recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kertoo maalauksesta. Alaston Maja on myös elokuva.*
Francisco de Goya: *Alaston Maja* (n. 1795–1800).
**Alaston Maja** (esp. *La maja desnuda*) on espanjalaisen taidemaalari Francisco de Goyan maalaus noin vuodelta 1800. Se on muotokuva alastomasta naisesta lepäilemässä sametin ja tyynyjen peittämällä divaanilla. Se on eräs Goyan tunnetuimmista maalauksista. Sekä kuvassa olevan naisen että maalauksen alkuperäisen tilaajan henkilöllisyys ovat pysyneet tuntemattomina. *Alastomalle Majalle* on olemassa rinnakkainen maalaus, *Puettu Maja* (*La maja vestida*), joka esittää samaa naista samassa asennossa samalla sängyllä, mutta vaatteet päällä.

*Alaston Maja* oli ensimmäinen alastonkuva espanjalaisessa taiteessa sitten Velázquezin *Peilaavan Venuksen*. Se mukailee perinteisiä Venusta esittäviä maalauksia. Teos on luultavasti maalattu joskus vuosien 1795 ja 1800 välillä. Se muistuttaa Goyan varhaisempaa tyyliä ajalta ennen kuin hänen taiteensa muuttui huomattavasti aivan 1700-luvun viimeisinä vuosina. Varhaisin maininta taulusta on marraskuulta 1800, jolloin sen mainitaan olleen ruhtinas Manuel de Godoyn yksityispalatsissa. *Puetusta Majasta* ei ole mainintaa samassa yhteydessä. Sen sijaan vuonna 1808 Madridin vallanneet ranskalaiset laativat luettelon, jonka mukaan molemmat teokset kuuluivat Godoyn kokoelmaan. Yleensä Godoy on oletettu myös maalausten tilaajaksi. Suositun tulkinnan mukaan maalauksen nainen olisi tuolloinen Alban herttuatar. Toisen arvelun mukaan kyseessä olisi Godoyn rakastajatar Pepita Tudó.

Maalaus oli varastossa ranskalaismiehityksen ajan 1808–1813, minkä jälkeen Espanjan inkvisitio takavarikoi sen. *Alaston Maja* oli yksi todistuskappaleista, joita käytettiin Goyaa vastaan vuonna 1814, kun hänet haastettiin inkvisition eteen. Hänet kuitenkin vapautettiin syytteistä. Maalaus siirrettiin vuonna 1836 San Fernandon kuninkaalliseen taideakatemiaan. Vuodesta 1901 se on ollut näytteillä Madridin Museo del Pradossa. *Alaston Maja* ja *Puettu Maja* ovat galleriassa näytteillä vierekkäin.

Vuonna 1930 julkaistu kohua herättänyt espanjalainen postimerkki.
Maalauksesta julkaistiin vuonna 1930 Espanjassa postimerkki, jolloin monien maiden, muun muassa Yhdysvaltojen postilaitos kieltäytyi käsittelemästä "säädyttömällä" postimerkillä varustettuja lähetyksiä.

Öljymaalauksen leveys on 191 ja korkeus 98 senttimetriä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Camillo Semenzato: *Kuvataide kautta aikojen*, s. 337. Otava 1988. Alkuteos *Tutta la pittura in 440 capolavori* (Milano 1985).
2. 1 2 3  On-line gallery (englanniksi) Museo Nacional del Prado. Viitattu 15.7.2014.
3. 1 2 3  3 horas en el Museo (espanjaksi) Museo Nacional del Prado. Viitattu 15.7.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alaston Maja** Wikimedia Commonsissa
**Alasulg** on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Trollan kylässä sijaitseva padottu järviallas. Trollassa on toinenkin padottu järvi Mäesulg, joka sijaitsee siitä 50 metrin päässä.

Maantietoa
----------

Haanjan ylängöllä sijaitseva järvi on 220 metriä pitkä, 25 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,3 hehtaaria. Se on muodostettu patoamalla loivaan jokilaaksoonsa Iskna jõen yläjuoksun uoma. Järven itäranta on Trollan taajaman asuinaluetta, mutta myös sen koillispuolelle on rakennettu taloja. Järven keskellä on tietä varten rakennettu silta tai kannas, joka näyttäisi katkaisevan järven. Järven jälkeen tie haarautuu kahdeksi kylätielle johtavaksi tieksi. Kapean järven keskellä on myös sen ylittävä kävelysilta.

Vesistösuhteita
---------------

Alasulg järv kuuluu Iskna jõen valuma-alueeseen, jossa Iskna jõgi on Võhandu jõen sivu-uoma. Järvi on Iskna jõen läpivirtausjärvi. Siihen ei tule ympäristöstä muita ojia. Järven valuma-alueen pinta-ala on hieman suurempi kuin 5 neliökilometriä , joka Mäesulg järven valuma-alue. Iskna jõgi jatkaa matkaa seuraavaan pikkujärveen Häälijärveen, jonne on matkaa pari kilometriä. Tällä matkallaan joki putoaa yli 16 metriä. Se yhtyy Võhandu jõgeen 17 kilometrin päässä Kääpan taajaman lähellä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

Huomautuksia
------------

1. 1 2  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Keskkonnaregister: Alasulg (VEE2144320) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 7.9.2020. (viroksi)
2. ↑  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 7.9.2020). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Keskkonnaregister: Mäesulg (VEE2014410) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 7.9.2020. (viroksi)
**Alastaron Urheilijat** (AU) on suomalainen futsaliin erikoistunut seura, jonka edustusjoukkue pelaa maan ylimmällä sarjatasolla Futsal Liigassa kaudella 2021-2022. Kotiottelunsa AU pelaa Loimaan liikuntahallissa.

Alastaron Urheilijat on perustettu vuonna 1946 ja futsalin parissa toiminta alkoi 2000-luvun alussa. Seuralla on yhä harrastustoimintaa muissakin lajeissa mutta kilpatoiminta keskittyy erityisesti futsaliin. Seura aloitti futsalissa junioritoiminnan parissa ja miesten edustusjoukkue rakennettiin juniorijoukkueissa pelanneiden pelaajien varaan vuonna 2012. Miesten joukkue selvitti tiensä alasarjoista ylös aina toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Futsal Ykköseen vain seitsemässä vuodessa. Toisen ykkösessä vietetyn kauden päätteeksi AU nousi liigakarsinnoista Futsal Liigaan yhdessä turkulaisen TPK:n kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Alastaron Urheilijat, Futsal - Liigassa nähdään - kiitos kaudesta 2020-2021! *AU Futsal, miesten edustusjoukkue*. Viitattu 1.5.2021. (englanniksi)
2. ↑  Henrik Hyvönen: Vitosdivarista liigaan alle vuosikymmenessä – Alastaron Urheilijoiden nousu Suomi-futsalin kirkkaimpiin valoihin ei ollut sattuman kauppaa *Byyri*.  2.5.2021. Viitattu 2.5.2021.
3. ↑  Alastaron Urheilijat, Futsal - Seura *AU Futsal, miesten edustusjoukkue*. Viitattu 1.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  Miesten Futsal-Liigakarsinta: AU:n lisäksi liigaan nousi TPK - PJK ja Ilves putosivat *www.palloliitto.fi*. Viitattu 1.5.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Seuran kotisivut
* Joukkueen tiedot Palloliiton nettisivuilla

Futsal-liiga 2020–2021
**Hallitseva mestari: mestaruutta ei jaettu kaudella 2019-2020**

GFT |
FC Kemi |
HIFK |
Ilves FS |
JoSePa |
KaDy |
Akaa Futsal |
Liikunnan Riemu|
  

Mad Max |
PJK |
PP-70 |
Tornion Palloveikot |
SoVo Futsal |
Sievi FS |
**Alasyaion** (m.kreik. Ἀλασυαῖων, *Alasyaiōn*, lat. *Alasyaeum*) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Eliissä Kreikassa.

Alasyaionin tarkempaa sijaintipaikkaa ei tunneta. Sen oletetaan sijainneen Pisatiksen ja Amfidolian rajalla. Strabonin mukaan Alasyaion oli sama paikka kuin Homeroksen *Iliaan* laivaluettelossa mainittu *Aleisios* (myös *Alesios*, *Aleision*, *Alesion*).

Myöskään Alasyaionin historiasta ei tiedetä oikeastaan mitään sen olemassaolon lisäksi. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perustaja ja eponyymi heeros oli Alesios, Skilluksen tai Gargettoksen poika. Kaupunki kuului ainakin osan historiastaan oletettavasti Eliin poliksen alaisuuteen sille alisteisena poliksena.

Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Alasyeus* (Ἀλασυεύς).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "245 Alasyaion", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. 1 2  Nielsen, Thomas Heine: An extremely brief Introduction to the History of Sikyon *natmus.dk*. Viitattu 1.2.2018.
**Alapta** (m.kreik. Ἄλαπτα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (*polis*) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, ei edes sitä sijaitsiko se antiikin aikana Khalkidikeksi kutsutulla alueella vai muulla alueella Khalkidikesta nimensä saaneella nykyisellä Chalkidikín niemimaalla.

Myöskään Alaptan historiasta ei tiedetä käytännössä mitään. Antiikin lähteistä sen mainitsevat ainoastaan Pseudo-Skylaks ja Galenos. Kaupungin arvellaan olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä *Alaptēs* (Ἀλάπτης).

Lähteet
-------

1. 1 2  Hansen, Mogens Herman & Nielsen, Thomas Heine: "561 Alapta", *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*. An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation. Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
2. ↑  Alapta *Pleiades*. Viitattu 1.6.2020.
**Inre Verkviken** on järvi Saltvikissa Ahvenanmaan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 50,3 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 27 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Inre Verkviken on etelä–pohjoissuuntainen järvi. Sen pohjoisosa kaartuu koilliseen kohti Yttre Verkvikeniä, joka on pieni merenlahti. Inre Verkvikenistä virtaa noin 250 metriä pitkä Verkströmmen Yttre Verkvikeniin. Inre Verkvikenin eteläosassa sijaitsee muutama luoto. Eteläosa on kuroutunut jossain määrin erilleen pääaltaasta. Inre Verkvikeniä ympäröi metsämaa, jota täplittää muutama peltotilkku. Itärannalla kohoaa jyrkkä Horsklint. Inre Verkvikenin eteläpuolella sijaitsee vähäinen Strömma träsk. Lännessä on merenlahti Karviken ja järvi Toböle träsk.

Inre Verkviken (95.510.1.019) kuuluu Ahvenanmaan pohjoiseen saaristoalueeseen (95.51), joka on toisen jakovaiheen vesistö Pohjoisen Saaristomeren päävesistössä (95). Ahvenanmaan pohjoiseen saaristoalueeseen kuuluu 26 järveä, joista Inre Verkviken on suurin, toiseksi suurin on Gröndals träsk Getassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 8.6.2021.
2. 1 2  Inre Verkviken, vakavesi, Saltvik
3. ↑  Inre Verkviken. Järviwiki. Viitattu 8.6.2021.
4. ↑  Ahvenanmaan pohjoinen saaristoalue (95.51). Järviwiki. Viitattu 8.6.2021.
James Elroy Flecker noin 1905.
**James Elroy Flecker** (5. marraskuuta 1884 – 3. tammikuuta 1915) oli brittiläinen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija. 

Flecker kuoli tuberkuloosiin 30-vuotiaana tammikuussa 1915 Sveitsissä.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **James Elroy Flecker** Wikimedia Commonsissa

* Books by Flecker, James Elroy gutenberg.org (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:James Elroy Flecker
James Buchanan Eads
**James Buchanan Eads** (23. toukokuuta 1820 – 8. maaliskuuta 1887) oli yhdysvaltalainen keksijä ja insinööri. Hän syntyi Indianan Lawrenceburgissa ja vietti nuoruutensa Mississippin varrella Saint Louisissa, missä kiinnostui vesiliikenteestä. Hän sai nimensä äitinsä serkun, tulevan presidentin James Buchananin mukaan.

Hän kehitti sukelluskellon lähinnä haaksirikkoutuneiden alusten lastin pelastamiseen. Sisällissodan aikana hän sai tunnustusta unionilta kehitettyään panssaroituja aluksia, joita rakennutti viidessä kuukaudessa kahdeksan kappaletta. Mississippi-joen alajuoksun ajoittaisen madaltumisen ongelmaa hän pyrki ratkaisemaan onnistuneestikin aallonmurtajien avulla. Hän rakennutti Mississippin yli rautatie- ja maantiesillan Saint Louisin kaupungin kohdalla. Tämä Eads Bridge on yhä toiminnassa. Hän suunnitteli myös Meksikon poikki kulkevan rautatien yhdistämään Meksikonlahden liikenteellisesti Tyyneen valtamereen, mutta tätä suunnitelmaa ei toteutettu.

Eads kuoli Bahamalla Nassaussa.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Structurae

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Emil Wegelius** (13. joulukuuta 1852 Helsinki − 19. tammikuuta 1903 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja huviveneiden, erityisesti kilpapurjehdusveneiden suunnittelija. Hän oli myös ammattikuntansa ensimmäisiä edustajia. Hän voitti ensimmäisen venesuunnittelukilpailun 1882. Hän suunnitteli arviolta seitsemisenkymmentä alusta aina purjeveneistä höyrypursiin. Hänen ensimmäinen venepiirroksensa on vuodelta 1879. Hänen luomuksiaan olivat mm. Ägir, Bisquit, Alouette, Greta, Endymion, Miranda, Start, Ila, Barden, Zuleima, Mehallah. Wegelius liittyi NJK-pursiseuraan 1876 ja siirtyi Helsingfors Segelsällskapetiin seuran perustamisen yhteydessä 1893. Hän perusti yhtiön joka rakensi telakkarakennuksen Liuskasaarelle ja oli telakan ensimmäinen vuokralainen. Hän toimi myös Hanasaaren telakan suunnittelijana ja työnjohtajana. Itseoppinut, ilman teoreettista taustaa veneensä suunnitellut Wegelius kuoli yllättäen kesken luomiskauttaan 50-vuotiaana. Wegeliuksen suunnittelemista veneistä yksikään ei ole säilynyt tähän päivään saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  
	* Rolf Kokkola: *På glittrande våg - Helsingfors Segelsällskap 1893–1993*, s. 24. HSS, 1993. ISBN 952-90-4476-3.
2. ↑  Uppslagsverket Finland - Emil Wegelius (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Emil Åkesson.
**Emil Gerhard (E. G.) Åkesson** (24. syyskuuta 1858 Lappee – 5. tammikuuta 1930 Mikkeli) oli suomalainen lyseon lehtori, joka oli nuorsuomalaisten kansanedustajana 1900-luvun alussa.

Åkessonin vanhemmat olivat oikeusraatimies Karl Gustav Åkesson ja Sofie Leontine Savander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1877, valmistui filosofian kandidaatiksi 1883 ja suoritti kasvatusopin tutkinnon 1884. Åkesson toimi Mikkelin lyseossa luonnonhistorian, maantiedon ja historian kollegana 1885–1919 ja luonnonhistorian, maantiedon ja historian vanhempana lehtorina 1919–1925 sekä vt. lehtorina 1925–1926. Hän omisti vuosina 1886–1889 *Mikkelin Sanomat* ja toimi lehden vastaavana toimittajana. Åkesson oli myös voimistelunopettajana 1888–1898 ja Mikkelin VPK:n päällikkönä 1886–1911.

Åkesson oli kansanedustajana 1909–1911 Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hän toimi myös Mikkelin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana sekä Mikkelin läänin vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana.

Lähteet
-------

* .aspx Emil Åkesson *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

Nuorsuomalaisten kansanedustajat

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1909–1910 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(28) | 
* Ahmavaara
* Brander
* A. Castrén
* J. Castrén
* Z. Castrén
* Erkko
* Fränti
* Hannula
* Haveri
* Heiskanen
* Homén
* Hultin
* Kaasalainen
* Kaskinen
* Keltanen
* Mikkola
* Nuora
* Nylander
* Pennanen
* Pesonen
* Riihelä
* Sinkko
* Snellman
* Sthålberg
* Svinhufvud
* Talas
* Viljakainen
* Åkesson

 |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1910–1911 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(28) | 
* Ahmavaara
* Arokallio
* Astala
* A. Castrén
* J. Castrén
* Erkko
* Fränti
* Hannula
* Homén
* Hultin
* Kaasalainen
* Kekki
* Koskelin
* Lilius
* Löthman-Koponen
* Nylander
* Pennanen
* Pietinen
* Puhakka
* Renvall
* Riihelä
* Setälä
* Snellman
* Svinhufvud
* Talas
* Tanttu
* Viljakainen
* Åkesson

 |

 |



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Emil Westman** (s. 25. syyskuuta 1996 Kokkola) on suomalainen toisen polven kilpa-autoilija. Hänen isänsä on kansallisella tasolla rata-autoilua harrastanut John K. Westman.

Emil Westman aloitti uransa V1600 luokassa Honda Civicilla kaudella 2013. Lopullinen sarjasijoitus debyytti-kaudella oli 7s. Seuraavalle kaudelle Honda vaihtui Alfa Romeoon ja kauden päätteeksi Westman palkittiin sarjan pronssimitalilla. Westman voitti kauden aikana kaksi kilpailulähtöä ja oli viidesti podiumilla.

Kauden 2015 päätteeksi Westman kruunattiin V1600 luokan mestariksi. Mestaruuskaudella ajetuista 12 lähdöstä Westman voitti kolme ja oli yhdeksän kertaa podiumilla. Seuraavalle kaudelle Westman siirtyi ajamaan Relaa Racingin ylläpitämää Porsche GT3 kilpa-autoa. Kauden aikana Westman voitti kolme lähtöä ja oli podiumilla kahdeksan kertaa. Tämä riitti sarjan mestaruuteen. Kauden päätteeksi Westman kävi vielä Saksassa ajamassa kaksi ADAC TCR German Touring Car sarjan kilpailua.

Kaudella 2017 Westman kilpaili GT4 European Series Northern Cup - Silver Cupissa ajokkinaan RYS Team Holingerin ajattama KTM X-Bow GT4. Westman ajoi kahdestatoista kilpailusta kymmenen ja keräsi niissä 21. sijalle oikeuttavat 30 pistettä. Kaikkiaan sarjapisteille ajoi 34 kuljettajaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Emil Westman | GT4 European Series Northern Cup *GT4 European Series Northern Cup*. Viitattu 31.7.2017. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
2. 1 2  Emil Westman *DriverDB.com*. Viitattu 6.12.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
Claus Harms
**Claus Harms** (25. toukokuuta 1778 Fahrstedt Schleswig-Holstein – 1. helmikuuta 1855 Kiel) oli saksalainen luterilainen pappi ja teologi.

Harms syntyi vuonna 1778 Fahrstedtissa Schleswig-Holsteinissa. Hän opiskeli teologiaa Meldorfissa ja Kielissä. Hän vaikuttui Friedrich Schleiermacherin teoksesta *Über die Religion*. Kielissä opiskellessaan hän siirtyi rationalismista luterilaiseksi. Vuonna 1806 hänestä tuli diakoni Lundeniin ja vuonna 1816 Kielin Pyhän Nikolain kirkon arkkidiakoni. Vuonna 1817 hän julkaisi yhdessä Martti Lutherin 95 teesin kanssa omat 95 teesiään, joissa hän vastusti rationalismia ja ehdotettua Preussin unionia. Vuonna 1835 hänestä tuli Nikolainkirkon pääpastori sekä rovasti. Vuonna 1841 hänestä tuli korkean konsistorin neuvonantaja.

Harmsin teoksia ovat muun muassa *Pastoral-Theologie*; *Winter- und Sommer-Postille*; *Dr. Claus Harms, gewesenen Predigers in Kiel, Lebensbeschreibung verfasset von ihm selber*; *Das sind die 95 theses oder Streltsätze Dr. Luthers, theuren Andenkens. Zum besondern Abdruck besorgt und mit andern 95 Sätzen als mit einer Uebersetzung aus Ao. 1517 in 1817 begleitet* sekä *Briefe zu einer nähern Verständigung über verschiedene meine Thesen betreffnde Puncte. Nebst Einem namhaften Briefe, an den Herrn Dr. Schleiermacher*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Harms, Claus *Christian Cyclopedia*. The Lutheran Church Missouri Synod. Viitattu 10.6.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Fianna** on irlantilaisessa mytologiassa kuninkaallinen henkivartiosto, joka koostuu valiosotureista. Sen legendaarisin päällikkö on Finn Mac Cumhaill, Fenian syklin eli Fenian-taruston keskushenkilö.[1] Fiannan jäsenet valittiin heidän urheutensa ja vahvuutensa perusteella, ja he noudattivat tiukkoja sääntöjä. He olivat sitoutuneet taistelemaan Irlannin suurkuninkaan puolesta vierasmaalaisia valloittajia vastaan. Rauhan aikana Fiannan jäsenet omistautuvat metsästykselle.[2]

Finnin johtamana Fianna on Irlannin suurkuningas Cormacin aikana vielä melko kunniakkaasti käyttäytyvä sankarijoukko, mutta vähitellen se alkaa muistuttaa rosvokoplaa, joka uhkailee ja kiristää pienempiä kuninkaita ja päälliköitä. Cormacin pojan Cairbre Lifechairin hallituskaudella Fiannan röyhkeyttä ei enää siedetä, kun he onnistuvat loukkaamaan myös itse suurkuningasta.[3]

Cairbre kokoaa armeijan Fiannaa vastaan, ja Cairbren joukot ja Fianna kohtaavat Cath Gabhran taistelussa. Cairbrella on miesylivoima, mutta Fiannalla paremmin koulutetut soturit. Lopulta Fianna kuitenkin lyödään.[3]

Nykyinen irlantilainen puolue Fianna Fáil (Kohtalon sotilaat) on omaksunut nimensä Fiannalta.[1]

Lähteet
-------

* Cotterell, Arthur: Maailman myytit ja tarut. WSOY 1996. ISBN 951-0-17102-6
* Green, Miranda J. : Dictionary of Celtic Myth and Legend. Thames & Hudson 1997. ISBN 0-500-27975-6
* Kerrigan, Michael: Celtic legends: Heroes and warriors, myths and monsters. Amber Books Ltd 2016. ISBN 978-1-78274-331-6

### Viitteet

1. 1 2  Cotterell 1996, s. 27
2. ↑  Green 1997, s. 98
3. 1 2  Kerrigan 2016, s. 140-144
**Fiastra** on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Maceratan maakunnassa. Kunnassa on noin 700 asukasta. *Acquacaninan* kunta liittyi 1.1.2017 Fiastran kuntaan.

Maantiede
---------

Fiastra sijaitsee Monti Sibillinin kansallispuistossa Fiastronen laaksossa. Laaksossa on myös *Lago di Fiastran* järvi.

Historiaa
---------

Kunnan juuret ulottuvat 1000-luvulla perustettuun linnaan nimeltä Castrum Flastrae. Linnassa oli paksut seinät sekä tornit, ja se oli laakson asukkaiden pakopaikka barbaarien hyökkäyksille. Linnan omisti Magalottin perhe vuosina 1170–1259, jolloin se sai nimekseen Castello dei Megalotti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  www.tuttitalia.it
2. ↑  Nuovo commune di Fiastra
3. ↑  Kunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fiastra** Wikimedia Commonsissa

Maceratan maakunta
Apiro | Appignano | Belforte del Chienti | Bolognola | Caldarola | Camerino | Camporotondo di Fiastrone | Castelraimondo | Castelsantangelo sul Nera | Cessapalombo | Cingoli | Civitanova Marche | Colmurano | Corridonia | Esanatoglia | Fiastra | Fiuminata | Gagliole | Gualdo | Loro Piceno | Macerata | Matelica | Mogliano | Monte Cavallo | Monte San Giusto | Monte San Martino | Montecassiano | Montecosaro | Montefano | Montelupone | Morrovalle | Muccia | Penna San Giovanni | Petriolo | Pieve Torina | Pioraco | Poggio San Vicino | Pollenza | Porto Recanati | Potenza Picena | Recanati | Ripe San Ginesio | San Ginesio | San Severino Marche | Sant’Angelo in Pontano | Sarnano | Sefro | Serrapetrona | Serravalle di Chienti | Tolentino | Treia | Urbisaglia | Ussita | Valfornace | Visso
1933.
**Edna St. Vincent Millay**, salanimi: **Nancy Boyd** (1892 – 20. lokakuuta 1950) oli yhdysvaltalainen runoilija ja prosaisti. Hän sai Pulitzerin palkinnon kokoelmasta *The Harp-Weaver, and Other Poems* (1922).

Millay oli vähävaraisen perheen lahjakas lapsi. Hän julkaisi ensimmäisen runonsa lastenlehdessä neljäätoistavuotiaana. Hän pääsi Vassar Collegeen opiskelemaan stipendin avulla ja suoritti BA-tutkinnon vuonna 1917. Valmistuttuaan hän asettui asumaan Greenwich Villageen ja ajan radikaalien piireissä, joihin kuuluivat muun muassa John Reedin ja Eugene O'Neillin. Edmund Wilson kuvaa häntä romaanissaan *I Thought of Daisy* (1929).

Millay kirjoitti satiirisia kertomuksia lehtiin salanimellä Nancy Boyd. *Vanity Fair* -lehti palkkasi hänet Euroopan-kirjeenvaihtajakseen. Hän matkusti Ranskaan vuonna 1921, ja lehti maksoi hänelle kuukausipalkkaa runojen tai kertomusten kirjoittamisesta.

Vaikka Millayn elämä oli radikaalia, hänen runonsa olivat muodoltaan perinteisiä balladeja ja sonetteja.

Suomennettuja runoja
--------------------

Millayn runoja on julkaistu suomentamana antologiassa *Maailman runosydän* toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1

* Aika (Time does not bring relief), suom. Risto Ahti
* Lapsuus on valtakunta jossa kukaan ei kuole (Childhood Is the Kingdom Where Nobody Dies), suom. Alice Martin
* Sonetti: XLIII (Sonnet XLIII), suom. Risto Ahti

Lähteet
-------

1. 1 2  Edna St. Vincent Millay *Poetry Foundation*. Viitattu 13.4.2019.
2. ↑  Salonen, Erkki (toim.): "Kuolleita 1.10.1950–30.9.1951", *Mitä Missä Milloin 1952*, s. 36. Helsinki: Otava, 1951.
3. 1 2 3  Petri Liukkonen: Edna St. Vincent Millay (1892-1950) *Authors Calendar*. Viitattu 12.4.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Edna St. Vincent Millay** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Esther Hayut (2017)
**Esther Hayut** (hepr. ‏אסתר חיות‎, s. lokakuu 1953) on israelilainen tuomari ja maan korkeimman oikeuden puheenjohtaja. Ennen nimitystään vuonna 2017 hän toimi korkeimman oikeuden tuomarina 15 vuotta. Puheenjohtajana hän voi toimia enintään vuoteen 2023, jolloin hän täyttää 70 vuotta ja joutuu jäämään eläkkeelle.

Hayut syntyi Herzliyassa, Tel Avivin hallintoalueen pohjoisosassa. Hänen vanhempansa olivat holokaustista selvinneitä, ja Hayut syntyi maahanmuuttajien leirillä. Hän opiskeli lakia Tel Avivin yliopistossa ja valmistui vuonna 1977. Hayut työskenteli juristi ja ministeri Haim Josef Zadokin yrityksessä vuosina 1977–1985, ja perusti sitten lakitoimiston miehensä David Hayutin kanssa. Vuodesta 1990 lähtien hän toimi tuomarina Tel Avivissa, ja vuonna 2003 hänet nimitettiin korkeimpaan oikeuteen. Tuomioistuimen puheenjohtajaksi hänet nimitettiin, kun hänen edeltäjänsä Miriam Naor saavutti pakollisen eläkeiän eli 70 vuotta. Hayut vannoi valansa 26. lokakuuta 2017. Hän on Israelin korkeimman oikeuden kolmas naispuolinen puheenjohtaja.

Lähteet
-------

1. ↑  Greer Fay Cashman: Changing of the guard at Supreme Court signifies end of pre-state era *The Jerusalem Post*.  27.10.2017. Viitattu 18.3.2018. (englanniksi)
2. ↑  Wootliff, Raoul: Esther Hayut sworn in as chief justice amid bid to curb judiciary *The Times of Israel*.  26.10.2017. Viitattu 18.3.2018. (englanniksi)
3. ↑  Justice Esther Hayut - Curriculum Vitae (PDF) Israelin korkein oikeus. Viitattu 18.3.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Esther Hayut** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Israel
* Alankomaat

 |

 |
**Estonia** on Markus Copperin vuonna 2006 Berliinissä valmistama taideteos. Teos on Kiasman kokoelmassa.

*Estoniassa* teräsrakennelma rajaa muusikolle katosta muistuttavan, sivuiltaan avoimen tilan, jonka yläosassa sijaitsevat liikkuvat pelastushelikoptereiden valonheittimiä jäljittelevät liikkuvat lamput.

Teosta ovat inspiroineet laivamuusikot. Copperin mukaan Titanicin legendaan on kuulunut oleellisena osana laivan mukana uponnut orkesteri, Estonian viihdetaiteilijoita ei ole muistanut kukaan. *Estonia*-veistoksen muusikon mallina on toiminut Copper itse. Tallinnanlautan viihdyttäjä on Copperin tarinassa virolainen tai venäläinen yökerhomuusikko.

Copper tunsi syvästi ja hengitti aikaa, jossa me elämme. Kurskin ja Estonian kaltaiset onnettomuudet olivat asioita joita hän halusi tarkastella. Häntä kiinnosti mennä kohti yhteiskunnallisia jaettuja traumoja ja antaa niille visuaalinen muoto. Yleisö saattoi tarkastella traumoja etäisyyden päästä.

Estonian urkujensoittaja
------------------------

Copperin taidetta tutkineen Saara Karhusen mukaan Estonia-teos nostaa esiin kysymyksen antropomorfisuudesta. Keskeinen elementti on urkujen takana seisova todellisen kokoinen ihmishahmo, joka on yökerhon esiintyjä. Hahmo on tehty valamalla ihon värisellä pigmentillä läpivärjättyä silikonia kokovartalomuottiin. Työ muotin tekemiseksi oli haastava ja fyysisesti raskas. Copper otti sen omasta ruumiistaan. Koska hahmon oli tarkoitus olla nainen, Copper teki muottia varten itselleen savesta mekon ja korkokengät. 

Estonian yksinäinen muusikko on hybridi, jossa yhdistyy mies ja nainen, kuten myös teoksen tekijä ja malli. Antropomorfisuuden kysymys on Copperin teoksissa olennainen, tulkitsee Karhunen.

Hahmo rakentuu kahdesta osasta, joiden välinen saumakohta erottuu selvästi. Osien välissä näkyy pituussuunnassa kulkeva metallinen nauha. Copper liitti hahmon etu- ja takapuolen liitoskohtaan vetoketjun, jolloin elastisen materiaalin hankalaa liitoskohtaa ei tarvinnut yrittää häivyttää. Tällä yksityiskohdalla on myös sisällöllinen merkitys, idea tuli ruumissäkin sulkevasta vetoketjusta.

Muusikko seisoo Hammond-urkujen takana teräsrakenteiden ja niiden kannatteleman kattorakennelman rajaamassa tilassa. Silikonista tehdyn katon yllä on liikkuvia lamppuja, jotka käynnistyessään viittaavat laivan uppoamisen jälkeisiin pelastustoimiin: helikopterien valonjuoviin, jotka etsivät merestä pelastuneita. Teoksessa muusikko – puoliksi elävä, puoliksi kuollut - on siis veden alla uponneen laivan sisällä.

Kuvia teoksesta
---------------

* Estonia, 2006.*Estonia*, 2006.
* yksityskohtayksityskohta
* yksityiskohtayksityiskohta

Katso myös
----------

* Estonian uppoaminen
* Titanicin orkesteri

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Karhunen, Saara: [ Nykyveistoksen, katsojan ja tilan vuorovaikutteisuudesta
Markus Copperin, Markus Kåhren ja Kimmo Schroderuksen teokset nykytaiteen välineproblematiikan valossa] *Pro gradu – tutkielma*.  2011. Helsingin yliopisto, Taidehistorian oppiaine.
2. ↑  Markus Copperin laaja näyttely Kiasmassa: kulttitaiteilija teki mekaanisia teoksia, joiden ytimessä piilee vaara *Yle Uutiset*.  14.11.2022. Viitattu 21.11.2022.
**Kulmalehtimittari** (*Scopula nigropunctata*) on Suomessa muutaman kerran harhailijana tavattu mittariperhoslaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Ulkonäöltään laji muistuttaa monia muita *Scopula*-suvun mittariperhosia, mutta on suhteellisen kookas. Siipien yleissävy on harmaa. Etusiivessä on kolme ja takasiivessä kaksi harmaata poikkiviirua. Uloimman poikkiviirun ulkopuolelta siipi on tummanharmaa ja aaltoviiru erottuu siinä valkoisena. Sekä etu- että takasiivissä on hyvin erottuvat, mustat keskipilkut. Etusiivet ovat erikoisen teräväkärkiset ja takasiiven ulkoreuna tekee selvän, terävän kulman. Siipiväli 29–34 mm.

Levinneisyys ja lentoaika
-------------------------

Kulmalehtimittari on levinneisyydeltään eurosiperialainen. Sitä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa, pohjoisessa Tanskaan ja Baltiaan sekä idässä Siperian poikki Koreaan ja Japaniin saakka. Suomesta laji tavattiin ensimmäisen kerran Loviisasta vuonna 1992. Lisäksi yksittäiset yksilöt on tavattu Houtskarista 2005 ja Bromarvista 2007. Keski-Euroopassa perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuun keskivaiheilta elokuun puoleenväliin.

Elinympäristö ja elintavat
--------------------------

Laji elää metsänreunamilla sekä melko avoimilla niityillä. Päivisin perhosia voi löytää lepäämästä toukkien ravintokasveilla, illan hämärryttyä molemmat sukupuolet voivat lentää valolle. Kulmalehtimittari talvehtii keskenkasvuisena toukkana.

Ravintokasvi
------------

Toukka elää erilaisilla puilla ja pensailla, erityisesti kuusamilla (*Lonicera*) ja kärhöillä (*Clematis*).

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3  Mikkola K, Jalas I. Peltonen O.: *Suomen perhoset. Mittarit 1*. Suomen Perhostutkijain Seura. Tampereen kirjapaino Oy Tamprint, 1985. ISBN 951-99620-7-7.  s. 70
3. ↑
4. 1 2 3  Vlindernet (hollanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
* Ohjeita eräiden *Scopula*- ja *Idaea*-lajien tunnistamiseen (hollanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q138694
* Wikispecies: Scopula nigropunctata
* BioLib: 52373
* BOLD: 110104
* CoL: 4VW7T
* EoL: 279686
* EUNIS: 307389
* Fauna Europaea: 444303
* Fauna Europaea (new): e5768165-5273-4053-8e17-3bdb6fd0827a
* GBIF: 5144677
* iNaturalist: 470781
* LoB: 4732
* NBN: NBNSYS0000005757
* NCBI: 934892

 |

 |
Patentti- tai hyödyllisyysmallihakemuksen **etuoikeus** saman hakijan aiemmasta hakemuksesta tarkoittaa, että hakemusta kohdellaan kuin se olisi jätetty yhtaikaa sen aiemman kanssa. Tällöin muiden näiden välillä tekemiä hakemuksia ei katsota esteiksi mainitulle hakemukselle (sitä varhaisemmiksi keksinnöiksi).

Etuoikeutta voi pyytää enintään vuotta vanhemmasta hakemuksesta. Jos siis ensin tekee vaikkapa suomalaisen patenttihakemuksen, on melkein vuosi aikaa päättää, haluaako hakea samalle keksinnölle suojaa muistakin maista. PCT-hakemuksella voi tätä miettimisaikaa jatkaa 30 kuukauteen asti useimmissa maissa.

Etuoikeutta voi pyytää esimerkiksi toiseen maahan tehtyyn hakemukseen, eurooppapatenttihakemukseen tai kansainväliseen patenttihakemukseen (PCT-hakemus).

Myös mallisuoja- ja tavaramerkkihakemuksiin voidaan liittää eräänlainen etuoikeus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Etuoikeus  16.1.2018. Patentti- ja rekisterihallitus.
2. ↑  Kansainvälinen patenttihakemus (PCT-hakemus)  16.1.2018. Patentti- ja rekisterihallitus.
**Laura Henderson** (1864 – 29. marraskuuta 1944) oli varakas englantilainen leskirouva, joka perusti Lontooseen Windmill Theatre -teatterin.

Laura Henderson oli varakkaan brittiliikemiehen Robert Hendersonin vaimo. He menettivät ainoan poikansa vuonna 1915 ensimmäisessä maailmansodassa. Miehensä kuoltua 1930-luvun alussa suurimman osan elämästään ympäri maailma matkustellut Henderson palasi Lontooseen ja osti Sohon liepeiltä Great Windmill Streetiltä konkurssiin menneen elokuvateatterin Palais de Luxen. Hän palkkasi arkkitehti F. Edward Jonesin tekemään paikasta pienen ja kotoisan teatterin, ja 15. kesäkuuta 1931 Windmill Theatre avasi ovensa näytelmällä *Inquest*. Teatterista ei kuitenkaan tullut yleisöemenestystä, niinpä Henderson palautti teatterin elokuvateatteriksi.

Pettymyksen jälkeen Henderson palkkasi vuonna 1931 englanninjuutalaisen Vivian Van Dammin teatterin johtajaksi, ja tämä keksi tehdä Windmillistä non-stop-teatterin. Van Damm ja Henderson alkoivat nyt tuottaa uutta teatterimuotoa revuedevilleä eli revyyn ja vaudevillen yhdistelmää. Windmill Theatre nousi suureen suosioon, mutta konkurssi lähestyi taas, kun kaikki Lontoon teatterit muuttuivat non-stop-teattereiksi. Tämän jälkeen Henderson ja Van Damm tekivät rohkean siirron eli pistivät lavalle alastomia naisia pariisilaisen Moulin Rougen tapaan. Taas kerran Windmill Theatre nousi suuren yleisön suosioon ja konkurssi vältettiin.

Teatterissa työskennelleet muistelevat Hendersonin olleen voimakastahtoinen ja äidillinen pikkurouva, jolla oli useita myrskyisiä konflikteja johtaja Van Dammin kanssa. Yksi *Windmill Girls* -ryhmän eli alastomana esiintyvistä tytöistä muistelee, että rouva Henderson toi heille kerran paljon kukkia, mutta ne olivat kuihtuneet, ja silti heidän piti kiittää häntä.

Kun toinen maailmansota syttyi ja Lontoo joutui saksalaisten pommitusten kohteeksi, Windmill Theatre oli Lontoon ainoa auki pysynyt teatteri lukuun ottamatta ajanjaksoa 7. syyskuuta 1940 – 11. toukokuuta 1941, jolloin käytiin "taistelu Britanniasta". Sodan aikana Hendersonin vieraana kävi teatterissa aikansa kuuluisuuksia, kuten prinsessat Helena Victoria ja Marie Louise (kuningatar Victorian lapsenlapsia) sekä Englannissa maanpaossa ollut Alankomaiden kuningatar Vilhelmiina.

Laura Henderson kuoli vuonna 1944, juuri ennen sodan loppua, ja testamenttasi teatterinsa Vivian Van Dammille. Teatterin toiminta loppui 1964.

Vuonna 2005 Stephen Frears ohjasi elokuvan *Mrs. Henderson esittää*, jossa Laura Hendersonia näyttelee Judi Dench.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mrs Henderson's house of delights  2005. Guardian. Viitattu 15.8.2014.
2. 1 2  Windmill

Aiheesta muualla
----------------

* Cinema Treasures
**Laura Helena Jäntti** (s. 4. tammikuuta 1950 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja.

Jäntti valmistui ylioppilaaksi vuonna 1968. Hän opiskeli kirjallisuus- ja draamaopintoja 1968–1974 ja Teatterikoulun ohjaajalinjalla 1970–1974. Hän on toiminut ohjaajana Hämeenlinnan kaupunginteatterissa (1974–1976), KOM-teatterissa (1976–1986) ja Turun kaupunginteatteriissa (1986–1991). Lisäksi hän on vieraillut ohjaajana useissa teattereissa. Vuosina 1992–1996 Jäntti toimi Teatterikorkeakoulun ohjaajatyön lehtorina ja vuosina 1996–1999 Tampereen teatterikesän johdon jäsenenä. Jäntti toimi Lilla Teaternin taiteellisena johtajana 2002–2004. Hän erosi tehtävästä kun Lilla Teatern päätettiin yhdistää Helsingin Kaupunginteatteriin.

Jäntti sai näyttämötaiteen valtionpalkinnon vuonna 2007. Thalia-palkinnon hän sai vuonna 2012.

Jäntti oli 1976–2000 naimisissa säveltäjä Eero Ojasen kanssa.*lähde?* Hänellä on kaksi lasta, teatteriohjaaja Anni Klein (ent. Ojanen) ja Aino Ojanen. Jäntin isä oli WSOY:n pääjohtaja Yrjö A. Jäntti.

Lähteet
-------

* Opetusministeriö

### Viitteet

1. ↑  Kuka kukin on 2007, Otava 2006
2. 1 2 3 4 5 6 7  Leppänen, Veli-Pekka: Kulttuurikodin kasvatista Laura Jäntistä tuli teatterin kosmopoliitti – isä lähti auttamaan onnetonta Mika Waltaria vaikka keskellä yötä *HS.fi*.  4.1.2020. Viitattu 7.7.2023.
3. 1 2  Moilanen, Anne: Syrjäytetty *Ylioppilaslehti*.  23.4.2004. Viitattu 7.7.2023.
4. ↑  Näyttämötaiteen valtionpalkinto Laura Jäntille *Yle Uutiset*.  8.3.2007. Viitattu 7.7.2023.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
Otto Dix 1933.
**Otto Dix** (2. joulukuuta 1891 Untermhaus – 25. heinäkuuta 1969 Singen) oli saksalainen taidemaalari, joka on tunnettu varsinkin sodan kauhujen kuvaajana.

Dix lähti vapaaehtoisena rintamalle heti ensimmäisen maailmansodan alussa vuonna 1914. Sodan aikana hän teki yli 300 piirrosta rintamaolosuhteista. Ne olivat pohjana hänen 1920-luvulla tekemilleen maalauksille ja grafiikkatöille, jotka kuvasivat sodan kauhuja hätkähdyttävän groteskilla tavalla. Vuodesta 1927 Dix toimi opettajana Dresdenin taideakatemiassa, mutta hän menetti työnsä Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen vuonna 1933 uusien vallanpitäjien leimattua hänet "rappiotaiteilijaksi".

Sotaan liittyvien aiheiden lisäksi Dix kuvasi sodanjälkeisen Saksan sosiaalisia ongelmia: sotainvalideja, kerjäläisiä, rikollisia ja prostituoituja. Hän ei ollut poliittisesti aktiivinen, vaan piti itseään puolueettomana vallitsevien olosuhteiden kuvaajana. Tyylillisesti Dix aloitti ekspressionistina ja dadaistina, mutta kehittyi myöhemmin saksalaisen taidesuuntauksen uusasiallisuuden tyypilliseksi edustajaksi.*lähde?*

Dixin järkyttävät sotakuvaukset olivat jyrkässä ristiriidassa Hitlerin militaristisen arvomaailman kanssa. Hitlerin valtaannousun jälkeen Dixin sallittiin maalata vain harmittomia maisemakuvia. Osa Dixin sodanvastaisista maalauksista määrättiin tuhottavaksi.*lähde?*

Toisen maailmansodan jälkeen Dix sai tunnustusta sekä Länsi- että Itä-Saksassa.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Otto Dix *Britannica.com*. Viitattu 30.10.2022. (englanniksi)
2. ↑  *Otavan Iso tietosanakirja*, osa 2, palsta 496. Helsinki: Otava, 1962.

Aiheesta muualla
----------------

* Otto Dix -säätiö (englanniksi) (saksaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Auckland
* South Australia
* Museum of Modern Art
* Musée d'Orsay
* National Gallery of Canada
* RKD Artists
* Städel
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Eva Alkula** (s. 1976) on suomalainen kanteleensoittaja.

Alkula valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin maisteriksi vuonna 2003 ja voitti Valtakunnallisen kantelekilpailun samana vuonna. Hän piti ensikonserttinsa vuonna 2005. Alkula on esiintynyt monissa Euroopan maissa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja Japanissa. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Lapin kamariorkesterin, Joensuun kaupunginorkesterin, Zagros Ensemblen, Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin, Pekka Kuusiston ja kotonsoittaja Tomoya Nakain kanssa. Hän opiskeli myös itse kotonsoittoa Hokkaidossa vuosina 1999–2000 Yukiko Takagakin johdolla. Kanteleen ja koton lisäksi hän soittaa tonkoria.

Alkula sai marraskuussa 2020 Pirkanmaan taidepalkinnon. Palkintoperusteluissa häntä luonnehdittiin kotimaisen kantelemusiikin pioneeriksi ja uudistajaksi, joka tunnetaan erityisesti työstään nykymusiikin, sähkömusiikin ja japanilaisvaikutteisen musiikin parissa. 19. helmikuuta 2021 Alkula kantaesitti Roope Mäenpään *Käsiin*-nimisen konserton kanteleelle ja orkesterille Taavi Oramon johtaman Tampere Filharmonian solistina.

Alkula on toiminut kanteleensoiton opettajana Sibelius-Akatemiassa vuosina 2003–2012 ja Tampereen konservatoriossa vuodesta 2009.

Diskografia
-----------

### Soololevyt

* *Ikioto* (2005)
* *Helios* (2007)

### Tomoya Nakain kanssa tehdyt levyt

* *Youkihi* (2009)
* *Sillalla* (2012)
* *Laulu* (2016)

Alkula on tehnyt esiintymisiä myös monilla muilla äänitteillä.

Filmografia
-----------

Alkula on esiintynyt monissa elokuvissa ja dokumenteissa, joihin ovat kuuluneet:

* *Fenster zum Sommer* (Hendrik Handloegten, 2011)
* *Hiljaisuus* (Sakari Kirjavainen, 2011)

Lähteet
-------

1. ↑  Eva ALKULA Tokyo Arts and Space
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Bio Eva Alkula
3. 1 2 3 4  Kantelevirtuoosi Eva Alkula sai Pirkanmaan taidepalkinnon Aamulehti
4. ↑  Roope Mäenpää: Käsiin – Konsertto kanteleelle ja sinfoniaorkesterille (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Säveltäjät


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Otto Ferdinand Schmidt** (17. heinäkuuta 1886 Sipoo – 14. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen sähköinsinööri ja Oy Strömberg Ab:n toimitusjohtaja 1927–1937.

Otto Schmidt kävi Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon ja hän opiskeli sitten Polyteknillisesä opistossa ja Karlsruhen teknillisessä korkeakoulussa Saksassa, jossa hän suoritti insinööritutkinnon 1909. Hän työskenteli opiskeluaikanaan useissa tehtaissa Saksassa.

Schmidt oli Brown, Boveri & Cie A/G:n palveluksessa Mannheimissa vuosina 1909–1911 ja 1912–1913 sekä Maffei Schwarzkopf Werken palveluksessa Berliinissä 1911–1912. Schmidt palasi Suomeen vuonna 1913 ja hän oli Oy Gottfr. Strömbergin tehtaan johtajana vuoteen 1917 saakka. Vuonna 1916 Schmidt perusti toiminimen Oy Special Ab, joka sulautui vuonna 1918 Schmidtin perustamaan toiseen yritykseen Suomen Sähköteollisuus Osakeyhtiöön. Tämä yritys ja Oy Gottfr. Strömberg yhdistyivät vuonna 1921, jolloin niistä muodostettiin Suomen Sähkö Osakeyhtiö Gottfr. Strömberg. Schmidt oli aluksi Suomen Sähkö Osakeyhtiö Gottfr. Strömbergin tehtaanjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Vuonna 1924 suoritettujen uudelleenjärjestelyiden jälkeen hän oli yhtiön toimitusjohtajan apulaisena ja hallituksen varapuheenjohtajana. Schmidtistä tuli yhtiön toimitusjohtaja 1927 ja hän oli myös yhtiön hallituksen jäsenenä. Vuonna 1921 Schmidt oli mukana perustamassa hehkulamppuja valmistanutta Suomen Sähkölampputehdas Oy:tä (vuodesta 1938 Oy Airam Ab).

Schmidt toimi Suomen Metalliteollisuusyhdistyksen puheenjohtajana ja hän oli Suomen Teollisuusliiton, Suomen Metalliteollisuuden Työnantajaliiton sekä Suomen Työnantajain Keskusliiton hallituksen jäsen, Suomen Standardisoimislautakunnan ja Suomen Teknillisen Yhdistyksen puheenjohtaja, Suomen Sähkötukkuliikkeiden Liiton puheenjohtaja sekä Helsingin kauppakamarin jäsen. Hän oli muun muassa Suomen valtuuskunnan jäsenenä Saksan kanssa käydyissä kauppasopimusneuvotteluissa ja hän oli Pohjoismaiden taloudellisen yhteistyölautakunnan sekä Yleisradion hallintoneuvoston jäsenenä.

Otto Schmidt kuoli tammikuussa 1937 sydänkohtaukseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  50-vuotias, Helsingin Sanomat, 17.07.1936, nro 189, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3  Uppslagsverket Finland: Otto Schmidt
3. 1 2 3 4 5  Insinööri Otto F. Schmidt kuollut, Helsingin Sanomat, 15.01.1937, nro 13, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Alatalon kartano** on suuri maatila Laukaassa, Laukkavirran eli Tarvaalan kylässä, lähellä Lievestuoreenjärven pohjoispäätä. Sen vuonna 1923 valmistuneen päärakennuksen on suunnitellut Alvar Aalto. Rakennuksen perusta on betonia, runko hirttä ja pinta pystylaudoitusta. Tyyliltään rakennus edustaa uusklassismia. Se jatkaa myös pohjalaista maalaistaloarkkitehtuuria ja kansanomaista rakennusperinnettä.

Rakennusvaiheessa sekä alkuperäisen omistajan että hänen appensa rahat loppuivat kesken, ja rakennus siirtyi Petäjäveden seurakunnan omistukseen ja pantiin vuokralle. Sodan jälkeen tila pilkottiin kolmeen ja luovutettiin siirtokarjalaisille. Rapistuneen, kylmän päärakennuksen ympäristöineen osti maanviljelijä Matti Laapotti perheineen vuonna 1946. Laapotin suku on kunnostanut rakennuksen 1980-luvulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Keski-Suomen maakunnallisesti arvokkaat rakennetun kulttuuriympäristön kohteet (s. 90) *Keski-Suomen museo*.  2016.  Arkistoitu 12.12.2017. Viitattu 23.2.2018.
2. 1 2  Alatalo - kirkkoherran pappila oli Puttolan talossa nykyisen Alatalon mailla (Lähde: Osmo Kaitalehti, Keski-Suomen museo 16.9.1982, Valoja Lievestuoreen rannoilta s. 163–164.) *Tarvaalan Tarinoita*. Viitattu 24.2.2018.
**Alapaljakka** on tunturin alue, jolla ei kylmyyden takia kasva metsää, ei edes tunturikoivikkoa. Yksittäisiä vaivaiskoivuja saattaa esiintyä, samoin katajia ja pajupensaita. Vaivaiskoivua saattaa hajanaisesti olla Haltin seuduilla vielä tuhannen metrin korkeudelle asti. Niinpä alapaljakan ja tunturikoivikon raja ei ole selvä.

Alapaljakalla kasvaa monia havumetsien varpuja, kuten variksenmarjaa, mustikkaa ja kanervaa. Alapaljakalla kasvaa myös sammalta ja jäkälää. Kasvipeite on melko yhtenäistä. Kalkkipitoisilla alueilla on rehevää kasvillisuutta, muun muassa lapinvuokkoja ja tunturikohokkeja. Alapaljakan eläimistö on melko runsasta, ja siihen kuuluvat esimerkiksi tunturisopuli, peura, poro, Norjassa myskihärkäkin, susi, ahma, naali ja monet linnut. Alapaljakan tyypillisin piirre ovat varpukankaat, mutta niillä on myös soita, puronvarsipensaikkoja, lumenviipymiä ja tunturiniittyjä.

Katso myös
----------

* Tunturipaljakka
* Yläpaljakka

Lähteet
-------

* Hemmi, Jorma: *Matkailu, Ympäristö, Luonto Osa 2*. Jyväskylä: Gummerus, 2005. ISBN 952-91-8962-1.
* Saira, Kalevi: *Norjan ja Ruotsin retkeilyopas*. Helsinki: Edita, 2000. ISBN 951-37-3107-3.

### Viitteet

1. ↑  Kilpisjärven biologinen asema
2. ↑  Tunturit (alkuosa) Tunturissa tuulee!
3. ↑  Hemmi 2005, s. 74.
4. ↑  Saira 2000, s. 15.
5. ↑  Saira 2000, s. 10.