recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Äijälä** on kylä Salon kaupungin Muurlassa. Kylä sijaitsee Muurlan länsilaidalla Muurlanjoen varrella, sen eteläpuolella.

Äijälän naapurikylät ovat Vähä-Pullola, Kaivonpyöli, Harjula ja Villilä, joihin on myös tieyhteys. Yhteistä maarajaa on myös Tuohitun, Nokoisen ja Kieronperän kanssa. Tuohituntie kulkee Äijälän läpi ja kylän asutus sijaitsee pääosin tien tuntumassa. Äijälän historiallinen kylätontti ja vanha kyläkeskus kantatiloineen sijaitsee kylän pohjoisosassa mäellä Muurlanjoen varrella. Myöhempi asutus on syntynyt entisen kansakoulun läheisyyteen.

Muurlanjoen laaksossa on asuttu jo esihistoriallisella ajalla ja Äijälän alueelta on tehty rautakautisia löytöjä. Maanomistusolojen perusteella Äijälän kyläkin on ollut olemassa viimeistään varhaiskeskiajalla. Kylä on kuulunut Uskelaan ja vanhimman säilyneen tiedon mukaan kylässä oli viisi taloa vuonna 1540. Äijälän kylänmäki on sijainnut Alasjärven rantatöyräällä, joka kuivattiin 1800-luvun alkupuoliskolla ja muutettiin laajaksi peltotasangoksi. Isojako ei ole rikkonut kylän rakennetta, sillä kaksi kylän kantatiloista oli jo aiemmin siirretty kylänmäeltä etelämmäksi. Äijälästä tuli osa uutta Muurlan kuntaa vuonna 1868.

Äijälä kehittyi voimaakkaasti 1800-luvulla. Kylään perustettiin meijeri ja kauppa ja kantatiloille tuli uusia torppareita ja mäkitupalaisia. Äijälän kansakoulu perustettiin vuonna 1905. Maaseudun rakennemuutos alkoi hiljentää kylää sotien jälkeen. Meijeri lakkautettiin jo 1930-luvulla, kaupat ja kansakoulu 1960-luvulle tultaessa. Siirtoväelle lohkottiin pientiloja kylän reuna-alueilta eikä varsinainen kantakylä kasvanut. Uudempaa asutuskantaa Äijälään ei suuremmin ole syntynyt.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Turun maakuntamuseon Sarakum-projekti, Muurlan kulttuuriympäristö ja arvot*, s. 60. Turun maakuntamuseo, 2005. Teoksen verkkoversio.
**Samuli Heikki Pesonen** (3. joulukuuta 1895 Pyhäjärvi Ol – 8. maaliskuuta 1964 Kemi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1945–1948.

Elämä
-----

Heikki Pesosen vanhemmat olivat itsellinen Samuli Heikki Pesonen ja Anna Kaisa Laukkanen. Hän oli nuorena sekatyömiehenä ja työskenteli myöhemmin Kemi-yhtiön tehtaalla Karihaarassa 1921–1933, Kemin Osuuskaupan keskusvaraston talonmiehenä 1933–1939, Kemin Osuuskaupan metsäpuolen työnjohtajana 1939–1959 ja Kemin maistraatin kunnallisneuvosmiehenä 1959–1964.

Pesonen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1945 eduskuntavaaleissa. Hän oli myös Kemin kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen sekä Kemin maalaiskunnan kunnanvaltuuston jäsen. Vuosina 1944-1945 Pesonen toimi Kemin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana.

Perhe
-----

Pesosen puoliso oli Liisa Emilia Lehtomäki, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1923.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  .aspx Heikki Pesonen *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta. Viitattu 10.11.2017.
2. ↑  Karihaaran sahan- ja tehtaantyönväen sairas- ja hautausapukassan vuosikokous.  *Pohjolan Sanomat*, 22.1.1929, nro 17, s. 2. Kansalliskirjasto. Viitattu 10.2.2024.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta

 |

 |
*Sigbrit tarkastaa tullitilejä Kristian II:n kanssa*, Kristian Zahrtmannin historiamaalaus (1873).
**Sigbrit Willoms** (myös **Villoms**, **Willums** tai **Willems**) oli hollantilaissyntyinen nainen, joka oli Tanskan kuningas Kristian II:n tärkeä neuvonantaja sekä tämän rakastajattaren Dyveke Sigbritsdatterin äiti.

Sigbrit Willomsin veli oli Amsterdamin pormestari. Leskeytynyt Sigbrit muutti 1500-luvun alussa kestikievarin pitäjäksi Norjan Bergeniin. Vuonna 1507 (tai 1509) Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan prinssi Kristian rakastui hänen tyttäreensä Dyvekeen ja otti tämän rakastajattarekseen, jolloin äiti ja tytär muuttivat hänen luokseen Osloon. Kristianin noustua vuonna 1513 Tanskan valtaistuimelle he siirtyivät Kööpenhaminaan. Dyveken kuoltua vuonna 1517, huhujen mukaan myrkytettynä, Sigbritistä tuli entistäkin vaikutusvaltaisempi ja kuningas Kristian alkoi kysyä hänen neuvoaan kaikissa asioissa. Sigbrit nousi vähitellen julkiseen asemaan ja hän jopa neuvotteli kuninkaan nimissä ulkomaiden lähettiläiden kanssa. Hän saavutti myös kuningatar Elisabet Itävaltalaisen luottamuksen. Sigbrit osallistui kruununprinssi Hannun kasvatukseen ja hänet tunnettiin kuningasperheessä nimellä "äiti Sigbrit".

Sigbrit vaikutti vuodesta 1517 alkaen Tanskan tulli-, finanssi- ja rahapolitiikkaan, ja osoitti kiinnostusta varsinkin kaupan edistämiseen. Hän tuki Kristianin pyrkimystä tehdä Kööpenhaminasta Itämeren kaupan keskus. Vuodesta 1519 Sigbrit kontrolloi Juutinrauman tulleja ja siirrätti tullien perimisen Helsingørista Kööpenhaminaan keskittääkseen verotusta. Hän otti hoitaakseen myös epäsuositun viiniveron. Hänen aloitteestaan Kristian kutsui hollantilaisia talonpoikia Amagerin saarelle, jossa nämä uudistivat maataloustuotteiden hyödyntämistä kuten voin ja juuston valmistusta. Sigbrit puuttui myös Kööpenhaminan kaupunginhallintoon ja vaati määräyksiä kaupungin siisteyden parantamisesta.

Sigbrit kannusti jatkuvasti kuningas Kristiania suosimaan porvaristoa, kauppiaita ja talonpoikia aatelin kustannuksella, joten hän oli erittäin vihattu Tanskan aatelin keskuudessa. Kielteisen jälkimaineensa vuoksi häntä on väitetty muun muassa vuoden 1520 Tukholman verilöylyn suunnittelijaksi, vaikka tästä ei ole mitään todisteita. Kun Kristian II vuonna 1523 syöstiin vallasta, Sigbrit seurasi häntä maanpakoon. Hänen tiedetään eläneen ainakin vielä 1531 Gentissä Flanderissa. Vahvistamattoman tiedon mukaan hänet olisi myöhemmin poltettu noitana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok* (1917), s. 415 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 27.5.2019.
2. 1 2 3 4  Willums, Sigbrit (fl. 1507–1523) (englanniksi) *Women in World History: A Biographical Encyclopedia* (2002), Encyclopedia.com. Viitattu 27.5.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hassan I.
**Hassan I** (1857 – 9. kesäkuuta 1894 Tadla) oli Marokon sulttaani vuosina 1873–1894. Häntä edelsi sulttaanina hänen setänsä Muhammad IV.

Hassan I tuli sulttaaniksi 12. syyskuuta 1873. Hän oli vanhoillinen hallitsija, mutta toteutti Marokossa myös uudistuksia. Hän onnistui pitämään Marokon sisäisesti suhteellisen vakaana ja säilyttämään maansa itsenäisyyden. Hassan pyrki hyödyntämään Euroopan suurvaltojen keskinäistä kilpailua, jotta mikään niistä ei pääsisi liittämään Marokkoa valtapiiriinsä. Vuonna 1880 solmittiin Madridin sopimus säätelemään Euroopan maiden etuoikeuksia Marokossa. Hassan perusti Marokkoon pysyvät asevoimat ja värväsi niiden kouluttajiksi eurooppalaisia palkkasotureita. Hän kävi lähes jatkuvasti sotaa kapinallisia heimoja vastaan. Aiemmin lähes itsenäinen Susin alue alistettiin takaisin sulttaanin alaisuuteen vuonna 1882. Rifin alueen levottomuudet johtivat vuosina 1893–1894 konfliktiin Espanjan kanssa.

Hassania seurasivat sulttaaneina vuoron perään hänen kolme poikaansa Abdelaziz, Abdelhafid ja Yusef.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hassan I (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 8.9.2019.
2. 1 2  *Nordisk familjebok* (1912), s. 1033–1034 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 8.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hassan I** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa | 
* İslâm Ansiklopedisi

 |

 |
**Joululaulu Finnmarkenissa** (ruots. *Julvisa i Finnmarken - Att sjungas vid bordet till mörkt öl*) on ruotsalaisen runoilijan Dan Anderssonin (1888–1920) vuonna 1917 kirjoittama runo, joka on tullut tunnetuksi myös runoon sävellettynä lauluna. Runo ilmestyi postuumisti kokoelmassa *Efterlämnade dikter*.

Laulun alkuperäinen sävellys on ruotsalaisen trubaduurin Thorstein Bergmanin. Hänen lisäkseen kappaleen ovat Ruotsissa levyttäneet myös muun muassa Sofia Karlsson, Staffan Hellstrand ja Sven-Bertil Taube. Suomessa laulun on alkukielellä levyttänyt ainakin Dick Granroth.

Suomeksi laulu on tullut tunnetuksi etenkin Hectorin levytyksenä vuodelta 1979. Se sisältyy Hectorin Dan Anderssonin runoihin sävellettyjä lauluja sisältävään albumiin *Ruusuportti* (1979) ja julkaistiin myös singlenä samana vuonna. Kuten muissakin *Ruusuportti*-albumin kappaleissa, suomalaiset sanat ovat Hectorin ja Tommy Tabermannin ja sovitus on Erkki Melakosken. Kappale on sittemmin julkaistu myös kokoelmassa *Hectobox* (2005) sekä eri esiintyjien kokoomalevyllä *Kvartetti* (1979). Hectorin ja Tommy Tabermanin suomennoksena laulun on levyttänyt myös Tarja Merivirta joulualbumillaan *Talvi, taivas, tähdet* (2005).

Aiemmin laulun on suomentanut myös Aappo I. Piippo nimellä "Joululaulu suomalaismetsissä". Piipon suomennoksen ovat levyttäneet Esa Niemitalo albumillaan *Laulelmia suomalaismetsistä* (1977) ja Dick Granroth albumillaan *Soittoniekka* (1985).

Lähteet
-------

1. ↑  Omkring diktar'n från Luossa - Dick Granroth tolkar Dan Andersson *fono.fi -äänitetietokanta*. Yleisradio. Viitattu 25.12.2008.
2. 1 2  Suomalaisen musiikin hakemisto Suomen Äänitearkisto. Viitattu 25.12.2008. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Talvi, taivas, tähdet *fono.fi -äänitetietokanta*. Yleisradio. Viitattu 25.12.2008.
4. ↑  Suomalaisen musiikin hakemisto Suomen Äänitearkisto. Viitattu 25.12.2008. [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Andersson, Dan: Julvisa i Finnmarken Projekt Runeberg. Viitattu 25.12.2008. (ruotsiksi)
**Martti Olavi Ruola** (8. heinäkuuta 1917 Kustavi – 18. syyskuuta 1988 Turku) oli suomalainen rakennusmestari, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.

Ruolan vanhemmat olivat maanviljelijä Jalmari Taavetti Ruola ja emäntä Aksa Laiho ja puoliso vuodesta 1946 Anni Aleksandra Saarinen. Ruola kävi kansakoulun ja työskenteli sitten erilaisissa tehtävissä. Opiskeltuaan Tampereen teknillisessä oppilaitoksessa hän valmistui talvisodan jälkeen keväällä 1941 rakennusmestariksi. Myös jatkosotaan osallistunut Ruola teki sotien jälkeen rakennusalan töitä, kunnes ryhtyi veljensä Urho Ruolan kanssa urakoimaan rakennuksia vuonna 1947. Rakennustoimisto Ruolasta, myöhemmin Rakennus-Ruola, kehittyi veljesten johdossa Suomen merkittävimpiä rakennusalan yrityksiä ja elementti- ja aluerakentamisen edelläkävijöitä. Vuonna 1964 teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Martti Ruola myi omistuksensa rakennusyhtiöstä vuonna 1981 Urho Ruolalle ja tämän pojalle, mutta toimi vielä senkin jälkeen rakennusalalla. Hän oli myös aktiivinen rakennusalan ja työnantaja- sekä rakennusmestareiden järjestöissä. Sotilasarvoltaan Ruola oli reservin ylikersantti (1967).

Lähteet
-------

1. 1 2  Martti Ruola *Biografiasampo*. Viitattu 12.3.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1978, s. 820. Viitattu 12.3.2022.
Ludwig von Benedek noin vuonna 1860.
**Ludwig August von Benedek** (14. heinäkuuta 1804 Ödenburg – 27. huhtikuuta 1881 Graz) oli itävaltalainen kenraali, joka muistetaan parhaiten Königgrätzin taistelussa vuonna 1866 Preussille kärsimästään tappiosta.

Benedek liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1822 ja yleni vuoteen 1846 mennessä everstiksi. Hän osallistui samana vuonna Galitsian kapinan tukahduttamiseen, ja taisteli vuonna 1848 Italiassa sekä vuonna 1849 ensin Unkarissa ja sitten uudelleen Italiassa marsalkka Joseph Radetzkyn esikuntapäällikkönä. Krimin sodan aikana vuonna 1853 Benedek ylennettiin sotamarsalkkaluutnantiksi ja hänet nimitettiin Galitsiaan sijoitetun armeijakunnan komentajaksi. Vuonna 1859 Italiassa käydyn sodan aikana hän toimi Itävallan 8. armeijan komentajana. Hänen taitava puolustuksensa kesäkuussa 1859 käydyn tappiollisen Solferinon taistelun jälkeen pelasti mahdollisesti Itävallan armeijan. Benedek sai samana vuonna *feldzeugmeisterin* sotilasarvon. Hänet nimitettiin 1860 pääesikunnan päälliköksi ja Unkarin kuvernööriksi. Vuosina 1861–1866 hän oli Italiaan sijoitettujen joukkojen komentajana.

Kun sota Preussia vastaan syttyi vuonna 1866, Benedek suostui vastentahtoisesti komentamaan joukkoja, joiden oli tarkoitus pysäyttää Preussin armeijan hyökkäys Böömissä. Hän kärsi kuitenkin ratkaisevan tappion Königgrätzissä 3. heinäkuuta. Tappion syynä on pidetty sekä itävaltalaisten mielikuvituksetonta johtoa että suustaladattavien kiväärien käyttöä preussilaisten edistyneempien takaaladattavien aseiden sijaan. Taistelun lopputulos vahvisti Preussin aseman Saksan alueen johtavana valtiona. Benedek otti täyden vastuun tappiosta ja erosi. Hänen sodanjohdostaan käynnistettiin myös virallinen tutkinta, mutta se keskeytettiin keisarin määräyksestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ludwig August, Ritter von Benedek (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 21.7.2013.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1904), s. 1327 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 17.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ludwig von Benedek** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Eugen Ferdinand Pius Bernhard Felix Maria** (23. toukokuuta 1863 Groß Seelowitz, Itävallan keisarikunta – 30. joulukuuta 1954 Merano, Italia) oli Itävallan arkkiherttua ja Itävalta-Unkarin armeijan sotamarsalkka, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.

Suku ja nuoruus
---------------

Arkkiherttua Eugen syntyi Seelowitzin linnassa Määrissä. Hänen vanhempansa olivat arkkiherttua Kaarle Ferdinand ja arkkiherttuatar Elisabet Franziska. Hänen isoisänsä oli Napoleonin sotien kuulu sotapäällikkö, arkkiherttua Kaarle. Eugen oli keisari Frans Joosef I:n pikkuserkku.

Eugenin veljiä olivat ylipäällikkönä toiminut sotamarsalkka, arkkiherttua Fredrik, sekä amiraali, arkkiherttua Kaarle Stefan.

Sotilasura
----------

Arkkiherttua Eugen bosniakkijoukkojen kanssa.
Eugen aloitti sotilasuransa luutnanttina Tirolin vuoristojääkärirykmentissä, josta siirtyi pian husaarirykmenttiin. Opiskeltuaan sotilasakatemiassa hänet määrättiin yleisesikunnan palvelukseen, mistä hän siirtyi everstiluutnantiksi jalkaväkirykmentti 13:een. Vuonna 1891 Eugen ylennettiin everstiksi ja nimitettiin mainitun rykmentin komentajaksi. Vuonna 1900 hän sai ylennyksen ratsuväenkenraaliksi ja hänet nimitettiin Innsbruckissa toimineen XIV armeijakunnan komentajaksi sekä Tirolin ja Vorarlbergin alueiden ylipäälliköksi. Vuonna 1908 seurasi ylennys joukkojen yleistarkastajaksi. Sotilasuransa ohella Eugen toimi Saksalaisen ritarikunnan suurmestarina vuosina 1894–1923.

Kenraali Oskar Potiorekin johtaman Serbian-sotaretken epäonnistuttua ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa Eugen nimettiin 27. joulukuuta 1914 eteläisen rintaman komentajaksi Balkanille. Yleisesikunnan päällikön Franz Conrad von Hötzendorfin sekä saksalaisten jatkuva sekaantuminen asioihin kuitenkin rajoitti hänen toimintaansa. Toukokuussa 1915 Eugenin alaisuuteen liitettiin myös lounainen rintama, minkä jälkeen hän vastasi kaikista sotatoimista Italiaa vastaan. Hänet ylennettiin samassa yhteydessä kenraalieverstiksi ja 23. marraskuuta 1916 sotamarsalkaksi. Caporetton taistelun jälkeen Italian-rintaman johto järjestettiin 11. tammikuuta 1918 uudelleen, jolloin Eugen käytännössä syrjäytettiin.

Sodan jälkeen
-------------

Sodan jälkeen Eugen joutui pakenemaan tasavallaksi muuttuneesta Itävallasta, mutta sai luvan paluuseen vuonna 1934. Hän kuoli myöhemmin Italiassa 91-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1923), s. 679–680 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 21.7.2013.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Archduke Eugen (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 21.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eugen (Itävallan arkkiherttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**17q12-deleetio-oireyhtymä** on kromosomipoikkeavuus, jossa ilmenee deleetio eli geneettinen häviämä kromosomin 17 pitkässä varressa kohdassa q12.

17q12-deleetio-oireyhtymän oirekuva voi vaihdella laajasti jopa samassa suvussa. Yleisiä piirteitä ovat munuaisten ja virtsateiden ongelmat. Munuaisissa esiintyy erityisesti kystia. Monet potilaat sairastuvat myös diabetestyyppiin nimeltään MODY5 (RCAD-oireyhtymä). MODY5 ilmenee yleensä ennen 25 vuoden ikää. Noin puolilla 17q12-deleetio-oireyhtymästä kärsivistä on varsinkin kielellisiä kehitysviiveitä, kehitysvammaisuutta, käytöshäiriöitä tai psykiatrisia ongelmia. Oireyhtymän yhteydessä on kuvattu muun muassa autismin kirjon häiriötä, ahdistuneisuushäiriötä, kaksisuuntaista mielialahäiriötä ja skitsofreniaa. 17q12-deleetio-oireyhtymän harvinaisempien piirteiden joukkoon lukeutuvat silmien, maksan, aivojen ja sukupuolielinten poikkeavuudet. Joskus kromosomipoikkeavuudesta kärsivillä naisilla on todettu Mayer–Rokitansky–Küster–Hauserin oireyhtymä, jossa emätin ja kohtu ovat vajaakehittyneet tai puuttuvat. 17q12-deleetio-oireyhtymään voi myös joskus liittyä vähäisiä kasvonpiirteiden poikkeavuuksia.

17q12-deleetio-oireyhtymän maailmanlaajuinen esiintyvyys on tuntematon. Se vaikuttaa kuitenkin olevan harvinainen sairaus. Erään tutkimuksen mukaan Islannissa yksi henkilö 14 500:sta sairastaisi sitä. Yleisimmin oireyhtymässä deletoitunut kromosomialue pitää sisällään viisitoista eri geeniä. HNF1B-geeniä koskevan häviämän on katsottu aiheuttavan munuais- ja virtsatieongelmat sekä diabeteksen taustalla olevat haiman poikkeavuudet. LHX1-geenin häviämän puolestaan ajatellaan vaikuttavan kognitiivisiin, käytöksellisiin ja psykiatrisiin oireisiin sekä Mayer–Rokitansky–Küster–Hauserin oireyhtymään. 17q12-deleetio-oireyhtymän oireisiin voi vaikuttaa myös muiden geenien puuttuminen deletoituneelta alueelta. 17q12-deleetio-oireyhtymä johtuu useimmiten sporadisesta uudesta mutaatiosta, mutta sillä on autosomaalinen, vallitseva periytymistapa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  17q12 deletion syndrome MedlinePlus Genetics, viitattu 22.7.2023
Dottore -hahmon perinteinen kasvonaamio.
**Dottore** (ital. *dottore* ’tohtori’) on italialaisen commedia dell’arte -näytelmän perushahmo. Dottore edustaa oppinutta pedanttia. Hänellä on mustanenäinen, punaposkinen ja silmälaseja kantava naamari, ja hän puhuu tavallisesti Bolognan murretta.

Hahmona Dottore on pedantin oppineisuuden irvikuva. Dottoren ammatti on usein epäselvä. Toisinaan hän on oikeustieteilijä, jolla oli valmiina kasa kömpelöitä ja epäpäteviä lainopillisia neuvoja. Toisinaan hän taas on lääkäri, jolla on valtava ruisku ja lista järjettömiä parannuskeinoja kaikkiin vaivoihin. Hän saattaa myös olla yliopiston luennoitsija tai kielten opettaja. Hänen asuunsa kuuluu lyhyt musta viitta, tohtorin päähine (pehmeä, pyöreä samettilakki, jollaisia maallisten tiedekuntien tohtorit aikoinaan käyttivät) sekä valkoinen kaulaliina.

Dottoren osuus näytelmissä koostuu päämäärättömästä vaeltelusta ja jatkuvasta höpöttämisestä. Hänen pitkäveteiset tutkielmansa, tieteelliset sanaleikkinsä ja väärin ymmärretyt sanahirviöt ovat pelkkää sekavaa jargonia, johon sekoittuu paikallista murretta.

Lähteet
-------

1. ↑  Dottore Tietosanakirja osa 2, palsta 391, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909
2. 1 2  Dottore *Encyclopedia Britannica*. Viitattu 24.8.2023. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dottore** Wikimedia Commonsissa
**Mimasaka** (jap. 美作市, *Mimasaka-shi*) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Okayaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koillisosassa Yoshino- ja Kajinamijokien varrella. Pohjoisessa se ulottuu Chūgokuvuorille ja prefektuurin korkeimmalle huipulle Ushiroyamalle 1344 metrin korkeudelle merenpinnasta. Se rajautuu pohjoisessa Tottorin ja idässä Hyōgon prefektuuriin. Mimasakassa on 27 368 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 429,29 neliökilometriä.

Mimasaka on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2005 liittämällä yhteen Aidan, Katsutan, Mimasakan, Ōharan ja Sakutōn maaseutukaupungit sekä Higashi-Awakuran kyläkunta. Kaupungin hallinnollinen keskusta sijaitsee entisen Mimasakan maaseutukaupungin alueella. Sen Hayashinon kaupunginosa kehittyi historiallisesti jokisatamana Yoshino- ja Kajinamijokien yhtymäkohdassa. Miyamoton kylä tunnetaan Miyamoto Musashin syntypaikkana ja siellä on hänelle omistettu museo. Merkittäviä elinkeinoja Mimasakassa ovat metsätalous, karjankasvatus ja maatalous, joka tuottaa esimerkiksi riisiä, teetä, hedelmiä ja vihanneksia.

Mimasakan kulttuuriperintöön kuuluvat Chōfuku-jin temppeli, jonka tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi valittu pagodi on koko prefektuurin vanhin rakennus, ja hortensioistaan tunnettu Daishō-jin temppeli. Matkailijoita kaupunkiin houkuttelee myös Yunogō-onsenin kuuma lähde. *Shugendōn* pyhänä vuorena tunnettu Ushirovuori kuuluu Hyōnosenin–Ushiroyaman–Nagisanin puolikansallispuistoon. Kaupungissa toimii muun muassa Okayama International Circuit -moottoriurheilurata. Mimasakaa palvelevat JR Nishi-Nihonin Kishin-linja ja Chizu-kyūkō-rautatie.

Kuvia
-----

* Musashi-budōkanMusashi-budōkan
* Chōfuku-jin pagodiChōfuku-jin pagodi
* Sanomo-jinjaSanomo-jinja
* Hayashinon rautatieasemaHayashinon rautatieasema

Lähteet
-------

1. 1 2  美作市の概要 Mimasaka City. Viitattu 05.01.2020.
2. 1 2  美作市の人口・世帯数【令和元年度】 Mimasaka City. Viitattu 05.01.2020.
3. 1 2  市章・市の木・市の花 Mimasaka City. Viitattu 05.01.2020.
4. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 美作市 Kotobank. Viitattu 05.01.2020.
5. 1 2 3  日本大百科全書: 美作（市） Kotobank. Viitattu 05.01.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mimasaka** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Okayaman prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Akaiwa
* Asakuchi
* Bizen
* Ibara
* Kasaoka
* Kurashiki
* Maniwa
* Mimasaka
* Niimi
* Okayama (pääkaupunki)
* Setouchi
* Sōja
* Takahashi
* Tamano
* Tsuyama

 |  |
|  |
| Kunnatpiirikunnittain | **Aidan piirikunta** (Nishi-Awakura) · **Asakuchin piirikunta** (Satoshō) · **Kagan piirikunta** (Kibichūō) · **Katsutan piirikunta** (Nagi · Shōō) · **Kumen piirikunta** (Kumenan · Misaki) · **Maniwan piirikunta** (Shinjō) · **Odan piirikunta** (Yakage) · **Tomatan piirikunta** (Kagamino) · **Tsukubon piirikunta** (Hayashima) · **Waken piirikunta** (Wake) |

 |
**Hilkka Mari Norkamo**, o.s. **Forstén** (18. marraskuuta 1910 Sippola – 24. maaliskuuta 2004 Kouvola) oli suomalainen kuoronjohtaja ja kääntäjä.

Hänen isänsä agronomi Forstén oli maanviljelystyönsä ohella innokas kuoromies, muun muassa paikallisen mieskuoron johtaja ja isoäitinsä Alma Forsténin kodissa Norkamo sai kuulla konsertteja. Norkamo opiskeli Helsingin yliopistossa kieliä ja vuosina 1931–1934 musiikkia Helsingin konservatoriossa, nykyisessä Sibelius-Akatemiassa. Norkamo toimi vuodesta 1948 kuoronjohtajana Kaakkois-Suomessa, missä hän nosti muun muassa Kuusankosken Kaiku -sekakuoron Suomen valiokuorojen luokkaan.

Suomentajana Norkamo oli hyvin tuottelias. Hänen liki 500 laulukäännöstään edustavat eri musiikkityylejä: *Pieni rumpali* ja *Lintu*, *virsi 567* tai joululaulu *Sinivuorten yö*. Hänen käännöksiään on tallennettu nuottijulkaisuihin, elokuvaan ja levytyksiin.

Vuodesta 1954 Norkamo johti Sulasolin laulujuhlien juhlakuoroja, teki kiertueita kuorojen kanssa, sai palkintoja ja diplomeja eri musiikkikilpailuista sekä toimi kuoronjohtajana edustustehtävissä. Presidentti Urho Kekkonen myönsi Norkamolle director musices -arvonimen 30.12.1964. Naisista hän oli viides arvonimen saaja ja sijalla 83 kaikista nimitetyistä. Kekkosen myöntämistä 4626 arvonimestä vain 274 tuli naisille.

Hän laati Puolan kansallislaulun suomen sanat.

Vuonna 1935 hän meni naimisiin Leo Norkamon kanssa ja heillä oli neljä tytärtä, Leena, Marja, Päivi ja Kirsti.

Lähteet
-------

1. ↑  Raija Mänttäri: Soivat sireenit, Kymenlaakson Martta-piiri, 1994
2. ↑  Muistokirjoitus, Helsingin sanomat 27.4.2004. Artikkelin verkkoversio
3. ↑  Otavan iso musiikkitietosanakirja, Keuruu 1978
4. ↑  Mieskuoro Sirkat - Hilkka Norkamo
5. ↑  Tasavalan presidenttien 1926-2007 naisille myöntämät arvonimet, toim. Seppo Aho, s.50, Alavus 2008
6. ↑  Vuoden 1918 ja valtionhoitajan sekä tasavallan presidenttien 1918-2005 myönämät arvonimet arvonimikohtiessa aakkosjärjetyksessä, toim. Seppo Aho, s.33, Vaasa 2006
7. ↑  Tasavalan presidenttien 1926-2007 naisille myöntämät arvonimet, toim. Seppo Aho, s.43, Alavus 2008
8. ↑  Nyyrikki Kurkivuori: Puolan matka 29.9.–2.10.2011.  *Rannikon Puolustaja*, joulukuu 2011, nro 4/2011, s. 88-91. Artikkelin verkkoversio.
9. ↑  *Kuka kukin on?*, s. 572. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1954. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Hilkka Norkamon sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Jan Müller-Wieland
**Jan Müller-Wieland** (s. 30. maaliskuuta 1966 Hampuri) on saksalainen säveltäjä, kontrabasisti ja kapellimestari.

Müller-Wieland aloitti 20-vuotiaana Lyypekissä kontrabassonsoiton opinnot Willi Beyerin ja sävellysopinnot Friedhelm Döhlin johdolla. Hän suoritti sävellysopintoja myös Hans Werner Henzen johdolla Kölnissä ja Roomassa. Orkesterinjohdossa hän sai opetusta Günther Behrensiltä. Müller-Wielandista tuli Münchenin musiikkiakatemian luennoitsija vuonna 2006 ja sävellysprofessori vuonna 2007.

Müller-Wieland on saanut lukuisia palkintoja, kuten Ernst von Siemens -musiikkipalkinnon (*Förderpreis*) ja Hindemith-palkinnon. Hän on päässyt stipendien turvin Cité internationale des artsiin (Ranska), Villa Massimoon (Italia) ja Tanglewood Music Centeriin (Yhdysvallat). Viimeksi mainitussa hän osallistui orkesterinjohtokursseille, joita pitivät Oliver Knussen ja Seiji Ozawa.

Müller-Wielandin tuotantoon kuuluu oopperoita, muuta näyttämömusiikkia, kamarimusiikkia, orkesterisävellyksiä (kuten sinfonioita ja konserttoja) sekä vokaalimusiikkia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Müller-Wieland, Jan Sikorski Music Publishers
2. 1 2 3  Jan Müller-Wieland[vanhentunut linkki] Münchner Philharmoniker
3. ↑  Jan Müller-Wieland, Composer Komarova Artists Management

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (saksaksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Tauno Sakari Vapaasalo** (6. syyskuuta 1911 Kemi – 22. kesäkuuta 1984 Ruotsi) oli suomalainen 1930-luvun opiskelijajohtaja, päätoimittaja ja professori.

Vapaasalon vanhemmat olivat kaupunginviskaali W. Jämsen ja Anna Luoma. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulussa 1929 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1936. Vapaasalo väitteli vuonna 1961 filosofian tohtoriksi Uppsalan yliopistossa, väitöskirjan aiheena oli Eino Leinon tuotannon Kalevala-romantiikka. Hän oli ensimmäinen, joka väitteli Ruotsissa tohtoriksi suomenkielisestä kirjallisuudesta.

Vapaasalo toimi 1930-luvulla Sinimustat-järjestön johtajana ja hän oli Ylioppilaslehden päätoimittajana 1938–1943. Vapaasalo oli Aikakauslehti Sinimustan toimitusneuvoston jäsen 1933–1936, ja hän kirjoitti artikkeleita muun muassa Ajan Suunta- ja Suomen Heimo -lehtiin. Hän oli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan varapuheenjohtaja 1938–1943 ja Pohjois-pohjalaisen osakunnan kuraattori 1939–1941. Vapaasalo oli myös Akateemisen Karjala-Seuran jäsen. Jatkosodan aikana hän toimi muun muassa TK-kirjeenvaihtajana ja vuosina 1942-1943 Itä-Karjalan sotilashallinnon julkaiseman *Vapaa Karjala* -lehden päätoimittajana.

Vapaasalo toimi Uppsalan yliopiston suomen kielen lehtorina vuodesta 1951 sekä suomen kielen ja kirjallisuuden dosenttina vuodesta 1961, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1978. Kevätlukukausilla 1970 ja 1972 hän oli Tukholman yliopiston suomen kielen ja kulttuurin vt. professorina. Vapaasalo sai Ruotsissa professorin arvonimen vuonna 1972.

Vapaasalo oli naimisissa vuodesta 1953 Hansi Popperin kanssa.

Teoksia
-------

* *Itäkarjalaiset ja me* ; tekijät Yrjö Vuorjoki, Reino Ala-Kulju ja Sakari Vapaasalo. Itä-Karj. SE:n valist. Os:n julkaisuja 1. Joensuu 1942, uusi painos 1943
* *Itsenäisyyspäivänä 1942*. Suomen aseveljien liitto, Helsinki 1942
* *Oulun tuomiokirkko*. Oulu 1951
* *A. Santaholma osakeyhtiö 1903-1952 : kauppias Antti Santaholma ja Kauppahuone A. Santaholma*. Oulu 1953
* *Pohjois-pohjalainen osakunta 1932-1957*. Pohjois-pohjalainen osakunta, Helsinki 1957
* *Studier i Eino Leinos kalevalaromantik* , väitöskirja. Lundequistska bokhandeln, Uppsala 1961
* *Tornion murteen sanastoa suomalaisessa kirjallisuudessa - Tornedalsfinska ord i finskspråkig litteratur*. Tornedalica, Luleå 1990 (muokattu vuonna 1964 kirjoitetusta käsikirjoituksesta)

Lähteet
-------

* Vem är Vem? Svealand utom Stor-Stockholm 1964 (Projekt Runeberg)
* Ylioppilaslehden henkilökunta 1913-2013
* Arvonimet (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 23.6.1972, HS Aikakone.
* Kuolleita (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 4.7.1984, HS Aikakone.
* Sakari Vapaasalon kuolinilmoitus (maksullinen artikkeli) Helsingin Sanomat 21.7.1984, HS Aikakone.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Henkitorven syöpä** on harvinainen henkitorvessa alkava syöpäsairaus. Tavallisimmin se ilmenee levyepiteelikarsinoomana (varsinkin yli 60-vuotiailla miehillä), mutta myös esimerkiksi adenoidista kystistä karsinoomaa tavataan henkitorvessa (varsinkin 40–60-vuotiailla henkilöillä). Tupakoinnilla on tunnettu yhteys levyepiteelikarsinoomaan mutta ei adenoidiseen kystiseen karsinoomaan.

Henkitorven syövälle tyypillisiä oireita ovat hengitys- ja nielemisvaikeudet, kuiva yskä, veriyskä, äänen käheytyminen, kuumeilu, vilu ja toistuvat rinnan alueen infektiot. Oireet ovat yleisiä myös monissa hyvänlaatuisissa taudeissa. Henkitorven syövän pääasialliset hoitomuodot ovat leikkaus ja sädehoito. Kemoterapiaa annetaan yleensä palliatiivisessa tarkoituksessa, oireiden lievityksenä. Siinä voidaan käyttää sisplatiinia tai karboplatiinia. Henkitorven syöpäkasvain on mahdollinen yläonttolaskimo-oireyhtymän aiheuttaja.

Henkitorven syöpä kattaa 0,02–0,04 % raportoiduista syöpätapauksista. Taudin ennuste on yleisesti ottaen huono; 5–35 % potilaista elää viiden vuoden kuluttua diagnoosista. Adenoidisen kystisen karsinooman ennusteen on havaittu olevan huomattavasti parempi kuin levyepiteelikarsinooman.

Henkitorven syöpää sairastanut henkilö sai ensimmäistä kertaa keinotekoisen henkitorven vuonna 2011 Karoliinisessa yliopistosairaalassa Tukholmassa. Potilas oli 36-vuotias geologian opiskelija Eritreasta. Potilas kuoli tammikuussa 2014 uuden henkitorven irrottua. Menetelmän kehittänyttä tohtori Paolo Macchiarinia epäillään kuolemantuottamuksesta ja tutkimusvilpistä.

Katso myös
----------

* Keuhkosyöpä
* Yläonttolaskimo-oireyhtymä

Lähteet
-------

1. 1 2  Macmillan Cancer Support: Cancer of the trachea *macmillan.org.uk*.  (englanniksi)
2. ↑  Japanese Journal of Clinical Oncology: Revisit of Primary Malignant Neoplasms of the Trachea: Clinical Characteristics and Survival Analysis *jjco.oxfordjournals.org*.  (englanniksi)
3. ↑  Annals of Surgical Oncology: Incidence and Treatment of Tracheal Cancer: A Nationwide Study in The Netherlands[vanhentunut linkki]
4. ↑  National Center for Biotechnology Information: Population based cancer registry analysis of primary tracheal carcinoma. *ncbi.nlm.nih.gov*.  (englanniksi)
5. ↑  TIME Healthland: Cancer Patient Gets World's First Artificial Trachea *healthland.time.com*.  (englanniksi)
6. ↑  Media: Huippukirurgia epäillään liian kokeellisista menetelmistä Ruotsissa – kahdeksasta elinsiirtopotilaista vain kaksi enää hengissä *iltasanomat.fi*.  15.2.2016. Viitattu 1.7.2016.
Suvun vaakuna.
**Schwarzenberg** on vanha keskieurooppalainen aatelissuku. Se on alkujaan frankkilaisen Seinsheimin suvun haara. Suvun kantaisä oli keisari Sigismundin sotapäällikkö Erkinger von Seinsheim (1362–1437), joka sai vuonna 1429 paronin arvon ja alkoi käyttää nimeä *Schwarzenberg* Frankenissa omistamansa samannimisen linnan mukaan. Hänen pojistaan saivat alkunsa suvun kaksi päähaaraa. Nuorempi haara sai vuonna 1566 kreivin arvon, mutta sammui vuonna 1646. Vanhempi haara korotettiin vuonna 1599 kreivilliseen arvoon ja vuonna 1670 valtakunnanruhtinaiksi. Tällä haaralla oli laajat maaomistukset Böömissä, Baijerissa, Itävallassa, Steiermarkissa ja Unkarissa. Vanhempi haara jakautui 1700-luvun lopulla kahteen majoraattiin. Niistä vanhempi sammui mieslinjalta vuonna 1965.

Tunnettuja sukuun kuuluneita ovat olleet muun muassa saksalainen oikeusoppinut Johann von Schwarzenberg (1463–1528), itävaltalainen sotamarsalkka Karl Philipp zu Schwarzenberg (1771–1820), Itävallan pääministeri Felix zu Schwarzenberg (1800–1852) sekä Tšekin ulkoministeri Karel Schwarzenberg (1937–2023), joka oli suvun päämies.

Lähteet
-------

1. ↑  *Nordisk familjebok* (1916), s. 1247–1248 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 13.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Schwarzenberg (suku)** Wikimedia Commonsissa
**Vagit Jusufovitš Alekperov**, azer. *Vahid Yusif oğlu Ələkbərov* (s. 1. syyskuuta 1950 Baku, Azerbaidžanin SNT) on Venäjän azerbaidžanilainen oligarkki. Alekperov oli Venäjän suurimpiin kuuluvan öljy-yhtiö Lukoilin pääjohtaja. Kansallisuudeltaan hän on azeri.

Alekperov oli Lukoilin pääjohtaja huhtikuuhun 2022 asti, jolloin ilmoitettiin hänen erostaan, mutta eron syytä ei kerrottu. Lukoil oli jo maaliskuussa vaatinut Venäjän sotatoimien lopettamista Ukrainassa.

Forbesin vuoden 2018 listauksessa Alekperov oli noin 16,4 miljardin dollarin netto-omaisuudella mitattuna Venäjän kuudenneksi ja maailman 78. rikkain henkilö. Alekperov on naimisissa ja hänellä yksi lapsi. Hänellä on hyvät suhteet Venäjän presidenttiin Vladimir Putiniin.

Henkilöhistoria
---------------

Alekperov syntyi Bakussa Azerbaidžanin neuvostotasavallassa vuonna 1950. Hänen isänsä Jusuf työskenteli öljykentillä koko ikänsä, ja Vagit seurasi isänsä jalanjälkiä saaden 18-vuotiaana ensimmäisen työpaikkansa alalta. Isä Jusuf oli azeri-muslimi, joka kuoli poikansa ollessa nuori. Äiti Tatjana oli puolestaan venäläinen ortodoksi. Valmistuttuaan Azerbaidžanin öljy- ja petrokemian-instituutista hän kouluttautui insinööriksi ja työskenteli Kaspianmeren öljykentillä. Alekperov lähetettiin vuonna 1979 Länsi-Siperiaan, missä hänestä tuli myöhemmin paikallisen öljy- ja kaasutuottajan *Kogalymneftgazin* johtaja. Vuonna 1990 hänet nimitettiin Neuvostoliiton öljyn- ja kaasuntuotannosta vastaavaksi apulaisministeriksi.

Ministerinä Alekperov käytti valtaansa ajamalla Venäjän kolmen suurimman öljykentän yhdistämistä yhdeksi yhtiöksi. Vuonna 1991 nämä kolme öljykenttää, Langepas, Urai ja Kogalymneft, yhdistettiin yhdeksi valtionyhtiöksi, joka sai nimen LUKoil. Alekperov luopui ministerintehtävistään ja aloitti yhtiön pääjohtajana. Vuoden 1993 yksityistämisen myötä LUKoilin hallinta siirtyi Alekperovin käsiin.

Nykyään Lukoil kuuluu maailman suurimpien öljy-yhtiöiden joukkoon. Monien muiden oligarkkien tapaan myös Alekperov on toiminut myös media- ja pankkimaailmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Lukoilin pääjohtaja erosi Demokraatti.fi. 21.4.2022. Viitattu 21.4.2022
2. ↑  The World's Billionaires List: 2018 Ranking *forbes.com*. Forbes. Viitattu 18.1.2019. (englanniksi)
3. ↑  48. Vagit Alekperov *forbes.com*.  8.3.2007. Forbes. Viitattu 5.6.2007. (englanniksi)
4. 1 2  Maass, Peter: The Triumph of the Quiet Tycoon *nytimes.com*.  1.8.2004. The New York Times. Viitattu 20.1.2019. (englanniksi)
5. 1 2 3  Frontline: How to make a billion dollars *pbs.org*.  10/2003. PBS. Viitattu 20.1.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Vagit Alekperov** Wikimedia Commonsissa

* Alekperovin profiili Forbes-lehden sivuilla

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
Aleksei Mordašov vuonna 2018.
**Aleksei Aleksandrovitš Mordašov** (ven. Алексей Александрович Мордашов, s. 26. syyskuuta 1965 Tšerepovets, Neuvostoliitto) on venäläinen oligarkki. Hän omistaa merkittävän osuuden Venäjän toiseksi suurimmasta teräsyrityksestä Severstalista.

Mordašov on koulutukseltaan kandidaatti valmistuen Leningradin insinööri-ekonomisesta instituutista (ven. Ленинградский инженерно-экономический институт, *Leningradskaja inženerno-ekonomitšeski institut*). Liike-elämän aikakauslehti Forbes listasi maaliskuussa 2007 hänet maailman 64. rikkaimmaksi henkilöksi. Mordašov on naimisissa ja hänellä kolme lasta.

Henkilöhistoria
---------------

Aleksei Mordašov aloitti talousopinnot 1980-luvun puolivälissä Leningradissa. Opintojen jälkeen hän pääsi talousjohtajaksi terästehtaaseen. Ikääntynyt pääjohtaja neuvoi Mordašovia ostamaan suurimman osan terästehtaan osakkeista, "ettei se päätyisi ulkopuolisten käsiin".

Severstalin pääjohtajaksi päästyään Aleksei Mordašov ryhtyi rakentamaan konsernia. Hän osti autonvalmistajia, hiiliyhtiöitä, satamia ja kuljetusyrityksiä. Vuonna 2004 ostettiin konkurssikypsä Rouge Industries -metalliyritys ja seuraavana vuonna ostoslistalle tuli 70 prosentin osuus italialaisesta terästuottajasta Lucchinistä. Mordašov osti siivun venäläisestä televisiokanavasta Ren TV:stä. Kanavan uutisankkuri sai lähtöpassit hänen kritisoituaan Venäjän johtoa.

Lähteet
-------

1. 1 2  64 Alexei Mordashov *Forbes*. Viitattu 5.6.2007. (englanniksi)
2. 1 2  Pekka Hakala: Turun telakan asiakas rypee rahoissaan *Helsingin Sanomat*.  1.3.2013. Viitattu 1.3.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Severstal-yhtiön nettisivut
**Tomas Lebe** (suomalaisessa historiankirjoituksessa **junkkeri Tuomas** tai **Tuomas-junkkeri**; k. 2. marraskuuta 1522 Tynnelsö, Ruotsi) oli tanskalainen sotilas, joka toimi Turun linnan linnanpäällikkönä vuosina 1521–1522 ja puolusti linnaa ruotsalais-suomalaisilta piiritysjoukoilta. Hän on jäänyt Suomen historiaan määräämiensä armottomien teloitusten vuoksi.

Leben vaiheista ennen hänen Suomeen saapumistaan ei tiedetä paljon. Vuonna 1520 hänen tiedetään neuvotelleen Königsbergissä Tanskan edustajana Saksalaisen ritarikunnan suurmestarin Albrekt Brandenburgilaisen kanssa palkkasoturien värväämisestä. Hän osallistui myöhemmin samana vuonna Tanskan kuningas Kristian II:n sotaretkeen Ruotsia vastaan. Kruunautettuaan itsensä Ruotsin kuninkaaksi Kristian II nimitti valtakunnan eri linnoihin itselleen uskollisia päälliköitä. Lebe kuului kesällä 1521 jonkin aikaa Tukholman linnan päällikkökuntaan, ja saman vuoden syksyllä hänet nimitettiin Suomeen Turun linnan käskynhaltijaksi Wulf von Grewendorpin tilalle. Kustaa Vaasan Ruotsissa nostattamaa kapinaa tukeneet Nils Arvidinpojan komentamat joukot piirittivät pian Turun linnan, mutta Lebe puolusti sitä sitkeästi ja taitavasti. Joulukuussa 1521 hän teki vastahyökkäyksen ja aiheutti piirittäjille suuret miestappiot.

Kuukausia kestäneen piirityksen aikana Lebe teloitutti useita linnaan tanskalaismielisyytensä vuoksi paenneita suomalaisia porvareita, joita hän eri syistä epäili pettureiksi. Hän hirtätti linnan muurille muun muassa Nils Arvidinpojan veljen Bengtin. Ruotsalaisen historioitsijan Peder Swartin mukaan Kristian II lähetti tammikuussa 1522 Lebelle määräyksen mestauttaa kaikki Turun linnassa olleet ruotsalaiset ja suomalaiset. Teloitetuiksi joutuivat muun muassa entinen Viipurin linnan päällikkö Tönne Erikinpoika Tott ja Pohjois-Suomen laamanni Henrik Steninpoika Renhuvud. Teloituksen välttänyt Erik Fleming loikkasi piirittäjien puolelle. Tanskalainen amiraali Søren Norby vapautti lopulta Turun linnan piirityksestä keväällä 1522. Leben johtama laivasto lähti syksyllä 1522 viemään Suomesta muonavaroja niinikään kapinallisten piirittämään Tukholmaan, mutta jäi Tukholman saariston Furusundissa Erik Flemingin ja lyypekkiläisten yhtyneen laivaston väijytykseen. Vangiksi jäänyt Lebe hirtettiin Tynnelsössä. Tarinan mukaan hän valitti siitä, että hänet hirtettiin niiniköyteen, vaikka aatelisena hänellä olisi ollut oikeus hamppuköyteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Veli-Matti Syrjö: / Lebe, Tomas (K 1522) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  21.3.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. ↑  *Tietosanakirja* (1914), s. 1261 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 10.6.2019.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia

 |

 |
DCF77 Mainflingenissä
Aseman peittoalue
DCF77-signaalia hyödyntäviä kelloja. Signaalin vastaanottoa ilmaistaan yleensä "säteilevä antenni" -kuvakkeella.
**DCF77** on aikatietoa ja referenssitaajuutta lähettävä pitkäaaltoasema Saksan Mainflingenissä (25 kilometriä Frankfurtista kaakkoon). Asema palvelee radiosignaalista aikansa synkronoivia kelloja Euroopan alueella.

Toimintaa hallinnoi *Physikalisch-Technische Bundesanstalt*, Saksan valtiollinen fysiikkalaboratorio. Asema aloitti palvelunsa vuonna 1959, aika- ja päivämäärätieto lisättiin vuonna 1973. DCF77:lle on myös varalaitteisto.

Aikatieto tuotetaan paikallisilta atomikelloilta, jotka on myös yhdistetty Saksan pääkelloihin Braunschweigissä. 77,5 kHz:n taajuista kantoaaltoa lähetetään 50 kW:n teholla. Data sisältyy signaaliin amplitudimoduloituna pulssinleveyskoodina. Matala taajuus ja datan hidas (1 b/s) lähetysnopeus mahdollistavat vastaanoton suurimmassa osassa Eurooppaa. Signaali toistuu joka minuutti. DCF77-signaalin avulla kellot pystyvät automaattisesti siirtymään kesä- ja talviajan välillä.

Vastaanotto Suomessa
--------------------

Suomi sijaitsee lähettimen kantaman ulkolaidalla, joten signaalin voimakkuus riippuu suuresti kellon sijoituspaikasta, vuoden- ja vuorokaudenajasta ja auringon aktiivisuudesta. Kellossa oleva antenni on yleensä kela, jonka sisällä on ferriittisauva. Antenni ei ole kovin vahvasti suuntaava, mutta sauvan akselin suunnassa on terävä minimi. Paras vastaanottoherkkyys saavutetaan asettamalla vaakatasossa oleva sauva poikittain vastaanottosuuntaan vastaan eli Suomessa sauvan jompikumpi pää osoittamaan suunnilleen luoteeseen tai kaakkoon. Vastaanotto voi häiriintyä lähellä olevista sähkölaitteista, kuten tietokoneista tai kännyköistä.

Katso myös
----------

* Atomikello
* Radioasema
* NTP (tietotekniikka)

Lähteet
-------

1. ↑  Kelloseppä Markku Tuomi: Tietoa kelloista *markkutuomi.fi*.  [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* DCF77:n kotisivu
**Ester Perheentupa** (vuoteen 1908 **Söderlund**, 2. kesäkuuta 1896 Laitila – 18. heinäkuuta 1979 Hämeenlinna) oli suomalainen käsityönopettaja ja toimittaja.

Maanviljelijäperheeseen syntynyt Perheentupa opiskeli Lapuan emäntäkoulussa 1917–1919 ja suoritti käsityönopettajan tutkinnon Hämeenlinnassa toimineessa Fredrika Wetterhoffin Työkoulussa 1921. Vuosina 1922–1923 hän työskenteli Kotiteollisuus Oy Pirtin Turun ja Kankaanpään kutomoissa, ja sen jälkeen Wetterhoffin kudonnan- ja kehruunopettajana 1924–1946. Opettajana toimiessaan Perheentupa hankki myös ajokortin ollen Hämeenlinnan ensimmäinen ajokortin saanut nainen. Wetterhoffilta lähdettyään hän perusti Hämeenlinnaan oman kutomakoulun, joka toimi vuoteen 1953 saakka.

Perheentupa laati myös itse erilaisia tekstiilimalleja, joita julkaistiin muun muassa *Kotiliedessä*, *Kotiteollisuudessa* ja *Pellervossa* sekä hänen kahdessa kirjassaan. Perheentupa ei kuitenkaan pitänyt itseään tekstiiliaitelijana tai suunnittelijana. Hänen tunnetuin teoksensa on 1928 julkaistu *Kutokaa itse kankaanne*, josta 1950-luvulle mennessä otettiin kahdeksan painosta. Vuosina 1951–1963 Perheentupa toimitti Pellervossa julkaistua suosittua *Pellervon kankureille* -palstaa. Lisäksi hän kirjoitti alan lehdissä julkaistuja pakinoita ja runoja. Vuodet 1932–1935 Perheentupa toimi *Lastu ja lanka* -lehden päätoimittajana.

Ester Perheentuvan veljiä olivat kirkkoherra Antti Perheentupa sekä kansanedustaja Erkki Perheentupa.

Teokset
-------

* *Kutokaa itse kankaanne*. Porvoo: WSOY, 1928.
* *Kutokaa kuviollisia kankaita*. Porvoo: WSOY, 1932.
* *Kotikankurin sidosopas*. Helsinki: Maatalousnaiset; Maatalousseurojen keskusliitto, 1944.
* *Hämeenlinnan sisälähetys ry:n kuudes vuosikymmen eli vuodet 1958–1967*. Hämeenlinna: Hämeenlinnan sisälähetys, 1967.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954*, s. 636–637. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
2. ↑  Ester Perheentuvan kuolinilmoitus.  *Helsingin Sanomat*, 22.7.1979, s. 4. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 15.6.2018.
3. 1 2 3  Anttila, Eila: *Wetterhoffin värikkäät taiteilijat*, s. 10–12. Hämeenlinna: Fredrika Wetterhoff -säätiö, 2010. Teoksen verkkoversio (DOC).


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Otto Yliriskun univormu Rajamuseossa
**Otto Erkki Ylirisku** (29. huhtikuuta 1918 Ilmajoki – 17. elokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti. 

Ylirisku valmistui kadettikoulusta 1939 ja sodan jälkeen Sotakorkeakoulusta 1950. Upseerinuransa alussa hän toimi 2. prikaatissa nuorempana upseerina 1939–1940 sekä 11. prikaatissa adjutanttina 1940–1941. Jatkosodassa hän toimi JR 11:ssä ja täydennyspataljoona 13:ssa muun muassa komppanianpäällikkönä 1941–1944. Sittemmin 1945–1948 hän toimi 1. divisioonan esikunnassa toimistoupseerina sekä Jyväskylän sotilaspiirin esikunnassa 1951–1953. Ylirisku opetti taktiikkaa Sotakorkeakoulussa 1954–1958, minkä jälkeen hän komensi Pohjanmaan jääkäripataljoonaa 1958–1963. Pääesikunnassa hän toimi jalkaväkiosaston päällikkönä 1963–1966 ja jalkaväen tarkastajana 1966–1970. Rajavartiolaitoksen päällikkönä Ylirisku toimii 1970–1975.

Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1951, everstiluutnantti 1958, eversti 1963, kenraalimajuri 1966, kenraaliluutnantti 1970.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑  Laitinen, Ilkka: Kenraaliluutnantti Otto Ylirisku. (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*, 29.8.1999. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7.6.2016.  [vanhentunut linkki]