recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Cabrales-juustoa.
**Cabrales** (*espanjaksi queso de Cabrales)* on espanjalainen Asturian alueella valmistettava sinihomejuusto.

Cabrales-juustoa valmistetaan Asturian ruhtinaskunnan itäosissa Picos de Europa-vuorilla. Vuoret koostuvat kalkkikivestä ja niillä on runsaasti luolia, mikä on oleellista juuston valmistuksen kannalta. Luolia on käytetty juuston valmistuksen apuna 900-luvulta lähtien. Juustolla on ollut suojattu alkuperänimitys vuodesta 1981 lähtien.

Cabrales valmistetaan tavallisesti lehmänmaidosta, mutta kausiluontoisesti siihen voidaan käyttää myös vuohen ja lampaanmaitoa. Maitoa saostettaessa maito lämmitetään 22–23 °C, mikä on huomattavasti matalampi lämpötila, kuin monien muiden sinihomejuustojen valmistuksessa käytetty lämpötila. Lopputuloksena on hyvin hapan juustomassa, joka murenee päästäen näin sinihomeen (*Penicillium roqueforti*) leviämään ilman muille juustoille tyypillisiä neulanpistoja. Juustomassa pilkotaan pieniksi kuutioiksi, jotka asetetaan lieriön muotoiseen muottiin. Juusto kuivatetaan ilman puristusta ja noin 48 tunnin jälkeen se peitellään karkealla suolalla. Juustoa pidetään huoneenlämmössä vielä noin kahden viikon ajan, jonka jälkeen juustot siirretään kypsymään lähistön luoliin. Kypsyminen kestää kolmisen kuukautta, minkä aikana juustoja käännellään, puhdistetaan ja pidetään kosteana.

Home kasvaa vähitellen juustossa muodostaen epäsäännöllisiä raitoja. Home antaa juustolle sen voimakkaan pikantin maun, minkä lisäksi juuston makua on kuvailtu hasselpähkinäiseksi ja teräväksi metallisella jälkimaulla. Juusto nautitaan perinteisesti orujoviinan kera.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Catherine Donnelly: *The Oxford companion to cheese*, s. 99-100. Oxford University Press, 2016. ISBN 9780199330881. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Queso Cabrales Consejo Regulador D.O.P. Cabrales.  (espanjaksi)
**Erkki Ilmari Kirjavainen** (1. tammikuuta 1926 Rautu – 17. toukokuuta 2011 Helsinki) oli Suomen rajavartiolaitoksessa palvellut kenraaliluutnantti.

Henkilöhistoria
---------------

Kirjavaisen vanhemmat olivat yliluutnantti Emil Kirjavainen ja Ida Helena Hipeli. Hän avioitui Sinikka Mattilan kanssa ja heidän pojastaan Mikko Kirjavaisesta tuli isänsä tavoin Rajavartiolaitoksen palveluksessa työskennellyt upseeri, joka eläköityi kenraalimajurina. Ylioppilaaksi Kirjavainen tuli Imatran yhteiskoulusta vuonna 1946.

Sotilasura
----------

Varusmieskoulutuksensa Kirjavainen suoritti kahdessa erässä, 1944 Panssarintorjuntakoulutuskeskuksessa ja 1946 Jalkaväkirykmentti 7:ssa. Hän suoritti Maasotakoulun kadettikurssin numero 29 ja astui palvelukseen vänrikkinä Jalkaväkirykmentti 3:n Jääkäripataljoonaan. Vuonna 1949 hänet ylennettiin luutnantiksi ja hän siirtyi palvelemaan nuorempana upseerian Kainuun rajavartiostoon vuoteen 1955 asti. Vuosina 1954-1955 hän suoritti Taistelukoulussa kapteenikurssin ja toimi tämän jälkeen taktiikan opettajana ja koulun johtajan adjutanttina Kadettikoulussa. Kirjavainen jatkoi opiskelujaan Sotakorkeakoulun Maasota-linjalla vuosina 1959–1961. Vuosina 1961–1962 hän toimi rajatoimistoupseerina Kaakkois-Suomen rajavartiostossa ja tämän jälkeen Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoupseerina (1962–1969) ja toimistopäällikkönä (1969–1970).

Vuonna 1970 Kirjavainen nimitettiin Kainuun rajavartioston komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1976 asti. Kirjavainen vastasi muun muassa Kostamuksen rakennushankkeeseen liittyvistä rajanylitysjärjestelyistä. Hän oli Rajavartiolaitoksen esikunnan rajaosaston päällikkö 1976–1978, Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkö 1978–1983 ja päällikkö 1983–1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Kadettiupseerit 1920-1985*, s. 326. Kadettiupseerit r.y. 1985. ISBN 951-99690-4-7.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Ilmari Laurila** (23. joulukuuta 1897 Kauhava – 16. maaliskuuta 1918 Länkipohja) oli isänsä Matti Laurila vanhemman ja veljensä Matti Laurila nuoremman tavoin valkoinen lapualainen sotilas Suomen sisällissodassa. Heistä kolmesta käytettiin valkoisella puolella toisinaan yhteisnimitystä *Lapuan lumiaura*. Veljesten äiti oli Anna Liisa Mukari.

Ilmari Laurila toimi Lapuan suojeluskunnassa joukkueenjohtajana ja 1. maaliskuuta alkaen Lapuan suojeluskunnasta muodostetun Pohjois-Hämeen rykmentin II pataljoonan 2. komppanian päällikkönä. Ilmari Laurila kaatui Länkipohjan taistelussa 16. maaliskuuta 1918 haavoittunutta sitoessaan.

Ilmari Laurila on haudattu Lapuan sankarihautaan. Hänen nimensä on Lapuan yhteiskoulun muistotaulussa.

Lähteet
-------

* Puolustusministeriön sotahistoriallinen toimisto (toimittanut): *Suomen jääkärien elämäkerrasto*, s. 394. Porvoo, Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1938.
* Ylikangas, Heikki: *Tie Tampereelle*. Porvoo: WSOY, 1993. ISBN 951-0-18897-2.

### Viitteet

1. ↑  Matti Laurila (1865–1918) *Helemi - Lapuan historiallinen tietokanta*.  26.1.2015.  Arkistoitu 23.7.2015. Viitattu 22.7.2015.
2. ↑  Suomen jääkärien elämäkerrasto 1938, 394
3. ↑  Ylikangas 1993, 122
**Vanjarinvinttikoira** (malajalamiksi *വഞ്ചാരി ഹൗണ്ട്*) on intialainen koirarotu.

Ulkomuoto
---------

Vanjarinvinttikoira on melko kookas ja voimakasrakenteinen vinttikoira, jonka sanotaan muistuttavan salukia. Sillä on kuitenkin vankempi rakenne ja neliömäisempi kuono kuin persialaisella esi-isällään. Sen karvapeite on lyhyt, karkea, erittäin tiheä - kosketettaessa pehmeä, muttei silkkinen; korvissa, raajoissa ja hännässä on hapsutus. Pääväri on blue merle (musta, jossa on harmaa täplitys) tai brindle (siniharmaa ruskein raidoin)*lähde?*. Rotu on noin 71 cm korkea ja painaa noin 23–30 kg*lähde?*.

Luonne ja käyttäytyminen
------------------------

Vanjarinvinttikoira on energinen ja peloton. Se on isännälleen uskollinen, mutta suhtautuu varautuneesti vieraisiin. Muihin, voimakkaampiin koiriin se suhtautuu epäluuloisesti ja vihamielisesti. Sillä on erityislaatuinen, syvä haukunta, joka eroaa täysin intialaisten paariakoirien ääntelystä. Se on kuuluisa kestävyydestään ja tarkasta vainustaan (jonka sanotaan olevan parempi kuin yhdelläkään toisella kuuman ilmaston roduista), ja se kykenee juoksemaan yhtä kovaa kuin kettukoira ja jaksaa juosta koko päivän.

Desmond Morris kuvailee rotua teoksessaan *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1,000 Dog Breeds* (2001) seuraavasti:

*Sillä sanotaan olevan englanninvinttikoiran nopeus ja collien sisu... Tehtävänsä aikana se päästää syvän, haukahtavan äänen, joka on hyvin erilainen kuin yksikään intianpaariakoiralle ominaisista ääntelyistä.*

Alkuperä
--------

Rotu on kotoisin Rajasthanin ja Maharashtran osavaltioista sekä Luoteis-Gujaratista, Länsi-Madhya Pradeshista ja Itä-Sindhistä (Pakistanissa), joissa se kehittyi paikallisten koirien ja Länsi-Aasiasta tuodun salukin välisistä risteytyksistä. Paikasta toiseen koiriensa kanssa liikkuva vanjari-paimentolaiskansa on jalostanut rotua vuosisatojen ajan lähinnä hirven metsästykseen, mutta myös paimentolaisleirien vartiointiin ja karjan ohjailuun.

Rodulle ominainen työskentelytapa on hyökätä kaulan sijasta saaliin takaraajoihin. Kuten muutkin vinttikoirat, se metsästää näkönsä avulla.

Viime aikoina vanjarinvinttikoira on alkanut risteytyä paikallisten sekarotuisten koirien kanssa, ja puhdasrotuiset yksilöt ovat vaarassa kadota. Kotimaansa lisäksi muutama yksilö on viety Yhdysvaltoihin.

Terveys
-------

Rodun odotetaan elävän keskimäärin 10–14 vuotta.*lähde?*

Katso myös
----------

* Intialaiset vinttikoirat

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Hancock, David. *Sighthounds - Their Form, Their Function and Their Future*, s. 109-110. The Crowood Press: Ramsbury, Marlborough, Wiltshire, 2012. ISBN 978-1-84797-392-4.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Canton, Mario. *Levrieri e segugi primitivi*, s. 52–53. Antonio Crepaldi Editore, 2012: Porto Viro, Italia.
3. 1 2 3 4 5  Morris, Desmond. *Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1,000 Dog Breeds*, s. 45-46. Ebury Press, 2001. ISBN0-09-187091-7.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: no:Banjara
**Dagny Stenius** (14. marraskuuta 1893 Tukholma – 30. toukokuuta 1968 Uppsala) oli ruotsalainen näyttelijä, joka teki suuren osan urastaan Suomessa.

Ura
---

Dagny Steniuksen vanhemmat olivat isännöitsijä Lorens Nissen Riis ja Kitty Ebbesen. Hän kävi reaalikoulua Tukholmassa. Vuosina 1913–1914 hän oli kiinnitettynä Svenska Teaterniin Helsingissä, vuosina 1914–1916 Apollo Teatteriin niin ikään Helsingissä ja 1920 alkaen Turun ruotsalaiseen teatteriin, jossa myös hänen puolisonsa Rafael Stenius työskenteli.

Myöhemmin urallaan Stenius näytteli Ruotsissa. Hänen merkittävin roolinsa sikäläisissä teattereissa oli Madame Desmermortes Jean Anouilhin näytelmässä *Dans under stjärnorna*. Hän näytteli sen Norrköping-Linköping stadsteaterissa 1952.

Steniuksen rooleja Suomessa olivat muun muassa Lena (*Halta Lena och Vindögda Per*), Mrs Cheney (*Mrs Cheneys mästerkupp*), Blanche (*Skyskrapan*) ja Liza (*Pygmalion*). Hänellä oli nimiroolit näytelmissä *Scampolo*, *Sasha* ja *Niniche*.

Stenius näytteli toisen maailmansodan aikana kahdessa ruotsalaisessa elokuvassa: *Jacobs stege* (1942) ja *Rid i natt!* (1942). 1960-luvulla hän näytteli erinäisissä televisiotuotannoissa, kuten *En kopp te* (1965).

Lähteet
-------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin - Inhemska scenkonstnärer i ord och bild*. Viipuri: Kustannusliike Opas, 1930.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin 1930, s. 302
2. 1 2  Dagny Stenius *Svensk Filmdatabas*. Viitattu 15.1.2021.
3. ↑  Dagny Stenius Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Dagny Stenius
Wieniläinen poikakuoro Wiener Sängerknaben (2003).
Koulukuoro (1488).
**Poikakuoro** on yksi vanhimmista kuoromuodoista, jota jo Bach ja Mozart käyttivät. Poikakuorot ovat hyvinkin yleisiä Manner-Euroopassa ja Britanniassa. Suomessa on huomattavasti vähemmän poikakuoroja, vain parisenkymmentä. Vuoden 2002 Nuorten Kuoroliiton (NuKl) juhlajulkaisussa on mainittu kyseisenlaisia kuoroja vain 11: Cantores Minores, Chorus Chatedralis Iuniorum, Joensuun Poikakuoro, Kuopion Poikakuoro, Meri-Lapin Poikakuoro, Oulun NMKY:n poikakuoro Ynnin Pojat, Poikakuoro Pirkanpojat, Porin Poikakuoro, Rauman Poikakuoro, Suomalainen Poikakuoro ja Vetelin Poikakuoro.

Historiaa
---------

Kuten jo edellä mainittiin, poikakuoro on vanha kuoromuoto. Poikakuoro on periaatteessa yhtä vanha kuin koululaitos. "Ennen vanhaan" koulut olivat pelkästään pojille, ja heidän piti laulaa jumalanpalveluksissa. Kaikkien oli pakko laulaa, niidenkin joiden ääni ei ollut sieltä parhaasta päästä. Tuon aikakauden (1500- ja 1600-luku) kuoro-ohjelmistoon kuului 1–3-äänisiä koululauluja ja hengellistä ohjelmistoa, hyvänä esimerkkinä on suomalainen *Piae Cantiones* -laulukokoelma, joka on ainoa laatuaan Pohjoismaissa. Kuorot saattoivat tehdä lomillakin konserttikiertueita, jotka olivat taloudellisesti kannattavia.

Nykyään
-------

Manner-Euroopassa kuorot saattavat hyvinkin olla parisataavuotiaita ja voidaan puhua kuorolaulajasuvuista. Siellä on myös erillisiä sisäoppilaitoksia kuoropojille. He opiskelevat, asuvat ja harjoittelevat koulussa ohjelmistoa lähes vuoden ympäri. Suomen poikakuoroperinne alkaa juuri noin 1500- ja 1600-luvuilta. Jossain vaiheessa innostus hiipui, mutta saatiin elvytettyä uudelleen. 

Vanhin edelleen toimiva poikakuoro Regensburger Domspatzen on yli tuhatvuotias eli perustettu vuonna 975.

Suomen vanhin poikakuoro on Cantores Minores, pääkaupunkiseudulla toimiva ja koko maan suurin poikakuoro. Se on perustettu vuonna 1952.

Kokoonpanot
-----------

Poikakuoroja esiintyy hyvinkin erilaisissa kokoonpanoissa. Yleisimpiä ovat SA (sopraano-altto) ja SATB (sopraano-altto-tenori-basso), mutta löytyy myös samaa äänialaa useammassa stemmassa mm. SAA, SSAA, SAB, SSAATTBB ja niin poispäin. Pojat aloittavat kuoron 7–9-vuotiaina useimmiten poikasopraanona mutta joskus myös alttona. Poikaääniä lauletaan äänenmurrokseen asti ja jos kuoro käsittää myös miesäänet, siirrytään tenoriksi ja bassoksi. Muissa tapauksissa joutuu jättämään kuoron tai jatkaamaan laulamista falsettirekisterissä. Äänenmurroksessa on hankala laulaa, ääntä on vaikea hallita ja joskus väistämättä ääni hyppää modaalista falsettiin tuottaen eräänlaisen kiekaisun, joka voi olla nolostuttavaa yleisön edessä.

Lähteet
-------

1. ↑  Regensburger Domspatzen (Arkistoitu – Internet Archive) 25. Regensburger "Tage Alter Musik": Viertägiger Konzertmarathon mit einigen Glanzlichtern (saksaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Poikakuoro** Wikimedia Commonsissa
**Amagiri** (jap. 天霧) oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Fubuki-luokka*
Alus tilattiin Ishikawajiman telakalta, missä köli laskettiin 28. marraskuuta 1928. Se laskettiin vesille 27. helmikuuta 1930 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 10. marraskuuta.

Palvelus
--------

Tyynenmeren sodan alkaessa alus oli 3. hävittäjälaivueen 20. viirikössä, jonka muuta alukset olivat *Asagiri* ja *Yugiri*. Laivue osallistui Malakan valtaukseen. Vuonna 1942 alus siirrettiin laivueen mukana Hollannin Itä-Intiaan, missä se suojasi maihinnousuja. Maihinnousuista vapauduttuaan alus osallistui syöksyyn Intian valtamerelle ja Bengalinlahdelle.

Elokuussa alus kuljetti viirikön mukana joukkoja Borneolta Guadalcanaliin, kun osasto joutui Yhdysvaltain merijalkaväen syöksypommittajien hyökkäyksen kohteeksi. Hyökkäyksessä upposi *Asagiri* ja *Amagiri* vaurioitui lievästi, muiden vaurioituessa pahoin. Heinäkuussa 1943 alus kuljetti *Hatsuyukin* kanssa Kulanlahdelle, kun osasto joutui Yhdysvaltain laivaston TG38.1:n maaliksi, jolloin kumpikin alus vaurioitui. Lisäksi Yhdysvaltain laivaston hävittäjät *USS Nicholasin* ja *USS Radfordin* vaurioittivat alusta lisää.

Eräällä täydennysmatkalla alus upotti *USS PT109:n*. Alus siirrettiin Intian valtamerelle ja upposi 23. huhtikuuta 1944 Bornean rannikolla osuttuaan miinaan.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Amagiri (1930)**.
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922-1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)
* Jentschura, Hansgeorg; Jung, Dieter & Mickel, Peter: *Warships of the Imperial Japanese Navy, 1869-1945*. Lontoo: Arms & Armour Press, 1977. ISBN 0-85368-151-1. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Whitley 1988, s. 192
2. ↑  Whitley 1988, s. 194
3. ↑  Whitley 1988, s. 194-195
4. ↑  Whitley 1988, s. 195

*Fubuki*-luokan hävittäjät

|  |  |
| --- | --- |
| Fubuki-luokka | *Fubuki* - *Shirayuki* - *Hatsuyuki* - *Miyuki* - *Murakumo* - *Shinonome* - *Usugumo* - *Shirakumo* - *Isonami* - *Uranami* |
| Ayanami-luokka | *Ayanami* - *Shikinami* - *Asagiri* - *Yūgiri* - *Amagiri* - *Sagiri* - *Oboro* - *Akebono* - *Sazanami* - *Ushio* |
| Akatsuki-luokka | *Akatsuki* - *Hibiki* - *Ikazuchi* - *Inazuma* |

|  |
| --- |
| Edeltäjä: Mutsuki-luokka – Seuraaja: Hatsuharu-luokka |
**Dagnija Zigmonte** (7. kesäkuuta 1931 Riika – 24. helmikuuta 1997 Riika) oli latvialainen kirjailija.

Zigmonte syntyi palvelijaperheeseen. Saksalaisten tulkkina toiminut äiti pidätettiin vuonna 1945 ja karkotettiin Kuolan niemimaalle. Zigmonte asui sukulaisten luona, valmistui Riian pedagogisesta instituutista vuonna 1954 ja työskenteli aikakauslehdissä.

Zigmonte tunnetaan lähinnä romaanikirjailijana, mutta hän on kirjoittanut myös kertomuksia, elokuvakäsikirjoituksia, muistelmia ja lastenkirjoja. Ensimmäiset romaanit *Saltais laiks* ("Kylmä aika ", 1957) ja *Lapset ja puut kurkottavat aurinkoon* (*Bērni un koki aug pret sauli*, 1958) sijoittuvat saksalaismiehityksen aikaan. Romaani *Jūras vārti* ("Meren portti", 1960) herätti huomiota päähenkilöiden välisten suhteiden kuvauksellaan. Zigmonte kuvaa romaaneissaan etupäässä kaupunkilaisia ja heidän ihmissuhteitaan. Kolmiosainen romaani *Adieņi* (1993–1994) tarkastelee omaelämäkerrallisesti latvialaisten kohtaloita 1900-luvulla.

Suomennettu teos
----------------

* *Lapset ja puut kurkottavat aurinkoon*. Suom. Alli Airola. Moskova–Petroskoi: Edistys, 1964.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Dagnija Zigmonte *Literatura.lv*. Viitattu 15.7.2021.
2. ↑  Dagnija Zigmonte *Visuotinė lietuvių enciklopedija*. Viitattu 15.7.2021.
3. ↑  Zigmonte Dagnija Andrejevna *Kratkaja literaturnaja entsiklopedija*. Viitattu 15.7.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Latvia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Poikasopraano** tarkoittaa poikalaulajaa, jonka ääniala yltää sopraanon tasolle ennen murrosiän aloittamaa äänenmurrosta. Puhdas poikasopraano soi kirkkaana ja ilman vibratoa. Äänenmurroksen jälkeen pojista tulee tyypillisesti bassoja, baritoneja tai tenoreita.

Pojat aloittavat harrastuksensa yleensä 7-9 vuoden iässä. He laulavat poikaäänissä (sopraanossa tai altossa) äänenmurrokseen asti. Suomessa Helsingin Tuomiokirkon Cantores Minores-poikakuoro on kouluttanut jo yli viidenkymmenen vuoden ajan poikasolisteja, jotka ovat esiintyneet mm. Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla, Nilsiän Opera Cava -festivaalilla sekä kuoron omissa konserteissa.

Johann Sebastian Bach sävelsi musiikkia poikakuorolle. Nykyään äänenmurros alkaa pojilla yhä aikaisemmin verrattuna Bachin elinvuosiin. Bach lauloi itse poikasopraanona 16-vuotiaaksi. 

Tunnettuja poikasopraanorooleja oopperoissa on säveltänyt muun muassa Mozart (Taikahuilun 3 poikaa), Puccini (Toscan paimenpoika ja Gianni Schicchin Gherardino) ja Claude Debussy oopperassaan Pélléas ja Mélisande. Poikasopraanoa käytetään myös kevyen musiikin parissa (Suomessa esimerkiksi Stratovarius).

Poikasopraanona aloitti mm. brittiläinen Aled Jones. Populäärimusiikin poikasopraanoja ovat olleet mm. nuori Michael Jackson ja Billy Gilman. Poplaulajana tunnettu Justin Bieber aloitti poikasopraanona.

Katso myös
----------

* Poikakuoro
* Ooppera
* Taidemusiikki

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Vankilaoikeus** (lyhennys VANKO) oli Suomessa 1932–2006 toiminut erityistuomioistuin. Se päätti siitä, tuliko vaarallisena pidetty rikoksenuusija sijoittaa pakkolaitokseen vai tavalliseen vankilaan. Sen toimivaltaan kuului myös se, tuliko nuori rikollinen sijoittaa tavalliseen vankilaan vai nuorisovankilaan.

Vankilaoikeuden jäseninä oli vankeinhoitolaitoksen päällikkö sekä alkuaan kolme (myöhemmin neljä) muuta jäsentä, jotka tasavallan presidentti määräsi toimeen viideksi vuodeksi kerrallaan. Yhdellä jäsenellä (myöhemmin kahdella) tuli olla kokemusta tuomarina työskentelystä ja yhden jäsenen piti olla mielisairaanhoitoon perehtynyt lääkäri. Tasavallan presidentti määräsi myös kuka oikeuden lakimiesjäsenistä toimi vankilaoikeuden puheenjohtajana ja kuka varapuheenjohtajana. Presidentti määräsi myös kullekin jäsenelle yhden (myöhemmin kaksi) varajäsentä. Vankilaoikeuden kaikkien jäsenten oli vannottava tuomarinvala.

Vankilaoikeuden tai sen määräämän henkilön oli tutkittava vaarallisena pidetyn henkilön tapaus ja annettava hänelle tiedoksi ne syyt, joiden perusteella eristämistä vaadittiin. Vangille oli varattava tilaisuus tehdä muistutuksia vankilaoikeuden istunnossa. Tähän hän sai käyttää avustajaa tai asiamiestä. Vuodesta 1971 lähtien rikolliselle voitiin myöntää maksuton oikeudenkäynti vankilaoikeudessa ja määrätä hänelle oikeudenkäyntiavustaja.

Oikeuden päätös oli heti lainvoimainen ja se oli siten myös heti täytäntöön pantavissa. Jos päätöstä ei pantu täytäntöön kymmenen vuoden kuluessa päätöksen antamisesta, se raukesi. Päätös raukesi myös kymmenen vuoden kuluttua täytäntöönpanon keskeytymisestä. Jos vankilaoikeuden jäsentä haluttiin syyttää virkavirheestä, oli toimivaltainen tuomioistuin Helsingin hovioikeus.

Vuonna 1952 hallitus ehdotti vankilaoikeuden nimen vaihtamista vankilalautakunnaksi, sillä nimeä pidettiin harhaanjohtavana, koska oikeudessa noudatettu toiminta ei ollut tuomioistuinmenettelyä. Nimenä pysyi kuitenkin vankilaoikeus.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Factum,* Weilin+Göös 2005, ISBN 951-35-6646-3, osa 8, hakusana vankilaoikeus.
2. ↑  Vankilaoikeudesta säädettiin laissa vaarallisista rikoksenuusijoista (180/1932), joka tuli voimaan kesäkuun alussa 1932. Vankilaoikeutta koskeva lainsäädäntö kumottiin lailla vaarallisten rikoksenuusijain eristämisestä annetun lain kumoamisesta (786/2005), joka tuli voimaan lokakuun alussa 2006.
3. 1 2  Laki vaarallisista rikoksenuusijoista, 180/1932.
4. 1 2 3  Laki vaarallisten rikoksenuusijain eristämisestä, 317/1953.
5. ↑  Laki vaarallisten rikoksenuusijain eristämisestä annetun lain muuttamisesta, 303/1971, 8 §.
6. ↑  Laki vaarallisten rikoksenuusijain eristämisestä annetun lain 6 §:n muuttamisesta, 465/1959.
7. ↑  Hallituksen esitys eduskunnalle laiksi vaarallisten rikoksenuusijain eristämisestä, HE 101/1952, sivu 9.
Hans Kroll
**Hans Kroll** (1898–1967) oli länsisaksalainen diplomaatti, joka tunnettiin erityisen läheisistä suhteistaan Neuvostoliiton johtajaan Nikita Hruštšoviin.

Filosofian tohtori Hans Kroll tuli Saksan ulkoministeriön palvelukseen 1920 ja toimi sitten muun muassa Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa. Toisen maailmansodan aikana hänen asemapaikkojaan olivat Turkki ja Barcelona. Vuosina 1947–1948 Kroll toimi Nordrhein-Westfalenin osavaltion kansainvälisten asioiden neuvonantajana sekä itä-länsi-komitean puheenjohtajana. Vuonna 1953 hänet nimitettiin suurlähettilääksi Belgradiin, 1955 Tokioon ja 1958 Moskovaan, jossa hän palveli vuoteen 1962 asti. Suorasukainen Kroll saavutti poikkeuksellisen hyvät suhteet Neuvostoliiton silloiseen poliittiseen johtoon, mutta joutui oman ulkoministeriönsä epäsuosioon liian omavaltaisten sovitteluesitystensä takia. Hän poistui asemapaikaltaan 1962 ja vetäytyi eläkkeelle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Iloniemi, Jaakko: "Kroll, Hans (1898)", teoksessa Huovinen, Pentti ja Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 106. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Hans Leberecht** (1. joulukuuta 1910 Pietari – 10. marraskuuta 1960 Tallinna) oli virolainen neuvostokirjailija. Hän kirjoitti viron lisäksi myös venäjäksi.

Hans Leberecht syntyi työläisperheeseen. Vuosina 1935–1937 hän opiskeli Leningradin Gorkille nimetyssä kirjallisuusopistossa. Toiseen maailmansotaan hän osallistui puna-armeijan virolaisjoukoissa. Vuonna 1945 hänet hyväksyttiin NKP:n jäseneksi. Leberecht oli 1945–1951 *Sovjetskaja Estonija* -lehden Tallinnan-kirjeenvaihtaja. 

Leberechtin tunnetuin teos on Viron maatalouden kollektivisointia kuvaava pienoisromaani *Valo Koordissa* (*Valgus Koordis*, 1948), jota aikoinaan pidettiin yhtenä "sosialistisen realismin maineikkaimmista teoksista". Vuonna 1949 Leberecht sai siitä Stalin-palkinnon. *Valo Koordissa* ilmestyi alkujaan 1948 *Zvezda*-lehdessä ja kirjana viroksi 1949.. Leberechtin myöhempiä teoksia ovat romaanit *Kaptenid* ("Kapteenit", 1954), *Sõdurid lähevad koju* ("Sotilaat tulevat kotiin", 1956), *Vassarite paleed* ("Vassarien linnat", 1960) sekä pienoisromaani *Ühes majas* ("Eräässä talossa", 1957).

Herbert Rappaport ohjasi vuonna 1951 *Valo Koordissa* -teoksen pohjalta samannimisen elokuvan, joka myös sai Stalin-palkinnon.

Suomennettuja teoksia
---------------------

* *Valo Koordissa*. Suom. Irma Kapanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1951.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 14*, s. 231. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1973.
2. 1 2  Risto Rantala ja Kaarina Turtia (toim.): "Leberecht, Hans", *Otavan kirjallisuustieto*, s. 431. Helsinki: Otava, 1990. ISBN 951-1-09209-X.
3. 1 2  *Neuvostoliitto: aakkosellinen tietokirja*, s. 350. Helsinki: Otava, 1967.
4. ↑  *Istorija sovetskogo kino, tom 3*, s. 296–297. Moskva: Iskusstvo, 1975.
5. ↑  *Kino: Entsiklopeditšeski slovar*, s. 344. Moskva: Sovetskaja entsiklopedija, 1986.

Aiheesta muualla
----------------

* Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Hans Leberecht (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Poikien puhelin** on Väestöliiton alaisuudessa toimiva auttava puhelin- ja verkkopalvelu alle 20-vuotiaille pojille ja nuorille miehille. Puheluihin vastaa aikuinen, ammatillisesti poikien maailmaan perehtynyt mies. Poikien puhelimessa nuoria autetaan kaikissa elämään liittyvissä pulmissa. Toimintaperiaatteena on antaa suoria vastauksia suoriin kysymyksiin. Poikien puhelin päivystää arkisin klo 13–18. Puhelu on soittajalle maksuton ja soittaa voi nimettömänä.

Poikien Puhelimen chat palvelee arkisin klo 13-18. Chatissa keskustelut käydään kahden kesken Poikien puhelimen työntekijän kanssa, ja puheluiden tapaan ne ovat luottamuksellisia.

Keskustelujen aiheita ei ole rajattu millään tapaa, vaan Poikien puhelimessa nuoret miehet voivat keskustella mistä tahansa. Suurin osa keskusteluista kuitenkin koskee mieheksi kehittymistä, seksuaalisuutta, seurustelua, kasvamista, murrosikää, perhettä, kiusaamista, opiskelua ja muita soittajien elämässä vastaan tulevia pohdituttavia tilanteita.

Aiheesta muualla
----------------

* Poikien puhelin

Kirjallisuutta
--------------

* Joonas Kekkonen, Miguel Reyes (toim.): *Pakko kysyä : Ohjeita seksiin, kasvuun ja seurusteluun Poikien Puhelimesta.* Helsinki : Väestöliitto, 2016. ISBN 978-952-226-184-7.
**Guido Buzzelli** (1927 – 25. tammikuuta 1992 Rooma) oli italialainen sarjakuvataiteilija.

Buzzelli piirsi valtavirtasarjakuvaa Italiassa ja Isossa-Britanniassa kaksikymmentä vuotta ja maalasi, kunnes julkaisi poliittisen allegorian *Kurjien kapina* vuonna 1967 italialaisessa scifi-lehdessä. Georges Wolinski julkaisi sen ranskaksi Charlie-lehdessä vuonna 1970. Tyyli sopi yleiseurooppalaiseen sarjakuvan aikuistumisen aaltoon ja sarjakuvia sekä kuvituksia julkaistiin kymmenissä lehdissä.

Buzzellin omat albumit ovat tyyliltään groteskeja. Ajankohdan ilmapiiri näkyy usein surrealistisina painajaisina, joihin Buzzelli on sijoittanut omakuvansa. Toistuvia teemoja ovat korruptio, yksilön vaikeudet toteuttaa itseään yhteiskunnassa ja taiteilijan ahdistus kaupallisuuden paineissa.

Elämänsä loppuvaiheessa Buzzelli teki lyhytelokuvia.

Suomennetut julkaisut
---------------------

Buzzellin tuotannosta on suomeksi julkaistu vuonna 2019 yhteisnide Trilogia, joka sisältää albumit *Kurjien kapina* (1967), *Labyrintit* (1970) ja *Zil Zelub* (1972). Katkelma Zil Zelub -albumista sisältyi vuonna 1982 julkaistuun Sarjakuvan maailmat -antologiaan. Tapiirissa 3/1984 julkaistiin sarjakuvanovelli "Häät" ja 3/85 Buzzellin piirtämä "Lomakin on seikkailu". Historian suuret seikkailut -sarjassa julkaistiin vuonna 1980 *Kristoffer Kolumbus: tie länteen* ja vuonna 1981 *Magalhães: ensimmäinen purjehdus maailman ympäri*, jotka Buzzelli piirsi. Buzzellin piirtämä Tex Suuri julkaistiin suomeksi Tex Willerin numeroissa 1–2/1996 ja albumina vuonna 2003.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kannisto, Vesa: Shubdubidubilla ahdistusta vastaan.  *Trilogia*, 2019.  Täysi Käsi oy.
2. 1 2  Römpötti, Harri: Sarjakuva-arvostelu: Italialainen Guido Buzzelli teki surrealistisia sarjakuvia painajaisunien logiikalla *Helsingin Sanomat*.  4.1.2020. Viitattu 11.1.2020.
3. ↑  Tapiiri -lehdessä julkaistut sarjakuvat *sarjakuvat.eurocomics.info*. Viitattu 11.1.2020.
4. ↑  Tex Willer -albumit *sarjakuvat.eurocomics.info*. Viitattu 11.1.2020.

Aiheesta muualla
----------------

Italiankielinen virallinen sivu, jossa luettelo julkaistuista teoksista

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Amalarik** tai **Amalaric** oli visigoottien kuningas 526–531. Hän oli Alarik II:n ja Theodegothan poika.

Amalarik oli vasta lapsi, kun hänen isänsä kaatui vuonna 507 taistelussa taistelussa frankkeja ja näiden kuningasta Klodvigia vastaan. Amalarik vietiin turvaan Espanjaan, jota hallitsi tuolloin Amalarikin isoisä äidin puolelta, ostrogoottien kuningas Teoderik Suuri. Espanjassa valtaa käytti Teoderikia edustava varakuningas Theudis. Teoderikin kuoltua vuonna 526 Amalarik sai kuninkaan vallan sekä Espanjassa että Languedocissa. Hän meni naimisiin Klodvigin tyttären Klotildan kanssa, mutta liitto oli riitaisa, sillä Amalarik oli areiolainen ja Klotilda katolinen. Tämä johti frankkien valloitukseen, jossa Amalarik sai surmansa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Amalaric *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica, inc. Viitattu 28.10.2018. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
**Amadou Baba Diarra** (1933 Diena, Koutialan piiri – 19. toukokuuta 2008 Bamako) oli malilainen sotilas ja poliitikko. Hänen sotilasarvonsa oli divisioonakenraali (vuodesta 1986).

Diarra palveli vapaaehtoisena Ranskan siirtomaa-armeijassa vuodesta 1953. Hän osallistui Algerian sotaan Tindoufissa ja siirtyi vuonna 1962 itsenäisen Malin armeijaan. Diarra valmistui Katin sotakoulusta ja sai lisäkoulutusta Egyptissä.

Diarra osallistui Moussa Traorén johtamaan Malin sotilasvallankaappaukseen vuonna 1968 ja toimi maata sen jälkeen hallineen Kansallisen vapautuksen sotilaskomitean varapuheenjohtajana. Hän työskenteli ministerinä ja vuonna 1979 perustetun Union démocratique du peuple malien -puolueen varapääsihteerinä. Presidentti Traorén kilpailijaksi koettu Diarra erotettiin puolueen toimeenpanevasta keskustoimistosta vuonna 1988. Hän jäi eläkkeelle Traorén syrjäyttäneen vallankaappauksen jälkeen vuonna 1992.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Décès de Amadou Baba Diarra: Un service de la nation d’une exceptionnelle longevité *Malijet*.  22.5.2008. Viitattu 1.6.2018.
2. ↑  Imperato, Pascal James: *Historical Dictionary of Mali, third edition*, s. 81–82, 244. Lanham & London: Scarecrow Press, 1996. ISBN 0-8108-3128-7.
**Kultarinta** on Anni Kytömäen esikoisteos, joka ilmestyi 2014 Gummeruksen kustantamana. Teos oli vuonna 2014 ehdolla Finlandia-palkinnon ja Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi. Tammikuussa 2015 Kytömäki sai teoksesta Gummeruksen myöntämän Kaarlen palkinnon. Kytömäki palkittiin 2015 *Kultarinta*-romaanista myös Tulenkantaja-palkinnolla.

Kytömäen esikoisromaani on vuosiin 1903–1937 sijoittuva rakkauskertomus, jossa metsä on keskeisessä osassa. Se on myös sukupolviromaani, jossa on kolmen sukupolven ihmisiä: ensimmäisenä on metsäteollisuudesta kiinnostunut kartanonherra ja toisena hänen luonnontutkijapoikansa Erik. Kolmatta sukupolvea edustaa Erikin tytär Malla, joka nousee romaanin loppupuolella päähenkilöksi. Kirjallisuuskriitikko Matti Mäkelän mukaan teos tekee suuren vaikutuksen "yksityiskohtaisella, asiantuntevalla, vivahteikkaalla ja hyvin tunteikkaalla luonnonkuvauksella" ja romaani tarjoaa myös loistavaa ihmiskuvausta.

Lähteet
-------

1. ↑  Palkinnot kirjailija Anni Kytömäelle ja suomentaja Kristiina Drewsille  30.1.2015. Gummerus. Viitattu 26.2.2015.
2. ↑  Kirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaat 2014  14.11.2014. Yle. Viitattu 26.2.2015.
3. ↑  Matti Mäkelä: Metsäraamattu vie kiihkoon *HS.fi*.  25.5.2014.  Arkistoitu 29.11.2014. Viitattu 26.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Anni Kytömäki Aamun kirjassa (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Areena. 17.4.2014.
* Anni Kytömäki Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video
**Claës Richard Stenius** (21. syyskuuta 1863 Oravaaran kartano, Tohmajärvi – 19. toukokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen eversti ja Topografikunnan päällikkö.*lähde?*

Steniuksen vanhemmat olivat kruununnimismies Axel Gabriel Stenius (1823–1902) ja Lovisa Charlotta Winter (1824–1899.*lähde?* Stenius suoritti upseeritutkinnon 1890 Haminan kadettikoulussa ja oli sitten kolmen vuoden ajan upseerina venäläisessä rakuunarykmentissä Kaukasiassa. Vuonna 1893 hän tuli upseeriksi Suomen rakuunarykmenttiin. Vuonna 1894 hänet ylennettiin luutnantiksi ja komennettiin Haminan kadettikouluun komppanianupseeriksi ja ratsastuksen opettajaksi. Stenius erosi armeijasta 1901 ratsumestarin arvoisena ja toimi sitten valtion rautateillä virkamiehenä vuoteen 1918 saakka.

Suomen sisällissodan alettua Stenius tuli kenraali C. G. E. Mannerheimin esikunnan topografiosaston päälliköksi. Sodan jälkeen hän toimi yleisesikunnan topografikunnan ja maanmittaushallituksen topografiosaston päällikkönä vuoteen 1928 saakka, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.

Stenius teki topografisia tutkimuksia Ruotsissa, Tanskassa ja Ranskassa. Hän toimi Ruotsin punaisen ristin vuosina 1920—1926 julkaiseman pohjoismaisen maailman kartaston aputoimittajana ja oli puheenjohtajana komiteassa, jonka tehtävänä oli toimittaa suomenkielinen geodesian oppikirja ja laajempi topografian oppikirja. Stenius harrasti musiikkia ja historiaa. Hän kirjoitti sanat topografikunnan marssiin, jonka on säveltänyt Armas Järnefelt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Eversti Claës Stenius kuollut, Helsingin Sanomat, 21.05.1939, nro 134, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  75 vuotta, Uusi Suomi, 21.09.1938, nro 254, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amago Haruhisa.
**Amago Haruhisa** (jap. 尼子 晴久, 8. maaliskuuta 1514 – 9. tammikuuta 1562) oli merkittävä daimio Chūgokun alueella Japanissa.

Kun hänen isänsä Amago Masahisa, menehtyi varhain taistelussa, Haruhisasta tuli Amago-klaanin johtaja vuonna 1537. Hän aloitti sarjan valloituksia laajentaakseen valtapiiriään ja eteni Harimaan asti. Vuonna 1540 hän piiritti Mōri Motonarin hallussa ollutta Koriyaman linnan, mutta koki karvaan tappion. Seuraavana vuonna hänen isoisänsä Amago Tsunehisa menehtyi ja Ōuchi Yoshitaka aloitti hyökkäykset tuhotakseen Amago-klaanin lopullisesti. Haruhisa onnistui kuitenkin torjumaan hyökkäykset kerättyään lisää joukkoja. Tämän seurauksena Haruhisa hylkäsi suunnitelmansa laajentumisesta, ja aikoi varmistaa otteensa alueistaan. Kuitenkin vuonna 1552 Ōuchi Yoshitaka menehtyi Sue Harukatan kapinassa, ja Ashikaga-shōgunaatti tarjosi Haruhisalle kahdeksan alueen omistusta, joista neljää hän jo valmiiksi hallitsi.

Myöhempinä vuosinaan Haruhisa päätti murhata enonsa Amago Kunihisan sekä Shingūn kaupungista kotoisin olleet palvelijat, minkä myötä hän menetti monta merkittävää johtajaa. Vaikka useat fiktiokirjailijat ovatkin esittäneet nämä murhat Mōri Motonarin työnä, nykyään uskotaan niiden olleen Haruhisan tapa saada Amago-klaani yksinomaan hänen haltuunsa.

Kun Sue Harutaka menehtyi Motonaria vastaan Itsukushiman taistelussa, Haruhisa näki tämän mahdollisuutena vallata Iwami, ja liittoutua Ogasawara-klaanin kanssa. Hän hyökkäsi Ōmorin hopeakaivoksille, mutta kohtasikin taistelussa Motonarin. Kaksikko kävi useita taisteluita, kunnes Harahusa menehtyi Motonarin hyökkäyksessä Gassantodan linnaan vuonna 1560.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Amago Haruhisa
**Kulttuuriraide** on Helsingin Kulttuurikeskuksen kehittämisohjelma, jonka tavoitteena on rakentaa Myllypuron ja Mellunmäen välisestä kaupunginosaketjusta kulttuuriselta ilmeeltään ja vapaa-ajan palveluiltaan Helsingin vetovoimaisin esikaupunkialue. Kulttuuriraide-aluetta ovat Mellunmäki, Kontula, Vesala, Kurkimäki, Kivikko ja Myllypuro. Kulttuuriraide pyrkii luomaan puitteita alueen asukkaiden omaehtoiselle kulttuuritoiminnalle.

Kulttuuriraiteen keskeisimpiä pysyviä toimipaikkoja ovat Kontupiste, Mellari ja Mellupiste. Lisäksi koko Mellunkylän käyttöön on perustettu alueportaali. Kaupungin hallintokunnista mukana ovat muun muassa sosiaalivirasto ja työväenopisto. Asukasyhdistykset, paikalliset seurat ja yksittäiset toimijat ovat mukana kehitystyössä.

Lähteet
-------

* Kulttuuriraiteesta Alueportaalissa
* Kulttuuriraide Helsingin kaupungin verkkosivuilla[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Maikkarin uutinen Kulttuuriraiteesta
* Artikkeli kaupunginosat.net-sivulla
Dagmar Parmas
**Dagmar Viktoria Parmas** (o.s. Lahtinen, myöh. Parmas-Saarnio, 21. syyskuuta 1886 Helsinki – 7. heinäkuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen sanoittaja, laulaja, näyttelijä ja teatterinjohtaja.  Parmas oli tiettävästi ensimmäisiä suomalaisia naispuolisia iskelmäsanoittajia.

Elämäkerta
----------

Dagmar Parmas opiskeli tyttökoulun jälkeen laulua Pietarissa sekä Suomessa, etenkin Vera Baranovin ja Maikki Järnefeltin johdolla. Alun perin Parmas työskenteli konserttilaulajana ja näyttelijänä. Hän teki useita opintomatkoja ulkomaille ja asui useita vuosia Berliinissä ja Pariisissa. 

1930-luvulla Parmas siirtyi terveyssyistä pois näyttämöltä, ja aloitti sen sijaan uran iskelmäsanoittajana. Hän sanoitti ja suomensi yli 140 laulua. Hän käytti nimimerkkejä *Ari Saarni* ja *Timo Teräste*. Tunnetuimpia Parmaksen sanoituksia ovat "Ruusuja hopeamaljassa" (jonka Lauri Jauhiainen täydensi myöhemmin loppuun), "Hopeahiukset", "Romantiikkaa ruusutarhassa", "Vanha merimies muistelee" ja "Tappavat suudelmat".

Parmas suomensi tekstejä ainakin ruotsista ja englannista. Hän teki yhteistyötä useiden säveltäjien kanssa; heidän joukossaan olivat mm. Arvo Koskimaa, Valto Tynnilä, Harry Bergström, Robert von Essen, Hannes Konno, Kauko Käyhkö, Usko Kemppi, Aatos Palin ja Kaarlo Valkama. Kappaleita ovat levyttäneet myöhemmin muun muassa Erkki Eirto, Arvi Hänninen, Eugen Malmstén ja Olavi Virta. 

Toivuttuaan sairaudestaan Parmas toimi vielä elokuvanäyttelijä. Hän esiintyi lähinnä pienissä rooleissa, muun muassa rättärin äitinä vuoden 1937 elokuvassa *Tukkijoella*. 

Dagmar Parmas oli naimisissa näyttelijä Yrjö Saarnion kanssa vuosina 1916–1933. Avioliitto päättyi Saarnion kuolemaan.

Dagmar Parmas kuoli vain 53-vuotiaana vuonna 1940.

Filmografia
-----------

* *Tee työ ja opi pelaamaan* (1936)
* *Tukkijoella* (1937)
* *Ulkosaarelaiset* (1938)
* *Tulitikkuja lainaamassa* (1938)
* *Olenko minä tullut haaremiin* (1938)
* *Syyllisiäkö?* (1938)
* *Vieras mies tuli taloon* (1938)

Lähteet
-------

* Dagmar Parmas Elonetissä.
* Pomus.net: Dagmar Parmas

### Viitteet

1. 1 2 3  (ei hakusanaa) | Hakutulokset | Elonet *elonet.finna.fi*. Viitattu 23.8.2021.
2. ↑  Pomus - Pomus.net - Dagmar Parmas *pomus.net*. Viitattu 23.8.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Dagmar Parmas : Ensimäiset elämykseni puhenäyttämöllä, Suomen Kuvalehti, 03.03.1928, nro 10, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet
* Kansallisbiografia

 |

 |
**Dagmar Švubová** (o.s. **Palečková**, s. 9. elokuuta 1958 Nové Město na Moravě, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa.

Švubová hiihti avausosuuden Tšekkoslovakian viestijoukkueessa, joka saavutti hopeaa Sarajevon olympialaisissa 1984. Samojen kisojen 5 kilometrillä hän sijoittui 20:nneksi. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän oli 5 kilometrillä kolmastoista, 10 kilometrillä kuudestoista ja viestissä neljäs.

Švubová sijoittui 1978 Lahden MM-kilpailuissa 5 kilometrillä 20:nneksi, 10 kilometrillä 11:nneksi ja 20 kilometrillä 14:nneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1982 hän oli 5 kilometrillä kahdestoista ja 20 kilometrillä viidestoista. Seefeldissä 1985 hän sijoittui 20 kilometrillä 20:nneksi.

Švubová voitti Holmenkollenin kisojen 5 kilometrin hiihdon vuonna 1978. Maailmancupin osakilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan viidenneksi Štrbské Pleson 10 kilometrillä maaliskuussa 1982. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli neljästoista kaudella 1981–1982.

Myös Švubován puoliso Jiří Švub oli aktiiviurallaan olympiatason maastohiihtäjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Dagmar Švubová Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. 1 2 3  Dagmar Švubová *Olympedia*.  (englanniksi)
3. ↑  Lahden maailmanmestaruuskisat *hiihtomuseo.fi*. Viitattu 10.5.2021.
4. ↑  Holmenkollrennene *oslobyleksikon.no*. Viitattu 10.5.2021. (norjaksi)
Dagombojen rumpuryhmä Tamalessa.
**Dagombat** ovat gurilaista kieltä puhuva kansa Ghanan pohjoisosassa Valkoisen-Voltan ja Otijoen välillä. Heitä on 600 000 henkeä.

Dagombat muodostivat 1400-luvulla samannimisen valtion, jonka pääkaupunki oli Yendi. Vuosina 1745–1874 se oli Ašantin liittokunnan alainen. Saksalaiset valtasivat Yendin vuonna 1884. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan Togon länsiosasta tuli brittien protektoraatti ja myöhemmin se liitettiin Ghanaan.

Kansan pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat jamssi, hirssi, durra, riisi, maissi, fonio, maapähkinä ja pavut. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, käsityöammatteja, metsästystä, kalastusta ja keräilyä. Ruokavalio koostuu kasvis- ja maitoruoista. Asumus on pyöreä ja olkikattoinen savitiilitalo. Miehet pitävät pitkiä lyhythihaisia paitoja ja naiset lannehameita.

Perinteinen yhteiskunta perustuu kyläyhteisöihin, suurperheisiin ja patrilineaarisiin sukuihin. Avioliitto on virilokaalinen ja polygynia yleistä.

Suuri osa dagomboista harjoittaa perinteistä uskontoa, johon kuuluu noituutta sekä esi-isien ja maan palvontaa. Osa on sunnimuslimeja, osa katolisia tai protestantteja. Dagomboilla on kehittynyt musiikkiperinne.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Narody i religii mira: Entsiklopedija*, s. 154. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1999. ISBN 5-85270-155-6.
2. ↑  Olson, James S.: *The Peoples of Africa: an Ethnohistorical Dictionary*, s. 151. Westport: Greenwood Press, 1996. ISBN 0-313-27918-7.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dagombat** Wikimedia Commonsissa
**Arktos Media** on Budapestissä toimiva alt-right -kustantamo.

Arktos Mediaa pidetään yleisesti, niin liikkeen jäsenten kuin sitä tutkivien asiantuntijoidenkin keskuudessa, alt-rightin johtavana kustantamona. Se toimii Budapestin identitaarisen, nationalistisen ja äärioikeiston liikehdinnän keskiössä. Kustantamo on julkaissut useita englanninkielisiä käännöksiä alt-rightin keskeisistä teoksia, muun muassa Aleksandr Duginin tekstejä. Arktosin teokset edustavat yleisesti vaihtoehtoa modernille yhteiskunnalle ja suhtautuvat kriittisesti liberalismiin, ihmisoikeuksiin ja nykyaikaiseen demokratiaan. Kustantamo on julkaissut yli 130 nimikettä kymmenellä eri kielellä.

John Morgan perusti muutaman ystävänsä kanssa Integral Tradition Publishing -kustantamon vuonna 2006. Sen oli tarkoitus keskittyä traditionalistiseen, radikaaliin ja antimoderniin kirjallisuuteen. Kustantamo julkaisi vain yksi tai kaksi nimikettä vuodessa. Yhtiö avasi vuonna 2009 toimiston Intiassa. Loppuvuodesta 2009 Integral Tradition Publishingin henkilöstö sai tietää ruotsalaisesta ryhmästä, joka suunnitteli hyvin samanlaista hanketta. He päättivät yhdistää voimansa. Vuonna 2010 Morgan ja Daniel Friberg lanseerasivat Arktos Median toiminnan Intiassa. Friberg ja Morgan muuttivat Intiasta Budapestiin alkuvuodesta 2014. Morgan on sittemmin poistunut yhtiöstä ja Friberg on nykyään sen toimitusjohtaja.
Arktosille on keskeistä Fribergin visio metapolitiikan muuttamisesta: Fribergin mukaanmonikulttuurisuus ja liberaalit ihmisoikeudet, joita hän nimittää "kulttuurimarxismiksi", ovat olleet hallitsevia kansallissosialismin kaatumisen jälkeen. Hänen mukaansa kulttuuri-ilmapiirin muuttaminen on välttämätöntä, jotta poliittinen ja sosiaalinen muutos olisi mahdollinen.

Arktosilla on useita yhteyksiä Jobbikiin: kumpikin vastustaa monikulttuurisuutta ja kannattaa tiukkoja maahanmuuttolakeja, jotka perustuvat etnisyyteen ja rodun säilyttämiseen. Puolueen puheenjohtaja Gábor Vona on kirjoittanut johdannon Arktosin käännökseen Julius Evolan esseekokoelmasta. Friberg on esiintynyt useasti julkisuudessa Vonan ja Jobbik-poliitikko Márton Gyöngyösin kanssa. Gyöngyösi on kuitenkin kiistänyt, että Arktosilla olisi vaikutusvaltaa puolueen toimintaan.

Tammikuussa 2017 Arktos ja Richard B. Spencer perustivat yhdessä AltRight.comin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Schaeffer, Carol: How Hungary Became a Haven for the Alt-Right  28.5.2017. Washington DC:  The Atlantic. Viitattu 30.5.2017. (englanniksi)
2. 1 2  About Arktos Arktos Media. Viitattu 30.5.2017. (englanniksi)
3. ↑  Stevens, Brett: Interview with John Morgan of Arktos  22.12.2011. Amerika. Viitattu 31.5.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kotisivut Arktos Media.
**Kulttuurikeskus Akustiikka** (vuoteen 2016 asti **Ylivieskatalo Akustiikka**) on Ylivieskan kaupungissa toimiva kulttuuritalo, joka on valmistunut vuonna 2003. Se sisältää 430-paikkaisen konserttisalin, 50-paikkaisen näyttelysalin, 30- ja 12-paikkaiset kokoustilat sekä 140-paikkaisen ravintolasalin.

Talon on suunnitellut oululainen Uki Arkkitehdit Oy, jonka töihin kuuluvat myös Oulun musiikkikeskus ja Kuhmo-talo. Akustiikaksi nimetyn talon akustiikkakonsulttina on toiminut arkkitehti Alpo Halme. Rakennus on yhteydessä vanhaan koulurakennukseen ja sen 1980-luvulla tehtyyn laajennusosaan. Pääurakoijana oli NCC.

Talossa järjestetään konsertteja, elokuvanäytöksiä, teatteriesityksiä, kokouksia ja erilaisia yleisötilaisuuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Kokous- ja konserttikeidas keskellä kaupunkia Ylivieskan kaupunki. Viitattu 31.12.2017.
2. ↑  Jäsentalot *Suomen kulttuuritalot ry*. Viitattu 7.12.2021.
3. ↑  Akustiikan historia Ylivieskan kaupunki.  Arkistoitu 1.1.2018. Viitattu 31.12.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuva talosta (Arkistoitu – Internet Archive)