buch des Andenkens für ihre Freunde* (1833, Hans Landsbergin muokkaama laitos 1904; alkuperäislaitoksen mukainen: Berlin: Matthes & Seitz 2010) ja *Galerie von Bildnissen aus Rahels Umgang und Briefwechsel* (1836).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  artikkelissa: Varnhagen von Ense, Karl August Rahel Antonie Friederike, Nordisk familjebok 31. 1921 (ruotsiksi)  *Artikkeli sisältää tekstiä tästä tekijänoikeuksiltaan vapaasta lähteestä.*

Kirjallisuutta
--------------

* Helmi Krohn, *Naisia: elämäkerrallisia kuvia*, Otava 1918 (artikkeli Rahel Varnhagen von Ense)
* *Rahel, ein buch des andenkens für ihre freunde* (1833, Hans Landsbergin muokkaama laitos 1904; alkuperäislaitoksen mukainen: Berlin: Matthes & Seitz 2010)
	+ *Ein Buch des Andenkens für ihre Freunde* 1 Digitalisat und Volltext im Deutschen Textarchiv
	+ *Ein Buch des Andenkens für ihre Freunde* 2 Digitalisat und Volltext im Deutschen Textarchiv
	+ *Ein Buch des Andenkens für ihre Freunde* 3 Digitalisat und Volltext im Deutschen Textarchiv

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Rahel Varnhagen von Ense** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Pietro Longhi: *Huijari*, 1757
Tabarin
**Šarlataani** on henkilö, joka harjoittaa puoskarointia tai petoksia saadakseen rahaa, mainetta tai muita etuja.

Sana tulee ranskan kielen sanasta *charlatan*, joka tarkoitti lääkkeiden myyjää ja joka saattoi mainostaa läsnäoloaan musiikilla tai ulkoilmalavaesityksillä. Tunnetuin Pariisin charlataaneista oli Tabarin, joka perusti näyttämön Place Dauphinelle vuonna 1618. Tabarinin *commedia dell ' arte* -tyylillä esittämät sketsit ja farssit innostivat myös Molièrea. Sana voidaan jäljittää myös espanjan kielen sanaan *charlatán*, joka viittaa harkitsemattoman puheliaaseen henkilöön, *lörppöön*. Etymologistit jäljittävät "charlatanin" joko italian kielen sanaan *ciarlare*, joka tarkoittaa lavertelua tai jaarittelua; tai sanaan *Cerretano*, joka tarkoittaa Cerreton asukasta Umbriassa. Kylä on tunnettu puoskareistaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Chrisholm, Hugh: "Tabarin", *The Encyclopaedia Britannica : a dictionary of arts, sciences, literature and general information (Volume 26)*, s. 322. New York: Cambridge University Press, 1911. encyclopaediabri26chisrich. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2018). (englanniksi)
2. ↑  Powell, John S.: "1. The Primacy of the Hôtel de Bourgogne", *Music and Theatre in France 1600–1680*, s. 7–9. Oxford University Press / Clarendon Press, 2000. ISBN 978-019-816-599-6. Teoksen verkkoversio (viitattu 9.10.2018). (englanniksi)
3. ↑  Chrisholm, Hugh: "Charlatan", *The Encyclopaedia Britannica : a dictionary of arts, sciences, literature and general information (Volume 5)*, s. 891. New York: Cambridge University Press, 1911. encyclopaediabrit05chisrich. Teoksen verkkoversio (viitattu 8.3.2017). (englanniksi)
4. ↑  Charlatan Dictionary.com. Viitattu 8.3.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Šarlataani**.
* Šarlataani *Otavan Tietosanakirja*.  1922. Projekt Runeberg. Viitattu 8.3.2017.
**Hans Rudolf Wasastjerna** (7. syyskuuta 1926 Riihimäki – 4. tammikuuta 1993 Jorvin sairaala, Espoo) oli suomalainen valtiotieteen maisteri, päätoimittaja ja toiminnanjohtaja.

Hans Wasastjernan vanhemmat olivat filosofian maisteri Helge Abraham Wasastjerna ja Rhea Gestrin. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta 1948 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi 1953 ja valtiotieteen maisteriksi 1961. Hän opiskeli ulkomailla Pariisissa 1950, Lontoossa 1953 ja Yhdysvalloissa Minnesotan yliopistossa 1954–1955.

Wasastjerna oli Minnesota Finnish-American Historical Societyn toimitussihteerinä 1954-1956, Arkadian yhteislyseossa historian opettajana 1958–1965 ja Helsingin kokoomuksen toiminnanjohtajana 1965–1975. Hän oli Philatelia Fennican päätoimittajna 1957–1961, Aihefilatelistin päätoimittajana 1963–1964, Oppikoululehden toimitussihteerinä 1962 ja päätoimittajana 1963–1965, Kauppalehden avustajana 1959–1965 sekä Helsinkiläispuheenvuoroja-lehden päätoimittajana 1965–1975.

Hans Wasastjerna oli naimisissa vuodesta 1958 Maija Kaukovaaran kanssa.

Julkaisuja
----------

* *Valtioneuvoston kirjapainon historiaa: 1859-1959*. Valtioneuvoston kirjapaino, Helsinki
* *Itsenäisen Suomen ulkopolitiikan alkutaival*. 1962
* *Suljettujen ovien politiikkaa. 1*. Högnäsin nykyhistorian klubi, Espoo 1982
* *Äänetön taivas*. Finnpublishers, Tampere 1985

Toimitustöitä
-------------

* *Minnesotan suomalaisten historia*. Minnesotan suomalais-amerikkalainen historiallinen seura, Duluth, Minnesota 1957, ilmestyi Toivo Rosvallin englanniksi kääntämänä nimellä *History of the Finns in Minnesota*. Finnish-American historical society, Duluth, Minnesota 1957

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1978 : Hans Wasastjerna
2. 1 2  Valtiotieteen maisteri Hans Wasastjerna, Helsingin Sanomat 15.1.1993 (Tilaajille)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
Hongkongilaisen influenssan aiheuttanut virus elektronimikroskooppikuvassa.
**Hongkongilainen influenssa** oli vuosina 1968–1970 koko maailman kiertänyt influenssa A -pandemia, tyyppiä H3N2. Sen syntypaikasta ei ole varmuutta. Nimensä tauti sai siitä, kun se eristettiin ensimmäisen kerran Hongkongissa 13. heinäkuuta 1968.

Tauti esiintyi kahdessa aallossa, ensin 1968–1969 ja sitten 1969–1970. Se tappoi yli miljoona ihmistä, ehkä jopa neljä miljoonaa, eli se oli influenssapandemiaksi suhteellisen lievä. Kuolemat johtuivat yleensä taudin jälkitaudeista kuten keuhkokuumeesta. Tautiin sairastui koko maailmassa arviolta miljardi ihmistä.

Taudin aiheuttanut H3N2-tyyppinen virus oli muuten sama kuin kymmenisen vuotta aiemmin kiertäneessä aasialaisessa influenssassa (H2N2), mutta sen hemagglutiniini oli muuttunut. Uusi hemagglutiniini oli havaittu aiemmin linnuilla, joista se siirtyi ihmisen virukseen.

Hongkongista virus levisi elokuussa 1968 ensin muualle Kaakkois-Aasiaan, ja seuraavassa kuussa Intiaan, Iraniin ja Australian pohjoisosiin sekä Yhdysvaltoihin. Eurooppaan epidemia saapui toden teolla tammikuussa 1969. Suomessa tauti todettiin esimmäisen kerran samassa kuussa Kaartin pataljoonan varusmiehillä, minkä jälkeen se levisi muualle Suomeen. Epidemia oli Suomessa ohi maaliskuun puolivälissä, jolloin taudin tai jonkin muun influenssan oli sairastanut tilastojen mukaan 31 000 suomalaista.

Taudin toinen aalto alkoi maailmalla toukokuussa 1969, ja loppuvuonna tauti palasi myös Eurooppaan. Suomen ensimmäinen toisen aallon tautitapaus havaittiin joulukuussa 1969, ja koko epidemia oli ohi tammikuussa 1970.

Joissain maissa, kuten Yhdysvalloissa ja Kanadassa, epidemian ensimmäinen aalto tappoi enemmän ihmisiä kuin toinen aalto. Päinvastoin kävi esimerkiksi Englannissa ja monessa muussa maassa.

Ensimmäinen rokote tautiin kehitettiin jo elokuussa 1968. Rokote saatiin kuitenkin jakeluun suuremmassa mittakaavassa vasta pandemian huipun aikoihin vuoden 1969 vaihteessa, joten sen hyöty ei ollut paras mahdollinen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Hanski, Jari: *Pandemioiden aika: Tappavat epidemiat Suomessa*, s. 111–127. SKS Kirjat, 2024. ISBN 978-951-858-548-3.
2. 1 2  Myllyniemi, Timo & Juonala, Jouko: Yksi kuva kertoo: Näin koronavirus vertautuu aiempiin ihmiskuntaa riivanneisiin epidemioihin *Ilta-Sanomat*.  31.1.2020. Viitattu 28.2.2024.

Aiheesta muualla
----------------

* Lindfors, Jukka: Hongkongilainen influenssa *Yle Elävä arkisto*.  29.4.2009. Viitattu 12.3.2020.
**Martti Gabriel Mikkola** (25. joulukuuta 1894 Tampere – 27. helmikuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Mikkolan vanhemmat olivat kauppias Edvard Mikkola ja Vilhelmiina Haapman ja puoliso vuodesta 1920 arkkitehti Toini Margareta Ojala. Mikkola tuli ylioppilaaksi Tampereen Reaalilyseosta 1914 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1920. Hän työskenteli ensin toimitusjohtajana Auran Nahkatehtaan ja Munkholmenin palveluksessa, kunnes siirtyi Orivedelle Hirsilän Kenkätehtaalle. Hän oli yrityksen toimitusjohtaja aina vuoteen 1962 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. Yhtiön osake-enemmistön Mikkola hankki omistukseensa vuonna 1930.

Mikkola vaikutti näkyvästi paitsi tehtaan liiketoimintaan, myös kehitti niin sanotun "Martin vedenpitävän" eli nahkan, joka ei imenyt vettä. Hän osallistui aktiivisesti myös Oriveden kunnalliselämään ja yhteistyöhön, toimien muun muassa Oriveden kunnanvaltuuston jäsenenä 1930–1947 ja puheenjohtajana 1935–1945. Mikkolalla oli lisäksi useita luottamustehtäviä oman alansa piirissä, kuten vuonna 1944 perustetun Kenkätehtaitten Keskusliiton puheenjohtajuus. Teollisuusneuvoksen arvonimen Mikkola sai vuonna 1951.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Martti Mikkola *Biografiasampo*. Viitattu 15.2.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 532. Viitattu 15.2.2022.
3. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 7.3.1974, s. 13.
**Aulis Johannes Hiekko**, aiemmin **Dahl** (8. maaliskuuta 1919 Paimio – 15. elokuuta 2000 Espoo) oli insinööri ja yritysjohtaja, joka sai vuonna 1982 ensimmäisenä Suomessa energianeuvoksen arvonimen.

Hiekon vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Leopold Hiekko, aiemmin Dahl, ja Eine Aurora Virtanen ja puoliso vuodesta 1947 Rauha Maija Alajoki. Hiekko tuli ylioppilaaksi 1938 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun sähköteknilliseltä osastolta 1947. Hän työskenteli jo ennen valmistumistaan suunnitteluinsinöörinä Ekonossa ja oli myös Teknillisen korkeakoulun assistentti. Imatran Voima -yhtiöön siirryttyään Hiekko toimi käyttöinsinöörinä, apulaisjohtajana ja 1961–1969 johtajana, yrityksen johtokunnan jäsen hän oli vuodesta 1970. Hiekko osallistui alansa yhteistyöhön muun muassa Suomen Sähkölaitosyhdistyksessä, Suomen Voimalaitosyhdistyksessä ja Sähköntuottajain Yhteistyövaltuuskunnassa, mutta myös Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitossa ja Voimalaitosten Työnantajaliitossa. Hän toimi aktiivisesti myös pohjoismaisissa, eurooppalaisissa ja maailmanlaajuisissa energia-alan yhteistyöjärjestöissä. Eläkkeelle Hiekko jäi vuonna 1983. Hän oli sotilasarvoltaan reservin insinöörikapteeni.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografia-sampo: Aulis Hiekko Viitattu 19.9.2021.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 222. Viitattu 19.9.2021.
Helsingin Aleksanterinkadulla järjestetyn kävely­katu­kokeilun avajais­paraatissa 1970 toisena vasemmalta Panu Toivonen ja hänen vierellään ylipormestari Teuvo Aura.
**Panu Antti Toivonen** (27. syyskuuta 1921 Helsinki – 24. elokuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, toimittaja, kaupunginvaltuutettu ja Perustuslaillisen Kansanpuolueen ja sen seuraajan Perustuslaillisen oikeistopuolueen poliitikko.

Panu Toivosen vanhemmat olivat akateemikko, professori Yrjö Toivonen ja Hellä Helena Hänninen. Hän osallistui talvisotaan Helsingin ilmatoriuntapattereissa ja jatkosotaan Vallilan rykmentin riveissä. Sodan jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui metsänhoitajaksi. Toivonen työskenteli sitten toimittajana *Kauppalehdessä*, *Talouselämä*-lehdessä, *Vakuutussanomissa* ja *Mainostaja*-lehdessä. Hän perusti Suomen ensimmäisen PR-toimiston 1950-luvun lopulla.

Toivonen toimi vuonna 1973 perustetun Perustuslaillisen kansanpuolueen seuraajan Perustuslaillisen oikeistopuolueen puoluesihteerinä vuosina 1982–1990, ja hän toimitti perustuslaillisten *Express*-lehteä. 

Toivonen harrasti musiikkia ja hän esiintyi opiskeluvuosinaan klarinetinsoittajana eri jazzyhtyeissä, kuten Valto Laitisen orkesterissa.

Panu Toivosen poika on *Seura*-lehden toimittaja Hannu Toivonen.

Teoksia
-------

* *Vedestä ja vesijohdoista Vesionnisen 50-vuotispäivänä*. Vesionninen, Helsinki 1963
* *Mainonnan arvostelu ja mainonnan ajojahti*. Helsinki 1969.

Toimitteita
-----------

* *Puoli vuosisataa Suomea rakentamassa: Piirteitä Asfalttiosakeyhtiö Lemminkäisen toiminnasta vuosina 1910–1960*. Perusaineisto Arvo Puukari, Erkki Ratia. Toimitussihteeri Panu Toivonen. Asfalttiosakeyhtiö Lemminkäinen, Helsinki 1960.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Panu Toivosen muistokirjoitus *Helsingin Sanomissa*.
2. 1 2  Oikeistoveteraani Panu Toivonen kuoli. *Ilta-Sanomat* 4.9.2006.
3. ↑  *Kuka kukin on 1954*, s. 895. Projekt Runeberg.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Anton Anshelm Wirtanen** (11. toukokuuta 1863 Uusikirkko T.l. – 14. marraskuuta 1938 Karinainen) oli suomalainen kirkkoherra.

Wirtasen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Uusikartano ja Maria Nissilä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1888 Turun lyseosta ja suoritti teologisen erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1892. Wirtanen vihittiin papiksi samana vuonna.

Wirtanen oli merimieslähetyspappina Amerikassa 1901–1906, Karinaisten kappalaisena 1907–1912 sekä kirkkoherrana vuodesta 1912. Hän sai rovastin arvon 1924.

Wirtanen oli naimisissa vuodesta 1893 Hilma Olivia Palkosen kanssa. Heidän poikiaan olivat kirjastonhoitaja Niilo Paavo Virtanen ja professori Erik Anton Virtanen.

Teoksia
-------

* *Armopäätös Raamatun mukaan*. Turun suomalainen kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, Turku 1900
* *Kristillisiä perheopetuksia*. Pääasiallisesti Leipzigin pastori L. Kaiserin esitystä seuraten kirjoitettu. WSOY 1901
* *Kristillinen kirkko ja keskusliike maailmassa apostolien ja marttyyrien aikakaudella*. Professori Th. Zahn'in mukaan, lyhentäen ja helppotajuisempaan asuun asettaen kirjoitettu. Kansanvalistus-seuran toimituksia 122. Helsinki 1902

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. ↑  Kuka kukin on 1954 : Erik Anton Virtanen
3. ↑  Kuka kukin on 1954 : Niilo Paavo Virtanen
**Bodominjärvi** (ruots. *Bodom träsk*) on järvi Keski-Espoossa Bodomin, Högnäsin, Karhusuon ja Kunnarlan kaupunginosien alueilla. Järvessä on kaksi pientä saarta, Storören ja Lillören. Bodominjärven itäpuolella sijaitsee Matalajärvi. Järvi laskee eteläpäästään Oitvikenistä (Oittaanlahdesta) Oitånia (Oittaanjokea) ja Glomsånia pitkin Espoonjokeen ja edelleen Espoonlahteen (Suomenlahti). Järven syvin kohta, 13 m, sijaitsee lähellä Lillörenin saarta.

Bodominjärvi on tunnettu 5. kesäkuuta 1960 järven rannalla tapahtuneesta kolmoismurhasta.

Järven käyttö virkistysalueena
------------------------------

Oittaalla, joka käsittää järven lounaisrannan tienoon, on suosittu yleinen hiekkaranta ja ulkoilualue. Järvi ympäristöineen tarjoaa lisäksi monenlaisia vaihtoehtoja vapaa-ajan viettoon. Alueelle on rakennettu vuonna 2013 Angry Birds -leikkipuisto. Myös frisbeegolfin, koripallon ja rantalentopallon pelaaminen on mahdollista. Vuonna 2023 alueelle avattiin yksityinen seikkailuminigolfrata. 

Oittaalla on lisäksi ympäri vuoden auki oleva, Espoon kaupungin omistama ja Oittaan kartanon ylläpitämä virkistyskeskus, jossa on ulkoilijoiden iloksi mm. kahvila, ulkoiluvälinevuokraamo (suksia, lumikenkiä, retkiluistimia, GPS-laitteita, kajakkeja, kanootteja), suksihuolto- ja voitelupiste, 100 hengen ravintola, sauna ja oma laituri, jossa on talvisin virtausmoottorilla aikaansaatu avantouintimahdollisuus. 

Lisäksi Oittaalta lähtevät valaistut latuosuudet (kesäisin ulkoilijoiden suosimat lenkkipolut), joita pitkin pääsee aina Espoon keskuspuistoon tai Nuuksioon saakka.

Bodominjärvi on lähellä Kehä III:a. Paikalle pääsee myös bussilla 246 Espoon keskuksesta. Järven itärannalla sijaitsevaan Högnäsiin pääsee bussilla 225 Leppävaarasta.

Luonnonsuojelualueet
--------------------

Järven pienempi saari, Lillören, on luonnonsuojelualuetta lintujen pesimäaikana, jolloin maihinnousu saarelle on kielletty. Saarella pesii kalasääski.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  OIVA – Ympäristö- ja paikkatietopalvelu (edellyttää rekisteröitymisen) Ympäristöhallinto. Viitattu 24.8.2010.
2. ↑  Karttapaikka (Maanmittauslaitos)
3. ↑  Espooseen avataan "seikkailu­minigolfia" tarjoava rata. *HS.fi*. Viitattu 9.5.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bodominjärvi** Wikimedia Commonsissa

* Ulkoilukeskus - Suomen Latu Oittaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Christian Adolph Diriks
**Christian Adolph Diriks** (11. marraskuuta 1775 Kööpenhamina, Tanska – 16. joulukuuta 1837 Kristiania, Norja) oli norjalainen juristi, Eidsvollin kansalliskokousedustaja ja ministeri.

Tausta
------

Diriks syntyi saksalaisen laivanvarustaja Boye Diriksin ja Marie Elisabeth Stoppelin perheeseen Kööpenhaminassa. Hän opiskeli erinomaisin arvosanoin ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1795. Hän avioitui Maren Cathrine Taxin (k. 1848), joka oli Kongsbergin hopeasulattamon omistajan tytär, kanssa vuonna 1798.

Ura
---

Hän työskenteli aluksi Kööpenhaminan hovi- ja kaupunginoikeudessa, kunnes hänet nimitettiin 1806 asessoriksi Kristiansandin lääninylioikeuteen Norjaan. Vuonna 1812 hänet valittiin tuomariksi Larvikiin ja samalla koko silloiseen Larvikin kreivikuntaan.

### Kansalliskokousedustaja 1814

Kansalliskokouksessa hän edusti Larvikia. Hänet valittiin juristina perustuslakikomiteaan ja sen sihteeriksi. Hän profiloitui kokouksessa itsenäisyyspuolueen kannattajana, joka toivoi Norjan ajan myötä yhdistyvän uudelleen Tanskaan.

### Professori ja ministeri

3. kesäkuuta 1814 Diriks nimitettiin oikeustieteen professoriksi vastaperustettuun Kristianian yliopistoon. Hänen valtiolliset velvollisuutensa kuitenkin estivät häntä keskittymästä akateemiseen uraan.

Diriks valittiin Stortingiin Kristianiasta ja sen lakikomiteaan syksyllä 1814. Tämän jälkeen hän toimi useissa ministeritehtävissä moneen otteeseen vuosina 1814 – 1836, poliisi-, oikeus-, sekä kirkko- ja opetusministeriöissä.

Tanskalaismielisenä hänellä oli myös vastustajia ja hän vältti täpärästi syytteen valtakunnanoikeuteen vuonna 1818. Yleisesti hänet kuitenkin mainittiin suosituksi hahmoksi aikansa politiikassa. Hän kuoli Kristianiassa 1837, vuosi politiikasta eläköitymisensä jälkeen ja hänet on haudattu Oslon *Vår Frelsers*-hautausmaalle. Hänen pojanpoikansa oli taidemaalari Karl Edvard Diriks (1855–1930).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Carl Frederick Bricka: Dirckinck Friherre af Holmfeld, Johan Carl Daniel Ulysses, 1801-77, Diplomat - Diriks, Christian Adolph, 1775-1837, norsk Statsraad *Dansk biografisk lexikon*.  1905. Projekt Runeberg. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (tanskaksi)
2. 1 2  Christian Adolph Diriks *www.eidsvoll1814.no*. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (norjaksi)
3. ↑  Christian Adolph Diriks født 1775 *samfunnsveven.no*.  2007. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS.  Arkistoitu 24.10.2007. Viitattu 27. tammikuuta 2008. (norjaksi)
4. ↑  Øyvind Haaland ja Mari Mellum: Her hviler... Kjente personer på kirkegårdene i Oslo sentrum (pdf) Oslo kommune. Viitattu 26. tammikuuta 2008.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |

 |
**Loimaan vapaaherrakunta** annettiin 1651 kenraali Arvid Wittenbergille. Se käsitti 110 tilaa (58 2/3 manttaalia) Loimaan pitäjässä.

Wittenberg sai ensimmäiset läänitykset Loimaalta 1641, jolloin niihin kuului 14 kylästä 40 taloa. 1645 niihin lisättiin 8 kylästä 20 taloa. Wittenbergistä tuli 1651 vapaaherra ja 1652 kreivi. Tuolloin läänityksiä laajennettiin. Wittenberg kuoli 1657, ja hänen jälkeen läänityksiä hallinnoi hänen poikansa Leonard Johan Wittenberg vuoteen 1679, jolloin hän kuoli. Läänitykset peruutettiin kruunulle 1680.

Vapaaherrakunnan lainlukijaksi tuli vuonna 1655 Andreas Pacchalenius ja 1660 Johan Judius, joka siirtyi 1664 Närpiöön.

Loimaan vapaaherrakunnan asumakartano rakennettiin 1640-luvulla Loimijoen Vesikosken etelärannalle. Keskuskartanon sijaintipaikalle rakennettiin 1883 Suomen ensimmäinen varsinainen vaivaistalo, jonka ansiosta kerjäläisyys seudulla loppui. Paikalla sijaitsee nykyisin Loimaan vanhainkoti.

Katso myös
----------

* Suomen kreivi- ja vapaaherrakunnat

Lähteet
-------

1. ↑  Loimaan vapaaherrakunta, Tietosanakirja, osa 5, palsta 1091, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1913
2. ↑  Ämmäinen, (Arkistoitu – Internet Archive) Sarka.fi, viitattu 6.7.2020
3. ↑  Kustavi Grotenfelt, Kaksi satakuntalaista kirjailijaa 1600-luvulta: Antti Pacchalenius ja Mattias Bosk, Satakuntasarja V, s. 246
4. ↑  Yrjö Kotivuori, Johan Judius. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Verkkojulkaisu 2005. Viitattu 6.7.2020
5. ↑  Vesikosken historiallinen tehdasalue, RKY, viitattu 6.7.2020
6. ↑  Sote-työtä ennen Loimaan sairaalaa, (Arkistoitu – Internet Archive) s. 8 Loimaan sairaala elää, viitattu 6.7.2020 (pdf)
Najat Aâtabou
**Najat Aâtabou** (s. 9. toukokuuta 1960 Meknes) on marokkolainen laulaja ja säveltäjä. Lauluissaan hän on tuonut esille marokkolaisen naisen asemaa yhteiskunnassa ja herättää naisia feminismiin.

Aatabou syntyi köyhään perheeseen jossa oli viisi poikaa ja neljä tyttöä. Hän unelmoi lakiopinnoista, mutta hänestä tuli sattumalta laulaja. Aatabou oli laulamassa eräissä perhejuhlissa, kun yksi juhlijoista nauhoitti salaa hänen laulunsa ja laittoi sen myyntiin. Kasetista otettiin lukemattomia kopioita ja hänen laulunsa soi pian kaikkialla.

Perhe halusi Aatabousta jotain muuta kuin laulajaa ja hänen veljensä uhkaisivat tappaa hänet. Hänen oli jätettävä kotinsa ja asuttava kolme vuotta Casablancassa mahdollisimman huomaamattomana.

Aataboun hitti vuonna 1991 oli nimeltään "Hedi Kebna Bayna", suomeksi "selvä vale". Laulu kertoo miehestä joka pettää vaimoaan täysin avoimesti. Sen jälkeen hänen laulunsa ovat kertoneet naisista. Naisista jotka ovat vahvoja, haavoittuneita, mutta silti valmiita puolustamaan oikeuksiaan. Rohkeiden laulujensa johdosta hän alkoi saada valtavasti ihailijoita. Hänellä on nykyään ihailijoita kaikkialla arabimaissa ja Euroopassa asuvien marokkolaisten keskuudessa. 

Nykyään Aatabou asuu Ranskassa. Hän on naimisissa marokkolaisen tuottajan, Hassan Dikoukin kanssa. Pariskunnalla on kolme lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2
2. 1 2


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Kustaa Wilho Ahola** (16. lokakuuta 1877 Oulu – 5. toukokuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen vakuutusneuvos, joka toimi lähes 50 vuotta vakuutusyhtiö Kalevan palveluksessa.

Wilho Aholan vanhemmat olivat merimies Vilho Ahola ja Margareta Elisabet Mäkelä ja puoliso vuodesta 1910 SOK:n pääkassanhoitaja Maria Dagmar Löfberg (k. 1948). Ahola pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1899 ja tuli vakuutusyhtiö Kalevaan töihin seuraavana vuonna. Yhtiön hankintapäällikkö hän oli vuodesta 1905, apulais- ja hankintajohtaja sekä johtokunnan jäsen vuodesta 1913, hallituksen jäsen vuodesta 1934 ja hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1946. Hän oli Kalevan asiamieslehden päätoimittaja 1908–1947. Tapaturmavakuutusyhtiö Louhen perustaja ja hallituksen jäsen Ahola oli vuodesta 1917. Hän toimi myös jälleenvakuutusyhtiö Varman hallituksessa ja oli Suomen Vakuutusyhdistyksen hallituksen jäsen. Vakuutusneuvoksen arvon 1947 eläkkeelle jäänyt Ahola sai vuonna 1937. Urheilukalastusta harrastanut Ahola toimi Suomen Urheilukalastajien liiton hallituksessa vuodesta 1929 vuoteen 1947, jolloin hänet nimitettiin liiton kunniajäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 23 (Viitattu 14.1.2019)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 14.1.2019)
3. ↑  Vakuutusneuvos Wilho Ahola kuollut. *Helsingin Sanomat*, 6.5.1956, s. 18.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Aniela Cukier
Aniela Cukier: *Varsovan vanha kaupunki*
**Aniela Cukier** (1900 Varsova – 1944 Varsova) oli Puolassa asunut, juutalaistaustainen taidemaalari. 

Ensimmäiset taideopintonsa Cukier suoritti Konrad Krzyżanowskin yksityisessä taidekoulussa. Hän jatkoi opintojaan Varsovan taidekoulussa. Hän harjoitteli ulkoilmamaalausta Kazimierz Dolnyn ja Krzemieniecin taiteilijakylissä. Hänen maisemamaalauksistaan tuli suosittuja ja niitä oli esillä Varsovan taidenäyttelyssä vuonna 1938.

Cukier teki enimmäkseen grafiikkaa puulevylle ja hänen aiheinaan olivat Puolan kylät ja kaupungit. Hänen tiedetään tehneen myös öljyvärimaalauksia. Suurin osa hänen töistään tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Jäljellä olevat työt ovat arvostettuja niiden viehättävän tyylin vuoksi.

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Thoiry** on kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 50 km Pariisista länteen.

Château de Thoiry
Kunnan nähtävyyksiä on 1500-luvulla rakennettu renessanssilinna Château de Thoiry. Vuonna 1559 kuninkaan rahastonhoitaja ja tutkija Raoul Moreau pyysi arkkitehti Philibert de l'Ormea rakentamaan hänelle linnan. Linna ja sen puutarha on kuulunut La Panousen suvun omistukseen yli neljän vuosisadan ajan. Linna on edelleen asuttu, mutta siellä voi vierailla. Linnassa on runsaasti taide-esineitä ja vanhoja huonekaluja. Kaikkiaan linnassa on 400 000 arkistoesineen kokoelma.

Linnan maille avattiin vuonna 1968 safaripuisto Thoiry ZooSafari. Puista kattaa 1500 hehtaarin alueen, ja siellä on 1500 eläintä yli 180:stä lajista. Puistosta osa on naapurikunta Villiers-le-Mahieun alueella.

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 28.2.2024. (ranskaksi)
2. ↑  Le Château Château de Thoiry. Viitattu 28.2.2024. (ranskaksi)
3. ↑  Thoiry, un domaine éco-responsable Thoiry ZooSafari. Viitattu 28.2.2024. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Thoiry (Yvelines)** Wikimedia Commonsissa
**Gerard Lake, Laken ensimmäinen varakreivi** (27. heinäkuuta 1744 Harrow, Middlesex – 20. helmikuuta 1808 Lontoo) oli brittiläinen kenraali, joka muistetaan parhaiten vuoden 1798 Irlannin kapinan kukistamisesta sekä vuosina 1803–1805 Intiassa johtamistaan sotaretkistä.

Gerard Lake oli kuningas Jaakko I:n sihteerinä 1610-luvulla toimineen Thomas Laken jälkeläinen. Hän osallistui seitsenvuotiseen sotaan, Yhdysvaltain vapaussotaan lordi Charles Cornwallisin komentamissa brittijoukoissa sekä 1793 alkaneisiin Ranskan vallankumoussotiin. Lake nimitettiin Irlantiin sijoitettujen brittijoukkojen komentajaksi huhtikuussa 1798, ja hän sai tehtäväkseen kukistaa hieman myöhemmin puhjenneen kapinan. Hän löi kapinalliset 21. kesäkuuta Vinegar Hillin taistelussa ja – saatuaan Cornwallisin esimiehekseen – pakotti Irlantiin maihinnouseet ranskalaiset antautumaan syyskuun alussa Ballinamuckin taistelun jälkeen.

Vuonna 1800 Lake nimitettiin brittijoukkojen komentajaksi Intiassa ja hän saapui Kalkuttaan heinäkuussa 1801. Hänet ylennettiin 1802 täyden kenraalin arvoon. Lake kunnostautui elokuussa 1803 puhjenneessa sodassa intialaista Maratin valtakuntaa vastaan. Hän valtasi heti syyskuun alussa Gwaliorin maharadža Daulatrao Sindhialta järeän Alygarhin linnakkeen ja viikkoa myöhemmin Delhin. Laken voitot siirsivät Gangesin ja Jumnan väliset alueet Delhi mukaan luettuina brittien valtapiiriin. Lokakuussa 1803 hän osallistui Arthur Wellesleyn alaisuudessa Assayen taisteluun, valtasi lyhyen piirityksen jälkeen Agran, ja löi 1. marraskuuta Sindhian armeijan Laswarin taistelussa. Parlamentti palkitsi hänet seuraavana vuonna päärinarvolla nimellä *Delhin ja Leswarreen paroni*. Vuoden 1804 lopussa Lake osallistui Wellesleyn sotaretkeen Indoren maharadža Yashwantrao Holkaria vastaan. Hän voitti Holkarin marraskuussa Farrukhabadin taistelussa, mutta tultuaan itse lyödyksi takaisin Bharatpurissa hän solmi rauhan huhtikuussa 1805. Lakesta tuli 1806 Intian joukkojen ylipäällikkö. Hän palasi Englantiin seuraavana vuonna, jolloin hän sai varakreivin arvon nimellä *Lake of Delhi and of Aston Clinton*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Gerard Lake, 1st Viscount Lake (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 11.4.2014.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1911), s. 911 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 11.4.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
Kauppaneuvos Arvi Raikkala (1964)
**Armas Arvi Wilho Raikkala**, vuoteen 1906 **Rewell** (25. maaliskuuta 1896 Pori – 23. toukokuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Raikkalan vanhemmat olivat pormestari Wilho Rewell ja Hilma Aurora Hakanen ja puolisot 1925–1951 Helmi Esteri Levelä ja vuodesta 1955 Aino Helin. Raikkala tuli ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta 1917 ja valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1919. Opintomatkoja hän teki Etelä-Amerikkaan, Pohjois-Amerikkaan ja moniin Euroopan maihin. Raikkala oli Helsingin Arvopaperi -yhtiön konttoripäällikkö 1919, Suomen Valtamerentakainen Kauppa -yhtiön kirjeenvaihtaja Buenos Airesissa 1920, Turun Myllyn kirjeenvaihtaja ja kauppamatkustaja 1924, Arvo Joh. Ahdin agentuuriliikkeen siirtomaatavarain tuontiagentti Helsingissä 1924–1926, Oy S. Parviaisen tuontiagentti 1926–1933 ja Leipurien Tukun toimitusjohtaja 1933–1961, johtokunnan jäsen vuodesta 1942 ja asiantuntija ja konsultti vuodesta 1961. Hän oli myös Leipurien Hedelmän toimitusjohtaja ja johtokunnan jäsen 1943–1961 ja hänellä oli useita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Raikkala sai 1948.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arvi Raikkala *Biografiasampo*. Viitattu 22.8.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 677. Viitattu 22.8.2022.
3. ↑  Kuolleita. Kauppaneuvos Arvi Raikkala.  *Uusi Suomi*, 24.5.1970, nro 137, s. 19. Kansalliskirjasto. Viitattu 22.8.2022.
**Sairaalasielunhoito** on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon järjestämää potilaiden, heidän läheistensä sekä sairaalan työntekijöiden auttamista, tukemista sekä lohduttamista terveyteen ja elämään kohdistuvissa muutoksissa. Sairaalassa sielunhoitoa toteuttavat pääosin Sairaalapapit, jonka lisäksi sairaalasielunhoitajina voivat toimia myös Sairaaladiakonit, mutta tämä on harvinaisempaa. Sekä sairaalapapilla että -diakonilla tulee olla erityiskoulutus tehtävään. Sielunhoitajaa sitoo tiukka salassapitovelvollisuus, jonka johdosta myös kaikki käydyt keskustelut pysyvät luottamuksellisina.

Sairaalasielunhoito käytännössä
-------------------------------

Sairaalasielunhoitajan tehtävänä on vastata sairaan ja kärsivän henkisiin, hengellisiin ja elämänkatsomuksellisiin kysymyksiin terapiaorientoituneella tuella tämän taustasta tai elämänkatsomuksesta riippumatta ja sairaalasielunhoitajalta edellytetäänkin laajaa eri uskontojen asiantuntemusta sekä terveydenhuollon etiikan tuntemista. Sielunhoito toteutetaan yhteistyössä terveydenhuollon kanssa ja tarvittaessa sairaalasielunhoitaja osallistuu potilaan hoidon eettisten kysymysten pohdintaan. Sairaalasielunhoitaja osallistuu myös säännöllisesti terveydenhuollon työntekijöiden kouluttamiseen sekä työnohjaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Sipola, Virpi: Kirkon sairaalasielunhoito. *Suomen evankelis-luterilainen kirkko*. Viitattu 14.12.2020.
2. ↑  26.11.1993/1054 Kirkkolaki : 2 § Rippisalaisuus *Finlex – Oikeusministeriö*.  26.11.1993  .  Arkistoitu 14.12.2019 . Viitattu 14.12.2020 .
3. ↑  21.5.1999/621 Laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta *Finlex – Oikeusministeriö*.  21.5.1999. Viitattu 14.12.2020.
4. 1 2  Sairaalasielunhoidon periaatteet 2011 (Sairaalasielunhoidon periaatteet on hyväksytty Kirkkohallituksen täysistunnossa 17.8.2011 ) *Suomen evankelis-luterilainen kirkko*. Viitattu 16.12.2020.
**Leo Eero Johannes Suominen** (18. syyskuuta 1904 Nakkila – 23. joulukuuta 1970) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Suomisen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Juho Wiktor Suominen ja Emma Koskinen ja puoliso vuodesta 1928 Anna Irene Mattsson. Kokoomuspoliitikko, ministeri Ilkka Suominen oli heidän poikansa. Leo Suominen kävi viisi luokkaa Porin lyseota 1914–1920. Hän oli harjoittelija vuota-alalla Hampurissa 1924 ja kävi Deutsche Gerberschulen Freibergissa 1924–1925 ja ilmavoimien ohjaajakoulun kurssin Utissa 1928. Kansainvälisen ohjaajatutkinnon Suominen suoritti Utissa 1933. Hän oli J. W. Suomisen Nahkatehtaan, vuodesta 1928 J. W. Suomisen Nahkatehdas Oy ja vuodesta 1968 J. W. Suominen Oy, palveluksessa vuodesta 1920. Yrityksen teknillinen johtaja hän oli 1925–1935, toimitusjohtaja 1935–1951, hallituksen jäsen vuodesta 1928 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1942. Suominen oli Nakkilan kunnanvaltuuston jäsen 1931–1936, ja hänellä oli myös useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Suominen oli reservin ylikersantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1949.

Lähteet
-------

1. 1 2  Leo Suominen *Biografiasampo*. Viitattu 3.9.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 850. Viitattu 3.9.2022.
**Toivo Ilmari Kala** (19. maaliskuuta 1909 Helsinki – 18. lokakuuta 1999) oli suomalainen diplomaatti.

Toivo Kalan vanhemmat olivat filosofian maisteri, rautatiehallituksen tilastokonttorin johtaja Juho Heikki Kala ja Maija Forsgrén. Hän valmistui kauppatieteen kandidaatiksi 1933 ja filosofian maisteriksi 1950. 

Kala oli vt. avustajana Suomen Tokion lähetystössä 1933–1939, vt. konsulina Shanghaissa Kiinassa 1939, vt. jaostosihteerinä ulkoministeriössä 1939–1941, kaupallisena avustajana ja 1. lähetystösihteerinä Ankarassa 1941–1947 sekä vt. jaostopäällikkönä ulkoministeriössä 1947–1949 ja jaostopäällikkönä 1949–1951 ja 1951–1952. Hän oli vt. asiainhoitajana Budapestissa 1951, konsulina Tel-Avivissa Israelissa 1952 ja Suomen asiainhoitajana Tel-Avivissa 1952–1958 ja Sydneyssä Australiassa 1958–1963. 

Toivo Kala oli naimisissa vuodesta 1942 Helmi Marquita Carpelanin (1915–2008) kanssa. Toivo Kala on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Julkaisuja
----------

* *Arnold Tilgmannin piirtämät sotilaspostikortit*. Hobby Books, Espoo 1988
* *Suomen aliupseerin postikortit* ; tekijät Toivo Kala ja työryhmä Esko Hemilä ym. Hobby Books, Espoo 1990

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. 1 2  Find A Grve : Toivo Ilmari Kala
**Nils Artur Malin** (21. lokakuuta 1871 Turku – 6. helmikuuta 1939 Helsinki) oli pappi, sotarovasti, opettaja ja kristillisten järjestöjen sihteeri.

Artur Malinin vanhemmat olivat värjärimestari Anders Malin ja Edla Amanda Lundell ja puoliso vuodesta 1903 Hildur Maria Branders. Malin tuli ylioppilaaksi 1892 ja vihittiin papiksi 1897. Hän toimi ylimääräisenä pappina Turussa 1897–1904, Suomen NMKY:n matkasihteerinä 1904–1907 ja Helsingin NMKY:n pääsihteerinä 1907–14. Pietarissa hän oli Pyhän Katarinan ruotsalaisen seurakunnan kirkkoherra 1914–1918, Porissa kirkkoherra 1919–1921 ja Suomen armeijan sielunhoidon ja valistustyön johtaja, puolustusministeriön osastopäällikkönä, 1918–1939. Malin toimi myös uskonnon opettajana Turussa, Helsingissä ja Pietarissa. Turun NMKY:n sihteerinä, varapuheenjohtajana tai puheenjohtajana hän toimi 1897–1905, Helsingin NMKY:n johtokunnan jäsenenä 1919–1931 ja Suomen NMKY:n puheenjohtajana 1919–1931. Hänellä oli myös useita luottamustoimia. Malin julkaisi teoksen *Om Kristi uppståndelse* 1906 ja teoksen *Konfirmatsiooniopetuksesta ja konfirmatsioonista* 1912 sekä toimitti Suomen kirkon pappisliiton vuosikirjaa 1919–1927. Hän oli myös *Nuorten airuen* toimittaja 1907–1910 ja *Kotimaan* avustaja lehden perustamisesta saakka.

Sotarovasti Malinista tuli vuonna 1919, minkä arvonimen on itsenäisyyden ajan Suomessa saanut hänen lisäkseen vain Reinhold Hedberg. Malinin tapauksessa sotarovasti oli sittemmin myös hänen virkanimikkeensä puolustusvoimien kirkollisen työn johtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuka kukin oli. (Viitattu 23.10.2018)
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 (Viitattu 23.10.2018)
3. ↑  Rudolf Holsti: Artur Malin in memoriam. *Helsingin Sanomat*, 18.2.1939, s. 4.
4. 1 2 3  Aikalaiskirja 1934, s. 422 (Viitattu 23.10.2018)
5. ↑  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 297. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
6. ↑  Aho, Seppo: *Valtionhoitajan ja tasavallan presidenttien 1918–2005 myöntämät arvonimet*, s. 212. Alavus: Aholis Oy, 2006. ISBN 952-91-9535-4.

Aiheesta muualla
----------------

* Sotarovasti Artur Malin : Pakoni Venäjältä, Suomen Kuvalehti, 19.12.1931, nro 51-52, s. 44, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Artur Malin : Tsaarivallan santarmistossa, Kansan kuvalehti, 27.01.1933, nro 5, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Johann Michael Wittmer: Joseph Anton Kochin muotokuva 1830-luvulta.
**Joseph Anton Koch** (27. heinäkuuta 1768 Elbigenalp, Tiroli, Itävalta – 12. tammikuuta 1839 Rooma, Italia) oli itävaltalainen taidemaalari, jonka teokset edustivat tyyliltään saksalaista romantiikkaa. Vuodesta 1795 hän asui enimmäkseen Roomassa, jossa hän kehitti uudentyyppisen "herooisen" maisemamaalauksen. Kochin klassisten maisemamaalausten tilavaikutelma on avara, sommittelu tasapainoista ja muotoilu selväpiirteisen plastista.

Roomassa asuessaan hän sai ystävältään Carstensilta herätteen kiinnostukseen antiikkia ja Dantea kohtaan. Carstensin mutta myös Nicolas Poussinin ja Claude Lorrainin vaikutuksesta hän loi saksalaisen "historiallisen" eli "herooisen maiseman", johon hän lisäsi mytologisia ja raamatullisia aiheita ja myös aiheita Dantelta, Shakespearelta ja Ossianin lauluista. Maisemat ovat siten usein enemmän romanttisia kuin klassisia. Koch on kirjoittanut kiistakirjoituksen *Moderne Kunstchronik oder die Rumfordische Suppe*.

* Wasserfall (1796)*Wasserfall* (1796)
* Das Kloster San Francesco im Sabinergebirge bei Rom (1812)*Das Kloster San Francesco im Sabinergebirge bei Rom* (1812)
* Schmadribach Wasserfall (1821–1822)*Schmadribach Wasserfall* (1821–1822)
* Das Wetterhorn von der Rosenlaui aus (1824)*Das Wetterhorn von der Rosenlaui aus* (1824)
* Heroische Landschaft mit dem Regenbogen (öljyväri kankaalle, 1805)*Heroische Landschaft mit dem Regenbogen* (öljyväri kankaalle, 1805)

Lähteet
-------

1. ↑  *Facta*. Tietosanakirja Oy, 1969.
2. ↑  Koch, Joseph Anton Tietosanakirja. Osa 4, palsta 1135. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1912

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Joseph Anton Koch** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators
* KulturNav
* MusicBrainz
* National Gallery of Canada
* RKD Artists
* SIKART
* Städel
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**SMERŠ** (*СМЕРШ*; lyhenne sanoista *Смерть шпионам*, *smert špionam*; suom. *kuolema vakoojille*) oli Neuvostoliiton sisäministeriön alainen salainen järjestö toisen maailmansodan aikana. SMERŠ perustettiin Saksan tiedustelu- ja vakoilujärjestö Abwehrin vastustajaksi 19. huhtikuuta 1943.

Toiminta
--------

SMERŠ oli Neuvostoliiton sisäasiainkansankomissariaatista (NKVD:stä) omaksi yksikökseen eriytetty itsenäinen, salainen valtion poliisijärjestö. Sen johtaja Viktor Abakumov raportoi toiminnasta suoraan Josif Stalinille. *lähde?*

SMERŠin tehtävänä oli etsiä, pidättää ja teloittaa kaikki puna-armeijassa olevat epäilyttävät henkilöt. Rintamakarkurien lisäksi se kuulusteli ja teloitti tai lähetti pakkotyöhön sotavangit. SMERŠin tehtävänä oli myös sodanjälkeisen Itä-Euroopan väestön seulonta, näytösoikeudenkäyntien järjestäminen ja teloitukset. *lähde?* SMERŠin erityistehtävänä oli Adolf Hitlerin löytäminen, ja jos mahdollista, elävänä vangitseminen tai ruumiin löytäminen. Hitlerin kuoltua puna-armeijan upseerit ja SMERŠ:n agentit löysivät tämän osittain palaneen ruumiin läheltä Hitlerin bunkkeria. *lähde?*

Myöhemmin, turvallisuuspoliisi KGB:n alaisuudessa SMERŠ etsi "kansanvihollisia" Neuvostoliiton ulkopuolelta. *lähde?*

SMERŠ muutettiin Sotavoimien Kansankomissariaattiksi helmikuussa 1946 ja seuraavassa kuussa se muutettiin Sotavoimien ministeriöksi.

Fiktiivinen järjestö
--------------------

Kirjailija Ian Flemingin neljässä ensimmäisessä James Bond -kirjasa Bondin päävastustajana oli järjestö nimeltään *SMERSH*. Sen nimi viittaa SMERŠ:iin. *lähde?*[vanhentunut linkki]

Lähteet
-------

1. ↑  Виктор Шунков (Viktor Shunkov): *Боевая мощь СССР*, s. 7. Litres, 2017-12-15. ISBN 978-5-04-094768-3. Teoksen verkkoversio (viitattu 21.6.2020). (venäjäksi)
2. ↑
3. ↑