recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
ACT UP -aktivistit vuonna 1990 mieltään osoittamassa.
**ACT UP** (**AIDS Coalition to Unleash Power**) on perustettu vuonna 1987 New Yorkissa *Gay and Lesbian Community Services Center -keskuksessa* Liike kuvailee itseään "moninaiseksi, ei-poliittiseksi liikkeeksi, jonka yksilöitä yhdistää suuttumus ja sitoumus suoraan toimintaan AIDS-kriisien lopettamiseksi" ("*a diverse, non-partisan group of individuals united in anger and committed to direct action to end the AIDS crises*").  Liike perustetiin reaktiona Yhdysvaltojen hallinnon tehottomuuteen toimia AIDS-kriisin hillitsemiseksi 1980-luvulla.

ACT UP -liikkeen toiminta on suoraa ja väkivallatonta sekä usein kansalaistottelematonta. ACT UP on tunnettu erityisesti tehokkaasta kuvallisesta viestinnästään ja sloganeistaan, kuten Silence = Death, Action = Life ja Ignorance = Fear. Myöhemmin liikkeestä on eriytynyt Gran Fury -taiteilijaryhmittymä, joka aloitti ACT UP:in visuaalisesta propagandasta vastaavana ryhmänä. ACT UP on toistuvasti hyökännyt kaupallisia yrityksiä, hallitusten tehottomuutta ja yleistä tietämättömyyttä vastaan ja tehnyt AIDS-kriisistä poliittisen ongelman.

ACT UP -aktivistit ovat ottaneet erityisesti katolisen kirkon kampanjansa kohteeksi. He ovat häirinneet katolisia messuja, heitelleet kondomeja ympäri kirkkorakennusta ja sylkeneet ehtoollisleipiä suustaan kirkon lattialle. Katolinen ihmisoikeusjärjestö Catholic League on tuonut ACT UP -järjestön rikokset esiin vuotuisissa viharikoksia käsittelevissä raporteissaan.

ACT UP kampanjoi erityisesti valtion rahoittaman AIDS-tutkimuksen, hoitopaikkojen ja lääkkeiden puolesta, muuttaakseen virheellisen ja epämääräisen AIDS-kriisiuutisoinnin, tiedottaakseen ja opettaakseen turvaseksistä sekä herättääkseen avointa keskustelua ongelmasta. ACT UP on saanut laajaa kansainvälistä huomiota ja se toimii yli 70 itsenäisenä soluna yli 20 maassa.

Lähteet
-------

1. ↑  ACT UP Accomplishments and Partial Chronology ACT UP NY. Viitattu 7.7.2021. (englanniksi)
2. ↑  Brim, Matt: Study Guide for United in Anger: A History of ACT UP (PDF) (sivu 13.) CUNY Academic Works. Viitattu 7.7.2021. (englanniksi)
**Sininen linja** (ruots. *Blå linjen*) on Tukholman metron ratajärjestelmä, jolla liikennöivät linjat 10 (Kungsträdgården–Hjusta) ja 11 (Kungsträdgården–Akalla).

Sininen linja on lyhin Tukholman metron kolmesta linjasta. Linjalla on 20 asemaa, joista 19 on maan alla, ja vain yksi asema, Kista on maan pinnalla. Sen pituus on 24,5 kilometriä. Linja alkaa Tukholman keskustasta Kungsträdgårdenista, haarautuu kahteen suuntaan Västra skogenissa ja päättyy Akallaan ja Hjulstaan Kistassa.

Linja avattiin 31. elokuuta 1975 T-Centralenin ja Hjulstan välillä. Kaksi vuotta myöhemmin sitä jatkettiin ensin kesäkuussa Hallonbergenistä Akallaan ja lokakuussa T-Centralenista Kungsträdgårdeniin. Akallaan avatulle osuudelle rakennettiin Kymlingen asema, joka kuitenkin jäi keskeneräiseksi eikä sitä ole otettu käyttöön. Västra skogenin ja Rinkebyn asemien välille avattiin uusi Sundbybergin kautta kulkeva linjaus 19. elokuuta 1985. Vanha Hallonbergenin ja Rinkebyn välinen rata on nykyisin huoltokäytössä, ja sen varrella on Rissnen metrovarikko.

Vuonna 2013 päätettiin, että sinistä linjaa jatketaan luoteessa Akallasta Barkarbyn paikallisjuna-asemalle ja etelässä Kungsträdgårdenilta Gullmarsplanille, jossa rata haarautuu uudelle rataosuudelle Nackan keskukseen ja yhdistyy nykyiselle vihreän linjan rataosuudelle kohti Hagsätraa. Molempien laajennusten rakennustyöt alkavat vuonna 2019, ja niiden on arvioitu kestävän 7–8 vuotta. Södermalmille rakennetaan töiden yhteydessä metron syvimmällä oleva asema, Sofia, noin sadan metrin syvyyteen.

Vuonna 2005 sinisellä linjalla kulki 151 000 matkustajaa päivässä ja noin 55 miljoonaa vuodessa.*lähde?*

C9-juna linjalla Kistan pohjoispuolella.

Lähteet
-------

1. 1 2  SL: Tunnelbana (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Kaikki tietämisen arvoinen Tukholman uudesta metrosta (PDF) Tukholman läänin maakäräjät. Viitattu 15.6.2017.
Muistomerkkiin kuuluva medaljonki.
**Merenkulkijoiden ja mereen menehtyneiden muistomerkki** (alun perin *Merenkulun muistomerkki*) on Oskari Jauhiaisen ja Eero Eerikäisen suunnittelema, Helsinkiin vuonna 1968 meren­kulkijoiden kunniaksi ja tunnustukseksi pystytetty muistomerkki.

Muistomerkki sijaitsee meren rannalla Eirassa, Ursinin kalliolla. Se on betoninen rakennelma, jonka huipulla paloi 2010-luvun puoliväliin asti ikuinen tuli. 

Tuli kulutti vuosittain 27000–28000 kuutiota maakaasua, mikä maksoi rakennusviraston katu- ja puisto-osastolle 9880 euroa vuodessa (2005). Mereltä puhaltava tuuli sammutti tulen usein ja kaasutoimittajan työntekijät oli nostettava nosturiautolla muistomerkin huipulle sytyttämään tuli uudelleen, mikä maksoi noin 500 euroa joka kerta. Lopulta kaupunki päätti, että tulta ei enää pidetä elossa.

Betoni­pylväiden välissä maan pinnalla on pronssinen kompassi­aiheinen medaljonkimainen veistos, jossa on suomeksi ja ruotsiksi teksti "Suomen meren­kulkijoille" sekä roomalaisin numeroin merkitty vuosi­luku MCMLXVIII (1968).

Nykyään muistomerkki käsitetään ennen kaikkea hukkuneiden merimiesten muisto­merkiksi ja muistelu­paikaksi. Vuosittain pyhäinpäivänä Suomen Merimieskirkko järjestää sen luona tilaisuuden mereen menehtyneiden muistoksi. Tilaisuuden yhteydessä pelastus­laivat tekevät kunnia­käynnin muisto­merkin edustalla. Järjestö on myös kiinnittänyt siihen muisto­laatan, jossa ovat Itämerellä vuonna 1979 uponneen M/S Malmin mukana hukkuneiden nimet sekä teksti: "Mereen jääneiden vainajien muistolle."

Lähteet
-------

* Julkiset veistokset: Merenkulkijoiden ja mereen menehtyneiden muistomerkki Helsingin kaupungin taidemuseo.  Arkistoitu 21.1.2019. Viitattu 1.8.2015.

### Viitteet

1. ↑  Eino E. Suolahti: *Helsingin neljä vuosisataa, 2. uudistettu painos*, s. 316. Otava, 1970. ISBN 951-1-03606-8.
2. ↑  Muistomerkin "ikuinen tuli" sammuili jatkuvasti tuulenpuuskiin Helsingissä – kaupunki sammutti tulen: "Ei ole ollut vuosiin ikuinen" *mtvuutiset.fi*. Viitattu 4.11.2018.
3. ↑  Väliaho Tuomo: Muistomerkin ikuinen tuli sammui *Helsingin Sanomat*.  9.11.2005. Viitattu 30.12.2023.
4. 1 2  Muistomerkin "ikuinen tuli" sammuili jatkuvasti tuulenpuuskiin Helsingissä – kaupunki sammutti tulen: "Ei ole ollut vuosiin ikuinen" *mtvuutiset.fi*.  3.11.2018. Viitattu 30.12.2023.
Uzi
Mini Uzi
Ylimpänä 16 tuuman piipulla varustettu, siviilimyyntiin valmistettu Uzi, kolmanneksi ylimpänä puutukilla varustettu Uzi konepistooli.
Uzi Pro
**Uzi** on toimintamekanismiltaan massasulkuinen, avoimelta lukolta auki kerta- ja sarjatulta ampuva konepistooli. Asetta on alkujaan valmistanut israelilainen Israeli Military Industries (IMI), nykyisin Israel Weapon Industries (IWI), ja myöhemmin ainakin belgialainen FN Herstal (FN), valmistuslisenssittä kiinalainen Norinco ja kroatialainen RH-ALAN.

Uziel Gal suunnitteli Uzin pian Israelin valtion vuonna 1948 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen. Uzi hyväksyttiin Israelin puolustusvoimien käyttöön vuonna 1951 ja ensimmäisen kerran se oli taistelukäytössä vuonna 1956. Gal ei halunnut että ase nimettäisiin hänen mukaansa, mutta hänen toivettaan ei kuitenkaan huomioitu.

Uzin runko on prässätty teräslevystä ja aseessa on suhteellisen vähän osia.
Aseesta tehdään myös versioita .22 LR, .44AE ja .45ACP kaliipereissa. Uzin kaikista malleista on myös valmistettu siviilimyyntiin tarkoitettuja kertatulta ampuvia versioita sekä Israelissa ja Yhdysvalloissa että valmistuslisenssittä Kiinassa.

Uzia on myyty tähän päivään mennessä yhteensä kahden miljardin Yhdysvaltain dollarin edestä ja sitä käyttävät tai ovat käyttäneet 90 maan sotilas- tai poliisivoimat.

Tekniset tiedot
---------------

Uzi / Mini Uzi / Micro Uzi

* Valmistajat: Israeli Military Industries (nykyisin Israel Weapon Industries (IWI)), Fabrique Nationale (FN)
* Pituus tukki auki: 650 mm / 600 mm / 486 mm
* Pituus tukki taitettuna: 470 mm / 360 mm / 282 mm
* Paino ilman lipasta: 3,5 kg / 2,65 kg / 2 kg
* Piipun pituus: 260 mm / 197 mm / 134 mm
* Kaliiperi: 9 mm Parabellum/Luger
* Luodin lähtönopeus: 400 m/s / 375 m/s / 350 m/s
* Tulinopeus:
	+ UZI: 550 - 600 laukausta/min
	+ Mini UZI: 950 laukausta/min avoimella lukolla, 1 700 ls/min suljetulla lukolla
	+ Micro UZI: 1 700 ls/min suljetulla lukolla
* 20, 25 tai 32 patruunan tankolipas. 25 patruunan lippaan paino 200 g tyhjänä ja 500 g ladattuna.

Variaatiot
----------

* Mini Uzi, pienennetty versio perusmallista.
* Micro Uzi
* Para Micro Uzi, suunniteltu terrorismin vastaisille yksiköille.
* Uzi Pro
* Uzi Pistol, pistooliversio Micro Uzista.
* MINI ERO, kroatialainen "Micro Uzi"

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2 3   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑
7. 1 2 3   (Arkistoitu – Internet Archive)
8. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
9. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Valmistajan kotisivu
* 
* 
* Uzi
* ERO[vanhentunut linkki]

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Uzi**.
Satakunnan Kansansoudun osallistujia vuonna 2017.
**Satakunnan Kansansoutu** on Kokemäenjoella järjestettävä soututapahtuma, joka soudetaan 109 kilometrin mittaisena Sastamalan Sylvään ja Porin Aittaluodon välisenä. Kyseessä ei ole kilpailu, vaan soutajat etenevät yhteisen aikataulun mukaan. Taukopaikkoja on noin 10 kilometrin välein, ja yöpymiset ovat Kokemäen Risteellä sekä Harjavallassa. Matkan varrella olevien voimalaitosten padot ohitetaan kuljettamalla veneet autokyydillä niiden alapuolelle.

Historia
--------

Satakunnan Kansansoutu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1985. Siihen osallistui parhaimmillaan yli 3 000 soutajaa, mutta 2010-luvulle tultaessa määrä putosi reiluun tuhanteen. Vuonna 2012 tapahtuma järjestettiin taloudellisten vaikeuksien johdosta ainoastaan 44 kilometrin pituisena Äetsän ja Kolsin voimalaitosten välisenä yksipäiväisenä soutuna, eikä se saavuttanut suurta suosiota. Vuonna 2017 Satakunnan Kansansoutu järjestettiin jälleen neljän vuoden tauon jälkeen Suomen 100-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi. Kolmipäiväinen soutu keräsi tuolloin noin 500 osallistujaa. Vuonna 2020 tapahtuma peruttiin koronaviruspandemian takia.

Reitti
------

### 1. päivä

* 00 km Sylvää, Sastamala
* 16 km Äetsän voimalaitos
* 26 km Karhiniemi, Huittinen
* 36 km Lauha, Huittinen
* 44 km Riste, Kokemäki

### 2. päivä

* 44 km Riste, Kokemäki
* 54 km Säpilä, Kokemäki
* 60 km Kolsin voimalaitos, Kokemäki
* 62 km Tulkkila, Kokemäki
* 68 km Kuurola, Kokemäki
* 76 km Harjavalta

### 3. päivä

* 076 km Harjavalta
* 080 km Harjavallan vesivoimalaitos
* 087 km Arantilankoski, Nakkila
* 098 km Friitala, Ulvila
* 109 km Aittaluoto, Pori

Lähteet
-------

* *XXV Satakunnan Kansansoutu 17.–19.7.2009* -esite, Satakunnan Kansansoutu ry.

### Viitteet

1. ↑  Kansansoutu palaa alkujuurilleen  20.7.2012. Alueviesti. Viitattu 16.8.2012.
2. ↑  Satakunnan Kansansoutu muuttuu omatoimisouduksi  30.6.2012. Uusi Pori. Viitattu 16.8.2012.
3. ↑  Satakunnan Kansansoutu käy läpi sukupolvenvaihdosta  19.7.2009. YLE Satakunta. Viitattu 16.8.2012.
4. ↑  Kummala, Seppo: Kansansoutajat pitäjät järjestäviä jännityksessä loppuun saakka  12.7.2018. Satakunnan Kansa. Viitattu 2.5.2020.
5. ↑  Luotola, Juha: Lisää koronavaikutuksia: Satakunnan Kansansoutua ei järjestetä tänä vuonna  28.4.2020. Satakunnan Kansa. Viitattu 2.5.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kansansoudun viralliset nettisivut
**Tiutinen II** oli suomalainen Tiutisen saaren ja Kotkan välillä liikennöinyt höyrylaiva jonka höyrykattilan räjähdyksessä 14. marraskuuta 1924 kuoli 24 ihmistä, heidän joukossaan laivan päällikkö. Laiva oli matkalla Kotkasta Tiutiseen mukanaan 65 matkustajaa ja miehistön jäsentä kun laivan höyrykattila räjähti kello 16 aikaan upottaen samalla aluksen. Pahoin vaurioitunut hylky nostettiin 18. - 19. marraskuuta jolloin havaittiin että laivan pohja oli lähes kokonaan hävinnyt. Onnettomuuden uhrien muistomerkki sijaitsee Kotkan hautausmaalla.

Laiva oli rakennettu 1890 Porissa (Björneborgs Mekaniska Verkstad, omistaja Wilhelm Rosenlew & Co) ja se oli aluksi Turun seudulla paikallis- ja saaristoliikenteessä nimellä *S/S Runsala*. Maaliskuussa 1924 kotkalainen *Tiutisen Maito-Osuuskunta* osti laivan haminalaiselta laivurilta ja asetti sen liikenteeseen kuljettamaan matkustajia ja tavaraa Kotkan ja Tiutisen saaren välillä, laivan nimeksi muuttui samalla *Tiutinen II*. Laivan pituus ja leveys oli 51,5 ja 12 jalkaa ja höyrykoneen teho 6 hevosvoimaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Willimiehen jäljillä 22.6.2018 : Kotka/Tiutinen II
2. 1 2  Turku steamers Saaristoliikenne Runsala(3)
3. ↑  Hirvittävä laivaonnettomuus Kotkan edustalla, Helsingin Sanomat 15.11.1924, nro 314, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Aiheesta muualla
----------------

* Onnettomuus Kotkan edustalla. Höyrypannu räjähtänyt, laiva uponnut ja surmansa saanut kolmattakymmentä henkeä, Suomen Kuvalehti, 22.11.1924, nro 47, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Maiuma** (m.kreik. Μαϊουμά, *Maïūma*, myös Μαϊουμάς, *Maïūmas*; lat. *Maiuma/Maioma Ascalonitis*) oli antiikin aikainen kaupunki Palestiinassa nykyisen Israelin alueella. Se oli Askalonin kaupungin satama ja sijaitsi nykyisen Askalonin kaupungin Barne'assa.

Maiuma sijaitsi Välimeren rannikolla ja sijoitetaan jonkin verran pohjoiseen sisämaassa sijainneesta Askalonista. Maiuman nimi oli egyptiläistä alkuperää ja tarkoitti "Paikkaa merellä", ja myös läheisen Gazan satamakaupunki oli nimeltään Maiuma. Nimen perusteella satama on saattanut olla alun perin egyptiläisten rakentama. Kristillisellä kaudella Maiuma oli tarpeeksi iso kaupunki, jotta sillä oli oma Askalonista erillinen piispansa.

Lähteet
-------

1. ↑  Maiuma *Pleiades*. Viitattu 1.11.2023.
2. 1 2  "70 F2 Maioma Ascalonitis", *Barrington Atlas of the Greek and Roman World*. Princeton University Press, 2000. ISBN 978-0691031699.
3. ↑  Maiuma *Religion Past and Present*. Brill. Viitattu 1.11.2023.
4. 1 2  Barnes' Notes on the Bible: Zephaniah 2:4 *Bible Hub*. Viitattu 1.11.2023.
Curtiss SOC-1 Seagull kohoamassa korkeuksiin.
**Curtiss SOC Seagull** (suom. Merilokki) on yhdysvaltalainen meripartiointi- ja tiedustelulentokone. Kone oli kaksitasoinen potkurikäyttöinen vesilentokone. Tyyppi oli käytössä toisessa maailmansodassa, vaikkakin se oli tyyppinä jo vanhentunut.

Tyypin ensilento oli vuonna 1934, ja se esiteltiin 1935. SOC Seagull vedettiin pois palveluskäytöstä vuonna 1945. Sen merkittävimmät variantit olivat SOC-1, SOC-2 sekä SOC-3. Muitakin alatyyppejä oli olemassa.

Curtiss SOC Seagull operoi ainakin lentotukialus *USS Long Islandilta*. Kone oli aseistettu kahdella 7,62 mm konekiväärillä. Niistä toinen ampui eteenpäin ja toinen oli takatähystäjän käytössä liikuteltavana taakse ylös. Koneen maksimipommikuorma ripustimissa oli enintään 295 kg.

Lähteet
-------

* Humble, Richard: Toisen maailmansodan lentokoneet, WSOY, 1976, Porvoo (suom. Helge Seppälä). Alkuteos: Salamander Books, 1975, Lontoo ISBN 951-0-07838-7 (s. 55)
* Mondey, David: The Hamlyn Concise Guide to American Aircraft of World War II (ensipainos 1982) ISBN 0-7858-1361-6 (englanniksi, s. 96–97)
* (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Humble: s. 55
2. ↑  Mondey: s. 97

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Curtiss SOC Seagull**.
* 
* 
* 
*
**Bayonne Bridge** on Kill van Kullin salmen Bayonnesta New Jerseystä Staten Islandiin New Yorkin kaupungissa ylittävä teräskaarisilta. Silta valmistui vuonna 1931 ja nykyisin se on maailman viidenneksi pisin teräskaarisilta.

Piirteet
--------

Silta kartalla.
Bayonne Bridge on Kill van Kull-salmen New Jerseyn ja New Yorkin välillä ylittävä teräskaarisilta Bayonnesta New Jerseyssä Staten Islandiin New Yorkissa. Sillan koko pituus on 7 160 jalkaa (n. 2 200 metriä) ja leveys 99,5 jalkaa (n. 30 m). Sillan alituskorkeus on 215 jalkaa (n. 65 m) ja kaaren korkeus 325 jalkaa (n. 100 m). Sillalla on neljä kaistaa liikenteelle.

Historia
--------

Bayonne Bridge oli yksi kolmesta  Port of New York Authorityn kaavailemasta kolmesta sillasta New Jerseyn ja New Yorkin Staten Islandin välillä. Sillat rakennettiin osana New Yorkin metropolialueen kehäteiden verkoston rakennuttamista.

Sillan rakennuspaikaksi valittiin Bayonne, josta aikaisemmin oli liikennöinyt lautta. Suoraan lauttareitin päälle rakennettava silta ei vaatisi suuria muutoksia olemassaolevaan tieverkkoon sillan kummallakaan puolella. Sillan oli alun perin tarkoitus palvella vain moottoriliikennettä, jalankulkijoita ja pyöräilijöitä, mutta satamaviranomaiset halusivat siltaan myös vähintään kaksi raidetta junaliikenteelle, jotka oli tarkoitus lisätä joskus tulevaisuudessa. 1930-luvun laivojen korkeuden taklia sillan tuli myös olla 150 jalan korkeudessa ja tämä vaati maasillan rakentamista sillan molempiin päihin. Alun perin harkittiin yksinkertaisempaa riippusiltaa, mutta raideliikenteen vaatimusten takia sillan pääsuunnittelija Othmar H. Ammann päätyi kaarisiltaan. Ammanin kanssa siltaa suunnitteli arkkitehti Cass Gilbert.

Rakennustyöt alkoivat syyskuussa 1928 ja se valmistui etuajassa marraskuussa 1931. Liikenteelle se avautui 15. marraskuuta 1931. Sillan hinnaksi tuli 13 miljoonaa dollaria ja alkuperäinen budjetti alitettiin kolmella miljoonalla. Valmistunut silta ohitti New Yorkin Hell Gate Railroad Bridge-sillan maailman pisimpänä teräskaarisiltana. Bayonne Bridgen valmistumisvuonna Australiassa rakennettiin samankaltaista Sydney Harbour Bridge-siltaa, joka jäi kuitenkin 25 tuumaa Bayonne Bridgeä lyhyemmäksi. Bayonne Bridge meneetti asemansa vuonna 1977 Länsi-Virginian New River Gorge Bridge-sillalle. Vuonna 2019 silta oli maailman viidenneksi pisin teräskaarisilta.

Vuonna 2013 aloitettiin sillan korotustyöt. Kill van Kull haluttiin avata uusille suurille Panamax-laivoille Panaman kanavan laajennustöiden jälkeen. Korotustyöt saatiin kokonaan päätökseen kesäkuussa 2019.

Lähteet
-------

1. ↑  Kenneth T. Jackson: *The encyclopedia of New York City*, s. 104. 2. painos. Yale University Press. ISBN 978-0-300-11465-2. (englanniksi)
2. 1 2  Bayonne Bridge Facts & Info The Port Authority of New York and New Jersey. Viitattu 7.11.2020. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5  History of the Bayonne Bridge The Port Authority of New York and New Jersey. Viitattu 7.11.2020. (englanniksi)
4. 1 2  Bayonne Bridge Raising Opens Ports to World’s Largest Ships WSP. Viitattu 7.11.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Bayonne Bridge** Wikimedia Commonsissa
**Hartolan terveysasema** on Hartolan kirkonkylällä toimiva julkisen palvelun terveysasema. Terveysasemalla oli vuonna 2020 lääkäripäivystys maanantaisin virka-aikaan, muina arkipäivinä päivystys tapahtui päivisin Sysmässä. Ennalta sovittuja lääkärin ja terveydenhoitajan vastaanottoja Hartolan terveysasemalla on maanantaista perjantaihin.

Hartola on Päijät-Hämeen hyvinvointiyhtymän osakas ja yhtymä vastaa Hartolan sosiaali- ja terveyspalveluista. Terveysaseman toiminnan toteutus on kuitenkin käytännössä annettu yksityiselle terveyspalvelujen tuottajalle (Attendo, käytännössä Terveystalon tytäryhtiö). 

Kiireellistä hoitoa iltaisin, öisin ja viikonloppuisin tarjoaa Päijät-Hämeen keskussairaalan yhteydessä toimiva Akuutti24-yhteispäivystys (Keskussairaalankatu 7, Lahti).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arkistoitu kopioHartolan terveysasema Päijät-Hämeen hyvinvointiyhtymä, phhyky.fi.  Arkistoitu 30.9.2020. Viitattu 10.9.2020.
2. 1 2 3 4  Hartolan terveysasema suomi.fi. Viitattu 10.9.2020.
3. ↑  Attendo Hartolan terveysasema finder.fi. Viitattu 10.9.2020.
4. ↑  Maksuton Päivystysapu 116117 -palvelu aloittanut toimintansa  1.4.2019. Päijät-Hämeen hyvinvointiyhtymä, phhyky.fi. Viitattu 10.9.2020.
5. ↑  Akuutti24 Päijät-Hämeen hyvinvointiyhtymä, phhyky.fi. Viitattu 10.9.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Sosiaali- ja terveyspalvelut (hartola.fi)
**Aina Håkansson** (1877 Kristiinankaupunki – 1949) oli suomalainen valokuvaaja ja taidemaalari.

Aina Håkansson, jonka isä oli kotoisin Ruotsista vietti kasvuvuotensa Vaasassa. Hän lähti sitten Tukholmaan, jossa hän opiskeli hovivalokuvaajan johdolla ja oppi muun muassa valokuvien retusoimisen. Suomeen palattuaan Håkansson oli valokuvaajana Joensuussa ja lisäksi hän työskenteli Pietarissa. Ruotsissa ollessaan hän tapasi elämänkumppaninsa Anna Lidénin. He matkustivat New Yorkiin ja siellä Håkansson toimi retusoijana. Sittemmin hän harjoitti taideopintoja Bostonissa ja osallistui Yhdysvalloissa menestyksellä useisiin taidenäyttelyihin. Håkansson ja Lidén viettivät kaikkiaan 17 vuotta Yhdysvalloissa. He muuttivat Ruotsiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja asettuivat lopulta Kokkolaan, jossa Håkanssonin sisar asui. Kokkolassa Håkansson oli muun muassa Kokkolan yhteiskoulussa piirustuksenopettajana ja retusoijana Anna Sandelinin (1875–1958) vuonna 1898 perustamassa valokuvaamossa. Hän oli mukana muun muassa Helsingissä ja Kokkolassa pidetyissä taidenäyttelyissä.

Häkansson ei ollut taiteilijana kovinkaan tunnettu Suomessa. Suurin osa hänen töistään on ulkomailla, Suomessa niitä on K. H. Renlundin taidemuseossa Kokkolassa.

Maalauksia
----------

* Näkymä Hongellin pihasta Kokkolassa. 1923
* Näkymä Helsingin Tervasaaresta. 1926
* Kokkolan Pikiruukki. 1939
* Raution kirkon alttaritaulu "Hyvä paimen". 1939

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Maria Store : Kokkolaa valokuviinsa ja maalauksiinsa ikuistaneilla taiteilijoilla oli merkittävä rooli kaupunkikuvan dokumentoinnissa, Kokkola-lehti 13.10.2021 (Arkistoitu – Internet Archive)
2. 1 2 3  Kuvaajat : Aina Håkansson ja Olivia Kynzell
**Dadiá** (kreik. Δαδιά) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Souflín kuntaan, Évroksen alueyksikköön ja Itä-Makedonian ja Traakian alueeseen. Kylän väkiluku on 533 (vuonna 2011).

Dadián, Lefkímin ja Souflín metsien kansallispuiston infokeskus.
Dadián kylä sijaitsee Kreikan koillisosassa noin 66 kilometriä koilliseen Alexandroúpolista. Kylän länsipuolella sijaitsee siitä nimensä saanut Dadián metsä, joka on osa Dadián, Lefkímin ja Souflín metsien kansallispuistoa. Kylässä on kansallispuistoon liittyvä info- ja ekoturismikeskus, ja se on myös seudun vaellusreittien lähtöpiste.

Dadiá muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Δαδιάς, *Topikí Koinótita Dadiás*), johon kuuluvat varsinaisen Dadián kylän lisäksi Kotronián kylä sekä Dadián luostari (*Moní Dadiás*). Koko yhdyskunnan väkiluku on 546.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT). Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Δάσος της Δαδιάς *Terrabook*. Viitattu 4.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dadiá** Wikimedia Commonsissa
**Elinkeinovapausvirasto** oli Suomessa 1964–1973 toiminut valtion virasto, joka valvoi yritysten ja yksityisten elinkeinonharjoittajien keskenään sopimia kilpailunrajoituksia. Elinkeinovapausvirastona toimi patentti- ja rekisterihallituksen elinkeinovapausosasto, joka jatkoi kartelliviraston toimintaa. Virasto laati kilpailunrajoituksista selostuksen, joka merkittiin viraston pitämään kilpailunrajoitusrekisteriin ja julkaistiin *Kilpailunvapauslehdessä*. Virastoa avusti elinkeinovapausneuvosto.

Viraston tehtäviin eivät kuuluneet työmarkkinoiden, maatalouden eivätkä kalastuksen piirissä tehdyt sopimukset. Valvonnan piiriin eivät kuuluneet myöskään sopimukset ja järjestelyt, jotka koskivat suomalaisten vientituotteiden tarjontaa ulkomailla, tuontitavaroiden hankintaa ulkomailta tai suomalaisten laivojen tarjontaa ulkomaanliikenteessä. Pankkeja ja vakuutuslaitoksia valvoi pankkitarkastusvirasto.

Yritysten ja elinkeinonharjoittajien yhdistyksen tai yhteisön tuli ilmoittaa elinkeinovapausvirastolle sopimuksista ja järjestelyistä, jotka velvoittivat supistamaan tai rajoittamaan elinkeinotoimintaa tai käyttämään määrättyjä hintoja tai hinnoitteluperusteita. Ilmoitus oli tehtävä 30 päivän kuluessa kilpailunedistämislain voimaantulosta tai sopimuksen tekemisestä tai muuttamisesta. Kehotuksesta tuli ilmoittaa muutkin kilpailua rajoittavat toimet, kuten yksinoikeus tai määräävä markkina-asema.

Patentti- ja rekisterihallituksen elinkeinovapausosastossa oli oikeudellinen toimisto, rekisteröintitoimisto ja tutkimustoimisto. Oikeudellinen toimisto teki tutkimustensa perusteella esitykset neuvotteluista, joilla poistettiin kilpailunrajoitusten vahingollisia vaikutuksia. Se huolehti myös viraston selostusten ja päätösten tiedoksiannoista sekä elinkeinovapausneuvostolle ja muille viranomaisille tehtävistä esityksistä ja hankittavista selvityksistä.

Rekisteröintitoimisto valvoi kilpailunrajoitusten ilmoittamista ja vaati yrityksiltä puuttuvia ilmoituksia. Se myös tutki ilmoitukset ja laati niistä selostukset. Rekisteröintitoimisto piti kilpailunrajoitusrekisteriä ja toimitti *Kilpailunvapauslehteä*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Laki taloudellisen kilpailun edistämisestä, 1/1964.
2. 1 2 3  Asetus taloudellisen kilpailun edistämisestä, 339/1964.
**Analyysin peruslauseet** ovat lauseita, joiden mukaan kaksi analyysin perusmääritelmää, derivointi ja integrointi, ovat toistensa käänteistoimituksia. Analyysin peruslauseita on väitteen kumpaakin puoliskoa varten yksi, ja niiden nimet ovat **analyysin ensimmäinen peruslause** ja **analyysin toinen peruslause**. Siitä, kumpi on kumpi, ei liene täysin yksimielistä käytäntöä.

Analyysin ensimmäinen peruslause
--------------------------------

Jos f on välillä [a,b] *jatkuva funktio* ja F jokin sen integraalifunktio, niin F on derivoituva ja pätee:

\displaystyle F'(x) = f(x)
Lause voidaan kirjoittaa myös muodossa

\frac{d}{dx} \int\_c^x f(t) \, dt = f(x), missä c\in [a,b].

Analyysin toinen peruslause
---------------------------

Olkoot F\_1 ja F\_2 funktion f primitiivejä (integraalifunktioita). Tällöin löytyy vakio c siten, että

F\_1(x) = F\_2(x) + c kaikille x.

Geometrinen tarkastelu
----------------------

Punaisella funktion f alue pisteeseen x asti. Sininen ja punainen alue yhdessä vastaa f:n aluetta x+h asti.
Analyysin peruslause (animaatio)
Merkitään kuvasta funktion f alueen kokoa funktiolla A. Olkoon sinisen alueen leveys h. Kun h on pieni saadaan arvio siniselle alueelle: 

A \approx h \cdot f(x)
Toisaalta sininen alue on A(x + h) - A(x). Yhdistämällä saadaan:

\begin{align}
h \cdot f(x) & \approx A(x + h) - A(x) \\
f(x) & \approx \frac{A(x + h) - A(x)}{h}
\end{align}

Siis f on A:n derivaatta, kun väli h lähestyy nollaa.

\begin{align}
f(x) &= \frac{d}{dx}A = \lim\_{h \to 0} \frac{A(x + h) - A(x)}{h}
\end{align}

Tästä seuraa, että derivoinnin käänteisoperaatiolla funktiosta f saadaan funktio A.

Lähteet
-------

1. ↑  Adams, Robert A.: "5.5", *Calculus: A Complete Course*, s. 297. Pearson: Addison Wesley, 6. painos.

Kirjallisuutta
--------------

* Rikkonen, Harri: *Matematiikan pitkä peruskurssi II: Reaalimuuttujan funktioiden differentiaalilasku*. Helsinki: Otakustantamo, 1969. ISBN 951-671-022-0.
* Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus – TKK:n 1. lukuvuoden laaja matematiikka (2000–2013) (pdf) Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry. ISBN 978-952-7010-12-9 ISBN 978-952-7010-6 (pdf).

Aiheesta muualla
----------------

* MathWorld. Fundamental Theorems of Calculus
**Shikokuchūō** (jap. 四国中央市, *Shikokuchūō-shi*) on Japanin kaupunki Shikokun saarella Ehimen prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäreunalla Seton sisämeren Hiuchinmeren rannikolla ja rajautuu Kagawan, Tokushiman ja Kōchin prefektuureihin. Etelässä kaupungin alue nousee korkealle Hōō- ja Ishizuchivuorille, joiden välissä itään virtaa Dōzanjoki. Shikokuchūōssa on 86 499 asukasta (lokakuussa 2019) ja sen pinta-ala on 421,24 neliökilometriä.

Shikokuchūō on hallinnollisena alueena suhteellisen uusi: kaupunki perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Kawanoen ja Iyo-Mishiman kaupungit, Doin maaseutukaupunki ja Shingūn kyläkunta. Kaupungin nimi ("Keski-Shikoku") valittiin, koska se sijaitsee keskeisesti hyvien liikenneyhteyksien päässä kaikista Shikokun prefektuurien pääkaupungeista ja voisi siten toimia koko saaren keskuksena. Nimivalintaa arvosteltiin laajalti; kaupunkilaisten keskuudessa suosituin vaihtoehto oli entinen piirikunnan nimi Uma (jap. 宇摩). Kawanoen kaupunki kukoisti jo Nara-kaudelta lähtien Kōchiin johtavan Tosa-kaidō-tien varren solmukohtana. Alueelle syntyi 1700-luvun puolivälissä paperinvalmistusta. Tuotantomenetelmien kehityttyä Meiji-kauden loppupuolelta alkaen Iyo-Mishiman ja Kawanoen kaupungit nousivat toisen maailmansodan jälkeen Japanin paperintuotannon merkittävimäksi keskukseksi. *Mizuhiki*-paperinaru on maan laajuisesti tunnettu erityistuote. Muita elinkeinoja ovat muoviteollisuus sekä riisin, teen, vihannesten ja hedelmien viljely.

Shikokuchūōn nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Kinshajärven seutu luonnonnähtävyyksineen, paperimuseo ja Kawanoen linna. Kaupunkia palvelee JR Shikokun Yosan-linja.

Kuvia
-----

* KinshajärviKinshajärvi
* Senryū-jiSenryū-ji
* Kawanoen linnaKawanoen linna
* Kawanoen satamaaKawanoen satamaa
* Dōzanjoen rantatörmääDōzanjoen rantatörmää

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 四国中央市 Kotobank. Viitattu 24.11.2019.
2. 1 2  四国中央市の人口データ 四国中央市役所.  Arkistoitu 11.1.2015. Viitattu 24.11.2019.
3. 1 2 3 4  日本大百科全書: 四国中央市 Kotobank. Viitattu 24.11.2019.
4. ↑  今尾恵介: *地名の社会学*, s. 150. 角川学芸出版, 2008. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  四国中央市の概要 四国中央市役所.  Arkistoitu 25.12.2019. Viitattu 24.11.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shikokuchūō** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ehimen prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Imabari
* Iyo
* Matsuyama (pääkaupunki)
* Niihama
* Ōzu
* Saijō
* Seiyo
* Shikokuchūō
* Tōon
* Uwajima
* Yawatahama

 |  |
|  |
| Kunnatpiirikunnittain | **Iyon piirikunta** (Masaki · Tobe) · **Kamiukenan piirikunta** (Kumakōgen) · **Kitan piirikunta** (Uchiko) · **Kita-Uwan piirikunta** (Kihoku · Matsuno) · **Minami-Uwan piirikunta** (Ainan) · **Nishi-Uwan piirikunta** (Ikata) · **Ochin piirikunta** (Kamijima) |

 |
**Hugo Albert Emil Hermann Dingler** (7. heinäkuuta 1881 München, Saksa – 29. kesäkuuta 1954 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen tiedemies ja filosofi. Dingler kannatti arjalaista fysiikkaa ja vastusti Albert Einsteinin suhteellisuusteoriaa.

Elämäkerta
----------

Dingler syntyi vuonna 1881 Münchenissä, Saksassa. Hänen isänsä Hermann Dingler oli Karl Wilhelm von Nägelin assistenssi ja myöhemmin kasvitieteen professori Aschaffenburgissa ja äiti saksalaisen kemistin Emil Erlenmeyerin tytär Maria. Lukio-opintojen loputtua Aschaffenburgissa, Dingler opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Erlangenissa, Göttingenissä ja Münchenissä. Häntä opetti muun muassa Ferdinand von Lindemann, Felix Klein, Johannes Stark ja Walter Lietzmann. 

Dingler väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1906 Aurel Vossin ohjaamana. Dingler ei saanut hakemaansa matematiikan dosentin virkaa, hänelle tosin annettiin toinen virka. Dingler kääntyi myöhemmin matematiikasta tieteenfilosofiaan. 

Dingler sai professuurin Darmstadtista, mutta hänet erotettiin kaksi vuotta myöhemmin. Dingler uskoi, että juutalaiset olivat syyllisiä. Todellinen syy kuitenkin oli yliopiston yleinen menojensupistaminen. Dingler liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1940 ja sai puolueen kautta itselleen työpaikan. Dinglerin vuonna 1944 julkaistusta teoksesta *Lehrbuch der Exakten Naturwissenschaften* vain 30 kappaletta säästyi sodan yli.

Teokset
-------

* *Beitrage zur Kenntnis der infinitesimalen Deformation einer Flaeche*, Amorbach, 1907, väitöstyö.
* *Grundlinean einer Kritik und exakten Therie der Wissenschften*, 1907.
* *Kritische Bemerkungen zu den Grundlagen der Relativitaetstheorie*, *Physikalische Zeitschrift* vol 21, (1920), 668–675.
* *Metphysik als Wisenschaft under Primat der Philosophie*, München, 1926.
* *Philosophie der Logik und Arithmetik*, München, 1931.
* *Geschichte der Naturphilosophie*, Berliini, 1932.
* *Die Grundlagen der Geometrie*, Stuttgart, 1933.
* *Das System*, München 1933
* *Das Handlen im Sinne des hoechsten Zieles* München, 1935
* *Vom Tierseele zur Menschenseele*, 1941, Leipzig.
* *Lehrbuch der Exakten Naturwissenschaften*, Berliini, 1944. Paul Lorenzenin uudelleen muokkaama: *Aufbau der Fundamentalwissenschaften*, München, 1964.
* *Grundriss der methodischen Philosophie*, Fuessen, 1949
* *Ergreifung des Wirklichen*, München 1955.

Lähteet
-------

1. ↑  Hugo Dingler (1881-1954) Bibliotheksverbund Bayern.  Arkistoitu 27.9.2007. Viitattu 24. lokakuuta 2007. (saksaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Australia
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Juho Viinamäki** (30. kesäkuuta 1859 Siikainen – 15. joulukuuta 1943 Salo) oli suomalainen Salossa asunut talonomistaja, torvisoittokunnan johtaja, keräilijä ja museomies.

Viinamäki liittyi asevelvollisena Turun pataljoonaan vuonna 1881 ja hän oli soittajana pataljoonassa kuuden vuoden ajan. Vuonna 1888 hän oli torvisoittokunnan johtajana Piikkiössä ja perusti samana vuonna soittokunnan myös Sauvoon. Vuoden 1888 lopulla hänet valittiin torvisoittokunnan johtajaksi Saloon. Hän johti Salon torvisoittokuntaa 25 vuoden ajan ja perusti Salosta käsin soittokunnat myös Perniöön ja Kiikalaan. Viinamäki oli myös Salon jouhiorkesterin ja Salon amatööriorkesterin jäsenenä. Keväällä 1918 Viinamäki perusti soittokunnan uudelleen Saloon Suomen sisällissodan valkoisten sankarihautajaisia varten ja tästä soittokunnasta kehittyi Salon VPK:n torvisoittokunta, jonka jäsenenä Viinamäki myös oli.

Viinamäki aloitti vanhojen esineiden keräämisen jo lapsena ja vartuttuaan hän alkoi myös täyttää eläimiä. 1900-luvun alussa hän perusti Rummunlyöjänkadun varrella sijainneeseen taloonsa yksityisen museon, joka oli yleisölle avoinna vuodesta 1909 alkaen. Vuonna 1918 museossa oli 1 700 esinettä. Museon esineistöön kuului muun muassa rahakokoelma, jossa oli 80 eri maan rahoja, erilaisia aseita, tinatavaraa ja täytettyjä eläimiä. Museon kokoelmassa oli myös Salon siltavoudin vanha rumpu.

Viinamäki joutui kuitenkin luopumaan suuresta osasta museokokoelmistaan taloudellisista syistä. Salon kauppala ei suostunut ostamaan museon kokoelmaa ja vuosina 1918–1919 suurimman osan esineistä osti eräs turkulainen antiikkikauppias ja muutamat helsinkiläiset henkilöt. Loput esineistä Viinamäki sijoitti Jokirannassa sijainneeseen huvilaansa.

Viinamäki oli Salo-Uskelan suojeluskunnan jäsenenä sen perustamisesta syksystä 1917 alkaen. Hänet palkittiin suojeluskuntien ansiomitalilla ja suojeluskuntakorpraalin arvolla.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Talonomistaja Juho Viinamäki, Salon Seudun Sanomat, 1943, No 143, sivu 1, julkaistu 18.12.1943
2. 1 2 3 4 5  Talonomistaja Juho Viinamäki. 80-vuotias, Uusi Aura, 30.06.1939, nro 171, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
3. 1 2 3 4  Päivästä päivään, Helsingin Sanomat, 30.06.1939, nro 171, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. 1 2 3 4  Juho Viinamäki 80-vuotias, Salon Sanomat, 29.06.1939, nro 71, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
5. ↑  Muistokirjoitus, † Juho Viinamäki, Salon Seudun Sanomat, 1943, No 143, sivu 2, julkaistu 18.12.1943
**Anna-Liisa Varis** (o.s. **Tuomola**; 25. elokuuta 1925 Antrea – 4. syyskuuta 2023 Tampere) oli suomalainen maatalouseläintieteen tutkija ja professori.

Varis väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1971. Hänen tutkimusaloihinsa kuului maatalouden tuhohyönteisten tutkimus, ja hän teki maatalouseläintieteestä itsenäisen tutkimus- ja oppiaineen. Varis hoiti maatalouseläintieteen apulaisprofessuuria Helsingin yliopistossa vuodesta 1974 ja varsinaista professuuria 1987–1990. Hän koulutti useita opiskelija- ja tutkijasukupolvia.

Anna-Liisa Variksen puoliso vuodesta 1955 oli kasvieläintieteen professori Eero Varis.

Viitteet
--------

1. 1 2  Helenius, Juha – Kurppa, Sirpa – Varis, Olli: Uraauurtava tutkija. (Muistokirjoitus.) *Helsingin Sanomat*, 15.12.2023, s. B 26. Artikkelin verkkoversio.
2. 1 2  Ellonen, Leena (toim.): *Suomen professorit 1640–2007*, s. 789–790. Helsinki: Professoriliitto, 2008. ISBN 978-952-99281-1-8.

Aiheesta muualla
----------------

* Varis, Anna-Liisa hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)
**Slovo Kyrgyzstana** (Слово Кыргызстана, "Kirgisian sana") on Kirgisian pääkaupungissa Biškekissä ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti.

Lehti perustettiin vuonna 1925 nimellä *Batratskaja pravda* ("Maatyöläisen totuus"). Se sai nimen *Krestjanski put* ("Talonpojan tie") vuonna 1926 ja *Sovetskaja Kirgizia* ("Neuvosto-Kirgisia") vuonna 1927.

*Sovetskaja Kirgizia* oli neuvostoaikana Kirgisian kommunistisen puolueen sekä Kirgisian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 131 000 kappaletta vuonna 1980. Sen rinnalla ilmestyi kirgiisinkielinen päivälehti *Sovettik Kyrgyzstan*.

Lehti sai nimen *Slovo Kyrgyzstana* maan itsenäistyessä vuonna 1991. Sitä julkaisee samanniminen kustannusyhtiö, mutta käytännössä lehti on valtion äänenkannattaja. Kolmesti viikossa ilmestyvän lehden levikki oli 6 000 kappaletta vuonna 2004. Perjantaisin ilmestyvää *V kontse nedeli* ("Viikon lopussa") -nimistä numeroa painettiin 20 000 kappaletta.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Kyrgyz Sovet Entsiklopedijasy, t. 5*, s. 341–342. Frunze: Kyrgyz Sovet Entsiklopedijasynyn bašky redaktsijasy, 1980.
2. ↑  *Kirgizskaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika: Entsiklopedija*, s. 276–278. Frunze: Glavnaja redaktsija Kirgizskoi Sovetskoi Entsiklopedii, 1982.
3. ↑  Gazeta "Slovo Kyrgyzstana" *TsentrAzija*. Viitattu 15.12.2023.
4. ↑  "Golos Svobody": Kyrgyzstantsev zastavljajut vypisyvat gosudarstvennuju pressu *TsentrAzija*.  1.12.2004. Viitattu 15.12.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Lehden sivusto
**Lielahden koulu** on Länsi-Tampereella, Lintulammessa sijaitseva yhtenäiskoulu, jossa toimivat luokat 1–9 ja esiopetus.​

Koulun toimitiloihin kuuluu seitsemän rakennusta. Päärakennus oli remontissa kesään 2017 asti ja tästä johtuen siellä normaalisti opiskelevat 7.–10.-luokkalaiset olivat siirtotiloissa entisen Kodin 1:n rakennuksessa Lielahdessa. Tiilitalossa opiskelevat esikoululaiset ja alkuopetus. Puutalo on myös peruskorjattu. Uudisrakennus sisältää kuvataideluokan, liikuntasalin ja musiikkiluokan, ja siinä ovat myös nuorisotilat. Entisen Lielahden terveysaseman remontoiduissa tiloissa opiskelee alakoululaisia. Koululla oli vuosina 2018-2020 Lentävänniemen koulu väistössä siirrettävissä parakeissa.​

Historia
--------

Vuonna 1900 Niemen alueelle perustettiin alakoulu nimeltä Harjuntaustan koulu, joka aloitti toimintansa Niemen talon tiloissa. Siellä opiskeli ensimmäisenä vuotena 36 oppilasta, ja luokkia oli neljä. Koulun ensimmäinen opettaja oli Edvard Silenius. Vuosien kuluessa oppilaiden määrä kasvoi ja tila alkoi loppua, joten koululle alettiin suunnitella uusia tiloja Lielahden alueelle. Tiilirakennus ja puurakennus valmistuivat vuonna 1924, jonka jälkeen koulu muuttui Lielahden alakouluksi. Rakennusten arkkitehtinä toimi Toivo Salervo. Lisäksi koululle rakennettiin päärakennus vuonna 1986, koska Lielahteen haluttiin myös yläkoulu. Näin syntyi Lielahden yhtenäiskoulu.​

Tunnettuja opiskelijoita
------------------------

* Jonne Aaron
* Pertti Mäkipää
* Petri Nygård
* Tiina Lymi

Lähteet
-------

* 
* 
*

Aiheesta muualla
----------------

* 
*
Mykola Šlemkevytš
**Mykola Šlemkevytš**, ukr. Микола Шлемкевич (salanimet: M. Ivaneiko, S. Vilšyna, R. Sribnyi), (27. tammikuuta 1894 Pyliava, Butšatšin piirikunta, Galitsia – 14. helmikuuta 1966 Passaic, New Jersey, Yhdysvallat) oli ukrainalainen filosofi ja poliittinen hahmo.

Šlemkevytš oli Ševtšenkon tieteellisen seuran ja Ukrainan taide- ja tiedeakatemian täysjäsen vuodesta 1941. Opinnot Wienin yliopistossa keskeytyivät ensimmäiseen maailmansotaan. Vuonna 1915 Venäjän miehitysviranomaiset karkottivat hänet Galitsiasta Siperiaan. Palattuaan hän seurasi Kiovassa *Robitnytša hazeta* -lehden (1917–1919) toimitussihteerinä Ukrainan itsenäisyyden uudestisyntymistä ja häviötä. Valmistuttuaan Wienin yliopistosta (filosofian tohtori, 1926) hän osallistui Literaturno-naukovyi vistnyk -julkaisun tekemiseen. Opiskeltuaan Sorbonnessa (1928–1929) hän palasi Lviviin, oli Kansallisen yhtenäisyyden rintaman ideologi ja toimitti sen *Peremoha*-lehteä (1933–1939) ja *Ukrajinski visty[[ä* (1935–1939). Toisen maailmansodan aikana hän johti Ukrajinske Vydavnytstvon (Krakova) julkaisuosastoa Krakovassa ja Lvivissä (1941–1944).

Toisen maailmansodan päätyttyä Šlemkevytš asui pakolaisena Wienissä ja sitten Münchenissä. Hän oli Ukrainan kansallisen valtioliiton perustajajäsen, sen toimeenpanevan neuvoston varapuheenjohtaja, Ukrainan kansallisneuvoston perustajajäsen ja MUR:n jäsen. Muutettuaan vuonna 1949 hNew Jerseyyn hän perusti Ukrainan kansallisdemokraattien liiton (1950), perusti *Lysty do pryjatelivin* (1953–1966) ja oli sen päätoimittaja ja perusti Kljutši-kustantamon (1956) ja Ukrainan tutkimus- ja tiedotusinstituutin (1961). ). Hän julkaisi artikkeleita Galitsian ja emigranttien lehdistössä ja kirjoitti ukrainalaista kulttuuria ja poliittista ajattelua käsitteleviä kirjoja, muun muassa teokset *Ukrajinska synteza tšy ukraïnsa hromadianska viina* (1946, 'Ukrainan synteesi tai Ukrainan sisällissota'), *Zahublena ukrajinska ljudyna* (1954) ja *Halytšanstvo* (1956).

Filosofian alan pääteoksessaan *Filosofija* (934; 2. painos nimellä: *Sutnist filosofi* (1981, 'Filosofian ydin'), joka on tarkistettu käännös hänen Wienin yliopistoon tekemästään tohtorinväitöskirjasta, hän arvostelee absolutistisia, relativistisia ja klassisia filosofian määritelmiä ja esittää historiallisten todisteiden perusteella, että filosofialla on kolme tehtävää: kritisoida olemassa olevaa henkistä kulttuuria (tiede, taide ja uskonto), esittää ongelmat sillä tavoin, että niitä voidaan käsitellä tieteellisesti, ja yhdistää henkisen kulttuurin eri osa-alueet yhtenäiseksi maailmankuvaksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Taras Zakydalsky: Shlemkevych, Mykola *Internet Encyclopedia of Ukraine*.  1993.  (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mykola Šlemkevytš** Wikimedia Commonsissa
Metallinen cilice.
**Cilice** eli **piikkivyö** eli **katumusnauha** on vuosisatoja vanha itsekidutusväline, jota käytetään uskonnollisissa katumusharjoituksissa. Cilicellä voidaan tarkoittaa sekä katumusnauhaa että samantapaista jouhipaitaa. Ciliceä on käytetty varsinkin erilaisten uskonnollisten ryhmien parissa. Esimerkiksi katolisen kirkon piirissä muun muassa Franciscus Assisilainen, Ignatius Loyola ja Äiti Teresa ovat käyttäneet katumusnauhaa. Myös paavi Paavali VI:n tiedetään käyttäneen jouhipaitaa.

Nykyisistä uskonnollisista yhteisöistä etenkin osan Opus Dein jäsenistä tiedetään käyttävän katumusnauhaa muiden ruumiillisten katumustekojen lisäksi. Katumusnauhaa käyttävät etenkin nuoret numeraarijäsenet ja papit, kaksi tuntia muutamana päivänä viikossa paitsi ei sunnuntaisin eikä kirkollisina juhlapäivinä. Iäkkäät ja sairaat jäsenet eivät harjoita ruumiillisia katumustekoja. Opus Dein ohjeiden mukaan katumusnauhan kuuluu tuntua epämukavalta mutta se ei saa aiheuttaa verenvuotoa, eikä jättää ihoon pysyviä merkkejä. Tarkoituksena on pientä epämukavuutta tuntemalla jollain tapaa samaistua Kristuksen kärsimykseen ristillä. Kritiikkiin sen käytöstä on vastattu esimerkiksi vertaamalla katumusnauhan käyttöä "nykyaikaisiin kehonrääkkäysmuotoihin" – esimerkiksi lävistyksiin, plastiikkakirurgiaan ja aerobiciin. Lisäksi väitteitä cilicen aiheuttamasta kivusta on pidetty liioiteltuina. On myös kiistetty, että cilicen käyttö vuodattaisi verta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Mikko Ketola: *Opus Dei: vaiettu salaseura?*. Minerva, 2006. ISBN 952-482-026-9.  s. 30-31
2. ↑
3. ↑  Martin Rhonheimer: "Ihr seid das Licht der Welt: Das Opus Dei - jungen Menschen erklärt"
4. ↑
5. ↑  Opus Dei: Opus Dei and Corporal Mortification *opusdei.us*. Viitattu 10. marraskuuta 2008. (englanniksi)
Konservaattori työssään Puolan kansallismuseossa.
**Konservaattori** on ammatti, jonka harjoittaja vastaa kulttuuriomaisuuden eli esimerkiksi museoesineiden tai muun kulttuurihistoriallisen omaisuuden säilyttämisestä ja hoitamisesta eli konservoinnista. Konservaattorilta vaaditaan erikoistumisalan esineistön ja kulttuurikohteiden tekniikoiden ja historian tuntemusta. Työ vaatii tarkkuutta, huolellisuutta sekä konservoinnin eettisten asenteiden omaksumista. Konservaattorien yleisimpiä työpaikkoja ovat museot, kirjastot ja arkistot.

Konservaattoriksi opiskellaan nykyisin ammattikorkeakoulussa. Suomessa koulutusta tarjoaa Metropolia Vantaalla. Rakennuskonservointia on aiemmin voinut opiskella myös Seinäjoen ammattikorkeakoulussa. Konservaattorin ammattikorkeakoulututkinnon laajuus on 240 opintopistettä (160 opintoviikkoa) ja sen suorittamiseen kuluu yleensä neljä vuotta. Opintojen aikana erikoistutaan johonkin tiettyyn konservoinnin osa-alueeseen, esimerkiksi maalaus-, esine-, tekstiili-, paperi- tai huonekalukonservointiin.

Konservoinnin alan kehittämisestä ja konservaattoreiden osaamisen seurannasta vastaa Suomessa Pohjoismaisen konservaattoriliiton Suomen osasto ry.

Koulutuksen historiaa Suomessa
------------------------------

Konservointikoulutus aloitettiin opistotasoisena Suomessa 1. elokuuta 1984 Vantaan käsi- ja taideteollisessa oppilaitoksessa. Vuonna 1994 koulutus siirrettiin Vantaan ammattikorkeakoulukokeiluun ja tutkinto muuttui "ammatillisesti suuntautuneeksi korkeakoulututkinnoksi". Tuolloin tutkinto myös piteni 3,5-vuotiseksi. Vuonna 1998 koulutus siirtyi Espoon-Vantaan teknilliseen ammattikorkeakouluun (vuodesta 2008 osa Metropoliaa) ja vuonna 2000 opetusaika piteni nykyiseen neljään vuoteen.

Vuodesta 2006 lähtien on ollut mahdollista suorittaa myös konservoinnin ylempi ammattikorkeakoulututkinto.

Lähteet
-------

1. ↑  Konservoinnin koulutusohjelma Metropolia. Viitattu 12.12.2013.
2. 1 2 3  Auer, Tuula & Niinistö-Sivuranta, Susanna (toim.): Konservoinnin YAMK-tutkinnot – osaamista historiasta tulevaan  2008. Metropolia. Viitattu 12.12.2013. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Konservoinnin koulutusohjelma Seamk.fi. Viitattu 12.12.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjoismaisen konservaattoriliiton Suomen osasto ry
* Konservaattorin ammatinkuvaus Ammattinetissä
Kanavan sijainti
Kanava ja sen rantapromenadit Agenin kaupungissa
**Canal latéral à la Garonne**, tai lyhyemmin **canal de Garonne**, on Ranskassa sijaitseva kanava. Se on Garonnejoen sivukanava yhdistäen Toulousen ja Bordeaux’n kaupungit.
Garonnejokea on hankala purjehtia koska sen vedenpinnan korkeudet vaihtelevat paljon. 1800-luvulla päätettiin rakentaa joen vierelle kanava, jossa olisi tasaisemmat olosuhteet. Garonnen sivukanava rakennettiin Toulousen ja Castets-en-Dorthen välille vuosina 1838–1856 insinööri De Baudren johdolla. Kanava on 193 kilometriä pitkä ja siinä on 53 sulkua. Pudotusta tuolla matkalla on yhteensä 128 metriä. Kanava oli tärkeä reitti tavaroiden kuljettamiseen, mutta nykyään se on melkein pelkästään jokimatkailijoiden käytössä.  Kanavaan kuuluu myös useita kanavasiltoja, joista Garonnejoen ylittävä Agenin kanavasilta on Ranskan toiseksi pisin kanavasilta. Kanava muodostaa Toulousesta Välimerelle johtavan Canal du Midin kanssa yhteyden Atlantilta Välimerelle. Kanavia kutsutaan yleisesti kahden meren kanavaksi (*Canal des Deux Mers*).

  

* Tarnjoen ylittävä Cacorin kanavasiltaTarnjoen ylittävä Cacorin kanavasilta
* Kanava MoissacissaKanava Moissacissa
* Sulku numero 53, jossa kanava yhdistyy GaronnejokeenSulku numero 53, jossa kanava yhdistyy Garonnejokeen

Lähteet
-------

1. ↑  La Garonne et le canal latéral à la Garonne Voies navigables de France. Viitattu 14.12.2023. (ranskaksi)
2. ↑  Canal de Garonne French Waterways. Viitattu 14.12.2023. (englanniksi)
3. ↑  Le canal de Garonne Le canal des 2 mers à vélo. Viitattu 14.12.2023. (ranskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Canal latéral à la Garonne** Wikimedia Commonsissa