recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Ivan Barkov.
**Ivan Semjonovitš Barkov** (ven. Ива́н Семёнович Барко́в, 1732 – 1768 Pietari) oli rivoista runoistaan tunnettu venäläinen kirjailija.

Ivan Barkov syntyi papin perheeseen. Hän opiskeli Aleksanteri Nevskin luostarin seminaarissa, josta hänet vuonna 1748 siirrettiin Venäjän tiedeakatemian valmistavaan kymnaasiin. Vuonna 1751 Barkov erotettiin huonon käytöksen takia ja hänet määrättiin tiedeakatemian kirjapainoon latojan oppipojaksi. Myöhemmin hän toimi tiedeakatemian kirjurina avustaen muun muassa Mihail Lomonosovia.

Barkovin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1762. Hän työskenteli tiedeakatemian julkaisujen kääntäjänä ja toimittajana laatien muun muassa Antioh Kantemirin satiirien ja runojen kokoelman. Vuonna 1763 hän julkaisi Horatiuksen satiirien ja vuonna 1764 Phaedruksen eläinsatujen käännökset, jotka olivat alkuperäisteksteille uskollisina myös tyyliltään moitteettomat. Barkov erotettiin tiedeakatemiasta lopullisesti vuonna 1766, eikä hänen viimeisistä vuosistaan ole luotettavia tietoja.

Barkovin kirjallinen maine perustuu karkeiden eroottisten ja satiiristen runojen kokoelmaan, joka tunnetaan nimillä *Sotšinenija gospodina Barkova* ("Herra Barkovin teoksia") ja *Devitšja igruška* ("Neitosen leikkikalu"). 1800-luvun puoliväliin saakka käsikirjoituksina levinneen teoksen runoista vain osa lienee Barkovin itsensä kirjoittamia. Sen rivouksilla höystetyt burleskit ja travestiat vaikuttivat muun muassa Vasili Maikovin, Ivan Krylovin, Aleksandr Puškinin, Aleksandr Poležajevin ja Mihail Lermontovin tuotantoon ja synnyttivät lukuisia jäljitelmiä. Venäjällä tästä runouden lajista käytetään nimityksiä *barkoviana* tai *barkovštšina*.

Teoksia
-------

* *Devitšja igruška, ili Sotšinenija gospodina Barkova*. Moskva, 1992.
* *Stihotvorenija*. Sankt-Peteburg: Novaja biblioteka poeta, 2001.

Lähteet
-------

1. ↑  *Slovar russkih pisatelei XVIII veka, vypusk 1*, s. 57. Leningrad: Nauka, 1988. ISBN 5-02-027972-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2013). (venäjäksi)
2. 1 2  *Venäläisen kirjallisuuden historia*, s. 147. Helsinki: Gaudeamus, 2011. ISBN 978-952-495-181-4.
3. ↑  *Slovar russkih pisatelei XVIII veka, vypusk 1*, s. 57–58. Leningrad: Nauka, 1988. ISBN 5-02-027972-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2013). (venäjäksi)
4. ↑  *Slovar russkih pisatelei XVIII veka, vypusk 1*, s. 58–59, 62. Leningrad: Nauka, 1988. ISBN 5-02-027972-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2013). (venäjäksi)
5. ↑  *Slovar russkih pisatelei XVIII veka, vypusk 1*, s. 60–62. Leningrad: Nauka, 1988. ISBN 5-02-027972-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.1.2013). (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Entsiklopedija "Krugosvet": Ivan Barkov (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Venäjä

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Voulaines-les-Templiers** on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Ourcejoen varrella, noin 52 kilometriä Montbardin kaupungista koilliseen.

Kunta oli 1100-luvulta lähtien tempeliritareiden asuinpaikka. 1300-luvulla sinne asettui Johanniittain ritarikunta, ja he rakensivat sinne linnan. Linnasta tuli Champagnen provinssin suurmestarin asuinpaikka. Ritarikunta asutti linnaa aina 1700-luvun lopun Ranskan suureen vallankumoukseen saakka. Tuolloin linna purettiin ja tilalle rakennettiin uusi asuinlinna *Château de Voulaines*. Alkuperäisestä linnasta on jäljellä yksi pyöreä torni, Kunnan keskustassa oleva uusklassinen Neitsyt Marian syntymän kirkko on rakennettu 1800-luvulla.

* Château de VoulainesChâteau de Voulaines

Lähteet
-------

1. ↑  Comparateur de territoire Institut National de la Statistique et des Études Économiques. Viitattu 15.3.2022. (ranskaksi)
2. ↑  Voulaines-les-Templiers Echo des communes. Viitattu 15.3.2022. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Voulaines-les-Templiers** Wikimedia Commonsissa
**Pavel Aleksejevitš Astahov** (ven. Павел Алексеевич Астахов, 8. syyskuuta 1966 Moskova) on venäläinen juristi ja Venäjän entinen lapsiasiavaltuutettu. Hänen seuraajansa on Anna Kuznetsova.

Koulutus
--------

Astahov valmistui Dzeržinskin KGB:n korkeakoulusta 1991 ja suoritti maisterin tutkinnon Pittsburghin yliopistossa 2002. Vuonna 2002 hänestä tuli oikeustieteen tohtori (kandidaatin tutkinto) ja venäläisen korkeamman tohtorintutkinnon hän suoritti 2006. Väitöskirjaa on kuitenkin epäilty plagiaatiksi. Toimittaja Sergei Parhomenkon tekstianalyysin perusteella 80 prosenttia tekstistä on kopioitu ilmoittamatta lähdettä.

Ura
---

Astahov on toiminut asianajajana Moskovassa vuodesta 1991 lähtien. Vuoden 2010 alusta hänet nimitettiin Venäjän federaation presidentin lasten oikeuksien komissaariksi. Hän erosi virasta syyskuussa 2016. Astahov on tullut tunnetuksi kommenteistaan Venäjän Karjalan Säämäjärven veneturmassa hukkuneiden lastenleiriläisten tapauksessa ja Suomessa erityisesti Rantalan huostaanottotapauksen yhteydessä.

Astahovilla on ollut oma tositelevisiosarja, kaksi radio-ohjelmaa, ja hän on julkaissut yleistajuisia kirjoja lakiasioista. Hän on myös julkaissut useita rikosromaaneja.

Suomennetut teokset
-------------------

* *Valtaaja*. (*Rejder*, 2007). Suomentanut Katja Steinby. Helsinki: Crime Time, 2013. ISBN 978-952-289-107-5.

Lähteet
-------

1. 1 2  Heiskanen, Heikki: Venäjällä huolestuttiin jälleen lasten huostaanotoista Suomessa *Yle Uutiset*.  21.9.2016. Viitattu 21.9.2016.
2. ↑  Pavel A. Astakhov. *Children’s Rights Commissioner for the President of the Russian Federation*.  Arkistoitu 18.1.2013.  (englanniksi)
3. 1 2  Zidan, Aishi: Venäjän lapsiasiamiestä epäillään plagioimisesta.  *Helsingin Sanomat*, 4.4.2013. Artikkelin verkkoversio.
4. ↑  Herszenhorn, David M.: Russian Who Led U.S. Adoption Ban Has Flair for Celebrity and Controversy  22.2.2013. The New York Times. Viitattu 3.5.2013. (englanniksi)
5. ↑  Pulitzer sopi lapsiasiamies Pavel Astahovin dekkareiden julkaisusta. Crime Time.  Arkistoitu 18.5.2015. Viitattu 16.5.2015.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Brian McKeever Sotšin talviparalympialaisissa 2014.**Brian McKeever** (s. 18. kesäkuuta 1979 Calgary) on kanadalainen maasto- ja ampumahiihtäjä. Vuonna 1998 hänellä todettiin Stargardtin tauti, joka aiheuttaa sokeuden tai näkökyvyn rappeutumisen. McKeeverin näkökyky on alle kymmenesosa tavallisesta. Hän voitti talviparalympialaisissa 2002 maastohiihdossa kaksi kultamitalia ja yhden hopean. Torinon talviparalympialaisissa 2006 hän saavutti ampumahiihdossa pronssia 7,5 kilometrin matkalla sekä maastohiihdossa kaksi kultaa ja yhden hopeamitalin. Paralympialaisissa 2010 McKeeverin oppaana toimi hänen isoveljensä Robin.

McKeever valittiin Kanadan hiihtojoukkueeseen Vancouverin talviolympialaisissa 2010. Näin hänestä oli tulossa ensimmäinen saman vuoden aikana sekä paralympialaisiin että talviolympialaisiin osallistuva henkilö. Lopulta hän ei kuitenkaan saanut kilpailla, koska hiihtojoukkueessa oli häntä parempia hiihtäjiä, joille haluttiin antaa mahdollisuus.

Vuonna 2014 McKeever voitti kolme kultamitalia Sotšin talviparalympialaisissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Brian McKeever *Paralympic.ca*. Kanadan paraolympiakomitea.  Arkistoitu 1.3.2014. Viitattu 29.10.2014. (englanniksi)
2. 1 2  Brian McKeever, Para-Nordic Senior World Cup Team *Cross Country Canada*. Viitattu 23.1.2010. (englanniksi)
3. 1 2  Lähes sokea hiihtäjä tekee historiaa talviolympialaisissa *Yle.fi*.  22.1.2010. YLE. Viitattu 23.1.2010.
4. ↑  Sokea hiihtäjä tekee historiaa Vancouverissa *Yle.fi*.  11.2.2010. YLE. Viitattu 11.2.2010.
5. ↑  Stapleton, Arnie: Blind skier crushed that he won't race for Canada *Washingtonpost.com*.  28.2.2010. Viitattu 1.3.2010. (englanniksi)
**Ulkopalsta** eli ulkotila eli takalikkotila[1] oli maakirjaan omalla numerollaan ja maakirjaverollaan merkitty pieni itsenäinen tila, jolle ei kuitenkaan sen pienuuden vuoksi verollepanossa merkitty manttaalia.[1][2] Maakirjan pito lopetettiin 1953.[3] Jos ulkopalstalla ei asuttu, sitä viljeltiin tavallisesti toisessa lohkokunnassa sijaitsevan päätalon työvoimalla ja välineillä.[2] Vaikka ulkopalsta sijaitsi toisen kylän rajojen sisällä, se luettiin isojaossa pääkylään kuuluvaksi tavallisena taloille kyläluvun mukaan jaettavana maana.[4] Jos ulkopalstan rajoja ei ollut määritelty, sai tällainen tila isojaossa kylän tilusalasta saman verran kuin sen riidattomien rajojen sisälle oli kuulunut. Ulkopalsta sai myös lohkokunnassa mahdollisesti olevasta liikamaasta niin paljon metsää ja takamaata kuin sillä aiemmin ollut maakirjavero edellytti.[1] Takamaa tarkoitti aikoinaan tilaan kuuluvaa melko pientä maa-aluetta toisessa kylässä.[5] Yleisemmin ulkopalstaksi kutsutaan kaukana talosta sijaitsevaa tilusta.[2]

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Iso tietosanakirja,* Otava 1938, osa 14, palsta 639, hakusana ulkopalsta.
2. 1 2 3  *Nykysuomen sanakirja,*WSOY 1951–1961, hakusana ulkopalsta.
3. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1963, osa 5, palstat 1092–1093, hakusana maakirja.
4. ↑  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1966, osa 22, palsta 44, hakusana ulkopalsta.
5. ↑  *Nykysuomen sanakirja*, WSOY 1951–1961, hakusana takamaa.
Yleinen esimerkki Cannizzaro-reaktiosta
**Cannizzaro-reaktio** on kemiallinen reaktio, jossa aromaattinen aldehydi tai alifaattinen aldehydi, jonka rakenteessa ei ole protonia α-asemassa karbonyyliryhmään nähden, disproportioituu emäksisissä olosuhteissa muodostaen alkoholin ja karboksyylihapon. Reaktion raportoi ensimmäisenä italialainen kemisti Stanislao Cannizzaro vuonna 1853 ja se on nimetty hänen mukaansa. Cannizzaro-reaktio on hyödyllinen reaktio valmistettaessa moniarvoisia alkoholeja.

Reagenssit ja mekanismi
-----------------------

Cannizzaro-reaktio tapahtuu aromaattisille aldehydeille ja alifaattisista aldehydeistä niille, jotka eivät kykene muodostamaan enolaattia. Cannizzaro-reaktion mekanismin ensimmäinen vaihe on nukleofiilisen hydroksidi-ionin reaktio elektrofiilisen aldehydin karbonyylihiilen kanssa. Tuotteena muodostuu aldehydin hydraattianioni, josta vahva emäs poistaa protonin. Näin muodostuu aldehydin hydraatin dianioni. Usein reaktioissa käytetään dianionin muodostajana formaldehydiä. Dianioni on hyvin epästabiili ja siirtää hydridi-ionin toiselle aldehydimolekyylille, joka pelkistyy alkoholiksi. Samalla dianioni hapettuu karboksylaatti-ioniksi. α-Ketoaldehydit reagoivat molekyylinsisäisellä Cannizzaro-reaktiolla muodostaen α-hydroksikarboksyylihappoja.

Cannizzaro-reaktiota voidaan käyttää moniarvoisten alkoholien kuten pentaerytritolin synteesiin, mutta ongelmana on korkeintaan 50 % saanto ja sivutuotteena muodostuvan karboksylaattisuolan poistaminen vaatii useita kiteytyskertoja. Cannizzaro-reaktioissa käytetään usein liuottimena vettä tai etanolia, mutta myös liuottimettomia reaktioita tunnetaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Peter Werle, Marcus Morawietz, Stefan Lundmark, Kent Sörensen, Esko Karvinen & Juha Lehtonen: *Alcohols, Polyhydric, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2008. Viitattu 3.5.2015
2. 1 2  Jonathan Clayden, Nick Greeves, Stuart Warren: *Organic Chemistry*, s. 620–621. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-927029-3. (englanniksi)
3. 1 2 3 4  Michael B. Smith & Jerry March: *March's Advanced Organic Chemistry*, s. 1863–1865. John Wiley & Sons, 2007. ISBN 978-0-471-72091-1. (englanniksi)
4. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 168–169. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 3.5.2015). (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Cannizzaro-reaktio** Wikimedia Commonsissa
Kaksiulotteiset selvennykset nollaulotteisesta pisteestä, yksiulotteisesta janasta, kaksiulotteisesta neliöstä, kolmiulotteisesta kuutiosta ja neliulotteisesta tesseraktista.
**Ulottuvuus** eli *dimensio* on topologista avaruutta kuvaava matemaattinen käsite, joka voidaan määritellä usealla eri tavalla.

*Algebrallinen dimensio* kertoo vektoriavaruuden kannan mahtavuuden. 

*Metrinen dimensio* perustuu toisistaan yhtä kaukana sijaitsevien pisteiden lukumäärään. Yhdessä ulottuvuudessa näitä on kaksi, kahdessa kolme ja n:ssä n + 1 kpl. Määritelmä toimii vain metrisessä avaruudessa. 

*Lebesguen dimensiota* (kulkee myös nimellä *topologinen dimensio*) sovelletaan avoimessa ympäristössä, jonka alipeitteeseen valitaan avoimia joukkoja s.e. mikään piste ei kuulu useampaan joukkoon kuin on välttämätöntä ympäristön peittämiseksi. Niiden joukkojen, johon tuo piste kuuluu, lukumäärä on ympäristön dimensio + 1. Lebesguen dimensio on aina kokonaisluku. 

Hyvin epäsäännöllisillekin metrisille avaruuksille voidaan määrittää *Hausdorffin dimensio*, joka ei välttämättä ole kokonaisluku (lähes kaikki fraktaalit ovat juuri niitä avaruuksia, joiden Hausdorffin dimensio on suurempi kuin niiden topologinen dimensio). Avaruus peitetään avoimilla palloilla ja tarkastellaan, kuinka nopeasti pallojen määrää on kasvatettava, jotta niiden säteen puolittuessa ne edelleen peittävät tutkittavan avaruuden (helpohko esimerkki on Kochin käyrä).

Kirjallisuutta
--------------

* Michio Kaku: *Hyperavaruus*. (Alkuteos: Hyperspace: A scientific odyssey through parallel universes, time warps, and the tenth dimension, 1995.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki: Art House, 1996. ISBN 951-884-192-6.
**Juha Asunmaa** (s. 1978) on kuopiolainen pesäpallon pelituomari. Asunmaa on A-tason tuomari eli hän tuomitsee pääsääntöisesti Superpesistä. Asunmaan ensimmäinen ottelu Superpesiksessä oli 18. toukokuuta 2003 pelattu Sotkamon Jymy – Imatran Pallo-Veikot. Asunmaa on ollut tuomitsemassa tuomariurallaan kerran miesten Itä–Länsi-ottelun vuonna 2010 sekä kerran naisten Itä–Länsi-ottelun vuonna 2008. Ammatiltaan Asunmaa on sosiaalityöntekijä.

Saavutukset
-----------

**Pesäpallotuomarina**

* Vuoden tuomari: 2009
* Miesten Itä-Länsi-tuomari: 2010
* Naisten Itä-Länsi-tuomari: 2008

Katso myös
----------

* Luettelo Superpesiksen tuomareista

Lähteet
-------

1. ↑  A-tason tuomarit Pesäpalloliitto.  Arkistoitu 12.8.2010. Viitattu 21.4.2010.
2. ↑  Vuoden tuomarit Suomen Pesäpalloliitto ry.  Arkistoitu 31.3.2018. Viitattu 31.3.2018.
3. ↑  Itä-Länsi-tuomari 1932-2017 Jouni Ojala. Viitattu 31.3.2018.
4. ↑  Naisten Itä-Länsi-tuomarit 1990-2017 Jouni Ojala.  Arkistoitu 1.4.2018. Viitattu 31.3.2018.
**Hiidenvuolle** on Vanajaveden Korteselän kapeikko Lempäälässä ja osa Vanajaveden reittiä. Vanajavesi laskee Hiidenvuolteen kautta Ahtialanjärveen, joka taas laskee sen pohjoispuolella sijaitsevien Herralankosken ja Kuokkalankosken kautta Pyhäjärveen. Hiidenvuolteelta Pyhäjärveen johtaa myös Lempäälän kanava. Hiidenvuolteen ja Lempäälän kanavan kautta kulkee Hämeenlinnasta Tampereelle johtava yleinen vesiväylä, jonka kulkusyvyys on 1,8 m.

Hiidenvuolteen rantakaistaleilla sijaitsevat länsirannalla Maakalan ja Miemolan kylät sekä Sulkola, joka on osa Lempäälän keskustaajamaa, itärannalla Vaihmalan, Ihamaan ja Putkiston kylät.. Hiidenvuolteen rannat ovat historiallista asutus- ja viljelyaluetta, jotka muodostavat seudullisesti arvokkaan kulttuurimaiseman. Hiidenvuolteeseen liittyvä avoin maatalousalue on Pirkanmaan maakuntakaavassa osoitettu *maakunnallisesti arvokkaaksi kulttuuriympäristöksi* (akm). Kulttuuriympäristön keskeisen rakennetun osan muodostaa Hiidenvuolteen länsirannan läheisyydessä sijaitseva Maakalan maatila rakennuksineen.

Lähteet
-------

1. ↑  Ahtialanjärvi (Arkistoitu – Internet Archive) Lempäälän kunta
2. 1 2  Sulkolan asemakaava ja asemakaavan muutos, Maakala *lempaala-fi-bin.directo.fi*.  30.5.2007. Viitattu 7.12.2009. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Merenkulkulaitos[vanhentunut linkki]
4. 1 2  Lempäälä.fi[vanhentunut linkki]
5. ↑  Pirkanmaan 1. Maakuntakaava, Liitekartat[vanhentunut linkki]
Little Eatonin putoukset ja kanjoni.
**Caniapiscau** (engl. *Caniapiscau River*, ransk. *Rivière Caniapiscau*) on Koksoakjoen sivujoki Nunavikin alueella Québecissä, Kanadassa. Joen pituus on noin 740 kilometriä. Joen nimi on peräisin intiaanikielestä ja tarkoittaa kivistä tai kallioista paikkaa.

Nykyisin joen latvavedet, noin 45% koko joen pituudelta, virtaavat Jamesinlahteen laskevaan La Grande -jokeen. Jokivarsi on asumaton lukuun ottamatta satunnaisia matkalijoita ja metsästäjiä.

Joen varrella sijaitsee Caniapiscaun patoallas, jonka pinta-ala on noin 4 300 neliökilometriä, joka on noin yhdeksän kertaa entisen Caniapiscaujärven pinta-ala. Patoaltaan valuma-alueen pinta-ala on noin 36 800 neliökilometriä.

Lähteet
-------

1. ↑  Rivière Koksoak  2006. thecanadianencyclopedia.com. Viitattu 13.7.2017. (englanniksi)
2. ↑  Caniapiscau River britannica.com. Viitattu 13.7.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Caniapiscau** Wikimedia Commonsissa
**Juha Christensen** (s. 1958) on suomalainen toimitusjohtaja, joka oltuaan 1985–1990 Indonesiassa ryhtyi välittämään rauhanneuvottelujen uudelleen aloittamista Ruotsista käsin toimineen, Acehin alueen itsenäisyyttä ajaneen Vapaa Aceh -liikkeen ja Indonesian hallituksen välillä. 

Christensenin ansioksi voidaan katsoa*lähde?* ajatus neuvottelujen tuomisesta Suomeen presidentti Martti Ahtisaaren ja hänen johtamansa Crisis Management Initiativen välitykseen. Jo helmikuussa 2004 olivat indonesialainen ministeri Farid Husain ja Christensen tavanneet Helsingissä Martti Ahtisaaren rauhanneuvottelujen välittämisen tunnustelemiseksi. Kuukausi joulukuun 2004 tsunamikatastrofin jälkeen pidettiin Crisis Management Initiativen avustuksella aloitetun Acehin rauhanneuvotteluprosessin ensimmäinen tapaaminen 27.–29. tammikuuta presidentti Martti Ahtisaaren johdolla.

Kunnallispolitiikka
-------------------

Christensen on ollut Lahden kunnallispolitiikassa Lahden vihreiden ja kristillisdemokraattien listoilla.*lähde?* ja Helsingissä Kokoomuksen listoilla. Hän pyrki myös kokoomuksen pormestariehdokkaaksi.

Katso myös
----------

* Acehin rauhanneuvottelut

Lähteet
-------

1. ↑  Christensen Juha *Helsingin Kokoomus*.  Arkistoitu 20.10.2021. Viitattu 20.10.2021.
2. ↑  Juha Christensen toimitusjohtaja rauhanneuvottelija *Helsingin Kokoomus*. Viitattu 20.10.2021.
3. ↑  Kokoomus aikoo valita pormestariehdokkaansa ensi maanantaina – Juhana Vartiainen: "Pohdin nyt huolella, koska päätös on tärkeä myös koko urani kannalta *Yle*. Viitattu 20.10.2021.
4. ↑  Kokoomuksen Juhana Vartiainen kertoo huomenna, pyrkiikö hän pormestariehdokkaaksi – rauhanneuvottelija Juha Christensen ilmoittautui kisaan *MTV Uutiset*. Viitattu 20.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Simanjuntak, Hotli: Juha Christensen: Committed to peace *The Jakarta Post*.  21.8.2009.  (englanniksi)
* Merikallio, Katri: Hän sen teki (julkaistu alun perin Suomen Kuvalehdessä 5/2005) *Suomen Kuvalehti*.  19.7.2007.
**The Outward Urge** on brittiläisen tieteiskirjailijan John Wyndhamin tieteisromaani vuodelta 1959. Kirja julkaistiin *John Wyndham*- ja *Lucas Parkes* -nimisten henkilöiden yhteistuotantona, mutta molempien nimien takana oli todellisuudessa sama henkilö – salanimi *Lucas Parkes* syntyi Wyndhamin useista keskimmäisistä nimistä.

Romaani koostuu neljästä osasta, jotka sijoittuvat kukin 50 vuoden päähän toisistaan. Ne julkaistiin ennen romaaniversiota *New Worlds* -aikakauslehdessä huhtikuun ja syyskuun 1958 välillä.

Juoni
-----

Vuonna 1994 "Ticker" Troon tuhoaa Neuvostoliiton avaruusjoukkojen brittiläistä avaruusasemaa kohti laukaiseman ohjuksen, mutta saa samalla itse surmansa. Hänelle myönnetään teostaan postuumi Viktorian risti.

Vuonna 2044 "Ticker" Troonin poika Michael Troon on nimitetty Yhdistyneen kuningaskunnan kuuaseman päälliköksi. Hän ja hänen alaisensa seuraavat avuttomina, kuinka Maan suurvallat tuhoavat toisensa ydinsodassa.

Vuonna 2094 Michael Troonin pojanpojanpoika Geoffrey Montgomery Trunho menehtyy Brasilian avaruusjoukkojen Mars-lennolla.

Vuonna 2144 Geoffrey Montgomery Trunhon pojanpoika George Montgomery Troon on osallisena ensimmäisellä miehitetyllä lennolla Venukseen.

Lähteet
-------

1. ↑  The Outward Urge *The Internet's First Dedicated John Wyndham Website.*. Viitattu 8.11.2018. (englanniksi)
2. 1 2  Boston, John; Broderick, Damien: *Building New Worlds, 1946-1959: The Carnell Era, Volume One*, s. 257-258. Borgo Press, 2013. ISBN 978-1434445872. (englanniksi)
**Hiidenjärvi** (myös **Kaunistonjärvi**) on saareton ylänköjärvi Kuusamon keskiosassa Pohjois-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on 1,2 neliökilometriä. Etäisyys Kuusamon keskustasta on yksitoista kilometriä koilliseen ja Oulusta 213 kilometriä itäkoilliseen.

Maantiede
---------

Hiidenjärvi muodostuu noin puolitoista kilometriä pitkästä ja kilometrin levyisestä järvenselästä. Hiidenjärven lahdet ovat suultaan avoimia. Ne ovat järven koilliskolkan Ahonlahdelta myötäpäivään Malkolahti, Pitkälahti, Kalliolahti, Kotilahti, Kirkkolahti ja järven luoteiskulman Toolalahti. Laajin niemimaa on lounaisrannan Honkiniemi. Hiidenjärvi syvenee verraten tasaisesti rannoilta kohti ulappaa. Noin seitsemäsosa järven alasta on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta on kartan mukaan 17,5 metriä eli puolisen metriä enemmän kuin Ympäristökeskuksen mukaan.

Hiidenjärven etelärannalla sijaitsee Kaunisto-niminen maalaisasutus. Muut rannat ovat metsää, suota on etenkin länsirannalla, pientaloja on hajanaisesti. Hiidenjärven itäpuolella kohoavien Säynäjäronin ja Varteronin korkeustasot ovat noin 330 metriä merenpinnan yläpuolella. Pohjoispuolella kohoavan Siikavaaran korkeustaso on lähes 350 metriä merenpinnan yläpuolella. Noin kaksi kilometriä Hiidenjärveltä länteen sijaitsee Hiidenvaaran laki, jonka taso on noin 400 metriä merenpinnan yläpuolella. Hiidenjärven eteläpuolitse kulkee yhdystie 8670.

Hiidenjärveen virtaa suo-ojia. Hiidenjärvestä virtaa Myllypuro koilliseen Vartelampeen (289,9 metriä mpy). Vartelampi laskee kaakkoon Jorvanjärveen (282,2 metriä mpy) ja edelleen Hiisijokea kaakkoon kohti Kiitämää (252,8 metriä mpy).

Hiidenjärven vesitilavuus on 6 630 000 kuutiometriä.

Hiidenjärvi (73.047.1.003) kuuluu Hiisijoen valuma-alueeseen (73.047), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Koutajoen vesistössä (73). Toinen jakovaihe on Kuusinkijoen valuma-alue (73.04). Hiidenjärvi on laajin Hiisijoen valuma-alueen kuudesta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Siikalampi, jota seuraa Jorvajärvi. Rastilampi, Vartelampi ja Sohramonlampi ovat alle kymmenen hehtaarin laajuisia.

Kuusamon Hiidenjärvi on toiseksi laajin Suomen kahdeksasta Hiidenjärvestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hiidenjärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 2.6.2023.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 2.6.2023.
3. ↑  Hiidenjärvi (73.047.1.003) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.6.2023.
4. ↑  Hiisijoen valuma-alue (73.047) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 2.6.2023.
5. ↑  Hiidenjärvi. Järviwiki. Viitattu 2.6.2023.
**Vammaskosken silta** on Sastamalan keskustaajamassa Vammalassa sijaitseva Liekoveden ja Rautaveden välisen Vammaskosken salmen ylittävä silta. Kuusiaukkoinen 114 metriä pitkä ja alun perin 6 metriä leveä graniittisilta rakennettiin vuosina 1913–1915. Sillan rakennustyötä johti rakennusmestari ja sillanrakentaja Valle Antila (1882–1938). Samalla paikalla on ollut jo aiemmin puisia siltoja ainakin 1600-luvulta lähtien. Viimeksi paikalla ollut puusilta oli rakennettu 1874 ja se purettiin graniittisillan valmistuttua 1915.

Sillan alkuperäiset kivipylväiden tukemat putkikaiteet poistettiin vuonna 1958 tapahtuneen sillan kannen leventämisen yhteydessä kun sillalle rakennettiin jalkakäytävät. Osa alkuperäisistä kaiteista sijoitettiin 1970-luvulla Vammalan toria reunustamaan. Sillan viimeisin peruskorjaus ja levennystyö on tehty vuosina 2005–2006.

Vammaskosken silta on edellenkin tärkeä Vammalan sisäisessä liikenteessä koska Rautaveden yli suunniteltua Kilpinokan siltaa ja siihen liittyvää Vammalan keskustan ohitustietä ei ole päästy toteuttamaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Kokemäenjoen käyttötieto : Liekovesi-Rautavesi-Kulovesi : Sillat  (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Tyrvääläinen sukua harrastamassa-blogi 4.5.2014 : Vammaskosken sillasta
3. ↑  Valle Antila : Rakennusmestari – sillanrakentajaj (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Pekka Turtiaisen Kivenvieritys-blogi 4.3.2012 : Tapahtumia Vammaskosken sillalla
5. ↑  Vammaskosken tienoita jaloin ja uusin silmin, Alueviesti 16.7.2014
6. ↑  Sastamala 2009 keskustelupalsta : Kilpinokan sillan rakentaminen - kysymys ehdokkaille[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Mauno Jokipii ja Pekka Koskinen: *Vammaskosken silta 1600-luvulta nykypäiviin.* Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja LXXIII, 1992, Vammala. ISBN 951-9279-28-8.
**Vammalan vaneritehdas** on Sastamalassa sijaitseva koivuvaneritehdas. Tehtaan vuosituotanto vaneritehtaana oli 15 000 kuutiota koivuvaneria vuodessa. Vaneri käytettiin pääasiassa kuljetusvälineteollisuudessa ja rakentamisessa muottivanerina. Vuonna 2019 tehdas muutettiin vaneritehtaasta märkäviilutehtaaksi. Tehtaalla on enimmillään ollut yli 300 työntekijää, nykyinen työntekijämäärä on noin kymmenesosa tästä. 

Vammalan vaneritehtaan perusti vuonna 1951 lahtelainen Fennia Faneri Oy. Fennia Faneri Oy:ltä tehdas siirtyi vuonna 1963 tamperelaiselle J.W.Enqvist Oy:lle. J.W. Enqvist Oy:n omistus siityi puolestaan vuonna 1965 Serlachius Oy:lle. Serlachius Oy luopui vaneriteollisuudesta vuonna 1983, ja myi Vammalan tehtaan Grahn-konserniin kuuluvalle Jouko Mäkinen Oy:lle. Grahnin kausi päättyi konkurssiin vuonna 1986, ja tämän jälkeen tehtaan omistajaksi tuli Visuvesi Oy. Visuvesi Oy:n kautta kesti 25 vuotta, kunnes 
Vammalan vaneritehtaan omistajayhtiö *Vammalan Vaneri Oy* haettiin konkurssiin maaliskuussa 2011. Tässä yhteydessä suljettiin Vammalan ja Visuveden vaneritehtaat sekä Visuveden ja Lapuan sahat. 

Konkurssin hetkellä Vammalan tehtaalla oli noin 150 työntekijää. Syksyllä 2011 Vammalan vaneritehtaan osti konkurssipesältä suomalaisten yksityishenkilöiden perustama *Fineva Ply*. Noin vuoden kuluttua tästä syksyllä 2012 tehdas siirtyi venäläisomisteiselle *Kwellick Oy*:lle. Kwellick Oy:n toiminta päättyi vuonna 2013. Näiden omistajien aikana toiminta oli aiempaa pienimuotoisempaa. 

Kesäkuussa 2014 Vammalan tehtaan osti latvialaiseen Latvijas Finieris Groupiin kuuluva *Riga Wood Finland Oy*. Latvijas Finieris on maailman suurimpia koivuvanerin valmistajia ja sillä on valmistusta Suomen lisäksi Latviassa, Virossa ja Liettuassa. Yhtiön palveluksessa on noin 2000 henkilöä. Vanerin tuotanto aloitettiin Vammalassa uudelleen elokuussa 2014 ja tehtaan nimeksi muuttui *Riga Wood Finland Oy Sastamalan tehdas*.

Vanerin tuotanto lopetettiin kannattamattomana kesällä 2019, ja tämän jälkeen tehdas on keskittynyt märän koivuviilun toimitukseen konsernin latvialaisille tehtaille. Uuden omistajan aikana viilun valmistuksen konekanta on modernisoitu, ja tällä hetkellä tehdas on Suomen tehokkaimpia viilunvalmistusyksiköitä.

Lähteet
-------

1. ↑  Metsäuutiset 13.6.2014 : Vammalan vaneritehtaalle latvialainen omistaja (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Vammalan vanerin konkurssissa puualalta katosi 300 työpaikkaa, Särmä 5/2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
**John "Jackie" Cooper Jr.** (15. syyskuuta 1922 – 3. toukokuuta 2011) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän aloitti lapsinäyttelijänä ja onnistui jatkamaan uraansa aikuisikään saakka.

Cooper syntyi Los Angelesissa, Kaliforniassa. Hän nousi näkyväksi lapsitähdeksi tehtyään ensiesiintymisensä *Meidän jengi* -sarjassa (*Our Gang*) vuonna 1929. Tärkein varhaisista elokuvista oli *Papan poika seikkailemassa* (*Skippy*, 1931), jossa suorittamallaan roolilla Cooper oli 9-vuotiaana ehdolla Parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajaksi. 

Siirryttyään Metro-Goldwyn-Mayerille Cooper teki pitkäaikaista yhteistyötä Wallace Beeryn kanssa. Myöhemmällä uralla hänellä oli osia muiden muassa *Teräsmies*-elokuvissa. Hän teki myös ohjaajantöitä televisiossa ja voitti kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1972 ja 1978. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. 

Cooper oli kolmesti naimisissa. Hänen omaelämäkertansa *Please Don't Shoot My Dog* julkaistiin vuonna 1982; kertoman mukaan ohjaaja Norman Taurog oli uhannut ampua lapsinäyttelijän koiran, ellei Jackie kykenisi itkemään *Skippyssä*.

Lähteet
-------

1. ↑  Bergan, Ronald: Jackie Cooper obituary *The Guardian*.  5.5.2011. Viitattu 8.2.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jackie Cooper** Wikimedia Commonsissa

* Mclellan, Dennis : Jackie Cooper dies at 88; child star in the 1930s *The Los Angeles Times*.  5.5.2011 . Viitattu 8.2.2022. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Benjamin Pereira da Silva** (tunnetaan paremmin nimellä **Benjamin**; s. 29. toukokuuta 1969 Rio de Janeiro) on brasilialainen beachfutispelaaja. Benjamin on voittanut Brasilian beachfutismaajoukkueen paidassa yhdeksän MM-kultaa sekä yhden MM-hopean ja yhden MM-pronssin. Vuoden 2006 kisoissa hänet valittiin sekä kisojen toiseksi parhaaksi pelaajaksi ja toiseksi parhaaksi maalintekijäksi eli hänet palkittiin sekä Silver Ballilla että Silver Shoella. Silver Ballin Benjamin saavutti myös vuoden 2008 kisoista ja Bronze Ballin eli turnauksen kolmanneksi parhaimman pelaajan palkinnon vielä vuoden 2009 kisoista. Benjamin on pelannut kuusissa MM-kilpailuissa, joista jokaisesta hän on saavuttanut mitalin. 26 MM-ottelussa Benjamin on tehnyt 35 maalia. Hän on voittanut myös Etelä-Amerikan mestaruuden viidesti. Benjamin on pelannut huipputasolla vielä pitkälti yli nelikymppisenä.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* (Arkistoitu – Internet Archive)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Jackie Frazier-Lyde** (oik. **Jacqueline Frazier-Lyde** (s. 2. joulukuuta 1962 Beaufort, Etelä-Carolina) on yhdysvaltalainen asianajaja ja entinen nyrkkeilijä. Hän on entisen maailmanmestari Joe Frazierin tytär. Vuonna 2000 hän shokeerasi nyrkkeilymaailman aloittamalla nyrkkeilyn 38-vuotiaana. Frazier-Lydellä oli kokemusta urheilusta aikaisemmin. Hän voitti urheilustipendin yksityiseen American University -yliopistoon, mutta siirtyi myöhemmin opiskelemaan lakia Villanova University -yliopistoon, mistä hän valmistui vuonna 1988. Hän perusti myöhemmin oman lakiyrityksen.

Laila Alilta inspiroimana hän aloitti harjoittelemisen tosissaan. Taka-ajatuksena hänellä oli päästä kostamaan isänsä Muhammad Alille kärsimät nöyryytykset heidän kolmessa kohtaamisessaan. Frazier-Lyde aloitti uransa 6. helmikuuta 2000. Debyytiottelussaan hän voitti teknisellä tyrmäyksellä avauserässä Teela Reesen. Hänen ja Laila Alin urat kulkivat tahrattomasti eteenpäin. Alin tilastot olivat 8-0 ja Frazier-Lyden 7-0, joista 5 tyrmäystä, kun he ottivat yhteen. Ottelua kutsuttiin mediassa nimellä *Ali–Frazier IV* jatkona heidän legendaaristen isiensä kolmelle kohtaamiselle. Ottelu käytiin 8. heinäkuuta vuonna 2001. Ali voitti kahdeksaneräisen kohtaamisen tuomariäänin ja Frazier-Lyde aloitti neuvottelut uusintaottelusta. 

Joulukuussa 2001 Frazier-Lyde voitti WIBA:n keskisarjan mestaruusvyön neljännen erän teknisellä tyrmäyksellä voitettuaan Suzette Taylorin.

Frazier-Lyde lopetti nyrkkeilyuransa vuonna 2004. Hänellä on tilastoissaan 13 voittoa, joista 9 tyrmäyksellä, ja yksi tappio.

Frazier-Lydellä on kolme lasta.

Aiheesta muualla
----------------

| ammattinyrkkeilyottelut boxrec.comissa

Lähteet
-------

1. ↑  Jacqui Frazier-Lyde  10.4.2005. WIBA.  Arkistoitu 6.7.2008. Viitattu 10.6.2008. (englanniksi)
**Umbriel** on Uranuksen kolmanneksi suurin kuu. Sen löysi William Lassell yhdessä Arielin kanssa vuonna 1851. Kuun nimesi Lassellin pyynnöstä John Herschel vuonna 1852 yhdessä kolmen silloin tunnetun Uranuksen kuun kanssa. Umbrielin designaatio on **Uranus II**.

Ominaisuudet
------------

Umbrielia on toistaiseksi päästy tutkimaan vain Voyager 2 -avaruusluotaimen välityksellä, joka ohitti kuun tammikuussa 1986. Ohilennon aikaan kuun eteläinen pallonpuolisko oli kääntynyt Aurinkoon päin, joten vain sitä tutkittiin.

Umbriel on Uranuksen tummin kuu ja samalla geologisesti passiivisin. Se koostuu suurimmaksi osaksi vesijäästä ja lisäksi silikaattikivestä sekä metaanijäästä, joista viimeksi mainittu on keskittynyt lähinnä pinnalle.

Umbrielin silmiinpistävin piirre on *Wunda*-niminen suuri ympäristöään selvästi kirkkaampi rengas lähellä kuun päiväntasaajaa. Sen luonne on arvoitus, mutta se saattaa olla suhteellisen tuore suuri kraatteri, joka on paljastanut vaaleamman materiaalin pinnan alta. Wundan lähellä sijaitsee Skynd-kraatteri, jolla vaalean renkaan sijaan on kirkas keskushuippu.

Katso myös
----------

* Uranuksen kuut

Lähteet
-------

1. ↑  Uranian System *Planet and Satellite Names and Discoverers – International Astronomical Union (IAU)*. Viitattu 22.1.2020. (englanniksi)

Uranuksen kuut

|  |  |
| --- | --- |
| Sisemmät kuut | Cordelia | Ofelia | Bianca | Cressida | Desdemona | Juliet | Portia | Rosalind | Cupid | Belinda | Perdita | Puck | Mab |
| Suuret kuut | **Miranda** | **Ariel** | **Umbriel** | **Titania** | **Oberon** |
| Ulommat kuut | Francisco | Caliban | Stefano | Trinculo | Sycorax | Margaret | Prospero | Setebos | Ferdinand |
**Georgi Mihailovitš Gretško** (ven. Георгий Михайлович Гречко; 25. toukokuuta 1931 Leningrad – 8. huhtikuuta 2017 Moskova) oli neuvostoliittolainen kosmonautti.

Gretško valmistui insinööriksi Leningradin mekaniikan instituutista väitellen matematiikasta. Hän työskenteli Sergei Koroljovin alaisena, kunnes hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen. Gretško koulutettiin kuulentoa varten. Hän lensi Sojuz 17-, Sojuz 26- ja Sojuz T-14 -lennoilla muun muassa Saljut-avaruusasemalle. Gretško vietti avaruudessa 134 vuorokautta, 20 tuntia ja 32 minuuttia.

Hän teki ensimmäisen avaruuskävelyn Orlan-avaruuspuvussa 20. joulukuuta 1977. Gretško erosi avaruustoimestaan vuonna 1992 ja ryhtyi luennoijaksi Venäjän tiedeakatemiassa.

Hän totesi seuraavasti ufoista: "Jos saisin vapaasti kertoa, mitä olemme avaruudessa kokeneet, maailma järkyttyisi perusteellisesti." (Juhan af Grannin *Vieraita taivaalta* -ohjelma 1990-luvun alusta)*lähde?*

Gretško oli kaksinkertainen Neuvostoliiton sankari.

Lähteet
-------

1. ↑  Дочь космонавта Гречко назвала причину смерти отца *RBK*.  8.4.2017. Viitattu 8.4.2017. (venäjäksi)
2. ↑  Legendary Soviet Cosmonaut Georgy Grechko Dies *Sputnik International*.  8.4.2017. Viitattu 8.4.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* spacefacts.de: Lyhyt elämäkerta saksaksi
* space.kursknet.ru: Elämäkerta (englanniksi), (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Statussymboli on yhteiskunnallisen aseman osoittaja. Kuvassa Tesla-sähköauto.
Univormu on statussymboli.
Täytekynä on statusesine, jonka avulla voi erottua muista.
**Statussymboli** on lähinnä aineellinen tekijä, joka on tietyn yhteiskunnallisen ja taloudellisen aseman tunnusmerkki. Statussymboli on kouriintuntuva osoitus henkilön tärkeydestä. Statussymboli on yleensä esine, jonka tarkoituksena on merkitä omistajansa korkeaa sosiaalista ja taloudellista asemaa. 

Vaikka statussymboleina toimivat esineet muuttuvat ajan kuluessa, ne yhdistyvät aina yhteiskunnan ylempien ja alempien luokkien pääeroihin. Kapitalistisissa yhteiskunnissa statussymbolit ovat useimmiten sidottu rahalliseen vaurauteen. Mutta myös sellaisissa paikoissa, joissa kunnioitetaan taistelijoita, esimerkiksi viilto vartalossa voi merkitä kunniaa tai rohkeutta, ja siitä voi tulla näin statussymboli.

Kalliit tavarat
---------------

Kalliit tavarat, kuten luksusautot, suuret talot ja kellot, jotka voivat maksaa enemmän kuin asunto, ovat usein alempien yhteiskuntaluokkien saavuttamattomissa. Tämän takia tällaiset esineet ovat tulleet statussymboleiksi.

Pukeutuminen
------------

Univormu symbolisoi kuulumista organisaatioon, kuten armeijaan tai poliisiin. Virkapuku statussymbolina voi myös osoittaa erilaisia arvoja, erikoisuuksia, virkaa ja muita yksityiskohtia omistajansa asemasta organisaatiossa. Valtio voi myöntää kunniamerkkejä, mitaleja tai muita merkkejä, jotka voivat osoittaa niiden käyttäjän sankarillista tai virallista asemaa.

Monissa kulttuureissa eri puolilla maailmaa pukeutumissäännöt voivat määrittää, kenen tulisi käyttää tiettyjä vaatetyyppejä tai -tyylejä ja milloin tai missä tiettyihin vaatteisiin pukeudutaan. Joissakin ammateissa tietyt solmio-, puku- tai kenkämerkit antavat käyttäjälle statuksen.

Erottumisen esineitä
--------------------

Brittiläinen *Tatler*-lehti, joka on seurannut seurapiirielämää vuodesta 1709 asti luetteli asioita, mitkä erottavat paremman väen rahvaasta vuonna 2019. Sen mukaan mindfulness on muotia, ja sen ilmaisuun sopivat erinomaisesti huonekasvit. Uuden ajan statussymboleita ovat myös vinttikoira, Tesla, Greyson Perryn teokset, Ottolenghin mausteet, puulla lämpiävä pizzauuni, täytekynä, viinikellari ja kotitekoinen gin oratuomesta.

Lähteet
-------

1. ↑  Aikio, Annukka (toim.): *Uusi sivistyssanakirja*, s. 573. Otava, 1969.
2. ↑  David J. Cherrington: *Organizational behavior : the management of individual and organizational performance*. Boston : Allyn and Bacon, 1994. ISBN 978-0-205-15550-7. Teoksen verkkoversio (viitattu 18.11.2020).
3. 1 2 3  Will Kenton: Status Symbol Definition *Investopedia*. Viitattu 18.11.2020. (englanniksi)
4. ↑  Uuden ajan statussymbolit listattiin – näistä tiedät olevasi parempaa väkeä *www.iltalehti.fi*. Viitattu 18.11.2020.
**Georgi Petrovitš Dementjev** (ven. Гео́ргий Петро́вич Деме́нтьев, 5. heinäkuuta 1898 Pietarhovi – 14. huhtikuuta 1969 Moskova) oli neuvostoliittolainen lintutieteilijä.

Dementjev ei koskaan saanut varsinaista biologin koulutusta. Hän toimi Mihail Menzbierin avustajana ja oppilaana, ja pääsi Moskovan yliopiston eläintieteelliseen museoon vuonna 1927 avustamaan Sergei Buturlinia tämän valmistellessa teostaan *Polnyi opredelitel ptits SSSR* ("Neuvostoliiton lintujen täydellinen käsikirja", 1934–1941). Dementjev toimi museon lintukokoelmien kuraattorina vuosina 1932–1947, jonka jälkeen hän siirtyi biologisen tiedekunnan alkionkehitysoppiosastolle. Hän organisoi uudelleen selkärankaisosaston lintutieteellisen laboratorion, ja jatkoi lintutieteen kuraattorina kuolemaansa saakka.

Dementjev tutki ennen kaikkea lintujen luokittelua ja lajistoa. Hän oli niin sanottu nojatuolitutkija, joka keskittyi teoreettisiin kysymyksiin. Jalohaukat olivat Dementjevin suosikkilintuja. Hän keräsi erinomaisen kokoelman niiden nahkoja ja kaikkea haukkametsästykseen liittyvää, myös kirjaston. Hän julkaisi kirjan omista ampuhaukoistaan. Kokoelma on talletettu Moskovan eläintieteelliseen museoon, missä osa siitä on pysyvästi näytteillä.

Dementjev ja Nikolai Gladkov toimittivat suurteoksen *Ptitsy Sovetskogo Sojuza* ("Neuvostoliiton linnut") vuosina 1951–1954. Dementjev julkaisi lukuisia lintutieteellisiä artikkeleita sekä osallistui useiden kirjojen kirjoittamiseen, muun muassa *Guide to the Birds of the USSR* (venäjäksi) (1948), *Bird and Mammal Migrations* ja *About the Mongolian saker and about the taxonomic position of the Altai gyrfalcon* (venäjäksi), yhdessä A. Shagdarsurenin kanssa, 1964.

Lähteet
-------

* Zoological Museum of Moscow University (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  The Wilson Ornithological Society (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Scientific illustrators

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sonatas and Interludes** (suom. *Sonaatteja ja välisoittoja*) on John Cagen vuosina 1946–1948 säveltämä sarja pianokappaleita preparoidulle pianolle. Teos koostuu kuudestatoista sonaatista ja neljästä välisoitosta, ja sen esittäminen kestää noin tunnin. Teoksen ensiesityksestä on olemassa ristiriitaisia tietoja. Maro Ajemian esitti siitä osia vuonna 1946, ja useiden lähteiden mukaan Cage esitti koko teoksen vuonna 1948 North Carolinassa *Black Mountain Collegessa*, kun taas joidenkin lähteiden mukaan Ajemian ensiesitti sen 11. tammikuuta 1949. Teos on omistettu Maro Ajemianille. Sävellystä on pidetty yhtenä pianomusiikin mestariteoksista, ja vuoteen 2000 mennessä siitä on tehty jo 14 erillistä levytystä.

Teoksen esittämisen vaatima pianon preparointi kestää noin kaksi ja puoli tuntia, ja sen aikana 45 pianon ääntä muokataan laittamalla kielien väliin erilaisia ruuveja, muttereita sekä muovin ja kumin kappaleita. Preparointi jakaa pianon kolmeen erilliseen sointiryhmään.

Cagen mukaan teoksen koristeellisten melodioiden ja rauhallisen tunnelman on tarkoitus ilmentää intialaisen estetiikan yhdeksää tunnetilaa: "sankarillinen", "eroottinen", "iloinen", "ihmettelevä", "pelko", "viha", "suru", "vastenmielisyys" ja "rauhallisuus", johon kaikki muut tunnetilat lopulta johtavat. *Sonatas and Interludes* oli Cagen ensimmäinen hindufilosofiaa hyödyntänyt sävellys, ja säveltäessään teosta hän luki intialaisen taidehistorioitsijan Ananda Coomaraswamyn teoksia.

Sonaatit I–VIII ja XII–XVI noudattavat rytmistä AABB-rakennetta. Kahdessa ensimmäisessä välisoitossa ei ole toistettavia rakenteita, ja kaksi jälkimmäistä välisoittoa sekä sonaatit IX, X ja XI sisältävät preludin, välisoiton ja loppusoiton. Välisoitot on sijoitettu neljännen, kahdeksannen (toinen ja kolmas) ja kahdennentoista sonaatin jälkeen. Sonaatit XIV ja XV on yhdistetty nimen *"Gemini – after the work of Richard Lippold"* alle.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ishii, Reiko: *The Development of Extended Piano Techniques in Twentieth-Century American Music*. A Treatise submitted to the College of Music in partial fulfillment of the requirements for the degree of Doctor of Music. The Florida State University, College of Music, 2005. verkkoversio (pdf) (viitattu 27.2.2009). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3 4  Sonatas and Interludes johncage.info.  Arkistoitu 29.10.2012. Viitattu 27.2.2009. (englanniksi)
3. 1 2  Pritchett, James: Six views of the Sonatas and interludes  1995. James Pritchett. Viitattu 27.2.2009. (englanniksi)
**Juha-Pekka Torvinen** (s. 15. kesäkuuta 1983) on suomalainen futsal-pelaaja, joka pelaa Futsal-liigaa Ilveksessä toimien samalla joukkueen kakkosvalmentajana. Torvinen kuului myös Suomen futsalmaajoukkueen vakiokalustoon. Hän on pelannut 111 maaottelua, joissa hän teki 11 maalia. Torvinen päätti maajoukkuepelaajauransa keväällä 2018.

Juha-Pekka Torvinen (#5) pelaamassa 110. maaotteluaan Espanjaa vastaa 2.4.2018.
Torvinen pelasi jalkapalloa keskikenttäpelaajana niin ikään Ilveksessä Kakkosessa. Hän on Ilveksen kasvatti, mutta hän on edustanut myös PP-70:tä vuosina 2005–2007.

Lähteet
-------

1. ↑  Ilves FS:n miesten edustusjoukkueen taustatiimi kaudelle 2018-2019 | Ilves ry FUTSAL *www.ilvesfutsal.fi*.  Arkistoitu 23.11.2018. Viitattu 23.11.2018.
2. ↑  Kauden 2017-18 Futsal-gaalassa palkintosadetta *www.palloliitto.fi*.  Arkistoitu 22.11.2018. Viitattu 23.11.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Juha-Pekka Torvinen (Arkistoitu – Internet Archive) Pelaajasivu ja kauden tilastot Ilveksen sivuilta
**Georgi Vasiljevitš Aljošin** (ven. Георгий Васильевич Алёшин, (s. 10. maaliskuuta 1931 Krasnojarsk, Neuvostoliitto – 4. toukokuuta 2011 Novosibirsk, Venäjä) oli Viron kommunistisen puolueen toinen sihteeri vuosina 1985–1990. Kansallisuudeltaan hän oli venäläinen.

Aljošin opiskeli sähkötekniikkaa Novosibirskin rautatieinstituutissa vuosina 1949–1954. Sen jälkeen hän työskenteli vuosina 1954–1956 Novosibirskissa veturivarikolla. Vuonna 1957 hänestä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäsen. Hän siirtyi puolueen työntekijäksi Novosibirskissa. Vuodesta 1985 alkaen hän siirtyi Moskovaan NKP:n tehtäviin. Näin Aljošin oli puhdas Neuvostoliiton nomenklatuuran edustaja.

Vuoden 1985 joulukuussa NKP siirsi Aljošinin Neuvosto-Viroon paikallisen Viron kommunistisen puolueen toisen sihteerin eli paikallisen puolueen toiseksi vaikutusvaltaisimpaan virkaan. Ykköspaikalla eli ensimmäisen sihteerin virassa oli tiukan keskusvallan ja venäläistämisen kannattaja Karl Vaino. Aljošin oli Vainon kanssa samalla keskusvaltaa tukevalla linjalla kuten edeltäjänsä puolueen toisena sihteerinä ollut Aleksandr Kudrjavtsev. Aljošinin Neuvosto-Viron puoluesihteeritehtävän aikana alkoi virolaisen yhteiskunnan vapautuminen tiukasta kommunistipuolueen otteesta. Laulavan vallankumouksen myötä ensimmäinen sihteeri Vaino erotettiin kesäkuussa 1988 virolaisen Vaino Väljasin korvatessa Vainon.

Kesällä 1988 järjestäytyi keskusvaltamyönteinen ja samalla Viron itsenäisyysliikkeen vastainen Inter-liike, jonka kanssa Aljošinin oli yhteistyössä. Keskusvaltakeskeisen liikkeen asema heikkeni kuitenkin koko ajan Virossa. Maaliskuussa 1989 käydyissä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin vaaleissa Aljošin kärsi tappion sijoittuen vaalipiirissään vasta 4:ksi. Maaliskuussa 1990 Viron kommunistinen puolue irrottautui NKP:n määräysvallasta. Aljošin oli vielä tällöin puolueen keskuskomitean jäsenenä, mutta siirtyi vuoden 1990 aikana takaisin Venäjälle. Hän palasi Novosibirskiin NKP:stä irrottautuneen Venäjän kommunistisen puolueen tehtäviin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Aljoöin, Georgi Vassilinpoika *okupatsioon.ee*.  Arkistoitu 7.3.2016. Viitattu 6.7.2017. (viroksi)
2. ↑  Made, Tiit: "Kansallisuussuhteet ja "kämppäkaverit"", *Imperiumi tienhaarassa*, s. 156. Helsinki: Kirjayhtymä, 1989. ISBN 951-26-3342-6.
3. ↑  Viron kansarintama eteni.  *Helsingin Sanomat*, 28.3.1989, s. 25. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 18.10.2021.