recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Christoph Bernhard** (1628–1692) oli saksalainen säveltäjä ja musiikkiteoreetikko.

Bernhard ilmeisesti opiskeli teologiaa, oikeustiedettä ja musiikkia Danzigissa. Vuodesta 1649 hän työskenteli Dresdenissä Saksin vaaliruhtinaan palveluksessa. Hän jatkoi samaan aikaan opiskelua Heinrich Schützin johdolla. Lisäksi hän suoritti lyhyesti opintoja Roomassa. Vuonna 1655 Bernhard pääsi varakapellimestariksi Dresdenissä, ja vuonna 1663 hän sai kanttorin työn Hampurissa. Vuonna 1670 Schütz tilasi Bernhardilta hautajaissävellyksen, joka pari vuotta myöhemmin esitettiin vanhemman säveltäjän hautajaisissa.

Bernhard saavutti aikanaan arvostusta etenkin saksan- ja latinankielisillä hengellisillä vokaaliteoksillaan. Nykyään hänet muistetaan ennen kaikkea teoreettisesta kirjoituksistaan, joihin kuului *Tractatus compositionis augmentatus*. Kyseistä teosta levitettiin laajalti 1600-luvun jälkipuoliskolla. Siinä Bernhard tarkasteli musiikkia kolmessa kategoriassa: *stylus gravis* (Palestrinan ja muiden klassinen polyfonia), *stylus luxurians communis* (Monteverdin tyyli) ja *stylus luxurians theatralis* (resitatiivi).

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Christoph Bernhard HOASM

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* BMLO
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee termiä kartan tutkimattomille alueille. Muita merkityksiä luetellaan täsmennyssivulla.*
Vuonna 1566 julkaistu Pohjois-Amerikan kartta, jossa käytetään sekä termiä "terra incognita" että "mare incognitum".
**Terra incognita** (suom. *tuntematon maa*) on historiallinen latinankielinen termi kartan tutkimattomille alueille. Tuntemattomat merialueet merkittiin vastaavasti sanoilla mare incognitum, *tuntematon meri*.

Kartanpiirtäjät sijoittivat tutkimattomille seuduille joskus myyttisiä olentoja ja arvailivat siellä esiintyviä pinnanmuotoja. Tyhjiin kohtiin kehiteltiin jopa kokonaisia mantereita. Eräs tunnettu hypoteettinen manner on Aristoteleen esittämä Terra australis incognita (suom. *tuntematon eteläinen maa*) tai lyhyemmin Terra Australis, joka esiintyi eurooppalaisissa kartoissa 1400-luvulta 1700-luvulle saakka.

Terra incognita hävisi kartoista 1800-luvulla, kun mantereiden kaikissa osissa oli käyty. Nykyään fraasia käytetään metaforana puhuttaessa aiheesta, josta ei vielä tiedetä paljoa.

Lähteet
-------

1. ↑  Uutta kirjallisuutta - Luvattomilla teillä.  *Karjalatar*, 7.10.1899, nro 115, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 25.7.2014.
2. ↑  Etelänapatutkimukset.  *Päivälehti*, 4.2.1903, nro 28, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 25.7.2014.
3. ↑  Grundandet af de australiska kolonierna.  *Åbo Underrättelser*, 17.2.1885, nro 46, s. 3. Kansalliskirjasto. Viitattu 25.7.2014.
**La favorite** (suom. *Suosikki*) on italialaisen oopperasäveltäjä Gaetano Donizettin nelinäytöksinen ooppera, jonka ranskankielisen libreton kirjoittivat *Alphonse Royer* sekä *Gustave Vaëz*. Libreton perustana on ollut *Baculard d’Arnaudin* näytelmä *Le comte de Comminges*.

Italiankielinen versio oopperasta sai esityksensä Padovassa ja teoksen nimenä oli tällöin **Leonora di Guzman**. Esitys tapahtui vuonna 1842. Seuraavana vuonna eli 1843 esitettiin ooppera Milanon Teatro alla Scalassa ja nyt sen nimenä oli **Elda**. 

Donizetti ei ollut itse osallisena näihin esityksiin. Kuitenkin nykyisin oopperaa esitetään huomattavasti useammin italiankielisenä kuin ranskankielisenä versiona, ja siitä käytetään lähes yksinomaan nimitystä *La favorita*.

Roolit ja vuoden 1840 miehitys
------------------------------

* Lèonor de Guzman / Leonora di Gusmann (mezzosopraano), Rosina Stoltz,
* Inès / Inez, Leonoran uskottu (sopraano), Elian,
* Fernand / Fernando (tenori), Gilbert Louis Duprez,
* Alphonse IX / Alfonso XI, Kastilian kuningas (baritoni), Paolo Barrailhet,
* Balthazar / Baldassare, San Giacomo di Compostella. Luostarin johtaja (basso), Nicholas-Prosper Levasseur,
* Don Gaspar, Kuninkaan upseeri (tenori). Pierre François Wartel,
* aatelismies (tenori).

Lähteet
-------

* Veijo Murtomäki; Italiälainen ooppera 1800-luvulla, Bel canto: Gaetano Donizetti.

Aiheesta muualla
----------------

* Oopperan libretto (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi) (espanjaksi)
**Christoph Brandner** (s. 5. heinäkuuta 1975 Bruck an der Mur, Itävalta) on itävaltalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkohyökkääjä. Brandner aloitti uransa kasvattajaseurassaan Kapfenberger SV:ssa vuonna 1990. Viimeiset ottelunsa Brandner pelasi kaudella 2011–2012 Klagenfurter AC:n joukkueessa.

Ennen Pohjois-Amerikkaa
-----------------------

Brandner pelasi Itävallassa vuosina 1990–2000, edustaen maansa pääsarjassa pelanneita Kapfenbergeria sekä Klagenfurteria. Kaudella 2000–2001 Brandner pelasi Saksan pääsarjassa, DEL-liigassa. DEL-liigassa Brandner edusti Krefeld Pinguinea kolmen kauden ajan.

Pohjois-Amerikassa
------------------

NHL-seura Minnesota Wild varasi Brandnerin vuoden 2002 varaustilaisuudessa numerolla 237. Kaudeksi 2003–2004 siirtyikin Pohjois-Amerikkaan Wildin organisaatioon. Brandner pelasi Wildin farmiseurassa, AHL:ssä pelaavassa Houston Aerosissa. NHL-debyyttinsä hän teki 8. lokakuuta 2003 vierasottelussa Chicago Blackhawksia vastaan. Ensimmäisen maalinsa Brandner teki uransa kolmannessa NHL-ottelussa San Jose Sharksia vastaan.

Paluu Eurooppaan
----------------

Brandner pelasi Pohjois-Amerikassa vielä kaudella 2004–2005, mutta ainoastaan farmiseura Houstonissa. Seuraavaksi kaudeksi Brandner palasikin Eurooppaan ja pelasi kauden Elitserienissä, edustaen Södertälje SK:ta.

Vuosina 2006–2008 Brandner pelasi jälleen Saksassa, edustaen Hamburg Freezersia. Uransa lopun, vuodet 2008–2012, Brandner pelasi Itävallassa Klagenfurterin joukkueessa.

Brandner pelasi urallaan Itävallan pääsarjassa 397 ottelua, Saksan DEL-liigassa 253 ottelua ja edusti Itävaltaa yhteensä 56:ssa A-maaottelussa. Brandner voitti urallaan kerran Saksan mestaruuden (kaudella 2002–2003) sekä kolmesti Itävallan mestaruuden (1999–2001 ja 2008–2009).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Christoph Brandner *eliteprospects.com*. www.eliteprospects.com. Viitattu 13.12.2013. (englanniksi)
2. ↑  Christoph Brandner – Game Log *nhl.com*. National Hockey League. Viitattu 13.12.2013. (englanniksi)
**La Valletta Brianza** on kunta Leccon maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. 

Kunta perustettiin vuonna 2015, kun kaksi kuntaa Perego ja Rovagnate, yhdistyivät muodostaen La Valletta Brianzan kunnan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  tuttitalia
2. ↑  Kuntaliitokset 2015

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **La Valletta Brianza** Wikimedia Commonsissa

Leccon maakunta
Abbadia Lariana | Airuno | Annone di Brianza | Ballabio | Barzago | Barzanò | Barzio | Bellano | Bosisio Parini | Brivio | Bulciago | Calco | Calolziocorte | Carenno | Casargo | Casatenovo | Cassago Brianza | Cassina Valsassina | Castello di Brianza | Cernusco Lombardone | Cesana Brianza | Civate | Colico | Colle Brianza | Cortenova | Costa Masnaga | Crandola Valsassina | Cremella | Cremeno | Dervio | Dolzago | Dorio | Ello | Erve | Esino Lario | Galbiate | Garbagnate Monastero | Garlate | Imbersago | Introbio | Introzzo | La Valletta Brianza | Lecco | Lierna | Lomagna | Malgrate | Mandello del Lario | Margno | Merate | Missaglia | Moggio | Molteno | Monte Marenzo | Montevecchia | Monticello Brianza | Morterone | Nibionno | Oggiono | Olgiate Molgora | Olginate | Oliveto Lario | Osnago | Paderno d’Adda | Pagnona | Parlasco | Pasturo | Perledo | Pescate | Premana | Primaluna | Robbiate | Rogeno | Santa Maria Hoè | Sirone | Sirtori | Sueglio | Suello | Taceno | Torre de’ Busi | Tremenico | Valgreghentino | Valmadrera | Varenna | Vendrogno | Vercurago | Verderio | Vestreno | Viganò
**Arthur Smith** (1. huhtikuuta 1921 Clinton, Etelä-Carolina – 3. huhtikuuta 2014 Charlotte, Pohjois-Carolina) oli yhdysvaltalainen kantrimuusikko.

Arthur Smith oli alun perin tekstiilitehtaan työntekijä, josta tuli tunnettu kantri-instrumentaalien säveltäjä sekä kitaristi, viulisti ja banjonsoittaja, jonka suurin hitti oli instrumentaali *Guitar Boogie*.

Ura
---

Arthur oli tehdastyöläisen ja musiikinopettaja Clayton Seymour Smithin poika. Smithin ensimmäinen soitin oli kornetti. Arthur Smith veljineen perusti Dixieland-yhtyeen nimeltä Carolina Crackerjacks, joka esiintyi radiossa Spartanburgissa, Etelä-Carolinassa; he onnistuivat rajoitetusti jazzformaattinsa kanssa. Heistä tuli suositumpi kantriyhtyeenä, ennen kuin Arthur muutti Charlotteen, Pohjois-Carolinaan liittyäkseen WBT Carolina Barndancen liveshow’hun ja radio-ohjelmaan. Ennen toista maailmansotaa Arthur oli WBT Briarhoppers -yhtyeen jäsen.

Sodan jälkeen palattuaan merivoimien palveluksesta vaimonsa luo Charlotteen Smith jatkoi levytysuraansa ja aloitti Carolina Calling -radioshow’n. Hän levytti vuonna 1948 tunnetuimman sävellyksensä Guitar Boogien, jota voidaan pitää yhtenä tunnetuimmista rockin edeltäjistä.

Vuonna 1955 Smith sävelsi banjoinstrumentaalin nimeltä "Feudin’ Banjos" ja äänitti sen Don Reno -nimisen banjonsoittajan kanssa.

Singlet
-------

* 1948 "Banjo Boogie" ja "Guitar Boogie"
* 1949 "Boomerang"
* 1963 "Tie My Hunting Dog Down, Jed"
* 1973 "Battling Banjos Polka"

Lähteet
-------

1. ↑  DePriest, Joe: Charlotte’s Arthur Smith, who wrote ‘Dueling Banjos,’ died Thursday at 93 *The Charlotte Observer*.  3.4.2014. Viitattu 4.4.2014. (englanniksi)
2. ↑  Biography Oldies


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM

 |

 |
Etukuormain traktorissa.
**Etukuormain** on traktorin eteen kiinnitettävä työväline, jolla traktorin etupää saadaan myös hyötykäyttöön.

Historia
--------

Etukuormaimet alkoivat yleistyä traktoreissa siinä vaiheessa, kun niiden etupäät ja lähinnä etuakselit vankistuivat tarpeeksi. Hyvin varhaiset kuormaimet olivat mekaanisia, eivätkä ne saavuttaneet suurta suosiota ennen kuin hydrauliikan yleistyessä ja halventuessa niiden käytettävyys parani.

Toimintaperiaate
----------------

Hydraulivoimalla toimivat kuormaimet voidaan jaotella sylintereiden toimivuuden (yksi- tai kaksitoiminen), sylinterien määrän, hydraulisen kauhan käännön taikka vakainten olemassaolon ja niiden tyypin (mekaaninen/hydraulinen) mukaan.
Hydraulikäyttövoima saatiin varhaisissa tehokkaammissa kuormaimissa usein erillisenä asennetusta hydraulipumpusta silloisten traktorien oman hydrauliikan riittämättömyyden takia. Sittemmin traktorien hydrauliikat ovat tehostuneet ja tuotot kasvaneet myös etukuormaimille riittäviksi.

Hydraulisella kauhankäännöllä ja kaksitoimisuudella varustetun etukuormaimen ohjaus on nykyisin useimmiten hoidettu yksivipuohjauksella, joko traktorin ohjaamosta vaijereiden välityksellä tai käyttömukavuudeltaan hienommissa kuormaimissa sähköisen tai hydraulisen esiohjauksen välityksellä. Yksivipuohjauksella hallitaan eteen-taakse -suunnassa aisastoa ja sivusuunnassa kauhankääntöä.

Lähteet
-------

* Dolder, Willi, Dolder-Pippke, Ursula, Barner, Andreas R. Pleiffer, Frank & Bongartz, Stefan: *1000 rakennus- ja maansiirtokonetta*. 1000 Bagger und andere Baumaschinen. Suomentanut Kari Uotinen. Helsinki: Alfamer, 2009. ISBN 978-952-472-108-0.
* Etukuormaimet.  *Koneviesti : puolueeton tekninen ammattilehti*, 2012, 60. vsk, nro 4, s. 54-55.

### Viitteet

Katso myös
----------

* Luettelo maatalouskoneista vuodenkierron mukaan

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Etukuormain** Wikimedia Commonsissa
**Bloodsucker** on Mirage Studiosin kustantama sarjakuvahahmo ja Turtlesien vihollinen, jonka loi Rick Veitch. Se teki ensi esiintymisensä *Teenage Mutant Ninja Turtles* lehden numerossa 24, vuonna 1989. Bloodsucker on mutatoitunut isokokoinen ihmisen olomuotoa muistuttava iilimato, jolla kohtalainen älykkyys ja suuret fyysiset voimat. Se muuttui muotoonsa imettyään Raphaelin mutatoitunutta verta.

Sarjakuva
---------

Turtlesien tutkiessa vedenalaista luolaa harjoitusten aikana he löysivät pienestä kätköstä kilpikonnan poikasia. Raphael huomaa iilimadon tarttuneen yhteen kilpikonnaan ja irrottaa sen epämieltyneenä. Muut Turtlet pitävät tätä huvittavana ja laittavat saman iilimadon Raphaelin jalkaan. Hän ei pidä tilannetta koomisena ja poistaa iilimadon, mutta päästää sen luontoon eikä tapa sitä. Seuraavana päivänä Tikku näkee häiritsevän näyn suuresta iilimatomaisesta olennosta, joka on erittäin voimakas pelottaen hänen oppilaansa, joista Raphael pyörtyy šokin ja yllättyneisyyden seurauksena.

Turtlet palaavat joelle, josse he huomaavat suuren näykkijäkilpikonnan taistelevan joella jotakin vastaan. Turtlet päättävät jahdata sitä ja saavat ajettua sen pieneen luolaan. Raphael jää luolalle vahtimaan ettei olento karkaa mihinkään, sillä välin kun muut Turtlet käyvät hakemassa aseensa tappaakseen olennon. Heidän palatessa takaisin Mestari Tikku mukanaan he huomaavat Raphaelin makaavan tajuttomana joella. He kääntävät Raphaelin ympäri ja huomaavat kauhistukseen iilimadon imevän Raphaelin niskaa, joka on kaiken lisäksi käsien ja jalkojen kasvun lisäksi kehittynyt huomattavasti suuremmaksi iilimadoksi. Ennen kuin se ehti imeä loppuun Raphaelin verta, Leonardo hakkaa miekallaan iilimadon palasiksi. Se ei kuitenkaan kuollut vaan regeneroituu takaisin muotoonsa. Aistivana ja liikkuvana olentona se kutsuu itseään Bloodsuckeriksi ja matkaa kohti lähellä olevaa Booder Falls kylää, jossa Bloodsucker tappaa useita ihmisiä. Matkalla se tappaa muun muassa Turtlesien vihollisena toimineen korruptoituneen tehtailijan Samuel Booder VI:nen, joka saastutti Bloodsuckerin kotisuota. 

Turtlet seuraavat Bloodsuckeria Vermontin ylängölle, jossa he ottavat mittaa olennosta taistelun merkeissä. Taistelun aikana he huomaavat Bloodsuckerin olevan vuosituhannen vanhan tietäjän vanhan miehen joen manipuloituna. Bloodsucker kuitenkin häviää taistelun, kun kaikkien huomaamatta tavalliseksi kilpikonnaksi muuttunu Raphael onnistui kiipeämään hänen selkäänsä ja puraisemaan Bloodsuckerin niskaa. Seurauksen myötä se menetti nestettä ja muuttui puoliksi mutatoiduksi iilimadoksi. Raphaelin saatua imettyä itseensä Bloodsuckerin imemää mutationestettä, se heitti parantuneena iilimadon vanhan miehen joelle, jossa se muuttui takaisin normaaliksi iilimadoksi ja pakeni luontoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Teenage Mutant Ninja Turtles #24 Viitattu 7.8.2009
2. ↑  Teenage Mutant Ninja Turtles #26 Viitattu 7.8.2009
Etureunasolakot näkyvät siiven etureunassa (Slats)
Messerschmitt Bf 109 -hävittäjän etureunasolakot tulivat automaattisesti ulos
**Etureunasolakko** on lentokoneen siiven johto- eli etureunassa oleva laite, joka lisää siiven pinta-alaa ja siten myös nostovoimaa pienemmillä nopeuksilla. Kun koneiden massojen suureneminen aiheutti lähtö- ja laskunopeuksien suurenemisen, kehitettiin laskusiivekkeet ja etureunasolakot, jotta kyseiset nopeudet saatiin pysymään alhaisina koneen lentonopeuden kärsimättä.

Etureunasolakoiden tyyppejä ovat *taitesiiveke*, *solasiiveke* ja *Krüger-laippa*.

Etureunasolakot liittyvät oleellisesti koneen sakkausominaisuuksiin. Solakoiden ulosottaminen lisää nostovoimaa, lisää hieman vastusta, suurentaa sakkauskohtauskulmaa ja pienentää sakkausnopeutta. 

Toisen maailmansodan aikaisessa saksalaisessa Messerschmitt Bf 109 -hävittäjässä oli automaattisesti aukevat etureunasolakot. Jyrkässä kaarrossa ym. liikkeissä siiven etureunan alipaine sai solakot aukeamaan.

Katso myös
----------

* Aerodynamiikka
**Katja Orvokki Ahopelto** (o.s. **Kantanen**) (s. 19. toukokuuta 1991 Helsinki) on suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edustaa Viipurin Urheilijoita. Hän on harrastanut myös useita muita yleisurheilulajeja, ja häntä valmensi vuoteen 2010 isänsä, estejuoksija Tapio Kantanen. Tämän jälkeen hänen valmentajanaan toimi Conny Karlsson. Viimeiseksi kilpailukaudeksi Tilastopajan mukaan on jäänyt kausi 2012..

Kantanen karsiutui loppukilpailusta Novi Sadin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009. Hän voitti ensimmäisen aikuisten maaottelunsa, Tampereen hallimaaottelun 2011, uransa parhaalla tuloksella 15,00. Hän on voittanut sisäratojen Suomen-mestaruuden 2010 ja 2011. Turun Kalevan kisoissa 2011 hän sijoittui kolmanneksi.

Kantanen työnsi ulkorataennätyksensä 15,03 Turussa 5. elokuuta 2011.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Katja Kantanen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
2. ↑  Katja Kantanen kokosi ennätyspisteet heitto-ottelussa (arkistoitu versio) *elovenavoimapaiva.fi*.  Arkistoitu 24.5.2012. Viitattu 21.6.2011.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
| "Bitter Sweet Symphony"The Verve |
| --- |
| Singlen "Bitter Sweet Symphony" kansikuva |
| Singlen tiedot |
|  Albumilta | *Urban Hymns* |
|  Julkaistu | 16. kesäkuuta 1997 |
|  Tuottaja(t) | Youth, The Verve |
|  Tyylilaji | rock, brittipop |
|  Kesto | 23.17 |
|  Levy-yhtiö | Hut |
| The Verven muut singlet |
| "History"1995 | "Bitter Sweet Symphony"1997 | "The Drugs Don't Work"1997 |

"**Bitter Sweet Symphony**" on The Verve -yhtyeen kappale ja 16. kesäkuuta 1997 julkaistu single. Parhaimmillaan single nousi Britannian singlelistalla toiselle sijalle. Singlen b-puolia ovat "Lord I Guess I'll Never Know", "Country Song" ja "Bitter Sweet Symphony (Radio Edit)". 

Bitter Sweet Symphony sisältää samplen The Rolling Stonesin "The Last Time" -kappaleen orkesteriversiosta, ja Richard Ashcroft joutui kappaleen oikeuksista syntyneessä kiistassa luovuttamaan oikeudet ja kappaleen tuoton Rolling Stones -kaksikko Jagger–Richardsille. Vuonna 2019 Jagger ja Richards luovuttivat kappaleen oikeudet takaisin Ashcroftille.

Paitsi kappale itsessään, myös sen musiikkivideo sai osakseen paljon huomiota. Jotkut piirit väittivät sen antavan huonoa esimerkkiä nuorisolle. Videossa yhtyeen keulakuva Richard Ashcroft kävelee katua, väistämättä ja välittämättä muista ihmisistä; video myös nosti uudelleen tunnetuksi Ascroftilla jalassa olleet Clarks Wallabee -kengät. Video muistuttaa yhdellä otolla kuvattua Massive Attack -videota "Unfinished Sympathy".

JVG:n single Liike on lääke sisältää samplen kappaleesta.

Kappaleet
---------

1. Bitter Sweet Symphony (Original) – 6.00
2. Lord I Guess I'll Never Know – 4.51
3. Country Song – 7.50
4. Bitter Sweet Symphony (Radio Edit) – 4.35

Lähteet
-------

1. ↑  The Bitter Sweet Symphony dispute is over  23.5.2019. BBC. Viitattu 27.5.2019.
2. ↑  Tuomas Aflecht: JVG otti ison riskin – tällainen on yhtyeen uusi mahtipontinen single *rumba.fi*.  6.8.2021. Viitattu 12.8.2021.
3. ↑  Bitter Sweet Symphony *open.spotify.com*. Viitattu 14.10.2022.
**Shokkikäytävä** (*Shock Corridor*) on Samuel Fullerin tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1963.

Juoni
-----

Elokuvassa Pulitzer-palkinnosta unelmoiva journalisti Johnny Barrett (Peter Breck) tekeytyy psyykkisesti sairaaksi naisystävänsä Cathyn (Constance Towers) avulla, joka tekeytyy Johnnyn sisareksi, johon hän muka kohdistaa insestisiä aikeita. Näin Johnny pääsee mielisairaalaan tutkimaan siellä tapahtuneeksi epäiltyä murhaa. Häneen kohdistetaan ankaria terapiatoimenpiteitä, kuten sähköšokkihoitoa. Muita laitoksen hoidokkeja ovat Korean sodassa kommunistiksi aivopesty mies, joka luulee nyt elävänsä Yhdysvaltain sisällissotaa; entinen lahjakas musta opiskelija, joka kannattaa nyt mustiin kohdistuvaa rotusyrjintää; sekä kuusivuotiaan tasolle taantunut ydinfyysikko. Johnny Barrett onnistuu lopulta selvittämään tapauksen, voittaa Pulitzerin jutullaan mutta tulee itse oikeasti mielisairaaksi ja jää sairaalaan.

Tuotanto
--------

Muuten mustavalkoisen *Shokkikäytävän* hallusinaatiojaksoissa Fuller käytti Brasiliassa liki 10 vuotta aiemmin kuvaamaansa värimateriaalia, jota oli tarkoitus käyttää hänen 20th Century Foxin kanssa kaavailemaansa elokuvaan "Tigrero". Brasilian viidakoihin sijoittuva elokuva ei kuitenkaan toteutunut liian kalliiden vakuutusmaksujen vuoksi. Mika Kaurismäki teki kariutuneesta filmiprojektista vuonna 1994 ensi-iltansa saaneen dokumentin *Tigrero – elokuva joka ei valmistunut*.

Vastaanotto ja jälkimaine
-------------------------

*Shokkikäytävä* valittiin vuonna 1996 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat *Shokkikäytävän* vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Suomen ensi-iltansa *Shokkikäytävä* sai vasta helmikuussa 1975. Televisiossa se on esitetty Yle TV1 -kanavalla joulukuussa 1992 ja Yle Teemalla marraskuussa 2016.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Shokkikäytävä* Elonetissä.
2. ↑  "Shock Corridor." *VideoHound's Golden Movie Retriever*. Gale. 2008. Haettu 23.7.2016 palvelusta HighBeam Research (vaatii tilauksen):  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  *Tigrero – elokuva joka ei valmistunut* Elonetissä.
4. ↑  Complete National Film Registry Listing *National Film Preservation Board, Library of Congress*. Viitattu 13.7.2016. (englanniksi)
5. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 13.7.2016. (englanniksi)
**Aasianmutakala** (*Misgurnus anguillicaudatus*) on matomainen aasialainen ruokakala (Chueo-tang). Sitä pidetään joskus akvaarioissa, vaikka se kasvaa melko suureksi ja erittäin aktiivisena vaatii paljon tilaa. Aasianmutakalat voivat hengittää ilmaa ja selvitä pitkiä aikoja kaivautuneena maahan.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Aasianmutakala kasvaa noin 30 cm pitkäksi. Se on rakenteeltaan pitkulainen ja sillä on pienet viikset. Kalan väritys vaihtelee paljon erilaisista ruskeansävyistä albiinoihin.  Sukupuolet erottaa helpoiten rintaevien perusteella. Naarailla on pienemmät pyöreämmät evät ja koirailla on isommat kolmionmalliset evät joiden ensimmäinen ruoto on paksuuntunut.

Alkuperä
--------

Aasianmutakaloja elää luonnossa Burmassa, Koillis-Aasiassa ja Kiinan pohjois- ja keskiosissa.

Käyttäytyminen
--------------

Aasianmutakalat ovat aktiivisia ja uteliaita parvikaloja. Aasianmutakalat soveltuvat parhaiten muiden isojen, ystävällisten ja ahneiden lajien kanssa. Päivisin kalat viettävät suurimmanosan ajasta siivilöiden hiekkaa ja etsien ruokaa. Pelästyessään ne kaivautuvat hiekkaan piiloon. Aasianmutakalat viihtyvät parhaiten, jos altaan pohjalla on hienoa hiekkaa ja lehtiä. Aasianmutakalat ovat hyviä hyppäämään ja kiemurtelemaan pienistäkin aukoista, joten akvaariossa pitää olla tiivis kansi.

Vesiolot ja ravinto
-------------------

Suomuton aasianmutakala on tarkka veden puhtaudesta. Mutakalat sietävät jopa 5-25°C lämpötiloja, mutta ihanteellinen lämpötila on noin 20-22°C tuntumassa. Lämpimämmässä vedessä kalojen elinikä lyhenee.  Aasianmutakala syö luonnossa mm. matoja ja hyönteisiä. Akvaariossa niille kannattaa tarjota monipuolisesti erilaisia kuivattuja ja pakastettuja kalanruokia. Ne saattavat myös syödä itseään pienempiä kaloja, kotiloita ja sukarapuja.

Lähteet
-------

1. ↑  Zhao, H.: *Misgurnus anguillicaudatus* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.1*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 18.08.2013. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6  Dojo Loach Fish Care Guide: Lifespan, Tank Mates, Feeding *meethepet.com*.  9.6.2021. Viitattu 4.4.2022. (englanniksi)
3. 1 2  Loaches.com
4. ↑  *Misgurnus anguillicaudatus* (peilipalvelin) *FishBase*. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q697487
* ADW: Misgurnus\_anguillicaudatus
* AFD: Misgurnus\_anguillicaudatus
* BOLD: 71218
* CoL: 43NK4
* EoL: 204281
* Fauna Europaea: 304621
* Fauna Europaea (new): acba08ca-5b48-4911-948e-020db7730065
* FishBase: 3016
* GBIF: 2367919
* GISD: 1537
* iNaturalist: 128425
* IRMNG: 11229171
* ISC: 75075
* ITIS: 163978
* IUCN: 166158
* NAS: 498
* NatureServe: 2.104103
* NCBI: 75329
* WoRMS: 991279

 |

 |
Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Förköpsrätt 

**Etuosto-oikeus** on kiinteistön kaupan yhteydessä käytetty käsite jonkin asianosaisen osapuolen oikeudesta asettua ostajan edelle.

Käsitettä käytetään Suomessa ja Ruotsissa varsinkin kunnan etuosto-oikeuden yhteydessä, kun kunta on lain mukaan oikeutettu ostamaan sisällään olevan kiinteistön alkuperäisen ostajan sijasta. 

Etuosto-oikeus esiintyy myös muissa yhteisöissä ja voi kohdistua myös immateriaalisiin oikeuksiin kuten mm. levityssopimuksiin. Jos tämä oikeus ei kohdistu tai virheellisesti kohdistuu muihin kuin laillisiin oikeudenomistajiin, voidaan heidän oikeudenmenetyksensä korvata. Sopimus voidaan jopa riitauttaa sillä perusteellä että myyjä on neuvotellut etuosto-oikeuden omistajan kanssa niin että sitä voidaan käyttää hyväksi.

Kunnan etuosto-oikeus kiinteistökaupassa
----------------------------------------

Kunnan etuosto-oikeudesta säädetään Suomessa etuostolaissa, Norjassa laissa leasing-oikeuksista (Lov om løysingsrettar) ja Ruotsissa laissa etuosto-oikeudesta (Lag om förköpsrätt).
*Tämä artikkeli kertoo kylästä Kajaanissa. Muista merkityksistä katso täsmennyssivua Salmijärvi*
Salmijärvi, taustalla joutsenperhe ja sairaalarakennuksia
**Salmijärvi** on osin taajaan asuttu kaupunginosamainen omakotitalovaltainen kylä Kajaanissa Kuluntalahden ja Paltaniemen pohjoispuolella. Maarekisterin mukaan alue kuuluu Jormuaan, jonka asutuksesta se sijaitsee lounaaseen. Suuri osa pientaloista eli niin sanottu Mökkikylä on matalan Kuluntajärven ja pinta-alaltaan pienen mutta syvän Salmijärven ynnä hyvin pienen Saarijärven välissä. Salmijärven asukkaissa on runsaasti Suojärveltä muuttanutta siirtoväkeä. Pohjoispuolella on useita suppalampia ja muun muassa Juntulan luomumaatila. Alueelle on Kajaanista säännöllinen linja-autoyhteys bussilinjalla 6. 

Salmijärveltä länteen on harjumuodostelma ja käytöstä poistettuja soranottamoita sekä Kajaanin kaupungin tärkeimmät vedenottamot. Harjuilla on vaellusreittejä ja ratsu- ja ravihevosille sopivia reittejä; lähistöllähän on eteläpuolella Kajaanin ravirata. Salmijärven itärannalla sijaitsee yksikerroksinen vanhusten asuntolana toimiva Salmijärven hoitokoti. Pohjoispäässä on Salmijärven mielisairaalan vanha rakennus. Se rakennettiin B-mielisairaalaksi ja tuli käyttöön vuonna 1956. Sen lähistöllä oli työntekijöiden asuntoja. Sairaalan pellot tuottivat runsaasti muun muassa perunaa, ja osa kroonikkopotilaista pystyi osallistumaan ulkotöihin. Sairaalan toiminta päättyi 1995, jolloin Kainuun keskussairaalan psykiatriset osastot aloittivat toimintansa. Sairaalarakennus on ollut sittemmin muun muassa pakolaisten vastaanottokeskuksena. Tilojen jatkokäytöstä on erilaisia suunnitelmia, mutta osa henkilökunnan asuttamista lähikerrostaloista on purettu. Kainuun sote käyttää osaa rakennuksesta päihdekuntoutuskeskuksena. Kajaanin evankelis-luterilaisen seurakunnan omistama Joutenlammen kurssikeskus on muutamia kilometrejä pohjoiseen.

Lähteet
-------

1. ↑  Ville Kinnunen: Luomumerkit ovat iso rasite pientuottajalle *Yle Uutiset*.  16.10.2010. Viitattu 2.3.2019.
2. ↑  Aikataulut/Kajaanin kaupunkiliikenne *kajaani.fi*.  Arkistoitu 6.3.2019. Viitattu 2.3.2019.
3. ↑  Tiia Korhonen: Mielisairaalan ympärillä eli tiivis yhteisö: Salmijärvellä potilaat ja hoitajien perheet olivat samassa pihapiirissä *Yle Uutiset*.  11.11.2017. Viitattu 2.3.2019.
4. ↑  Salmijärven kuntoutuskoti *Kainuun sote*.  Arkistoitu 6.3.2019. Viitattu 2.3.2019.
5. ↑  Joutenlammen kurssikeskus *Kajaanin seurakunta*. Viitattu 2.3.2019.
**Shoham** on kaupunki Israelin Keski-Israelin hallintoalueella. Kaupunki on perustettu vuonna 1993 ja sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 20 990.

Maantiede
---------

Paikallinen puisto.
Shoham sijaitsee Israelin keskiosassa suurin piirtein Tel Avivin ja Jerusalemin kaupunkien puolimatkassa. Kaupungin vieressä sijaitsee Ben Gurionin kansainvälinen lentoasema.

Historia
--------

Shoham on perustettu moniin muihin kaupunkeihin verrattuna vasta melko hiljattain vuonna 1993. Sittemmin kaupunki on kasvanut nopeasti. Kaupungin suunnittelua on kuvailtu ympäristöpainoitteiseksi. Se sisältää esimerkiksi puistoaluetta, jonka keinokastelussa on huomioitu veden säästäminen. Shohamissa järjestetään vuosittain esimerkiksi taidefestivaali ja Jitzhak Rabinin mukaan nimetty maastopyöräkisa.

Väestö
------

Shohamin asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 20 990. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 15 600.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Fred Skolnik ja Michael Berenbaum: *Encyclopaedia Judaica Volume 18 San-Sol*, s. 509. Thomson Gale, 2007. ISBN 978-0-02-865928-2. (englanniksi)
2. ↑  List of localities, in Alphabetical order (pdf) Central Bureau of Statistics. Viitattu 16.1.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shoham** Wikimedia Commonsissa
**Constantin Nils Lorenz von Schoultz** (15. marraskuuta 1805 Svartholman linnoitus, Pernaja – 21. maaliskuuta 1887 Pietari) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.

Von Schoultzin vanhemmat olivat majuri, hovineuvos Carl Gustav von Schoultz ja Eva Kristina Kalmberg ja puoliso vuodesta 1832 Dorothea Helena Strohbinder. Insinööri, virka- ja valtiopäivämies Karl Fredrik Sebastian von Schoultz oli heidän poikansa. Constantin Nils Lorenz von Schoultz tuli junkkariksi Käkisalmen, H.M. Itävallan Keisari Franz I:n krenatöörirykmenttiin 1821, mistä hänet siirrettiin 1823 junkkariksi Henkivartioväen suomenmaalaiseen rykmenttiin ja oppilaaksi Henkivartioväen junkkarikouluun. Hänet ylennettiin rykmentissä vänrikiksi 1826 ja aliluutnantiksi 1827. Von Schoultz osallistui rykmentin mukana Turkin sotaan 1828–1829, luutnantiksi hänet ylennettiin 1829. Hän osallistui myös marraskuun kansannousun kukistamiseen Puolassa 1831–1833. Von Schoultz ylennettiin alikapteeniksi 1831. Hänet siirrettiin 1833 armeijan jalkaväkeen majurina ja määrättiin Helsingin sotasairaalan tarkastajaksi. Everstiluutnantiksi hän yleni 1843 ja everstiksi 1849, eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina marraskuussa 1860.

Von Schoultz nimitettiin 1866 Pietarin kaupunginvankilan ylitarkastajaksi, missä tehtävässä hän toimi huhtikuuhun 1868 asti. Vuonna 1872 hän tuli Pietarissa Narvan kaupunginosan köyhäinhoidon kuraattoriksi ja latvialaisen seurakunnan kirkkoneuvoston jäseneksi, mitä tehtäviä hän hoiti kuolemaansa asti. Von Schoultz omisti kartanon Kirkkonummen Volsissa 1848–1856 ja edusti aatelissukuaan valtiopäivillä 1863–1864.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Constantin Nils Lorenz von Schoultz *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 18.4.2020.
**Euthydikoksen kore** (*Akropolis Kore 686*) on antiikin kreikkalainen kore-veistos, joka on löydetty Ateenan Akropoliilta. Se on tehty myöhäisellä arkaaisella kaudella noin vuonna 490–480 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Akropolis-museoon.

Euthydikoksen kore vanhassa Akropolis-museossa.
Veistos esittää nuorta neitoa, joka on pukeutunut khitoniin ja sen päällä olevaan himationiin. Se on ollut Akropoliin muiden kore-veistosten tavoin omistettu Athene-jumalattarelle. Veistoksen jalustan mukaan sen omisti Athenelle Euthydikos Thaliarkhoksen poika. Monista muista kore-veistoksista poiketen Euthydikoksen koren kasvoilla ei ole hymyä, ja se edustaa tältä osin jo varhaisen klassisen kauden kuvanveiston niin kutsuttua ankaraa tyylikautta. Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja sen jalusta Pentelikon-vuoren marmorista.

Kore löydettiin Akropoliin arkeologisten kaivausten yhteydessä kahdessa osassa: yläosa löydettiin Parthenonin itäpuolelta vuonna 1882 ja alaosa jalusta mukaan lukien Erekhtheionin läheltä vuonna 1886 tai 1887.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Korai of the Acropolis The Acropolis Museum.  Arkistoitu 30.6.2019. Viitattu 30.8.2016.
2. 1 2 3  Athens, Acropolis 686 (Sculpture) *Perseus*. Viitattu 30.8.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Euthydikoksen kore** Wikimedia Commonsissa
**Aloadit** tai **Aloeidit** olivat kreikkalaisessa mytologiassa kuningas Aloeuksen puolison Ifimedeian pojat **Otos** ja **Efialtes**, jotka tämä synnytti suhteesta Poseidonin kanssa.[1] He olivat jättiläisiä, jotka tunnettiin uskaliaisuudestaan ja tavattomista voimistaan. Jo yhdeksänvuotiaina he olivat 27 syltä pitkiä ja yhdeksän leveitä.[2]

Aloadien kohtaloksi tuli heidän uhmansa Olympoksen jumalia vastaan. Veljekset vangitsivat Areen kahleisiin pronssiseen pataan, mikä olisikin ollut tämän tuho, ellei Euboia olisi kertonut asiasta Hermeelle, joka salaa vapautti Areen.[3] Aloadit suunnittelivat nousevansa jumalia vastaan pinoamalla Ossa- ja Pelionvuoren Olympoksen päälle. Vartuttuaan he olisivat siinä onnistuneetkin, mutta Apollon surmasi veljekset ennen heidän parrankasvunsa alkua.[4][5]

Toisen muunnelman mukaan veljekset todellakin kasasivat vuoret päällekkäin ja pyysivät Heran kättä Efialteelle ja Artemiin Otokselle, mutta Artemis ilmestyi heidän väliinsä kauriin hahmossa, jolloin veljekset surmasivat toisensa yrittäessään heittää sitä keihäillään yhtä aikaa.[2]

Rangaistukseksi ylimielisyydestään aloadit on Haadeksessa sidottu käärmeitä täynnä oleviin pylväisiin, ja he joutuvat alituisesti kuuntelemaan pöllön kirkumista.[6]

Lähteet
-------

1. ↑  Hesiodos: *Gynaikon katalogos* ('Naisten luettelo') frag. 6 (engl. käännös).
2. 1 2  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.7.4 (engl. käännös).
3. ↑  Homeros: *Ilias* 5.381–415 (engl. käännös).
4. ↑  Homeros: *Odysseia* 11.305–320 (engl. käännös).
5. ↑  Pausanias: *Periegesis tes Hellados* ('Kreikan kuvaus') 9.22.6 (engl. käännös).
6. ↑  Hyginus: *Fabulae* xxviii (engl. käännös).
**Ohuè-luokan miinantorjunta-alukset** ovat italialaisen Intermare S.p.A.:n Nigerian laivastolle valmistamien kahden aluksen muodostama miinantorjunta-alusluokka. Nigeria laivasto tilasi alukset 1983.

Luokan alukset poikkeavat Italian laivastolle valmistetuista Lerici-luokan ja Malesian laivastolle valmistetuista Mahamiru-luokan aluksista, vaikka runko on rakenteeltaan ja kooltaan vastaava. Koneisto ja taistelujärjestelmät ovat täysin uudelleen suunnitellut. Pääkoneina on kaksi MTU dieselmoottoria, jotka on kytketty kahteen vesisuihkuvetolaitteeseen. Nämä mahdollistavat 16 solmun maksiminopeuden. Aluksen tarvitsema sähkö tuotetaan kahdella apukoneella, jotka on sijoitettu vesirajan yläpuolelle magneettisen jäljen sekä veteen johtuvan äänen pienentämiseksi. Taistelunjohtojärjestelmä on Thomsonilta kuten Sintra TSM 2022 -kaikuluotain miinojen etsintään ja tunnistamiseen sekä kaksi Gaymarinen valmistamaa Pluto-miinantorjuntalaitetta. Alusten viestijärjestelmänä on Aeromaritime ja aseistuksena on yksi 30 millimetrin ja kaksi 20 millimetrin tykkiä.

Alukset
-------

**Ohuè-luokan miinantorjunta-alukset**| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Ohuè* (M371) | Intermarine SpA, Sarzana | 23. heinäkuuta 1984 | 22. marraskuuta 1985 | 28. toukokuuta 1987 |  |
| Maraba (M372) | Intermarine | 11. maaliskuuta 1985 | 6. kesäkuuta 1986 | 25. helmikuuta 1988 |  |
|

Lähteet
-------

1. ↑  Rodriguez Intermare: Ohuè class minehunters Rodriquez - Ohue
2. ↑  Worldwarships.com - Ohue
3. ↑  Worldwarships.com - Maraba
**Pikku vampyyri** (alkuper. *Der Kleine Vampir*) on saksalaisen lastenkirjailija Angela Sommer-Bodenburgin kirjasarja. Ensimmäinen alkuperäiskielinen teos ilmestyi vuonna 1979.

Tarina
------

Juoni perustuu ihmislapsi Antonin ja vampyyrilapsi Rydigerin (alkuper. *Rüdiger*) ystävyyteen. Anton rakastaa kauhutarinoita, etenkin vampyyreistä kertovia, joten Rydiger ja Anton ystävystyvät nopeasti. Antonin vanhemmat eivät tiedä lapsensa ystävän olevan vampyyri, vaikka ovatkin kovasti yrittäneet tutustua häneen. He ihmettelevät myös Rydigerin vierailuaikoja - vampyyrithan voivat liikkua vain auringonlaskun jälkeen.

Pikkuhiljaa Anton oppii tuntemaan Rydigerin vampyyriperheen, von Schlottersteinit, heidän joukossaan mm. Rydigerin soman pikkusiskon Annan ja isoveljen Lumpin, jolle on jäänyt ikuinen äänenmurros ja murrosikä, joka johtuu siitä, että hänestä tuli vampyyri teini-ikäisenä.

Muita von Schlottersteinin perheen jäseniä ovat:

* Dorothee-täti
* Theodor-setä (kuollut)
* Hildegard Janoinen, Rydigerin äiti
* Ludwig Pelottava, Rydigerin isä
* Sabine Hirmuinen, isoäiti
* Wilhelm Hurja, isoisä

Suomennokset
------------

Kustannusosakeyhtiö Otava on julkaissut kaikki suomenkieliset Pikku vampyyri -kirjat aina vuodesta 1987. 

Sarjan suomalaiset kirjojen nimet ja ilmestymisvuodet:

* Pikku vampyyri, 1987.
* Pikku vampyyri muuttaa, 1987.
* Pikku vampyyri matkustaa, 1988.
* Pikku vampyyri maalla, 1989.
* Pikku vampyyri rakastuu, 1990.
* Pikku vampyyri vaarassa, 1991.
* Pikku vampyyri Itkulaaksossa, 1991.
* Pikku vampyyri ja kielletty kirja, 1992.
* Pikku vampyyri ja vaarallinen potilas, 1993.
* Pikku vampyyri leijonan luolassa, 1994.
* Pikku vampyyri auringon armoilla, 1995.
* Pikku vampyyri ja tyhjän arkun arvoitus, 1996.
* Pikku vampyyri ja suuri huiputus, 1997.
* Pikku vampyyri luokkaretkellä, 1998.
* Iloista joulua, Pikku vampyyri, 1999.
* Pikku vampyyri ja kreivi Dracula, 2000.
* Pikku vampyyri tanssitunnilla, 2002.
* Pikku vampyyrin syntymäpäivät, 2003.

Tv-sarjat ja elokuva
--------------------

Kanadalais-saksalainen yhtiö teki kirjoista vuonna 1985 13-osaisen tv-sarjan. Kaikkia rooleja esittivät kanadalaiset näyttelijät. Vuonna 1993 ilmestyi tv-sarja saksalaiselta tuottajalta. Vuonna 2000 yhdysvaltalainen tuottaja teki kirjoista elokuvan.

Aiheesta muualla
----------------

* Kirjailijan omat kotisivut (saksaksi) ja (englanniksi)
* Kustannusosakeyhtiö Otavan kotisivut
* Juho Sandberg: Pikku vampyyri matkustaa. Aikakone 3/1989.
Jānis Rudzutaks
**Jānis Rudzutaks** (ven. Ян Эрнестович Рудзутак, *Jan Ernestovitš Rudzutak*; 15. elokuuta (J: 3. elokuuta) 1887 Kursīši, Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 29. heinäkuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) oli latvialaissyntyinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko sekä ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli muun muassa kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1926–1937 ja politbyroon jäsen. Hänet teloitettiin Stalinin vainoissa.

Ura
---

Latvialaiseen maatyöläisperheeseen syntynyt Rudzutaks liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen Riiassa vuonna 1905 ja osallistui vuoden 1906 puoluekokoukseen Lontoossa. Hänet pidätettiin kesäkuussa 1907 ja tuomittiin vuonna 1909 kymmenen vuoden vankeuteen, jota hän suoritti ensin Riian keskusvankilassa ja sitten Moskovan Butyrkan vankilassa, kunnes vapautui helmikuun vallankumouksen myötä. Hänet valittiin vuonna 1917 Moskovassa tekstiilityöläisten liiton sihteeriksi ja paikallisen ammattiliittoneuvoston puheenjohtajistoon. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Rudzutaksista tuli vuonna 1918 Moskovan alueen kansantalousneuvoston (*sovnarhoz*) puheenjohtaja. Hän kuului vuosina 1918–1921 korkeimman kansantalousneuvoston (VSNH) ja yleisvenäläisen ammattiliittojen keskusneuvoston (VTsSPS) puheenjohtajistoihin, ja oli VTsSPS:n pääsihteeri vuosina 1920–1921. Hän oli myös liikennetyöläisten ammattiliiton keskuskomitean puheenjohtaja vuosina 1921–1922.

Rudzutaks oli liikenneasiain kansankomissaari vuosina 1924–1930 ja kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1926–1937. Hän kuului NKP:n keskuskomiteaan vuosina 1920–1937 ja oli politbyroon ehdokasjäsenenä 1923–1926, varsinaisena jäsenenä 1926–1932 sekä uudelleen ehdokasjäsenenä 1934–1937. Hän toimi keskuskomitean sihteerinä huhtikuusta 1923 toukokuuhun 1924. Lisäksi hän oli vuosina 1931–1934 samanaikaisesti NKP:n keskuskontrollikomission puheenjohtaja ja tarkastusasiain kansankomissaari.

Rudzutaks oli myös kansankomissaarien neuvoston Turkestanin komission jäsen vuosina 1919–1921 sekä puolueen keskuskomitean Turkestanin byroon puheenjohtaja toukokuusta lokakuuhun 1921 ja Keski-Aasian byroon puheenjohtaja vuosina 1922–1924. Hän osallistui vuoden 1922 Genovan konferenssiin.

Rudzutaks erotettiin keskuskomiteasta ja pidätettiin toukokuussa 1937. Korkeimman oikeuden sotilaskollegio tuomitsi hänet kuolemaan 28. heinäkuuta 1938, ja hänet teloitettiin seuraavana päivänä. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Рудзутак Ян Эрнестович (venäjäksi) Hrono.ru. Viitattu 11.4.2022.
2. 1 2 3  Jānis Rudzutaks (1887-1938) (ranskaksi) Ranskan kansalliskirjasto. Viitattu 11.42022.
3. 1 2  Рудзутак Ян Эрнестович (venäjäksi) *Большая советская энциклопедия*  (1975). Viitattu 11.4.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Rudzutaks Jānis (latviaksi) Letonika.lv

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat

 |

 |
**Enrico Vidali** (oikealta nimeltään *Giovanni Enrico Vidali Novelli*, 1869 – 3. heinäkuuta 1937) oli italialainen näyttelijä ja mykkäelokuvien ohjaaja.

Teatterinäyttelijänä toiminut Vidali alkoi työskennellä näyttelijänä ja ohjaajana Ernesto Maria Pasqualin tuotantoyhtiölle vuonna 1912. Hänen historialliset elokuvansa *Spartacus* sekä Ubaldo Maria Del Collen kanssa kuvattu *Jone o gli Ultimi Giorni di Pompei* ("Ione, eli Pompeijin viimeiset päivät", molemmat 1913) olivat suuria kansainvälisiä menestyksiä. Niistä jälkimmäinen aiheutti oikeusjutun Ambrosio Filmin kanssa, joka oli tehnyt samaan aikaan lähes samannimisen elokuvan. Myöhemmin Vidali ohjasi muun muassa Carolina Invernizion melodraamojen sovituksia eri tuotantoyhtiöille.

Lähteet
-------

1. ↑  Abel, Richard (ed.): *Encyclopedia of Early Cinema*, s. 719, 976. Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-23440-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database: Giovanni Enrico Vidali (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Pikku Sikalampi** (ruots. *Lilla Sikalam*) on noin 20 aarin laajuinen metsälampi luoteisessa Espoossa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Nuuksiossa. Nuuksion Pitkäjärvi sijaitsee Pikku Sikalammen länsipuolella ja Velskolan Pitkäjärvi koillispuolella. Bodominjärvi on muutaman kilometrin Pikku Sikalammesta kaakkoon. Suomen luontokeskus Haltia on puolestaan noin 2,7 kilometriä luoteeseen.

Pikku Sikalammen eteläpuolella, noin 200 metrin päässä, sijaitsee Iso Sikalampi. Lammet muodostavat kokonaisuuden, jota kutsutaan nimellä Sikalammet (ruots. *Sikalammarna*). Ne kuuluvat Nuuksion järviselänteeseen, ja niitä ympäröivä maasto kohoaa paikka paikoin 100 metriä merenpinnan yläpuolelle. Vesistösuhteiltaan lammet kuuluvat Mankinjoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Suomenlahden rannikkoalueen päävesistössä.

Aiheesta muualla
----------------

* Retkipaikka: Nuuksion Sikalammenluola ja komea kuru, Espoo

Lähteet
-------

1. ↑  Paikannimihaku *Retkikartta.fi*. Metsähallitus. Viitattu 6.12.2019.
2. ↑  Pikku Sikalampi Espoon karttapalvelussa
3. ↑  Mankinjoen valuma-alue (81.057) *Järviwiki*. SYKE. Viitattu 6.12.2019.
**Enrique Baliño Pavón** (20. kesäkuuta 1928 Montevideo – 14. lokakuuta 2018) oli uruguaylainen koripalloilija ja olympiamitalisti.

Baliño osallistui Uruguayn kokoonpanossa vuoden 1952 kesäolympialaisiin Helsingissä, mistä maa voitti pronssia. Baliño pelasi kaikissa kahdeksassa ottelussa ja teki parhaimmillaan 20 pistettä Bulgariaa vastaan. Uruguay hävisi välieränsä Neuvostoliitolle neljällä pisteellä mutta voitti pronssiottelussa naapurimaansa Argentiinan. Baliño kuului Uruguayn joukkueeseen myös Brasilian MM-kilpailuissa 1954, missä joukkue sijoittui kuudenneksi. Vuosina 1949 ja 1953 hän voitti maajoukkueessa Etelä-Amerikan mestaruuden. Baliño kuoli 90-vuotiaana 14. lokakuuta 2018.

Lähteet
-------

* Enrique Baliño Bio, Stats, and Results Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Olympics at Sports-Reference.com
2. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Profiili FIBA Archive (englanniksi)

Uruguayn joukkue – Kesäolympialaiset 1952
3 Acosta y Lara |
4 Baliño |
5 Cieslinskas |
6 Costa |
7 Demarco |
8 García |
9 Larre Borges |
10 Lombardo |
13 Lovera |
14 Matto |
15 Peláez |
16 Roselló |
Valmentaja Rodríguez
*Konpon chūdō* Enryaku-jissä
**Enryaku-ji** (jap. 延暦寺) on buddhalainen temppeli ja luostari Japanissa Kioton koillispuolella Hieivuoren huipulla. Sen perusti Saichō vuonna 806 palattuaan Kiinasta ja tuotuaan samalla Tendai-lahkon Japaniin. Enryaku-jistä tuli Japanin buddhalaisuuden tärkeimpiä keskuksia, jolla oli huippukautenaan noin 3 000 alatemppeliä ja tuhannen soturimunkin (jap. 僧兵, *sōhei*) armeija. Temppeli joutui konfliktiin Kioton hovin kanssa, ja sen munkit hävittivät Kiotoa vuosisatojen ajan. Vuonna 1571 Oda Nobunaga, joka näki temppelin vaikutusvallan esteenä Japanin yhdistymiselle, tuhosi suurimman osan kompleksista ja tappoi sen munkit. Nykyinen Enryaku-ji on vain pieni osa aikaisemmasta temppelistä. Tendai toimi perusteena lähes kaikille tärkeille japanilaisille buddhalaisille lahkoille: zenin, nichirenin ja jōdo-shūn perustajat ovat aloittaneet uransa Enryaku-jissä.

Enryaku-ji jakautuu kolmeen osaan: *Tōtō* (itäinen osa), *Saitō* (läntinen osa) ja *Yokawa*, joka sijaitsee neljän kilometrin päässä edellisistä. Tōtōssa on temppelin kaksi tärkeintä hallia, *Konpon chūdō* ja *Jōdo-in*. Konpon chūdō ("pää-keskihalli") on Tendai-suuntauksen sydän; nykyinen rakennus on vuodelta 1642. Jōdo-in ("puhtaan maan halli") koostuu kolmesta temppelistä, joissa on Saichōn hauta, Saichōn patsas ja Saichōn kaivertamaksi väitetty Amida-buddhan patsas. Läntisessä osassa on vuorostaan kaksi symmetristä hallia, *Jōgyōdō* ja *Hokkedō*, jotka ovat vuodelta 1595. Edellisessä ("jatkuvan kävelyn halli") munkit kiertävät Amidan patsasta ja jälkimmäisessä ("lootushalli") kävellään ja meditoidaan lootussutraa. Läntisen osan tärkein halli on *Shakadō*, joka on omistettu Shakyamuni-buddhalle. Halli on Enryaku-jin vanhin rakennus, ja se on tuotu paikalle Toyotomi Hideyoshin käskystä Mii-derasta, kilpailevasta Tendai-lahkon temppelistä Hiei-vuoren toiselta puolelta 1500-luvun lopulla.

Temppelille pääsee Kiotosta bussilla tai junan (Eizan-rautatiet), funikulaarin ja köysiradan yhdistelmällä. Enryaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon. 

* DaikodoDaikodo
* KanchodoKanchodo
* MonjuroMonjuro
* ShoroShoro
* TotoToto
* AmidadoAmidado
* KaidaninKaidanin
* TenhorindoTenhorindo
* NinaidoNinaido
* JogyodoJogyodo
* Yokokawa-chudoYokokawa-chudo

Lähteet
-------

1. 1 2 3  June Kinoshita, Nicholas Palevsky: *Gateway to Japan*. Kodansha, 1998. ISBN 4-7700-2018-X.
2. 1 2  Chris Rowthorn: *Kyoto City Guide*. Lonely Planet Publications, 2005. ISBN 1-74104-085-X.
3. ↑  Judith Clancy: *Exploring Kyoto*. Weatherhill, 1997. ISBN 0-8348-0383-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Enryaku-ji** Wikimedia Commonsissa

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- |
|  |
| Kioto | 
* Daigo-ji
* Ginkaku-ji
* Kamigamo-jinja
* Kinkaku-ji
* Kiyomizu-dera
* Kōzan-ji
* Nijōn linna
* Ninna-ji
* Nishi-Hongan-ji
* Ryōan-ji
* Saihō-ji
* Shimogamo-jinja
* Tenryū-ji
* Tō-ji

 |  |
|  |
| Uji | 
* Byōdō-in
* Ujigami-jinja

 |
|  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |

 |