recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Työläisjääkäreiden toimeenpanevan komitean toimikunta Libaussa 23. lokakuuta 1917. Takarivi: Hautamäki, Syväjärvi, Tamminen. Eturivi: Repo, Kemppainen, Poltto.
**Punajääkärit** tai **punaiset jääkärit** olivat jääkäriliikkeeseen osallistuneita, Jääkäripataljoona 27:ssä koulutettuja, vasemmistolaisesti suuntautuneita työläisjääkäreitä. Osa heistä taisteli punaisten puolella Suomen sisällissodassa. Heistä annettu kuva on sävyttynyt sisällissodan voittajapuolen kannan mukaiseksi. Tutkimusta heistä on tehty verraten vähän.

Ruotsinkielisten pfadfindereitten ja suomenkielisten "rivijääkäreitten" välillä oli eri syistä ristiriitoja. Ns. jääkärioppositio järjestäytyi kesäkuussa 1917 pataljoonanneuvostoksi, jonka perustamiseen oli otettu vaikutteita Venäjällä samoihin aikoihin muodostuneista sotamiesneuvostoista. Pataljoonanneuvostoon kuului esimerkiksi Juho Kemppainen.

Syyskuussa 1917 joukko työläisjääkäreitä perusti *Työläisjääkärien toimeenpanevan komitean*. Perustavassa kokouksessa 9. syyskuuta olivat paikalla jääkärit Heikki Repo, Artturi Kästämä, Antti Sefanias Hautamäki, Lauri Vilhelm Niiranen, Fredrik Aleksander Poltto ja kolme Hilfsgruppenführeriä: *Juho Kemppainen*, Viljo Johannes Syväjärvi ja Johannes Tamminen. Kokouksen koollekutsujaa ei tiedetä. Puheenjohtajana toimi Repo. Kokouksessa tehtiin periaatepäätös palata Suomeen muiden jääkärien mukana ja tehdä siellä päätös oman puolen valinnasta mahdollisessa konfliktissa.

Heikki Repo oli tullut tunnetuksi Simon kahakan (1916) yhteydessä siitä, ettei osallistunut aktiivisesti saarretun kämpän puolustukseen muiden jääkärien rinnalla. Hänestä tuli "Simon kahakan Efialtes". Vankilasta vapauduttuaan Repo kuitenkin matkusti takaisin pataljoonaan.

Enemmistön jääkäreistä palatessa Suomeen joko etukomennuskunnissa tai 25. helmikuuta 1918, monet punajääkärit olivat vähintään henkisesti erillään tästä pääjoukosta. Osa jäi tai poliittisesti epäluotettaviksi katsottuina jätettiin siviilitöihin Saksaan, jotkut allekirjoittivat palvelusopimuksen hallituksen joukkoihin "hammasta purren", koska sitoumus takasi vapaan paluumatkan.  Pääjoukkona matkusti Suomeen 900 miestä, Heikki Revon arvio jälkeenjääneistä on 400 miestä. Myöhemmin tieto Suomeen paluun ajankohdasta kirjattiin kunkin kohdalle jääkärimatrikkeliin.

Osa jälkeen jääneistä, yli 200 miestä, oli rangaistusosastoon passitettuja "bahrenfelttareita" Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunnassa, joka toimi viheliäisissä oloissa Hampurin lähellä olleella tykistövarikolla. 

Suomeenkin palanneissa jääkäreissä oli punaisia, esimerkiksi Leo Mäkelin, joka kuitenkin kieltäytyi taisteluista sisällissodassa aatteellisiin syihin vedoten.

Lähteet
-------

1. ↑  Lackman, Matti: *Jääkärimuistelmia*, s. 22-23. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-13498-1. (suomeksi)
2. ↑  Lackman 1994, 25
3. ↑  Lackman 1994, 42
4. 1 2 3  Lackman 1994, 17
5. ↑  Vainio, Väinö: *Simon kahakka : Jääkärien ja santarmien välinen yhteenotto Simon Maaninkajärvellä 1916*, s. 151. Hämeenlinna : Karisto, 1968. ISBN puuttuu kirjasta.
6. ↑  Mäkelin, Yrjö. Viitattu 21.3.2018.

Kirjallisuutta
--------------

Salomaa, Markku: Punaupseerien nousu ja tuho. Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32381-5
**Lwówin keskitysleiri** oli natsi-Saksan pakkotyöleiri nykyisen Lvivin kaupungin lähellä Ukrainassa. Natsit kutsuivat kaupunkia *Lembergiksi* ja sen leiriä *Janowskaksi*. 

Alue joutui Saksan haltuun marraskuussa 1941. Juutalaiset suljettiin elokuussa 1942 Lwowin ghettoon. Valmistelut tähtäsivät juutalaisten tuhoamiseen Wannsee-konferenssin päätösten mukaisesti. Puolan alueesta vastannut valtiosihteeri Bühler vaati, että alueen 2,5 miljoonaa juutalaista oli tuhottava. Tätä varten perustettiin tuhoamisleirejä, joihin juutalaiset aiottiin kuljettaa junakuljetuksin. Lwówin keskitysleiristä muodostui kauttakulkuleiri *Durchgangslager Janowska*, josta juutalaiset lajiteltiin joko työleirille tai tuhoamisleirille kuljetettaviin. Vankeja surmattiin runsaasti myös Lwówissa, mikäli he kieltäytyivät työnteosta. Tunnetuin leirin vanki oli Simon Wiesenthal, joka myöhemmin omisti elämänsä sotarikollisten paljastamiseen.

Leirin lopettamiseen tähtäävät toimet aloitettiin loppuvuonna 1943. Ennen poistumistaan natsit pakottivat vangit tuhoamaan julmuuksista todistavat joukkohaudat ja polttamaan niissä olevat ruumiit. Vankien keskuudessa syntyi kapina ja tuhansia vankeja pääsi pakenemaan sekasortoisessa tilanteessa. Kiinni saadut pakenijat ja kapinalliset surmattiin.

Lähteet
-------

1. ↑  Wolfgang Benz, Holokausti. Jyväskylä 2000. ISBN 951-768-075-9, s. 128
**Raivion työväentalo** on Sastamalan Tyrväällä sijaitseva työväentalo.

Radan varressa sijaitseva rakennus on säilynyt hyvin aikakautensa asussa ja sillä on maisemallista, rakennushistoriallista sekä sosiaalihistoriallista arvoa. Työväentalo sijaitsee Raivion asuinalueen pohjoisreunalla ja se on keskeinen osa 1900-luvun vaihteessa syntyneiden ja hyvin säilyneiden Raivion ja Nälkälänmäen asuinalueiden yhteisöhistoriaa. Työväentalon nurkalta on kulkenut rautatien ylitys Nälkälänmäen puolelle, jolloin talon sijainti oli vielä merkittävämpi.

Historia
--------

Tyrvään Raivion työväenyhdistys perustettiin lokakuussa 1906 ja seuraavan vuoden huhtikuussa yhdistys liittyi Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Jäseniä oli 29 vuonna 1907. Yhdistyksen jäsenmäärä ei juuri kasvanut seuraavinakaan vuosina, jäseniä oli vuoden 1916 lopussa 34. Sisällissodan jälkeen keväällä 1919 työväentalo pakkohuutokaupattiin Tyrvään Säästöpankin saatavien vuoksi. Yhdistys sai kuitenkin pidettyä talon itsellään ja elokuussa huvitoimikunta toimeenpani iltamat omalla talolla. Talvi- ja jatkosodan aikana työväentalo oli armeijan käytössä. Talo siirtyi Suomen Kansan Demokraattisen Liiton hallintaan vuonna 1952.

Arkkitehtuuri
-------------

Kiviset portinpylväät osoittavat vanhan portin ja tien sijainnin. Hirsirunkoinen rakennus on vuorattu keilapontatulla vaakalaudoituksella. Talo on maalattu punamullalla, nurkka- ja ikkunalistat ovat valkoiset. Vanhat ikkunat ovat ristikarmillisia 6- ja 4-ruutuisia. Salin ikkunat ovat kookkaita T-karmillisia, joissa yläikkuna on jaettu pieniin ruutuihin. Talossa on tiilikate. Vesijohto, viemäri ja wc rakennettiin vuonna 1968. Talossa on juhlasali näyttämöineen, ravintola, keittiö, eteinen, kokoushuone ja asuinhuone.

Lähteet
-------

1. ↑  Matti Turkia, toimittanut: SDP:n puoluetilasto 1907 Sos.dem. Puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 5.4.2022.
2. ↑  Matti Turkia, toimittanut: SDP:n puoluetilasto 1916 Sos.dem. Puolue/ Työväen Arkisto. Viitattu 5.4.2022.
3. ↑  Suomen Virallinen lehti 9.5.1919 no 105 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 5.4.2022.
4. ↑  Tyrvään Sanomat 28.8.1919 no 35 *digi.kansalliskirjasto.fi*. Viitattu 5.4.2022.
5. 1 2  Båsk-Ekholm, Katia & Häyry, Kaj: *Suomen työväentaloja koskeva selvitys*. Helsinki: Opetusministeriö, 1982.
6. ↑  *Raivion työväentalon vaiheilta 1906—1996*. Helsinki: Raivion työväentalon historiatoimikunta, 1996. ISBN 952-90-7879-X.
7. ↑  Pirkanmaan maakuntamuseo: Siiri-tietokanta *siiri.tampere.fi*. Viitattu 5.4.2022.
**Punajalohaukka** (*Falco deiroleucus*) on neotrooppisen*selvennä* alueen jalohaukka.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on noin 35 cm. Se on kuin isokokoinen pikkujalohaukka, sillä on musta pää ja selkä, valkoinen kurkku ja oranssi rinta, alaperä ja "housut". Koivet ja vahanahka ovat keltaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen
------------

Punajalohaukoilla erotetaan kaksi eri populaatiota, joista pohjoisempi asuu Meksikon eteläosista läpi Keski-Amerikan Panaman länsiosiin, ja eteläisempi Panaman itäosista Kolumbiaan ja Guyanaan ja sieltä Andien itäreunaa aina Argentiinan pohjoisosiin saakka. Lajin elinympäristön ala on noin 3,3 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan vähintään 10 000 aikuista yksilöä.

Elinympäristö
-------------

Punajalohaukat asuvat trooppisissa sademetsissä ja muissa luonnontilaisissa metsissä. Paikoin ne asuvat myös avohakkuiden reunametsiköissä ja puustoisilla savanneilla.

Lisääntyminen
-------------

Pesä on usein kalliojyrkänteen ulkonemalla, suuren puun päällyskasvin tai itse puun kolossa, palmun latvassa tai vanhassa Mayatemppelissä. Naaras munii 2–4, tavallisesti kolme munaa, joita se hautoo noin kuukauden. Koiras hankkii naaraalle ja poikasille ravinnon pesinnän aikana. Poikaset jättävät pesän noin 40 päivän ikäisinä.

Ravinto
-------

Punajalohaukan koivet ja nokka ovat suhteellisesti suurimmat kaikista jalohaukoista. Niiden ansiosta laji voi saalistaa keskikokoisia ja isoja lintuja, kuten kyyhkyjä, papukaijoja ja kiitäjiä, sekä myös lepakoita ja isokokoisia lentäviä hyönteisiä. Saalistustapa on samantapainen kuin muuttohaukan.

Lähteet
-------

* globalraptors.org (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Falco deiroleucus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 14.5.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q383789
* Wikispecies: Falco deiroleucus
* ADW: Falco\_deiroleucus
* Avibase: FF01908392BADA32
* BirdLife: 22696516
* CoL: 3DTG3
* BOW: orbfal1
* eBird: orbfal1
* GBIF: 2481021
* iNaturalist: 4682
* IRMNG: 11075909
* ITIS: 175637
* IUCN: 22696516
* NCBI: 495962
* Neotropical: orbfal1
* Species+: 3612
* Xeno-canto: Falco-deiroleucus

 |

 |
**Luís Henrique Farinhas Taffner** (s. 17. maaliskuuta 1998 Vila Velha, Brasilia), pelaajanimeltä **Luís Henrique**, on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa kaudella 2021 Suomen Veikkausliigassa pelaavaa HJK:ta lainalla tanskalaisesta Vejle BK:sta. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.

Luís Henrique allekirjoitti sopimuksen Botafogon kanssa vuonna 2013, jolloin hän oli 15-vuotias. Ensimmäisen ammattilaisottelun hän pelasi 17-vuotiaana heinäkuussa 2015. Hän ja Botafogo purkivat sopimuksen vuoden 2017 alussa, minkä jälkeen hän siirtyi Paranaensen riveihin 2-vuotisella sopimuksella, joka purettiin kuitenkin kesällä 2017. Sen jälkeen hän pelasi välillä Portugalissa Feirensen riveissä. Luís Henrique palasi Brasiliaan helmikuussa 2018 ja teki sopimuksen Rion Nacionalin kanssa.

Koska Luís Henrique ei vakiinnuttanut paikkaansa brasilialaisjoukkueissa, hän siirtyi Suomeen Veikkausliigan HIFK:n riveihin. Syyskuussa 2020 Henrique palasi Vejlen joukkueeseen.

Luis Henrique on pelannut Brasilian alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa vuonna 2015, jolloin joukkue osallistui ikäluokan MM-kisojen karsintaan Chilessä, jossa hän teki maalin Uutta-Seelantia vastaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Luís Henrique Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. ↑  HIFK vahvisti brassihankinnan sopimuksen – pelasi muutama vuosi sitten poikien MM-kisoissa *hifkfotboll.fi*.  17.5.2019. Viitattu 20.10.2019.
3. ↑
4. ↑  Mundial Sub-17 Brazil - Novo Zealandia *globoesporte.globo.com*.  28.10.2015. Viitattu 20.10.2019. (portugaliksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Luís Henrique soccerwayn sivustolla

  

HJK – Veikkausliiga
3 Saksela |
4 Halsti |
5 O'Shaughnessy |
7 Luís Henrique |
8 Bubacar |
9 Ri. Riski |
10 Lingman |
11 Ro. Riski |
12 Tånnander |
13 Murillo |
14 Dahlström |
15 Tenho |
16 Moren |
17 Rogerson |
18 Murnane |
19 Terho |
21 Väänänen |
22 Kouassivi-Benissan |
24 Browne |
27 Valenčič |
29 Olusanya |
31 Keto |
33 Untersee |
37 Tanaka |
47 Peltola |
Valmentaja Koskela
**Luís Álvares Pinto** (1719 Recife, Pernambuco – 1789 Recife, Pernambuco) oli brasilialainen säveltäjä. Hän oli yksi kolonialismin ajan Recifen keskeisimmistä muusikoista ja ainoa säilyneiden musiikkinäytteiden laatija 1700-luvun Pernambucon osavaltiosta. Hän sävelsi sekä hengellistä että maallista musiikkia, mutta suurin osa hänen teoksistaan on kadonnut.

Álvares Pinto lähti vuonna 1740 Portugaliin opiskelemaan Lissabonin tuomiokirkon urkuri Henrique da Silva Esteves Negrãon johdolla. Hän jatkoi Portugalissa työskentelemistä säveltäjänä, nuottien kopioijana, opettajana ja Capela Realin sellistinä. Vuonna 1761 Álvares Pinto palasi Pernambucoon, jossa hän laati 24 solmisaation oppituntia sisältävän teoksensa *A arte de solfejar*. Kirjan käsikirjoitus on sittemmin otettu Portugalin kansalliskirjaston kokoelmiin. Vuodelta 1776 on Álvares Pinton viisiosainen sävellys *Divertimentos harmônicos*. Vuonna 1780 Recifen oopperatalossa kantaesitettiin hänen kolminäytöksinen komediansa *Amor mal correspondido*, jonka esittämistä siellä jatkettiin vuoteen 1783 saakka. Álvares Pinto työskenteli vuosina 1782–1789 musiikkijohtajana São Pedro dos Clérigos -kirkossa. Hän julkaisi vuonna 1784 lapsille suunnatun sanakirjan *Dicionario pueril para uso dos meninos ou dos que principiam o abc e a soletrar*. Hän kirjoitti myös kaksi musiikin oppikirjaa: *Arte pequena para se aprender música* ja *Arte grande de solfejar*.

Álvares Pintosta on mainintoja 1800-luvun kirjallisuudessa, mutta varsinkin musikologi Jaime C. Diniz teki hänestä tutkimustyönsä kautta nykyaikana tunnetumman. Hän käsitteli tätä kirjassaan *Músicos Pernambucanos do Passado* (1969). Lisäksi Diniz edisti Álvares Pinton harvojen säilyneiden teosten julkaisua, esittämistä ja levyttämistä. Hän itse löysi vuonna 1967 yksityisestä arkistosta Álvares Pinton teoksen *Te Deum laudamus*, jonka ensimmäinen moderni esitys pidettiin neljänsillä Curitiban musiikkijuhlilla hänen johdollaan vuonna 1968. Álvares Pinto on nimetty Academia Brasileira de Músican toisen tuolin suojelijaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Luís Álvares Pinto Musica Brasilis
2. ↑  Acadêmicos Academia Brasileira de Música

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hans Rosling
**Hans Rosling** (27. heinäkuuta 1948 Uppsala – 7. helmikuuta 2017 Uppsala) oli ruotsalainen lääkäri, joka luennoi kansainvälisistä terveyskysymyksistä Karoliinisessa instituutissa ja Uppsalan yliopistossa 25 vuoden ajan. Elämänsä viime vuodet hän omisti ihmiskunnan hyvinvoinnin kehitystä kuvaavan tilastotiedon havainnollistamiselle ja oli suosittu esiintyjä muun muassa TED-luentotapahtumissa ja niistä tallennetuilla verkkovideoilla.

Rosling oli mukana perustamassa Ruotsin Lääkärit ilman rajoja -järjestöä vuonna 1993. 

Yliopistouransa jälkeen Rosling toimi kansainvälisen terveystilastotieteen tulosten popularisoijana perustamansa Gapminder-säätiön kautta. Innokkaana ja innostavana luennoijana hän valisti suurta yleisöä monista ihmiskunnan viime vuosisatoina ja vuosikymmeninä tapahtuneen kehityksen saavutuksista, joista esiintyy usein vääriä tietoja. Esityksensä hän perusti usein taitavasti laadittuun infografiikkaan, animoituihin tilastoesityksiin halki vuosikymmenten, joita hän selitti yleisölle humoristisesti ja mukaansatempaavasti kuin urheiluselostaja. Ajassa liikkuvia tilastotrendejä animoivan ohjelmiston ovat Gapminder-säätiön piirissä kehittäneet Rosling yhdessä poikansa Ola Roslingin ja tämän vaimon Annan kanssa. Hans Rosling on usein sanonut, että ihmiset tietävät maailmasta vähemmän kuin simpanssit. Tällä hän tarkoittaa sitä, että simpanssit arvaavat joka kolmannen kysymyksen oikein, jos vaihtoehtoja on kolme.

Teoksia
-------

* *Faktojen maailma : asiat ovat paremmin kuin luulet.* Otava 2018. ISBN 978-951-1-30371-8.
* *Kuinka opin ymmärtämään maailmaa : muistelmat.* Otava 2020. ISBN 9511350862.

Lähteet
-------

1. ↑  Sad to announce: Hans Rosling passed away this morning, Gapminder.org 7.2.2017
2. ↑  Kansantajuisilla luennoillaan maailmaa sivistänyt ruotsalais­professori Hans Rosling on kuollut, Helsingin Sanomat 7.2.2017.
3. ↑  Three minutes with Hans Rosling will change your mind about the world, *Nature* 14.12.2016. Viitattu 7.2.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* The best stats you’ve ever seen, Hans Rosling luennoi vuoden 2007 TED-tapahtumassa (englanniksi)
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* ORCID
* ResearcherID
* Scopus

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Hans Rosling
Hans Poelzig vuonna 1927
**Hans Poelzig** (30. huhtikuuta 1869 Berliini – 14. kesäkuuta 1936 Berliini) oli saksalainen arkkitehti. Poelzig vaikutti aktiivisesti myös maalaus-, lavaste- ja elokuvataiteen alueilla, ja hän toimi Berliinin teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin professorina vuosina 1923–1936.

Poelzig muutti vuonna 1900 Breslauhun, jossa hän suunnitteli toimisto- ja näyttelyrakennuksia sekä vuonna 1911–1912 toteutetun Luban kemiantehtaan. Hän toimi Dresdenin kaupunginarkkitehtina 1916 ennen kuin palasi Berliiniin, jossa hän laati ekspressionismia edustavat Berliinin Grosses Schauspielhausin ja Salzburgin Festspielhausin suunnitelmat. Ekspressionistisissa suunnitelmissaan Poelzig käytti stalaktiittiholvia. Hänen myöhemmät suunnitelmansa noudattavat jo enemmän funktionalismin ihanteita, joskin niissä on vielä mukana ekspressionistista otetta. Hän myöhemmistä töistään huomattavia ovat 1927–1929 toteutetut Berliinin messualueen rakennukset, Haus des Rundfunks ja vuonna 1928–1931 rakennettu IG Farbenin toimistotalo Frankfurt am Mainiin.

Galleria
--------

* Poznanin vesitorni (1911)Poznanin vesitorni (1911)
* Toimistotalo Breslaussa, nykyisessä Wrocławissa (1912)Toimistotalo Breslaussa, nykyisessä Wrocławissa (1912)
* Berliinin Grosses Schauspielhausin stalaktiittiholveja (1919)Berliinin Grosses Schauspielhausin stalaktiittiholveja (1919)
* Studio Cinema Babylon, Berliini (1927)Studio Cinema Babylon, Berliini (1927)
* Haus des Rundfunks, Berliini (1929-1930)Haus des Rundfunks, Berliini (1929-1930)
* I.G. Farbenin toimistotalo, nykyinen Goethe yliopiston päärakennus (1931) I.G. Farbenin toimistotalo, nykyinen Goethe yliopiston päärakennus (1931)

Lähteet
-------

* Jokinen, Teppo ja Honkala, Liisa: Arkkitehtuurin sanakirja. WSOY 2000. ISBN 951-0-24579-8

### Viitteet

1. 1 2  Jokinen ja Honkala 2000, s. 189–190


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* Mathematics Genealogy Project

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Museum of Modern Art
* Musée d'Orsay
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* EUTA
* Structurae
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Novachord ulkoa.
Novachord sisältä.
**Novachord** tai **novakordi** on 1930-luvulla kehitetty sähköinen kosketinsoitin, jota usein pidetään maailman ensimmäisenä polyfonisena syntetisaattorina. Sen kehitti Hammond-sähköurkujen keksijä Laurens Hammond yhdessä John M. Hanertin ja C. N. Williamsin kanssa, ja Hammondin yritys myös valmisti sitä..

*Helsingin Sanomat* uutisoi maaliskuussa 1939 Washingtonista: "Uutta monipuolista sähkösoitinta, joka on paljon vanhanaikaisen spinetin näköinen, esiteltiin täällä äskettäin. Siitä lähtee pianon, viulun, havaijilaisen kitaran, harpsikordin, klavikordin, trumpetin ja ranskalaisen torven ääni."

Muiden tuon ajan uusien sähkösoitinten tavoin, kuten thereminin, ondes Martenot’n ja trautoniumin, Novachordin erikoista ääntä käytettiin joidenkin kauhuelokuvien ääniraidalla, mutta muuten soitin jäi varsin tuntemattomaksi. Sitä ehdittiin valmistaa tuhatkunta kappaletta, kunnes toisen maailmansodan aiheuttama materiaalipula keskeytti tuotannon 1942. Valmistusta oli tarkoitus jatkaa sodan jälkeen, mutta aie jäi toteutumatta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Cirocco, Phil: Hammond’s Polyphonic Syntesizer from 1938 *The Novachord Restoration Project*. Viitattu .7.2019.
2. 1 2  Introduction to the Hammond Novachord *novachord.com*. Viitattu 3.7.2019.
3. ↑  Uusi soitin, novakordi.  *Helsingin Sanomat*, 1.3.1939, s. 6. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Novellisto 7/ 1934**

"Onnellisen tietämättömänä hän juoksi pölkkyjä pitkin."
**Novellisto** oli kustantamo Arvi A. Kariston julkaisema kausijulkaisu vuosina 1930–1936. Painopaikka oli Hämeenlinna.

Päätoimittajana oli Erkki Wallenius. Väinö Hämeen-Anttila oli lehden toimituksessa 1930 ja 1931–1932. Kariston Piloja ja pilakuvia -lehteä Hämeen-Anttila toimitti kuuluisalla nimimerkillä *Mikko Vilkastus*. Hämeen-Anttilan osaavan kekseliäisyyden ansiosta Kariston lehdet ja kirjat menestyivät hyvin sen aikaisilla kustannusmarkkinoilla.

Novellisto sisälsi nimensä mukaisesti novelleja. Ne käsittelivät yleensä jännittäviä, joskus jopa fantastisia elementtejä sisältäviä aiheita. 

Esimerkiksi numeroon 7 (kts. kuva) kirjoittivat: C. S. Montanye, Will Scott, Louis Kaye, Albert-Jean, Ethel Lina White, Ethel Mannin, Thomas Moly ja Owen Oliver. Suurin osa näistä kirjailijoista tunnetaan pulp-kirjailijoina tai romanttisten jännityskertomuksien luojina.

Kirjailija Tatu Vaaskivi julkaisi salanimellä Toivo Vaalamo Novellistossa (n:o 11/1931) kertomuksen "Saiksen huntu". Vaaskivi käytti joskus samaa salanimeä myös muissa lehtinovelleissaan.

Muita suomalaiskirjailijoita Novellistossa olivat Helvi Vänni, Helvi Eriksson, Kaarlo Hänninen, M. Pajari, Marketta Kara ja Anton Pinnari.

Sax Rohmerin "Oravain ystävä" julkaistiin numerossa 1/1934 ja "Atlantiksen valo" (Light of Atlantis) numerossa 2/1935.
**Metteniusaceae** on tropiikin kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Asteranae-ylälahkoon. Heimossa on 11 sukua. Heimon tyyppisuku on *Metteniusa*.

Tuntomerkit
-----------

Kasvit ovat ainavihantia puita. Karvat ovat vaihtelevissa määrin T:n muotoisia. Lehdet ovat ehytlaitaisia, korvakkeettomia. Kukinto on viuhkomainen. Kukan verholehdet ovat lyhyitä ja terälehdet yhteenkasvaneita, niiden liuskat siirottavat ja ovat sisäpinnaltaan karvaisia. Heteenponnet ovat pitkiä, lopulta puoliympyrämäisiksi käyristyneitä ja puolikkaat monilokeroisia, ja niissä on kookas lokeroside; toisinaan ponnet ovat kirkkaan oranssivärisiä. Sikiäin on symmetrialtaan vastakohtainen, sillä neljä emilehteä on enemmän tai vähemmän surkastuneita. Istukat ovat parietaalisia, laitaistukoita, vartalo pitkä ja luotti pieni. Vain yksi siemenaihe on toimiva, pitkävartinen ja yksikalvoinen. Hedelmä on yksisiemeninen ja epäsymmetrisesti särmikäs. Siemen on ohutkuorinen ja siinä on käyrä alkio.

Levinneisyys
------------

Heimon lajit kasvavat lähinnä maapallon trooppisilla alueilla Keski- ja Etelä-Amerikassa, keskisessä Afrikassa ja Madagaskarilla sekä Kaakkois-Aasiassa ja Uudessa-Guineassa.

Luokittelu
----------

Heimoon luokitellaan 11 sukua ja niihin noin 55 lajia. Morfologisissa fylogeneettisissä analyyseissä *Metteniusa*-suku sopii melko mukavasti herttasiipiökasvien (Cardiopteridaceae) heimoon. Molekyylianalyysit puolestaan viittaavat suvun kuuluvan asteridien eli Asteranae-ylälahkon ykkösryhmään eli lamideihin (Lamiidae). Muun muassa lehtiruodin anatomia ja emilehtien lukumäärä ovat samanlaisia kuin heimossa Oncothecaceae, joka lienee läheisin sukulainen.

### Suvut

Heimon suvut ovat:

* *Apodytes* – massimarjat
* *Calatola*
* *Dendrobangia*
* *Emmotum*
* *Metteniusa*
* *Oecopetalum*
* *Ottoschulzia*
* *Pittosporopsis*
* *Platea*
* *Poraqueiba*
* *Rhaphiostylis*

Lähteet
-------

* Stevens, P. F. (2001–). Angiosperm Phylogeny Website. Version 12, heinäkuu 2012 [and more or less continuously updated since]. .

### Viitteet

1. 1 2 3  Stevens 2001–, viitattu 24.11.2020
2. 1 2  Stevens 2001–, viitattu 17.3.2015
3. ↑  GBIF (Metteniusaceae) *www.gbif.org*.  2021. Viitattu 12.3.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia:  (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q13614964
* Wikispecies: Metteniusaceae
* APNI: 217511
* CoL: CQ3
* EPPO: 1MQTF
* Fossilworks: 183065
* GBIF: 4898632
* GRIN: 716
* iNaturalist: 71565
* IRMNG: 114994
* ITIS: 955060
* NCBI: 418793
* Open Tree of Life: 348258
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77126801-1
* Tropicos: 100352421
* WFO: wfo-7000000380

 |

 |
Ranskan Helsingin-suurlähetystö Kaivopuistossa.
**Ranskan Helsingin-suurlähetystö** sijaitsee Kaivopuistossa osoitteessa Itäinen Puistotie 13. Se sijaitsee suoraan vastapäätä Yhdysvaltain Helsingin-suurlähetystöä ja aivan Ison-Britannian Helsingin-suurlähetystön vieressä.

Nykyinen suurlähettiläs on Agnès Cukierman, joka on toiminut tehtävässään vuodesta 2020.

Korttelissa nro 203 ei ole muita rakennuksia kuin Ranskan ja Britannian suurlähetystöt. Nykyisen Ranskan suurlähetystön paikalle valmistui vuonna 1917 arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema Lydeckenin huvila, joka vaurioitui pahoin talvi- ja jatkosodan pommituksissa. Ranskan valtio osti rakennuksen vuonna 1946 ja purki sen. Nykyinen lähetystörakennus valmistui sen paikalle tammikuussa 1951. U-kirjaimen muotoisen kaksikerroksisen tiilitalon suunnittelivat yhdessä ranskalainen arkkitehti Félix Brunau ja Suomen rakennushallituksen pääjohtaja Erkki Huttunen. Modernista arkkitehtuurista huolimatta rakennuksen pohjakaava vastaa perinteisiä ranskalaisia *hôtel*-kaupunkitaloja: kolme siipeä on ryhmitelty avoimen sisäpihan eli *cour d’honneurin* ympärille. Kadun puolella on porttirakennus ja itse päärakennus on pihan perällä. Suurlähettilään virka-asunnon sisustuksen suunnitteli tunnettu sisustussuunnittelija Jean Royère.

Sekä Ranskan että Britannian suurlähetystöt sijaitsevat alueella, joka kuului aikoinaan ruhtinatar Zenaida Jusupoffin 1840-luvulla rakentaman huvilan pihapiiriin. Seurasaaren ulkomuseoon vuonna 1916 siirretty niin sanottu Jusupoffin talli sijaitsi nykyisen Ranskan suurlähetystön kohdalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Ranskan suurlähettiläs Agnès Cukierman *La France en Finlande - Ambassade de France à Helsinki*. Viitattu 14.7.2023.
2. ↑  Antti Manninen: *Puretut talot: 100 tarinaa Helsingistä*, s. 124. Helsingin Sanomat 2004.
3. 1 2  Anja Kervanto Nevanlinna: *Voimat jotka rakensivat Helsinkiä 1945–2010. Helsingin historia vuodesta 1945, osa 4*, s. 54–55. Otava, Helsinki 2012.
4. ↑  Suurlähettilään virka-asunto 1950-luvulla Ranskan Helsingin-suurlähetystö. Viitattu 8.5.2016.
5. ↑  Liisa Tiilikka: *Seurasaaren Jusupoffin tallin palautussuunnitelma museon näyttelytilaksi*, s. 2–8 opinnäytetyö, Metropolia Ammattikorkeakoulu 2014. Viitattu 8.5.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Lähetystön kotisivu (suomeksi)
* Luettelo aiemmista suurlähettiläistä vuodesta 1945 alkaen
**Ranskan Indokiinan piasteri** (ransk. *piastre de commerce* tai *piastre indochinoise*) oli Ranskan Indokiinan rahayksikkö vuodesta 1885. Se jakautui sataan centiin.

Ennen Ranskan siirtomaa-aikaa Indokiinassa käytettiin paikallisen rahan lisäksi Meksikon piastereja. Ranskalaiset alkoivat vuonna 1863 lyödä frangin kolikoita. Setelien annosta tuli vuonna 1875 ranskalaisen Indokiinan pankin (Banque de l’Indochine) yksinoikeus.

Meksikon piasteria ja Yhdysvaltalaista kauppadollaria vastannut ranskalainen kauppapiasteri laskettiin liikkeelle vuonna 1885. Sen arvo oli 24,4935 grammaa hienoa hopeaa. Vuonna 1895 siitä tuli Indokiinan piasteri, jonka hopeapitoisuus oli 24,3 grammaa. Meksikon piasterit vedettiin pois liikenteestä vuonna 1903.

Indokiinan piasteri oli vapaasti vaihdettava valutta ja sen arvo suhteessa Ranskan frangiin vaihteli. Vuonna 1914 sen arvo oli 2,50, vuonna 1914 16,50, vuonna 1921 6,75 ja vuonna 1926 27,50 frangia. Hopeakannasta siirryttiin kultakantaan vuonna 1930, jolloin piasterin arvoksi määriteltiin 589,5 milligrammaa hienoa kultaa eli 10 frangia.

Japanilaisten toisen maailmansodan aikana julkaisemat 500 piasterin setelit mitätöitiin sodan jälkeen. Muut setelit määrättiin talletettaviksi tileille, jotka vapautettiin vuonna 1946. Piasterin arvoksi määrättiin Ranskan inflaation takia 17,00 frangia vuonna 1945.

Việt Minhin valvomilla alueilla otettiin vuonna 1946 käyttöön oma "kansanpiasteri" đồng. Indokiinan piasterien liikkeellelaskuoikeus siirrettiin vuonna 1951 Ranskan, Vietnamin, Kambodžan ja Laosin yhteiselle emissiolaitokselle. Piasteri devalvoitiin vuonna 1954 41 prosentilla, jolloin sen arvoksi tuli 10,00 frangia tai 25,391 milligrammaa kultaa.

Indokiinan jakamisesta päätettiin Geneven konferenssissa vuonna 1954. Ranskan Indokiinan piasterit vaihdettiin suhteessa yksi yhteen Etelä-Vietnamin piastereihin, Kambodžan rieleihin ja Laosin kipeihin vuonna 1955.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Pick, Franz & Sédillot, René: *All the Monies of the World: A Chronicle of Currency Values*, s. 247, 258, 414–418, 478. New York: Pick Publishing Corporation, 1971. Teoksen verkkoversio.
Narvanjoki haarautuu Kreenholmin saaren molemmille puolille.
**Narvan vesiputous** (vir. *Narva juga* tai ven. Нарвские водопады) sijaitsee Narvanjoessa yhteisesti vastarannoilla olevien Viron Narvan ja Venäjän Ivangorodin (vir. *Jaanilinn*) kaupungeissa. Vesiputous sijaitsee kohdassa, missä joki haarautuu ja virtaa Kreenholmin kummaltakin puolelta ohitse. Joen itäinen haara on 115–130 metriä leveä ja sen vesiputouksessa on pudotusta noin 6–7 metriä kohdasta riippuen. Itähaaran keskellä kulkee Venäjän ja Viron välinen raja. Joen läntinen haara on 60–70 metriä leveä ja siinä on pudotusta noin 3,5 metriä.

Putouksen aiheuttaa Baltian klintti, joka alkaa Öölannin saaren läheltä, ylittää Pohjois-Viron seuraten sen rannikkoa ja jatkuu Venäjän Laatokalle asti. Narvanjoen kohdalla Pohjois-Eestin klintti vaihtaa nimeään Venäjän puolella Inkerinmaan klintiksi. Putouksien jälkeen on joessa kolmen kilometrin matkalla koskia.

Joen korkeuseroa hyödyntää Venäjän puolella Narvanjoen vesivoimalaitos, joka rakennettiin vuonna 1955 ja jonka teho on 125 MW. Vesiputous on Jägalan vesiputouksen jälkeen Viron toiseksi korkein vesiputous. Vesiputous oli ennen voimalaitoksen käyttöönottoa vesimäärällä mitattuna Euroopan suurin.

* Piirros Kreenholmista ja pautouksista vuodelta 1639Piirros Kreenholmista ja pautouksista vuodelta 1639
* Narvan vesiputous Illustratsija Magazine-lehdessä vuonna 1845Narvan vesiputous Illustratsija Magazine-lehdessä vuonna 1845
* Joen itähaaran vesiputous vuonna 1886Joen itähaaran vesiputous vuonna 1886
* Itäpuolen putous vuonna 1913Itäpuolen putous vuonna 1913
* Itäpuolen kevättulvaa huhtikuussa 2010Itäpuolen kevättulvaa huhtikuussa 2010
* Länsipuolen kevättulvaa huhtikuussa 2010Länsipuolen kevättulvaa huhtikuussa 2010
* Osa vesiputouksesta on nykyään kuivanaOsa vesiputouksesta on nykyään kuivana

Lähteet
-------

1. 1 2  Suuroja, Kalle: Narva juga (eestigiid.ee), (viroksi),
 viitattu 24.7.2017
2. 1 2  Narva juga, Eesti Looduse Infosüsteemis (EELIS), viitattu , (viroksi)

Aiheesta lisää
--------------

* Põhja-Eesti klint: Joad ja joastikud (Arkistoitu – Internet Archive)
Viktor Feigin mahdollisesti juuri ennen teloitustaan.
**Viktor Feigin** (27. kesäkuuta 1910 Pihkova - 17. heinäkuuta 1941 Pohja) oli virolainen kommunisti, joka teloitettiin desanttina Suomessa jatkosodan aikana.

Vironjuutalaiseen kauppiasperheeseen syntynyt Fegin liittyi Viron kommunistiseen puolueeseen vuonna 1936 ja hän toimi aktiivisesti myös juutalaisessa Licht-kulttuurijärjestössä. Vuosina 1937-1938 Feigin osallistui vapaaehtoisena Espanjan sisällissotaan, jossa hän toimi kansainvälisten prikaatien panssarintorjuntaosaston komentajana. *Chigago Tribune* -lehden kirjenvaihtajan mukaan Feigin ja virolaisen kansanedustajan Heinrich Gutkinin poika Herman Gutkin laskivat neuvostomiehityksen yhteydessä 16. kesäkuuta 1940 Viron lipun alas Pikk Hermannin tornista ja vetivät tilalle Neuvostoliiton lipun. Vallan vaihduttua Faigin nimitettiin heinäkuussa 1940 puolisotilaallisen Rahva Omakaitse -järjestön pääesikuntaan, jossa hän toimi sen päällikön Karl Hanssonin avustajana vastuullaan poliittinen kasvatustyö. Vuosina 1940-1941 Feigin toimi myös Patarein vankilan johtajana.

Jatkosodan käynnistyttyä Faigin pudotettiin lentokoneella Suomeen yöllä 30. kesäkuuta 1941 samaan aikaan kolmen muun desantin kanssa. Joukossa olivat virolaiset Aron Taub ja Hans Karu sekä venäläinen Aleksander Lebedev. Feiginin tavoin myös Taub oli Espanjan sisällissodan veteraani. FEigin kuitenkin loukkaantui laskeutuessaan ja seuraavana päivänä hänet pidätettiin Kiikalassa matruusin univormuun pukeutuneena. Kuulusteluissa Feigin kertoi, että hänet oli määrätty räjäyttämään Helsinki-Turku-radan osuus Salon ja Karjaan välillä. Joidenkin tietojen mukaan Feiginin piti myös toisen desantin kanssa toimia Hangon vuokra-alueelle sijoitettujen rautatietykkien tulenjohtajina radiolähettimiensä avulla. 17. Divisioonan kenttäoikeus tuomitsi Feiginin kuolemaan 17. heinäkuuta 1941, ja hänet teloitettiin vielä samana päivänä Pohjan kirkolla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ohmann, Valdur: Hispaania kodusõjas (1936–1939) osalenud eestlaste arv.  *Tuna*, 2017, nro 1, s. 85. Eesti Rahvusraamatukogu. Viitattu 13.5.2022.  (viroksi)
2. 1 2  Rõbak, Mark: "Olen oma arvamuse formeerinud, ärge mind enam faktidega segage" (PDF)  2013. Eesti Muuseumiühing. Viitattu 13.5.2022. (viroksi)
3. ↑  Kaasik, Peeter: Eesti Vabariigi välispolitsei likvideerimine ja töölis-talupoegade miilitsa organiseerimine 1940. aastal.  *Tuna*, 2019, nro 4, s. 49. Eesti Rahvusraamatukogu. Viitattu 13.5.2022.  (viroksi)
4. ↑  Juutide osa enamlaste õudustöödes Eestis.  *Eesti Sõna*, 28.3.1943, s. 4. Eesti Rahvusraamatukogu. Viitattu 11.5.2022.  (viroksi)
5. ↑  Erelt, Pekka: Haruldased pildid: Eesti diversantide kuulsusetu retk Soome (maksullinen artikkeli)  7.12.2013. Eesti Ekspress. Viitattu 13.5.2022. (viroksi)
6. ↑  Raevuori, Antero: Ryyppy pöytäviinaa ennen ampumista – Mikkelissä teloittajat osoittivat tuomittua desanttia kohtaan poikkeuksellista armeliaisuutta  15.11.2015. Seura. Viitattu 13.5.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Viktor Feigin** Wikimedia Commonsissa
Kymmenen rupian seteli vuodelta 1875.
**Ranskan Intian rupia** (ransk. *roupie de l'Inde française*) oli Ranskan Intian rahayksikkö vuoteen 1954 saakka, jolloin alue liitettiin Intiaan. Se jakautui aluksi 8 fanamiin (fanoniin), 22 dudduun ja 96 cacheen. Vuodesta 1871 lähtien rupia jakautui 16 annaan, 64 piceen ja 192 piehen.

Ranskan hallitsemaan Pondichéryyn perustettiin vuonna 1700 rahapaja, joka löi hopea-, kupari- ja kultakolikoita ja vuodesta 1736 lähtien myös hopearupioita. Rahapaja suljettiin vuonna 1793, ja paikalliset kolikot poistettiin virallisesti käytöstä vuonna 1871.

Ranskalainen Indokiinan pankki sai vuonna 1875 oikeuden laskea liikkeelle rupian seteleitä Pondichéryssa. Käytössä olivat myös Brittiläisen Intian setelit sekä vuosina 1918–1924 valtionvarainministeriön setelit, jotka korvattiin ranskalaisilla kolikoilla. Ranskalaisen rupian arvo oli koko ajan sama kuin Intian rupian, vaikka se periaatteessa oli sidottu Ranskan frangiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Pick, Franz & Sédillot, René: *All the Monies of the World: A Chronicle of Currency Values*, s. 189, 493–495. New York: Pick Publishing Corporation, 1971. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Kurt Schuler: Tables of Modern Monetary History: Asia *Currency Boards and Dollarization (Internet Archive)*.  Arkistoitu 1.4.2007. Viitattu 24.4.2023.
**Pomon tytär** (engl. *My Boss's Daughter*) on vuonna 2003 valmistunut romanttinen komedia. 

Elokuvassa Tom Stansfield (Ashton Kutcher) työskentelee kustantamossa, jota johtaa tyrannimainen Jack Taylor (Terence Stamp). Tom on ihastunut pomonsa tyttäreen, Lisa Tayloriin (Tara Reid), jota tämän suojeleva isänsä ohjailee. Lisa kertoo Tomille olevansa kotiarestissa iltana, jolloin järjestetään juhlat, jonne hän haluaisi mennä. Tom rohkaisee Lisaa asettumaan isäänsä vastaan ja menemään juhliin arestista huolimatta. Lisa pyytää tämän jälkeen Tomin heidän talolleen, jonka takia Tom ajattelee Lisalla olevan tunteita häntä kohtaan. Oikeasti Lisa haluaa vain Tomin hoitavan asian hänen puolestaan.

Elokuvan julkaisi Dimension Films elokuussa 2003, ja se tuotti maailmanlaajuisesti 18 191 005 dollaria*selvennä*.

Rooliluettelo
-------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Ashton Kutcher  | … |  Tom Stansfield
  |
|  Tara Reid  | … |  Lisa Taylor
  |
|  Terence Stamp  | … |  Jack Taylor
  |
|  Andy Richter  | … |  Red Taylor
  |
|  Molly Shannon  | … |  Audrey Bennett
  |
Ranskan Louisiana merkittynä nykyisen Yhdysvaltojen kartalle kirkkaan vihreällä.
**Ranskan Louisiana** (ransk. *La Louisiane*) on eurooppalaisten Pohjois-Amerikan valloitukseen liittyvä termi.[1] Ranskalla oli muiden eurooppalaisten merivaltojen ohella huomattavat suunnitelmat lännen siirtomaan varalle. Louisiana, joka oli merkittävästi nykyistä Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiota laajempi, kuului osana suureen "la Nouvelle France" (Uusi Ranska) -nimiseen alueeseen.[2] Muut osat olivat Kanadassa (St Lawrencejoen laakso), Acadia (Nykyisen Quebecin ja Uuden Englannin rannikko), Hudsoninlahti ja Terre Neuve (Newfoundland). 

Louisiana kuului löyhästi Ranskalle jo 1500-luvulta, jolloin ensimmäiset tutkimusretkeilijät ja turkiskauppiaat saapuivat Suurille järville ja Mississippijoelle. Ranskalaiset kävivät kauppaa intiaanien kanssa. Kuuluisimpia ranskalaisia Louisianan alueen tutkijoita olivat Louis Joliet, Jacques Marquette, Sieur de La Salle ja Pierre Laclède. Hallintokaupunkina oli Nouvelle-Orléans.[3]

Suurimmillaan 1700-luvun alussa alue käsitti koko keskisen Pohjois-Amerikan alangon Appalakeilta Kalliovuorille. Seitsenvuotisen sodan päätteeksi 1763 Ranska luovutti Mississipin itäpuolisen osan Englannille, länsipuoli jäi epäselvästi Ranskan ja Espanjan sekahallintoon. Napoleon Bonaparten aikana 1801 Ranska sai länsipuolisen Louisianan nimellisesti kokonaan ja myi sen 1803 Thomas Jeffersonin johtamille Yhdysvalloille. Kauppasumma oli 80 miljoonaa Ranskan frangia eli 15 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria.

Louisianan osavaltio perustettiin 1812, loppu alue muodosti aluksi Missourin territorion.
Territorioon kuuluivat kokonaan Arkansasin, Missourin, Iowan, Oklahoman ja Kansasin nykyiset osavaltiot sekä osittain Minnesotan, Etelä-Dakotan, Pohjois-Dakotan, Montana, Wyomingn ja Coloradon osavaltiot ja pieniä osia Texasista.

St. Louisin maailmannäyttely 1904, nimeltään Louisiana Purchase Expedition, oli omistettu tälle sata vuotta vanhalle kaupalle.

Lähteet
-------

1. ↑  Site du ministère de la culture française: La Louisiane française (1682-1803) (ranskaksi), (englanniksi)
2. ↑  New France 1524-1763 (englanniksi), (ranskaksi)
3. ↑  Kendall's History of New Orleans Chapter 1: The French Domination (englanniksi)
*Tämä artikkeli käsittelee maalausta. Nimen "Pompejin viimeiset päivät" merkityksiä löytyy täsmennyssivulta.*
Karl Brjullov: *Pompejin viimeinen päivä* (1830–1833).
**Pompejin viimeinen päivä** on venäläisen taidemaalarin Karl Brjullovin vuosina 1830–1833 maalaama suuri historiamaalaus, joka esittää roomalaisen Pompejin kaupungin tuhoutumista Vesuvius-tulivuoren purkauksessa vuonna 79. Teos herätti valmistuessaan paljon huomiota. Se on Brjullovin tunnetuin työ.

Antiikin historiasta kiinnostunut Brjullov oli matkustanut 1820-luvulla Italiaan venäläisen Taiteilijain kannustamisyhdistyksen varoilla ja asettunut työskentelemään Roomaan. Pompejin kaupungista hänet sai kiinnostumaan hänen veljensä Aleksandr Brjullov, joka oli jo aiemmin viettänyt siellä paljon aikaa maalaten kuvia raunioista. *Pompejin viimeisen päivän* innoittajana toimi mahdollisesti Giovanni Pacinin säveltämä samanniminen ooppera. Brjullov valmisteli maalausta neljän vuoden ajan, vaikka maalasikin lopullisen version yhdessä kuukaudessa.

*Pompejin viimeinen päivä* edustaa romantiikan kaudelle tyypillistä dramatisointia, mutta Brjullov pyrki myös rekonstruoimaan todelliset tapahtumat silminnäkijäkuvauksen ja arkeologisten löytöjen pohjalta. Hän käytti lähteenään Plinius nuoremman kuvausta ihmisten käyttäytymisestä Vesuviuksen purkautumisen aikana. Osa maalauksen hahmoista, esimerkiksi oikean reunan nuoripari, on kuvattu samanlaisiin asentoihin kuin Pompejin tuhkan alta löydetyt ihmisten jäännökset. Brjullov hyödynsi jopa tietojaan fysiikasta kuvatessaan eri suuntiin sortuvia rakennuksia ja patsaita.

Plinius nuorempi on itse maalauksessa vanhaa naista eli omaa äitiään pystyyn auttava nuori mies. Maalauksessa on myös mukana kaksi iäkästä miestä, joista toinen kantaa kristinuskon ja toinen roomalaisten pakanallisen uskon symboleita. Brjullov antoi joillekin maalauksen hahmoista aikalaistensa tunnistettavat kasvot. Taiteilijan työvälineitä päänsä päällä kannatteleva mies esittää häntä itseään.

Teosta hallitsee kolme valopistettä. Värien käytössä näkyy selvästi italialaisen renessanssitaiteen vaikutus. Maalauksen korkeus on 456,5 ja leveys 651 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Pietarin Venäläisen museon kokoelmiin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Iliana Mejias-Ojajärvi: *Venäjän maalaustaide: Ikoneista avantgarden kynnykselle*, s. 50, 52–55. WSOY, Helsinki 2006.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pompejin viimeinen päivä** Wikimedia Commonsissa
**Thomas James Vilsack** (s. 13. joulukuuta 1950 Pittsburgh) on yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Iowan entinen kuvernööri, jonka Joe Biden nimitti Yhdysvaltain maatalousministeriksi virkakautensa alussa 2021.

Hän oli presidentti Barack Obaman hallituksen maatalousministeri.

Tom Vilsack on orpolapsi, jonka Vilsackit adoptoivat katolisesta orpokodista. Hänen adoptioisänsä oli kiinteistönvälittäjä ja vakuutusasiamies, äiti kotirouva. Tom kävi Pittsburghissa Shady Side Academy -nimistä valmistavaa koulua, suoritti Bachelor-tutkinnon Hamilton Collegessa New Yorkissa 1972 sekä lainopillisen Juris Doctor -tutkinnon 1975 Albany Law Schoolissa, minkä jälkeen hän muutti vaimonsa kotikaupunkiin Mount Pleasantiin Iowaan. Hamiltonin aikanaan Vilsack liittyi julkiseen Delta Upsilon -veljeskuntaan.

Tom Vilsack valittiin murhatun Ed Kingin jälkeen Mount Pleasantin pormestariksi 1987 ja Iowan osavaltion senaattiin täpärästi 1992. Siellä hän ajoi sosiaalisia uudistuksia. Vuonna 1999 hänestä tuli Iowan ensimmäinen demokraattikuvernööri kymmeniin vuosiin. Tätä virkaa hän hoiti vuoteen 2007 asti, jolloin hänen tilalleen valittiin puoluetoveri Chet Culver.

Marraskuussa 2006 Vilsack ilmoittautui Yhdysvaltojen presidentinvaalikisaan 2008, mutta vetäytyi siitä jo helmikuussa 2007 Hillary Clintonin hyväksi. Tämän jälkeen hän on ollut yksityisen lakitoimiston palveluksessa Des Moinesissa.

Tom Vilsackilla ja hänen vaimollaan Christie Bellillä on kaksi aikuista poikaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Tom Vilsack Fas Facts  2013. CNN. Viitattu 24.1.2021.
2. ↑  Joe Biden lupasi hallituksensa "näyttävän USA:lta" – näin kävi: naisten osuus lähellä tavoitetta, valkoiset aliedustettuina *Iltalehti*.  23.1.2021. Viitattu 24.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Tom Vilsack for President (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tom Vilsack**.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
***Pomperipossa i Monismanien*** on ruotsalaisen kirjailijan Astrid Lindgrenin satiirinen satu, joka julkaistiin 10. maaliskuuta 1976 Expressen-lehdessä.

Lindgren kirjoitti sadun huomattuaan maksavansa 102 prosentin marginaaliveroa. Jos hän ansaitsisi työllään yhden kruunun lisää, hänen pitäisi maksaa kruunu ja kaksi äyriä valtiolle veroina ja muina veronluonteisina maksuina.

Satu vaikutti suuresti ruotsalaiseen verokeskusteluun, ja samana vuonna Olof Palmen Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue menetti hallitusvaltansa valtiopäivävaaleissa, ensimmäisen kerran 40 vuoteen.

Lindgren oli ollut pitkän linjan sosiaalidemokraatti, mutta hänen Expressen-lehden artikkelisarjansa osaltaan kaatoi hallitusta.

Tarina
------

Tässä vertauskuvallisessa sadussa Pomperipossa elää kaukaisessa maassa ja kirjoittaa kirjoja lapsille. Vaikka hänen ahkerointinsa tuottaa hänelle noin kaksi miljoonaa kruunua vuodessa, valtion rahakamarin hoitaja vie melkein kaiken jättäen vain 5 000 kruunua vuodessa elämiseen.

Eräs ystävä kertoo Pomperipossalle, että tämän marginaalivero on 102 %, jolloin Pomperipossa kummastelee: "Eihän niin monta prosenttia ole olemassa?"

Todellisuus
-----------

Lindgren huomautti ohimennen, että verojaan voi laskea ostamalla talon velaksi. Näin hän piikitti Ruotsin tuolloista valtiovarainministeriä Gunnar Strängiä, joka oli juuri tehnyt näin ja selvisi siksi pienillä veroilla suurista tuloistaan huolimatta.

Oikeistopuolue Maltillisen kokoomuksen puheenjohtaja Gösta Bohman luki sadun valtiopäivien puhujantuolilta. Siihen Sträng vastasi tylysti, että Astrid Lindgrenin panos verokeskusteluun paljasti tämän täydellisen ymmärtämyksen puutteen verokeskustelusta, sanoen että "emme vaadi Lindgreniltä verojen ymmärtämistä". "Mutta minä vaadin sitä Gunnar Strängiltä", vastasi Lindgren radiossa seuraavana päivänä. "Jos joku on laskenut väärin, se on valtion verovirasto, koska olen saanut lukuni heiltä. Sträng osaa kertoa satuja muttei selvästikään laskea. Meidän kahden tulisi vaihtaa töitä keskenämme."

Lähteet
-------

1. ↑  Astrid Lindgrenin tragedia: Jätti esikoislapsensa sijaiskotiin, Helsingin Sanomat, 17.1.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Pomperipossa i Monismanien Expressen-sivustolla (ruotsiksi)
*Tämä artikkeli käsittelee yhdysvaltalaista jääkiekkoilijaa. Tomas "Tom" Walsh on uusiseelantilainen kuulantyöntäjä.*

**Tom Walsh** (s. 22. huhtikuuta 1983 Arlington, Massachusetts) on yhdysvaltalainen jääkiekkopuolustaja.

Ura
---

Walsh pelasi yliopistosarjassa Harvardin yliopiston joukkueessa neljä kautta (2002–2006). Tämän jälkeen Walsh siirtyi AHL:ssa pelaavaan San Jose Sharksin farmijoukkue Worcester Sharksiin kaudeksi 2006–2007. Osan kaudesta Walsh pelasi ECHL-sarjassa Fresno Falconsin joukkueessa. Kaudeksi 2007–2008 Walsh kuitenkin vakiinnutti paikkansa Worcesterin puolustuksessa, ja pelasi koko kauden AHL:ssä.

Walsh siirtyi kaudeksi 2008–2009 SM-liigaan HIFK:hon. Walsh pelasi HIFK:ssa 30 ottelua, mutta osapuolet purkivat sopimuksensa tammikuussa, ja Walsh palasi tämän jälkeen kotimaahansa kuntouttamaan olkapäätään. Britannian pääsarjajoukkue Belfast Giants hankki Walshin joukkueeseensa kaudeksi 2009–2010. Walsh lopetti uransa keväällä 2010.

Lähteet
-------

* Tom Walsh The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
* Walsh jatkoaika.comissa (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Mäkinen, Ville: Walshille lähtö HIFK:sta *Kiekko.fi*.  29. tammikuuta 2009. Viitattu 29. tammikuuta 2009. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Tom Walshin ura jatkuu Belfastissa *Jatkoaika.com*.  3. toukokuuta 2009. Jatkoaika. Viitattu 11. toukokuuta 2009.
3. ↑  Tom Walsh *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)