recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Opus** (m.kreik. Ὀποῦς, *Opūs* tai *Opous*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Opuntian Lokriin alueella Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Atalántin kaupungin lähelle sen ja Tragánan kylän puoleen väliin Lokroín kunnassa.

Maantiede
---------

Opus oli Opuntian Lokriin ja koko itäisen Lokriin merkittävin kaupunki, sillä antiikin aikana ei aina tehty eroa itäisen Lokriin osien Opuntian ja Epiknemidian Lokriin välillä. Kaupunki sijaitsi Pohjoiseen Euboianlahteen kuuluneen pienemmän Opuntianlahden lähellä, Strabonin mukaan noin 15 stadioninmitan eli noin 2,6 kilometrin ja Liviuksen mukaan noin yhden roomalaisen mailin eli noin 1,5 kilometrin päässä rannikosta sisämaahan päin. Lahdessa kaupungin edustalla sijaitsi saari nimeltä Atalante (myös Atalanta, nyk. Atalantonísi).

Historia
--------

Antiikin aikana Opusta pidettiin yhtenä koko Kreikan vanhimmista kaupungeista. Kreikkalaisessa mytologiassa sen perustajana pidettiin Opusta, joka oli Lokroksen ja Protogeneian poika. Deukalion ja Pyrrha asuivat Opuksessa, ja Patroklos oli kotoisin sieltä. Homeroksen *Iliaan* laivaluettelossa kaupunki esiintyy nimellä *Opoeis* (Ὀπόεις) yhtenä Aiaan, Oileuksen pojan alaisuudessa olleista lokrislaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.

Persialaissodissa Opus liittyi Leonidaan johtamiin spartalaisiin Thermopylain taistelussa persialaisia vastaan vuonna 480 eaa. Se osallistui myös samaan aikaan käytyyn Artemisionin taisteluun seitsemällä laivalla. Myöhemmin kaupunki oli Spartan puolella Ateenaa vastaan. Ateenalaisten vallattua Boiotian vuoden 456 eaa. Oinofytan taistelun jälkeen nämä veivät sata rikkainta opuslaista panttivangeiksi.

400-luvun eaa. loppupuolen peloponnesolaissodassa opuslaiset häiritsivät Ateenan merikauppaa, ja ateenalaiset linnoittivat tämän vuoksi kaupungin edustalla sijainneen Atalanten saaren. Antigonos I:n sodassa Kassandrosta vastaan Opus oli jälkimmäisen puolella, ja siksi Antigonoksen kenraali Ptolemaios piiritti kaupunkia.

Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Opūntios* (Ὀπούντιος).

Lähteet
-------

1. ↑  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2 3 4 5 6  Smith, William: "Opus", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
3. ↑  Opous *Pleiades*. Viitattu 1.11.2017.
**Or Yehuda** (hepr. אוֹר יְהוּדָה‎, arab. أور یهودا‎) on kaupunki Israelissa Tel Avivin hallintoalueella. Vuoden 2018 lopussa kaupungin asukasluku oli 36 864.

Maantiede
---------

Paikallisia asuinrakennuksia.
Or Yehuda sijaitsee Israelissa noin 13 kilometriä Tel Avivin kaupungista itään.

Historia
--------

Nimi Or Yehuda tarkoittaa Juudan valoa ja nimen paikka sai rabbina toimineen Judah Alkalain mukaan.

Or Yehudan alueella on ollut asutusta jo ennen nykyisen kaupungin perustamista. Raamatusta mainitun kaupungin Onon uskotaan sijainneen nykyisen Or Yehudan alueella. Sittemmin paikalla oli kaksi arabien asuttamaa kylää, *Sakiyya* ja *Kafr Ana*. Kylien arabiasukkaat joutuivat jättämään kotinsa Israelin asevoimien vallatessa alueen Israelin itsenäisyyssodan aikana kesäkuussa 1948.

Vuonna 1949 nykyisen Or Yehudan alueelle asettui juutalaisia siirtolaisia Libyasta ja Turkista. Olosuhteet paikalla olivat varsin alkeelliset. Vuosina 1950 ja 1951 paikalle perustettiin myös kaksi uusille siirtolaisille tarkoitettua telttaleiriä. Siirtolaisia tuli nyt myös esimerkiksi Irakista ja Romaniasta. Vakituisia rakennuksia siirtolaisille alettiin rakentaa vasta vuonna 1958. Nykyisin kaupungissa on esimerkiksi metalli-, tekstiili- ja elintarviketeollisuutta.

Väestö
------

Or Yehudan asukasluku oli vuoden 2018 lopulla 36 864. Vuonna 1958 vastaava lukema oli 12 500, vuonna 1963 hieman pienempi 10 100, vuonna 1970 12 300 ja vuonna 2002 28 600.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 15 Nat-Per*, s. 500-501. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
2. ↑  List of localities, in Alphabetical order (pdf) Central Bureau of Statistics. Viitattu 8.9.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Or Yehuda** Wikimedia Commonsissa
**Viktor Anufrijev** (ven. **Виктор Ануфриев**) (s. 1958) on venäläinen taidemaalari. Hän on tunnettu symbolismin edustajana. Viktor Anufrijevin lapsuus loi ne teemat, jotka ovat esillä hänen maalauksissaan ja ikoneissaan. Hän syntyi Volga-joen varrella Gorodetsissa, pienessä venäläiskaupungissa, joka on tunnettu taidehistoriastaan.

Anufrijev on pääasiassa tunnettu figuratiivisista maalauksistaan ja ikoneistaan.

Anifrijev syntyi vuonna 1958. Hänen äitinsä työskenteli lääkärinä ja isä paikallisella tehtaalla insinöörinä. Vaikka hänen vanhempansa olivat toimihenkilöitä, heidän elantonsa oli vaatimatonta, mikä innoitti heidät aloittamaan turkisvaateliikkeen, joka voitolliseksi tultuaan tarjosi perheelle paremman elintason. Se myös sittemmin kustansi Viktorin opinnot taidekouluissa. Hänen kotikaupunkinsa on tunnettu omasta maalaustyylistään nimeltä Gorodets Lubok, joka altisti Viktorin taiteelle pienestä saakka.

Anufrijev sai peruskoulutuksensa graafisissa taiteissa Gorodetsin pedagogisessa lukiossa. Hän valmistui vuonna 1978, mitä seurasi kaksivuotinen kausi itseopiskelua Moskovan museoissa ja näyttelyissä. Tämä oli hänelle merkityksellistä aikaa koska hänen taiteensa muotoutui omanlaiseksi ekspressionistiseksi tyylikseen. Hänen sisäänpääsynsä vuonna 1982 Muhinen akatemian muotoilukouluun Pietarissa ja myöhemmin Monumentaalisen maalauksen kouluun olivat hänen koulutuksensa viimeiset vaiheet. Siinä missä venäläiset museot olivat avanneet taiteen maailman hänelle, Akatemia auttoi häntä kehittämään uusia tekniikoita. Hänestä tuli taiteilija ja siten hyväksytyksi jäseneksi Taiteilijoiden liittoon Venäjällä vuonna 1994.

Hänen maalauksissaan näkyy ikonimainen kuvasto, monimutkainen symboliikka ja toisinaan arvoitukselliset sensuellit sävyt.

Vuodesta 1997 Anufrijevin töitä on ollut esillä lukuisissa kansainvälisissä taidegallerioissa ympäri Eurooppaa ja Etelä-Amerikkaa. Nykyään hänen työnsä ovat yksityiskokoelmissa Venäjällä, Pohjoismaissa, Euroopassa, Etelä-Amerikassa ja Yhdysvalloissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Victor Anufriev *artmajeur.com*. Viitattu 4.9.2015. (venäjäksi)
2. ↑  Biography of Viktor Anufriev *Mishin Fine Arts galler*. Viitattu 4.9.2015. (englanniksi)
3. 1 2  Anufriev, Victor: VICTOR ANUFRIEV *anufriev.sp.ru*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 4.9.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Anufriev, Victor: Works by Viktor Anufriev *Facebook.com*. Viitattu 4.9.2015. (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* RKD Artists

 |

 |
Prinssi Viktor Amadeus.
**Viktor Amadeus von Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym** (21. toukokuuta 1744 Balduinstein – 2. toukokuuta 1790 Savitaipale) oli Venäjän keisarillisen armeijan kenraali ja Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluneen Anhalt-Bernburgin ruhtinaskunnan ruhtinas.

Sotilasura
----------

Victor Amadeus syntyi Rheinland-Pfalzissa sijaitsevassa Schaumburgin linnassa Anhalt-Bernburgin ruhtinaan Viktor I Amadeus Adolfin kuudentena poikana. Perimysjärjestyksestä johtuen hän valitsi lopulta sotilasuran ja liittyi Venäjän keisarilliseen armeijaan vuonna 1772. Viktor Amadeus oli mukana muun muassa vuonna 1787 alkaneessa Venäjän–Turkin sodassa, jossa hän osallistui Căușenin, Akkermanin ja Benderin kaupunkien valtauksiin Romaniassa, Ukrainassa ja Moldovassa, saaden ansioistaan Pyhän Andreaksen ja Aleksanteri Nevskin ritarikuntien ansiomerkit.

Taistelut Suomessa
------------------

Vuonna 1790 Viktor Amadeus liittyi sotamarsalkka Ivan Saltikovin joukkoihin Kustaa III:n sotaan. Hän ehti osallistumaan taisteluihin Savitaipaleen Kärnäkosken ja Partakosken kylissä, kunnes haavoittui jalkaan Partakoskella 18. huhtikuuta ja kuoli pari viikkoa myöhemmin. Viktor Amadeus haudattiin Viipurin Neitsytniemellä sijainneeseen Viipurin ruotsalais-saksalaisen seurakunnan hautausmaalle. Hänen vihreästä marmorista valmistetun muistomerkkinsä suunnitteli Katariina II:n hovissa työskennellyt italialainen arkkitehti Giacomo Quarenghi. Nykyään sekä hauta että muistomerkki ovat hävinneet.

Lähteet
-------

* Ангальт-Бернбург-Шаумбург-Хоймский Виктор Амадей Venäjän puolustusministeriö (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  Repo, Leena: "Hautausmaiden historiaa Viipurissa" (Arkistoitu – Internet Archive) Viipurin kaupunki. Viitattu 17.11.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
Ateenan Parthenonin temppelin täysikokoinen kopio Nashvillessa, Tennesseen osavaltiossa, toimii taidemuseona.
**Parthenonin temppeli Nashvillessä** Yhdysvalloissa on täysimittainen kopio kreikkalaisesta esikuvastaan Ateenan Parthenonin temppelistä. Se rakennettiin näyttelyhalliksi Nashvillen kaupunkiin Tennesseen satavuotisjuhlallisuuksia varten vuonna 1897.

Historia
--------

Parthenonin kopio rakennettiin kipsistä, puusta ja tiilestä, koska rakennus oli tarkoitettu vain väliaikaiseksi. Muut satavuotisjuhlia varten rakennetut näyttelypaviljongit purettiin, mutta Parthenon jäi paikalleen paikalle perustetun puiston, Centennial Parkin, keskelle aina vuoteen 1920 asti, jolloin se päätettiin rapistuneena rakentaa uudelleen – tällä kertaa pysyväksi taidemuseoksi betonista ja teräksestä.

Arkkitehti Russell Hart suunnitteli uuden Parthenonin, jonka ulkoasu valmistui 1925 ja sisätilat 1931. Rakennus avattiin yleisölle kaupunginmuseona 20. toukokuuta 1931. James Cowan oli lahjoittanut vuosina 1927–1929 museolle 63 taulua, jotka ripustettiin rakennuksen seinille.

Vuonna 1982 Alan LeQuire palkattiin tekemään Parthenoniin täysikokoinen toisinto Feidiaan veistämästä temppelin kulttikuvasta Athene Parthenoksesta. Veistoksen kopio valmistui 20. toukokuuta 1990 ja se kullattiin 2002. Rakennus entistettiin perusteellisesti vuosina 1987–1988 (sisätilat) ja 1990–2001 (ulkopuoli).

Lähteet
-------

1. ↑  Metropolitan Government of Nashville and Davidson County, Tennessee: The Parthenon, haettu 24.9.2008 (Arkistoitu – Internet Archive) "Originally built for Tennessee's 1897 Centennial Exposition, this replica of the original Parthenon in Athens serves as a monument to what is considered the pinnacle of classical architecture."
2. ↑   The Athena Project Summer 2002, haettu 24.9.2008

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nashvillen Parthenon** Wikimedia Commonsissa

* Nashvillen Parthenonin viralliset sivut
* Ilmakuva Nashvillen Parthenonista
* Athenen patsaan kultaus 2002
**Parthamasiris** oli Armenian kuningas noin vuosina 112–114. Hän oli Parthian kuninkaan Pakoros II:n poika. Parthamasisiksen veli Exedares oli Armenian kuningas, mutta Pakoroksen kuoltua hänen veljensä Osroes I syrjäytti Exedareksen ja nimitti Parthamasisiksen uudeksi kuninkaaksi. Rooman keisari Trajanus ei kuitenkaan hyväksynyt Parthamasisista, koska Roomalla ja Parthialla oli sopimus, jonka mukaan roomalaisten piti hyväksyä Armenian kuningas ennen kuin tämä saattoi astua valtaan. Trajanus aloitti tästä syystä sodan Parthiaa vastaan ja valtasi Armenian vuoteen 114 mennessä miltei ilman taistelua. Parthamasiris saapui Trajanuksen luokse ja asetti diadeeminsa Trajanuksen jalkojen juureen siinä toivossa, että tämä palkitsisi hänet nimittämällä hänet kuninkaaksi. Trajanus päätti kuitenkin julistaa Armenian Rooman provinssiksi. Parthamasiris kuoli tämän jälkeen epäselvissä olosuhteissa.

Lähteet
-------

* Julian Bennett: *Trajan: Optimus Princeps*. Indiana University Press, 2001. ISBN 0-253-21435-1.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä:**Exedares** | **Armenian kuningas**  | Seuraaja:**Armeniasta tuli Rooman provinssi.** |
***Macrodactyla doreensis*** on pitkälonkeroinen merivuokko. Se elää symbioosissa vuokkokalojen kanssa ja pärjää huolellisella hoidolla meriakvaariossakin.

Ulkonäkö ja koko
----------------

*Macrodactyla doreensis* kasvaa halkaisijaltaan puolimetriseksi. Sen lonkerot ovat pitkät, kiharat ja suhteellisen harvassa. Lonkeroiden väri vaihtelee, mutta pohjalevy on punasävyinen.

Levinneisyys ja elinympäristö
-----------------------------

*Macrodactyla doreensis* on kotoisin Tyynenmeren länsiosista. Se elää hiekkapohjalla, missä sen keskuslevyn alapuolinen runko-osa on yleensä kokonaan hiekkaan kaivautuneena. Se elää luonnossa matalissa vesissä, alle viiden metrin syvyydessä. Akvaariossa se tarvitsee kymmenen senttiä paksun hiekkakerroksen.

Elinkumppanit
-------------

Tämän vuokon kanssa tavattuja vuokkokalalajeja ovat seepravuokkokala, kiilavuokkokala, samettivuokkokala sekä kaulusvuokkokala (*Amphiprion perideraion*) ja satulavuokkokala (*Amphiprion polymnus*).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Macrodactyla doreensis; Corkscrew or Long Tentacle Anemones in Captive Systems Wet Web media
2. ↑  Edge of reef (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Pet Education

Aiheesta muualla
----------------

* The Aquarium Wiki

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q630919
* ADW: Macrodactyla\_doreensis
* AFD: Macrodactyla\_doreensis
* CoL: 3X4LW
* GBIF: 5184107
* iNaturalist: 471835
* IRMNG: 11391159
* ITIS: 611902
* NCBI: 244865
* Open Tree of Life: 436759
* SeaLifeBase: 42655
* WoRMS: 288167

 |

 |
**Macy** on henkilönnimi, joka on ollut alun perin sukunimi mutta jota nykyään tavataan myös naisen etunimenä.
Nimi lienee muunnos sukunimestä Massey, jonka on sanottu perustuvan ranskalaiseen paikannimeen *Massy*. Macy-nimen rinnakkaismuoto on **Macey**.

Sukunimenä
----------

Macyn ohella on käytössä sukunimi Macey. Molemmat sukunimet on kirjattu myös Suomen väestötietojärjestelmään. Yleisiä nimiä ne eivät kuitenkaan ole. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan syyskuussa 2020 sukunimi Macy oli viidellä suomalaisella tai Suomessa vakituisesti asuvalla ulkomaalaisella. Macey-sukunimi oli käytössä kymmenellä.

### Tunnettuja henkilöitä

* Dean Macey (s. 1977), englantilainen kymmenottelija
* Joanna Macy (s. 1929), yhdysvaltalainen ympäristöaktivisti, tutkija ja kirjailija
* Rowland Hussey Macy (1822–1877), yhdysvaltalainen liikemies, Macy’s-tavarataloketjun perustaja)
* William H. Macy (s. 1950), yhdysvaltalainen näyttelijä

Etunimenä
---------

Etunimen Macy teki 1990-luvulla laajalti tunnetuksi televisiosarja *Kauniit ja rohkeat*, jossa esiintyi pitkään Macy-niminen naishahmo. Toinen nimekäs Macy on yhdysvaltalainen laulaja Macy Gray.

Englantilaisella kielialueella Macystä ja Maceystä käytetään myös muunnelmia **Macie** ja **Maci**. Äänteellisesti samankaltainen nimi on Maisie, joka on alkuaan skotlantilainen muunnos Margaret-nimen muodoista Margery ja Marjorie. Macy-nimi saattaa olla myös tätä perua.

Suomessa Macy on harvoin käytetty etunimi. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut kirjoilla alle 40 tämännimistä henkilöä. Macey-, Macie- ja Maci-muodot ovat virallisina niminä vielä harvinaisempia.

### Tunnettuja henkilöitä

* Macy Gray, oik. *Natalie Renee McIntyre* (s. 1967), yhdysvaltalainen soul- ja R&B-laulaja ja näyttelijä

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Campbell, Mike: Behind the name: Macy (etunimi) *behindthename.com*. Viitattu 11.7.2015. (englanniksi)
2. ↑  Campbell, Mike: Behind the name: Macy (sukunimi) *surnames.behindthename.com*. Viitattu 11.7.2015. (englanniksi)
3. ↑  Campbell, Mike: Behind the name: Massey *surnames.behindthename.com*. Viitattu 11.7.2015. (englanniksi)
4. ↑  Campbell, Mike: Behind the name: Macey *surnames.behindthename.com*. Viitattu 11.7.2015. (englanniksi)
5. ↑  Nimipalvelu: Sukunimitilasto  21.9.2020. Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 26.9.2020.
6. 1 2  Lempiäinen, Pentti: *Suuri etunimikirja*, s. 145–146. Kolmas tarkistettu painos. Toim. Raisa Vuohelainen. Helsinki: WSOY, 2004. ISBN 951-0-29400-4.
7. ↑  Nimipalvelu: Etunimitilasto  21.9.2020. Digi- ja väestötietovirasto. Viitattu 26.9.2020.
**Saarijärvi** on syvyyssuhteiltaan vaihteleva ja rantaviivaltaan mutkainen järvi Suomussalmen kunnassa Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on 5,8 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 138 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Saarijärven pituus ja leveys on runsaat neljä kilometriä. Järven keskiosan selkäveden itäpuolella on Niskanselkä, etelässä Takkosenlahti, lännessä Myllylahti ja pohjoisessa Tervosenlahti, joka muodostaa suuren osan järven pinta-alasta. Noin neljännes Saarijärvestä on vähintään 10 metriä syvä. Laajin vähintään 10 metriä syvä vyöhyke ulottuu järven keskiosasta länteen Myllylahden suulle ja pohjoiseen lähelle järven pohjoisinta rantaa. Syvin kohta, 31 metriä, sijaitsee vyöhykkeen kaakkoisosassa. Niskanselkä ja järven eteläosa ovat varsin matalia. Huomattavia niemimaita ovat Pitkäniemi, Ritoniemi ja Rihmaniemi.

Saarijärven laajin saari on Selkäsaari etelässä. Sitä ympäröivällä matalikolla sijaitsee muutama pienempi saari. Niskanselällä on useita saaria (Heposaari, Kitkunsaari). Tervosenlahdella on muutama pieni saari.

Saarijärven rannoilla on sekä metsämaata että peltoaukeita. Länsirannalla levittäytyy Saarikylän kulttuurimaisema. Kylän pohjoispuolella sijaitsee Ritolampi (202,8 metriä mpy), jota erottaa Saarijärvestä noin sata metriä leveä kannas. Niskanselän kaakkoispuolinen Alanteenjärvi on Alanteensalmen kautta yhteydessä Saarijärveen, mutta se luokitellaan omaksi järvekseen (59.523.1.001).

Saarijärveen virtaa jokia ja laskuojia pohjoisesta. Saarijärven länsipuolella on useita pieniä järviä, jotka laskevat järven lounaisille rannoille. Saarijärvi laskee Alanteenjärven kautta mutkaista Saarijokea Alajokeen, joka virtaa etelään Kylmäjärveen ja edelleen Kiantajärveen (199,3 metriä mpy).

Saarijärven vesitilavuus on 40 216 000 kuutiometriä.

Saarijärvi (59.523.1.003) kuuluu Saarijärven alueeseen (59.523), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Hossanjoen alue (59.52) ja ensimmäinen on Kiantajärven reitin valuma-alue (59.5). Saarijärvi on Saarijärven alueen laajin vakavesi. Seuraavaksi laajimmat, eli Alanteenjärvi ja Ritolampi, ovat huomattavasti pienempiä. Saarijärven alueeseen kuuluu 19 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.

Suomussalmen Saarijärvi on neljänneksi laajin Suomen yli 200:sta Saarijärvestä. Vesitilavuudeltaan se on kutakuinkin samankokoinen kuin kolmanneksi laajin eli Juvan Saarijärvi ja jonkin verran pienempi kuin viidenneksi laajin eli Jyväskylän ja Jämsän rajalla sijaitseva Saarijärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Saarijärvi, vakavesi, Suomussalmi
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 30.9.2021.
3. ↑  Saarijärvi. Järviwiki. Viitattu 30.9.2021.
4. ↑  Saarijärven alue (59.523). Järviwiki. Viitattu 30.9.2021.
5. ↑  Saarijärvi. Järviwiki. Viitattu 30.9.2021.
Marcoulen ydinvoimala
**Marcoule** on suljettu ydinvoimala Ranskassa. Se sijaitsee Chusclanin ja Codoletin kuntien alueella, noin 30 kilometriä Avignonista pohjoiseen, Languedoc-Roussillonin hallintoalueella, Gardin departementissä, Rhônen varrella. Ydinvoimala koostuu kolmesta UNGG-Reaktorista. Se sijaitsee Marcoulen ydinvoimala-alueella.

Reaktoria operoi sekä Électricité de France että Commissariat a l'Energy Atomique

Ensimmäinen UNGG reaktori tuotti vain kahden megawatin nettotehon ja sitä käytettiin ainoastaan armeijan tarkoituksiin. Kumpikin kahdesta muusta reaktiosta tuotti nettosähköä 38 megawattia, bruttoteho oli molemmilla 43 megawattia.

Ensimmäinen reaktori käynnistettiin 7. tammikuuta 1956 ja suljettiin jo vuoden 1968 lokakuussa. Se oli venäläisen Obniskin reaktorin jälkeen maailman toinen reaktori, joka oli liitetty kaupalliseen verkkoon. Toisen reaktorin rakentaminen alkoi ensimmäinen maaliskuuta 1955 ja kolmannen tasan vuotta myöhemmin. Toinen reaktori käynnistettiin 22. huhtikuuta 1959 ja kolmas vuoden 1960 huhtikuun neljäs. Kakkosreaktori sammutettiin puolestaan 2. helmikuuta 1980 ja kolmas 20 kesäkuuta 1984.

Reaktorit
---------

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Laitosyksikkö | **Tyyppi** | **Nettosähköteho** | **Bruttosähköteho** | **Rakentaminen aloitettu** | **Kytketty verkkoon** | **Kaupallinen tuotanto** | **Suljettu** |
| Marcoule G1 | UNGG-Reaktori | 2 MW | - | 1955 | 07.01.1956 | - | 15.10.1968 |
| Marcoule G2 | UNGG-Reaktori | 38 MW | 43 MW | 01.03.1955 | 22.04.1959 | 22.04.1959 | 2.02.1980 |
| Marcoule G3 | UNGG-Reaktori | 38 MW | 43 MW | 01.03.1955 | 04.04.1960 | 27.05.1981 | 20.06.1984 |

Räjähdys ydinjätteen käsittelylaitoksessa
-----------------------------------------

Marcoulen ydinjätteen käsittelylaitoksessa tapahtui räjähdys 12. syyskuuta 2011 kello 11.45 paikallista aikaa. Ennen räjähdystä ydinlaitoksessa oli ollut tulipalo. Räjähtäneessä uunissa sulatettiin heikosti säteileviä jätteitä. Marcoulen ydinjätteen käsittelylaitoksessa kierrätetään ydinaseista plutoniumia. Kyseessä oli Marcoulen lähellä sijaitseva matala-aktiivisen jätteen käsittelylaitos, jossa käsitellään matala-aktiivista sekajätettä kuten palokankaat, huoltotöissä kertyvät suojamuovit ja suojavaatteet sekä laitokselta poistetut koneenosat ja putket.

Kyseisessä räjähdyksessä kuoli yksi ihminen ja neljä loukkaantui.

Lähteet
-------

1. ↑  IAEA
2. 1 2  France 3, Le Figaro, Le Monde, Midi Libre, BBC, AFP, Reuters, IL: Räjähdys ydinlaitoksessa Ranskassa *Iltalehti*.  12.9.2011. Viitattu 12.9.2011.
3. ↑  
TVO - Voimalaitosjätteen loppusijoitus
4. ↑  
Tekniikka&Talous - Ydinjätteen käsittelylaitoksella räjähdys Ranskassa]
**Viktor Kilpinen** (25. helmikuuta 1865 Maaria – 2. huhtikuuta 1935 Jyväskylä) oli suomalainen Jyväskylässä vaikuttanut johtaja ja muinaisesineiden keräilijä.

Pitkän päivätyön liikealalla muun muassa Keski-Suomen Rautakaupan talousosaston johtajana tehnyt Kilpinen tunnettiin Jyväskylässä ja muuallakin Suomessa etenkin liikkeiden näyteikkunoiden koristelusuunnitelmistaan. Kilpinen oli jo vuonna 1900 osallistunut tällä alalla Pariisin maailmannäyttelyyn. Kilpinen kokosi matkoillaan kokoelmiinsa vanhoja rahoja, aseita sekä koriste-esineitä ja kansatieteellisiä esineitä. Hän keräsi merkittävän 5 000 esineen kokoelman ja lahjoitti sen vuonna 1932 Keski-Suomen museolle. Kilpinen oli myös taidemesenaatti, hän tuki taloudellisesti muun muassa kuvanveistäjä Oskar Raja-ahoa. Kilpinen asui 1920- ja 1930-luvuilla Jyväskylässä vuonna 1910 rakennetussa Halosen harmonitehtaan talossa, jossa hän säilytti myös esinekokoelmaansa.

Viktor Kilpinen kuoli sydänkohtaukseen huhtikuussa 1935 70-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Viktor Kilpinen, Keskisuomalainen, 03.04.1935, nro 77, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Erään miehen "kärpänen". Arvokas lahjoitus Keski-Suomen maakuntamuseolle, Kansan kuvalehti, 26.02.1932, nro 9, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Viktor Kilpinen 70-vuotias, Keskisuomalainen, 24.02.1935, nro 46, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Henkilötietoja, Sisä-Suomi, 25.02.1925, nro 46, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Harmoonin tarina, Harmooni Restaurant
**Viktor Leonard Heinänen** (14. syyskuuta 1893 Helsinki – 16. kesäkuuta 1962 Lahti) oli suomalainen metsänhoitaja, virkamies ja metsätalouden asiantuntija, joka sai ylimetsänhoitajan ja metsäneuvoksen arvonimet.

Henkilöhistoria
---------------

Viktor Leonard eli "Lenna" Heinäsen vanhemmat olivat tehtailija Viktor Heinänen ja Amanda Nurminen ja puolisot 1923–1944 kassanhoitaja Aili Signe Lehto ja vuodesta 1950 sairaanhoitaja Siviä Winberg. Heinänen tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1912 ja opiskeli luonnontieteitä 1912–1915, mutta kävi Hyytiälän metsäopiston 1916 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi 1918. Hän oli Metsähallituksen metsäkonduktööri, avustava metsänhoitaja virkataloilla ja virastossa ja Iisalmen hoitoalueessa 1918–1919, Helsingin yliopiston metsänarvioimisen vt. assistentti 1919–1920, Itä-Hämeen maanviljelysseuran metsätalouskonsulentti Lahdessa 1920–1928 ja Itä-Hämeen metsänhoitolautakunnan metsänhoitaja ja päämetsänhoitaja 1929–1959. Heinänen oli myös Itä-Hämeen hankintapiirin päällikkö 1945–1947 ja hänellä oli useita metsäalan ja muita luottamustehtäviä. Hän harrasti hyönteisten tutkimista ja laati 1947 julkaisun Lahden seudun suurperhosfaunasta. Ylimetsänhoitajan arvonimen Heinänen sai 1950 ja metsäneuvoksen arvonimen 1957.

Julkaisuja
----------

* *Kertomus Itä-Hämeen metsänhoitolautakunnan toiminnasta vuonna 1938 sekä 10-vuotiskautena 1929–1938*, 1939
* *Havaintoja Lahden seudun suurperhosfaunasta*, 1947
* *Kertomus Itä-Hämeen metsänhoitolautakunnan toiminnasta 20-vuotiskautena 1929–1948*, 1949.

Lähteet
-------

1. 1 2  Henttinen, Annastiina: Metsäneuvos Viktor Leonard Heinänen (1893–1962). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 13.3.2023.
2. ↑  Metsäneuvos V. L. Heinänen kuollut.  *Etelä-Suomen Sanomat*, 19.6.1962, nro 163, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 13.3.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Annastiina Henttinen: Viktor Leonard Heinänen *Biografiasampo*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Talousvaikuttajat
* Biografiasampo

 |

 |
Antiikin Kreikan aikainen terrakottapatsas naisesta, jolla on päällä peplos.
**Peplos** (m.kreik. πέπλος, *péplos*) oli doorilainen villakankainen ja hihaton naisten vaate. Se oli perusmuodoltaan suorakaiteen mallinen ja sai lopullisen muotonsa vasta käyttäjänsä päällä. Pituus määräytyi käyttäjän pituudesta ja yläreunan poikittaisen taitteen korkeudesta.

Peplos kiedottiin ylle siten, että oikea sivu jätettiin usein avoimeksi. Pitkän sivun ylälaita käännettiin rintakehän ja selän yli, ja kiinnitettiin olkapäiltä soljilla. Vaate voitiin vyöttää lyhyen taitteen alta, pitkän taitteen päältä tai sitten jättää kokonaan vyöttämättä.

Peplos korvautui arkaaisen kauden lopulla kitonilla. Klassisella kaudella sitä käytettiin usein myös kitonin päällä. Se oli maaseudulla käytössä vielä 300-luvulle eaa. saakka.

Peplos ei ollut vain kreikkalainen vaate, vaikka sen kreikkalainen versio onkin tunnetuin ja siten antanut vaatteelle nimensä. Sen villaista versiota käytettiin alusasun päällä eri puolilla rautakauden Keski- ja Pohjois-Euroopassa. Esimerkiksi se oli rautakautisten kelttinaisten asu, peplos oli Tanskasta suosta löytyneellä Huldermosen naisella (en), niitä käytettiin viikinkauden Virossa ja niiden käyttö jatkui Suomessa aina ristiretkiajalle saakka. Suurin osa suomalaisista muinaispuvuista ovat alustunikoiden päälle puettuja villapeploksia. Vain tuorein 1200-luvun alkuun sijoittuva Ravattulan muinaispuku on mekko, jossa näkyy keskiajan muodin vaikutus.

Lähteet
-------

1. ↑  Hilde Thunem: Viking Women: Aprondress *urd.priv.no*.  [vanhentunut linkki]
2. ↑  Archaeology Magazine - Bodies of the Bogs - Clothing and Hair Styles - Archaeology Magazine Archive *archive.archaeology.org*. Viitattu 29.9.2021.
3. ↑  Owen-Crocker, Gale R.: *Dress in Anglo-Saxon England (rev. ed.).*, s. 10, 98. Woodbridge: Boydell Press, 2004 [1986].
4. ↑  Clothing of the Ancient Celts: 500 BC - 1 AD (Late Iron Age) *Reconstructing History*. Viitattu 29.9.2021. (englanniksi)
5. ↑  Gleba, Margarita; Mannering; Ulla: A thread to the past: the Huldremose Woman revisited.  *Archaeological Textiles Newsletter No. 5032*, .
6. ↑  Kaadritagune: Kukruse naise rõivakomplekti ülesvõtmine *Eesti Rahva Muuseumi ajaveeb*.  11.8.2014. Viitattu 29.9.2021. (viroksi)
7. ↑  Suomalainen muinaispuku - myöhäisrautakautinen vai nykyaikainen juhlapuku? *jek.kapsi.fi*. Viitattu 29.9.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **peplos** Wikimedia Commonsissa

* Honour, Fleming: *Maailman taiteen historia*. Otava, 1992. ISBN 951-1-11486-7.
* Castrén, Pietilä: *Antiikin käsikirja*. Otava, 2002. ISBN 951-1-12387-4.
* Flacelièr: *Sellaista oli elämä antiikin Kreikassa*. WSOY, 1980. ISBN 951-0-09724-1.
**Brunein** merkittävin uskonto on islam, johon CIA World Factbookin mukaan kuului 78,8% väestöstä vuonna 2011. Se on myös maan virallinen uskonto. Kristittyjä oli 8,7%, buddhalaisia 7,8% ja muita uskontoja, muun muassa luonnonuskontoja, kannatti 4,7%.

Ihmisten etninen tausta vaikuttaa merkittävästi siihen, mitä uskontokuntaa he edustavat. Vuoden 2016 virallisten tilastojen mukaan väestöstä oli etnisesti malaijeja 66%, ja valtio olettaa näiden kaikkien olevan muslimeja. Kiinalaisia on noin 10% väestöstä osan heistä ollessa maan kansalaisia, osa taas on pysyviä asukkaita ilman kansalaisuutta. Kiinalaisista 65% on buddhalaisia ja 20% kristittyjä. Alkuperäiskansoihin kuten dusuneihin, visayoihin ja muruteihin kuuluu noin 4% väestöstä ja heistä arviolta 50% on muslimeja, 15% kristittyjä ja loput edustavat muita uskontokuntia, muun muassa alueen perinteisiä uskontoja. Loput 20% väestöstä sisältävät ulkomaalaissyntyiset työntekijät, jotka ovat pääosin Indonesiasta, Filippiineiltä ja Etelä-Aasiasta. Virallisten tilastojen mukaan näistä väliaikaisista ja pysyvistä asukkaista noin puolet on muslimeja, yli neljäsosa kristittyjä ja 15% buddhalaisia.

Vuonna 2014 Brunei otti käyttöön šaria-lain rangaistusasteikon ensimmäisen tason, joka laajensi voimassa olevia rajoituksia pienemmille uskonnollisille rikkomuksille kuten syöminen ramadanin aikana, ristiinpukeutuminen sekä eri sukupuolta olevien naimattomien ihmisten fyysinen läheisyys. Samalla ilmoitettiin, että taso 2 on tarkoitus ottaa käyttöön vuonna 2017 ja taso 3 vuonna 2018. Taso 2 sisältää ruumiillisia rangaistuksia, kuten varkaan käden amputoinnin, ja taso 3 sisältää islamista luopuneen kivittämisen kuoliaaksi. Tasot 2 ja 3 otettiin käyttöön Bruneissa vuonna 2019.

Lähteet
-------

1. ↑  Brunei CIA: The World Factbook.  Arkistoitu 21.7.2015. Viitattu 13.12.2020. (englanniksi)
2. ↑  2019 Report on International Religious Freedom: Brunei U.S. Department of State. Viitattu 13.12.2020. (englanniksi)
3. ↑  International Religious Freedom Report for 2015 U.S. Department of State. Viitattu 13.12.2020. (englanniksi)
4. ↑  Implementation of Phases Two and Three of Brunei’s Sharia Penal Code  2.4.2019. U.S. Department of State. Viitattu 13.12.2020. (englanniksi)

Uskonto Aasiassa

|  |  |
| --- | --- |
| Aasian valtioiden uskontoartikkelit | 
* Afganistan
* Armenia
* Azerbaidžan
* Bahrain
* Bangladesh
* Bhutan
* Brunei
* Etelä-Korea
* Filippiinit
* Georgia
* Indonesia
* Intia
* Irak
* Iran
* Israel
* Itä-Timor
* Japani
* Jemen
* Jordania
* Kambodža
* Kazakstan
* Kiina
* Kirgisia
* Kuwait
* Kypros
* Laos
* Libanon
* Malediivit
* Malesia
* Mongolia
* Myanmar
* Nepal
* Oman
* Pakistan
* Pohjois-Korea
* Qatar
* Saudi-Arabia
* Syyria
* Singapore
* Sri Lanka
* Tadžikistan
* Thaimaa
* Turkki
* Turkmenistan
* Uzbekistan
* Venäjä
* Vietnam
* Yhdistyneet arabiemiirikunnat

 |
**Lauri Yrjö Anton Leikola** (29. maaliskuuta 1933 Helsinki – 30. marraskuuta 1996 Lohja) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.

Leikolan vanhemmat olivat kunnanlääkäri Yrjö Ferdinand Leikola, aiemmin Leidenius, ja hammaslääkäri Dagny Maria Dahlström ja puoliso vuodesta 1959 Marja Anneli Andersson, liikenneneuvos Arne Anderssonin tytär. Leikola kävi seitsemän luokkaa Lohjan yhteiskoulua ja valmistui insinööriksi Helsingin teknillisestä opistosta vuonna 1957. Hän oli työskenteli Iskumetallilla 1950–1951, Physicalla 1951–1952, Evoxilla 1953–1956, uudelleen Iskumetallilla 1957–1962, Painokytkentä-yhtiössä 1962–1964 sekä Lohjan Kalkkitehtaalla radio- ja televisiotehtaan teknisenä johtajana 1964–1967. Lohjan Liikenteen toimitusjohtaja hän oli 1967–1984 ja sitten hallituksen puheenjohtaja. Leikola oli myös Lohjan ammattikoulun tuntiopettaja 1960-luvun alussa, Elin Lindberg -yhtiön toimitusjohtaja 1970–1978, LL Tourist Servicen varatoimitusjohtaja vuodesta 1975, Ylexin toimitusjohtaja vuodesta 1977 ja Siuntion Linjan toimitusjohtaja 1979–1984. Lohjan kaupunginvaltuuston jäsen Kokoomuksen edustajana Leikola oli 1969–1972. Hänellä oli runsaasti erilaisia luottamustehtäviä. Liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1984 saanut Leikola oli sotilasarvoltaan reservin luutnantti (1964).

Lähteet
-------

1. 1 2  Lauri Leikola *Biografiasampo*. Viitattu 1.6.2022.
2. 1 2  Tapio Tolmunen: Liikenneneuvos Lauri Leikola (1933–1996). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 17.3.2015. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 1.6.2022.
**Ykskuusi** on Perämereen työntyvä niemi Simon kunnan Maksniemen kylässä Lapin läänissä. Se on Simoniemen ja Karsikonniemen ohella kunnan huomattavin niemi, ja sitä peittää pääasiassa havupuumetsä. Niemen itä- ja eteläosassa sijaitsee laajahko Ykskuusenhiekka-niminen hiekkaranta- ja matalikkoalue, joka yhdistää niemen Oravaisenkallio-nimiseen saareen. Niemellä sijaitsee myös avosuon ympäröimä kapean väylän kautta mereen yhteydessä oleva Tiironjärvi, jota erottaa Eskonlahdesta Tiironhiekka-niminen niemi.

Niemeä ympäröivä vesialue muodostuu itäpuolisesta Eskonlahdesta sekä länsipuolen Kärpän- ja Vanhanrannanlahdista. Niemelle virtaa Maksniemen kylän pohjoispuolelta alkunsa saava lähinnä ojaksi luokiteltava pikkujoki, Kirnuoja, joka haarautuu kahteen väylään niemen pohjoisosassa, ja laskee vetensä Eskonlahteen sekä Tiironjärveen. Täten niemi on tavallaan myös saari.

Niemen itäpuolella sijaitsevan Eskonlahden pohjukassa sijaitsee Eskonliete-niminen matalikkoalue.

Simo

|  |  |
| --- | --- |
| Kylät ja alueet | 
* Alaniemi
* Asemakylä, keskustaajama
* Hamari
* Karisuvanto
* Maksniemi
* Matala
* Onkalonperä
* Pömiö
* Simonkylä eli Filpus
* Simoniemi, kirkonkylä
* Soikko
* Tainijoki
* Taininiemi
* Viantie
* Ylikärppä

 |
| Vesistöt | 
* Simojoki
* Viantienjoki

 |
| Muuta Simoon liittyvää | 
* Karsikkoniemi
* Maksniemen seisake
* Kirkko
* Kivalot
* Rautatieasema
* Ykskuusi
* Veljekset Salmela
* Viantien seisake

 |
**Beni** on Kongon demokraattisen tasavallan koillisosassa, Pohjois-Kivun maakunnassa sijaitseva kaupunki. Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Iturin sademetsä ja itäpuolella Virungan kansallispuisto, joka jatkuu Ugandan puolella Rwenzorivuorten kansallispuistona. Vuonna 2013 Benissä asui arviolta 231 952 ihmistä. Kaupunki jakautuu neljään hallinnolliseen osaan: Beniin, Bunguluun, Muhekeraan ja Ruwenzoriin.

Benissä on yhdeksän kylää: Baraka, Bandundu, Beni, Boma, Butembo, Likasi, Mwene-Ditu, Uvira ja Zongo.

Benissä sijaitsee Benin lentoasema ja Kongon kaksikielinen kristillinen yliopisto (UCBC).

Ilmasto
-------

Benin ilmasto kuuluu kuuman vyöhykkeen sademetsäilmastoon. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 1582 mm ja keskilämpötila 23 celsius-astetta.

Historia
--------

Vuonna 2001 toisen Kongon sodan (1998–2003) taistelut ulottuivat Beniin. Beniä hallitsi kapinallisryhmä "Kongolaisten kokous demokratian puolesta –Vapautusrintama" (RCD-K/ML).

Vuonna 2007 pormestarina toimi Jules Mungwana Kasereka sen jälkeen, kun hänen edeltäjänsä Julien Kahongya valittiin Pohjois-Kivun maakuntajohtajaksi.

Lokakuun 2014 ja toukokuun 2016 välillä yli 500 ihmistä kuoli Ugandan kapinallisten hyökkäyksissä Benissä ja sen lähiseudulla.

Elokuussa 2016 Benissä tehtiin joukkosurma.

Vuonna 2016 pormestarina toimi Bwanakawa Nyonyi.

Lähteet
-------

1. ↑  Beni - Congo (Kinshasa) *World Airport Codes*. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
2. ↑  We are the Democratic Republic of Congo · Congo Initiative *Congo Initiative*.  9.12.2016. Viitattu 5.4.2018. (englanniksi)
3. ↑  Climate Beni: Temperature, Climograph, Climate table for Beni - Climate-Data.org *en.climate-data.org*. Viitattu 5.4.2018.
4. 1 2  Who’s behind the massacres in DR Congo’s Beni region?  27.12.2016. The Independent.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Beni (Kongon demokraattinen tasavalta)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Beni, Democratic Republic of the Congo
**The Visit** on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut amerikkalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut M. Night Shyamalan. Elokuva on koostettu päähenkilöiden, Beccan ja Tylerin, käsivarakameralla kuvaamasta materiaalista, kun he viettävät viikon isovanhempiensa maatilalla.

Juoni
-----

Sisarukset Becca, 15, ja Tyler, 13, ovat lähdössä viikoksi kylään isovanhempiensa luokse. He eivät ole koskaan tavanneet isovanhempiaan, sillä heidän äitinsä katkaisi välit näihin 15 vuotta sitten. Välit ovat edelleen viileät, ja lasten lähtiessä kylään äiti menee risteilylle poikaystävänsä kanssa. 

Saavuttuaan maatilalle isovanhemmat kertovat Beccalle ja Tylerille muutamia sääntöjä: kellariin ei saa mennä missään tapauksessa, sillä siellä on hometta; ja nukkumaanmenoajan (kello 9:30) jälkeen omasta huoneesta ei saa poistua. Päivien kuluessa Becca ja Tyler havaitsevat mummin ja ukin käytöksen olevan todella kummallista ja paikoin pelottavaakin, ja kun Becca kysyy mummilta tämän väleistä tyttäreensä, mummi alkaa täristä ja kirkua.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Olivia DeJonge  | … |  Becca
  |
|  Ed Oxenbould  | … |  Tyler
  |
|  Deanna Dunagan  | … |  Mummi
  |
|  Peter McRobbie  | … |  Ukki
  |
|  Kathryn Hahn  | … |  Loretta Jamison
  |

Vastaanotto
-----------

Ilmestyessään *The Visit* sai pääosin positiivista kritiikkiä osakseen, ja sitä pidettiin Shyamalanin parhaana elokuvana moneen vuoteen. Rotten Tomatoes -elokuvasivustolla 68 prosenttia kriitikoista antoi elokuvalle myönteisen arvion, ja sivustolla sanotaan elokuvan tarjoavan kauhun ystäville onnistuneen yhdistelmän jännitystä ja naurua.

*Helsingin Sanomien* kriitikko Juho Typpö ei pitänyt elokuvaa erityisen onnistuneena. Hänen mukaansa elokuvan alkupuoli "vaikuttaa lähinnä kuvauspaikalla improvisoidulta, turhia kohtauksia ja kömpelöä dialogia riittää". Näyttelijäsuorituksia Typpö piti kelvollisina, mutta "[m]ustalla huumorilla höystetty Hannu ja Kerttu -muunnelma on nähty useasti aiemmin".

Elokuvalehti *Episodin* kriitikko Jouni Vikman antoi *The Visitille* kolme tähteä viidestä, sanoen sitä askeleksi oikeaan suuntaan: "*The Visit* on parasta Shyamalania vuosiin, mikä ei kyllä ole kovin vaativa suoritus. Tuotannon selvä halpuus sekä ohjaajan virnuilun läpinäkyminen estävät sitä nousemasta hänen varhaisteostensa tasalle".

Lähteet
-------

1. ↑  "The Visit (2015)" *rottentomatoes.com*.  (englanniksi)
2. ↑  Arvio – Kökkökauhua mummolassa *Helsingin Sanomat*.  10.9.2015. Viitattu 27.3.2021.
3. ↑  The Visit – elokuvan arvostelu *Episodi*. Viitattu 27.3.2021.
**Bernard-Massard** on luxemburgilainen viinin tuotantoa ja markkinointia harjoittava yritys, jolla on omia viinitarhoja Grevenmacherissa ja Schengenissä. Yrityksen liikevaihto on ollut keskimäärin noin 16,5 miljoonaa euroa vuodessa, ja tuotanto 4 miljoonaa puolloa. Tuotannosta 65 prosenttia viedään ulkomaille. Trierissä käsin toimiva yritys tunnetaan erityisesti kuohuviineistään. Bernard-Massard on yksi Luxemburgin hallitsijahuoneen valitsemista viinien sopimustuottajista.

Yrityksen perustivat Jean Bernard-Massard ja Bernard Clasen vuonna
1921. Kellarimestari Bernard-Massard oli oppinut viinin valmistuksen Ranskassa Champagnen maakunnassa 1900-luvun alussa. Mosel-joen rantojen hedelmällinen maaperä sekä sopiva ilmasto vakuuttivat hänet alueen soveltuvuudesta viinin viljelyyn. Viinitila alkoi tuottaa perinteisen samppanja-menetelmän mukaisesti valmistettua kuohuviiniä, ja laajensi pian tuotantoaan muun muassa valkoviineihin.

Katso myös
----------

* Viini
* Kuohuviini
* Samppanja
* Valkoviini

Lähteet
-------

1. ↑  Key statstics[vanhentunut linkki], Bernard-Massard 2010, yrityksen luxemburgilainen sivusto (englanniksi)
2. ↑  Viinin esittely (Arkistoitu – Internet Archive), Bernard-Massard 2010, yrityksen suomalainen sivusto
3. ↑  Our history[vanhentunut linkki], Bernard-Massard 2010, yrityksen luxemburgilainen sivusto (englanniksi)
*Tämä artikkeli koskee Ranskaa. Antiikin Ateenan neuvostosta, katso bule.*
*Napoleon Bonaparte viidensadan neuvostossa 10. marraskuuta 1799*, François Bouchot’n maalaus vuodelta 1840.
**Viidensadan neuvosto** (*Conseil des Cinq-Cents*) oli Ranskan kaksikamarisen parlamentin alahuone vuosina 1795–1799, vuoden III perustuslain ja direktorion aikana. Ylähuoneen nimitys oli vanhojen neuvosto (*Conseil des Anciens*).

Viidensadan neuvostoon kuului 500 edustajaa, joiden oli oltava vähintään 25-vuotiaita (raja nostettiin 30 vuoteen vuonna 1799). Lait vaativat parlamentin molempien kamarien hyväksynnän, mutta vain viidensadan neuvostolla oli aloiteoikeus. Lainsäädännön lisäksi viidensadan neuvoston tuli laatia kymmenen nimen ehdokaslista, jolta vanhojen neuvosto valitsi direktoriohallituksen viisi jäsentä. Molempien kamarien edustajista valittiin vaaleissa aina kolmasosa kerrallaan vuoden välein. Ensimmäiset vaalit olivat 12. lokakuuta 1795. Kaksi kolmasosaa ensimmäisistä edustajista tuli toimintansa lopettaneesta kansalliskonventista. Viidensadan neuvosto kokoontui Pariisin Tuileries'n palatsissa.

Viidensadan neuvoston toiminta päättyi brumairekuun 18. päivän vallankaappaukseen. Parlamentin molemmat kamarit kutsuttiin 10. marraskuuta 1799 istuntoon Pariisin ulkopuolelle Saint-Cloud’n palatsiin, missä niiden piti hyväksyä direktorion ja samalla itsensä lakkauttaminen sekä vallan luovuttaminen kolmihenkiselle konsulaatille, jonka ensimmäisenä konsulina oli kaappausta johtanut kenraali Napoléon Bonaparte. Viidensadan neuvosto kieltäytyi hyväksymästä päätöstä, jolloin sotilaat hajottivat sen, minkä jälkeen vanhojen neuvosto siunasi vaaditut päätökset.

Lähteet
-------

1. ↑  Colin Jones: *The Longman Companion to the French Revolution*, s. 44–46, 72–74, 166. Longman, Lontoo/New York 1988.
2. ↑  Coup of 18–19 Brumaire (englanniksi) *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 17.2.2020.
**Hautausapu** eli **armovuodensäästö** tarkoitti Suomessa kuolleen virkamiehen leskelle maksettavaa rahaa. Järjestelmä lakkautettiin 1920-luvulla.

Säännökset hautausavusta
------------------------

Jokaiselta vakinaiseen valtionvirkaan nimitetyltä miespuoliselta virkamieheltä kannettiin hautausapua varten puolet yhden vuoden vakinaisesta palkasta.

Sellaiselta henkilöltä, joka ensimmäisen kerran tuli vakinaiseen virkaan, pidätettiin puolet palkan määrästä 12 ensimmäiseltä kuukaudelta. Jos virkaan nimitetyllä oli ennen sellainen virka, joka tuotti osallisuuden siviilivirkakunnan leski- ja orpokassaan, häneltä pidätettiin koko palkka kuuden ensimmäisen kuukauden ajalta, mutta hän sai takaisin sen armovuoden säästön, joka häneltä oli entisessä virassa pidätetty.

Sen puolen vuoden palkan, joka virkamieheltä oli armovuodensäästönä pidätetty, saivat virkamiehen kuoltua hänen leskensä ja perillisensä niin sanottuna hautausapuna leski- ja orpokassasta. Hakemus lähetettiin valtiovarainministeriölle. Armovuodensäästöä ei saanut ottaa kuolinpesän velkojen suoritukseksi.

Vuonna 1926 lakkautettiin asetuksella siviiliviraston leski- ja orpokassan oikeus kantaa armovuoden- eli hautausapusäästöä.

Katso myös
----------

* Armovuosi
* Leski- ja orpokassa

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hakkila, Esko (toim.): "Armovuodensäästö", *Lakiasiain käsikirja*, s. 38–39. Porvoo: Werner Söderström Oy, 1938.
2. ↑  Asetus 7.5.1926. Tuli voimaan 1. heinäkuuta 1926.
*Tämä artikkeli kertoo pariisilaisesta oopperatalosta. Oopperatyylistä kertoo artikkeli Opéra comique ja lontoolaisesta 1800-luvun oopperatalosta artikkeli Opera Comique.*
Opéra-Comiquen nykyinen rakennus, Salle Favart.
Jules Massenet’n vuonna 1897 kantaesityksensä saanutta *Saphoa* mainostava juliste.
**Théâtre national de l’Opéra-Comique**, tai pelkkä **Opéra-Comique**, on oopperatalo Pariisin 2. arrondissementissa, Boieldieun aukiolla.

Se perustettiin tukemaan ranskalaista oopperaa vuonna 1714, vastavoimaksi maanosaa hallinneelle italialaiselle oopperalle. Opéra-Comiquen tuottamat oopperat olivat Académie Royale de Musiquen tuotantoja vähemmän tiukasti määriteltyjä. Ranskalainen opéra comique terminä kattoi (ainakin 1800-luvulla) laajemman kentän kuin vain koomisen oopperan.

Opéra-Comiquen historiassa merkittäviä säveltäjiä ovat olleet Daniel-François-Esprit Auber, Fromental Halévy, Hector Berlioz ja Georges Bizet. Maininnan arvoinen on myös omintakeinen harpunsoittaja Nicolas Bochsa, joka sävelsi talolle seitsemän oopperaa. Bizet’n *Carmen*, joka nykyään on maailman tunnetuimpia oopperoita, sai kantaesityksensä Opéra-Comiquessa.

6. joulukuuta 1846 Berliozin *Faustin tuomio* sai kantaesityksensä Opéra-Comiquessa. Ensiesitys oli katastrofi ja velkaantunut säveltäjä joutui lainaamaan rahaa. Myös Claude Debussyn ainoa ooppera *Pelléas ja Mélisande* sai kantaesityksensä talossa, 30. huhtikuuta 1902.

Salle Favart
------------

Vaikka **Salle Favart**, kuten rakennusta nykyään nimitetään, rakennettiin vasta 1898, oopperatalo itsessään on Pariisin vanhin. Kaksi aikaisempaa rakennusta paloivat maan tasalle 1838 ja 1887 – tyypillistä 1800-luvun teattereille.

Lähteet
-------

1. ↑  Opéra Comique *Paris tourist office*. Viitattu 21-07-2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Opéra-Comique** Wikimedia Commonsissa

* Virallinen verkkosivusto
**Andrej Bajuk** (18. lokakuuta 1943 Ljubljana – 16. elokuuta 2011) oli slovenialainen pankkiiri ja poliitikko. Hän johti lyhytaikaista oikeistohallitusta vuonna 2000.

Bajuk syntyi Ljubljanassa, mutta hänen perheensä lähti maasta toukokuussa 1945. He viettivät kolmisen vuotta pakolaisleireillä Itävallassa ja muuttivat sen jälkeen Argentiinaan, jossa Bajuk kasvoi Mendozassa. Hän opiskeli Universidad Nacional de Cuyossa ja kaksi vuotta Chicagon yliopistossa, josta sai ensimmäisen maisterin tutkintonsa. Toisen hän suoritti tohtorin tutkinnon ohella Kalifornian (Berkeley) yliopistossa. Hän palasi Mendozaan yliopiston professoriksi, mutta siirtyi pian Washingtoniin ja työskenteli vuoden Maailmanpankissa ja pitkään Inter-American Development Bankissa, jonka edustajana hän toimi muun muassa Pariisissa. *lähde?*

Bajuk palasi vuonna 1999 Sloveniaan, jossa neuvotteli Slovenian kristillisdemokraattien (SKD) ja Slovenian demokraattisen puolueen (SDS) yhdistymisestä. Hänet valittiin yhdistyneen puolueen varapuheenjohtajaksi.

Bajuk nousi pääministeriksi 3. toukokuuta 2000. Heinäkuussa SLS+SKD äänesti vastoin aiemmin sovittua ja hallituksen linjaa kannattaen parlamentin esitystä vaalijärjestelmän muuttamisesta suhteelliseen vaalitapaan. Tämän johdosta Bajuk erosi ja perusti elokuussa uuden Uusi Slovenia -puolueen (Nova Slovenija, NSi). Häntä seurasi pääministerinä hänen edeltäjänsä Janez Drnovšek.

Bajuk valittiin uudelleen parlamenttiin vuonna 2004, mutta hän jätti parlamenttipaikkansa liittyessään Janez Janšan hallitukseen valtiovarainministeriksi.

Bajuk kuoli 67-vuotiaana 16. elokuuta 2011.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Andrej Bajuk**.
1. ↑  "Former Prime Minister Andrej Bajuk Dies", Slovenian Press Agency, 2011-08-16. Luettu 2011-08-16. (Englannin kieli) Archived from the original on 2012-09-13.
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Slovenian pääministerit |
| --- |
|  |
| Sosialistinen tasavalta (1944–1991) | 
* Kidrič
* Marinko
* Kraigher
* Avbelj
* Smole
* Kavčič
* Marinc
* Vratuša
* Zemljarič
* Šinigoj

 | Slovenian pääministerin lippu |
|  |
| Tasavalta (1991–) | 
* Peterle
* Drnovšek
* Bajuk
* Drnovšek
* Rop
* Janša
* Pahor
* Janša
* Bratušek
* Cerar
* Šarec
* Janša

 |

 |

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |

 |