**XXII alueellinen armeijakunta** (ven. 22-й стрелковый корпус, vir. *22. Eesti Territoriaalne Laskurkorpus*) oli Neuvostoliiton maavoimien yhtymä, joka muodostettiin alunperin Baltian miehityksen jälkeisenä aikana vuonna 1940 Viron tasavallan armeijan joukoista.

XXII alueellinen armeijakunta muodostettiin Viron tasavallan armeijasta, johon kuului kuului 15 142 sotilastahenkilöä. Näiden joukkojen tilapäinen yhden vuoden asema määrättiin myös virallisesti. Tänä aikana heidät oli puhdistettava "epäluotettavista aineksista", henkilökunnalle oli opetettava venäjänkieli ja suoritettava uudelleenkoulutus Puna-armeijan ohjeiden ja määräysten mukaisesti. Aiemmin Johannes Varesin hallituksen sotajoukkojen eli Viron kansanarmeijan päällikkönä toiminut kenraalimajuri Gustav Jonson nimitettiin aluksi vt. komentajaksi ja eversti Mart Tuiskin esikuntapäälliköksi. Armeijakunnan sotilaat vannoivat 23. helmikuuta 1941, puna-armeijan vuosipäivänä, uuden valan Neuvostoliitolle.

Kesäkuun alussa 1941 stalinistinen hallinto vapautti kaikki Viron kenraalit XXII alueellisen armeijakunnan komentajatehtävistä. Näin mm. kenraaliluutnantiksi ylennetty Jonson siirrettiin 13. kesäkuuta 1941 Moskovaan, jossa hänet myöhemmin pidätettiin. Jonsonin siirron jälkeen XXII alueelliselle armeijakunnalle määrättiin uusi virallinen komentaja, kenraalimajuri Aleksandr Ksenofontov ja pian sen jälkeen kenr.majuri Mihail Duhanov.

Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 XXII alueellinen armeijakunta siirrettiin Baltian puolustukseen osaksi kenr.majuri Nikolai Berzarinin komentamaa 27. armeijaa. Tässä vaiheessa armeijakunnassa oli 29 000 sotilasta, joista virolaisia 7 000.

Puna-armeijan joukot joutuivat perääntymään Baltiassa, Liettuan ja Latvian alueilla. XXII alueellinen armeijakunta siirrettiin perääntymisvaiheessa 11. armeijan alaisuuteen. Porhovin luona, Pihkovan ja Dnon välissä, tappioita kärsinyt 7 000-henkinen XXII alueellinen armeijakunta koki edelleen ankaria menetyksiä, sillä 2 000 kaatui tai haavoittui taisteluissa ja 4500 antautui. Tässä vaiheessa puolustustaisteluissa kunnostautui komppanian politrukin apulainen Arnold Meri, jolle myönnettiin ensimmäisenä virolaisena Neuvostoliiton sankarin nimi. Porhovin taistelu oli Viron sotahistorian ensimmäinen todellinen toisen maailmansodan rintamataistelu, joka oli selvästi virolaisittain suurin siihen osallistuneiden virolaisten lukumäärällä arvioiden joulukuussa 1942 käytyyn Velikije Lukin taisteluun asti.

Joukot perääntyivät heinäkuussa Dnon kautta Staraja Russaan. Joukoissa oli heinäkuussa tapahtunut lukuisia joukkokarkaamisia ja loikkaamisia vihollisena olevien saksalaisten puolelle. Tunnetuimpia loikkaajia oli 180. jalkaväkidivisioonan apulaispäällikkö Ain-Erwin Mere. Muita tunnettuja saksalaisten puolelle loikanneita virolaisia olivat Georg Sooden, Paul Maitla, Harald Riipalu ja Paul Vent. XXII armeijakunnassa oli tuolloin täydennysten jälkeen kaikkiaan noin 5 500 sotilasta. Heinäkuun lopussa joukossa palveli vielä 1 500-1 800 virolaissotilasta.

Puna-armeijaan jäljellä olevat virolaiset tuotiin Luoteisrintamalta syyskuussa 1941 epäluotettavina ja lähetettiin Gulag-työpataljoonoihin Puna-armeijan komentajan 1. luokan armeijakomissaarin Lev Mehlisin antaman käskyn perusteella. Tällöin joukoissa oli enää 500 virolaista sotilasta. Työpataljoonat, joihin virolaisia ​​lähetettiin, joutuivat metsätöihin ja muuhun kovaan työhön eikä heillä ollut lämpimiä vaatteita pakkasen tullessa. Alkoi joukkokuolema nälkään ja tartuntatauteihin.

XXII alueellinen armeijakunta lakkautettiin virallisesti 1. lokakuuta 1941 joukko. Eloonjääneet virolaiset siirrettiin myöhemmin muodostettuun 8. virolaiseen armeijakuntaan.

Lähteet
-------

* J.Kahk; K.Siilivask: *Eestin SNT:n historia*. Tallina: Perioodika, 1978. (suomeksi)
* Seppo Zetterberg: *Viron Historia*. Helsinki: Tammi, 2007. ISBN 9517465203.

### Viitteet

1. ↑  Zetterberg 2007, s. 625
2. 1 2 3 4 5 6 7  22. Eesti Territoriaalne Laskurkorpus rindeleht.ee. Viitattu 12.11.2023. (viroksi)
3. ↑  Kahk-Siilivask, 1978, s.139