recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Salme Marjatta Nissinen** (s. 1954 Kuopio) on suomalainen pukusuunnittelija. Hän sai vuonna 2016 Jussi-palkinnon parhaasta pukusuunnittelusta työstään Mika Kaurismäen elokuvassa *Tyttökuningas*. Sama elokuva toi hänelle vuonna 2017 Canadian Screen Awards -ehdokkuuden. Muita elokuvia, joissa Nissinen on työskennellyt pukusuunnittelijana, ovat olleet muiden muassa *Tali-Ihantala 1944* ja Aku Louhimiehen *Tuntematon sotilas*. Vuoden 2018 itsenäisyyspäivänä Nissinen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.

Nissinen muutti 18-vuotiaana Helsinkiin ja työskenteli aluksi *Anna*- sekä *Muoti + Kauneus* -lehdissä. Vuonna 1973 hän lähti työskentelemään malliksi Pariisiin ja Milanoon yli vuosikymmenen ajaksi. Hän kävi Diorin mallikoulun, ja hänen kuviaan oli esimerkiksi *La Mode International* - ja *Vogue Paris* -lehdissä. Uransa elokuvissa Nissinen aloitti kuvaussihteerinä ja puvustoharjoittelijana Edvin Laineen elokuvassa *Viimeinen savotta*. Hän pyrki epäonnistuneesti Taideteolliseen korkeakouluun ja päätti palata Italiaan teatteritöihin. Suomessa hän pääsi pukusuunnittelijaksi Timo Linnasalon elokuvaan *Aurinkotuuli*. Hän myös pääsi Taideteolliseen korkeakouluun ja sai valmistumisensa yhteydessä vuonna 1986 stipendin parhaasta lopputyöstä.

Nissinen johtaa vuonna 1987 perustettua White Dot Oy -suunnittelutoimistoa. Elokuva-alan ulkopuolella Nissinen on suunnitellut puvut esimerkiksi Veli-Matti Puumalan *Anna Liisa* -oopperaan.

Lähteet
-------

1. ↑  White Dot Oy Finder
2. 1 2  Huippumuoti vaihtui verisiin lumipukuihin – Marjatta Nissinen puvusti uuden Tuntemattoman ET-Lehti
3. 1 2  Pro Finlandia -palkittu Tuntemattoman sotilaan pukusuunnittelija: "Kengät ovat näyttelijän ensimmäinen puku" – Louhimiehestä ei pahaa sanottavaa Yle
4. ↑  Marjatta Nissinen Academy of Canadian Cinema & Television
5. ↑  White Dot Oy suomeksi White Dot
6. ↑  Ooppera-arvio: Anna Liisa on vahvaa musiikkidraamaa

Aiheesta muualla
----------------

* Marjatta Nissinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
AKG C 414. AKG:n logo kuvassa.
AKG K-66 stereokuulokkeet.
AKG Samsung bundle earphone
**AKG Acoustics** (alun perin Akustische und Kino-Geräte Gesellschaft m.b.H.) on itävaltalainen audiotekniikkavalmistaja, joka on tunnettu etenkin mikrofoneistaan ja kuulokkeistaan. Rudolf Goerike ja Ernst Pless perustivat yrityksen Wienissä vuonna 1947, ja vuodesta 1994 AKG on kuulunut Harman International Industriesin valmistajaperheeseen muun muassa Soundcraftin, dbx:n, Crownin ja Lexiconin kanssa.

AKG:n tunnetuin tuote lienee studiokäytössä lähes standardin aseman saavuttanut C 414-kondensaattorimikrofoni. Siitä on vuosien saatossa julkaistu useita versioita, viimeisimpänä C 414 LTD yrityksen 60-vuotissyntymäpäivien kunniaksi.

AKG on innovatiivisen yrityksen maineessa. Se vastasi muun muassa maailman ensimmäisen dynaamisen herttasuuntakuviolla varustetun mikrofonin valmistuksesta ja AKG on ollut myös etulinjassa radiomikrofonien puolella, käyttäjinä muun muassa Rod Stewart, Peter Gabriel ja Simply Red. AKG:n mikrofoneja on käytetty myös MIR-avaruusasemalla.

Harman Pro:n ja siten myös AKG:n suomalaisena maahantuojana toimii espoolainen Studiotec Oy.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **AKG Acoustics**.
* 
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Jouko Suurhasko** (ven. Юго Юльевич Сурхаско, 4. maaliskuuta 1929 Leningrad – 15. maaliskuuta 2002 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen kansatieteilijä.

Jouko Suurhasko syntyi Suomen sisällissodan jälkeen Pietariin paenneen Julius Suurhaskon ja kivennapalaisen Aino Lattusen perheeseen. Pojan synnyttyä perhe muutti Kontupohjaan, jossa isä työskenteli mekaanikkona. Lapsena koetun sairauden seurauksena Joukolla oli kiero selkäranka. Isä katosi Stalinin vainoissa vuonna 1938. Äiti ja lapset olivat evakossa Kirovin alueella ja päätyivät sodan jälkeen Dnon asemalle, jossa Jouko suoritti keskikoulun. Vuonna 1949 he muuttivat Petroskoihin.

Suurhasko valmistui vuonna 1955 Petroskoin yliopiston suomalais-ugrilaisesta osastosta ja työskenteli sen jälkeen muun muassa Karjalan kotiseutumuseossa. Vuonna 1964 hänestä tuli Neuvostoliiton tiedeakatemian kansatieteen instituutin jatko-opiskelija ja vuodesta 1966 hän työskenteli tiedeakatemian Karjalan filiaalin kielen, kirjallisuuden ja historian instituutissa. Suurhaskon tutkimusten pääkohteena olivat karjalaisten tapakulttuuri ja uskomukset. Hänen kandidaatinväitöskirjansa *Karelskaja svadebnaja obrjadnost* ("Karjalaisten häätavat") julkaistiin vuonna 1977. Toinen monografia *Semeinyje obrjady i verovanija karel* ("Karjalaisten perhetavat ja uskomukset") ilmestyi vuonna 1985. Tieteellisen työnsä ohella Suurhasko toimi kääntäjänä. Hänelle myönnettiin Karjalan ASNT:n ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimi vuonna 1990.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Karelija: entsiklopedija, tom 3*, s. 155. Petrozavodsk: PetroPress, 2011. ISBN 978-5-8430-0127-8.
2. 1 2  K. K. Loginov, I. Ju. Vinokurova: "Jugo Juljevitš Surhasko. Stranitsy tvortšeskoi i litšnoi biografii", *Problemy duhovnoi kultury narodov Jevropeiskogo Severa i Sibiri. Sbornik statei pamjati Jugo Juljevitša Surhasko*, s. 8–16. Petrozavodsk: KarNTs RAN, 2009. ISBN 978-5-9274-0358-5. Teoksen verkkoversio.
Landumafetissi 1900-luvun alun postikortissa.
**Landumat** (myös *landomat*) ovat atlantinkongolaista kieltä puhuva kansa Guinean rannikolla. He asuvat maan lounaisosassa Bokén kaupungin ympäristössä ja lähellä Guinea-Bissaun rajaa. Landumia on 14 000 henkeä.

Landumien sukukansoja ovat bagat, kissit, nalut, limbat ja bullomit. Pohjoisesta saapuneet fulbet ja susut pakottivat heidät siirtymään jokien halkomalle soistuneelle rantavyöhykkeelle. Siirtomaa-aikana landumat toimivat eurooppalaisten kaupankäynnin välittäjinä. 1800-luvulla he alkoivat sulautua susuihin.

Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, banaani, maniokki, bataatti ja maissi sekä nykyään myös kahvi, maapähkinä, sokeriruoko, vihannekset ja hedelmät. Lisäksi keräillään kookos- ja öljypalmun hedelmiä sekä kolapähkinöitä. Landumien käsityöläiset ovat tunnettuja suurikokoisista naamioistaan.

Asumuksena toimivat pyöreät lehvä- tai olkikattoiset majat. Eurooppalainen vaatetus on korvannut lannevaatteet ja kasvikuiduista valmistetut hameet. Ruokavalio koostuu etupäässä kasviksista. Perhe on suuri ja polygynia on yleistä. Sukujärjestelmä on patrilineaarinen ja avioliitto patrilokaalinen. Kyläyhteisöt muodostivat aikaisemmin Fouta Djallonin muslimihallitsijoiden alaisia päällikkökuntia. Miehet ja naiset kuuluivat initiaatioriittejä harjoittaviin salaseuroihin.

Landumat harjoittavat etupäässä perinteistä uskontoa, johon kuuluu esi-isien ja luonnonvoimien palvontaa. Lisäksi on sunnimuslimeja ja katolisia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Narody i religii mira: Entsiklopedija*, s. 282. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1999. ISBN 5-85270-155-6.
Abbevillen kulttuurin käsikirves
**Abbevillen kulttuuri** on Euroopan alueella käytetty nimitys varhaiselle Acheulin kulttuurille.

Sen aikana ihmiset tekivät alkeellisia 2-puolisesti iskettyjä käsikirveitä eli nyrkki-iskureita yli 1,5–0,2 miljoonaa vuotta sitten. Kulttuurin löydöksiä on tehty Günz/Mindel jääkausien taitteesta noin 0,4 miljoonaa vuotta sitten. Käsikirves oli monikäyttötyökalu joka sopi leikkaamiseen, kaivamiseen ja kaapimiseen. Käsikirveen teossa oli suunnitelmallisuutta. Erään arvion mukaan Abbevillen osin hakattu kivi vaati yhden työvaiheen ja noin 25 iskua, myöhempi Acheulin kirves 2 vaihetta ja 65 iskua, Neandertalin ihmisen käsikirves 111 iskua neljässä työvaiheessa ja Cro-Magnonin ihmisen eli nykyihmisen käsikirves vaati 251 iskua yhdeksässä työvaiheessa.

Euroopassa Abbevillen kulttuuria edelsi Chellesin kulttuuri. Abbevillen kulttuuri oli Olduvain kulttuurin aikalainen. Käsikirveskulttuurit levisivät Afrikkaan, Länsi-Eurooppaan ja Länsi-ja Etelä-Aasiaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Acheulean industry *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 6.3.2013.
2. ↑  Juha Valste, Ihmisen kehitys, Kirjayhtymä; OY Länsi-Suomi, Rauma 1991, ISBN 951-26-3654-9; kuva ja kuvateksti sivu 142
| "Ring of Fire"Johnny Cash |
| --- |
| Singlen "Ring of Fire" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Ring of Fire: The Best of Johnny Cash* |
|  B-puoli | "I’d Still Be There" |
|  Äänitetty  | 1963 |
|  Julkaistu | 1963 |
|  Formaatti | vinyyli |
|  Tyylilaji | country |
|  Kesto | 02.38 |
|  Levy-yhtiö | Columbia |
| Listasijoitukset |
| * Billboard Hot Country Singles: 1.
* Billboard Hot 100: 17.
* Saksan singlelista: 27.
 |
| Johnny Cashin muut singlet |
| "Busted"1962 | "Ring of Fire"1963 | "The Matador"1963 |

**Ring of Fire** on single Johnny Cashin vuoden 1963 albumilta *Ring of Fire: The Best of Johnny Cash*. Sen kirjoitti June Carter. Kappale kuvaa rakastumista, ja siitä muodostui yksi Cashin uran tunnetuimmista kappaleista.

Kappaleen nauhoitti ensimmäisenä June Carterin sisko Anita, ja kuultuaan sen Johnny Cash nauhoitti oman versionsa. Vuonna 1969 kappaleen nauhoitti The Animals -yhtye, ja heidän versionsa kappaleesta pääsi Britannian singlelistan sijalle 35, Saksan singlelistan sijalle 24 ja Australian singlelistan sijalle 10.

Lähteet
-------

1. ↑
Canadian Airwaysin Junkers W 34.
Junkers W 34:n sotilasversio K 43, Suomen ilmavoimien JU-127, Santahaminassa.
**Junkers W 34** oli vuonna 1928 käyttöön tullut saksalainen, Junkers W 33:n pohjalta kehitetty matkustaja- ja rahtikone. Siviiliversioiden lisäksi koneesta valmistettiin sotilasversiota K 43, joka suunniteltiin kevyeksi pommikoneeksi. Konetta valmistettiin vuoteen 1935 mennessä useina eri versioina yhteensä 1 791 kappaletta, valmistajina Junkersin tehtaat Saksassa ja AB Flygindustri Ruotsissa.

Käyttö Suomessa
---------------

Junkers K 43fa -kuljetuskoneita Kiestingissä toukokuussa 1942.
Suomen ilmavoimat osti vuonna 1930 Saksasta yhden W 34 -koneen meritoimintakoneeksi, sekä Ruotsista kuusi K 43 -sotilasversiota käytettäväksi kevyenä pommikoneena. Koneiden rekisteritunnukset Suomen ilmavoimissa olivat JU-122 (W 34) sekä JU-123 – JU-128 (K 43). Keväällä 1944 ostettiin vielä viisi W 34 -konetta radiosuunnistuskoulutusta varten. Koneet olivat käytettyjä, Letovin lentokonetehtaalla Tšekkoslovakiassa peruskorjattuja, tyypiltään W 34hi. Koneille annettiin tunnukset JU-131 – JU-135. JU 123 ja JU 125 tuhoutuivat Suur-Merijoen lento-onnettomuudessa heinäkuun lopulla 1935.

Jatkosodan aikana koneita käytettiin haavoittuneiden ja sairaiden kuljetuksiin sekä kaukopartioiden huoltolentoihin. Sotien jälkeen koneita käytti Rajavartiolaitos vuoteen 1950 asti.

Tekniset tiedot
---------------

*Lähde:* *lähde?*

**Yleiset ominaisuudet**

* **Miehistö:** 2
* **Matkustajat:** 6
* **Pituus:** &&&&&&&&&&&&&010.027000010,27 m
* **Kärkiväli:** &&&&&&&&&&&&&017.075000017,75 m
* **Korkeus:** &&&&&&&&&&&&&&03.05300003,53 m
* **Siipipinta-ala:** &&&&&&&&&&&&&043.&&&&0043 m²
* **Tyhjäpaino:** &&&&&&&&&&&01700.&&&&001 700 kg
* **Suurin lentoonlähtöpaino:** &&&&&&&&&&&03200.&&&&003 200 kg
* **Voimalaite:** &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × BMW 132 -tähtimoottori

**Suoritusarvot**

* **Suurin nopeus:** &&&&&&&&&&&&0265.&&&&00265 km/h
* **Lentomatka:** &&&&&&&&&&&&0900.&&&&00900 km
* **Lakikorkeus:** &&&&&&&&&&&06300.&&&&006 300 m

Lähteet
-------

* Keskinen, Kalevi; Stenman, Kari & Niska, Klaus: *Suomen ilmavoimien historia 15 – Meritoimintakoneet*. Tampere: Apali, 1995. ISBN 952-5026-03-5.

### Viitteet

1. 1 2  Keskinen et al. 1995 s. 30
2. ↑  Pekka Autere: 1940-luku: sota-aika, sairaslennot "pikku-junnuilla" Pekka Autere.  Arkistoitu 11.10.2006. Viitattu 20.7.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Junkers W 34** Wikimedia Commonsissa
**Mustasiruetana** (*Arion ater*) on kookas siruetanoihin kuuluva kotilo. Suomessa se on tulokaslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Nimensä mukaisesti mustasiruetana on yleensä tasaisen pikimusta, mutta satunnaisesti tavataan myös vaaleita, harmaita tai oranssinpunaisia värimuotoja. Tämän vuoksi lajin erottaminen varmuudella punasiruetanasta (*Arion rufus*) ja espanjansiruetanasta (*Arion vulgaris*) voi edellyttää genitaalipreparaatin tekemistä. Täysikasvuinen mustasiruetana on varsin kookas, venyneenä 10–15 cm:n pituinen. Iho on yleensä musta ja siinä on selviä pituussuntaisia nystyjä. Nuoret yksilöt ovat päätä ja tuntosarvia lukuun ottamatta vaaleita ja niissä voi olla sivujuovat. Antura on tumma. Hengitysaukko on eläimen oikealla kyljellä kilven etuosassa eli lähellä päätä. Etanan erittämä lima on väritöntä.

Tärkeänä tuntomerkkinä häiritty mustasiruetana huojuttaa ruumistaan sivuttain.

Levinneisyys
------------

Mustasiruetana on eurooppalainen laji, jota tavataan Espanjasta ja Britteinsaarilta Skandinaviaan ja itäiseen Keski-Eurooppaan. Vieraslajina se on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan ja Australian lounaisosiin. Suomessa se esiintyy tulokaslajina Ahvenanmaalla ja mantereella varmoja esiintymiä tunnetaan ainakin Helsingistä, Jyväskylästä sekä Pirkkalasta.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Mustasiruetana elää kosteissa lehtometsissä sekä kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Etana käyttää ravinnokseen kasveja, sieniä ja jopa eläinten raatoja. Se saattaa olla paikoittain hyötykasvien tuholainen. Häirittynä etana vetäytyy puolipallon puotoon ja huojuttaa ruumistaan voimakkaasti sivusuunnassa. Laji risteytyy lähisukulaistensa kanssa ja niiden tapaan se saattaa tuottaa jopa 400 munaa kesässä.

Lähteet
-------

1. ↑  Rowson, B.: *Arion ater* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2022-1*.  2017. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 22.8.2022. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  A. Koivunen, P. Malinen, H. Ormio, J. Terhivuo & I. Valovirta: *Suomen kotilot ja etanat. Opas nilviäisten maailmaan*. Helsinki: Hyönteistarvike Tibiale Oy, 2014. ISBN 978-952-67544-6-8.  s. 63 sekä 267–269
3. 1 2  IdTools (englanniksi)
4. ↑  Pirkkalassa on mustasiruetanoita Pirkkalainen 24. lokakuuta 2012

Aiheesta muualla
----------------

* Laji.fi: Mustasiruetana (*Arion ater*)
* Luonnontieteellinen keskusmuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
* ITIS: Arion ater (englanniksi)
* University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Arion ater (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q21113
* Wikispecies: Arion ater
* ADW: Arion\_ater
* AFD: Arion\_ater
* BioLib: 22812
* BOLD: 83464
* CoL: 5W2WT
* EoL: 455160
* EPPO: ARIOAT
* EUNIS: 290624
* Fauna Europaea: 421766
* Fauna Europaea (new): fff55973-3484-4281-a17a-22b9bdaa578d
* GBIF: 2294101
* iNaturalist: 82003
* IRMNG: 11428440
* ITIS: 77071
* IUCN: 170886
* NatureServe: 2.113681
* NCBI: 145126
* WoRMS: 875546

 |

 |
**Dudu Pukwana** (18. heinäkuuta 1938 Port Elizabeth, Etelä-Afrikka – 30. kesäkuuta 1990 Lontoo, Englanti) oli eteläafrikkalainen jazzsaksofonisti.

Pukwana opiskeli alun perin pianonsoittoa, mutta vaihtoi soittimensa vuonna 1956 alttosaksofoniin tavattuaan Nikele Moyaken. Voitettuaan Moyaken kanssa vuonna 1962 ensipalkinnon jazzfestivaalilla Johannesburgissa Pukwana sai Chris McGregorilta kutsun Blue Notes -kokoonpanon jäseneksi. Viranomaiset häiritsivät tämän etnisyyksien rajat rikkoneen sekstetin toimintaa, joten se poistui vuonna 1964 maasta ja soitti tämän jälkeen Ranskassa, Zürichissä sekä Lontoossa. Pukwana toimi myös McGregorin Brotherhood of Breath -yhtyeessä ja sävelsi tälle tunnetuksi tulleen kappaleen "Mra". Hän teki yhteistyötä lisäksi muiden muassa Incredible String Bandin, Misha Mengelbergin, Han Benninkin, Mongezi Fezan, Elton Deanin, Keith Tippettin, Louis Moholon, Harry Millerin, Hugh Masekelan ja Jonas Gwangwan kanssa.

1970-luvun alussa Pukwana levytti omien Assagai- ja Spear-yhtyeidensä kanssa albumeita, joilla yhdistyivät kwelan rytmit, rockkitarat ja jazzsoolot. Vuonna 1978 hän perusti Jika Records -yhtiön sekä Zila-yhtyeen, jossa mukana olivat kitaristi Lucky Ranku ja laulaja Pinise Saul. Zila julkaisi levyt *Zila Sounds* (1981), *Live in Bracknell and Willisau* (1983) ja *Zila* (1986). Viimeksi mainitussa mukana oli kosketinsoittaja Django Bates ja Pukwana käytti kasvavissa määrin instrumenttinaan sopraanosaksofonia. Duona John Stevensin kanssa Pukwana julkaisi vuonna 1987 Johnny Dyanille omistetun sessioalbumin *They Shoot to Kill*. Hän kuoli 51-vuotiaana maksan vajaatoimintaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Dudu Pukwana: Biography AllMusic


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopisto** on Oulussa kotipaikkaansa pitävä, Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopisto r.y.:n ylläpitämä suomalainen kesäyliopisto. Se on perustettu vuonna 1951. Sivutoimipisteet kesäyliopistolla on Kuusamossa, Raahessa, Ylivieskassa ja Pyhäjärvellä. Vuonna 2015 yksittäisiä kursseja järjestettiin lisäksi Hailuodossa, Iissä, Kalajoella, Lofooteilla (Norjassa), Nivalassa ja Pyhäjoella.

Vuonna 2015 kesäyliopisto järjesti eri toimipisteissään yhteensä 866 opintojaksoa, joille osallistui kaikkiaan 15 834 opiskelijaa. Annettujen oppituntien määrällä (yhteensä 17 974 oppituntia vuonna 2015) mitattuna Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopisto antoi Suomen toiseksi eniten opetusta antanut kesäyliopisto vuonna 2015 Helsingin seudun kesäyliopiston jälkeen. 

Opetuksesta huomattava osa (415 opintojaksoa) oli avoimen yliopiston opetusta. Näille kursseille osallistui yhteensä 6 699 opiskelijaa, jotka suorittivat kursseilla yhteenlaskettuna 11 159 opintopistettä. Opettajakuntaan kuului yhteensä 359 henkilöä, joista avoimessa yliopistossa opetti 173, joista professoreja tai dosentteja oli 84. Muussa kuin avoimessa yliopisto-opetuksessa opetusta antoi 186 opettajaa.

Pohjois-Pohjanmaan kesäyliopisto rahoitti toimintaansa ensisijaisesti opiskelijamaksuilla (51,7 % kaikista tuloista) ja valtion maksuosuudella (38,7 %). Kuntien maksuosuudet muodostivat 4,0 prosenttia ja hankkeina tai tilauskoulutuksista saatiin 5,6 % vuoden 2015 tuloista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Arkistoitu kopioSelvitys Suomen kesäyliopistojen toiminnasta vuonna 2015 (pdf) (Kesäyliopistot on listattu perustietoineen sivuilla 10–12, avoimen yliopisto-opetuksen kurssien yhteenvetoa sivun 16 taulukossa 5, opetushenkilökunnasta sivun 20 taulukossa 9, talouden lukuja sivun 29 talukossa 17 ja yhteystiedot sivulla 31) Suomen kesäyliopistot ry. Finlands sommaruniversitet rf. kesayliopistot.fi.  Arkistoitu 18.8.2016. Viitattu 14.7.2016.
2. ↑  **Huom:** Tilastotiedot uupuvat julkaisuun 1. luettelemasta kahdesta ruotsinkielisestä kesäyliopistosta: Hangö sommaruniversitet ja Öppna högskolan/ Högskolan på Åland.
**Dionysios Areopagitan katedraali** (kreik. Καθεδρικός Ναός Αγίου Διονυσίου Αρεοπαγίτη, *Kathedrikós Naós Agíou Dionysíou Areopagíti*) on katolinen kirkko Ateenassa Kreikassa. Se on Ateenan katolisen arkkihiippakunnan katedraali eli piispanistuin. Kirkko on omistettu Dionysios Areopagitalle, joka oli *Apostolien tekojen* mukaan ensimmäisiä apostoli Paavalin kristityksi käännyttämiä ateenalaisia ja perimätiedon mukaan kaupungin ensimmäinen piispa.

Kirkko sijaitsee Panepistimíou-kadulla kaupungin keskustassa. Tyylillisesti kirkkorakennus edustaa uusrenessanssia. Sen on suunnitellut saksalainen arkkitehti Leo von Klenze. Kirkko on rakennettu vuosina 1853–1865 ja sitä laajennettiin vuosina 1875–1891. Kirkko on muodoltaan kolmilaivainen basilika. Sen pituus on 38 metriä, korkeus 15 metriä ja leveys 24 metriä. Kirkko on koristeltu freskoilla ja lasimaalauksilla.

Kirkon lähellä sijaitsevat muun muassa Ateenan rahamuseo sekä Hansenin veljesten trilogia Ateenan akatemia, Ateenan yliopiston päärakennus ja Kreikan kansalliskirjasto.

Lähteet
-------

1. 1 2  Καθολικός Ναός Αγίου Διονυσίου *Αρχαιολογία της πόλης των Αθηνών*. Viitattu 2.3.2015.
2. 1 2 3  Aghios Dionyssios Catholic Church *Culture 2000*. Viitattu 2.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Dionysios Areopagitan katedraali** Wikimedia Commonsissa
**Pohjois-Nikosia** (turk. *Kuzey Lefkoşa*, kreik. Βόρεια Λευκωσία, *Vóreia Lefkosía*) on jakautuneen Nikosian kaupungin pohjoinen osa, joka on *de facto* Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan hallussa ja toimii sen pääkaupunkina. Pohjois-Kyproksen hallinnossa kaupunkia ylläpitää *Lefkoşan kunta* eli Nikosian turkkilainen kunta, ja se kuuluu Lefkoşan alueeseen. Kansainvälisen oikeuden mukaan (*de jure*) kaupunki on osa Nikosiaa ja kuuluu Kyproksen tasavallan Nikosian alueeseen. Pohjois-Nikosia on Pohjois-Kyproksen suurin kaupunki. Vuonna 2011 sen väkiluku oli 61 378 ja sen metropolialueen väkiluku 82 539.

Pohjois-Nikosia on Pohjois-Kyproksen taloudellinen, poliittinen ja kulttuurinen keskus, jossa on paljon kauppoja, ravintoloita ja ostoskeskuksia. Se on historiallinen muurien ympäröimä kaupunki, jonka keskipisteenä on Sarayönü-aukio, ja moderni metropolialue, jonka liike-elämän ja viihteen keskus on Dereboyun alue. Kaupunkia kuvataan korkeatasoiseksi hyvinvointikaupungiksi, ja se on 2000-luvulla kokenut suurta kaupunkikehitystä ja -kasvua muun muassa rakennuttamalla uusia moottoriteitä ja kerrostaloja. Kaupungissa käy huomattava määrä matkailijoita ja siellä järjestetään monenlaista kulttuuritoimintaa, kuten kansainvälisiä teatteri- ja musiikkifestivaaleja. Yli 34 000 opiskelijan Pohjois-Nikosia on tärkeä koulutus- ja tutkimuskeskus, jossa toimii neljä yliopistoa, joista Lähi-idän yliopisto on suurin.

Lähteet
-------

1. ↑  Plan Alanı.pdf (PDF) *spd.gov.ct.tr*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 19.7.2021.
2. ↑  Nufus-2011 (PDF) *devplan.org*.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 19.7.2021.
3. ↑  NCI: North Cyprus Capital of Nicosia (Lefkosa) *North Cyprus Property*.  30.5.2019. Viitattu 19.7.2021. (englanniksi)
4. ↑  Devlet Planlama Örgütü *web.archive.org*.  5.3.2016.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 19.7.2021.
5. ↑  Armstrong, Mark & Costanzo, Adrienne & Gillman, Helen: *Mediterranean Europe*. Lonely Planet Publications, 1995. ISBN 978-0-86442-248-4. Teoksen verkkoversio (viitattu 19.7.2021). (englanniksi)
6. ↑  2014-2015 Güz Dönemi KKTC Üniversitelerine Uyruklarına Göre Kayıtlı Öğrenci Sayıları. | Milli Eğitim Bakanlığı *web.archive.org*.  3.1.2015.  Arkistoitu 3.1.2015. Viitattu 19.7.2021.
Ensimmäisenä helluntaina Jeesuksen opetuslapset saivat Pyhän Hengen kasteen. Italialaisen Tizianin maalaus aiheesta on 1500-luvulta.
**Pyhän Hengen kaste** eli **henkikaste** on kristillisen teologian käsite, joka tarkoittaa uskoon tulemisen eli uudestisyntymisen jälkeen koettavaa ns. toista siunausta eli toista armon tekoa. Käsite perustuu ennen kaikkea kahteen Raamatun kohtaan. Ensimmäisessä niistä Johannes Kastaja sanoo: "*Minä kastan teidät vedellä, mutta on tuleva minua väkevämpi. Minä en kelpaa edes avaamaan hänen kenkiensä nauhoja. Hän kastaa teidät Pyhällä Hengellä ja tulella.*" Toisessa kohdassa Jeesus puolestaan sanoo: "*Johannes kastoi vedellä, mutta teidät kastetaan Pyhällä Hengellä. Siihen ei ole enää montakaan päivää.*"

Uudestisyntymisessä ihminen *syntyy* Pyhästä Hengestä (Joh. 3:5–8), mutta Pyhän Hengen kasteessa hän *täyttyy* Pyhällä Hengellä (Ap.t. 2:4; Ef. 5:18). Pyhän Hengen kasteen eli Hengellä täyttymisen tarkoituksena on antaa kristitylle voima toteuttaa Herransa antamaa lähetyskäskyä eli viedä evankeliumia eteenpäin (Matt. 28: 18–20; Mark. 16:15–18). Jeesus sanoo: "*Mutta te saatte voiman, kun Pyhä Henki tulee teihin, ja te olette minun todistajani Jerusalemissa, koko Juudeassa ja Samariassa ja maan ääriin saakka*."

Pyhällä Hengellä täyttymisen tunnusmerkkinä pidetään usein kielilläpuhumista (Ap.t. 2:4), näin etenkin helluntaiherätyksen piirissä. Toisinaan henkikasteen tärkeimpänä merkkinä nähdään rakkaus (Room. 5:5; Gal. 5:22; 1. Kor. 12:31; 1. Kor. 13). Molemmille näkemyksille voi löytää tukea apostoli Paavalin ensimmäisestä kirjeestä korinttilaisille, jossa puhutaan paljon ns. karismoista eli Pyhän Hengen armolahjoista (jollainen myös kielilläpuhuminen on) sekä rakkaudesta kaikkein tärkeimpänä kristillisenä hyveenä.

Henkikaste on tullut tunnetuksi erityisesti helluntaiherätyksen ja sittemmin myös karismaattisen liikkeen piirissä. Aiemmin, esim. 1800-luvun yhdysvaltalaisessa pyhitysliikkeessä, Pyhän Hengen kaste määriteltiin yleensä toisella tavoin; sen nähtiin liittyvän yleisemmin kristittyjen uudistumiseen ja pyhitykseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Bonnke, Reinhard: *Neljä avainta*, s. 43–65. Aika Oy, 1995.
2. ↑  Juuret ja syntyvaiheet Suomen Helluntaikirkko.  Arkistoitu 12.1.2018.
3. ↑  Luuk. 3:16
4. ↑  Ap.t. 1:5
5. ↑  Lusa, Teijo-Kalevi: *Ehtoosade – Sata vuotta Pyhän Hengen työtä*, s. 159, 168. Kuva ja Sana, 2006.
6. ↑  Ap.t. 1:8
7. ↑  Ap.t. 2:4
8. ↑  Horton, Harold: *Pyhän Hengen lahjat*, s. 106. RV-Kirjat, 1982.
9. ↑  Antturi, Kai – Kuosmanen, Juhani – Luoto, Valtter: *Helluntaiherätys tänään*, s. 83–84. RV-Kirjat, 1986.
10. ↑  Brofeldt, Pekka: *Hengen uudistus. Kristillisen seurakunnan alku*. Ristin Voitto, 1938.
11. ↑  Liardon, Roberts: *Jumalan kenraalit*, s. 110–114. Uskon Sanan Kustannus Oy, 2005.
**Once Upon a Time in Wonderland** on yhdysvaltalainen fantasia-draamasarja, jota esitettiin ABC:llä 10. lokakuuta 2013 - 3. huhtikuuta 2014. Sen loivat Edward Kitsis, Adam Horowitz, Zack Estrin ja Jane Espenson ABC Studiosille. Ohjelma on jatkoa aikaisemmasta ABC-sarjasta Olipa kerran ja se esitettiin ABC:ssä klo 20.00 Eastern/19.00 Central torstai-iltaisin televisiokaudella 2013–14 10.10.2013 alkavalla kaudella.

Sarja perustuu Lewis Carrollin romaaneihin Liisan seikkailut ihmemaassa (1865) ja Liisan seikkailut peilimaassa (1871), mutta se on erilainen kuin muut sovitukset ja sijoittuu samaan universumiin kuin Olipa kerran nykypäivänä. Ihmemaa, takamakuilla ihmemaahan ennen kuin se joutui synkän kirouksen uhriksi. Se noudattaa samaa asetusta kuin emosarja, mukaan lukien Disney- ja Lost-viittausten käyttö. Lisäksi sarjassa on satunnaisia ​​crossover-tapahtumia Olipa kerran kanssa, jotka liittyvät hahmoihin, jotka ovat loukussa Storybrookessa, Mainessa.

Sarja sai sekavia tai positiivisia arvosteluja kriitikoilta, jotka ylistivät sen näyttelijöitä, visuaalisuutta ja kerrontaa, mutta kritisoivat sekavaa juonetta. 27. maaliskuuta 2014 paljastettiin, että sarja päättyy yhden kauden jälkeen, ja sarjan finaali esitetään 3. huhtikuuta 2014. Huhtikuussa 2014 Michael Socha vahvistettiin esittävän roolinsa Will Scarletina / Knave of Hearts -sarjan vakiona Olipa kerran -sarjan neljännellä tuotantokaudella

Juoni
-----

Todellisen rakkautensa Cyrusin näennäisen kuoleman jälkeen Liisa palaa kotiin viktoriaaniseen Englantiin, missä hänet sijoitetaan turvapaikkaan, ja hänen lääkärinsä pyrkivät parantamaan hänet hoidolla, joka saa hänet unohtamaan kaiken Ihmemaassa esiintyvistä tarinoistaan. Sydänroisto ja Valkoinen Kani kuitenkin pelastavat hänet ja tuovat takaisin Ihmemaahan pelastamaan Cyrusin, joka havaitaan elossa. Nyt palattuaan Ihmemaahan Liisa joutuu kiertämään Jafarin ja Punaisen Kuningattaren juonet, samalla kun kohdataan Ihmemaan hassuja vaaroja, mukaan lukien pahamaineinen Jabberwocky, ja hullulla ja vaarallisella tavalla löytääkseen todellisen rakkautensa.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Once Upon a Time in Wonderland
Dudley Buck
**Dudley Buck** (19. maaliskuuta 1839 Hartford, Connecticut – 6. lokakuuta 1909) oli yhdysvaltalainen urkuri ja säveltäjä.

Buck aloitti pianotunneilla käymisen 16-vuotiaana. Vuonna 1858 hän muutti Leipzigiin opiskelemaan muiden muassa Moritz Hauptmannin, Johann Gottlob Schneider nuoremman ja Ignaz Moschelesin johdolla. Vuonna 1860 hän jatkoi urkuopintoja Schneiderin johdolla Dresdenissä. Vietettyään vuoden Pariisissa Buck palasi Hartfordiin, jossa pääsi North Congregational Churchin urkuriksi. Hän työskenteli myös Chicagossa, Bostonissa sekä New Yorkissa ja aloitti kiertämisen konserttiurkurina. Hän kuului New England Conservatory of Musicin henkilökuntaan.

Buckilla oli keskeinen rooli urku- ja kuoromusiikin kehittämisessä Yhdysvalloissa. Hän sävelsi muun muassa ensimmäisen yhdysvaltalaisen urkusonaatin, hengellisiä sekä maallisia kantaatteja ja motetteja. Hän julkaisi opetuskäyttöön suunnattuja tekstejä, joihin kuuluivat *Illustrations in Choir Accompaniment with Hints on Registration* (1877) ja *The Influence of the Organ in History* (1882). Vuonna 1898 Buck valittiin National Institute of Arts and Lettersin jäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Dudley Buck (1839-1909) Library of Congress

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Pyhän Georgioksen katedraali** (kreik. Μητροπολιτικός Ναός Αγίου Γεωργίου, *Mitropolitikós Naós Agíou Georgíou*) on ortodoksinen kirkko Náfplion kaupungissa Kreikassa. Se on Kreikan kirkon Argoliin hiippakunnan katedraali eli piispanistuin. Katedraali on omistettu pyhälle suurmarttyyri Georgios Voittajalle (Pyhä Yrjö).

Kirkon kattomaalauksia.
Kirkko on rakennettu arviolta 1500-luvun alussa kaupungin ensimmäisen venetsialaisvallan aikana. Turkkilaisten vallattua kaupungin vuonna 1540 se muutettiin moskeijaksi. Rakennus palautettiin kirkoksi vuonna 1686 alkaneella toisella venetsialaiskaudella ja muutettiin moskeijaksi uudelleen toisella osmanikaudella. Kaupungin vapauttamisen vuonna 1822 jälkeen se muutettiin ortodoksiseksi kirkoksi. Kirkossa toimitettiin muun muassa monien Kreikan vapaussodassa kaatuneiden merkkihenkilöiden hautajaiset, mukaan lukien arkkipiispa Germanos (1824) sekä sotapäällikkö Dimítrios Ypsilántis (1832), joka on myös haudattu kirkkoon. Siellä pidettiin myös Ioánnis Kapodístriaksen hautajaiset vuonna 1831. Kirkosta tuli Náfplion katedraali vuonna 1834.

Kirkko on muodoltaan kupolilla varustettu basilika. Sen kellotorni ja nartheks lisättiin vuonna 1834. Kirkon seinä- ja kattomaalaukset on tehty läntisellä tyylillä. Viimeistä ehtoollista esittävä maalaus jäljittelee Leonardo da Vincin tunnettua maalausta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Μητρ. Ναός Αγ. Γεωργίου *Δήμος Ναυπλιέων*. Viitattu 1.9.2020.
2. 1 2  Μητροπολιτικός Ναός Αγίου Γεωργίου *Nafplio Tour*. Viitattu 1.9.2020.
3. 1 2 3  Άγιος Γεώργιος *Discover Nafplio*. Viitattu 1.9.2020.
4. 1 2 3  Άγιος Γεώργιος *TerraBook*. Viitattu 1.9.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Georgioksen katedraali** Wikimedia Commonsissa
**Panssari** tarkoittaa vahvoja erikoisteräksestä valmistettuja levyjä, joita käytetään esimerkiksi sotalaivan tai panssarivaunun suojaamiseen vihollisen ammuksilta. Myös eräillä eläimillä, esimerkiksi kilpikonnalla, on ympärillään luusta muodostunut suojakilpi, jota kutsutaan panssariksi.

Panssarityypit maajoukkojen nykysodankäynnissä
----------------------------------------------

Nykysodankäynnissä on käytössä useita erilaisia panssarityyppejä. Maailmansotien tuloksena kehitettiin tehokkaampia suojautumiskeinoja vihollisen tulelta. Ontelokranaateilta suojaamaan on kehitetty reaktiivipanssarointi ja komposiittipanssarointi.

Reaktiivipanssarointi sijoitetaan usein panssarivaunujen tai ajoneuvojen normaalin panssarin päälle useina eri komponentteina. Osuman saadessaan reaktiivikomponentti räjähtää, vaimentaen panssarintorjunta-aseen tehoa 60–90 prosentilla. Reaktiivipanssari ei kuitenkaan välttämättä sovellu keveiden panssariajoneuvojen suojaksi, sillä räjähdys voi vaurioittaa itse ajoneuvoa. Poikkeuksena kuitenkin on Rafaelin kehittämä LBR (Low Burning Rate explosive) -reaktiivipanssari, jota käytettiin esimerkiksi Bradley-rynnäkköpanssarivaunun lisäsuojana Irakissa. Reaktiivipanssaroinnista ei kuitenkaan ole hyötyä kineettisiä ammuksia vastaan, sillä ne eivät käytä läpäisyyn räjähdysaineen tuottamaa energiaa, vaan liike-energiaa. 

Komposiittipanssaroinnissa on sisällä "onttoja" kohtia, jotka ontelokranaatin osuessa vaimentavat räjähdyksen päästäen ammuksen läpi ainoastaan ensimmäisestä seinämästä, mutta jättäen toisen seinämän ehjäksi. Nykyään on kuitenkin kehitetty niin sanottuja tupla-onteloita, joissa on kaksi räjähdyspanosta. Ensimmäinen tuhoaa komposiittipanssarin ensimmäisen seinämän, ja toinen läpäisee tämän jälkeen panssarin kokonaan.
**Claudia Alice Riegler** (s. 16. heinäkuuta 1976 Ebenau, Salzburg, Itävalta) on uusiseelantilainen alppihiihtäjä. Hänen puolisonsa on alppihiihtäjä Antoine Dénériaz.

Riegler sijoittui pujottelun maailmancupin kokonaispisteissä toiseksi kaudella 1996–1997. Hän voitti uransa aikana neljä pujottelun maailmancup-osakilpailua ja sijoittui neljä kertaa kolmanneksi. Hän sijoittui pujottelussa neljänneksi Sierra Nevadan MM-kilpailuissa 1996 ja 11:nneksi Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002. Hän voitti Euroopan cupissa kolme pujottelua sekä Australian ja Uuden-Seelannin cupissa yhden pujottelun ja yhden suurpujottelun.

Palkintosijat maailmancupin osakilpailuissa
-------------------------------------------

|
|  |
| Päivä | Kilpailupaikka | Laji | Sijoitus |
| 7. tammikuuta 1996 | Slovenia Maribor | pujottelu | 3. |
| 28. tammikuuta 1996 | Ranska Serre Chevalier | pujottelu | 1. |
| 23. marraskuuta 1996 | Yhdysvallat Park City | pujottelu | 1. |
| 21. joulukuuta 1996 | Sveitsi Crans-Montana | pujottelu | 1. |
| 29. joulukuuta 1996 | Itävalta Semmering | pujottelu | 3. |
| 2. helmikuuta 1997 | Sveitsi Laax | pujottelu | 1. |
| 23. marraskuuta 1997 | Yhdysvallat Park City | pujottelu | 3. |
| 22. joulukuuta 2002 | Sveitsi Lenzerheide | pujottelu | 3. |

Lähteet
-------

1. ↑  Claudia Riegler *sports-reference.com*.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 30.10.2012. (englanniksi)
2. ↑  Claudia Riegler Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
Ondrusovan luostari 1800-luvulla.
**Ondrusovan luostari** (myös Ontrusovan luostari) oli pieni ortodoksinen luostari, joka sijaitsi Kirkkoniemessä Alavoisenjoen suun läheisyydessä Laatokan rannalla Aunuksen Karjalassa nykyisen Karjalan tasavallan alueella. 

Ondrusovan luostarin perusti Adrian Ondrusovalainen 1500-luvun alussa. Seudun karjalaiset käänsivät nimen Adrian muotoon Ontros, josta nimi Ontrusovan muotoutui. Adrian oli syntyjään ylhäissukuinen aatelismies Aunuksen Karjalasta, jonka maatila sijaitsi lähellä Aleksanteri Syväriläisen luostaria. Adrian siirtyi Valamon luostariin, jossa hänet vihittiin munkiksi. Tämän jälkeen hän siirtyi Alavoisenjoen suulle, jonne perusti ensin erakkomajansa ja rakensi sinne kirkon pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän muistolle. Tästä sai Ondrusovan luostari alkunsa. Luostarin lähistöllä asunut rosvopäällikkö ei aluksi halunnut luostaria mailleen, mutta myöntyi sitten. Rosvopäällikkö itse siirtyi luostariin, ihmeellisen pelastumisensa vuoksi ja hänet vihittiin munkiksi nimellä Kiprian Storoževilainen.

Ondrusovan luostari vaurastui nopeasti luostarin saamien lahjoitusten myötä, joita muun muassa saatiin tsaari Iivana Julmalta. Luostarin perustaja Adrian Ondrusovalainen kuoli paluumatkallaan Moskovasta rosvojoukon murhaamana vuonna 1549. Luostarin veljestö kuljetti sittemmin hänen jäännöksensä luostariin, jossa ne haudattiin luostarin kirkon muuriin.

Ondrusovan luostari suljettiin 1700-luvulla, koska luostarin veljestö kannatti vanhauskoisuutta, jota Venäjän ortodoksinen kirkko vainosi. Luostarien ystävänä tunnettu Tsaari Aleksanteri I vapautti luostarin toimintakiellosta 1800-luvun alussa ja asetti muutamia pappismunkkeja sen johtoon. Aleksanteri I itse vieraili luostarissa Suomeen suuntautuneella matkallaan vuonna 1819.

Luostari oli uudelleen avaamisensa jälkeen köyhä erakkola. Suurin osa luostarin rakennuksista oli puisia, ja sen munkit olivat köyhiä kerjäläismunkkeja, jotka elivät köyhän rahvaan keskuudessa. Luostarin munkit olivat seudun väestön suosiossa, sillä he puhuivat karjalaa, eivätkä venäjää tai kirkkoslaavia, kuten esimerkiksi Valamon munkit. Myös Suomen karjalaiset pitivät luostari arvossa ja tekivät sinne pyhiinvaellusmatkojaan. Ondrusovan kuten monien muidenkin luostarien toiminta Venäjällä päättyi bolševikkien noustua valtaan vuoden 1917 lokakuun vallankumoksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Ortodoksi.net – Adrian Ondrusovalainen (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3  Viljo Hämäläinen, 2002. Lapsuuteni rannat
3. 1 2  Ortodoksi.net –Kiprian Storoževilainen (Arkistoitu – Internet Archive)
4. 1 2 3 4  Karjalan meren äärellä – Keisari Salmissa (Arkistoitu – Internet Archive)
**Keltainen leski** on Reijo Mäen kirjoittama yhdestoista Vares-dekkari vuodelta 1999. Kirjan rikosjuoni sisältää venäläismafialta varastettujen rahojen etsimisen, järjestäytyneen rikollisuuden puolelle sortuneen helsinkiläispoliisin sekä eritasoisia ammatti- ja taparikollisia. Tapahtumapaikkoja ovat Turku, Paimio, Tampere, Helsinki ja Siikainen. Kirjassa käydään läpi myös Vareksen joutuminen kertausharjoituksissa keltaista puolta edustaneen vaaleakutrisen naiskersantin vangiksi Porin prikaatin harjoitusmaastoissa Säkylän Porsaanharjulla. 

Kirjasta on tehty Aleksi Mäkelän ohjaama elokuva *Vares – yksityisetsivä*. Vuonna 2005 kirja käännettiin ruotsiksi, norjaksi ja tanskaksi yhdessä kahden muun Mäen teoksen kanssa.

Vastaanotto
-----------

*Helsingin Sanomien* Pertti Avola totesi arviossaan *Keltaisen lesken* olevan kerronnaltaan juoheva ja sisältävän tietynlaista asenteellisuutta sekä sinänsä hauskasti surkuhupaisaa mutta jonninjoutavaa juttua. Vares ja juoni kohtaavat hänestä toisensa luvattoman myöhään.

Lähteet
-------

1. ↑  Reijo Mäen jännäreitä myyty Skandinaviaan[vanhentunut linkki] Mediaviikko 2005
2. ↑  Avola, Pertti: Kirjapalat: Keltainen leski on jo yhdestoista... *Helsingin Sanomat*.  11.12.1999. Viitattu 26.11.2018.
**Pyhän Gregorios Palamaksen katedraali** (kreik. Μητροπολιτικός Ναός Αγίου Γρηγορίου Παλαμά, *Mitropolitikós Naós Agíou Grigoríou Palamá*) on ortodoksinen kirkko Thessalonikin kaupungissa Kreikassa. Se on Thessalonikin hiippakunnan katedraali eli piispanistuin. Katedraali on omistettu Gregorios Palamakselle, joka oli kaupungin arkkipiispa 1300-luvulla ja joka on yksi ortodoksisen kirkon merkittävimpiä pyhiä.

Kirkko sisältä.
Kirkko sijaitsee Thessalonikin keskustassa aivan Leofóros Níkis -rantabulevardin lähellä. Paikalla aiemmin ollut bysanttilaisaikainen kirkko rakennettiin 1200-luvun lopulla. Siitä tuli kaupungin katedraali 1500-luvun lopulla. Kirkko tuhoutui tulipalossa vuonna 1890. Uusi kirkko rakennettiin tämän jälkeen ja se valmistui vuonna 1914. Kirkon suunnitteli Ernst Ziller ja suunnitelmaa muokkasi Xenofón Paionídis. Kirkon arkkitehtuuri yhdistelee uusbysanttilaista tyyliä ja uusklassisia vaikutteita.

Kirkko on pohjakaavaltaan bysanttilainen kahdeksankulmainen kirkko ja sen pääosa on puolestaan ristinmuotoinen. Kirkossa on suuri punainen kupoli ja kulmissa neljä tornia. Kirkko on koristeltu sisältä bysanttilaistyylisillä mosaiikeilla ja maalauksilla. Kirkossa säilytetään Gregorios Palamaksen pyhäinjäännöksiä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Metropolitan Orthodox Temple of Saint Gregory Palamas. *In Thessaloniki*.
2. 1 2  Thessaloniki Churches *Greeka*. Viitattu 31.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pyhän Gregorios Palamaksen katedraali** Wikimedia Commonsissa
**Ondougou** on maalaiskunta Moptin alueen Bandiagaran piirissä Malissa. Sen keskuskylä Banakane sijaitsee Dogonin ylängöllä 70 kilometriä Bandiagarasta koilliseen. Kunnassa on 5 700 ja keskuskylässä 800 asukasta (vuonna 2009).

Maantiede
---------

Ondougoun kunta rajoittuu etelässä Bandiagaran piirin Sanghanin, lännessä Ségué Irén ja pohjoisessa Métoumoun sekä idässä Koron piirin Bamban kuntiin. 

Maisemaa leimaavat kalliorinteet ja laaksot. Kasvillisuus on ihmisen toiminnasta kärsinyttä heinäsavannia, jolla kasvaa puita ja pensaita. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.

Asutus
------

Kuntaan kuuluu kymmenen (tai yhdeksän) kylää ja kolme pikkukylää. Yli tuhannen asukkaan kyliä ovat Guinékanda ja Ondougou-Da. Virallinen keskuspaikka on Banakane, mutta kaikki toiminnot ovat keskittyneet helpommin kuljettavaan Ondougou-Dan kylään. Suurin osa asukkaista on dogoneja.

Liikenne, elinkeinot ja palvelut
--------------------------------

Ondougou-Dasta on hyväkuntoinen tieyhteys Ségué Irén kunnan Ningariin. Muiden kylien yhteydet ovat heikot. Yleisimmät liikennevälineet ovat moottoripyörä, hevoskärryt ja polkupyörä.

Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, fonio ja durra. Niiden ohella kasvatetaan maapapua, seesamia, lehmänpapua ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja muutamat hevoset. Lisäksi tuotetaan puutavaraa ja hiiltä sekä harjoitetaan keräilyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Kunnassa ei ole varsinaista toria, vaan kaupankäynti suuntautuu Ningariin ja Moriin.

Kunnassa toimii kaksi alakoulua, yläkoulu, kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED) ja neljä koraanikoulua. Ondougou-Dassa on terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja, vesiposteja ja Indellin patoaltaan. Muita palveluja ovat joukko kauppoja, kolme hirssimyllyä ja kaksi viljavarastoa.

Matkailu
--------

Matkailu kuntaan on vähäistä eikä varsinaisia matkailupalveluja ole.

Lähteet
-------

* Analyse-diagnostic de la commune rurale de Ondougou *geradsn.org*.  2009.  Arkistoitu 29.12.2016. Viitattu 28.12.2016.

### Viitteet

1. 1 2 3  4ème Recensement Général de la Population et de l’Habitat du Mali (RGPH). Resultats definitifs. Tome 0: Repertoire des villages *instat-mali.org*.  2013.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 28.12.2016.
2. ↑  Mali - Cercle de Bandiagara - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 12.11.2014. (ranskaksi)
3. ↑  Mali - Cercle de Koro - Région de Mopti: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 12.11.2014. (ranskaksi)
4. ↑  Analyse-diagnostic, s. 26–27.
5. 1 2 3  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Ondougou 2006–2010 *fsg.afre.msu.edu*.  Arkistoitu 6.3.2016. Viitattu 12.11.2014. (ranskaksi)
6. ↑  Analyse-diagnostic, s. 11.
7. ↑  Analyse-diagnostic, s. 15.
8. ↑  Analyse-diagnostic, s. 32–33.
9. ↑  Analyse-diagnostic, s. 30–33.
10. ↑  Analyse-diagnostic, s. 55–58.
11. ↑  Analyse-diagnostic, s. 33.
Claudia Muzio
**Claudia Muzio** (7. helmikuuta 1889 – 24. toukokuuta 1936 Rooma) oli italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.

Muzion isä oli oopperan lavaohjaaja ja äiti oopperakuoron laulaja. Muzio opiskeli varhain mezzosopraano Annetta Casalonin johdolla. Hän teki oopperadebyyttinsä Jules Massenet'n *Manon*-oopperan nimiroolissa Arezzossa vuonna 1910 ja teki ensimmäiset äänityksensä vuonna 1911. Hän teki La Scala -debyyttinsä Desdemonan roolissa vuonna 1913. Suurimman osan urastaan Muzio loi Italiassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, esimerkiksi Teatro Colónissa. Metropolitan-oopperassa hän teki ensiesiintymisensä vuonna 1916 *Toscan* nimiroolissa; hänen kanssaan esiintyivät Enrico Caruso ja Antonio Scotti. Seuraavien kuuden vuoden aikana hän esiintyi Metropolitan-oopperassa joka kaudella. Vuonna 1918 hän loi siellä Giorgettan roolin Giacomo Puccinin *Il tabarron* kantaesityksessä.

Muzio esiintyi ensimmäisen kerran Chicagossa vuonna 1922 Aidana. Siellä hän lauloi yhdeksän kauden ajan sekä aikansa teoksissa (mm. *Monna Vanna*, Henry Février ja *La cena delle beffe*, Umberto Giordano) että 1800-luvun teoksissa. Muzio jätti jälkeensä suhteellisen vähäisen määrän äänityksiä. Laulajan parhaiden vuosien on katsottu ajoittaneen vuoden 1930 tienoille, jolloin hän kuitenkaan ei äänittänyt. Kaudella 1926/1927 Muzio teki eräitä merkittäviä esiintymisiä La Scalassa Arturo Toscaninin johdolla, mutta tämän jälkeen hän lauloi paljolti Roomassa. Vuonna 1934 hän teki lyhyen paluun Metropolitan-oopperaan. Yksityiselämässään Muzio oli sulkeutunut. Hänen kuolemansyystään on eri lähteissä saatavilla monenlaista ristiriitaista tietoa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Claudia Muzio AllMusic
2. 1 2 3  Muzio, Claudia Cantabile Subito


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Argentiina
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Aarne Johannes Kokkonen** (5. helmikuuta 1898 Tuusula – 5. elokuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen lakimies, joka toimi korkeimman oikeuden jäsenenä ja Itä-Suomen hovioikeuden presidenttinä.

Kokkosen vanhemmat olivat ylikonduktööri Juho Kokkonen ja Fanny Maria Diktonius ja puoliso vuodesta 1930 kassanhoitaja Dagmar Armida Maria Lindblom (s. 1899). Hän tuli ylioppilaaksi 1917 Turun suomalaisesta lyseosta. Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa opiskellessaan rautatieläisperheen poika työskenteli virkamiesharjoittelijana Valtionrautateillä kaksi vuotta. Hän suoritti oikeustutkinnon 1922 ja sai varatuomarin arvon 1925, mutta oli jo sitä ennen toiminut Lohtajalla nimismiehenä ja Vaasan hovioikeuden ylimääräisenä virkamiehenä. Sittemmin hän oli Vaasan hovioikeuden kanslisti, notaari ja aktuaari, vuodesta 1933 Vaasan hovioikeuspiirin valtionsyyttäjä ja Vaasan hovioikeuden asessori vuodesta 1938. Talvisodassa Kokkonen toimi upseerina, jatkosodan aikana ja jälkeen sotatuomarina 1942-1946. Turun hovioikeuden oikeusneuvos hänestä tuli 1946 ja korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos 1949. Itä-Suomen hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin 66-vuotiaana, vuonna 1964, ja eläkkeelle hän siirtyi juuri ennen 70-vuotispäiväänsä vuonna 1970. Kokkosella oli Vaasan aikana useita kirkollisia luottamustoimia, valokuvaus ja kielet kuuluivat hänen harrastuksiinsa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Forsström, Johanna, Tyynilä, Markku: "Aarne Kokkonen", *Suomen kansallisbiografia, osa 5*, s. 295-296. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-446-0. / Teoksen verkkoversio.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |