recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Anton Bruckner sävelsi **seitsemännen sinfoniansa** E-duuri (WAB 107) vuosina 1881–1883 ja uudisti sitä vielä 1885. Sinfonia on omistettu Baijerin kuninkaalle Ludvig II:lle, ja siihen viitataan joskus lisänimellä *Lyyrinen*. Arthur Nikisch johti sen kantaesityksen Leipzigissa 30. joulukuuta 1884.

Osat
----

1. Allegro moderato
2. Adagio. Sehr feierlich und sehr langsam
3. Scherzo. Sehr schnell
4. Finale. Bewegt, doch nicht schnell

Historia
--------

Teokseen tehtiin joitain muutoksia kantaesityksen jälkeen, mutta ennen kuin teos julkaistiin ensimmäistä kertaa Gutmannin laitoksena vuonna 1885. Muutokset koskevat enimmäkseen tempoa ja orkestrointia. Nikisch, Franz Schalk ja Ferdinand Löwe vaikuttivat merkittävästi vuoden 1885 laitokseen.

Kantaesityksessä käytetty vuoden 1883 versio on julkaisematon. Alkuperäisversion sisältöä ei tunneta tarkoin, koska säilyneeseen käsikirjoitukseen on merkitty myös myöhempiä muutoksia.

Robert Haas pyrki vuoden 1944 laitoksessaan poistamaan teoksesta Nikischin, Schalkin ja Löwen esittämät muutokset. Hitaaseen osaan ei tässä versiossa kuulu symbaaleja, triangelia eikä patarumpuja. Haasin mukaan Bruckner ei itse halunnut käyttää niitä. Tutkija Benjamin Korstvedt kuitenkin pitää väitettä epäuskottavana. Leopold Nowakin laitoksessa (1954) lyömäsoittimet ovat mukana soittimistossa; Nowak piti ennallaan suurimman osan Gutmannin laitoksen muutoksista. 

Verein für musikalische Privataufführungenia varten Arnold Schönberg opiskelijoineen ja kumppaneineen sovitti sinfonian kamariyhtyeelle vuonna 1921. Vereinin toiminta loppui ennen kuin esitystä ehdittiin järjestämään, joten kantaesitys kuultiin vasta yli kuudenkymmenen vuoden kuluttua. 

Brucknerin seitsemännen sinfonian ensimmäisen kaupallisen levytyksen (1924) johti Oskar Fried Polydorille. Teoksen hidas osa esitettiin 1. toukokuuta 1945 Saksan radiossa ennen ilmoitusta Adolf Hitlerin kuolemasta. Adagio on sävelletty Richard Wagnerin muistoksi.

Kokoonpano
----------

* 2 huilua
* 2 oboea
* 2 A-klarinettia
* 2 fagottia
* 4 F-käyrätorvea
* 3 F-trumpettia
* 3 pasuunaa
* 4 Wagner-tuubaa (2 B-tenoria, 2 F-bassoa) (korvataan joskus eufoniumeilla)
* tuuba
* patarummut
* symbaalit
* triangeli
* jouset

Lähteet
-------

1. ↑  New Jersey Performing Arts Center[vanhentunut linkki]
2. ↑  Bruckner in Vienna - A turning point (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: Symphony No.7 in E major (Bruckner, Anton) (nuotteja)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Symphony No. 7 (Bruckner)
**Katurakkeja ja rottarinkuloita: muistelmia tapulikaupungista poikavuosilta**, 2. p. nimiösivulla **Katurakkeja ja rinkuloita: muistelmia tapulikaupungista poikavuosilta**, on oululaisen Jaakko Tervon nuorisoromaani ja kirjan alaotsakkeen mukaan muistelmia kirjoittajan nuoruusvuosilta. Teos ilmestyi 1929 Gummeruksen kustantamana. Toisen painoksen on julkaissut Pohjoinen vuonna 1985.

Juoni
-----

Kirja kertoo 1800-luvun jälkipuolen oululaisten poikaporukoiden välisistä suhteista. Kuten Väinö Riikkilän myöhemmät kirjat tämä kertoo poikien tekemästä työstä sahateollisuudesta. Pääosa tarinasta on työtä, hiihtoa, luistelua, soutua, pojat näyttivät itselleen ja toisille kykynsä uskaliaisuudella ja jaksamisella. Poikien haukkumanimenä oli "rotat". Kesäjuhlissa kahvipannun voittaminen kiipeämällä saippuoituun lipputankoon oli oivalluksen voitto voimasta. Välillä koski joessa jäätyy ja vesi tulvii torille, välillä koko kaupunkia uhkaa tulipalo. Molemmissa kansa tulee pelastamaan sen mitä voidaan. Romaanin lopussa kaupunkiin saapuu rautatie.

Lähteet
-------

1. ↑  Fennica[vanhentunut linkki]
**Adarmalane** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Timbuktun alueen Goundamin piirissä Malissa. Se sijaitsee Faguibinejärven eteläpuolella noin 70 kilometriä Goundamista luoteeseen. Kunnassa on 1 800 asukasta (vuonna 2009).

Adarmalanen kunnan pinta-ala on noin 250 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Tin Aïchan, idässä M’Bounan, etelässä Gargandon sekä lännessä Raz-El-Man ja Alzounoubin kuntiin. Seutu kuuluu kuivuudesta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen.

Kuntaan kuuluu 9 kylää ja paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat songhaita, belloja ja fulbeja. Kaksi kolmasosaa väestöstä on siirtynyt kuivuuden takia Horojärven alueelle Tonkan kuntaan.

Adarmalanen kautta kulkee Timbuktun ja Mauritanian välinen autiomaareitti. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Molemmat ovat kärsineet suuresti Faguibinejärven kuivumisesta. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, kaupankäyntiä, ja käsityöammatteja. Nuoriso hakeutuu muualle ansiotöihin.

Lähteet
-------

1. ↑  Resultats provisoires RGPH 2009 (Région de Tombouctou) *instat.gov.ml*.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 4.8.2012. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Schéma Directeur de Lutte Contre l’Ensablement dans le Nord du Mali (6ème et 7ème Régions): Monographie de la Commune de Adhramalane *environnement.gov.ml*.  2004.  Arkistoitu 22.7.2011. Viitattu 4.8.2012. (ranskaksi)
3. ↑  Mali - Cercle de Goundam - Région de Tombouctou: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 16.9.2014. (ranskaksi)
4. 1 2 3 4  Plan de Sécurité Alimentaire: Commune Rurale de Adarmalane 2006-2009 *csa-mali.org*.  2006.  Arkistoitu 19.5.2012. Viitattu 4.8.2012. (ranskaksi)
Sinfonian kolmannen osan käsikirjoitusta (näköispainos, Johann Herbeckin elämäkerta 1885)
Franz Schubertin **kahdeksatta sinfoniaa** h-molli (D. 759) nimitetään *Keskeneräiseksi* (saks. *Unvollendete*). Schubert aloitti teoksen säveltämisen vuonna 1822 mutta sävelsi vain kaksi ensimmäistä osaa valmiiksi. Sinfonian scherzo on olemassa lähes valmiina pianopartituurina mutta vain kaksi sivua orkestroituna. 

Sinfonian käsikirjoitus joutui Schubertin läheisen ystävän, Grazissa asuneen Anselm Hüttenbrennerin haltuun ja unohtui tämän arkistoon vuosikausiksi. Vuonna 1860, yli 30 vuotta Schubertin kuoleman jälkeen, Josef Hüttenbrenner kirjoitti Wienin musiikinystävien seuran konserttien johtajalle Johann Herbeckille, että hänen veljensä kokoelmissa on muuan sinfonia, ja ehdotti sitä esitettäväksi. Teoksen kantaesitys oli Wienissä Herbeckin johdolla vasta vuonna 1865. Siitä lähtien *Keskeneräinen sinfonia* on ollut yksi Schubertin suosituimmista sävellyksistä.[1]

Schubertilla on myös muita keskeneräisiä sinfonioita (7. 10. sinfoniat). Joissakin lähteissä h-molli-sinfoniasta käytetään numeroa 7.

Vuonna 1928, jolloin tuli kuluneeksi sata vuotta Franz Schubertin kuolemasta, yhdysvaltalainen levy-yhtiö Columbia Records ilmoitti järjestävänsä sävellyskilpailun kahden mahdollisimman sopivan lisäosan saamiseksi *Keskeneräiseen sinfoniaan*. Tästä puhkesi vastalauseiden myrsky kautta musiikkimaailman, ja monet johtavat musiikkimiehet katsoivat, että kyseessä oli suorastaan pyhäinhäväistys. Columbia-yhtiö päätti muuttaa kilpailun sääntöjä siten, että kilpailevien teosten tuli olla sävellettyjä Schubertin henkeen ja edesmenneen mestarin muistoa kunnioittaen. Palkinnon voitti ruotsalainen Kurt Atterberg kuudennella sinfoniallaan.[1]

Teoksen osat
------------

1. Allegro moderato
2. Andante con moto

Lähteet
-------

1. 1 2   Oiva Talvitie ja Kari Rydman: *Sävelten maailma: musiikinkuuntelijan tietoteos*, s. 320–321. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1956.

Aiheesta muualla
----------------

* Allmusic.com: Symphony No. 8 in B minor ("Unfinished"), D. 759 (englanniksi)
* IMSLP: Symphony No.8, D.759 (Schubert, Franz) (nuotteja)
**Katy Bødtger** (28. joulukuuta 1932 – 1. toukokuuta 2017) oli tanskalainen laulaja. Bødtger aloitti uransa Danmarks Radion tyttökuorossa. Bødtgerin läpimurto oli vuonna 1957 julkaistu *Fiskerpigens sang*, joka myi yli 100 000 kappaletta.

Bødtger voitti Dansk Melodi Grand Prixin 1960 kappaleella *Det var en yndig tid* ja valikoitui näin Tanskan edustajaksi saman vuoden Eurovision laulukilpailuun. Kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa Bødtger sijoittui 13 kilpailijan joukosta jaetulle kymmenennelle sijalle. Bødtger osallistui Dansk Melodi Grand Prixiin myös vuonna 1961 kappaleella *Hamlet*, joka jäi seitsemän kilpailijan joukossa jaetulle viimeiselle sijalle.

Muita Bødtgerin tunnettuja kappaleita olivat *Blå viol*, *Farvel, Jimmy, Farvel*, *Paradiso* ja *Tammy (sangen om dig)*.

Bødtgerin viimeinen julkaisu oli vuonna 2005 julkaistu kokoelma-CD *Blå viol*, joka sisälsi Bødtgerin tunnetuimpia kappaleita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  60’er-vinder af dansk Melodi Grand Prix er død *dr.dk*. Viitattu 19.3.2022.
2. ↑  Denmark: Melodi Grand Prix 1960 *eurovisionworld.com*. Viitattu 19.3.2022.
3. ↑  Katy Bødtger *eurovision.tv*. Viitattu 19.3.2022.
4. ↑  Denmark: Melodi Grand Prix 1961 *eurovisionworld.com*. Viitattu 19.3.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Turkhauta** on kylä Hausjärven kunnassa.

Sijainti ja etäisyydet
----------------------

Turkhauta sijaitsee seututie 290:n eli vanhan Hyvinkää–Hämeenlinna-maantien varrella. Turkhauta rajoittuu pohjoisessa ja idässä Janakkalan kuntaan rajanaan Puujoki. Hausjärven hallinnollinen keskustaajama Oitti sijaitsee noin 11,5 km itä-kaakkoon, Hausjärven kirkonkylä noin 7,8 km kaakkoon ja Riihimäen kaupunki noin 9 km etelään. Hausjärveen kuuluva Ryttylä, joka sijaitsee pääradan varrella, on noin 3 km länteen Turkhaudasta.

Historia
--------

Turkhaudan nimi oli aiemmin Hausteturku ja se sai nimensä majavista saatavasta ihmelääkkeestä, hausteesta. Hausteen uskottiin mm. lisäävän sukupuolista kyvykkyyttä ja auttavan erilaisiin tauteihin. Myös Hausjärvi on saanut nimensä hausteesta.

20. maaliskuuta 1849 Suomen tie- ja vesikulkulaitosten insinöörikunnan päällikkö Alfred Stjernvall ehdotti rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Hänen ehdotuksensa mukaan rautatie olisi toteutettu hevosvetoisena. Tutkimusten tuloksena vuonna 1851 valmistunut ratasuunnitelma toteutettiin kuitenkin välille Helsinki–Hämeenlinna. Noin kolmen kilometrin päästä Turkhaudan sivuuttava rata rakennettiin vuosien 1857–1862 aikana ja hevosien sijasta siinä ajettavien junien voimanlähteeksi hankittiin höyryvetureita.

Palvelut ja nähtävyydet
-----------------------

Turkhaudan ala-aste lakkautettiin 1990-luvulla ja nykyisin alue kuuluu Ryttylän koulupiiriin. Kauppa, posti ja ravintola ovat nekin lopettaneet toimintansa.

Kesäisin Turkhaudalla on teatteriesityksiä Miinan Monttu -nimisessä katetussa ulkoilmateatterissa. Turkhaudan läheisyydessä on tunnettu Kolmilammin tanssilava.

Turkhaudalla on viime vuosien aikana kunnostettu Turkhaudan järveä. Sinne on suunniteltu luontopolkua ja lintutorneja.

Lähteet
-------

* Google Maps
* Hausjärven karttapalvelu (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kolmilammin lava
* Silmun sanomat – Miinan montun äänenkannattaja
* Uimonen, Jorma: Miksi Tikkurilan asemasta tuli niin komea? Helsingin-Hämeenlinnan radan asemien synty, osa 1.  1994. Helsingin Pitäjä 1994, 66–79. Viitattu 11/2009. (suomeksi)
Shannon Miller vuonna 2015.
**Shannon Lee Miller** (s. 10. maaliskuuta 1977 Rolla, Missouri, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän voitti myös viisi henkilökohtaista maailmanmestaruutta.

Miller saavutti Barcelonan olympialaisissa 1992 viisi mitalia: hopeaa henkilökohtaisessa neliottelussa ja puomilla sekä pronssia eritasonojapuilla, permannolla ja joukkuekilpailussa. Ilman mitalia hän jäi vain hypyssä, jossa hän sijoittui kuudenneksi. Atlantan olympialaisissa 1996 Miller voitti kultaa puomilla ja joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisessa neliottelussa ja hypyssä hän sijoittui kahdeksanneksi.

Vuonna 1991 Indianapolisin MM-kilpailuissa Miller saavutti hopeaa nojapuilla ja joukkuekilpailussa. Vuonna 1993 hän voitti Birminghamin MM-kilpailuissa kultaa moniottelussa, permannolla ja nojapuilla. Vuonna 1994 hän voitti Brisbanen MM-kilpailuissa kultaa moniottelussa ja puomilla sekä saavutti Dortmundissa MM-hopeaa joukkuekilpailussa. Vuonna 1995 hän jäi vaille henkilökohtaisia arvokisamitaleja mutta saavutti Sabaen MM-kilpailuissa pronssia joukkuekilpailussa.

Lähteet
-------

* Shannon Millerin olympiasijoitukset Sports Reference LLC.  Arkistoitu 9.6.2013. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)
* Voimistelun arvokisatilastot Sports123.com. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)
* MM-kisojen 1991 joukkuekilpailun tulokset Gymn-Forum. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)
* MM-kisojen 1994 joukkuekilpailun tulokset Gymn-Forum. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)
* MM-kisojen 1995 joukkuekilpailun tulokset Gymn-Forum. Viitattu 18.4.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shannon Miller** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Inga Juuso** (5. lokakuuta 1945 Jokimukka, Ruotsi – 23. elokuuta 2014) oli norjansaamelainen joikutaiteilija. Hän esiintyi sekä yksin että eri kokoonpanojen kanssa ja konsertoi ympäri maailmaa. Uransa myöhäisvaiheessa hän oli Tromssan lääninjoikaaja. Ennen taiteilijanuraansa hän työskenteli radiotoimittajana.

Juuso hallitsi traditionaalisen joiun, ja hänen ilmaisuaan luonnehdittiin vahvan jylhäksi. Perinteisen joikutyylin lisäksi hän teki taiteellisia kokeiluja ja kehitti joikutaidetta yhdessä muun muassa saamelaisten pop-yhtyeiden kanssa.

Juuso oli myös näyttelijä: hän näytteli lukuisissa saamelaisteatteri Beaivvášin tuotannoissa ja ruotsalaisissa saamelaisteattereissa 1980-luvulta alkaen. Hänellä oli niin ikään rooli Nils Gaupin elokuvassa *Kautokeinon kapina* (2008).

Juuso on palkittu taiteilijanurastaan useilla Norjan merkittävimmillä säveltaiteen palkinnoilla. Hänelle annettiin Spellemannprisen-palkinto vuonna 2011.

Diskografia
-----------

* Ravddas Ravddi, DAT (1991)
* Skáidi - When the rivers meet, DAT (2007)
* Váimmu Ivnit - Patterns of the heart, DAT (2008)
* Bárut/Inga Juuso – Bálggis (2011)
* Inga Juuso & Harald Skullerud – Juusk (2011)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Inga Juuso «Årets folkemusiker» *NRK*. Viitattu 22.10.2019. (norjaksi)
2. 1 2 3  Näkkäläjärvi, Pirita: Joikutaiteilija Inga Juuso on kuollut *Yle Uutiset*.  26.8.2014.  Arkistoitu 30.8.2014. Viitattu 31.5.2015.
3. ↑  En ære for joiken *vuelie.no*.  26.9.2008. Viitattu 31.5.2015. (norjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lapinkansa.fi[vanhentunut linkki]
* Nordlys.no
* Nrk.no
* Rummuttaja.fi
* Vuelie, viralliset internet-sivut

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Heikki Viktor Saloheimo** (31. maaliskuuta 1926 Hankasalmi – 18. elokuuta 2006 Kuopio) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Saloheimon vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Viktor Rafael Saloheimo, aiemmin Berner, ja Karin Elisabeth Fallström. Hänen puolisonsa vuodesta 1951 oli opettaja Raili Kyllikki Parrio. Saloheimo tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1946 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1952. Hän oli Hankkijan Jyväskylän konttorin neuvontaosaston hoitaja 1951–1953, pääkonttorin maatalouskoneosaston päällikkö Helsingissä 1954–1957, Mikkelin konttorin johtaja 1957–1959, Oulun konttorin johtaja 1959–1963, Tampereen konttorin johtaja 1963–1967, pääkonttorin liiketaloudellisen osaston apulaisjohtaja 1967–1970, Kuopion konttorin johtaja 1970 ja Itä-Suomen yhteistoiminta-alueen aluejohtaja 1971–1987. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Saloheimo oli reservin alikersantti. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1978.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hoffman, Kai: Kauppaneuvos Heikki Saloheimo (1926–2006). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 26.11.2022.
2. 1 2  Heikki Saloheimo *Biografiasampo*. Viitattu 26.11.2022.
3. ↑  Kuollut. Kauppaneuvos Heikki Saloheimo.  *Maaseudun Tulevaisuus*, 28.8.2006, nro 98, s. 16. Kansalliskirjasto. Viitattu 26.11.2022.
**Tarja Huuskonen** (o.s. Huttunen, s. 3. tammikuuta 1965) on konnevetinen laulaja-evankelista.

Syntyperältään Huuskonen on Sonkarin-Korhosen kylän Huttusia, joka on eräs Vesannon musiikkisuvuista .

Hän aloitti laulamisen 3-vuotiaana ja 9-vuotiaana oli ensimmäinen julkinen esiintyminen Vesanto-viikolla Eläkeliiton kesäjuhlilla.

Hän on opiskellut Helsingin Sibelius-lukiossa muun muassa klassista laulua Sibelius-Akatemian opettajan Hjördis Hymanderin johdolla. Lukuvuonna 1986–1987 hän toimi Vesannon kansalaisopiston laulupiirin Tupalaulajat esilaulajana. Vuosina 1986–1988 hän oli Olavi (sittemmin Oki) Huuskosen tanssiorkesterin solistina tehden keikkoja Keski-Suomessa ja Savossa.

Vuodesta 1992 lähtien hän on esittänyt hengellistä musiikkia eri seurakunnissa. Hän on saanut vuonna 2005 Vapaakirkon suosituskirjan toimia seurakunnan valtuutettuna evankelistana.

Vuosina 2009–2012 Tarja Huuskonen kiersi Nainen kaivolla -projektin kanssa eri seurakunnissa. Ohjelmaan sisältyi runoja ja lauluja sekä hänen kirjoittamansa monologi.

Tarja Huuskonen on julkaissut seuraavat äänitteet:

* 1994 "Mä luulin kaikki on turhaa" (omakustannekasetti)
* 2013 "Nyt sen ymmärrän" (CD, tuottajana Oy Noice Light Ltd)

Lisäksi hän esiintyy Konneveden joululevyllä "Joulurauhaa" (2013) (CD, tuottajana Oy Noice Light Ltd).

Lähteet
-------

1. ↑   Vellamo Paananen: Sävelten mailta / Vesantolaisen musiikin vaiheita, ss. 257-259
Euroopan krikettiliigassa pelattiin kaudella 2013 1. divisioonan turnaus. Pelimuoto oli T-20 ja kilpailut käytiin 8. - 13. heinäkuuta Englannissa.

1.divisioona
------------

**Lohko A**

| Sija | Joukkue | Voitot | Tasan | Ei tulosta | Tappiot | Pst | NRR |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Italia | 5 | 0 | 0 | 0 | **10** | 3.77 |
| 2 |  Guernsey | 4 | 0 | 0 | 1 | **8** | 1.13 |
| 3 |  Itävalta | 2 | 0 | 0 | 3 | **4** | -0.50 |
| 4 |  Norja | 2 | 0 | 0 | 3 | **4** | -0.83 |
| 5 |  Gibraltar | 1 | 0 | 0 | 4 | **2** | -1.61 |
| 6 |  Ruotsi | 1 | 0 | 0 | 4 | **2** | -2.04 |

**Lohko B**

| Sija | Joukkue | Voitot | Tasan | Ei tulosta | Tappiot | Pst | NRR |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Tanska | 5 | 0 | 0 | 0 | **10** | 3.40 |
| 2 |  Jersey | 4 | 0 | 0 | 1 | **8** | 0.62 |
| 3 |  Ranska | 3 | 0 | 0 | 2 | **6** | -0.68 |
| 4 |  Saksa | 1 | 0 | 0 | 4 | **2** | -0.73 |
| 5 |  Mansaari | 1 | 0 | 0 | 4 | **2** | -0.85 |
| 6 |  Belgia | 1 | 0 | 0 | 4 | **2** | -1.81 |

Semifnaaleissa Italia voitti Jerseyn ja Tanska Guernseyn. Loppuottelussa Italia löi Tanskan 18 juoksulla. Kolmannesta sijasta ei pelattu. Viidennestä sijasta pelattaessa Ranska voitti Itävallan ja seitsemännen sijan otti Saksa voitettuaan Norjan. Yhdeksäs oli Mansaari, kymmenes Gibraltar, yhdestoista Ruotsi ja peränpitäjäksi jätettiin Belgian joukkue.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Kriketin Euroopan-liiga 2012** | **Kriketin Euroopan-liiga** | Seuraaja:**Kriketin Euroopan-liiga 2014** |

Lähteet
-------

* 1. divisioonan turnaus (Arkistoitu – Internet Archive)
**Philip Bech** (12. maaliskuuta 1869 Kööpenhamina – 8. maaliskuuta 1928) oli tanskalainen näyttelijä.

Lakia opiskellut Bech siirtyi Dagmar-teatterin oppilaaksi vuonna 1892. Hän työskenteli Aarhusin teatterissa vuosina 1900–1913, Uudessa teatterissa vuodesta 1913 ja Odensen teatterissa vuosina 1926–1927. Bech teki ensimmäisen elokuvansa Fotoramalle vuonna 1910 ja vuodesta 1913 lähtien hän työskenteli Nordisk Filmillä. Yhteensä Bech näytteli yli sadassa mykkäelokuvassa. Hänen viimeinen elokuvansa oli *Jokeren* vuonna 1928.

Elokuvia
--------

* *Paholaisen liittolainen eli Pikajunan salaisuus*, 1914
* *Sielunvaras*, 1916

Lähteet
-------

1. ↑  Dansk film database *danskefilm.dk*. Viitattu 1.10.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database: Philip Bech (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet

 |

 |
**Telemachus antarcticus** on triaskautisista fossiileista tunnettu esihistoriallinen siemenkasvilaji. Yleisesti havupuuna pidetty kasvi oli eteläisen Gondwanamantereen eteläosien kesävihanta puu yli 200 miljoonaa vuotta sitten. Laji on kuvattu Etelämantereelta löydettyjen fossiilisten jäänteiden perusteella.

Kuvaus
------

*Telemachus antarcticus* on ollut kesävihanta puu. Se eroaa muista suvun *Telemachus* lajeista enintään neljä senttimetriä pitkien käpyjensä ja niiden lyhyiden ehytlaitaisten peitinsuomujen puolesta.

Puun lajituntomerkkinä käytetyt emikukinnot eli kävyt olivat munanmuotoisia ja enimmillään noin neljä senttimetriä pitkiä sekä 1,5–1,8 senttimetriä leveitä. Käpy koostui 100–120 rangan ympärille kierteisesti asettuneesta emilehden ja peitinsuomun parista, jotka olivat yhdiskasvuisia noin kaksi kolmannesta pituudestaan. Viisiliuskainen puutunut emilehti eli emisuomu kasvoi noin neljä millimetriä pitkäksi ja ehytlaitainen tukilehti eli peitinsuomu noin kolme millimetriä pitkäksi.

Luokittelu
----------

*Telemachus antarcticus* on siemenkasveihin kuuluva kasvilaji. Sen suku *Telemachus* on yleensä luokiteltu varhaisina havupuina pidettyyn lahkoon Voltziales, mutta tarkemmista sukulaisuussuhteista muihin lahkon edustajiin on esitetty useita eriäviä näkemyksiä.

Levinneisyys
------------

Lajin tuntomerkkinä toimivien käpyjen fossiilisia jäänteitä on löydetty Etelämantereelta yli 200 miljoonaa vuotta vanhoista triaskautisista kerrostumista. Lajin tyyppinäyte on peräisin Transarktisilla vuorilla sijaitsevilta Allan Hills -vuorilta Etelämantereen Victorianmaassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Bomfleur, Benjamin; Decombeix, Anne-Laure; Escapa, Ignacio H.; Schwendemann, Andrew B. ja Axsmith, Brian: Whole-Plant Concept and Environment Reconstruction of a *Telemachus* Conifer (Voltziales) from the Triassic of Antarctica.  *International Journal of Plant Sciences*, maaliskuu 2013, 174. vsk, nro 3, s. 425–444.  The University of Chicago Press. doi:10.1086/668686.   (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Escapa, Ignacio H.; Decombeix, Anne‐Laure; Taylor, Edith L. ja Taylor, Thomas N.: Evolution and Relationships of the Conifer Seed Cone *Telemachus*: Evidence from the Triassic of Antarctica.  *International Journal of Plant Sciences*, kesäkuu 2010, 171. vsk, nro 5, s. 560–573.  The University of Chicago Press. doi:10.1086/651948.   (englanniksi)
Hannon matkareitti.
**Hanno Merenkulkija** (puunin kielellä Annôn, "lempeä") oli karthagolainen tutkimusmatkailija. Hän teki noin vuonna 480 eaa. pitkän löytöretken pitkin Afrikan länsirannikkoa päiväntasaajalle asti ja perusti useita karthagolaisten siirtokuntia nykyisen Marokon alueelle. Nykytutkijat epäilevät, että Hanno ei purjehtinut Marokkoa etelämmäs.

Hanno kirjoitti retkestään matkakertomuksen, joka oli esillä Karthagon Baalin temppelissä. Kertomus on säilynyt jälkipolville kreikankielisenä käännöksenä nimeltään *Periplus*. Kreikankielinen versio sisältää luultavasti useita käännösvirheitä ja muita kopioijien tekemiä vääriä tulkintoja, ja sen todenperäisyys on ajoittain asetettu kyseenalaiseksi.

Matkakertomuksen mukaan Hanno lähti Karthagosta 60 laivalla, joissa olisi ollut mukana yhteensä 30 000 henkeä. Tämä saattaa olla käännösvirhe, sillä nykylaskelmien mukaan laivoihin olisi mahtunut korkeintaan viisi tuhatta ihmistä. Retkikunta oli joka tapauksessa suuri, sillä karthagolaiset perustivat matkallaan useita siirtokuntia, joiden jäänteitä on sittemmin löydetty arkeologisissa kaivauksissa.

Retken alkupuolella Hanno tapasi liksiittejä, paimentolaisia, joiden on oletettu kuuluneen berberiheimoihin. Retkikunnan mukaan lähti liksiittejä tulkeiksi.

Matkalla retkikunta näki myös vihamielisiä, eläinten taljoihin pukeutuneita villi-ihmisiä, jotka heittelivät karthagolaisten laivoja kivillä ja estivät heitä nousemasta maihin. Edetessään syvemmälle etelään Hanno näki suuren tulivuoren, nimeltään *Jumalten vaunut* (kreikaksi Theôn ochèma), josta purkautui laavavirtoja. Nykyisin oletetaan, että Hannon mainitsema vuori oli tuliperäinen Kamerunvuori, joka sijaitsee Kamerunin rannikkotasangolla.

Matkansa loppupuolella retkikunta kohtasi eräällä saarella olentoja, joita he kuvasivat "karvaisiksi naisiksi". Tulkit kutsuivat niitä gorilloiksi. Tämän perusteella on oletettu, että Hannon näkemät olennot olivat kädellisiä, joko simpansseja tai gorilloja. On myös mahdollista, että karthagolaiset kohtasivat pygmejä.

Katso myös
----------

* Himilkon

Lähteet
-------

* Paavo Castrén ja Leena Pietilä-Castrén: *Antiikin käsikirja*. Otava, 2000. ISBN 951-1-12387-4.

### Viitteet

1. ↑  Antiikin käsikirja, s. 201.
2. 1 2 3 4  Hanno *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Encyclopædia Britannica Inc.. Viitattu 18.3.2013. englanti
3. 1 2 3 4  The Voyage of Hanno *Canaanite.org*.  Arkistoitu 22.7.2012. Viitattu 18.3.2013. englanti
**Kynsikaivonniemen luolat** ovat kaksi luolaa, jotka sijaitsevat Hirvensalmen kunnassa, Puulaveden rannalla. Luolat sijaitsevat jyrkänteessä, missä kallio on porfyyristä eli hajarakeista graniittia. Niistä suurempi on rakoluola, joka on 15 metriä pitkä. Sen pohjassa on raon täyttämiä lohkareita.*selvennä* Siihen johtaa kaksi aukkoa, joista toinen on veden äärellä ja toinen kymmenen metrin korkeudessa. Pienempi niistä lohkaraluola, joka on 9 metriä pitkä. Siihen johtaa kolme aukkoa, joista yksi on veden äärellä ja muut hieman korkeammalla. Sen pohja koostuu peruskalliosta, kivilouhikosta ja hiekasta, joka on rapautumisjäännettä. Alueella on lisäksi myös vedenalaisia luolia. Kynsikaivonniemen seudulla on luolien lisäksi raukkeja eli kivipaaseja, jotka ovat eräänlaisia rantamuodostumia. Niistä korkein on 15 metriä korkea ja on nimeltään Saarnastuoli. Ranta-alueella on myös kaksi muuta raukkia, jotka ovat nimiltään Karhu ja Alttarikallio.

Lähteet
-------

1. ↑  Aimo Kejonen, Tuomo Kesäläinen, Sakari Kielosto, Seppo I. Lahti, Veli-Pekka Salonen: *Suomen luolat*, s. 190-191. Salakirjat, 2015. ISBN 978-952-5774-80-1.
**Telegonos** (m.kreik. Τηλέγονος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Odysseuksen nuorin poika, joka syntyi suhteesta Kirken kanssa.[1]

Telegonoksen vartuttua nuorukaiseksi Kirke lähetti hänet etsimään Odysseuksen, joka oli tällöin jo palannut takaisin Ithakaan Troijan sodasta. Myrsky heitti hänen aluksensa Ithakan rannikolle, mutta luullen saapunneensa Kerkyraan Telegonos alkoi rosvota pelloilta viljaa nälkäänsä. Kun Odysseus ja hänen vanhin poikansa Telemakhos kuulivat ryöstelijästä, he lähtivät taistelemaan tätä vastaan. Telegonos surmasi taistelussa keihäällään isänsä tätä tunnistamatta.

Pallas Athenen käskystä Telegonos lähti yhdessä Telemakhoksen ja Penelopen kanssa viemään isänsä ruumista Aiaiaan Kirken luokse, jossa hän hautasi isänsä ja nai Penelopen. Tämän kanssa hän sai pojan, Italoksen.[2]

Italiassa Telegonosta pidettiin Tusculumin[3] ja Praenesten[4] kaupunkien perustajana.

Muita samannimisiä hahmoja
--------------------------

* Telegonos oli Egyptin kuningas, joka nai Ion sen jälkeen kun tämä oli päättänyt pitkän vaelluksensa ja löytänyt poikansa Epafoksen.[5]
* Telegonos, Proteuksen poika ja Polygonoksen veli, jonka Herakles surmasi yhdessä tämän veljen kanssa näiden haastettua sankarin painiotteluun.[6]

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos: *Jumalten synty* 1011–1016 (engl. käännös)
2. ↑  Hyginus: *Fabulae* cxxvii (engl. käännös).
3. ↑  Ovidius: *Fasti* iii.87–98 (engl. käännös).
4. ↑  Plutarkhos: *Moralia* iv.41 (engl. käännös).
5. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 2.1.3 (engl. käännös).
6. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 2.5.9 (engl. käännös).
**Teos** on vuonna 2003 perustettu suomalainen itsenäinen kirjankustantamo, joka keskittyy kotimaiseen kauno- ja tietokirjallisuuteen. Se julkaisee noin 50 kirjaa vuodessa. Käännöskirjallisuutta on julkaistu muutama nimike vuodessa. Vuodesta 2007 yhtiö on julkaissut klassikkokirjoja eri puolilta maailmaa Baabel-sarjassa. Yleiskustantamona Teos julkaisee myös runoutta, esseitä ja lastenkirjallisuutta.

Teoksen kustantamia ovat muun muassa Finlandia-palkinnon saaneet Mikko Rimmisen *Nenäpäivä* (2010), Riikka Pelon *Jokapäiväinen elämämme* (2013), Laura Lindstedtin *Oneiron* (2015) ja Juha Hurmeen *Niemi* (2017) sekä Runeberg-palkinnon saanut Marja Kyllösen romaani *Vainajaiset* (2022).

Myös Rimmisen Kalevi Jäntin palkinnon saanut *Pussikaljaromaani* (2004) on Teoksen kustantama.

Neljä kustantamon teosta on palkittu Vuoden urheilukirjana: Juha Kanervan ja Vesa Tikanderin *Urheilulajien synty* (2012), Tuomas Kyrön *Urheilukirja* (2011), Yrjö Lautelan ja Göran Wallénin *Rakas jalkapallo – Sata vuotta suomalaista jalkapalloa* (2007) ja J.P. Pulkkisen *Täydellinen keksintö: polkupyöräesseitä* (2022).

Yksi Teoksen pääomistajista oli Niklas Herlin, joka toimi hallituksen puheenjohtajana. Vuonna 2009 hän omisti 40 prosenttia yhtiöstä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yhteystiedot Teos. Viitattu 25.1.2016.
2. ↑  Kustannusosakeyhtiö Teos: Hallituksen jäsenet Kaupparekisterissä *Finder.fi*. Viitattu 3.12.2014.
3. ↑  Mikä Teos? Teos.  Arkistoitu 2.12.2018. Viitattu 2.12.2018.
4. ↑  Vuoden urheilukirja Urheilumuseo.  Arkistoitu 24.9.2019. Viitattu 2.12.2018.
5. ↑  Mikkonen, Antti: Mesenaatti pilaa markkinat *Talouselämä*.  20.5.2009.  Arkistoitu 23.5.2009. Viitattu 23.12.2010.
6. ↑  Laitinen, Pentti: Buutseissa kristallikruunujen alla (Arkistoitu sivu) *Helsingin Sanomat*.  Arkistoitu 24.5.2012. Viitattu 3.12.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: ***Teos julkaisee Paavo Haavikon Kootut runot***
* Kustannusosakeyhtiö Teoksen sivut
**Philip Hauge Abelson** (27. huhtikuuta 1913 – 1. elokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen ydinfyysikko. Hänen läheinen työtoverinsa oli Luis W. Alvarez. Tunnetuimpia tohtori Abelsonin tutkimustuloksista oli neptuniumin löytäminen yhdessä Edwin McMillanin kanssa.

Tohtori Abelson oli myös ensimmäisenä inventoimassa*selvennä* ydinteknologiaa, kuten ydinreaktoreita sukellusveneiden voimanlähteeksi.

Atomitutkimustyössään Abelson työskenteli Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä, Ernest Lawrencen laboratoriossa. Hän kuului myös Manhattan-projektin henkilöstöön.

Lähteet
-------

* Georg Popp & Heinrich Pleticha: *Miljoona vuotta – viisi sekuntia*, Wsoy 1962 (alkuteos Arena-Verlag Georg Popp, Würzburg 1958: *Wir leben Seit Fünf Sekunden*)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
	+ 2
* IdRef

 |

 |
**Kynsihyyppä** (*Vanellus spinosus*) on hyyppien sukuun kuuluva kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Carl von Linné 1758. Tuntee myös tieteellisen nimen *Hoplopterus spinosus*.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Linnun pituus on 25–27 cm, siipien kärkiväli 69–81 cm ja paino 127–159 g. Räkättirastaan kokoinen pitkäjalkainen kahlaaja, jonka höyhenpuku on selkäpuolelta ruskea, rinta musta, maha valkoinen, sekä kaula, niska ja posket valkoiset. Päälaki on musta. Koivet ovat mustat, samoin nokka. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Tavallisin ääni on hellittämättä inttävä ’kik’.

Esiintyminen
------------

Pesii laikuittaisesti, Euroopassa vain paikoin Kreikassa, Balkanilla ja Turkissa. Lähi-idässä pesii paikoin Israelissa, Jordaniassa, Syyriassa ja Irakissa. Pääosa kynsihyypistä pesii Afrikassa Saharan ja päiväntasaajan välissä sekä Niilin laaksossa ja suistossa. Maailman populaation koko on 130 000–180 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Eurooppalaiset populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtinevat Afrikassa.

Elinympäristö
-------------

Alavien maiden aukeat suot, tulvaniityt, jokien rannat ja suistot sekä järvenrannat. Etiopiassa ja Turkissa voi pesiä myös vuoristossa 2700 metrin korkeuteen saakka.

Lisääntyminen
-------------

*Vanellus spinosus*
Koiras raaputtaa maahan muutamia kuoppia, joista naaras valitsee yhden pesäksi. Munia on lähes aina 4. Pesyeitä voi olla kesän aikana 2. Haudonta-aika on 22–24 päivää, molemmat puolisot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään 7–8 viikon ikäisinä, jonka jälkeen ne pian itsenäistyvät.

Ravinto
-------

Maassa elävät pienet selkärangattomat, pääasiassa hyönteiset.

Lähteet
-------

* Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. ISBN 0-19-857506-8

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Vanellus spinosus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 22.5.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q749126
* Wikispecies: Vanellus spinosus
* ADW: Vanellus\_spinosus
* ARKive: vanellus-spinosus
* Avibase: F5E92B225F648330
* BirdLife: 22693983
* BOLD: 113626
* CoL: 7FFK2
* CMS: vanellus-spinosus
* BOW: spwlap1
* eBird: spwlap1
* EUNIS: 1344
* GBIF: 5229142
* IBC: spur-winged-lapwing-vanellus-spinosus
* iNaturalist: 4866
* IRMNG: 10857275
* ITIS: 176499
* IUCN: 22693983
* NBN: NHMSYS0000533403
* NCBI: 8909
* TSA: 18509
* WoRMS: 212620
* Xeno-canto: Vanellus-spinosus

 |

 |
Teologisen tiedekunnan päärakennus
**Teologiska fakulteten vid Åbo Akademi** oli teologinen tiedekunta Turun Åbo Akademilla. Tiedekunta perustettiin lähinnä lahjoitetuin varoin vuonna 1924 ja oli ainoa teologinen tiedekunta Suomessa, jonka opetuskielenä käytetään ruotsia. 

Åbo Akademin teologisessa tiedekunnassa saattoi erikoistua seitsemälle eri alalle:

* Kirkkohistoria (professori Ingvar Dahlbacka)
* Käytännöllinen teologia (professori Bernice Sundkvist)
* Dogmatiikka (professori Gunnar af Hällström)
* Teologinen etiikka ja uskonnonfilosofia (professor Tage Kurtén)
* Vanhan testamentin eksegetiikka (professori Antti Laato)
* Uuden testamentin eksegetiikka (professori Kari Syreeni)
* Judaistiikka.

Tiedekunnalla oli myös yhteistyötä Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan kanssa, jonka kautta pystyi opiskelemaan uskontotiedettä. Tälläkin aineella oli oma professorinsa.

Hallintouudistuksessa 2010 tiedekunta menetti itsenäisyytensä ja siitä tuli osa isompaa tiedekunta-aluetta. Lopullisesti teologinen tiedekunta lakkautettiin vuonna 2015 ja se yhdistettiin osaksi uutta Humanististen tieteiden, psykologian ja teologian tiedekuntaa.

Aiheesta muualla
----------------

* Teologiska fakulteten vid Åbo Akademi (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kanel** on kaupunkikunta ja samannimisen departementin keskus Senegalin Matamin alueella. Se sijaitsee Senegaljoen varrella 30 kilometriä Matamista kaakkoon. Kunnassa on 13 000 asukasta (vuonna 2013).

Kunnan pinta-ala on yhdeksän neliökilometriä. Se on pinnanmuodostukseltaan alankoa. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 200–400 millimetriä. Vähäinen kasvillisuus on etupäässä pensaikkoa ja sateiden jälkeen kukoistavia niittyjä. Tärkeimmät puulajit ovat hartsiakaasia, egyptintokopuu ja intianjujuba.

Asukkaista 96 prosenttia on tukuloreja ja 2,4 prosenttia wolofeja. Lähes kaikki ovat muslimeja. 97,6 prosenttia kuuluu tidjaniitteihin ja 1,5 prosenttia murideihin.

1400-luvulla perustettu Kanel muistetaan Umar Tallin sotapäällikön Alpha Omar Thierno Bayla Wanen kotipaikkana. Siitä tuli kaupunkikunta vuonna 1996 ja departementin keskus vuonna 2002.

Kanelin kautta kulkee Saint-Louisista Malin rajalle johtava maantie N2. Väestön pääelinkeinot ovat sade- ja tulvakasteluun perustuva maanviljely, osin transhumanssiin perustuva karjanhoito sekä kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra ja maissi. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, vähäisessä määrin hevoset ja aasit sekä siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Kaupungissa pidetään viikoittaiset markkinat.

Palveluihin kuuluvat alakoulut, yläkoulu ja terveysasema. Kaupungissa on vesijohto- ja sähköverkot, mutta ei viemäriverkkoa tai jätehuoltoa.

Lähteet
-------

1. ↑  Senegal: Cities & Urban Communes *City Population*. Viitattu 3.3.2021.
2. 1 2 3  Profil urbain de Kanel *ONU Habitat*. Viitattu 3.3.2021. [vanhentunut linkki]
3. ↑  PDU de la commune de Kanel à l’horizon 2022 *pdudakar.gouv.sn*. Viitattu 3.3.2021.
4. ↑  Plan d’investissement communal de Kanel 2003–2007 *wordpress.developpementlocal-sahel.org*. Viitattu 3.3.2021.
**Kynopolis** (m.kreik. Κυνόπολις eli Κυνων πόλις, *Kynōn polis*, "Koirakaupunki"; lat. *Cynopolis*) eli **Saka** (egypt. *Sꜣk*, kopt. *Ⲕⲁⲓⲥ, Ⲕⲟⲉⲓⲥ*) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Keski-Egyptissä eli Heptanomiissa ja kuului Kynopoliteen nomokseen, jonka pääkaupunki se oli. Kaupungin pääjumala oli koiranpäinen Anubis.

Maantiede
---------

Kaupunki sijaitsi lähellä nykyistä Al Qaysia (Al-Qeis, El-Qeis) Niilin länsirannalla. Klaudios Ptolemaioksen mukaan kaupunki oli rakennettu joessa olleelle saarelle. Kynopoliteen nomos ulottui joen kummallekin puolelle.

Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen, vähemmän merkitykselliseen Kynopolikseen, joka sijaitsi Ala-Egyptissä.

Historia
--------

Kynopoliin historiasta tiedetään vain yksittäisiä mainintoja. Nubian varakuningas Pinehesy tuhosi kaupungin faarao Ramses XI:n aikana, ja sen henkiinjääneet asukkaat orjuutettiin. Myöhemmin kaupungilla oli jossakin määrin huonot välit naapureidensa kanssa. Plutarkhos kertoo, että kun eräs kynopolislainen söi oksyrhynkhoslaisen kalan, oksyrhynkhoslaiset alkoivat hyökkäillä kostoksi koiria kohtaan. Tämä johti pienimuotoiseen sisällissotaan.

Plinius vanhemmalla esiintyy kaupunki nimeltä *Canum*, joka oli todennäköisesti sama paikka. Kynopoliin asukkaasta käytettiin etnonyymiä *Kynopolitēs* (Κυνοπολίτης).

Varhaiskristillisellä ajalla Kynopolis oli piispanistuin. Kynopoliin hiippakunta on ollut vuodesta 1933 katolinen titulaaripiispan istuin nimeltä *Cynopolis in Aegypto*.

Rakennukset ja löydökset
------------------------

Kynopoliihin liittyen on löydetty koirien hautausmaa joen toiselta puolelta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Smith, William: "Cynopolis", *Dictionary of Greek and Roman Geography*. Boston: Little, Brown and Company, 1854. Teoksen verkkoversio.
2. ↑  Kynopolis/Sko/Euergetis *Pleiades*. Viitattu 19.10.2020.
3. 1 2 3 4 5 6  Kynopolis/Sko/Euergetis (Egypt) 7 as-Qays - Κυνών πόλις *ToposText*. Viitattu 19.10.2020.
4. ↑  Kynopolis (El-Qeis) *Trismegistos*. Viitattu 19.10.2020.
5. ↑  Klaudios Ptolemaios: *Geografia* 4.5; Strabon: *Geografika* 17.812.
6. ↑  Cynopolis, Cynopolites *Brill's New Pauly*. Brill. Viitattu 19.10.2020.
7. ↑  Plutarkhos: *Isiksestä ja Osiriksesta* 72.
8. ↑  Plinius vanhempi: *Naturalis historia* 5.11.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kynopolis** Wikimedia Commonsissa
Entinen Jämsänkosken tehtaiden saksalaisveturi Haapamäellä.
UPM-Kymmene Oyj:n Move 90 -veturi tallissaan Kuusankosken asemalla
Museohöyryveturi Vk4 68, **"Leena"**, Minkiöllä lavettivaunun päällä
**Teollisuusveturi** on teollisuuslaitosten käyttöön varta vasten suunniteltu tai normaalimallista muunnettu veturi. Tyypillisimmät erot linja- ja järjestelyvetureihin nähden ovat koneiston painopisteen siirto voimaan eikä nopeuteen, halkaisijaltaan pienemmät pyörät ja raskaiden junarunkojen siirtelyssä tarvittavat lisäpainot. 

Tyypillisiä normaalimalleista muunnettuja teollisuusvetureita ovat Karhulan–Sunilan Rautatien ja UPM-Kymmene Oyj:n omistamat, Dv12–veturin alustalle ja korille rakennetut Move90–veturit, joissa on alkuperäisen V16-moottorin tilalla V12, halkaisijaltaan pienemmät pyörät ja 15 tonnin lisäpainot, tai Seikun saha Oy:llä käytössä ollut, VR:n Tve4–ratakuorma-auton teollisuusversio Move250B. 

Varta vasten teollisuuskäyttöön suunniteltuja ovat mm. Valmetin Move66 sekä Lokomon C600 ja Kisko-Kalle. Move66 ja C600 ovat olleet todellinen menestystarina. Vetureiden omistajat ovat vaihdelleet useasti, ja vasta 2000-luvulta alkaen niiden käyttö on vähentynyt kasvavien junapainojen takia. Kisko-Kalle oli oman aikansa menestystarina; ne olivat käytössä Valtionrautateillä sekä hyvin useilla teollisuuslaitoksilla 1950-luvulta aina 1970-luvun loppuun. Myös 1991 Transtech Oy:ltä valmistunut uuden sukupolven N-veturi oli erityisesti teollisuuskäyttöön suunniteltu.

Vuosina 2009–2010 saatiin ajokuntoon vanhin olemassa ollut teollisuusveturi, Vk4 **Leena**, Borsig 7858/1910, 0-4-0wt. Se on sijoitettu Suomen Rautatiemuseoon Hyvinkäällä.

Lähteet
-------

* Resiina-lehti 4/99
* Eljas Pölhö: Suomen juna- ja raitiovaunukuvasto 1.1.1996 = Finnish motive power 1.1.1996
* Resiina 3/2010: Sakari K Salo: Kulttuuriteko - Vk4 LEENA, s. 26 - 31

Aiheesta muualla
----------------

* Lisätietoa N-veturista Veturitallissa (Arkistoitu – Internet Archive)
*Tämä artikkeli käsittelee arvonimeä. "Imperator" uudelleenohjaa tänne. SS Imperator oli laiva.*

**Imperaattori** (lat. *imperator*, alkujaan 'imperiumin haltija, komentaja') oli Rooman tasavallassa eräs sotapäällikön arvonimi. Keisariaikana siitä tuli yksi Rooman keisarien arvonimistä. Tästä se edelleen muuttui erääksi keisarin synonyymiksi, jota hallitsijat ovat käyttäneet likimain nykypäiviin saakka.

Naispuolinen *imperator* (esimerkiksi keisarinna) on *imperatrix*.

Rooman tasavallan aikana tietyt sotapäälliköt omaksuivat arvon erityisesti suurten voittojen jälkeen, kun heidän armeijansa huusi heidät imperaattoriksi. Tämä oli välttämätön edellytys, jos päällikkö halusi pyytää senaatilta triumfia. Voiton jälkeen päälliköllä oli oikeus käyttää arvoa siihen asti kun hän luopui imperium-käskyvallastaan palatessaan Roomaan. Usein legioonat lahjottiin huutamaan päällikkönsä imperaattoriksi, koska triumfi oli niin tärkeä huomionosoitus ja sitä tavoiteltiin kiivaasti.

Kun Augustuksen myötä siirryttiin lopullisesti pois tasavaltalaisesta hallintomuodosta, imperaattorin arvosta tuli keisarien yksinoikeus. Joissain poikkeustapauksissa myös keisarin lähiomaiset saattoivat saada arvon. Imperaattoriksi huutaminen muuttui keisarien valtaannoususeremoniaksi. Jos legioonat huusivat päällikkönsä imperaattoriksi, oli se suora kapina keisaria vastaan.
**Lars Rutger Jägerhorn af Storby** (25. elokuuta 1789 Lohja – 24. heinäkuuta 1859 Siuntio) oli suomalainen senaattori ja todellinen valtioneuvos.

Jägerhornin vanhemmat olivat Lohjan Paloniemessä asunut kapteeni Torsten Jägerhorn (k. 1812) ja hänen toinen puolisonsa Johanna Vilhelmina Rehbinder. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1803 ja suoritti tuomarintutkinnon 1808 sekä sai laamannin arvon 1818.

Jägerhorn oli Turun hovioikeudessa ylimääräisenä notaarina 1809–1811 ja sitten Suomen asiain komiteassa Pietarissa kirjaajana 1811–1812 ja protokollasihteerinä 1812–1819. Hän toimi Suomen senaatissa kansliatoimituskunnan vt. apulaisesittelijäsihteerinä 1819–1821 ja kansliatoimituskunnan esittelijäsihteerinä 1821–1837. Jägerhorn oli Suomen senaatin talousosaston jäsenenä 1833–1853 toimien kansliatoimituskunnan päällikkönä 1833–1834, sotilastoimituskunnan päällikkönä 1834–1840 ja kirkollistoimituskunnan päällikkönä 1840–1841. Jägerhorn sai esittelijäsihteerin arvon 1819, valtioneuvoksen arvon 1833 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1841. Hän omisti Kälan tilan Siuntiossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kotivuori, Yrjö: Lars Rutger Jägerhorn. *Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Luettu 17.12.2015.
Risto Kavanne vuonna 1962
**Risto Ilmari Kavanne** (sukunimi vuoteen 1942 *Kavander*; 5. toukokuuta 1916 Turku – 8. kesäkuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen teollisuusneuvos, kirjapainonjohtaja ja kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Kavanteen vanhemmat olivat ammattiopettaja Ilmari Kavanne, aiemmin Kavander, ja Alina Koskinen ja puoliso vuodesta 1940 Julia Lemmitty Visa. Kavanne työskenteli Sanoma Osakeyhtiön kirjapainojohtajana 1945–1968 ja oli myös Sanoma-yhtiön johtokunnan jäsen ja varatoimitusjohtaja. Kavanne aloitti työuransa Uudenmaan Kirjapaino -yhtiön oppilaana ja latojana, suoritti työn ohella ylioppilastutkinnon 1937, mutta myös latojan ammattiopin, ja eteni kirjapainossa faktoriksi 1938. Hänestä tuli sittemmin Sanoma-yhtiön kirjapainon apulaisjohtaja ja ekonomiksi 1945 valmistuttuaan kirjapainon johtaja. Sanoma-yhtiön varatoimitusjohtajaksi Kavanne nimitettiin 1968. Hänellä oli myös useita painoalan luottamustehtäviä, kuten Graafisen Keskusliiton puheenjohtajuus ja Graafisen Teollisuuden Työnantajaliiton puheenjohtajuus. Teollisuusneuvoksen arvonimen Kavanne sai 1966, eläkkeelle hän jäi 1970. Risto Kavanteen veli oli teollisuusneuvos, ylijohtaja Simo Kavanne.

Teoksia
-------

* *Viimeinen uutinen: Romaani vuodelta 1985*. Otava 1970

Lähteet
-------

* Suomen kirjailijat -tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kotimaiset fantasia- ja scifi-kirjailijat 1887–2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
* Risto Kavanteen teosten luettelo Fennicassa[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2  Biografia-sampo: Risto Kavanne Viitattu 23.8.2021.
2. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 11.6.1978, s. 11.
3. ↑  Biografia-sampo: Simo Kavanne Viitattu 23.8.2021.
**Pienoishuone** on yhden huoneen nukkekoti eli pienoismalli jostain huoneesta tai ulkotilasta kuten puutarhasta. Pienoishuone on pieni, yleensä kolmen seinän rajaama tila, johon lavastetaan tuokiokuva.

Pienoishuoneet harrastuksena
----------------------------

Pienoishuoneita voi tehdä esimerkiksi pahvilaatikkoon, paperikassiin, korurasiaan tai puusta tehtyyn vitriinilaatikkoon, jossa on lasinen etuseinä. Pienoishuoneita on tehty myös vanhojen kirjojen sisään, kastelukannuun, monitoriin, kaiuttimeen ja ompelukonelaatikkoon.

Pienoishuoneisiin voidaan tehdä paljon eri tyylisiä sisustuksia. Nukkekodeissa on tyypillisesti aina tietyt huoneet (keittiö, makuuhuone, olohuone, kylpyhuone, lastenhuone), jotka on sisustettu samaan tyyliin ja aikakauteen. Pienoishuoneiden rakentaja taas voi keskittyä esimerkiksi kylpyhuoneisiin kautta vuosisatojen tai eri maalaisiin keittiöihin.

Pienoishuoneita rakennetaan myös lahjaksi. Suosittuja ovat esimerkiksi ristiäislahjoiksi tehdyt lastenhuoneet, häälahjoiksi tehdyt hääparinuket rekvisiittoineen ja syntymäpäivälahjat, joihin kerätään päivänsankarin elämään ja harrastuksiin liittyviä elementtejä.

Tunnetuimmat pienoishuoneet
---------------------------

Narcissa Niblack Thornen suunittelema pienoishuone Ludvig XVI:n salongista.
Maailman tunnetuimpia pienoishuoneita ovat niin sanotut Thorne-huoneet, Narcissa Niblackin ja hänen palkkaamiensa ammattilaisten vuosina 1932-1940 tekemät 100 huonetta, joista 68 on yhä näytteillä hänen kotikaupungissaan Chicagossa Museum of Science and Industry -museossa. Huoneiden aiheet vaihtelevat 1200-luvun eurooppalaisista huoneista 1930-luvun amerikkalaisiin huoneisiin, esimerkiksi Ludvig XVI:n makuuhuone ja Henrik VIII:n linnan sali, Santa Fe -ruokasali, japanilaiset ja kiinalaiset huoneet, art deco -huone ja tudorilaiset ja viktoriaaniset huoneet. .

Suomen tunnetuimmat pienoishuoneet
----------------------------------

Suomalaiset nukkekotiharrastajat järjestävät aika ajoin näyttelyitä. Pienenkin nukkekodin kuljettaminen näyttelypaikalle on iso urakka, sillä se voi sisältää satoja pieniä yksityiskohtia, joten purkamiseen ja uudelleenasetteluun menee paljon aikaa. Siksi näyttelyihin tuodaankin usein helpommin siirrettäviä pienoishuoneita, joissa esineet on voitu liimata paikoilleen. Suomalaisia pienoishuoneita on esitelty esimerkiksi Nukkekotielämää- sekä Hienoimmat nukkekotini -kirjoissa.

Tampereen Muumilaaksossa on pysyvästi esillä Tuulikki Pietilän Muumi-aiheisia pienoishuoneita.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Nukkekotielämää*. Ensimmäinen suomalaisten nukkekotiharrastajien tekemä kirja. Helsinki: WSOY, 2005. ISBN 951-0-30604-5.
2. ↑  Pienoishuoneet Nukkekotielämää-ryhmä. Viitattu 20. heinäkuuta 2010. (suomeksi)
3. 1 2  *Hienoimmat nukkekotini*. Jarinkulman baarista Tsaarinajan huoneeseen. Helsinki: Nemo, 2008. ISBN 978-952-5613-81-0.