**Sotilaallinen avaruustoiminta** kattaa sotilaalliset tietoliikennesatelliitit (esimerkiksi USAFin UHF-alueen satelliitit), sotilaalliset sääsatelliitit (esimerkiksi USAFin DMSP-ohjelma), vakoilusatelliitit, ohjushyökkäysten ennakkovaroitussatelliitit (esimerkiksi Defency Support Programme -satelliitit) ja esimerkiksi Strategic Defense Initiative -aloitteen.

Suurin avaruustoiminnan volyymi sotilaallisella sektorilla
----------------------------------------------------------

Arvioidaan, että nykyään 2/3 avaruudessa toimivista muutamasta sadasta satelliiteista on sotilaallisia.

1957–1992 Neuvostoliitto laukaisi noin 2 000 sotilaallista avaruusalusta ja Yhdysvallat on laukaissut noin 1 000 sotilaallista avaruusalusta. Euroopassa lähinnä Ranska, Englanti ja NATO ovat laukaisseet sotilaallisia satelliitteja. Muita sotilassatelliittimaita ovat ainakin Kiina ja Israel.

Historiaa
---------

Neuvostoliiton Sputnikin laukaisusta 4. lokakuuta 1957 ja sitä edeltävästä mannertenvälisen ballistisen R-7 ohjuksen laukaisusta 23. elokuuta 1957 lähtien avaruustoiminta nähtiin ainakin Apollo-Sojuz-liennytyslentoon asti (1970-luvun puolivälissä) ideologioiden sotilaallisluonteisena kamppailuina jopa siviilisatelliittien kohdalla.

Yhdysvaltojen ilmavoimat pohti 1950-luvun lopussa sotilaallista miehitettyä avaruusohjelmaa, jossa maata valvottaisiin avaruusasemasta. Samaan aikaan se kehitti Corona-vakoilusatelliittia. Neuvostoliitto toimi toisin päin: se kehitti paineistetun kapselin suurta kameraa varten ja muunsi sen miehitetyksi avaruuskapseliksi. 

1950-luku toi muun muassa Nike-Zeus-torjuntaohjuksen. Myös Neuvostoliitto pohti ydinkärkien tuhoamista yläilmakehässä maasta ammuttavilla ohjuksilla, joissa on ydinkärki. Järjestelmiä otettiin käyttöön vain muutaman kohteen (pääkaupungit) lähistöllä.

Yhdysvallat kehitti 1950-luvun lopussa Transit-paikannussatelliittijärjestelmän Polaris-ohjuksia kuljettavien sukellusveneiden paikannustarpeita varten. Neuvostoliitto kehitti Tsikada-järjestelmänsä noin 5 vuotta myöhemmin. 

1960-luvun puolivälissä erilaiset tappajasatelliittikokeet johtivat laajempaan kilpaan ja loi myös toisen sukupolven ohjustentorjuntaohjukset. 1970-luvun aseriisuntasopimukset loivat järjestelmiä, jotka rakennettiin muttei koskaan otettu käyttöön.

Vuonna 1983 Ronald Reagan nosti avaruussodan jälleen merkittäväksi rahoituskohteeksi ja julkisuuteen. 1990-luvulta alkaen järjestelmään on Yhdysvalloissa kehitetty maasta ammuttavien torjuntaohjusten varaan. Tukikohtia on vain kaksi - yksi Kaliforniassa ja yksi Alaskassa. Venäjällä tukikohtia on Moskovan tienoilla.

Uutta avaruuskilpaa - ainakin mediassa
--------------------------------------

Vuoden 2006 jälkipuolella Yhdysvaltain asevoimat syyttivät sisäisessä julkaisussaan Kiinaa siitä, että sokaisee laserilla Yhdysvaltain tiedustelusatelliitteja. Sama syytös on esitetty 1980-luvulla, jolloin Neuvostoliittoa syytettiin DPS-satelliittien häirinnästä laser-säteellä (todennäköinen syy oli se, että DPS:n ilmaisimiin tuli liikaa IR-säteilyä Siperian suuresta metsäpalosta?)

Mediassa nousi suuri kohu, kun Kiina ampui vuonna 2007 viallisen sääsatelliittinsa 900 kilometrin korkeudesta ohjuksella*lähde?*.

Iranin testatessa kantorakettiaan talvella 2008 kesän 2008 satelliittilaukaisuaan varten, asiaa on pidetty mediassa uhkaavana.

Yhdysvaltain laivaston Aegis-risteilijän USS Lake Erie (CG-70) ampuessa Modified Standard Missile-3 (SM-3) -ohjuksella maahan palaavaa vaurioitunutta sotilaallista USA 193 -satelliittiaan, media puhuu tyyliin "No, the U.S. is not shooting down a satellite on Thursday!" ja kertoo satelliitin sisältämän 500 kg:n painoisen jäätyneen hydratsiinin vaaroista, jos se pääsee maahan asti. Ohjus osui maaliinsa 247 km:n korkeudella eli juridisessa avaruudessa. Tämä aiheutti 80 avaruusromun osaa, jotka putoavat maahan noin kuukauden aikana.

Katso myös
----------

* Vakoilusatelliitti
* DMSP
* Avaruussodankäynti

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Spacewar-sivusto (engl.)