recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Souk Ahras** (arab. سوق أهراس‎, *Sūq Ahrās*) on kaupunki ja Souk Ahrasin maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuoristossa 545 kilometriä Algerista itään. Souk Ahrasin kunnassa oli arviolta 182 300 asukasta vuonna 2017.

Souk Ahrasin kunnan pinta-ala on 36,38 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mechrohan ja Ouled Drissin, idässä Ouillenin, etelässä Zaarourian ja lännessä Hananchan kuntiin. Seudun ilmastoon vaikuttavat Välimeri ja Sahara. Kesät ovat kuumia ja kuivia ja talvet viileitä ja kosteita. Vuotuinen sademäärä on 650 millimetriä.

Kaupungin paikalla on sijainnut numidialainen Thagaste, josta tuli ensimmäisen vuosisadan lopulla roomalainen siirtokunta. Se muistetaan kirkkoisä Augustinuksen synnyinpaikkana.

Souk Ahrasista on maantieyhteydet naapurimaakuntiin ja Tunisiaan sekä rautatieyhteydet Annabaan, Tunisian rajalle ja Tébessan maakunnan El Kouifiin.

Kaupungissa on tekstiili-, maali- ja lasitehtaat sekä elintarviketeollisuutta. Ympäröivä maaseutu tuottaa viljaa, vihanneksia, maitoa ja lihaa. Souk Ahrasissa toimii Mohamed Cherif Messaadian yliopisto.

Paikallisia nähtävyyksiä ovat roomalaisajan rauniot, bysanttilainen linnoitus, vuonna 1856 rakennettu El Attiqin moskeija, Sidi Messaouad El Bousirin mausoleumi ja ranskalaistyylinen kaupungintalo. Pyhän Augustinuksen museossa on esillä antiikin ajan veistoksia ja muistotauluja berberin- ja latinankielisine kirjoituksineen. Kaupungintalon museossa on esineitä ja mosaiikkeja lähiseudun arkeologisista kohteista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Monographie Wilaya de Souk Ahras *Aniref*. Viitattu 1.4.2024.
2. 1 2  *Petit futé Algérie 2011–2012*, s. 336. Paris: Nouvelles Éditions de l'Université, 2011. ISBN 978-2-7469-2575-5.
3. 1 2  Oakes, Jonathan: *Algeria: The Bradt Travel Guide*, s. 185–186. Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2008. ISBN 1-84162-232-X.
4. ↑  Historical overview for the University of Souk-Ahras *Mohamed Cherif Messaadia University*. Viitattu 1.4.2024.
**Pöljän kotiseutumuseo** sijaitsee Siilinjärvellä Pöljän kylässä lähellä viitostietä ja Savon rataa. Pöljän kansakoulun opettajan Elsa Väänäsen vuonna 1933 perustama, nyttemmin Silinjärven kunnan ylläpitämä museo on avoinna kesäkaudella parin kuukauden aikana tiistaista lauantaihin, talvikaudella sopimuksen mukaan.

Museo esittelee Siilinjärven seudun historiaa sekä pohjoissavolaista maaseutuelämää 1800-luvulta 1930-luvulle. Museo sijaitsee Pöljänjärven itärannan maisemassa. Aiemman pienviljelijän pihapiirin käsittävällä museoalueella on seitsemän rakennusta 1800-luvun lopulta – 1900-luvun alusta. Nähtävänä on 1800-luvun savutupa, 1700-luvun morsiusaitta, maitoaitta, navetta, eloaitta, riihi ja savusauna.

Museoalue sijaitsee Pöljän muinaisjäännösalueella ja pihapiiristä on arkeologisissa tutkimuksissa löydetty muun muassa kampakeramiikkaa, kiviesineiden kappaleita ja muinainen tulisija, joten paikalla lienee ollut asutusta jo kivikaudella. Pöljän kylän muinaislöytöjen mukaan on nimetty eräs kivikauden loppupuolella valmistettu keramiikkatyylikin Pöljän keramiikaksi.

Kesäkaudella museoalueella tai sen välittömässä läheisyydessä on järjestetty lavatansseja. Museon yhteydessä sijaitsee 1900-luvun alulta oleva kotiseututalo (Myllyharjun tupa). Pöljän kotiseutumuseo on yksi Pöljän kylän kulttuuripolun kohteista. Museon välittömässä läheisyydessä oleva kunnan uimaranta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pöljän kotiseutumuseo Museokortti, museot.fi. Viitattu 20.7.2016.
2. 1 2 3 4 5  Pöljän kotiseutumuseo Siilinjärven kaupunki, siilinjarvi.fi.  Arkistoitu 16.8.2016. Viitattu 20.7.2016.
3. ↑  Kesäillan tanssit (esimerkki) Savon Sanomat.  Arkistoitu 19.8.2016. Viitattu 20.7.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Pöljän kylä (Arkistoitu – Internet Archive) (poljankyla.com)
* Siilinjärvi, Pöljän kotiseutumuseo (Arkistoitu – Internet Archive) (savonsanomat.menoinfo.fi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Perustiedot Wikidatassa: Pöljän kotiseutumuseo (Q20250301)ohje |
| --- |
|  |
| esiintymä kohteesta | kotiseutumuseo, paikallismuseo, museo |
|  |
| valtio | Suomi |
|  |
| sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä | Siilinjärvi |
|  |
| katuosoite | Museotie 58, 71820 Pöljä |
|  |
| koordinaatit | 63°07′26″N 27°37′34″E﻿ / ﻿63.124°N 27.626°E﻿ / 63.124; 27.626 |
|  |
|  |

 |
**Pasi Berggren** (s. 1971) on suomalainen yritysjohtaja ja hän on toiminut Meira Nova Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 2018 lähtien. Hän on valmistunut diplomi-insinööriksi Tampereen teknillisestä korkeakoulusta ja työskennellyt vuosina 1996-2003 kansainvälisesti toimivien yritysten elektroniikan valmistuksen automatisointihankkeiden parissa, jolloin hän on vuosituhannen vaihteessa myös asunut ja työskennellyt Yhdysvalloissa. Berggren on toiminut erilaisissa tuotannon ja projektitoiminnan johtajatehtävissä valmistavassa teollisuudessa sveitsiläisessä Schaffner-konsernissa (2003-2009) sekä toiminut sen Suomen että Saksan yhtiöiden toimitusjohtajana. Nykyisin Berggren on Meira Nova Oy:n toimitusjohtaja, mihin hän siirtyi työskenneltyään tukkukaupan alalla tuotannon- ja logistiikanjohtotehtävissä Transmeri Oy:ssä (2009–2013) sekä toimitusjohtajana Motoral Oy:ssä (2013–2018). Lisäksi Berggren on toiminut Schaffner Oy:n (2005–2008), Estko As:n (2011-2014), Oy Transmeri Logistics Ab:n (2013-2016) sekä Finnfrost Oy:n (2018–2019) hallituksen jäsenenä.

Lähteet
-------

1. ↑  Pasi Berggren Meira Novan toimitusjohtajaksi *www.meiranova.fi*. Viitattu 26.6.2023.
2. ↑  admin: Motoral Oy:n toimitusjohtaja vaihtuu *Motoral*.  20.2.2019. Viitattu 26.6.2023. (englanniksi)
Ari Pazovski
**Ari Moisejevitš Pazovski** (ven. Арий Моисеевич Пазовский; 2. helmikuuta 1887 Perm – 6. tammikuuta 1953 Moskova) oli venäläinen, myöhemmin neuvostoliittolainen kapellimestari.

Pazovski oppi lapsena soittamaan viulua. Hän oli Pjotr Krasnokutskin ja Leopold Auerin oppilaana Pietarin konservatoriossa. Vuosina 1905–1908 Pazovski johti alueellisia oopperaseurueita. Vuosina 1908–1910 hän oli kapellimestarina Sergei Ziminin oopperassa Moskovassa. Tämän jälkeen hän johti Harkovassa, Odessassa ja Kiovassa. Pazovski oli Petrogradin kansanoopperan musiikillinen johtaja vuosina 1916–1918. 1920–1930-luvuilla hän johti Bolšoi-teatterissa, Bakussa, Sverdlovskissa, Harkovassa ja Kiovassa.

Pazovski oli taiteellisena johtajana Kirov-teatterissa vuosina 1936–1943 ja Bolšoi-teatterissa vuosina 1943–1948. Hän sai vuonna 1940 Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Nicolas Slonimsky, Laura Kuhn, Dennis McIntire, Pazovsky, Ariy (Moiseievich) Baker’s Biographical Dictionary of Musicians, viitattu 20.3.2024 (englanniksi)
Perinteinen luokkahuone
Tiimityöskentelyyn käytettävä luokkahuone
**Luokkahuone** on tila koulussa, yliopistossa, lukiossa ja muissa vastaavissa, jossa opetetaan luokkaa. Luokkahuoneella on lukujärjestys, jonka mukaan siellä pidetään oppitunteja. Luokkahuone voi olla yhden luokan käytössä tai sitä käyttää yksi opettaja juuri tietyn aineen opetuksessa.

Luokkahuoneen kalusteina on opettajan pöytä tuoleineen sekä lukuisa määrä oppilaiden pulpetteja tuoleineen. Pulpetteja voidaan ryhmitellä opetusmenetelmien mukaan esimerkiksi ringiksi. Luokkahuoneessa on perinteisesti liitutaulu. Nykyisin käytetään useammin taulua, johon kirjoitetaan tussilla. On myös elektronisia tauluja. Perinteisessä luokassa on piirtoheitin. Nykyisin sen ovat korvanneet videoprojektorit ja dokumenttikamerat. Luokkatilassa voi olla (lukollisia) kaappeja sekä hyllyjä tavaroiden säilytystä varten. Luokan seinillä voi olla kiinnitysalusta julisteille tai oppilaiden piirroksille. Luonnollisesti luokkatilassa on valaisimia. Ne on ryhmitelty siten, että esim. luokan etuosan voi saada hämäräksi videotykin kuvan näkyvyyden parantamiseksi.

Oppilailla voi olla käytössään tietokoneet. Se on asetettu yleensä pulpetin alle, ja pulpetin päällä ovat näyttö, näppäimistö ja hiiri. Tällaisia luokkia kutsutaan tietokoneluokiksi. Tietokoneiden ja tietoverkkojen asennustöiden luokkia sanotaan tietokonelaboratorioiksi.

Teknisen käsityön luokissa on puusepän työkaluja.

Kemian opetukseen käytettäviä tiloja sanotaan laboratorioiksi. Luokassa on kemiallisten kokeiden laitteita sekä kemiallisia aineita.

Kielen opiskelua varten varustettuja opetustiloja sanotaan kielistudioiksi.

Afrikassa on suuria "ylikansoitettuja" luokkahuoneita.
**Dr. Dobb's Journal** oli Yhdysvalloissa 1975–2009 ilmestynyt tietokoneohjelmointiin ja ohjelmistotuotantoon keskittynyt aikakauslehti.

Historia
--------

Bob Albrecht julkaisi vuodesta 1972 harrastelijoille *People's Computer Company Newsletter* -uutiskirjettä Menlo Parkissa Kaliforniassa.
Stanfordin yliopiston lehtori Dennis Allison julkaisi julkaisussa 1975 määritelmät ja ohjeet BASIC-tulkin toteuttamiseksi mikrotietokoneille. Tämä *Tiny BASICiksi* nimetty tulkki sai suuren suosion muiden hakkereiden keskuudessa ja se toteutettiin monille tietokoneille. Kuka tahansa sai valokopiot ohjelman halutun version lähdekoodista lähettämällä kirjekuoren, jossa oli postimerkki ja oma osoite.

PCC julkaisi Tiny BASICistä kolme erikoisnumeroa vuonna 1976 nimellä *Dr. Dobb's Journal of Tiny BASIC Calisthenics & Orthodontia.* Nimi Dobb tuli nimistä Don (Dennis) ja Bob. Uutiskirjeiden suuren suosion ja pyyntöjen vuoksi julkaisusta tuli säännöllisesti ilmestyvä lehti, jonka ensimmäiseksi päätoimittajaksi tuli Jim Warren.

Julkaisun sisältö laajeni ja suuri osa materiaalista tuli vapaaehtoisilta avustajilta. Richard Stallmanin "GNU Manifesto" julkaistiin lehdessä 1985. Lehden historiaan kuului myös 386BSD-käyttöjärjestelmän esittely.

Lehti kasvoi myöhemmin ammattimaiseksi ja saavutti kansainvälistä mainetta ja lukijakunnan. Julkaisijaksi tuli United Business Media (UBM). Lehden paperiversion julkaisu lopetettiin helmikuun 2009 numeroon.
Verkkosivustoa päivitettiin uudella sisällöllä aina vuoden 2014 loppuun asti.

Lähteet
-------

* Farewell, Dr. Dobb's, Andrew Binstock, December 16, 2014
* Dr. Dobb's Journal sails into the sunset - yet again, 17 Dec 2014 at 12:32, Tim Anderson
*Tämä artikkeli kertoo järvestä Ilomantsissa. Samanniminen järvi on myös Savitaipaleella.*

**Virmajärvi** (ven. Вирмаярви) on pieni järvi Suomen ja Venäjän rajalla. Suomelle kuuluvalta osaltaan se sijaitsee Ilomantsissa Pohjois-Karjalassa, Venäjälle kuuluvalta osaltaan Suojärven piirissä Karjalan tasavallassa. Järvi on osa Koitajoen valuma-aluetta. Lähin suurempi kylä on Hattuvaara Ilomantsissa.

Virmajärvellä olevassa saaressa sijaitsee Suomen sekä Euroopan unionin manneralueen itäisin piste. Sama saari oli Ruotsin ja Venäjän välisenä rajapaikkana jo Stolbovan rauhassa vuonna 1617, ja siitä pohjoiseen nykyinen valtakunnanraja on yhä vuonna 1621 määritetyllä paikalla. Virmajärven kohdalla nykyinen raja ja aikaisempi, ennen talvisotaa voimassa ollut Tarton rauhan raja haarautuvat toisistaan.

Virmajärven rantaan on vuonna 1996 rakennettu itäpisteen katselupaikka, jonne johtaa tie Hattuvaarasta, matkaa on noin 19 kilometriä. Tien loppuosa, polku katselupaikalle ja katselupaikka on erotettu pois rajavyöhykkeestä eikä rajatulla alueella liikkumiseen tarvita rajavyöhykelupaa. Katselupaikalla käy vuosittain noin 2 500 vierailijaa. Tätä ennen itäpisteelle meno edellytti telekopion lähettämistä Pohjois-Karjalan rajavartiostolle ja myönteisen vastauksen saamista. Taistelijan talolla olivat tarvittavat yhteydet]].

Lähteet
-------

1. ↑  Maanmittauslaitoksen paikannimirekisteri, MaanmittauslaitosView and modify data on Wikidata. Tieto on haettu Wikidatasta.
2. ↑  Ekholm, Matti: *Suomen vesistöalueet*. Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja – Sarja A 126. Helsinki: Vesi ja Ympäristöhallitus, 1993. ISBN 951-47-6860-4.
3. 1 2 3  Suomen itäisin piste Rajavartiolaitos.  Arkistoitu 23.6.2019. Viitattu 13.10.2019.
4. ↑  Koitajoen nähtävyydet ja historia *Luontoon.fi*. Metsähallitus. Viitattu 13.5.2009. [vanhentunut linkki]
5. ↑  Vierailu EU:n mantereen itäisimmällä pisteellä (PDF) Rajavartiolaitos. Viitattu 18.12.2016. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kokkonen, Jukka: *Villiä itää, kesytöntä länttä – Ylä-Koitajoen alueen ja Ilomantsin historiaa*. Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja. Sarja A 152. Helsinki: Metsähallitus, 2005. Julkaisun verkkoversio (PDF) (viitattu 12.5.2009).
* Itäpisteen katselupaikan kartta[vanhentunut linkki] (PDF)
Huippuvuorten luoteisosan kansallispuisto

|  |  |
| --- | --- |
| Sijainti | 
HuippuvuoretNorja |
| Pinta-ala | 
3 684 km2 (maa) 6 189 km2 (meri) |

Hallinto| Nimi alkuperäiskielellä | 
Nordvest-Spitsbergen |
| Tyyppi | 
KansallispuistoView and modify data on Wikidata  |
| Perustettu | 
1973 |

Karttamuokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa WikidataaTietolaatikon dokumentaatioNäytä Wikidatasta tulevat arvot

**Huippuvuorten luoteisosan kansallispuisto** on luonnonsuojelualue Huippuvuorten suurimman saaren Länsimaan eli Spitsbergenin luoteisosassa. Puisto on perustettu vuonna 1973. Sen maa-alueiden pinta-ala on 3 684 km2 ja merialueiden 6 189 km2.

Pustoon kuuluvat Krossfjorden, Magdalenefjorden ja osa Woodfjordenista. Suojelualueeseen kuuluu myös Reinsdyrflyan laaja rannikkotasanko.

Spitsbergenin luoteisosa on maisemaltaan monipuolista, ja puiston alueella on monia kulttuurihistoriallisia kohteita. Willem Barentsz rantautui täällä ensimmäisen kerran vuonna 1596. Virgohamna oli monen naparetken lähtöpaikka, Salomon August Andrée lähti sieltä viimeiselle ilmapalloretkelleen vuonna 1897. Puistossa on valaanpyyntiasemien jäänteitä, jälkiä naparetkistä ja toisen maailmansodan ajalta. Etenkin Magdalenefjorden on risteilyalusten suosima pysähdyspaikka.

Moffenin saari on kookonaan rauhoitettu, ja siellä asuu mursuja. Puistossa elää myös paljon peuroja ja naaleja. Sellaiset saaret, joissa naaleja ei ole, ovat tärkeitä merilintujen pesimäalueita. Kuumien lähteiden ympärillä Bockfjordenissa kasvaa erikoislaatuisia kasvilajeja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Protected Areas in Svalbard *Visit Svalbard*. Viitattu 21.3.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark *Store Norske Leksicon*. Viitattu 22.3.2024. (norjaksi)

NorjaNorjan kansallispuistot

* Blåfjella–Skjækerfjella
* Breheimen
* Børgefjell
* Dovre
* Dovrefjell–Sunndalsfjella
* Femundsmarka
* Folgefonna
* Forlandet
* Forollhogna
* Fulufjellet
* Færder
* Gutulia
* Hallingskarvet
* Hardangervidda
* Indre Wijdefjorden
* Jomfruland
* Jostedalsbreen
* Jotunheimen
* Junkerdal
* Làhku
* Langsua
* Lierne
* Lofotodden
* Lomsdal–Visten
* Møysalen
* Nordenskiöld Land
* Nordre Isfjorden
* Nordvest-Spitsbergen
* Raet
* Rago
* Reinheimen
* Reisa
* Rohkunborri
* Rondane
* Saltfjellet–Svartisen
* Sassen–Bünsow Land
* Seiland
* Sjunkhatten
* Skarvan og Roltdalen
* Stabbursdalen
* Sør-Spitsbergen
* Varangerhalvøya
* Ytre Hvaler
* Øvre Anárjohka
* Øvre Dividal
* Øvre Pasvik
* Ånderdalen
**Pekka Kanervio** (s. 1957) on suomalainen kunnanjohtaja. Hänet valittiin toukokuussa 2019 Karstulan kunnanjohtajaksi. Hänet ehdittiin vuonna 2020 valita suunnitellun Suomenselän kunnanjohtajaksi, mutta kunnan muodostaminen ei toteutunut. Kanervion edeltäjä Karstulassa oli Hilkka Hakala, joka erosi virasta helmikuussa 2019 luottamuspulan vuoksi.

Ennen Karstulaa Kanervio toimi kesästä 2014 Kinnulan kunnanjohtajana. Kanervion valinta Kinnulaan tapahtui monen äänestyksen jälkeen ja oli yllätys. Hän erosi tehtävästä maaliskuussa 2019 luottamuspulan vuoksi.Sai henkilökohtaisen vakavan huomautuksen aluehallintovirastosta (AVI)koululaisen koulukuljetusten estämisen vuoksi. Kinnulan kunnassa myös monet muut saivat huomautuksia koulukuljetukseen liittyvien tuomioistuimen päätösten kumoamisesta 6-vuoden ajan.

Kanervio on koulutukseltaan luokanopettaja ja valmistunut kasvatustieteen tohtoriksi. Hän on toiminut luokanopettajana ja Jyväskylän yliopiston tutkijana sekä tehnyt rehtorin sijaisuuksia myös Kinnulassa ennen kunnanjohtajaksi valintaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Jorma Ylönen: Kinnulan Kanervio: nöyrin mielin jatkokaudelle Kuntalehti 15.5.2018
2. 1 2 3  Kalle Pallonen: Valtuusto vahvisti Pekka Kanervion valinnan kunnanjohtajaksi Yle 21.5.2019. Viitattu 16.1.2022
3. ↑  Pekka Kanervio valittu Suomenselän kunnanjohtajaksi *Yle Uutiset*. Viitattu 16.1.2022.
4. ↑  Yllättävä valinta herätti tunteita *Kotiseudun Sanomat*.  24.6.2014.  Arkistoitu 27.1.2018. Viitattu 16.1.2022.
5. ↑  Jorma Ylönen: Kanervio lähtee Kinnulasta luottamuspulan takia *Kuntalehti*.  11.3.2019. Viitattu 16.1.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
William Tierney Clark
**William Tierney Clark** (23. elokuuta 1783 Bristol, Englanti – 22. syyskuuta 1852 Lontoo, Englanti) oli englantilainen insinööri, joka suunnitteli erityisesti siltoja. Hän oli ensimmäisiä riippusiltojen suunnittelijoita. 

Clark aloitti paikallisen myllynrakentajan harjoittelijana, eteni sen jälkeen konsultoivaksi insinööriksi ja muutti Lontooseen. Hän työskenteli vuodesta 1811 West Middlesex Waterworks Companyn palveluksessa.

Clark suunnitteli ensimmäisen Lontoon Thamesin ylittävän sillan, Hammersmithin sillan, joka avattiin käyttöön 1827. Muita hänen suunnittelemiaan siltoja ovat riippusilta Marlowin silta Thamesin yli sekä Norfolkin silta yhdessä Samuel Brownin kanssa. Norfolkin silta ylittää Adurjoen Shoreham-by-Seassa West Sussexissa, ja se avattiin 1834, mutta 1923 sen tilalle rakennettiin uusi silta.

Széchenyin ketjusilta, Budapest
Kansainvälisesti tunnetuin suunnittelutyö on Széchenyin ketjusilta, joka ylittää Tonavan Budapestissa Unkarissa. Marlow'n silta on lähes samanlainen mutta pienempi prototyyppi. Tierney Clark suunnitteli sen 1839, ja rakentamista valvoi Budapestissa skotlantilainen Adam Clark (ei sukua). Silta avattiin 1849.

Tierney Clarkin nimiin on pantu myös Highamin ja Frindsburyn välinen tunneli lähellä Rochesteria Pohjois-Kentissä, ja se oli tarkoitettu Thamesin ja Medwayn välisen kanavan käyttöön. Kanavasta ei kuitenkaan tullut menestystä, mutta se otettiin käyttöön Gravesendin ja Rochesterin väliselle rautatielle.

Tierney Clark asui ja kuoli Hammersmithissa Länsi-Lontoossa. Hänen muistomerkissään paikallisessa seurakunnan kirkossa St Paul’sissa on kuva läheisestä sillasta. Budassa on hänelle nimetty katu, ja Unkarin konsultti-insinöörit ja arkkitehdit myöntävät vuosittain hänen kunniakseen perustetun palkinnon Tierney Clarkin insinööripalkinnon.

Ensimmäinen Hammersmithin silta, kuva vuodelta 1827.
Marlow'n silta

Aiheesta muualla
----------------

* Structurae.de

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:William Tierney Clark
*Tämä artikkeli kertoo rockyhtyeestä. Muita merkityksiä on SKY:n täsmennyssivulla*
**Sky** oli brittiläis-australialainen progressiivisen rockin yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1978 jolloin klassisen kitaran soittaja John Williams päätti ryhtyä yhteistyöhön muusikoiden Herbie Flowers, Francis Monkman, Tristan Fry ja Kevin Peek kanssa. Pitkäksi venyneen levy-yhtiön etsimisen jälkeen he solmivat lopulta sopimuksen pienen eurooppalaisen Ariola-merkin kanssa. Ensialbumi *Sky* oli suuri menestys Britanniassa ja Australiassa. Sitä seurasi vieläkin menestyneempi kaksoisalbumi *Sky 2*, joka oli kymmenenneksi myydyin albumi Britanniassa vuonna 1980. Francis Monkmanin eron jälkeen hänet korvasi Steve Gray, joka kehitti yhtyeen tyyliä enemmän jazzin suuntaan. Seuraavien albumeiden menestys oli heikompaa. Kuudennen albumin *Cadmium* jälkeen myös John Williams jätti yhtyeen. Sky levytti sen jälkeen vain kaksi albumia; *The Great Balloon Race* ja *Mozart*. Jälkimmäinen näistä tehtiin Academy of St. Martin in the Fieldsin kanssa ja se oli heidän parhaiten menestynyt albumi Yhdysvalloissa.

Vuosien 1991 - 1994 aikana yhtyeen viisi ensimmäistä albumia julkaistiin CD:llä ensimmäistä kertaa ja tapahtumaa juhliakseen yhtye teki konserttikiertueen Britanniassa. Sky ei ole virallisesti hajonnut mutta he eivät ole esiintyneet yhdessä enää vuoden 1994 jälkeen.

Jäsenet
-------

* John Williams 1978-1983
* Francis Monkman 1978-1980
* Kevin Peek 1978-1985
* Herbie Flowers 1978-1994
* Tristan Fry 1978-1994
* Steve Gray 1981-1994
* Paul Hart 1984-1994

Diskografia
-----------

### Studioalbumit

* *Sky*  (1979)
* *Sky 2*  (1980)
* *Sky 3*  (1981)
* *Sky 4 Forthcoming*  (1982)
* *Cadmium*  (1983)
* *The Great Balloon Race*  (1985)
* *Mozart*  (1987)

### Livealbumit

* *Sky Five Live*  (1983)
* *Live in Nottingham*  (2001)

### Singlet

* *Cannonball*  (1979)
* *Toccata*  (1980, UK #5)
* *Bajo Cero* (feat. J Balvin & Jhay Cortez) (2019)
atNorth on islantilainen konesali- ja tekoälypalveluita tarjoava yritys, joka tarjoaa palveluita Islannissa, Ruotsissa ja Suomessa. atNorthin pääkonttori sijaitsee Islannin Reykjavikissa. Yhtiö perustettiin vuonna 2009 ja se siirtyi Partners Groupin omistukseen vuonna 2022.

atNorth Suomessa
----------------

Yhtiöllä on kolme datakeskusta Suomessa. Joulukuussa 2023 yhtiö osti Kouvolan Ummeljoelta 21 hehtaarin teollisuustontin Kymijoen rannalta tarkoituksena rakentaa 60 megawatin datakeskus. Datakeskuksen rakentaminen alkaa kesällä 2024 – Atnorth investoi Kouvolaan noin 1,5 miljardia euroa. Konesalitoiminta on arvioitu käynnistyvän vuoden 2025 jälkipuoliskolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Islantilainen Atnorth rakentaa Kouvolaan data­keskuksen *hs.fi*. Viitattu 7.12.2023.
2. ↑  atNorth rakentaa megaluokan datakeskuksen Kouvolaan – käytöstä syntyvä kierrätyslämpö ohjataan kaupunkilaisten tarpeisiin *kouvola.fi*. Viitattu 7.12.2023.
3. ↑  atNorth announces heat reuse enabled mega site in Kouvola *atnorth.com*. Viitattu 7.12.2023.
Kanjonin seinämät nousevat pystysuoraan yli 100 metrin korkeuteen.
**Aareschlucht** on Aarejoen kanjoni, Keski-Sveitsissä, Meiringenin eteläpuolella. Kanjoni on noin 1 400 metriä pitkä, korkeimmillaan lähes 200 metriä korkea ja kapeimmillaan muutaman metrin leveä.

Aareschucht on ollut nähtävyys 1800-luvulta alkaen: kanjonin läpi rakennettiin kulkureitti matkailijoita varten vuonna 1888. Kanjoni on avoinna matkailijoille huhtikuulta marraskuulle. 

Kanjonin ohitse tunnelissa kulkee Kraftwerke Oberhasli AG:n rautatie, jolla on seisakkeet kanjonin molemmissa päissä (Aareschlucht West ja Aareschlucht Ost). Kanjonissa ei ole tietä, vaan sen ohi kulkee tie noin 120 metriä kanjonia ylempänä.

Lähteet
-------

* Aareschlucht (Kanjonin matkailusivut) Meiringen:  Aareschlucht AG. Viitattu 29.3.2014. (saksaksi), (ranskaksi), (englanniksi)
* National map: swisstopo (Sveitsin valtion julkinen karttapalvelu) *map.geo.admin.ch*. Wabern:  Bundesamt für Landestopografie swisstopo. Viitattu 29.3.2014. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (retoromaaniksi), (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Schweers, Hans; Wall, Henning; et al.: *Eisenbahnatlas Schweiz*. Sveitsin rautatiekartasto, s. 33. Köln, Saksa: Verlag Schweers + Wall GmbH, 2012. ISBN 978-3-89494-130-7. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aareschlucht** Wikimedia Commonsissa
**Osvi Heikki Jooseppi Lahtinen** (23. heinäkuuta 1912 Helsinki – 15. syyskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä ja tuomari. Hän toimi korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena vuodesta 1961 alkaen kuolemaansa asti.

Elämä ja ura
------------

Lahtinen valmistui ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta kaksoislyseosta ja suoritti vuonna 1939 ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa. Hän palveli sotilaana talvisodassa, jonka aikana hän haavoittui vakavasti telttaan osuneesta ammuksesta mutta selvisi hengissä. Sodan jälkeen hän sai varatuomarin arvon vuonna 1941, suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1947 ja väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1951 väitöskirjallaan *Zum Aufbau der rechtlichen Grundlagen*.

Lahtinen työskenteli koko uransa korkeimmassa oikeudessa, jonne hänet nimitettiin ensin ylimääräiseksi virkamieheksi vuonna 1942, sitten ylimääräiseksi oikeusneuvoksi vuonna 1960 ja lopulta pysyväksi oikeusneuvokseksi vuonna 1961. Tuomarina Lahtisella oli harvinaisen syvällinen ote teoreettisiin kysymyksiin, ja hän vaikutti korkeimman oikeuden työn laadun parantumiseen 1950- ja 1960-luvuilla sekä aloitti ensimmäisenä korkeimman oikeuden tuomarina oikeustapausten säännöllisen selostamisen.

Oikeustieteellinen tutkimus
---------------------------

Lahtinen oli analyyttisen oikeustieteen varhaisimpia edustajia Suomessa. Hänen väitöskirjansa edusti oikeusrealismia ja perustui saksalaisen Theodor Geigerin empiiriseen käsitykseen normin voimassaolosta. Lahtinen oli kiinnostunut oikeudellisten käsitteiden semantiikasta, jossa hän edusti nominalismia ja jota hän käsitteli useissa artikkeleissa. Suomalaisen jäämistöoikeudellisen tutkimuksen kannalta uranuurtavassa ja aikanaan paljon keskustelua herättäneessä artikkelissa *Kuolinpesä-konstruktiosta* (1955) Lahtinen esitti, että oikeushenkilö on tunnusnimi, joka on palautettavissa henkilönimiksi eli fyysisten henkilöiden nimiksi, ja tämän perusteella myös kuolinpesää on pidettävä oikeushenkilönä. Lahtisen ajatus kuolinpesä-konstruktiosta perustui Bertrand Russellin ajatukseen määrätyistä kuvauksista ja loogiseen empirismiin.

Lähteet
-------

* Aarnio, Aulis: Kun kuolinpesästä tuli tunnusnimi: Osvi Lahtinen oikeusajattelun uudistajana.  *Lakimies*, 2002, nro 7–8, s. 1134–1142.
* Kangas, Urpo (toim.): *Oikeustiede Suomessa 1900–2000*. Juva: WSOY, 1998.

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6  Sundström, Mia: Lahtinen, Osvi (1912 - 1967) *Kansallisbiografia*.  21.3.2005. Viitattu 28.10.2023.
2. 1 2  Aarnio 2002, s. 1134
3. 1 2  Kangas (toim.) 1998, s. 173
4. ↑  Aarnio 2002, s. 1134–1135
5. ↑  Aarnio 2002, s. 1135
6. ↑  Aarnio 2002, s. 1137
7. ↑  Aarnio 2002, s. 1138–1139


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Minuteman III
**Mannertenvälinen ballistinen ohjus** (engl. *intercontinental ballistic missile*, lyh. **ICBM**) on maalta laukaistava ballistinen ohjus, jonka kantomatka on yli 5 500 kilometriä. ICBM-ohjukset on varustettu tyypillisesti ydinkärjillä, eikä tavanomaisia taistelukärkiä ole tähän mennessä käytetty. Tämä johtuu pelosta, että mikä tahansa ICBM-laukaisu johtaisi automaattiseen maksimaaliseen vastareaktioon muiden valtojen tahoilta. Nykyisin vain Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kiinalla ja Pohjois-Korealla on ICBM-ohjuksia.

ICBM voidaan laukaista kiinteästä maanalaisesta siilosta, kuorma-autosta tai junanvaunusta. Nykyiset mannertenväliset ohjukset voivat osua kohteisiinsa jopa alle 300 metrin tarkkuudella (CEP). Mannertenvälisiä ohjuksia vastaan on yritetty kehitellä erilaisia järjestelmiä kuten ABM-ohjukset eli ohjustentorjuntaohjukset, mutta näiden menetelmien luotettavuus on hyvin heikko, eikä niillä ole ydinsodan syttyessä käytännön merkitystä.

Mannertenvälisiä ohjuksia on varustettu myös monikärkiohjuksiksi eli MIRV:eiksi, mutta maalta laukaistavien ohjusten MIRV-ominaisuudet kiellettiin START-aserajoitussopimuksessa. Sopimuksen mukaisesti vuoteen 2005 mennessä Yhdysvallat poisti käytöstä LGM-118A Peacekeeper -ohjukset. 

Nykyisin käytössä olevia mannertenvälisiä ohjuksia ovat Yhdysvaltain LGM-30 Minuteman III, Kiinan Dongfeng 31, sekä Venäjän RS-24 "Jars", RS-26 "Rubež", RS-28 "Sarmat", Topol ja RT-2PM2 Topol-M.

Ensimmäiset ICBM-ohjukset otettiin käyttöön vuonna 1959. Neuvostoliiton ensimmäinen ICBM oli R-7 ja Yhdysvaltain Atlas. Molemmista ohjuksista kehitettiin myöhemmin kantoraketteja.

Katso myös
----------

* SLBM
* IRBM
* LRICBM
* FOBS

Lähteet
-------

* Haupt, Dirk Roland: Ballistiskt missilförsvar i Europa och folkrätten. Jus ad bellum, jus in bello och staters folkrättsliga ansvar ex delicto; i: Kungliga Krigsvetenskapsakademiens Handlingar och Tidskrift, 218. vuosikerta (2014), neljäs kirjanen, sivut 53-83 (ruotsiksi)
* Kiinan strategisten ohjusjoukkojen kalusto
* Minuteman III tekniset tiedot
* SS-25 tekniset tiedot
* Ilmoitus Pohjois-Korean hyväksymisestä ICBM-kerhoon, viitattu 22.5.2017
JoJo – Oulun Tanssin Keskus
===========================

**JoJo – Oulun Tanssin Keskus** on ammattitanssin tuotantokeskus, festivaaliorganisaatio ja vierailuteatteri. JoJo järjestää nykytanssiin painottuvaa, monilajista tanssitaiteen ohjelmistoa, tuottaa vuosittain syksyisin järjestettävää OuDance-festivaalia ja tekee kaikille avointa yleisötyötä. Se on yksi Pohjoisen tanssin aluekeskuksen neljästä jäsenorganisaatiosta. Organisaation toimintaa rahoittavat Opetus- ja kulttuuriministeriö sekä Oulun kaupunki.

JoJon ohjelmiston kotinäyttämö on Kulttuuritalo Valveen Valvesali ja esityksiä järjestetään myös Oulun teatterissa.

OuDance-festivaali
------------------

Paikallisten tanssin ammattilaisten perustamaa festivaalia on järjestetty Oulussa yhtäjaksoisesti 30 vuoden ajan. Aikaisemmin Tanssia tyrkyllä -nimellä järjestetty festivaali pidettiin ensimmäisen kerran vuonna 1994. Vuonna 2012 tanssifestivaalin nimeksi muutettiin OuDance.

Lähteet
-------

1. ↑  Organisaatio | JoJo - Oulun Tanssin Keskus. Viitattu 6.4.2024.
2. ↑  Yhteystiedot | JoJo - Oulun Tanssin Keskus. Viitattu 6.4.2024.
3. ↑  OuDance-festivaali | JoJo - Oulun Tanssin Keskus. Viitattu 6.4.2024.
4. ↑  Tanssia hartiavoimin *Kaleva*. Viitattu 6.4.2024.
5. ↑  Valveen toimintakertomus 2012 – Muuttolaatikoita ja alueellista yhteistyötä Kulttuuritalo Valve. Viitattu 6.4.2024.
Vääränmäen KyläkirkkoVääränmäen kyläkirkko
**Väärämäen kyläkirkko** on Kesälahden kappeliseurakunnan kirkkorakennus entisen Kesälahden kunnan alueella Kiteellä. Se on neljästä sotilasparakista koottu parakkikirkko, joka on siirretty nykyiselle paikalleen Väärämäen hautausmaan luokse vuonna 1955. Kirkossa järjestetään messu noin kerran kuukaudessa.

Parakkikirkko toimi seurakunnan pääkirkkona vuosina 1943–1950 Kapakankaalla hautausmaan pohjoispuolella. Kesälahden 1830-luvulla valmistunut puukirkko oli tuhoutunut jatkosodan pommituksessa heinäkuun 1941 alussa, ja suojeluskuntapiiri lupasi seurakunnalle parakit tilapäisen kirkon rakentamiseksi. Parakkien rakennetta ei sopimut muuttaa, mutta ikkunoita sai suurentaa. Parakkikirkko vihittiin käyttöön syyskuussa 1943. Uusi kirkko valmistui 1950. Seitsemän vuotta palvellut parakkikirkko siirrettiin vuonna 1955 Väärämäen hautausmaan lähelle kyläkirkoksi. Kirkon kelloina ovat Jaakkiman kirkon kellot. Kirkossa on tilaa noin 150 hengelle. Kyläkirkon alttaritaulu on Sakkolan kirkosta tuotu Alexandra Såltinin maalaama *Jeesuksen taivaaseenastuminen*. Maalauksen aihe on sama kuin pommituksessa palaneen kirkon alttaritaulussa. Sopimuksen mukaan Såltinin maalaus on Kesälahden seurakunnan hallussa siihen asti, kunnes Sakkolan seurakunta perustetaan uudelleen Karjalaan.

Vääränmäen Kyläkirkon Alttaritaulu

Lähteet
-------

1. ↑  Kesälahden seurakunnan historiaa Kiteen seurakunta. Viitattu 11.4.2022.
2. ↑  Kirkot Kesälahden seurakunta.  Arkistoitu 15.4.2014. Viitattu 15.4.2014.
**Olkkala** on Vihdin kylä, jossa on Olkkalan kartano ja on ollut Ojakkalan–Olkkalan rautatie (1911–1957) sekä tehdasrata (1957–1966). Sinne siirrettiin myös Malminkartanosta Maatalousteknologian tutkimuskeskus Vakola 1979, joka sijaitsee Olkkalan kartanon lähellä.

Historia
--------

Olkkalassa sijaitsevat Vihdin vanhimpiin rälssitiloihin kuuluvat Olkkalan kartano sekä Kourlan kartano. Olkkalan kartanon omisti Ekestubbe-suku vuoteeen 1815. Kourlan kartano sai rälssioikeuden vuonna 1649 kuuluessaan Hästesko-suvulle. Myöhemmin Kourlan kartanon omisti Toll-suku, jonka hautakappelli vanhan Porintien reunassa on rakennettu 1785. 1970-luvulla uusi Porintien linjaus siirsi liikenteen Olkkalasta. Vihdin kesäteattteri toimi 1970-luvulla Olkkalassa mutta siirtyi sittemmin Vihdin kirkonkylän Kirkkoniemeen. Vuodesta 1979 lähtien Olkkalassa on toiminut Vakolan maataloustutkimuksen keskus.

Muuta
-----

Olkkalasta löysivät Pirkko Kahila ja Aila Korhonen olkkalanruusun, joka esiteltiin Suomalaisen ruusukirjan ensimmäisessä painoksessa 1995. Ruusu löydettiin Ojakkalan–Olkkalan rautatien penkalta. 

Olkkalassa on 2005 kunnostettu Hiidenveden kunnostushankkeen yhteydessä Vakolan lähellä olevan vedenpuhdistamon alapuoleinen kosteikko ja Tiiliruukin kosteikko.

Liikenneyhteydet
----------------

Olkkalan kautta kulkee entinen Helsingin ja Porin välinen valtatie 2, joka numeroitiin seututieksi 120 uuden valtatieyhteyden valmistuttua Nummelan kautta.

Olkkalaan pääsee nopeiten Helsingistä U-linjalla 346 (Pekola, Kivistö ja Pohjolan Liikenne). Lähtöjä on arkisin viisi välillä 15–19, ja lauantaisin ajetaan pari lähtöä. Myös eräät U280-vuorot (Pohjolan Liikenne) kulkevat Olkkalan kautta, mutta niiden matka-aika Helsingistä on pitempi.

Lähteet
-------

* Anttila, Casper: *Ihmisten Vihti*. Vihti: Vihdin kunta, 1993. ISBN 952-90-4752-5.

### Viitteet

1. 1 2 3  Taajamat väkiluvun ja väestöntiheyden mukaan, 2022 *Tilastokeskus*. Viitattu 24.2.2024.
2. ↑  Anttila 1993, s. 18

Aiheesta muualla
----------------

* Olkkalan kylän verkkosivusto (suomeksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Vihti |
| --- |
|  |
| 
* Uusimaa
* Helsingin seutu

 |
|  |
| Kylät ja kaupunginosat | 

|  |  |
| --- | --- |
| Taajamat | 
* Nummela
* Ojakkala
* Otalampi
* Vihdin kirkonkylä

 |
|  |
| Kylät | 
* Haimoo
* Herrakunta
* Huhmari–Palojärvi
* Irjala–Pääkslahti
* Jokikunta
* Moksi
* Oinasjoki
* Olkkala
* Selki
* Siippoo
* Tervalampi
* Vanjoki
* Vanjärvi
* Vesikansa
* Vihtijärvi

 |

 | Vihdin vaakuna |
|  |
| Rakennukset ja rakennelmat | 
* Olkkalan kartano
* Pyhän Birgitan kirkon rauniot
* Vihdin kirkko

 |
|  |
| Museot | 
* Vihdin kulttuurihistoriallinen museo

 |

 |
**Edward Burlingame Hill** (9. syyskuuta 1872 Cambridge, Massachusetts – 9. heinäkuuta 1960 Francestown, New Hampshire) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.

Hill opiskeli Arthur Whitingin, John Knowles Painen ja George Chadwickin johdolla. Lisäksi hän sai Pariisissa sävellysopetusta Charles-Marie Widorilta. Hän hankki elantonsa yksityisopettajana Bostonissa ennen kuin pääsi entisen opinahjonsa, Harvardin yliopiston henkilökuntaan vuonna 1908. Hänestä tuli siellä professori vuonna 1928, ja hän työskenteli yliopistossa, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1940. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat Leonard Bernstein, Elliott Carter ja Virgil Thomson.

Hill ei ole pysynyt yhtä tunnettuna kuin aikansa radikaalimmat uudistajat. Hänen teoksissaan on vahvoja vaikutteita ranskalaisesta impressionismista. Hän oli kiinnostunut myös jazzista, mikä kuuluu muiden muassa teoksissa *Jazz Studies* kahdelle pianolle (1924–1935) sekä *Concertino* pianolle ja orkesterille (1931). Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat orkesterille sävelletyt *The Parting of Lancelot and Guinevere* (1915), *The Fall of the House of Usher* (1920), *Lilacs* (1927) ja kolme sinfoniaa. Hill sävelsi myös paljon kuoro- ja kamarimusiikkia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Edward Burlingame Hill: Biography AllMusic

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: Edward Burlingame Hill: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Kustaa Mauri Saksi** (s. 1975) on suomalainen taiteilija. Hän asuu ja työskentelee Alankomaiden Amsterdamissa, ja taiteellisen tuotantonsa ohella hänet tunnetaan Suomessa ja ulkomailla palkittuna graafikkona ja tekstiilisuunnittelijana. Saksi on monialainen taiteilija, jolle suuret installaatiot ovat tunnusomaisia. Hän on mm. suunnitellut pilvenpiirtäjiä peittäviä seinämaalauksia, sekä kuoseja ja printtejä. Brändien, kuten Niken, Dieselin ja Levi’s:n ohella Saksi on tehnyt yhteistyötä mm. Issey Miyaken, Lacosten, New York Timesin ja Marimekon kanssa. Vuonna 2013 Saksi suunnitteli Tukholman huonekalu- ja valaisinmessujen paviljonkia varten valtavan, 15 000:sta A3 -kokoisesta paperista koostuvan installaation yhdessä ruotsalaisen arkkitehti Gert Wingårdhin kanssa. Saksi on valmistunut Lahden Muotoiluinstituutista vuonna 2000. Aiemmin hän on asunut ja työskennellyt Pariisissa.

Viime vuosina (kirjoitettu 2014) Saksi on työskennellyt jacquard-kudontatekniikalla valmistettujen kuvakudonnaisten parissa. Kudonnaisissa on käytetty mohairia ja alpakan villaa, puuvillaa ja synteettisiä materiaaleja, kuten fosforoitua ja metallinhohtoista akryylilankaa. *Hypnopompic*-näyttely on kiertänyt gallerioissa mm. Helsingissä, New Yorkissa, Madridissa ja Brysselissä sekä museoissa Milanossa (Museo Poldi Pezzoli) ja Tilburgissa (TextielMuseum). Hypnopompinen viittaa heräämisvaiheen tilan aistiharhaan, jossa valve- ja unimaailma sekoittuvat surrealistiseksi todellisuudeksi. Valveuneen liittyy poikkeuksellinen tajunnantila, jossa kokija saattaa tuntea jonkin läsnäolon tai nähdä olentoja ja eläimiä, kuten hämähäkkejä, apinoita ja hyönteisiä. Hypnopompinen tila on yhdistetty myös migreenin aiheuttamiin visuaalisiin harhoihin: graafisiin kuvioihin, malleihin ja tekstuureihin, joiden on ajateltu vaikuttaneen ornamentiikassa sekä mosaiikki- ja tekstiiliperinteessä. Surrealistiset kudonnaiset ovat kuin abstrakteja maisemia, ja niissä näkyy myös optisen taiteen perinne. Saksille tunnusomaisissa, kirjavissa maisemissa orgaaniset muodot yhdessä eloisan kuva- ja värimaailmaan kanssa luovat säteileviä, psykedeelisiä maailmoja. Paradoksaaliset ja leikkisät aiheet synnyttävät voimakkaita, moniaistisia teoksia.

Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Sakselle Pro Finlandia -mitalin vuonna 2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kustaa Saksin kotisivut (englanniksi)
* 
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |



1. ↑  Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin saajat aakkosjärjestyksessä - Ritarikunnat *ritarikunnat.fi*.  9.10.2020. Viitattu 26.3.2024.
**Daria Pikulik** (s. 6. tammikuuta 1997 Skarżysko-Kamienna, Świętokrzyskin voivodikunta, Puola) on puolalainen rata- ja maantiepyöräilijä. Hän on ratapyöräilyn kaksinkertainen MM- ja nelinkertainen EM-mitalisti. Maantiepyöräilyssä hän on voittanut UCI Women's World Tour -kilpailu Tour of Guangxin vuonna 2023. Hän edustaa Human Powered Health -tallia.

Ratapyöräily
------------

Pikulik on saavuttanut ratapyöräilyn MM-kilpailuissa pronssia omniumissa, eli ratapyöräilyn "moniottelussa", vuonna 2020. Hän oli samassa lajissa neljäs 2017, seitsemäs 2023 ja kymmenes 2019. Pariajossa hän sijoittui neljänneksi 2023, seitsemänneksi 2020 ja kahdeksanneksi 2019. Joukkuetakaa-ajossa hän oli kuudes vuonna 2021, seitsemäs 2016 sekä kahdeksas 2017 ja 2018. Linja-ajossa hän sijoittui seitsemänneksi vuonna 2023 ja kahdeksanneksi 2021.

Olympialaisissa Pikulik on sijoittunut kahdeksanneksi joukkuetakaa-ajossa ja 14:nneksi omniumissa Rio de Janeirossa 2016 sekä kuudenneksi pariajossa ja 20:nneksi omniumissa Tokiossa 2021.

EM-kilpailuissa Pikulik on saavuttanut omniumissa hopeaa vuonna 2023 ja pronssia 2022 sekä ollut neljäs 2019 ja viides 2024. Joukkuetakaa-ajossa hän sai hopeaa vuonna 2016 ja pronssia 2017 sekä oli neljäs 2018, kuudes 2019 ja 2024, seitsemäs 2023 ja kahdeksas 2022. Linja-ajossa hän sai pronssia vuosina 2021 ja 2023 sekä oli neljäs 2024. Pariajossa hän oli neljäs vuonna 2024, viides 2022, kuudes 2019 ja 2023 sekä kahdeksas 2017.

Nuorten MM-kilpailuissa Pikulik saavutti pisteajossa kultaa ja omniumissa hopeaa 2015. Nuorten EM-kilpailuissa hän sai omniumissa kultaa ja pisteajossa hopeaa 2015 sekä joukkuetakaa-ajossa hopeaa 2014 ja 2015. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän saavutti takaa-ajossa hopeaa ja joukkuetakaa-ajossa pronssia 2016 sekä pariajossa hopeaa ja omniumissa ja linja-ajossa pronssia 2019.

Nations Cupissa Pikulik on voittanut omniumin ja pariajon Calissa 2021.

Maantiepyöräily
---------------

Lähteet: Cycling Archives, Pro Cycling Stats

2015
Aika-ajon nuorten Puolan-mestaruus
MM-kilpailut, nuorten aika-ajossa seitsemäs
2022
Districtenpijl - Ekeren-Deurne, voitto
EM-kilpailut, maantieajossa viides
2023
Tour Down Under, 1. etapin voitto
Bretagne Ladies Tour, 4. etapin voitto
Konvert Koese, voitto
Tour Cycliste Féminin International de l'Ardèche, 1. ja 3. etapin voitto
Tour of Chongming Island, kokonaiskilpailussa kolmas
Tour of Guangxi, voitto
2024
Classic Brugge-De Panne, kolmas
Ronde de Mouscron, voitto

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Daria Pikulik *cyclingarchives.com*. Viitattu 1.4.2024. (englanniksi)
2. 1 2  Daria Pikulik *procyclingstats.com*. Viitattu 1.4.2024. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Track Cyclnig – Daria Pikulik *the-sports.org*. Viitattu 1.4.2024. (englanniksi)
**Saïda** (arab. سعيدة‎, *Saʿīda*) on kaupunki ja Saïdan maakunnan hallinnollinen keskus Algeriassa. Se sijaitsee Tell-Atlasvuorten eteläpuolella 460 kilometriä Algerista lounaaseen. Saïdan kunnassa oli arviolta 162 300 asukasta vuonna 2020.

Saïdan kunnan pinta-ala on 75,8 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ouled Khaledin, idässä El Hassasnan, etelässä Aïn El Hadjarin ja lännessä Doui Thabetin kuntiin. Kaupunki on rakennettu laaksoon samannimisen vadin itärannalle. Sen länsipuolella kohoaa Djebel Abd el Krim -vuori ja eteläpuolella Atlasvuorten ylätasanko.

Seudulla vallitsee aroilmasto. Tammikuun keskilämpötila on 9 ja heinäkuun 31 astetta. Vuotuinen sademäärä on noin 350 millimetriä.

Paikalla on sijainnut roomalainen linnake, ja 1800-luvun alussa se oli yksi emiiri Abd al-Qadirin tukikohdista. Ranskalaiset rakensivat uuden linnoituksen vuonna 1844. Kaupungin kehitystä edisti sen kautta kulkenut Oranin ja Bécharin välinen rautatie. Algerian itsenäistyttyä Saïdaan on syntynyt teollisuutta, ja sen väestö on kasvanut voimakkaasti.

Kaupungissa on muun muassa elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Ympäröivä maaseutu tuottaa viljaa, vihanneksia, hedelmiä, lihaa, villaa ja espartoheinää. Saïda on tunnettu varsinkin kivennäisvesistään ja nhakatuotteistaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Saïda *Britannica*. Viitattu 7.4.2024.
2. 1 2 3 4  Monographie Wilaya de Saïda *Aniref*. Viitattu 7.4.2024.
3. 1 2  *Algeria, volume II*, s. 97–98. Oxford: Naval Intelligence Division, 1944.
4. ↑  Saïda, Algeria Climate *Weather And Climate*. Viitattu 7.4.2024.
5. ↑  *The Encyclopaedia of Islam, volume VIII*, s. 868–869. Leiden: E. J. Brill, 1995. ISBN 90-04-09834-8.
6. ↑  Belouadi, Larbi: Processus fonciers et immobiliers à Saïda.  *Insaniyat*, 29-30/2005, s. 201–229. Artikkelin verkkoversio.
7. ↑  Saïda: Industrie et mines *Ministère de l’interieur, des collectivités locales et de l’aménagement du territoire*. Viitattu 7.4.2024.
8. ↑  Saïda: Agriculture *Ministère de l’interieur, des collectivités locales et de l’aménagement du territoire*. Viitattu 7.4.2024.
Jaakkoo-Taara Iso-Heikkilän Ruissalontiellä.
**Auraprint** on Turussa toimiva graafisen alan yritysryhmä, joka on nykyisin erikoistunut tuote-etikettien, muiden tarrojen, kilpien ja lääkepakkauskoteloiden valmistukseen. Auraprintin historia juontaa juurensa vuosina 1880–1964 Turussa ilmestyneeseen *Uusi Aura* -sanomalehteen, jonka kirjapaino eriytettiin vuonna 1962 pari vuotta myöhemmin konkurssiin menneestä lehtiyhtiöstä. Auraprint-konserni on vuodesta 2008 lähtien muodostunut yrityksistä Auraprint Oy ja Jaakkoo-Taara Oy.

Historiaa
---------

Auraprintin historia pohjautuu vuonna 1886 perustettuun kirjapainoon, joka alkoi julkaista *Aura*-lehteä. Myöhemmin lehti jatkoi toimintaansa nimellä *Uusi Aura*. Marraskuun manifestin aikoina vuonna 1905 Turun Suomalaisena Kirjapaino- ja Sanomalehtiyhtiönä tunnettu yritys muutti Aurakadun ja Yliopistonkadun kulmaan valmistuneeseen jugendtyyliseen Priman taloon, joka yhä seisoo Turun Kauppatorin kulmalla. Auraprint toimi myöhemmin Iso-Heikkilän Akselintiellä, ja sen nykyinen osoite on Tiemestarinkatu 3 Runosmäessä. Jaakkoo-Taara toimii Turun keskustan lähellä Iso-Heikkilässä, Tukholmankadun ja Ruissalontien kainalossa.

Vuonna 1954 Auraprint aloitti rullasta irrotettavien ketjulomakkeiden tuotannon, joka kehittyi 1970-luvulla silloisessa automaattisessa tietojenkäsittelyssä tarvittujen atk-lomakkeiden tuotantoon. Auraprint tunnettiinkin pitkään lomakkeiden tekijänä, kunnes vuonna 1987 aloitettiin rullatarratuotanto, johon yrityksen nykyinen toiminta perustuu.

1990-luvulla Auraprint laajentui tuotemerkintäpalveluissa yritysostojen avulla. Se osti helsinkiläisen Paragon Tarran, turkulaisen Jaakkoo-Taaran ja lietolaisen Painoprisman. 2000-luvulla Auraprint laajeni kilpibisnekseen ostamalla Suomen Turvakilvet Oy:n.

Lähteet
-------

1. ↑  Auraprintille uusi toimitusjohtaja *Print & Media*.  20.2.2014. Viitattu 3.10.2018.
2. ↑  Auraprint Oy *Taloussanomien yrityshaku*. Viitattu 3.10.2018.
3. ↑  Yritys Auraprint Oy.  Arkistoitu 3.10.2018. Viitattu 3.10.2018.
4. 1 2  Jaakkoo-Taara Oy *Taloussanomien yrityshaku*. Viitattu 3.10.2018.
5. 1 2 3  Hakanen, Pekka: Tarroihin erikoistuminen pelasti Auraprintin *Turun Sanomat*.  3.5.2008.  Arkistoitu 3.10.2018. Viitattu 3.10.2018.
6. ↑  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 189–191. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-241-3.
7. 1 2  Historiaa Auraprint Oy.  Arkistoitu 3.10.2018. Viitattu 3.10.2018.

Kirjallisuutta
--------------

* Sormunen, Tapio: *Lehtipainosta lomaketehtaaksi. Auraprint Oy 1896–1976*. Turku: Auraprint Oy, 1976. ISBN 951-99093-0-3.

Aiheesta muualla
----------------

* Yhtiön taloushistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla