recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nikolai Karlovitš von Giers** (ven. Николай Карлович Гирс, *Girs*; 21. toukokuuta (J: 9. toukokuuta) 1820 Radivilov, Volynia, Venäjän keisarikunta – 26. tammikuuta (J: 14. tammikuuta) 1895 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen diplomaatti, ministeri, yksityinen neuvonantaja, valtiosihteeri ja Pietarin tiedeakatemian kunniajäsen. Hän toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1882–1895, lähes koko Aleksanteri III:n hallitsijakauden ajan.

Nikolai Giers kuului alkujaan ruotsalaistaustaiseen sotilassukuun ja hänen isoisoisänsä Lorentz Giers oli tullut 1700-luvulla Ruotsista Pietariin kauppiaaksi. Giers aloitti uransa Venäjän ulkoministeriön Aasian-osastolta vuonna 1838. Hän toimi vuosikymmenten ajan eri viroissa keisarikunnan ulkomaanedustustoissa muun muassa Turkissa, Egyptissä ja Tonavan ruhtinaskunnissa. Hän oli Venäjän lähettiläänä Teheranissa vuosina 1863–1867, Bernissä 1867–1872 ja Tukholmassa 1872–1875. Vuonna 1875 hänet nimitettiin ulkoministeriön Aasian-osaston johtajaksi ja apulaisulkoministeriksi. Ulkoministeri Aleksandr Gortšakovin tultua kyvyttömäksi hoitamaan tehtäviään Giers toimi virkaatekevänä ulkoministerinä vuodesta 1878 ja muodollisesti hänet nimitettiin ministeriksi huhtikuussa 1882.

Giers vastusti panslavistisia sotasuunnitelmia ja kannatti Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarckin liittojärjestelmää. Mihail Katkovin johtamat saksalaisvastaiset nationalistit arvostelivat voimakkaasti häntä. Giers halusi säilyttää Venäjän, Saksan ja Itävalta-Unkarin välisen kolmen keisarin liiton, mutta tämä osoittautui mahdottomaksi Itävalta-Unkarin ja Venäjän intressien törmättyä Balkanilla syksyllä 1885 käynnistyneen kriisin yhteydessä. Kolmen keisarin liiton hajottua vuonna 1887 Giers neuvotteli Venäjän ja Saksan välille kahdenvälisen liiton, joka tunnetaan jälleenvakuutussopimuksena. Tämänkin sopimuksen uusiminen epäonnistui vuonna 1890, jolloin Giers taipui kannattamaan liittoa Ranskan kanssa. Ensimmäinen poliittinen sopimus Ranskan ja Venäjän välillä neuvoteltiin hänen johdollaan elokuussa 1891, mutta siinä maat sitoutuivat ainoastaan neuvotteluihin sodan uhatessa. Varsinainen puolustusliitto maiden välille neuvoteltiin seuraavana vuonna, mutta Giers lykkäsi sen hyväksymistä tammikuuhun 1894 toivoen vielä voivansa palata yhteistyöhön Saksan kanssa. Tämä toive osoittautui kuitenkin turhaksi. Ranskan ja Venäjän liittolaisuus kesti ensimmäiseen maailmansotaan saakka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Nikolay Karlovich Giers (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 22.6.2013.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1908), s. 1127–1128 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 14.6.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Nikolai Giers** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Christopher Foxley-Norris** (16. maaliskuuta 1917 – 28. syyskuuta 2003) oli brittiläinen Kuninkaallisten ilmavoimien upseeri. Hän lensi Hawker Hurricane -koneita taistelussa Britanniasta ja palveli toisen maailmansodan aikana Kanadassa, Kyproksella ja Skotlannissa.

Toisen maailmansodan jälkeen Foxley-Norris jäi ilmavoimien palvelukseen ja palveli muun muassa RAF Germanyn eli Kuninkaallisten ilmavoimien Saksan-osaston päällikkönä. Hänen viimeiseksi tehtäväkseen jäi ilmavoimien henkilöstö- ja logistiikkapäällikön työ ennen kuin hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1974. Hän osallistui vuonna 1974 Sandhurstin kuninkaallisen sotakorkeakoulun sotapeliin, jossa tutkittiin operaatio Seelöwen onnistumisen mahdollisuuksia, jos Saksa olisi yrittänyt sitä syyskuussa 1940.

Foxley-Norris oli säännöllinen piipunpolttaja ja toimikin eläkkeelle siirtymisensä jälkeen FOREST-nimisen tupakoinnin rajoittamista vastustavan järjestön johtajana. Lisäksi hän toimi vastuutehtävissä entisen opiskelutoverinsa Leonard Cheshiren perustamassa Cheshire Foundation -järjestössä.

Vuonna 1948 Foxley-Norris avioitui Joan Lovell Hughesin kanssa. Parilla ei ollut lapsia.

Kunnianosoitukset ja arvonimet
------------------------------

Vuonna 1973 Foxley-Norrisista tehtiin Bathin ritarikunnan korkeimman jäsenluokan ritari. Lisäksi hän oli brittiläisen imperiumin upseeri (engl. *Officer of the Order of the British Empire*, OBE).

Kirjallisuutta
--------------

* Foxley-Norris, Christopher: *Lighter Shade of Blue: Lighthearted Memoirs of an Air Marshal*. Ian Allan, 1978. (englanniksi)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Air Chief Marshal Sir Christopher Foxley-Norris *The Telegraph*.  29.9.2003. Viitattu 31.12.2017. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Condell, Diana: Obituary: Sir Christopher Foxley-Norris *The Guardian*.  2.10.2003. Viitattu 31.12.2017. (englanniksi)
3. ↑   Cox, Richard: *Operation Sea Lion*, s. 7. Thornton Cox Limited, 1974. ISBN 978-0902726178. (englanniksi)
4. ↑  C N Foxley-Norris *Royal Air Force Organisational History*. Viitattu 31.12.2017. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* sir Christopher Foxley-Norris valokuvassa 1970-luvulta, National Portrait Gallery

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:**Denis Spotswood** | **RAF Germanyn komentaja**1968 – 1970 | Seuraaja:**Harold Brownlow Martin** |
*Hakusana "John Nordgren" ohjaa tänne. Mannerheim-ristin ritarista kerrotaan artikkelissa Valter Nordgren.*
**John Berndt Nordgren** (22. kesäkuuta 1867 Porvoo – 26. syyskuuta 1941) Helsinki oli suomalainen juristi ja senaattori.

Nordgrenin vanhemmat olivat kauppias Berndt Ulrik Nordgren ja Hulda Christina Munck af Fulkila.. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja opiskeli Helsingin yliopistossa suorittaen kameraalitutkinnon ja yleisen oikeustutkinnon 1891. Nordgren sai varatuomarin arvon 1894.

Nordgren toimi Viipurin hovioikeuden kanslistina 1899–1900, kirjaajana 1900, ylimääräisenä viskaalina 1900–1902, notaarina 1902–1906, asessorina 1906–1909 ja hovioikeudenneuvoksena vuodesta 1909 alkaen. Hän oli poliittisista syistä erotettuna ja vangittuna Pietarissa 1912–1913. Nordgren oli senaattori ja senaatin oikeusosaston jäsen 1917–1918. Vuodesta 1918 alkaen Nordgren oli korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos aina vuoteen 1937 saakka.

Nordgren toimi myös pankki- ja liikemiehenä. Hän oli Helsingin arvopaperipörssin johtajana 1914, Suomen Kauppapankki Oy:n 2. johtajana 1914–1915 ja Helsingin Osakepankin johtajana 1917.

Nordgren oli naimisissa kaksi kertaa :

* 1896–1931 filosofian maisteri Gerda Selina Söderhjelmin (k. 1931) kanssa.
* vuodesta 1937 käsityönopettaja Greta Elisabeth Hildénin kanssa.

Eversti John Valter Voldemar Nordgren (1899–1968) oli John Berdt Nordgrenin poika.

Lähteet
-------

* John Berndt Nordgren. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
* Aikalaiskirja 1934 (Projekt Runeberg)
* Mannerheim-ristin ritarit : Valter Nordgren

### Viitteet

1. ↑  Mannerheim-ristin ritarien säätiö - Ritarit *www.mannerheim-ristinritarit.fi*. Viitattu 24.3.2020.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Christ for the Nations** (lyh. **CFN**, aik. **The Voice of Healing**) on yhdysvaltalainen raamattukoulu ja lähetysjärjestö. CFN:n perustaja on saarnaaja Gordon Lindsay, joka perusti lähetysjärjestön vuonna 1948. Vuosien aikana järjestön toiminta on laajentunut seurakuntarakennusten rakentamiseen, kristillisen opetuskirjallisuuden tuottamiseen. CFN on perustanut kansainvälisten raamattukoulujen yhdistyksen ja kouluttanut opiskelijoita raamattukoulussa. Raamattukoulu sijaitsee Dallasissa, Texasissa.

Christ for the Nations on houkutellut myös pohjoismaisia opiskelijoita. Muun muassa Carola Häggkvist aloitti opiskelun siellä vuonna 1988. Raamattukoulu on teologialtaan karismaattista ja fundamentaalista. Raamattukoulu on painottanut maailman valloittamista Jeesukselle World Outreach-lähetysjärjestönsä kautta. CFN on kertonut auttaneensa perustaaman tuhansia uusia seurakuntia, pääasiassa kolmanteen maailmaan.

Lähteet
-------

1. ↑  About *Christ for the Nations*. Viitattu 7.2.2024.
2. 1 2  Nilsson, Fred: *Parakyrkligt*, s. 72. Om business och bön i Sverige. Verbum, 1988. ISBN 91-526-1539-1. (ruotsiksi)
**Dittmar & Indrenius Asianajotoimisto** on perustettu vuonna 1899, ja se on yksi Suomen vanhimmista asianajotoimistoista. Dittmar & Indrenius toimii Helsingissä ja edustaa kotimaisia ja kansainvälisiä yrityksiä, julkishallintoa sekä voittoa tavoittelemattomia järjestöjä. Toimisto työllistää noin 70 henkilöä, joista noin 50 on lakimiehiä. Toimiston perustivat varatuomari John Dittmar ja varatuomari August Emanuel Indrenius.

Toimisto avustaa asiakkaitaan seuraavilla aloilla: yritys-, rahoitus- ja pääomajärjestelyt; erimielisyyksien ratkaiseminen; yleinen sopimus- ja yhtiöoikeus; kiinteistö- ja ympäristöoikeus; teknologia- ja immateriaalioikeus; terveydenhuolto ja lääkkeet; kilpailuoikeus ja julkiset hankinnat; työoikeus ja etuudet; verotus ja strukturointi; energia, cleantech, infrastruktuuri ja luonnonvarat; sekä tietosuoja, markkinointi ja kuluttajansuoja. 

Dittmar & Indreniuksen toimisto sijaitsee Pohjoisesplanadilla Grönqvistin talossa. Toimiston osakkaat ovat Suomen Asianajajaliitton jäseniä.

Lähteet
-------

1. ↑  Dittmar & Indrenius: Dittmar & Indrenius *Dittmar & Indreniuksen kotisivut*.  2015. Dittmar & Indrenius. Viitattu 4.3.2015.   
Bränn, Michaela – Kallio, Juha – Lång, Jukka: *Dittmar & Indrenius 110: Asianajotoimisto suomalaisen liike-elämän kumppanina*. Helsinki: Dittmar & Indrenius, 2009. ISBN 978-952-92-6573-2.

Aiheesta muualla
----------------

* Dittmar & Indreniuksen kotisivut.
Michel Joseph Maunoury vuonna 1914.
**Michel Joseph Maunoury** (17. joulukuuta 1847 Maintenon – 28. maaliskuuta 1923 lähellä Artenayta) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa.

Maunoury aloitti uransa tykistöupseerina vuonna 1870 ja hän osallistui vuosien 1870–1871 Saksan–Ranskan sotaan. Hänet ylennettiin 1897 everstiksi ja 1906 divisioonankenraaliksi. Hän toimi 1904–1906 pääesikunnan osastopäällikkönä, 1906–1908 sotakorkeakoulun johtajana, 1908–1910 armeijakunnan komentajana ja 1910–1912 Pariisin sotilaskuvernöörinä, minkä ohella hän oli ylimmän sotaneuvoston jäsen. Hän jäi pois vakinaisesta palveluksesta vuonna 1912, mutta hänet kutsuttiin takaisin maailmansodan puhjettua kaksi vuotta myöhemmin.

Sodan alussa Maunouryn komentoon annettiin seitsemästä reservidivisioonasta koottu niin sanottu Lothringenin armeija (*armée de Lorraine*), jonka tehtävänä oli osallistua Lothringenin valtaamiseen takaisin Saksalta suunnitelma XVII:n mukaisesti. Divisioonien kokoaminen alkoi 21. elokuuta 1914, viikkoa Ranskan hyökkäyksen käynnistämisen jälkeen, mutta jo viiden päivän kuluttua ne siirrettiinkin maan luoteisosaan, jossa niistä muodostettiin uusi Ranskan kuudes armeija torjumaan Belgian kautta tullutta saksalaisten hyökkäystä. Maunouryn uusi armeija auttoi Ranskaan saapunutta brittien siirtoarmeijaa pelastautumaan saarroksiin joutumiselta Le Cateaun taistelun jälkeen ja asettui 1. syyskuuta asemiin lähelle Pariisia. Pariisin sotilaskuvernööri Joseph Gallieni keksi uudelleensijoittaa Maunouryn kuudennen armeijan siten, että se voisi hyökätä Saksan ensimmäisen armeijan sivustaan, joka muodosti saksalaisten oikean siiven. Gallieni lähetti Maunourylle vielä viime hetken vahvistuksia pariisilaisilla takseilla. Maunouryn joukkojen 6. syyskuuta käynnistynyt hyökkäys saksalaisten sivustaan aloitti ensimmäisen Marnen taistelun, ja oli ratkaisevassa osassa taistelun kulun kannalta. Taistelun tulos todennäköisesti pelasti Pariisin joutumiselta saksalaisille ("Marnen ihme").

Talvella 1914–1915 Maunoury komensi kuudetta armeijaa Aisnella. Hän haavoittui vakavasti ollessaan kierroksella etulinjassa 11. maaliskuuta 1915 ja menetti toisen silmänsä. Hän jätti tämän jälkeen aktiivipalveluksen, mutta palasi vielä toimimaan Pariisin sotilaskuvernöörinä lokakuusta 1915 maaliskuuhun 1916. Maunoury nimitettiin Ranskan marsalkaksi postuumisti muutamaa päivää kuolemansa jälkeen vuonna 1923.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1925), s. 478 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 7.12.2013.
2. 1 2 3  Michel-Joseph Maunoury (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 7.12.2013.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kuljetusvesikkelit** ovat vesikkeleitä, jotka siirtävät molekyylejä solun sisällä. Ne siirtävät esimerkiksi proteiineja solulimakalvostosta (ER) Golgin laitteeseen. Vesikkelien rakenne koostuu sisällä olevasta rasvahappokaksoiskalvosta sekä proteiinikuoresta. Vesikkeleitä on soluissa erilaisia ja ne eroavat toisistaan erityisesti proteiinikuoren (*COP*, engl. *coat protein*) rakenteeltaan.

COP-I-vesikkelit vastaavat proteiinien kuljettamisesta takaisinpäin, eli Golgin laitteen ulommista sisternoista sisempiin ja Golgin laitteesta tumaan. Endosytoosiin ja eksosytoosiin osallistuvilla vesikkeleillä on klatriini-proteiinista koostuva kalvo. Vesikkeleitä, jotka kuljettavat proteiineja ER:stä Golgin laitteeseen ja Golgin laitteen läpi, ei tunneta kovin hyvin. Nämä saattavat olla joko COP-II- tai COP-I-vesikkeleitä. On myös jonkin verran näyttöä siitä, että Golgin laitteessa proteiinit eivät ehkä siirry sisternoista toiseen vesikkeleiden avulla vaan proteiinien siirto tapahtuisi sisternoiden kypsymisen kautta.

Vesikkeleitä muodostuu soluelimen tai solun rasvahappokaksoiskalvosta siten, että kalvoon kiinnittyy proteiineja, joihin kuoriproteiinit voivat kiinnittyä. Kuoriproteiinit vääntävät kalvoa, jonka reunat liittyvät yhteen ja vesikkeli irtoaa solusta tai soluelimestä.

Vesikkelin sulautumiseen (fuusioon) osallistuvat NSF-proteiini, kohdekalvoon kiinnittyvä SNAP-proteiini sekä SNAP-reseptori vesikkelissä (v-SNARE) ja kohdekalvolla (t-SNARE). Sulautumista edeltää SNARE-proteiinien keskinäinen tunnistaminen ja kietoutuminen toistensa ympärille. Tämä neljän proteiinin kompleksi on välttämätön, mutta ei todennäköisesti riittävä edellytys sulautumiselle. Kuljetusvesikkelit aiheuttaisivat kohdekalvon kasvamista, jos ei olisi myös vastakkaista liikennettä, joka kuljettaa rasvahappokaksoiskalvoa poispäin. Tälle on ehdotettu kahta mallia, joita molempia saattaa esiintyä: Toisen mallin mukaan vesikkelit luovuttavat sisältönsä kohde-elimelle ohuen kanavan läpi sulautumatta kohde-elimen kalvoon kokonaan ja irtoavat ehjinä pois. Toisen mallin mukaan kohde-elimestä tapahtuu tyhjien vesikkeleiden siirtoa takaisinpäin.
Johanna von Schoultz
**Johanna Carolina Ulrika von Schoultz** (6. maaliskuuta 1813 Tukholma – 28. helmikuuta 1863 Helsinki) oli suomalais-ruotsalainen oopperalaulaja. Parhaimpina vuosinaan hän hallitsi puhtaasti kolme oktaavia ja kykeni siten laulamaan niin altolle, mezzosopraanolle kuin koloratuurisopraanolle parhaiten soveltuvia numeroita. Hän oli 1830-luvulla Euroopan tunnetuimpia oopperalaulajia.

Von Schoultzin vanhemmat olivat laamanni Nils Fredrik von Schoultz ja Johanna Henrietta Gripenberg. Pariskunta muutti Kuopiosta Tukholmaan Suomen sodan (1808–1809) aikana. Nuori von Schoultz aloitti lauluopinnot Tukholmassa jo vuonna 1823 Karl Magnus Craeliuksen oppilaana. Hänen ensiesiintymisensä oli 15-vuotiaana Tukholmassa vuonna 1828 pidetyssä kirkkokonsertissa, joka oli suuri menestys. Hän konsertoi sittemmin niin Ruotsissa kuin kaikissa muissakin Pohjoismaissa sekä Saksassa ja Venäjän Pietarissa. Jatkettuaan opintojaan ja esiintymisiään muun muassa Italiassa hän siirtyi Pariisin italialaiseen oopperaan vuosiksi 1833–1835, jossa hänen ensiesiintymisensä Giulia Grisin kanssa oli jälleen suuri menestys. Pariisissa hän tutustui Gioachino Rossiniin, joka houkutteli von Schoultzin takaisin Italiaan opiskelemaan ja konsertoimaan kolmeksi vuodeksi vuosikymmenen jälkipuoliskolla. 

Terveytensä heikennyttyä von Schoultz palasi Suomeen vuonna 1840. Hän asettui sukulaistensa luokse Lohjalle Ojamon kartanoon. Vuonna 1842 von Schoultz avioitui varamaanmittari Felix Brandin kanssa ja vuosina 1843-1845 hän asui Lohjan Kouvolan kartanossa, jonka jälkeen asettui asumaan Hämeenlinnaan, jossa hän muun muassa perusti kuoron. Muutamia vuosia ennen kuolemaansa hän kuitenkin muutti Helsinkiin.

Von Schoultz oli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuodesta 1831.

Johanna von Schoultzin veli oli ruotsalainen upseeri, kemisti ja seikkailija Nils Gustaf von Schoultz.

Lähteet
-------

* Uppslagsverket Finland
* Anteckningar om svenska kvinnor: Schoultz Johanna von
* Svenskt biografiskt handlexikon: Schoultz Johanna von
* Europas konstnärer: Schoultz Johanna von
* Gustaf Hilleström: *Kungl. Musikaliska Akademien, Matrikel 1771–1971*

### Viitteet

1. ↑  Kaisa Kyläkosken Sukututkijan loppuvuosi-blogi 16.03.2020 : Suomalainen laululintu ja ruotsalainen veljensä

Aiheesta muualla
----------------

* Schoultz, Johanna von (1813 – 1863). Biografiakeskus

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee koripalloilijaa. José Baréa oli piispa.*

**José Juan Barea** (s. 26. kesäkuuta 1984 Mayagüez) on puertoricolainen koripalloilija, joka edustaa Dallas Mavericksia.

Ura
---

Barea pelasi kotimaassaan Indios de Mayagüezin paidassa vuosina 2001–2002. Kaudet 2002–2006 hän pelasi yliopistokoripalloa Northeasternin yliopistossa. Bareaa ei varattu NBA:han, vaan hän liittyi Dallas Mavericksin joukkueeseen vapaana pelaajana. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi vain muutamia minuutteja peliä kohden ja teki 2,4 pistettä ottelua kohden. Tammikuussa 2007 Barea luovutettiin D-liigan Fort Worth Flyersiin kahdeksan ottelun ajaksi, jolloin hän teki 27,3 pistettä ja antoi 7,8 syöttöä ottelua kohden. Loppukaudeksi hän palasi Dallasiin.

Kausi 2010–2011 oli Barean siihenastisen uran tilastollisesti paras NBA-kausi. Hän teki runkosarjassa 9,5 pistettä ottelua kohden ja pelasi edelliskausia enemmän. Vuonna 2011 hän siirtyi Minnesota Timberwolvesiin nelivuotisella sopimuksella. Barea paransi kaudella 2011–2012 kausikohtaista piste-ennätystään 11,3 pisteeseen, minkä lisäksi hän antoi 5,7 syöttöä ottelua kohden. Hän palasi Dallasiin vuonna 2014. Kaudella 2017–2018 hän teki 11,6 pistettä ja antoi 6,3 koriin johtanutta syöttöä ottelua kohden. Myös levypalloissa hän teki kausiennätyksensä 2,9.

Lähteet
-------

1. ↑  Barea Mora, José Juan BSN. Viitattu 17.5.2011. (espanjaksi)
2. 1 2 3  Jose Barea Basketball-Reference. Viitattu 17.5.2011. (englanniksi)
3. ↑  Jose Barea NBA. Viitattu 17.5.2011. (englanniksi)
4. ↑  Stein, Marc: Sources: J.J. Barea to join Wolves  12.12.2011. ESPN. Viitattu 14.9.2012. (englanniksi)
5. ↑  J.J. Barea NBA. Viitattu 19.11.2018. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **José Juan Barea** Wikimedia Commonsissa

* NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)

Dallas Mavericks – NBA:n mestari 2011
0 Shawn Marion ·
2 Jason Kidd ·
3 Rodrigue Beaubois ·
4 Caron Butler ·
6 Tyson Chandler ·
11 José Juan Barea ·
13 Corey Brewer ·
16 Predrag Stojaković ·
20 Dominique Jones ·
28 Ian Mahinmi ·
31 Jason Terry ·
33 Brendan Haywood ·
35 Brian Cardinal ·
41 Dirk Nowitzki ·
92 DeShawn Stevenson  

Päävalmentaja Rick Carlisle   

Apuvalmentajat Darrell Armstrong · Dwane Casey · Tim Grgurich · Robert Hackett · Monte Mathis · Terry Stotts
**Emissioni Oy** oli suomalainen vuosina 1915–1924 toiminut kehitys- ja sijoitusyhtiö joka toimi muun muassa osakeantien järjestäjänä. Yhtiö oli Suomen ensimmäinen kehitysyhtiö.

Yhtiön perustivat 1915 Privatbankenin johtaja Axel Ehrnrooth, liikemies Leopold Lerche, Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja J. K. Paasikivi, Otto Stenroth ja Julius Tallberg. Perustajat omistivat kukin 1,25% yhtiön osakkeista ja loput osakkeista tarjottiin yleisön merkittäväksi. Yhtiön osakepääoma oli perustamisvaiheessa 4 miljoonaa markkaa ja sen toimitusjohtajana oli Erik von Frenckell. Yhtiön osake oli noteerattuna Helsingin pörssissä vuosina 1917–1924 ja sillä käytiin vilkasta kauppaa mutta osakkeen kurssi laski kuitenkin koko ajan 300 markasta 40 markkaan.

Ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän ruplaan sovellettiin yliarvostettua pakkokurssia ja Venäjän sotatarviketeollisuuden suuren tavarakysynnän takia Suomeen virtasi runsaasti ruplia jotka Suomen Pankki joutui vaihtamaan markoiksi. Tämä rahavirta ja Suomessa länsikaupan tyrehtymisen takia vallinnut tavarapula johtivat inflaatioon ja keinotteluun sijoittajien etsiessä rahoilleen tuottavia sijoituskohteita ja tähän vaiheeseen ajoittui myös Emissioniosakeyhtiön perustaminen. Keinotteluraha kanavoitui erityisesti valuuttakauppaan ja Helsingin pörssin kautta osakkeisiin. Suomeen perustettiin vuosina 1916–1917 kuusi uutta liikepankkia ja osakemarkkinat lähtivät voimakkaaseen nousuun vuoden 1916 jälkipuoliskolta alkaen. Osakkeiden kurssit kääntyivät laskuun vasta vuoden 1919 jälkeen. 

Eric von Frenckellin johtajakaudella Emissioniosakeyhtiö käynnisti useita kunnianhimoisia hankkeita jotka kuitenkin raukenivat pian tappiota tuottavina. Näitä olivat yritys perustaa venäläis-suomalainen suurpankki 1916, lentokonetehdas 1917, voimalaitos Viroon 1917 ja lentoyhtiö 1918. 

Emissioniosakeyhtiö osti 1916 turkulaisen Aktiebolaget Crichtonin osakkeet yhtiön perustajilta veljeksiltä Ernst ja Magnus Dahlström. Emissiooniosakeyhtiö myi Chrichtonin osake-enemmistön 1919 ja luopui kokonaan omistuksestaan 1924. Vuonna 1921 Emissioniosakeyhtiö fuusioitiin vuonna 1916 perustetun Allan Hjeltin pankkiiriliikkeen kanssa. Emissioniosakeyhtiötä käytettiin myös sen taustalla olleiden liikepankkien osakekurssien tukemisoperaatioihin.

Emissioniosakeyhtiö oli mukana myös 1915 perustetun *Aavasaksa Oy*:n puuhiomohankkeessa. Hiomo valmistui Tornionjokilaaksoon 1919 mutta se suljettiin kannattamattomana jo 1922. Muita yhtiöitä joissa Emissiooniosakeyhtiö oli mukana olivat muun muassa *Auran sokeritehdas*, Juurikorven Tehtaat, Ahjon konepaja Oy, *Hangon vapaasatama Oy* ja J. D. Stenberg & Söner.

Yhtiön toiminta päätettiin lopettaa 1924 ja virallisesti se lakkasi olemasta 1928. Viimeksi yhtiön toimitusjohtajana oli 1920–1924 Allan Hjelt.

Lähteet
-------

1. ↑  Markku Kuisma : Sodasta syntynyt: Itsenäisen Suomen synty Sarajevon laukauksista 1914-1920, WSOY 2011 (Google kirjat)
2. ↑  Pörssitieto G. Kock : Tietoja 1912–1972 poistuneista pörssiyhtiöistä : Aktiebolaget Crichton
3. ↑  Pörssitieto G. Kock : Tietoja Tietoja 1912–1972 poistuneista pörssiyhtiöistä : Emissiooniosakeyhtiö
**Morgan Stanley** (NYSE: MS) on yhdysvaltalainen liikepankki, jonka pääkonttori on New Yorkissa. Sillä on myös paikallistoimistot Lontoossa ja Hongkongissa. Morgan Stanleyn pääkilpailija on Goldman Sachs, joka on Morgan Stanleyn ohella ainoa subprime-kriisistä selvinnyt Wall Streetin investointipankki, joka sekin muuttui liikepankiksi säilyäkseen elinkelpoisena.

Subprime-kriisi
---------------

Morgan Stanley Building, pääkonttori New Yorkin Broadwaylla
Subprime-kriisin myötä Morgan Stanley ja Goldman Sachs ilmoittivat 22. syyskuuta 2008 luopuvansa investointipankki-statuksesta ja muuttuvansa liikepankeiksi. Morgan Stanley ja Goldman Sachs olivat viimeiset merkittävät itsenäiset yhdysvaltalaiset investointipankit. Investointipankkitoiminta perustui taattuun markkinarahoituksen saamiseen, jota ei enää katsota mahdolliseksi entisessä laajuudessa. Liikepankiksi muuttuvista pankeista tulee holdingyhtiöitä, ja niihin sovelletaan vastedes tavallisia pankkeja koskevia, huomattavasti investointipankkeja tiukempia sääntöjä. Vastineeksi rahoitusvaihtoehdot monipuolistuvat ja esimerkiksi Yhdysvaltain keskuspankin hätälainoitus tulee niiden saataville. Liikepankkeina ne voivat myös ottaa vastaan yleisön talletuksia.

### Tuloskunto hyvä

Subprime-kriisin pahimman vaiheen keskellä Morgan Stanley julkisti 17. syyskuuta 2008 tilivuoden kolmannen neljänneksen tuloksensa (1,43 miljardia dollaria) heikenneen vain 3 prosenttia vuotta aikaisemmasta. 
Osakekohtainen tulos oli 1,32 dollaria (1,38 dollaria 2007). Markkinaennusteet odottivat osakekohtaisen tuloksen olevan puolet pienempi.

### Mitsubishi UFJ suuromistajaksi

22. syyskuuta 2008 japanilainen rahoitusjätti Mitsubishi UFJ Financial Group ilmoitti ostavansa Morgan Stanleysta 10-20 prosentin osuuden. 
Yrityksellä on tavoitteena saada kaupan yhteydessä oma edustajansa Morgan Stanleyn hallitukseen. Mitsubishi UFJ aikoo käyttää ostokseensa korkeintaan 900 miljardia jeniä (6 miljardia euroa). Lopulta se osti 21 prosentin osuuden.

Katso myös
----------

* American International Group
* Bear Stearns
* HBOS
* Lehman Brothers
* Merrill Lynch

Lähteet
-------

1. 1 2  Financial Statements for Morgan Stanley *Google Finance*. Viitattu 22.9.2008. (englanniksi)
2. ↑  Morgan Stanley in United States *Morgan Stanley*. Viitattu 19.12.2007.
3. ↑  Morgan Stanley in United Kingdom *Morgan Stanley*. Viitattu 19.12.2007.
4. ↑  Morgan Stanley in Hong Kong *Morgan Stanley*. Viitattu 19.12.2007.
5. 1 2  Harper, Christine & Torres, Craig: Goldman, Morgan Stanley Bring Down Curtain on Wall Street Era *Bloomberg*. Viitattu 22.9.2008. (englanniksi)
6. ↑  Williams, Sofia: Fed sinetöi Goldmanin ja Morganin kohtalon *Arvopaperi*.  22.9.2008.  Arkistoitu 27.9.2008. Viitattu 22.9.2008.
7. ↑  Rapeli, Katja: Morgan Stanley yllätti tulosluvuillaan *Arvopaperi*.  17.9.2008.  Arkistoitu 14.1.2012. Viitattu 22.9.2008.
8. 1 2  Melender, Tommi: Iso siivu Morgan Stanleystä Japaniin *Arvopaperi*.  22.9.2008.  Arkistoitu 27.9.2008. Viitattu 22.9.2008.
**Kaarlo Jaakko Säippä** (18. syyskuuta 1877 [Karunki]] – 29. syyskuuta 1939 Tornio) oli suomalainen Pohjois-Suomessa Tornionjokilaaksossa vaikuttanut tukkukauppias.

Säippä kävi Haparanda allmänna läroverketin Haaparannassa Ruotsin puolella ja teki opintomatkoja Ruotsiin ja Norjaan. Hän aloitti uransa 1897 (toisen lähteen mukaan 1902) Ylitorniossa perustamalla sekatavarakaupan. Säippä laajensi sitten sitä kirjakaupalla sekä perustamalla sivuliikkeitä Turtolan Pellon kylään ja Ylitornion Lohijärvelle.

Säippä muutti Tornioon vuonna 1920 ja perusti sinne tukkukaupan sekä pari sekatavarakauppaa Korpikylään ja Tornioon. Hän harjoitti lisäksi mylly- ja sahaliiketoimintaa ja perusti vehnämyllyn. Säippä oli mukana perustamassa Pohjanmaan Kauppiaiden Oy:tä ja hän kuului Ab Hedenäseis Ängsågin, Pohjanmaan Kauppiaiden Oy:n, Oy Kalkkimaan, Tornion Portteri ja Oluttehdas Oy:n ynnä muiden yhtiöiden hallituksiin. 

Säippä osti vuonna 1931 Aavasaksa Oy:n konkurssipesän varat. Aavasaksa Oy:llä oli ollut Aavasaksalla Tengeliönjoen Haapakosken rannalla vuonna 1919 valmistuneet puuhiomo, voimalaitos ja mylly. Säippä perusti paikalle sahalaitoksen ja tiilitehtaan sekä myllylaitoksen, jonka yhteydessä oli vehnämylly. Suljetun puuhiomon rakennukset tuhoutuivat tulipalossa 1936.

Säippä oli Torniossa kaupunginvaltuuston, rahatoimikamarin, kaupunginhallituksen sekä monien lautakuntien jäsenenä. Ylitorniolla hän oli säästöpankin esimiehenä ja Kansallis-Osake-Pankin paikallisen konttorin valvojana sekä Torniossa säästöpankin hallituksen puheenjohtajana. Suomen sisällissodan aikana Säippä oli Ylitorniolla suojeluskunnan aluepäällikkönä 1917–1918 ja hänestä tuli reservin vänrikki 1918. Säippä kuului kansalliseen edistyspuolueeseen ja oli puolueen edustajaehdokkaanakin. Säippä oli Oulun kauppakamarin Tornion osaston puheenjohtajana vuodesta 1926 ja Tornion Kauppiasyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1924.

Kaarlo Jaakko Säippä oli naimisissa Aura Sofia Öfverbergin kanssa. Hedän poikansa oli hallitusneuvos Paavo Säippä. Säippä kuoli 62-vuotiaana syyskuussa 1939 Torniossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuolleita, Kauppalehti, 30.09.1939, nro 225, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2 3 4 5  Tukkukauppias K. J. Säippä, Pohjolan Sanomat, 30.09.1939, nro 223, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. ↑  Täydentäviä yhtiötietoja : Aktiebolaget Aavasaksa Osakeyhtiö (vanha), Pörssitieto G. Kock
4. ↑  Kuka kukin on 1954 : Paavo Säippä
First Cardin logo
**First Card** on Mastercard-järjestelmään kuuluva liikematkustukseen suunnattu yritysluottokortti, jota tarjoaa Suomessa Nordea.

First Card on saavuttanut Ruotsissa noin 35 %:n markkinaosuuden yli 200 000 kortillaan. 75 % Ruotsin suurimmista yrityksistä on valinnut yrityskortti- ja matkatiliohjelmakseen First Cardin.

Historiaa
---------

**First Card Finans Ab** perustettiin Ruotsissa vuonna 1990. Se oli Nyman & Schoultz -matkatoimiston kehittämä matkatili- ja yritysluottokorttiratkaisu sen omille yritysasiakkaille.

Matkatoimisto Nyman & Schoultz halusi jatkaa ydintoiminnoissaan ja myi First Card Finans Ab -tytäryhtiön American Expressille 1990-luvun puolivälissä. American Express ei nähnyt järkeväksi kilpailla markkinoilla omien korttiensa kanssa toisella kortilla, joka oli Mastercard-pohjainen, ja myi yrityksen vuonna 1999 NordBanken Finans Ab:lle, jolla ei ollut vielä omaa yrityskorttituotetta. Merita Pankin ja NordBankenin fuusiossa First Card Ab siirtyi osaksi Merita-NordBanken-konsernia, nykyistä Nordeaa.

Nordea toi First Card -tuotteen Suomeen vuonna 2001 ja laajensi vuonna 2005 ohjelman kattamaan koko Pohjoismaat, myös Tanskan ja Norjan.

Lähteet
-------

1. ↑  First Card *Nordea*. Nordea Bank AB. Viitattu 20.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* First Card Corporate Card
*Tämä artikkeli käsittelee etnologian professori Aarne Antti Koskista. Matkakirjailija Aarne Koskisesta ja poliitikko Aarne Koskisesta on omat artikkelinsa.*
**Aarne Antti Koskinen** (7. huhtikuuta 1915 Helsinki – 2. joulukuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen yleisen etnologian professori, joka perehtyi erityisesti Polynesiaan ja sai samoalaisen päällikön arvonimen *Tui Finilani*.

Koskisen vanhemmat olivat talousneuvos Antti Koskinen ja Vieno Vigilia Lehtinen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1940 vuoteen 1964 oli Jenny Marjatta Koskimies ja toinen vuodesta 1964 Kaarina eli Kaia Talpio. Koskinen kävi oppikoulun Riihimäellä ja opiskeli yleistä historiaa. Tyynenmeren alueesta ja kulttuurista hän kiinnostui jo nuorena, vaikkakin työskenteli ennen tutkijan uraansa muun muassa isännöitsijänä, kirjakaupan johtajana ja opettajana. Arkisto- ja kirjallisuustutkimustyötä Koskinen teki Englannissa 1949 ja Keski-Euroopassa 1950. Havaijin yliopistossa hän työskenteli 1960−1961 ja Polynesiassa 1971 ja 1975. Hänen vuonna 1953 julkaisemansa väitöskirja *Missionary influence as a political factor in the Pacific Islands* tarkasteli kulttuurien kohtaamista Tyynenmeren saarilla. Hän käytti vertailevaa ja historiallista tutkimusotetta ja pyrki rakentamaan kokonaisvaltaisen näkemyksen polynesialaisten yhteisöstä, maailmankuvasta ja ajattelusta, joista hän julkaisi muun muassa tutkimukset *Ariki The First-Born* (1960), *Linking of Symbols: Polynesian Patterns I-II* (1963, 1967) ja *\*kite: Polynesian insights to knowledge* (1968). Hänen viimeiseksi julkaistuksi tutkimuksekseen jäi paikannimityyppeihin ja kulttuurin jaksollisuuteen liittynyt *Place name types and cultural sequences in Polynesia* (1973). Arkisto- ja historiallisiin lähteisiin paneutunut Koskinen oli toisaalta etnolingvisti eli kielen tutkija ja kenttätyössä taas kognitiivisen antropologian edustaja. Helsingin yliopiston henkilökohtaisena ylimääräisenä yleisen etnologian professorina hän toimi 1973−1982.

Lähteet
-------

1. 1 2  Gothóni, René: "Aarne Antti Koskinen", *Suomen kansallisbiografia, osa 5*, s. 386-387. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-446-0. / Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1978, s. 432 (Viitattu 14.12.2015)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |

 |
**Dan-Olof Wilhelm Riska** (s. 29. maaliskuuta 1944 Tukholma) oli Helsingin yliopiston ruotsinkielisen fysiikan opetuksen professori vuodesta 1980 vuoteen 2007 saakka ja Fysiikan tutkimuslaitoksen johtaja vuoteen 2012 saakka. Riska toimi Suomen Tiedeseuran esimiehenä 1998-2001 ja rahastonhoitajana vuodesta 2006 vuoteen 2020. Hän toimii Kyproksen tutkimus- ja opetussäätiön ja Kyproksen Instituutin hallitusten puheenjohtajana vuodesta 2015. 

Hän oli Euroopan ydintutkimusjärjestö CERNin hallintoneuvoston varapuheenjohtaja ja CERNin Eläkesäätiön hallituksen puheenjohtajana kaudella 2010–2012.  Aiemmin Riska on toiminut muun muassa Michiganin valtionyliopiston ja Stony Brook Universityn apulaisprofessorina.

Riskan vanhemmat olivat professori Olof Riska ja rakennushistorioitsija Tove Riska.

Lähteet
-------

1. ↑  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 602. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.
2. 1 2  Dan-Olof Riska. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsinki Institute of Physics
3. ↑  Dan-Olof Riska vald till Cern. YLE
4. ↑  *Kuka kukin on 1978 (Aikalaiskirja) : henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 809. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-10475-5-8. Projekt Runeberg.

Aiheesta muualla
----------------

* Riska, Dan-Olof hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Harri Nikkonen** (26. tammikuuta 1933 Viipuri – 18. tammikuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni.

Harri Nikkonen opiskeli Sibelius-Akatemiassa 1954–1960 ensin kirkkomusiikkia ja siirtyi sittemmin Oiva Soinin oopperaluokalle. Hän debytoi Menottin *Maria Golovinissa* Donatona, minkä jälkeen hän sai kiinnityksen Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan vuonna 1960. Nikkonen teki 1960- ja 1970-luvuilla Kansallisoopperassa suuria baritonirooleja, kuten *Aidan* Amonasron, Rigoleton, *Pajatson* Tonion, *Pohjalaisten* Jussin, *Otellon* Jagon, Wozzeckin, Falstaffin, *Don Giovannin* Leporellon, *Tuntemattoman sotilaan* Rokan ja *Sevillan parturin* Bartolon. Muhevaäänistä Nikkosta pidettiin erityisesti taitavana karakteriroolien ja koomisten osien tulkkina.

Nikkosella oli myös elokuva- ja televisiorooleja muiden muassa Anssi Mänttärin elokuvissa *Kuningas lähtee Ranskaan* (1986), *Mestari* (1992), *Näkemiin, hyvästi* (1986) ja *Ylösnousemus* (1985), tv-elokuvissa *Taksikuski* (1969) ja *Pirunpolska* (1980) sekä tv-sarjassa *Ulosmittaajat* (1982).

Harri Nikkonen vieraili muun muassa Moskovassa, Tallinnassa, Bergenissä, Oslossa, Tukholmassa, Berliinissä, Lontoossa, New Yorkissa ja Budapestissä. Hän jäi eläkkeelle Suomen Kansallisoopperasta vuonna 1987.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hannu-Ilari Lampila: Oopperalaulaja, baritoni Harri Nikkonen, Koomisten osien verraton tulkki.  *Helsingin Sanomat*, 20.1.1993.  Helsingin Sanomat.
2. 1 2  Kuka kukin on 1978
Bjarne Commondt 1940-luvulla.
**Bjarne Frithiof Commondt** (aik. *Kommonen*, 9. joulukuuta 1911 Helsinki – 2. helmikuuta 1985 Turku) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Commondt opiskeli vuosina 1927–1930 Helsingin konservatoriossa ja vuosina 1932–1934 Svenska Teaternin näyttelijäkoulussa. Hän toimi aluksi näyttelijänä ja järjestelijänä muun muassa Åbo Svenska Teater ja Wasa Teater -teattereissa. Vuonna 1943 hän perusti Aunuksen rintamalla toimineen *Frontteatern*-teatterin. Sodan jälkeen hän johti kiertävää *Landsteatern*-teatteria, joka tuotti pienimuotoisia näytelmiä ja operetteja monilla suomenruotsalaisilla paikkakunnilla vuoteen 1963 saakka. Sen jälkeen Commondt oli lyhyen aikaa Kuusankosken teatterin johtajana, jonka jälkeen hän siirtyi vuonna 1965 Turkuun. Turussa hän oli ohjaaja-näyttelijänä ensin Turun kaupunginteatterissa ja sen jälkeen Åbo Svenska Teaternissa. Hän ohjasi joitakin näytelmiä myös Naantalin teatterille. Commondtin ainoa merkittävä elokuvarooli oli Matti Kassilan elokuvassa Päämaja (1970).

Commondt palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1960.

Commondtin toinen puoliso oli Margaretha Fock, joka oli myös Landsteaternin kantavia näyttelijöitä.Ensimmäinen puoliso oli Doris Essen.

Lähteet
-------

* Uppslagsverket Finland[vanhentunut linkki]
* Bjarne Commondt Elonetissä.

### Viitteet

1. 1 2 3  Verneri Veistäjä: *Teatterin maailma 1965, Suomen teatterilaitos ja teatteriväki*, s. 143. Helsinki: Tammi, 1965.
2. ↑  Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin saajat 1945-2020 - Ritarikunnat *ritarikunnat.fi*.  9.10.2020. Viitattu 19.6.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Elonet
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Maalaht** on Virossa Harjumaalla  Kuusalun kunnassa Viinistun kylässä sijaitseva järvi.

Maantietoa
----------

Järven pinta-ala on 21 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvi on entinen merestä kuroutunut merenlahti, joka on eriytynyt viereisestä entisestä lahdesta Ulgulaht. Järveen on johdettu vain yksi oja ja sen laskuoja Maajooma laskee Ulgulahteen, jonka laskuoja Ulgjooma laskee Suomenlahteen. Järven vedenpinnan korkeus on keskimäärin 2,5 m mpy. Järven suurin syvyys on 0,5 metriä. Järven rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa ruovikkoa ja rantaniittyä. Viereinen kylä sijaitsee järven ja Suomenlahden välisellä kannaksella.

Järven luokittelu ja ekologia
-----------------------------

Järvi luokitellaan limnologisesti dystrofiseksi järveksi, jos järven vedessä on korkea humuspitoisuus (vir. *düstroofne tai rabade huumustoiteline*, DY). Tällainen järvi sijaitsee usein suon äärellä ja järveen laskee humuspitoista suovettä, joka laskee samalla veden happamuuden alhaiselle tasolle (pH on alle 7).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Tamre, Ruta (toim.): *Eesti järvede nimestik*. Tallinna, Viro: Keskkonnaministeeriumi Info- ja Tehnokeskus, 2006. ISBN 978-9985-881-40-8. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 23.8.2017). (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2  Keskkonnaregister: Maalaht (vee2000420) *Keskonnainfo*. Tallinna, Viro:  Keskkonnaministeerium. Viitattu 23.8.2017. (viroksi)
Honkolan entinen kyläkauppa.
Juoksuhautoja Jänismäessä.
**Honkola** (ruots. *Hongola*) on kylä Urjalan kunnan pohjoisosassa eteläisellä Pirkanmaalla. Kylän keskeisin maamerkki on Honkolan kartanon päätila Honkola, jonka pinta-ala on 1 520 ha. Tilan pinta-alaan sisältyy vesialuetta 42,78 ha Kortejärvessä. Kylän yhteinen vesialue on Kikurinjärvessä 54 ha. 

Entinen kansakoulu paloi vuonna 1989 ja samassa yhteydessä koulupiiri lakkautettiin. Jäljelle jääneen kiinteistön kunta lahjoitti kyläläisten käyttöön vuoden vaihteessa 2007–08.

Kylässä on runsas valkohäntäpeurakanta.

Honkolan silloisen kyläyhteisön väitetään olleen esikuvana kartanon vaikutuspiirissä syntyneen ja nuoruutensa viettäneen kirjailija Väinö Linnan romaanisarjassa Täällä Pohjantähden alla kuvatulle Pentinkulmalle.

Honkolan postinumero on 31730.Julkisista palveluista on jäljellä postinjakelu ja vanhusten kodinhoitopalvelut. Kylän läpi kulkee yhdystie 2981.

Kylässä on kartanon mailla laajoja ensimmäisen maailmansodan aikaisia vallihautoja Jänismäessä, Moukulanmäessä ja Vallimäessä. Jänismäessä juoksuhaudat ovat erityisen syviä ja kallioon louhittuja.

Kylän korkein kohta on 143,2 metriä merenpinnasta.

Honkolan länsipuolella on aiemmin sijainnut pappila, josta muistona ovat entinen päärakennus ja kivinavetta. Furuhjelmit ostivat päärakennuksen tontteineen Honkolan kartanolle vuonna 1963. Vanha kivinavetta myytiin paikalliselle pienviljelijälle. Pappilan tila muodostaa oman maarekisterikylän, josta on lohkottu torpparivapautuslain perusteella ja viime sotien jälkeen maanhankintalain mukaisesti asutustiloja, uudistiloja sekä mäkitupia. 

Pappilan tilasta on jäljellä kahteen osaan jakautuva metsäpalsta, jonka pinta-ala on 186 hehtaaria. Urjalan Seurakunta on saanut siihen lainhuudon 23. tammikuuta 1998. Tila oli kruununluontoinen 31. joulukuuta 1996 asti. Pappila on perustettu Vahosen kylään ja on sijainnut samalla paikalla 1600-luvulta lähtien, mutta myöhemmin se rekisteröitiin omaksi maarekisterikyläkseen Honkolan ja Vahosen väliin.

Lähteet
-------

1. ↑  *Maastokartta* 1:20 000. 2114 06.  (Urjala) Maanmittauslaitos, 2002.
2. ↑  Kartanot Urjalan kunta.  Arkistoitu 6.6.2010. Viitattu 28.1.2010.
3. ↑  Postinumerohaun tulos, Honkola Itella Oyj. Viitattu 28.1.2010.
4. ↑  *Kansalaisen karttapaikka.fi*. (Honkola Urjalassa) Maanmittauslaitos.  Kartan verkkoversio (viitattu 24.10.2013)
5. ↑  Jänismäki (Rekisteri verkossa) (Urjala) Museovirasto.  Arkistoitu 29.10.2013. Viitattu 24.10.2013.
6. ↑  *Kansalaisen karttapaikka.fi*. Maanmittauslaitos.  Kartan verkkoversio (viitattu 24.10.2013)

Aiheesta muualla
----------------

* Urjalan seurakunta (Arkistoitu – Internet Archive)
* Honkolan kartano (Arkistoitu – Internet Archive)
Mallikuva brittiläisestä Hopeasudesta
**Hopeasusi** on erilaisissa partiojärjestöissä myönnettävä korkein mahdollinen ansiomerkki. Se on käytössä muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja Isossa-Britanniassa.

Suomen Partiolaisissa Hopeasusi voidaan myöntää arvoaseman laajalti tunnettuna partiopersoonana saavuttanut, omalla poikkeuksellisen suurella panoksellaan positiivisesti ja rakentavasti partiotoimintaa eteenpäin vieneelle henkilölle.

Suomen Partiolaisissa myönnettiin aiemmin naisille erikseen Hopeajoutsenta, joka vastasi arvoasteikossa Hopeasutta. Yhdistyksen hallitus kuitenkin linjasi marraskuussa 2022, että jatkossa ainoa korkein aatemerkki on Hopeasusi, mikä tarkoitti Hopeajoutsen myöntämisen lopettamista. Hopeasusi ja -joutsen olivat järjestön viimeiset sukupuoleen sidotut ansiomerkit, ja linjauksen tarkoitus oli huomioida sukupuolen moninaisuus.

Hopeasusi otettiin Suomessa käyttöön vuonna 1926, ja se oli vuoteen 1935 asti sekä tyttö-, että poikajärjestöjen yhteinen korkein ansiomerkki.

Katso myös
----------

* Mannerheim-solki

Lähteet
-------

1. ↑  Poppiksesta Hopeasusi *Somero-lehti*.  1.11.2015. Viitattu 2.12.2020.
2. ↑  Esko Mänttärille partiolaisten korkein ansiomerkki *Kouvolan Sanomat*.  17.11.2019. Viitattu 2.12.2020.
3. ↑  Ansiomerkit *Suomen Partiolaiset*. Viitattu 2.12.2020.
4. ↑  Suomen Partiolaisilla on jatkossa yksi yhteinen ylin aatemerkki *Suomen Partiolaiset*.  29.11.2022. Viitattu 29.11.2022.
5. ↑  Niittykärppien johtaja sai harvinaislaatuisen tunnustuksen *Rauhan Tervehdys*.  30.7.2018. Viitattu 2.12.2020. [vanhentunut linkki]
6. ↑  Hyrsky, Tuomas: *Suomen partiomerkit 1910-1999*, s. 46.. ISBN 978-952-92-5370-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Hopeasusi PartioWikissä
* Luettelo Hopeasuden saaneista partiolaisista PartioWikissä
Café de Flore. Kuva vuodelta 2008.
**Café de Flore** on pariisilainen kahvila lähellä Latinalaiskorttelia Saint-Germain-des-Prés’n alueella, Saint-Benoît-kadun ja Boulevard Saint-Germainin risteyksessä. Se tunnetaan monien merkittävien kulttuurihenkilöiden suosimana kohtaamispaikkana.

Historia
--------

Kahvilan synty ajoittuu todennäköisesti Ranskan kolmannen tasavallan (1870–1940) alun jälkeisiin vuosiin, ehkä vuoteen 1887. Nimensä kahvila on saanut antiikin jumalattaren mukaan, jonka kuvapatsas sijaitsee bulevardin toisella puolen. 1800-luvun lopulla kirjailija Charles Maurras asettui kahvilan toiseen kerrokseen kirjoittamaan teoksensa *Au signe de Flore*. Siellä kahvilan toisessa kerroksessa aikakauslehti "Revue d’Action française" näki päivänvalon vuonna 1899.*selvennä*

Noin vuonna 1913 kahvilan naapurustossa asuva runoilija Guillaume Apollinaire muutti yhdessä ystävänsä André Salmon kanssa kahvilan alakerran toimitustilaksi. Myöhemmin siellä perustettiin lehti Les Soirée de Paris. Apollinairella oli yleisesti tapana sopia tapaamisetkin täsmälliseen aikaan kahvilassa. Vuonna 1917 kahvilan terassilla kävivät André Breton ja Luis Aragon mielenkiintoisia keskusteluja. Tällöin myös syntyi merkittäväksi kohonnut termi surrealismi.

1930-luku
---------

1930-luvun aikana Café de Flore oli kokonaisen kirjailijajoukon kantapaikka. Siellä kokoontui koko Pariisin kirjallinen piiri, johon kuuluivat muun muassa Georges Bataille, Robert Desnos, Léon-Paul Fargue, Raymond Queneau, Michel Leiris. Myös Derain, Giacomettin veljekset, Zadkine ja jopa Picasso viettivät siellä aikaansa.

Myös elokuvamaailma kiinnostui paikan erityisestä tunnelmasta. Ohjaaja Marcel Carné tutustui siellä näyttelijä Serge Reggianiin. Ohjaaja Jean-Louis Barrault toi sinne koko kuvausryhmänsä esitysten jälkeen juhlimaan.

Paul Boybal
-----------

Kahvilan osti vuonna 1939 Paul Boubal, ja sen jälkeen sinne kerääntyi pariisilaista älymystöä. Alkoi kahvilan kulta-aika. Erityisesti parivaljakko Jean-Paul Sartre ja Simone de Beauvoir tekivät siitä tunnetun kantapaikkansa.

Nykyisyys
---------

Vuonna 1984 Miroslav Siljegovic osti kahvilan ja myös lähellä sijaitsevan Closerie des Lilasin.

Café de Flore on mainittu monissa runoissa ja laulunsanoissa. Vuodesta 1994 lähtien on vuosittain jaettu Frédéric Beigbederin perustama Prix de Flore -palkinto nuorelle ansioituneelle, tuomariston arvostamalle näyttelijälle.

Lähteet
-------

1. ↑  Vaiheesta on kertonut Boubalin lapsenlapsi Christophe Durand nimimerkillä Christophe Boubal kirjoittamassaan teoksessa *Café de Flore: L'esprit d'un siècle*. Pariisi 2004. ISBN 2-85157-251-2.

Kirjallisuutta
--------------

* Christophe Durand-Boubal, Café de Flore : Mémoire d'un siècle, Paris, Indigo & Côté femmes, coll. Prémices,‎ 1993, 174 s. ISBN 2-907883-66-6
* Christophe Boubal, Café de Flore : L'esprit d'un siècle, Fernand Lanore, coll. Littératures,‎ 2004, 204 s. ISBN 2-85157-251-2

Aiheesta muualta
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Café de Flore**.
* Café de Floren verkkosivut (ranskaksi, englanniksi, espanjaksi, japaniksi)