recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bakel** on kaupunkikunta ja Bakelin departementin hallinnollinen keskus Tambacoundan alueella Senegalissa. Se sijaitsee Senegaljoen varrella 210 kilometriä Tambacoundasta koilliseen. Kunnassa on 16 600 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).

Maantiede ja asutus
-------------------

Kunnan pinta-ala on neljä neliökilometriä. Sen itäpuolella virtaa Senegaljoki, joka toimii Mauritanian vastaisena rajana. Joki synnyttää kaupungin ympärille tulva-altaita. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen. Vuotuinen sademäärä on 500–600 millimetriä.

Kaupungin historiallisen ytimen muodostaa Faidherben linnoituksen ympärille syntynyt Grimpalé Montagne. Muut kaupunginosat ovat Bakel Coura, Dar Es Salam, Modinkané, Ndiayega ja Yaguiné. Asukkaista 52 % on soninkeja, 20 % tukuloreja, 8 % wolofeja ja 5 % fulbeja.

Historia
--------

Jolofista paenneet wolofit perustivat Bakelin soninkejen hallitsemalle Gajaagan alueelle 1700-luvulla. Ranskalaiset rakensivat vuonna 1820 linnoituksen, josta tuli vuoteen 1850 mennessä tärkeä arabikumin kauppapaikka. Bakel kärsi Umar Tallin johtamien tukulorien hyökkäyksistä, mutta sai vuoden 1860 jälkeen takaisin sotilaallisen ja taloudellisen merkityksensä. Kaupunki taantui 1800-luvun lopulla Médinen linnoituksen rakentamisen ja Kayesin kasvun seurauksena.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Bakelista on päällystetty tieyhteys Sant-Louisin ja Malin rajan väliselle N2-maantielle. Senegaljoella liikennöidään moottoriveneillä.

Kaupunki on laajan maatalousalueen taloudellinen keskus. Yli puolet väestöstä harjoittaa maanviljelyä ja karjanhoitoa. Jokivarren keinokastelluilla pelloilla viljellään hirssiä, maissia, vihanneksia ja maapähkinää. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset ja siipikarja. Kalastuksen merkitys on vähäinen. Kaupankäynti keskittyy maatalous-, keräily- ja teollisuustuotteisiin. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja.

Kunnassa toimii kolme alakoulua, lyseo ja kaksi ammattikoulua. Terveyspalvelut käsittävät terveyskeskuksen, kaupungin terveysaseman sekä armeijan ja santarmilaitoksen sairaalat. Bakelissa on sähkö- ja vesijohtoverkko. Viemäriverkkoa tai kunnollista jätehuoltoa ei ole.

Nähtävyydet ja matkailu
-----------------------

Paikallisia nähtävyyksiä ovat Faidherben linnoitus, tutkimusmatkailija René Caillién huvila sekä vuosittain vietettävät Bakelin kulttuuripäivät. Matkailun kehitystä rajoittaa majoituspalvelujen vaatimaton taso.

Lähteet
-------

* Plan d’investissement de la commune de Bakel *wordpress.developpementlocal-sahel.org*. Viitattu 22.1.2018.

### Viitteet

1. ↑  Portail de données du Sénégal *donnees.ansd.sn*.  Arkistoitu 9.6.2018. Viitattu 22.1.2018.  (haku tietokannasta)
2. ↑  Plan, s. 9–12.
3. ↑  Plan, s. 15–16.
4. ↑  Plan, s. 14.
5. ↑  Clark, A. Francis & Phillips, Lucie Colvin: *Historical Dictionary of Senegal*, s. 71. Metuchen & London: Scarecrow Press, 1994. ISBN 0-8108-2747-6.
6. ↑  Plan, s. 23–24.
7. ↑  Plan, s. 25–28.
8. ↑  Plan, s. 19–22.
9. ↑  Plan, s. 24–25.
10. ↑  Plan, s. 17–19.
11. ↑  Destination Sénégal Oriental *destination-senegaloriental.com*.  Arkistoitu 22.1.2018. Viitattu 22.1.2018.
12. ↑  Plan, s. 29.
**Ezekiel Isaac Malekar** on intialainen rabbi, joka johtaa Delhin ainoaa synagogaa. Hänen johtamansa synagoga palvelee Delhin noin kymmentä juutalaisperhettä, israelilaisia diplomaatteja sekä tuhansia vierailijoita. Hän on myös työskennellyt asianajajana ja ilmavoimien upseerina. Malekar on toiminut Intian kansallisessa ihmisoikeusjärjestössä varasihteerinä. Hän tekee työnsä synagogalle palkatta eikä häntä ole koskaan virallisesti vihitty rabbiksi.

Malekar syntyi Punessa, josta hän muutti Delhiin vuonna 1980. Hänen sukunimensä viittaa Maharashtrassa sijaitsevaan Male-nimiseen kylään. Hän on Delhin juutalaisyhteisön pienestä koosta johtuen uudistanut minjania vaativia rukouksia niin, että vaadittujen kymmenen henkilön ei tarvitse olla miehiä. Hän on myös antanut naisten ja miesten istua yhdessä rukousten aikana, koska pienellä yhteisöllä ei ole mahdollisuutta tiukkaan uskontulkintaan. Hänen asettamaansa esimerkkiä seurasivat myös Punessa ja Mumbaissa sijaitsevat synagogat. Malekar kiinnostui naisten asemasta tyttärensä kyseenalaistettua minjanin sukupuolirajoitukset ja hänen työskenneltyään ihmisoikeusjärjestössä.

Malekar on kertonut *Hindustan Timesille* jääneensä Intiaan vaikka hänen vanhempansa ja veljensä muuttivatkin Israeliin, koska hän pitää intialaisuuttaan ensisijaisena suhteessa juutalaisuuteensa.

Lähteet
-------

1. ↑  Goenka, Karishma: Married under the stars: Capital hosts first Indian Jewish wedding in 50 years *Daily Mail*.  18.11.2012. Viitattu 17.2.2021.
2. ↑  Foy, Henry: Delhi's last ten Jewish families guard an ancient heritage *Reuters*.  23.5.2011. Viitattu 17.2.2021.
3. ↑  Pandit, Ambika: Little Israel in Delhi keeps culture alive *Times of India*.  3.7.2017. Viitattu 17.2.2021.
4. ↑  Ullekh, N. P.: Delhi's Jewish community may soon have a woman as the rabbi *India Today*.  22.9.2003. Viitattu 17.2.2021.
5. ↑  Das, Alokparna: Promising change *Indian Express*.  10.8.2008. Viitattu 17.2.2021.
6. ↑  Bhaduri, Aditi: A Rabbi is bringing gender equality to Orthodox Judaism – from the synagogue in Delhi *Scroll*.  11.5.2017. Viitattu 17.2.2021.
7. ↑  Sharma, Manoj: A Rabbi’s struggle to keep Judaism alive in the capital *Hindustan Times*.  11.12.2014. Viitattu 17.2.2021.
*Tämä artikkeli käsittelee pikajuoksijaa. Jalkapalloilija Kacper Kozłowskista on eri artikkeli.*

**Kacper Kozłowski** (s. 7. joulukuuta 1986 Olsztyn, Puola) on puolalainen pikajuoksija.

Kozłowski sijoittui Kaunaksen nuorten EM-kisoissa 2005 400 metrin juoksussa neljänneksi ajalla 46,87 ja sai pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Kaksi vuotta myöhemmin hän saavutti Debrecenin alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa pronssia 400 metrillä ja hopeaa 4 x 400 metrin viestissä. Osakan MM-kisoissa hän oli mukana Puolan joukkueessa, joka voitti 4 x 400 metrin viestissä MM-pronssia. Belgradin universiadeissa 2009 hän oli 400 metrillä neljäs ja sai 4 x 400 metrin viestissä hopeaa. Vuonna 2010 hän oli Barcelonan EM-kisoissa 400 metrillä kahdeksas ajalla 46,07. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän karsiutui 400 metrin välierissä. Hän sai EM-kilpailujen 4 x 400 metrin viestissä pronssia Zürichissä 2014 ja hopeaa Amsterdamissa 2016. Belgradin EM-hallikilpailuissa 2017 hän voitti viestikultaa.

Ennätykset
----------

* 200 metrin juoksu: 21,05 (2007)
* 400 metrin juoksu: 45,24 (2010)

Lähteet
-------

1. 1 2  Kacper Kozłowski Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. 1 2  Kacper Kozłowski POL *tilastopaja.org*. Viitattu 15.3.2017. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Erich Mende** (28. lokakuuta 1916 Groß Strehlitz, Ylä-Sleesia nyk. Strzelce Opolskie, Puola – 6. toukokuuta 1998 Bonn, Saksan liittotasavalta) oli länsisaksalainen vapaiden demokraattien (FDP) poliitikko. Hän toimi FDP:n puheenjohtajana 1960–1968 ja Saksan liittotasavallan varakanslerina 1963–1966. Liittopäivien jäsen Mende oli 1949–1969 FDP:n edustajana ja 1972–1980 CDU:n ryhmässä.

Mende syntyi Sleesian Groß-Strehlitzissä kansakoulunopettajan perheeseen. Hän liittyi vuonna 1936 Natsi-Saksan armeijaan ja yleni upseeriksi. Sodan päätyttyä hän toimi rykmentin komentajana sotilasarvonaan majuri. Hän alkoi opiskella oikeus- ja valtiotieteitä, kiinnostui politiikasta ja valittiin 1949 Saksan liittotasavallan valtiopäiville ja puolueensa FDP:n johtotehtäviin. Hän toimi FDP:n puheenjohtajana Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, vuodesta 1956 puoluehallituksen varapuheenjohtajana ja vuodesta 1960 puolueen puheenjohtajana.

Varaliittokanslerikautensa jälkeen Mende lähti liike-elämän palvelukseen 1967 ja joutui tämän takia eroamaan puolueen puheenjohtajuudesta seuraavana vuonna. Hän palasi parlamenttiin CDU:n edustajana vuosiksi 1972–1980.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  1916–1998 Erich Mende. Die Stiftung Haus der Geschichte der Bundesrepublik Deutschland. Viitattu 4.11.2014.
2. ↑   Iloniemi, Jaakko: "Mende, Erich (1916)", *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 130. Toimittaneet Pentti Huovinen ja Kalervo Siikala. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Erich Moritz von Hornbostel** (25. helmikuuta 1877 Wien, Itävalta – 28. marraskuuta 1935 Cambridge, Englanti) oli itävaltalainen musiikintutkija, joka tunnetaan erityisesti nykyaikaisen etnomusikologian perustajana.

Elämäkerta
----------

Horbostel kasvoi musikaalisessa kodissa ja opiskeli pianonsoittoa, harmoniaa ja kontrapunktia. Vaikka hän teini-iässä oli jo taitava esiintyjä ja säveltäjä, hän keskittyi yliopisto-opinnoissaan Heidelbergin yliopistossa (1895–1899) luonnontieteisiin ja filosofiaan. Hän väitteli tohtoriksi kemiasta vuonna 1900.

Muutettuaan Berliiniin hän opiskeli musiikkitiedettä ja psykologiaa, minkä jälkeen hänestä tuli Berliinin yliopiston psykologian laitoksen fonogrammiarkiston johtaja. Arkisto kehittyi hänen aikanaan kansainvälisesti merkittäväksi äänitearkistoksi.

Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan hän joutui lähtemään maanpakoon vuonna 1933 ja hän toimi muun muassa luennoitsijana New Yorkissa. Viimeiset aikansa hän työskenteli Cambridgessa Euroopan ulkopuolisen kansanmusiikin arkistossa. Hän kuoli Cambridgessa vuonna 1935.

Tuotanto
--------

Hornbostel tunnetaan erityisesti hänen yhdessä Curt Sachsin kanssa luomastaan soitinten luokitusjärjestelmästä, mikä on julkaistu suomeksi T. Leisiön toimittamassa kirjassa *Musiikki* 1974. Hänen kootut teoksensa, *Hornbostel opera omnia*, on julkaistu vuonna 1975. Vuonna 1933 ilmestyi kirja *The Ethnology of African Soundinstruments*. Kirjojensa lisäksi hän julkaisi useita tutkimuksiaan alansa tieteellisissä lehdissä ja kokoomateoksissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Erich Moritz von Hornbostel *Encyclopædia Britannica*.  2007. Encyclopædia Britannica, Inc.. Viitattu 17.1.2008. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  *Suuri Musiikkitietosanakirja 3 He–Kuud*, s. 46. Helsinki: Weilin + Göös ja Otava, 1990. ISBN 951-35-4727-2.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Kuningas Baudouinin stadion.
**Kuningas Baudouinin stadion** (ransk. *Stade Roi Baudouin*, holl. *Koning Boudewijnstadion*) on urheilustadion Brysselissä, Belgiassa. Se toimii Belgian jalkapallomaajoukkueen kotistadionina sekä yleisurheilun Timanttiliigan (entinen Kultainen liiga) kuuluvan Memorial Van Damme -kilpailun tapahtumapaikkana. Stadion sijaitsee Laekenissa Brysselin luoteisosassa niin sanotulla Heyselin tasangolla, jossa pidettiin maailmannäyttely vuonna 1958.

Historia
--------

Stadion avattiin 23. elokuuta 1930 nimellä Jubilee-stadion (ransk. *Stade du Jubilé*, holl. *Jubelstadion*). Toisen maailmansodan jälkeen stadionia alettiin kutsua Heyseliksi (ransk. *Stade du Heysel*, holl. *Heizelstadion*). Stadionilla järjestettiin jalkapallon Euroopan cupin loppuottelu vuosina 1958, 1966, 1974 ja 1985 sekä cup-voittajien cupin loppuottelu vuosina 1964, 1976 ja 1980.

### Heyselin tragedia

Toukokuussa 1985 Heyselillä pelattiin Euroopan cupin loppuottelu italialaisen Juventuksen ja englantilaisen Liverpoolin välillä. Juventus voitti ottelun maalein 1–0, mutta suurin huomio kiinnittyi 39 ihmisen hengen vaatineeseen onnettomuuteen, joka sai alkunsa Liverpoolin fanaattisten kannattajien hyökättyä Juventus-kannattajien kimppuun. Onnettomuuden seurauksena Liverpool suljettiin eurocup-kilpailuista kuudeksi ja muut englantilaisjoukkueet viideksi vuodeksi.

### Kunnostaminen ja uusi nimi

Stadionin uudelleenrakennettiin vuosikymmen onnettomuuden jälkeen ja uusia avajaisia vietettiin 23. elokuuta 1995. Nykyisen nimensä stadion sai edesmenneeltä belgialaisten kuninkaalta Baudouin I:ltä. 

Stadionin nykykapasiteetti on 50 122, ja se on Belgian suurin. Sillä pelattiin vuoden 2000 jalkapallon EM-kilpailuiden avausottelu sekä muita alkulohko-, puolivälierä ja välieräotteluita.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kuningas Baudouinin stadion** Wikimedia Commonsissa

* Kuningas Baudouinin stadionin esittely Belgian jalkapalloliiton sivustolla (ranskaksi)
Kungstornen-tornit idästä nähtynä.
**Kungstornen** (suom. *Kuninkaantornit*) on nimitys kahdelle tornitalolle, jotka sijaitsevat Tukholman Norrmalmin kaupunginosassa Kungsgatan-kadun vastakkaisilla puolilla. Symmetriset rakennukset kuuluvat Tukholman maamerkkeihin. Taloja yhdistää kadun yli neljännen kerroksen korkeudella kulkeva kivinen kävelysilta.

Rakennukset perustuvat arkkitehti Sven Wallanderin vuonna 1915 laatimaan Kungsgatanin kaupunkisuunnitelmaan, joka hyväksyttiin 1919. Pohjoinen Kungstornet rakennettiin Wallanderin piirustusten mukaan 1919–1924. Ivar Callmanderin piirtämä eteläinen Kungstornet valmistui 1925. Molemmat rakennukset ovat 17-kerroksisia ja 60 metriä korkeita. Niitä on sanottu Euroopan ensimmäisiksi pilvenpiirtäjiksi. Molemmat rakennukset ovat toimistotaloja, mutta pohjakerroksissa on liiketilaa ja ylimmässä kerroksessa ravintola.

Lähteet
-------

1. ↑  Fredric Bedoire: *Stockholms byggnader: Arkitektur och stadsbild*, s. 115. Norstedts, Tukholma 2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kungstornen** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee Helsingin Aleksanterinkadulla sijaitsevaa rakennusta. Pohjola-yhtiön myöhemmästä Niemenmäessä sijaitsevasta pääkonttorirakennuksesta kerrotaan artikkelissa Pohjola-talo. Muita Pohjolan taloja on täsmennyssivulla.*
Pohjolan toimitalo.
Hilda Flodinin suunnittelema pääsisäänkäynti
**Pohjolan toimitalo** on Helsingin Kluuvissa, osoitteessa Aleksanterinkatu 44 sijaitseva Vakuutusyhtiö Pohjolan entinen liiketalo. Sen julkisivun suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen sekä pohjakaavan Ines ja E. A. Törnvall. Rakennuksen suunnittelusta järjestettiin kilpailu vuonna 1899, minkä jälkeen sen liike- ja asuintilojen julkisivu sekä tärkeimmät sisätilat tehtiin vuosien 1899–1901 aikana. Talo on ulkomuodoltaan jykevän linnamainen, ja sen julkisivussa on käytetty kotimaista Juuan vuolukiveä. Koristelultaan fasadi on kansallisromanttinen, ja siinä on löydettävissä viitteitä muun muassa Kalevalaan ja suomalaiseen hirsirakentamiseen. Pääoven syvennykseen suunnitteli Hilda Flodin irvisteleviä ukkoja ja joukon karhuja, joka oli Pohjolan liiketunnus. Ovien kuparipakotukset teki Eric O. W. Ehrström ja sisätilojen kattolamput ja rautavanteet suunnitteli läkkiseppä Gabriel Wilhelm Sohlberg.

Pohjolan pääkonttori muutti 1960-luvun lopussa Heikki Castrénin suunnittelemaan uuteen rakennukseen Niemenmäen kaupunginosaan. 

Vanha Pohjolan talo siirtyi vuonna 1972 Kansallispankin omistukseen, mutta Pohjolan asiakaspalvelu toimi toisen kerroksen Kansallissalissa vuoteen 1987. Talon katutasossa toimii H&M-konserniin kuuluva vaatetusliike Arket.

Lähteet
-------

1. ↑  Vakuutusyhtiö Pohjolan talo Helsingin Avoin yliopoisto.
2. ↑  Riitta Nikula: "Romantiikasta rationalismiin", *Suomen arkkitehtuurin ääriviivat*, s. 102–103. Helsinki: Otava, 2005. ISBN 951-1-20141-7.
3. 1 2  Järvenpää, Eeva: Kämp palasi yli 30 vuoden jälkeen takaisin Antiloopin kortteliin (Tilaajille) *Helsingin Sanomat*.  20.5.2006. Viitattu 6.9.2012.
4. ↑  Takala, Sami: Helsingin keskustan elinvoimassa uusi valonpilkahdus: kansainvälinen vaateketju Arket avaa myymälän *Helsingin Sanomat*.  19.7.2022. Viitattu 19.7.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pohjolan toimitalo** Wikimedia Commonsissa
**Nioro Tougouné Rangabé** on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Nioron piirissä Malissa. Se sijaitsee viisi kilometriä Niorosta pohjoiseen. Kunnassa on 13 200 ja kylässä 1 100 asukasta (vuonna 2009).

Nioro Tougouné Rangabén kunta rajoittuu idässä Nioron piirin Yérérén, etelässä Nioron ja Gadiaba Kadielin sekä lännessä Gavinanén ja Diaye Couran kuntiin ja pohjoisessa Mauritaniaan. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostusta leimaavat tasangot ja kukkulat. Kasvillisuus on heinä- ja pensassavannia. Pysyviä vesistöjä ei ole.

Kuntaan kuuluu 18 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja. Lisäksi on wolofeja, soninkeja, bambaroita ja maureja.

Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, hirssi, maapähkinä, lehmänpapu ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, kamelit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä. Sobela Débékouroubassa pidetään viikoittaiset markkinat. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin ja ulkomaille.

Palveluihin kuuluu yhdeksän alakoulua, yläkoulu, koraanikoulu, lukutaitokeskus, kaksi terveyskeskusta ja terveysasemaa sekä kolme viljavarastoa. Vesihuolto kattaa 82 prosenttia tarpeesta. Kunnassa on Malitelin ja Orangen matkapuhelinverkot, mutta ei sähköverkkoa.

Lähteet
-------

1. ↑  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 8.12.2020.
2. ↑  Région de Kayes: Carte de référence Reliefweb. Viitattu 8.12.2020.
3. 1 2 3 4 5  Programme de développement économique, social et culturel (PDESC) 2018–2022 de la commune rurale de Nioro Tougouné Rangabé *docplayer.fr*.  2018. Viitattu 8.12.2020.
4. ↑  Situation des points d’eau modernes au Mali: Région de Kayes *Altas des points d’eau modernes du Mali*.  2016. Viitattu 8.12.2020.
**Bulgae** (*불개*) on eteläkorealainen koirarotu. Sen nimi tarkoittaa sananmukaisesti poltettua tai palanutta koiraa, mikä johtuu sen karvapeitteen, kirsun ja kynsien punaisesta väristä. Toisinaan nimi käännetään englanniksi väärin muotoon "bul dog", mistä saa sen vaikutelman että kyseessä olisi bulldoggirotu, vaikka oikeasti kyse on kääntämättä jätetystä alkuosasta.

Ulkomuoto
---------

Jopa silmiä kutsutaan usein "punaisiksi", vaikka ne ovat pikemminkin meripihkan väriset eli vaaleankeltaiset. Joka tapauksessa ne yhdistettynä karvapeitteen lähes tulenpunaiseen sävyyn ja punaruskeaan kirsuun luovat silmiinpistävän kokonaisvaikutelman. Keskimääräinen säkäkorkeus on 50–55 cm ja paino 15–25 kg.

Alkuperä
--------

Bulgae on yksi Etelä-Korean alkuperäisroduista ja täten osa kansanperintöä. Se oli vielä 1990-luvun alussa Pohjois-Gyeongsangin pohjoisosissa melko runsaslukuinen. Se kuitenkin harvinaistui viimeisten vuosikymmenten aikana ja vuonna 2002 se oli jo sukupuuton partaalla.

Lähteet
-------

### Viitteet

1. 1 2  Korealaiset koirarodut. (Arkistoitu – Internet Archive) Haettu 25.6.2013

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: ko:불개
**Matti Henrik Rantasila** (26. joulukuuta 1922 Tampere – 15. maaliskuuta 2004 Pori) oli suomalainen sotakirjailija.

Rantasilan perhe muutti Tampereelta Poriin hänen ollessaan nelivuotias. Talvisodan alkaessa Rantasila oli Porin lyseon viidennellä luokalla. Hän osallistui sotaan vapaaehtoisena ja kävi välirauhan aikana reserviupseerikoulun yleten Suomen nuorimmaksi vänrikiksi.

Jatkosodan aikana Rantasila toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkön sijaisena JR2:n 1. pataljoonassa. Vänrikki Pentti Iisalon johtama partio jossa Rantasila oli varajohtajana katkaisi 18. elokuuta 1941 vallatun 45 millimetrin panssarintorjuntatykin avulla Räisälästä etelään johtavan valtatien ja piti tietä katkaistuna kolmen tunnin ajan niin että paikalta saatiin kerättyä suuri sotasaalis. Iisalo nimitettiin ansioistaan Mannerheim-ristin ritariksi 1. lokakuuta 1941. Rantasilalle ehdotettiin Mannerheim-ristiä 1944 mutta tässä vaiheessa tehtiin karsintaa erityisesti upseerien kohdalla eikä anomukseen suostuttu.

Rantasila ylennettiin luutnantiksi 1942. Hän haavoittui kolme kertaa ja menetti 31. elokuuta 1944 muutama päivä ennen jatkosodan päättymistä oikean kätensä yrittäessään tehdä vaarattomaksi venäläistä tavallista käsikranaattia isompaa korsukäsikranaattia.

Sodan jälkeen Rantasila valmistui 1949 merkonomiksi työn ohella. Hän toimi myymälätarkastajana Satakunnan Osuuskaupassa ja oli Keskusosuusliike Hankkijan Porin-konttorissa osastonhoitajana 1954–1978.

Rantasila osallistui Sotainvalidien Veljesliiton ja reserviläisjärjestöjen toimintaan. Hän sai sotakamreerin arvonimen 1991.

Rantasila aloitti kirjoittamisen 1978 jäätyään eläkkeelle. Hän löysi ullakolta vanhoja sodanaikaisia muistiinpanojaan ja alkoi niiden pohjalta kirjoittaa muistelmiaan. Esikoisteos *Joukkueenjohtaja* ilmestyi 1980.

Matti Rantasila on jääkiekkoilija Juha Rantasilan ja näyttelijä Mari Rantasilan setä.

Teoksia
-------

* *Joukkueenjohtaja* : romaani. Tammi 1980, 2. painos 2006
* *Talvisodan vapaaehtoinen* : romaani. Tammi 1983
* *Viimeinen vastaisku*. Tammi 1985
* *"Oli neljä veikkoa meitä" : aseveljien kohtaloita jatkosodan päiviltä*. Alea-kirja, Helsinki 1993
* *Sotilaan maailmaa* : runokokoelma. Omakustanne

Lähteet
-------

* Matti Rantasila SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)
* P.Siivonen : 2/JR2 jatkosodassa, Rantasilasta ss. 14-16

### Viitteet

1. ↑  Muistot: Matti Rantasila *HS.fi*.  15.3.2004. Viitattu 15.7.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Jaakko Matti Juhani Poijärvi** on suomalainen musiikkitoimittaja, joka toimi Rytmi-lehden päätoimittajana vuosina 1991–1999.

Tampereen yliopistossa tiedotusoppia opiskellut Matti Poijärvi aloitti musiikkitoimittajan uransa radion viihdetoimituksen ohjelma-avustajana 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa.1970-luvun alkupuolella Poijärvi juonsi television suosittua *Iltatähti*-musiikkiohjelmaa. 1970-luvun lopulta 1990-luvun alkuun Poijärvi toimitti monia televisiotaltiointeja Pori Jazz -festivaaleilta. Lokakuusta 1975 alkaen hän kierteli studioksi varustetulla autolla toimittaja Sinikka Heinin kanssa Itä-Euroopasta läpi Aasian Uuteen-Seelantiin ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin. He tekivät matkallaan pop-, jazz- ja maailmanmusiikkiaiheisia radio-ohjelmia eri maista.

Nykyisin Poijärvi toimii viestintäkonsulttina yritysten MP Marketing & Promotions Oy ja Powerhouse OÜ kautta.

Lähteet
-------

1. 1 2  MP Marketing & Promotions Oy, *Kauppalehti. Viitattu 4.12.2016.*
2. ↑  Poijärvi, Matti: Rytmi-lehti 70 vuotta (1934-2004) – Osa 1, Rytmi.com. Viitattu 4.12.2016.
3. 1 2  Matti Poijärvi (Arkistoitu – Internet Archive), Powerhouse OÜ. Viitattu 4.12.2016.
4. ↑  Vilkko, Arto: *Soittolistan symbolinen valta ja vallankäytön mekanismit. Tutkimus viiden radioaseman formaatista ja musiikkitarjonnasta.* (Arkistoitu – Internet Archive) Väitöskirja, Tampereen yliopisto 2010, s. 11.
5. ↑  Matti Poijärvi, jazzdiggari Iltatähden popjuontajana, Yle Elävä arkisto 23.5.2007. Viitattu 3.12.2016.
6. ↑  Poijärvi, Matti, Ritva-tietokanta, Radio- ja televisioarkisto. Viitattu 4.12.2016.
7. ↑  Taustaa musiikillekin.  *Helsingin Sanomat*, 8.1.1975, s. 47. Näköislehden aukeama (tilaajille).
**Matti Sanfrid (Samfred) Puittinen** (5. joulukuuta 1883 Pielisjärvi – 30. tammikuuta 1937 Polvijärvi) oli suomalainen kirvesmies ja sosialidemokraattien kansanedustaja.

Puittisen vanhemmat olivat kalastustarpeiden tekijä Juha Puittinen ja Brita Nevalainen. Hän työskenteli aluksi renkinä sekä metsä- ja uittotyöläisenä Pielisjärvellä ja Pielisensuussa. Puittinen oli sitten kirvesmiehenä Pielisensuussa 1920–1925, Helsingissä 1925–1933 ja Polvijärvellä 1933–1937.

Puittinen oli kansanedustajana 1919–1937 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän kuoli kesken edustajakauden ja hänen seuraajakseen tuli sosialidemokraattien Antti Lehikoinen. Puittinen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925 ja 1931 presidentinvaaleissa ja hän kuului sosialidemokraattien puolueneuvostoon.

Puittinen oli naimisissa 1909–1916 Olga Kortelaisen (k. 1916) kanssa, 1921–1933 Anna Kaisa Tannerin kanssa (liitto päättyi avioeroon) ja vuodesta 1934 Inkeri Vilhelmiina Purasen kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  .aspx Matti Puittinen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
**Seppo Juhani Vaihela** (s. 1. maaliskuuta 1953 Pori) on ruotsalainen urheilujohtaja ja entinen jääpalloilija.

Suomessa syntynyt Vaihela muutti Ruotsiin jo yksivuotiaana, kun hänen isänsä Jorma Vaihela siirtyi pelaamaan jalkapalloa IK Oddevoldin riveihin. Jääpallossa Seppo Vaihela edusti 14 kauden ajan IFK Kungälvin ja Ale-Surte BK:n joukkueita sekä esiintyi myös Ruotsin A-maajoukkueessa. Lisäksi hän on pelannut jalkapalloa.

Vaihela on toiminut muun muassa IFK Kungälvin sekä Ruotsin jääpalloliiton puheenjohtajana. Jälkimmäistä tehtävää hän hoiti vuodet 2002–2006. Vuonna 2005 Vaihela toimi väliaikaisesti myös Kansainvälisen jääpalloliiton puheenjohtajana. Kesäkuussa 2007 hänet valittiin Ruotsin suurimman jalkapalloseuran IFK Göteborgin johtoon. Kauden 2012 jälkeen Vaihela joutui kuitenkin eroamaan sponsoreiden painostuksen vuoksi. Seura oli ennen kauden alkua tehnyt huomattavan suuria satsauksia, mutta sijoittui sarjassa vasta seitsemänneksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Allabolag.se. Viitattu 17.3.2013.
2. ↑  Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 350. Graface Jyväskylä, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
3. ↑  Bandyprofil kliver in i IFK Göteborg  27.6.2007. Aftonbladet. Viitattu 17.3.2013.
4. ↑  Sponsorerna tvingade bort Seppo Vaihela  8.10.2012. Expressen. Viitattu 17.3.2013.
**Seppo Tapio Yläsaari** (14. syyskuuta 1935 Viipuri – 20. tammikuuta 2001 Kanariansaaret) oli suomalainen korroosiotutkimuksen ja materiaalikemian professori. Hän valmistui ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1954, diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun vuoriteollisuusosastolta 1960 ja tekniikan lisensiaatiksi 1965. Yläsaari työskenteli Teknillisen korkeakoulun korroosionestotekniikan apulaisprofessorina 1972–1984 ja professorina 1984–1998. Liki kolmenkymmenen vuoden ajan hän vastasi lähes kaikkien Suomen korroosioinsinöörien koulutuksesta. Yläsaaren tutkimusalueista tärkeimpiä olivat vedenkäsittely ja sähköinen korroosionesto. 

Seppo Yläsaaren isä Tauno August Relander vaihtoi sukunimensä 1900-luvun alussa Yläsaareksi.  Yläsaaret kuuluvat Hirvensalmen Anders Relanderista polveutuvaan Relander-sukuun; sen Isakista polveutuvaan 3. päähaaraan.

Lähteet
-------

1. ↑  Helsingin Sanomat, Kuolleet *hs.fi*.  7.2.2001. Viitattu 12.2.2017.
2. ↑  Someen maa- ja kotitalousseura ry: *Astuvan perilliset: Elämää Suurlahdentien varrella Ristiinassa*, s. 81. Scan World Oy, 2012. ISBN 978-952-93-0872-9.
3. ↑  Tauno Relander: *Hirvensalmen Relander-suku*, s. 16,137,144. Savonlinnan Kirjapaino Osakeyhtiö, 1976. ISBN 951-95151-5-1.
4. ↑  Veli-Matti Autio: Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura *kansallisbiografia.fi*.  9.10.2006. Viitattu 12.2.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Seppo Ilmari Välisalo** (s. 4. syyskuuta 1937 Jämijärvi) on suomalainen kunnallismies, joka toimi Lahden kaupunginjohtajana.

Seppo Välisalo syntyi maanviljelijä Vilho Välisalon ja emäntä Hilma Matilda Konkarikosken perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1962 on Irene Orvokki Ohraluoma. Ylioppilaaksi Välisalo tuli 1959 ja valmistui sosionomiksi 1966 ja yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1970. Hän toimi Pirkkalan kunnansihteerinä 1966–1968, Keijärven sairaalan talouspäällikkönä 1969–1972, Tampereen kaupunginsihteerinä 1973–1976 ja apulaiskaupunginjohtajana 1977–1979. Lahden kaupunginjohtajaksi Välisalo tuli 1980.

Välisalo edisti Lahden tunnettavuutta urheilukaupunkina Salpausselän kisastadionin rakennushankkeita kehittämällä. Hänen aikanaan todettiin, ettei Lahdella ole pienteollisuustontteja, minkä vuoksi ostettiin silloisen 4-tien varrelta Nikulan tila tonteiksi. Tunnettavuuden saavuttamiseksi tehtiin mainoskampanja, missä Lahti tavaramerkitettiin Lahti the Business Cityksi. Tämä johti myös kaupunginorkesterin nimittämiseen Business Orchestraksi, mistä kuitenkin luovuttiin ja se nimettiin kulttuurisemmin Sinfonia Lahdeksi. The Business City -kampanjalla saatiin entisen 4-tien varrella olevia teollisuustontteja kaupaksi ja yksi Lahden kehitystä hidastanut pullonkaula poistetuksi. 

Maaliskuussa 1994 Välisalo neuvotteli Pietarin kaupunginjohtaja Anatoli Sobtšakin ja apulaiskaupunginjohtaja Vladimir Putinin kanssa elinkeinoelämän ja matkailun yhteistyöstä. Lahden kaupunginhallitus myönsi Välisalolle 1.11.1995 Lahti-mitalin numero 30 ja Lahti-seuran hallitus valitsi hänet vuoden lahtelaiseksi 1996. 

Kaupunginjohtajuutensa jälkeen Välisalo jatkoi konsulttina, joka tutki mm. hiihtoputkien toteuttamismahdollisuuksia.

Lähteet
-------

1. 1 2  Irja Hämäläinen, Risto Rantala, Hannakatri Hollmén (toim.): *Kuka kukin on 1994*, s. 1096-1097. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
2. ↑  Airo, Jukka: Välisalo ja Vaulo tapaavat Sobtshakin Pietarissa.  *Etelä-Suomen Sanomat*, 17.2.1994, s. 3.

Lahden kaupunginjohtajat
Arvi Hällfors (1930–1931) |
Eero H. I. Tammio (1931–1933) |
Paavo Säippä (1933–1938) |
Uuno Takki (1938–1942) |
Olavi Kajala (1942–1967)  

Teemu Hiltunen (1967–1980) |
Seppo Välisalo (1980–1995) |
Kari Salmi (1995–2003) |
Tarmo Pipatti (2003–2007) |
Jyrki Myllyvirta (2007–2018) |
Pekka Timonen (2018–)
**Pavel Olegovitš Filatjev** (ven. Павел Олегович Филатьев; s. 9. elokuuta 1988) on entinen Venäjän asevoimien sotilas, joka tuli tunnetuksi kirjastaan *ZOV 56*, jossa hän kertoo kokemuksistaan Venäjän hyökkäyksestä Ukrainaan kahden ensimmäisen kuukauden ajalta. Teoksessa hän kritisoi hyökkäystä ja Venäjän armeijan tilaa. Filatjev kirjoitti kirjan huolimatta siitä, että häntä uhkaisi vankila tai muu rangaistus. Hän koki sodan olevan niin epäoikeudenmukainen, että kirja oli pakko julkaista. Julkaisun jälkeen Filatjev pakeni Venäjältä. Kirjassa hän kuvaa, miten Venäjä valtasi H’ersonin kaupungin ja miten se yritti vallata Mykolajivin. Näiden taisteluiden jälkeen hän palasi Venäjälle vammojensa takia ja kirjoitti kirjansa.

Lähteet
-------

1. ↑  Филатьев Павел Олегович | Filatiev Pavel Olegovich Myrotvorets.center. Viitattu 26.2.2023. (venäjäksi)
2. ↑  Andrew Roth, Pjotr Sauer: ‘I don’t see justice in this war’: Russian soldier exposes rot at core of Ukraine invasion *The Guardian*.  17.8.2022. Viitattu 26.2.2023. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Puola

 |

 |
**Pavel Aleksandrovitš Gerasimov** (ven. Павел Александрович Герасимов, s. 29. toukokuuta 1979 Aleksin, Tulan alue) on venäläinen seiväshyppääjä.

Gerasimov sai seiväshypyssä nuorten EM-hopeaa Ljubljanassa 1997 ja voitti nuorten maailmanmestaruuden Annecyssä 1998 tuloksella 555. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän karsiutui. Seuraavana vuonna Lissabonin sisäratojen MM-kisoissa hän oli viides hypättyään 570. Vuoden 2002 sisäratojen EM-kisoissa Wienissä hän hyppäsi kuudenneksi ja samana vuonna Münchenin ulkoratojen EM-kisoissa kahdenneksitoista. Gerasimov karsiutui Pariisin MM-kisoissa 2003 sekä Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004. Ateenan olympialaisissa hän oli kolmastoista. Gerasimov voitti ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa Helsingin MM-kisoissa 2005 hyppäämällä 565, joka riitti MM-pronssiin.

Gerasimov karsiutui loppukilpailusta sisäratojen 2007 EM- ja 2008 MM-kilpailuissa. Torinon EM-hallikisoissa 2009 hän sai hopeaa tuloksella 576.

Ennätykset
----------

* Seiväshyppy: 590 (2000)

Lähteet
-------

1. ↑  Pavel Gerasimov *sports-reference.com*.  Arkistoitu 12.11.2012. Viitattu 19.12.2009. (englanniksi)
2. ↑  Athletics European Junior Championships Men: Pole Vault *sports123.com*. Viitattu 19.12.2009. (englanniksi)
3. 1 2 3  Pavel Gerasimov Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Hiidenvirta** (*Maelstrom*) on BBC:n tuottama brittiläis-norjalainen television jännityssarja vuodelta 1985. Se sijoittuu Norjan rannikkomaisemiin ja kuvattiin Ålesundin liepeillä.

Kuusiosaisen minisarjan on kirjoittanut Michael J. Bird, tuottanut Vere Lorrimer ja ohjannut David Maloney. Pääosia näyttelevät Tusse Silberg, David Beames, Trevor Baxter, Susan Gilmore, Edita Brychta, John Abineri, Christopher Scoular ja Ann Todd. 

*Hiidenvirta*-sarjassa nuori englantilaisnainen (Silberg) matkustaa Norjaan selvittääkseen, miksi hänelle tuntematon sikäläinen miljonääri on testamentannut hänelle syrjäisessä saaressa sijaistevan puuhuvilan, jossa on paljon nukkeja. Hän joutuu keskelle mystisiä juonitteluja ja huomaa henkensä olevan uhattuna.

Hidastempoisena ja juoneltaan sekavana ja väkinäisenä pidetty *Hiidenvirta* sai huonot arviot etenkin kotimaassaan Britanniassa.

Sarja ensiesitettiin Suomessa 1980-luvun puolivälissä, ja YLE Teema on uusinut sen vuosina 2005 ja 2006.

Lähteet
-------

1. 1 2  Mahdatko muistaa tai tietää... Hiidenvirta, Muistikuvaputki, Yle Vintti 30.06.2008. Viitattu 2.11.2015.
2. ↑  Maelstrom, BBC. Viitattu 2.11.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* *Hiidenvirta (televisiosarja)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wikibooks 
Wikikirjastossa on aihe: **Stauntonin gambiitti**. 

*Tässä artikkelissa käytetään algebrallista merkintätapaa kuvailemaan shakkisiirtoja.*

**Stauntonin gambiitti** on shakkiavaus, joka alkaa normaalisti siirroilla

1.d4 f5
2.e4
Toinen siirtovaihtoehto on transponoituminen Fredin puolustuksesta (1.e4 f5). Tämä on tosin todella harvinaista, sillä valkea saavuttaa ison edun lyömällä mustan f-sotilaan siirrolla 2.exf5.

Stauntonin gambiitti on nimetty brittiläisen shakinpelaajan Howard Stauntonin mukaan. Staunton käytti avausta muun muassa pelissään Bernhard Horwitzia vastaan vuonna 1846.

Stauntonin gambiitti on valkean kuudenneksi suosituin vastaus hollantilaiseen puolustukseen. Siirron 2.e4 ideana on uhrata sotilas ja käyttää hyväksi mustan kuningassivustan heikkoutta, etenkin f-sotilaan puuttumista.

Musta voi hylätä gambiitin siirtymällä siirrolla 2...d6 Baloghin puolustukseen tai siirrolla 2...e6 Kingstonin puolustukseen. Nämä vaihtoehdot eivät kuitenkaan ole yhtä suosittuja kuin gambiittisotilaan vastaanottaminen.

Hyväksytyssä jatkossa valkea jatkaa useimmiten 3.Rc3, mutta myös varhainen f3 on mahdollinen. Avauksen pääjatko on 3.Rc3 Rf6 4.Lg5. Jatkoon sisältyy ansa, jos musta koittaa säilyttää sotilaansa hän jää lopulta itse sotilaan tappiolle: 4...d5? 5.Lxf6 exf6 6.Dh5+ g6 7.Dxd5 Dxd5 8.Rxd5 ja valkea voittaa sotilaan ratsuhaarukalla. Parempi jatko mustalle onkin esimerkiksi 4...Rc6 5.d5 Re5 6.Dd4 Rf7 tai 4...Rc6 5.Lxf6 exf6 6.Rxe4, jolloin valkea saa sotilaan takaisin, mutta mustalla on lähettipari ja varma asema.

Lähteet
-------

1. ↑  Peli:
2. ↑  COE
3. ↑  COE
4. ↑  COE
**Stavrochóri** (kreik. Σταυροχώρι, kath.kreik. Σταυροχώριον, *Stavrochórion*) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 147 (vuonna 2011).

Stavrochórin kylää.
Stavrochórin kylä, suomeksi "Ristikylä", sijaitsee Thryptívuorten eteläpuolella Kreetan itäosissa noin 30 kilometriä itäkoilliseen Ierápetran kaupungista. Stavrochóri muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Σταυροχωρίου, *Topikí Koinótita Stavrochoríou*), johon kuuluvat varsinaisen Stavrochórin kylän lisäksi kylät Koutsourás, Lápithos ja Tsikkalariá. Koko yhdyskunnan väkiluku on 950.

Aiemmin kylä kuului Makrý Gialóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ierápetran kunnan Makrý Gialóksen kunnallisyksikköön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Stavrochóri** Wikimedia Commonsissa
Staunton-tyyppiset shakkinappulat
**Staunton-tyyppiset shakkinappulat** ovat tietyntyyppiset shakinpeluussa käytettävät nappulat. Nappuloiden tyypin suunnitteli Nathaniel Cook vuoden 1835 paikkeilla. Cook rekisteröi nappulansa vuoden 1849 maaliskuussa. Syksyllä Cookin sukulainen John Jaques osti oikeudet shakkisettiin ja aloitti niiden valmistuksen. Samana päivänä kun ensimmäinen setti valmistettiin, Howard Staunton kehotti *The Illustrated London News* -lehdessä julkaistussa kolumnissa käyttämään Cookin suunnittelemia nappuloita tarkoituksena yhtenäistää nappuloita. Staunton kutsui settiä nimellä *Mr. Stauntons pattern*. Myöhemmin Staunton lisäsi jokaiseen myytävään settiin mukaan allekirjoituksensa. Jaquesin tehdas lopetti nappuloiden valmistamisen lopulta vuonna 1935.

Nappuloista tuli lopulta hyvin suosittuja. Nykyään niitä käytetään lähes poikkeuksetta ja ne ovat ainoat sallitut Maailman shakkiliiton järjestämissä kilpailuissa.

Cook sai innoituksen shakkisettiin British Museumin kreikkalaisesta hevosesta.

Lähteet
-------

### Kirjallisuuslähteet

* Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)

### Internetlähteet

* The Staunton Chessmen by Bill Wall (englanniksi)
* The Staunton Pattern: A brief history of Traditional Chess Pieces (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  The Staunton Chessmen by Bill Wall. Luettu 23.8. 2008 (englanniksi)
2. 1 2 3  Hooper, David & Whyld, Kenneth: *The Oxford Companion to Chess*, s. 327. Oxford University Press, 1984. ISBN 0-19-217540-8. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Staunton-tyyppiset shakkinappulat** Wikimedia Commonsissa
**DFM** on lyhenne sanoista Design for Manufacturing. Tuotteen valmistettavuus, DFM, ja kokoonpantavuus, DFA, ovat tulleet olennaiseksi osaksi tuotesuunnittelua teollisuusrobotiikan ja automaation kehittymisen myötä. Jo yli 50 vuotta sitten useissa tuotantolaitoksissa tehtiin isoja investointeja kokoonpanoautomaatioon, mutta usein huonolla menestyksellä. Suuri osa ongelmista oli peräisin tuotteiden liian vaikeista konstruktioista, koska automaation rajoituksia ei otettu huomioon.

DFM keskittyy niihin asioihin, joilla pyritään yksinkertaistamaan tuotteen valmistusta. Yksi tärkeimmistä tekijöistä on erilaisten komponenttien määrän minimoiminen. Muita tekijöitä on esimerkiksi turhan toleroinnin välttäminen, valmistuksen aikaisten kiinnityssuuntien standardointi jne.

DFA Design for Assembly keskittyy tuotteen kokoonpantavuuteen. Olennaisia asioita ovat kokoonpanon suuntien minimointi sekä kiinnitysosien standardointi ja yksinkertaistus. Tuote on kokoonpantavissa robotilla jos sen voi koota yhdellä kädellä silmät kiinni.
DELPHI-ilmaisin**DEtector with Lepton, Photon and Hadron Identification** eli **DELPHI-koe** oli yksi LEP-törmäyttimen ilmaisimista Cernissä Sveitsissä. Muiden LEP-törmäyttimen ilmaisimien tapaan DELPHI rakennettiin havaitsemaan positroni-elektroni -törmäyksessä syntyviä hiukkasia, ja se sijaitsi noin 100 metrin syvyydessä.

Rakenteeltaan DELPHI oli sylenterimäinen ja ilmaisinkokonaisuuteen kuului mm. myonikammioita, Tserenkovin-ilmaisimia, tuikeilmaisimia, sähkömagneettisia kalorimetrejä ja hadronikalorimetreja. DELPHI kykeni erottamaan toisistaan erilaiset varatut hiukkaset, jäljittämään hiukkasten radat tarkasti ja havaitsemaan hyvin lyhytikäisetkin hiukkaset.

Lähteet
-------

1. ↑  Arno Straessner: *Electroweak Physics at LEP and LHC*, s. 50. Springer, 2010. ISBN 9783642051685. (englanniksi)
2. 1 2  Timothy Adye: A Study of J/ψ Production at the LEP e+e- Collider; and the Implementation of the DELPHI Slow Controls System.  *University of Oxford*, 1998, s. 15–18.  (englanniksi)
3. ↑  LEP and DELPHI  5.7.2004. Cern. Viitattu 24.7.2013. (englanniksi)
**Jack the Nipper** on Gremlin Graphicsin kehittämä vuonna 1986 julkaistu tasohyppelypeli. Peli perustuu väljästi Brittiläiseen "Sweeny Toddler"-sarjakuvahahmoon.

Peli
----

*Jack the Nipper* on sivusta kuvattu tasohyppelypeli. Hahmot ja esineet ovat oikeasti kaksiulotteisia, mutta peliin on lisätty illuusio kolmiulotteisuudesta sallimalla hahmojen pystyakselin suuntaiset liikkeet pelikentällä. 

Pelaaja ohjaa tuhmaa lasta, joka haluaa rikkoa ennätyksen tuhmuudessa. Saavuttaakseen tuhmuuspisteitä hän tekee ilkeitä kepposia kaupungin asukkaille. Tuhmuutta mitataan omalla mittarillaan, jonka täyttyessä peli on läpäisty. Mikäli vihaiset aikuiset saavat hänet kiinni, hän saa osakseen kuritusta. Jokainen kontakti aikuiseen lisää kuritusmittarin lukemaa ja mikäli mittari täyttyy, Jack menettää yhden elämän. Myös kosketukset kaupungin kummituksiin ja hirviöihin lisäävät kuritusmittarin lukemaa.

Aiheesta muualla
----------------

* *Jack the Nipper* MobyGamesissa (englanniksi)
* *Jack the Nipper* World of Spectrum
* *Jack the Nipper* C64.com
A51-tie kulkee Zürichin lentoaseman itäpuolitse Bülachista (kuvan yläreunassa) ja liittyy A1/A4-tiehen lentoaseman eteläpuolella Wallisellenissä.
**Autobahn A51** on moottoritie Koillis-Sveitsissä. 

Tie alkaa Bülachin pohjoispuolelta valtatieltä 4 (saks. *Hauptstrasse*) ja kulkee Zürichin lentoaseman itäpuolitse Kloteniin ja edelleen Opfikonin poikki Walliselleniin, jossa se liittyy moottoritiehen A1/A4. Tie on koko matkan nelikaistainen.

Lähteet
-------

* National map: swisstopo (Sveitsin valtion julkinen karttapalvelu) *map.geo.admin.ch*. Wabern:  Bundesamt für Landestopografie swisstopo.  (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (retoromaaniksi), (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Autobahn A51 (Sveitsi)** Wikimedia Commonsissa

Sveitsin moottoritiet (saks. *Autobahn*, ransk. *autoroute*, ital. *autostrada*, retoromaaniksi *autostrada*)
 A1 •  A2 •  A3 •  A4 •  A5 •  A6 •  A7 •  A8 •  A9 •  A10   

 A12 •  A13 •  A14 •  A16 •  A21 •  A22 • 
 A50 •  A51 •  A52 •  A53 • 
 J20
**Autodrome de Montlhéry** on moottoriurheilurata, viralliselta nimeltään **L’autodrome de Linas-Montlhéry**. Se sijaitsee Ranskassa, Pariisin lähistöllä Montlhéryn ja Linas’n kylien välissä. Radalla ajettiin GP-sarjaa vuoteen 1949. Vuonna 1950 GP-sarjan korvasi Formula 1, eikä radalla enää ajettu Ranskan Grand Prix’ta.

Teollisuusjohtaja Alexandre Lamblin palkkasi René Jaminin suunnttelemaan 2,55 km pitkän soikean radan tonnin painoisille kilpa-autoille, jotka voisivat kulkea soikealla radalla 220 km/h. Rataa kutsuttiin nimellä *Autodrome Parisien*. Vuonna 1925 soikioon lisättiin tieosuus.

Ensimmäisen kilpailun järjesti 26. heinäkuuta 1925 Automobile Club de France Grand Prix. Kilpailun voitti Robert Benois Delagella, mutta kisaa varjosti Antonio Ascarin kuolema. Vuonna 1925 radalla pidettiin myös Ranskan GP, ja uudelleen vuonna 1927 sekä vuosina 1931–1937. Kilpailut, kuten *Coupes du Salon*, *Grand Prix de l’Age d’Or* ja *1000 km* järjestettiin radalla satunnaisesti.

Vuonna 1939 rata myytiin valtiolle, sillä sen huoltokustannukset olivat korkeat. Valtio myi sen vuonna 1946 edelleen Union technique de l’automobile et du cyclelle (UTAC). Vuonna 1951 Bill Aston ajoi radalla uuden 500–kuutioisten virtaviivaisten autojen nopeusennätyksen.

Radalle kuoli useita kuljettajia, muun muassa Benoît Nicolas Musy (1956) sekä Peter Lindner ja Franco Patria. Viimeksi mainittujen onnettomuudessa vuonna 1964 kuoli myös kolme ratahenkilöä.

Viimeisin kilpailu radalla järjestettiin vuonna 2001.

Kartta koko Autodrome de Linas-Montlhérystä.

Lähteet
-------

1. ↑  Bill Aston *Biography*. Motor Sport Magazine. Viitattu 28.7.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Autodrome de Montlhéry** Wikimedia Commonsissa
**Amerikkalainen unelma** (*The American Dream*) on yhdysvaltalaisen Edward Albeen varhainen yksinäytöksinen näytelmä. Sen kantaesitys tapahtui New Yorkin York Playhouse -teatterissa tammikuussa 1961. Näytelmä on satiiri amerikkalaisesta elämäntavasta, ja tarina rakentuu keski-ikäisen avioparin ja heidän luonaan vierailevien ihmisten kautta. Näytelmän tapahtumapäivänä vierailut saavat heidän maailmansa sekaisin.*lähde?*

Albee tutkii näytelmässä paitsi niin sanotun amerikkalaisen unelman valheellisuutta, myös silloisen amerikkalaisen perhemallin pysyvyyttä ja sen puhtoisen mielikuvan taustalla olevaa todellisuutta.*lähde?*

Näytelmän on suomentanut Matti Rosvall, ja sitä esitettiin ainakin Tampereen Työväen Teatterissa vuonna 1982. Mammaa ja Pappaa esittivät Eila Roine ja Tauno Karvonen.

Juoni
-----

Dominoiva Mamma pitää aviomiestään, syrjään vetäytyvää Pappaa tossun alla. Myös naisen äiti, teräväkielinen Mummi asuu samassa taloudessa, mutta tytär haluaisi laittaa hänet vanhainkotiin. Mummi on jo alkanut pakata tavaroitaan ovensuuhun.

Mamman ihannoima ja yhteisössä arvostettu naistenkerhon puheenjohtaja rouva Barker työskentelee adoptiopalvelussa. Hän saapuu vierailulle tietämättä oikein miksi ja tapaa Mummin, joka tuntuu kyllä tietävän millä asialla rouva Barker liikkuu. Mummi selittää rouvalle, miten hänen tyttärensä ja miehensä adoptoivat vuosia sitten lapsen rouva Barkerin kautta, mutta pahoinpitelivät tämän kuoliaaksi kun eivät pitäneet lapsen käytöksestä. Rouva Barkerin poistuttua sisään astuu lihaksikas nuori mies kysymään töitä. Kuunneltuaan hänen tarinaansa Mummi oivaltaa, että mies on hänen tyttärensä tappaman adoptiolapsen kaksoisveli. Hän esittelee miehen tyttärelleen ja tämän aviomiehelle siten, että alkuperäinen lapsi voitaisiin korvata nuorukaisella, jota kutsuu Amerikkalaiseksi unelmaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Amerikkalainen unelma (The American Dream), Näytelmäkulma. Viitattu 5.10.2014.
2. ↑  Eila Roine. Tervetuloa Eilan pukuhuoneeseen! Historiaa, Teatterimuseo. Viitattu 5.10.2014.

Kirjallisuutta
--------------

* Albee, Edward. *The American Dream and The Zoo Story: Two Plays by Edward Albee.* New York: Plume Books, 1997.
* Popkin, Henry. *Edward Albee* in Gassner, John and Edward Quinn, ed. *The Reader's Encyclopedia of World Drama.* New York: Thomas Crowell and Co. 1969.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:The American Dream (play)