recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kertoo ruoan säilömisestä. Teiden suolaamisesta katso artikkeli tiesuola.*
Prosciutto-kinkkua suolataan hieromalla suolaa sen pinnalle.
**Suolaaminen** on ruoan säilömistä suolan avulla. Suola säilöö elintarvikkeen vetämällä sen soluista vettä ja väkevöittämällä liemen mikrobitoimintaa ehkäiseväksi. Suolaamista käytetään elintarviketeollisuudessa sekä yksinään että muiden säilöntämenetelmien kanssa. Teollisessa suolauksessa elintarvikkeeseen lisätään ruokasuolan lisäksi muitakin lisäaineita parantamaan sen säilyvyyttä tai rakennetta. Suolaaminen oli ennen vanhaan ainoa lihan, kalan ja kasvisten säilöntämenetelmä, mutta se on menettänyt merkitystään uusien säilöntämenetelmien myötä.

Suolausmenetelmiä
-----------------

*Kuivasuolaamisessa* elintarvikkeen pinnalle hierotaan suolaa, joka siirtyy osmoosin kautta sen sisäosiin. Menetelmä soveltuu pienten kappaleiden suolaamiseen, sillä se on hidas. Tyypillisiä kuivasuolattavia ruoka-aineita ovat kestokokolihavalmisteet, sienet (etenkin rouskut) ja kala (etenkin graavisuolattu lohi). Kalaan suolaa tarvitaan kolme kiloa yhtä perattua kalakiloa kohti, ja suolamäärä riippuu kalan koosta ja säilytyspaikan lämpötilasta.

*Liuossuolauksessa* valmistetaan suolalaukka, jossa veteen liuotetaan noin 300 grammaa ruokasuolaa vesilitraa kohti ja lisätään yleensä sokereita, fosfaatteja, nitriittiä ja C-vitamiinia. Elintarvike peitetään kokonaan suolalaukkaan ja suolautuminen alkaa sen pinnalta. Liuossuolausta käytetään muiden suolausmenetelmien kanssa etenkin kesto- ja kokolihavalmisteisiin.

*Ruiskutussuolaus* on nopea suolaustapa, jossa suolalaukka paineruiskutetaan ohuilla neuloilla tasaisesti elintarvikkeeseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Saarela, Anna-Maria: *Elintarvikeprosessit*, s. 292. Anna-Maria Saarela, Paula Hyvönen, Sinikka Määttälä, Atte von Wright (toimittaneet). Savonia-ammattikorkeakoulu, 2010. ISBN 978-952-203-121-1.
Andreas Wisniewski poikansa kanssa zenbuddhalaisessa seremoniassa 5.1.2005
**Andreas Wisniewski** (3. heinäkuuta 1959) on saksalainen näyttelijä ja entinen tanssija.

Elämäkerta
----------

Wisniewski syntyi Berliinissä ja hän vietti suurimman osan varhaiselämästään tanssimiseen, ennen kuin hän kääntyi näyttelijäksi. Wisniewski teki suuren debyytin elokuvassa *Gothic*.

Seuraavana vuonna tuli hänen suurin esiintymisensä Bond-elokuvassa *007 vaaran vyöhykkeellä*, missä hän esitti KGB:n jäsentä Necrosta. Wisniewskin kolmas suuri esiintyminen oli elokuvassa *Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli*, missä hänen roolihahmonaan oli Tony, yksi Hans Gruberin (Alan Rickman) alaisista. Elokuvan kuuluisassa kohtauksessa Tonyn ruumis makaa hississä ja John McClane (Bruce Willis) on kirjoittanut verellä hänen paitaansa "Sain nyt konekiväärin. Ho-Ho-Ho".

Wisniewski jätti elokuva-alan hetkeksi esiintyäkseen televisiosarjoissa *Superboy*, *Mann & Machine* sekä *Villi Pohjola*. Myöhemmin hän palasi elokuva-alalle esiintyäkseen scifi-elokuvassa *Death Machine*. Wisniewskillä oli myös sivuosa elokuvassa *Vaarallinen tehtävä*.

Pian sen jälkeen hän esiintyi saksalaisissa elokuvissa sekä englantilaisessa sarjassa *Lock, Stock...*, mikä perustuu Guy Ritchien ohjaamaan vuoden 1998 elokuvaan *Puuta, heinää ja muutama vesiperä*. Wisniewski esiintyi myös sarjassa *Ultimate Force*, missä hän esitti venäläisterroristia.

Wisniewski on esiintynyt myös kahdessa musiikkivideossa. Ensin hän esiintyi videossa *Venus*, jonka esitti tyttöyhtye Bananarama ja myöhemmin hänet nähtiin Elton Johnin videossa *Nikita*.

Vuonna 2001 Wisniewski aloitti ohjaamisen. Hän teki lyhytelokuvia inspiroiden Danny Webbiä ja Christine Adamsia.

Yksityiselämä
-------------

Wisniewski on naimisissa ja hänellä on poika. Wisniewski on uskonnoltaan zen ja hän ohjaakin meditointiluokkia Notting Hill'ssä.

Filmografia
-----------

* *Gothic* (1986)
* *007 vaaran vyöhykkeellä* (1987)
* *Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli* (1988)
* *Superboy* (televisiosarja) (1992)
* *Villi Pohjola* (televisiosarja) (1992)
* *Mann & Machine* (televisiosarja) (1993)
* *The Hit List* (1993)
* *Death Machine* (1995)
* *Vaarallinen tehtävä* (elokuva) (1996)
* *Supply & Demand* (1997)
* *Kidnapping Mom & Dad* (1998)
* *The Tribe* (1998)
* *Urban Ghost Story* (1998)
* *The Waiting Time* (1999)
* *Lock, Stock...* (televisiosarja) (2000)
* *Ultimate Force* (televisiosarja) (2000)
* *Musiikkivideot Venus ja Nikita* (2004)
* *Hush* (2008)
* *The Bill* (televisiosarja) (2008)
* *Skorpionikuningas 2: Soturin synty* (2008)

Aiheesta muualla
----------------

* Andreas Wisniewski Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Merisuolake on Suomen rannoilla kasvava suolakkokasvi.
**Suolakkokasvi** eli **halofyytti** on kasvilaji, joka pystyy kestämään suolaisia elinympäristöjä. Suolakkokasvit voivat erittää ylimääräisen suolan suolarauhasten tai takkokarvojen avulla tai laimentaa solujen suolapitoisuutta korkealla vesipitoisuudella. Suolakkokasvit voidaan jakaa kahteen ryhmään; ehdolliset suolakkokasvit vain sietävät suolaisuutta, mutta ehdottomat suolakkokasvit vaativat suolan tietyn vähimmäispitoisuuden.

Suolakkokasvien lajimäärää on vaikea arvioida, koska varsinaista rajanvetoa suolapitoisuudelle, jonka jälkeen kasvi luokitellaan suolakkokasviksi, on vaikea tehdä. Lajeja kuitenkin on suhteellisen vähän, ehkä noin 5 000–6 000, eli kaksi prosenttia kaikista koppisiemenisistä. Eniten suolakkokasveja löytyy savikkakasveista. Lisäksi heinä-, herne- ja asterikasveissa on runsaasti suolakkokasvilajeja. Suomen rannikoiden suolakkokasvoja ovat esimerkiksi meriratamo, suola-arho ja merisuolake.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suolakkokasvi *Tieteen termipankki*. Viitattu 9.11.2014.
2. ↑  Glenn, Edward P. & Brown, J. Jed: Salt Tolerance and Crop Potential of Halophytes.  *Critical Reviews in Plant Sciences*, 1999, 18. vsk, nro 2, s. 228.  CRC Pres. Artikkelin verkkoversio (pdf). Viitattu 9.11.2014.  (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Suolakkokasvi** Wikimedia Commonsissa
**Andreea Stefania Chițu** (s. 7. toukokuuta 1988 Bolintin-Vale) on romanialainen judon Euroopan-mestari ja MM-mitalisti.

Chițu saavutti alle 52 kg:n painoluokassa MM-hopeaa Tšeljabinskissa 2014 hävittyään loppuottelussa Majlinda Kelmendille ja Astanassa 2015, jolloin hävisi finaalissa Misato Nakamuralle. Hän sai samassa sarjassa MM-pronssia Pariisissa 2011 ja sijoittui viidenneksi Rio de Janeirossa 2013. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui seitsemänneksi ja Lontoossa 2012 yhdeksänneksi

Chițu voitti 52-kiloisissa kultaa Bakun Euroopan kisoissa 2015. EM-kilpailuissa hän on saavuttanut kultaa Tšeljabinskissa 2012, hopeaa Budapestissa 2013 ja Prahassa 2020 sekä pronssia Montpellier’ssa 2014 ja Kazanissa 2016 sekä sijoittunut seitsemänneksi Tel Avivissa 2018.

Chițu saavutti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailujen 57 kg:n painoluokassa kultaa 2010 sekä hopeaa 2008 ja 2009. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän sai 52-kiloisissa pronssia 2006 ja alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa samassa sarjassa pronssia 2004.

Chițu on saavuttanut IJF World Tourin kilpailuissa viisi turnausvoittoa, neljä kakkossijaa ja kaksitoista kolmossijaa. Maailmancupeissa ja Continental open -kilpailuissa hänellä on neljä voittoa ja kuusi kolmossijaa. Hän on voittanut aikuisten sarjassa neljä Romanian-mestaruutta.

Lähteet
-------

1. 1 2  Andreea Chițu *sports-reference.com*.  Arkistoitu 18.4.2020. Viitattu 29.4.2018. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Andreea Chitu *judoinside.com*. Viitattu 29.4.2018. (englanniksi)
**Anita Dark**, oikeasti **Anita Perger** (unk. *Perger Anita*; s. 11. huhtikuuta 1975) on unkarilainen pornonäyttelijä ja -malli. Hän on vuoden 1994 Miss Budapest.

Dark on kotoisin Budapestista. Hän aloitti työnsä pornomallina 19-vuotiaana Amsterdamissa ja esiintyi ensimmäisessä pornoelokuvassaan vuonna 1995 Pariisissa. Hän on näytellyt kaikkiaan kymmenissä elokuvissa, ja hänen kuviaan on ollut *Penthousessa* ja *Hustlerissa*. 

Dark on vaaleahiuksinen, mutta käytti aiemmin vakituisesti mustaa tukkaa, josta hänen taiteilijanimensä tulee.

Dark on esiintynyt sekä saman että vastakkaisen sukupuolen edustajien partnerina.

Lähteet
-------

1. 1 2  Anita Dark *Biography*. AVN. Viitattu 3.9.2019. (englanniksi)
2. ↑  ANITA DARK PENTHOUSE PROFILE *Models*. Penthouse. Viitattu 3.9.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)
* Anita Dark Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data

 |

 |
**Matkatoimisto Oy Matka-Vekka** oli vuonna 1973 perustettu suomalainen matkanjärjestäjä ja matkatoimisto, jonka toiminta loppui myyntiyhtiönä toimineen Primera Holidays Oy:n konkurssiin syyskuussa 2020. Matka-Vekka kuului vuodesta 2006 pohjoismaiseen Primera Travel Group -matkailukonserniin, joka toimii Suomen lisäksi Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa ja Islannissa. Matka-Vekan ohella Primeran tuotemerkkinä toimi vuosina 2016–2017 Lomamatkat, kunnes alkukesästä 2017 Primera kertoi luopuvansa Lomamatkat-brändin käytöstä ja keskittyvänsä markkinoimaan matkojaan vain Matkavekka-tuotemerkillä (nyt yhteen kirjoitettuna ilman yhdysviivaa). 

Matka-Vekka tuotti viime vuosinaan etenkin kaupunkilomia Baltiaan ja muualle Eurooppaan, risteilymatkoja sekä kiertomatkoja bussilla. Lapsiperheiden erikoistuotteena olivat valmismatkapaketit suorine lentoineen Tanskan Legolandiin.

Historia
--------

Matka-Vekan perusti Seppo Vekka, joka oli hämeenlinnalaista linja-autoilijasukua. Ensimmäiset Matka-Vekan omat tuotteet olivatkin bussi-laiva yhdistelmämatkoja Tukholmaan Vekan busseilla ja Viking Linen autolautoilla. 1970-luvun puolivälissä Seppo Vekka kehitti yhtiölleen oman tietojärjestelmän, aikana jolloin matkatoimistojen tietotekniset ratkaisut olivat vielä hyvin kehittymättömät. Pikku hiljaa matkatuotanto laajeni myös lentäen tehtävien matkojen puolelle. Samaan aikaan myös matkamyymäläverkosto kasvoi sekä yritysostoin että omia myymälöitä avaamalla. Suurimmillaan Matka-Vekka oli 2000-luvun alussa, jolloin matkamyymälöitä oli yli 60.
Vuonna 1999 Matka-Vekka myytiin rahoitusyhtiö Capmanille. Seppo Vekka jatkoi kuitenkin yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 2002 asti, jolloin hän siirsi tehtävät Mikko Pietariselle. Vuonna 2006 pohjoismainen matkailukonserni Primera Travel Group osti Matka-Vekan koko osakekannan. Primera Holidays Oy syntyi tammikuussa 2016, kun Matkatoimisto Oy Matka-Vekka & matkanjärjestäjä Lomamatkat yhdistyivät. Seuraavana vuonna Lomamatkat-brändin käytöstä luovuttiin.

Matkavekan taustayhtiö Primera Holidays Oy asetettiin Suomessa konkurssiin syyskuussa 2020, jolloin Matkavekan toiminta päättyi. Marraskuussa 2020 myös konsernin tanskalainen emoyhtiö TravelCo Nordic A/S asetettiin konkurssiin. Primera Holidays Oy:n konkurssipesän liiketoiminta on myyty uudelle yhtiölle nimeltä Bravo Tours af 1998 A/S, joka hoitaa Matka-Vekan suomalaisasiakkaiden korvauskysymyksiä.

Lähteet
-------

1. ↑  Salokangas, Keijo: Kauppalehti: Matkavekan toiminta päättyi konkurssiin *Yle Uutiset*.  14.9.2020. Viitattu 2.1.2021.
2. 1 2  Matkavekka ja Lomamatkat ovat nyt yhdessä Matkavekka[vanhentunut linkki], Primera Travel Group 31.5.2017.
3. ↑  Matkavekka ja Lomamatkat ovat nyt Primera Holidays Oy (Lähde: Matkavekan tiedote 5.1.2016 
.) *finavia.fi*.  17.01.2016. Viitattu 2.1.2021.
4. ↑  Scandinavian Tour Operators Face a Wave of Bankruptcies *rusbankrot.ru*.  24.11.2020. Viitattu 2.1.2021.
5. ↑  Nurmi, Klaus: Kilpailu- ja kuluttajavirasto: Konkurssiin kaatuneen Matkavekan asiakkaat voivat saada rahansa takaisin *Helsingin Uutiset*.  11.12.2020. Viitattu 2.1.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Matkavekan verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
**Projekti 50 "Gornostai"** (ven. Проект 50 «Горностай», *kärppä*, Nato-raportointinimi *Riga*) oli Neuvostoliiton laivaston 1950-luvulla rakennettujen vartioalusten (ven. сторожевой кораль) muodostama alusluokka. Länsimaissa alukset luokiteltiin fregateiksi ja Suomessa saattajiksi.

Suunnittelu
-----------

Alukset olivat edelleenkehitetty ja pienempi seuraaja Projekti 42:lle (Nato-raportointinimi *Kola*). Vuosina 1955–1959 rakennettiin arviolta 65 alusta, jotka romutettiin pääasiassa 1980-luvulla, viimeiset 1990-luvulla.

Niiden mitat olivat 91 metriä, 1 260 tonnia, miehistö 170. Aseistuksena oli 3 × 100 mm/56 tykki ja ilmatorjunta-aseistuksena 4×37 mm/63 ja 4×25/60. Päätykki on lähes sama kuin 100 TK:ssa tai T-55-vaunussa ja käyttää samoja ampumatarvikkeita.
Lisäksi aluksissa oli kaksi tai kolme torpedolaukaisinta ja kaksi RBU-2500-syvyysraketinheitintä. Höyryturbiinit tuottivat 21 000 akselihevosvoimaa mahdollistaen 28 solmun nopeuden.

Alukset
-------

Aluksia käyttivät Neuvostoliiton laivaston lisäksi Bulgaria, DDR (*Ernst Thälmann*, *Karl Marx*, *Karl Liebknecht*, *Friedrich Engels*), Suomi (*Hämeenmaa* ja *Uusimaa*) ja Indonesia. Kiinan kansantasavalta rakensi lisenssillä viisi alusta tyyppinimellä 053 (Jinan) ja rakensi myöhemmin lisää erilaisella tykkiaseistuksella nimellä tyyppi 065 (Jiangnan).

**Riga-luokan fregatit**| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Leopard* | Kaliningrad | 21. joulukuuta 1952 | 30. huhtikuuta 1953 | 30. huhtikuuta 1954 |  |
| *Hämeenmaa* | Kaliningrad | 29. heinäkuuta 1956 | 28. joulukuuta 1956 | 30. toukokuuta 1957 | Romutettiin Haminassa 1986 |
| *Uusimaa* | Kaliningrad |  |  |  |  |
|

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)
* Project 50 Riga class, FAS
* СТОРОЖЕВЫЕ КОРАБЛИ ТИПА «ГОРНОСТАЙ» Проект 50 • Riga class

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 393
2. ↑  Gardiner, Robert s. 392
3. ↑  russianships.info
**Karvianjärvi** on Karviassa sijaitseva keskisuuri, matala ja runsasravinteinen humusjärvi. Keskimäärin järvi on 1,7 metriä syvä. Suurin syvyys on 8,1 metriä. Kesällä järven vesi on sameaa. Vuodesta riippuen Karvianjärvellä voi esiintyä vähän, ei ollenkaan tai runsaasti leväkukintahavaintoja, kuten sinilevää. Talviaikaan Karvianjärvessä on havaitaan voimakasta hapen kulumista. Karvianjärvi laskee vetensä Karvianjokeen, joka on veden laadultaan välttävässä kunnossa.

Karvianjärvellä on tavattu seuraavia kalalajeja: särki, hauki, lahna, siika, made, ahven, kuha, säyne ja kirjolohi. Kuha on istutettu järveen vuosien 1993 ja 2001 välisenä aikana säännöllisesti. Siikakanta on istutettu vuosina 1996, 1997 ja 2000. Kuha on menestynyt järvessä hyvin, mutta siika ei. Järvellä harjoitetaan sekä virkistys- että kotitarvekalastusta. Rapuja ei järvessä ole enää, sillä kanta on tuhoutunut eikä rapuistutuksia ole suoritettu.

Karvianjärven suurin saari on Ämmäsaari. Saari on suosittu retkeilykohde ja sinne onkin rakennettu muun muassa grillikatos..

Karvianjärvellä on kolme yleistä uimarantaa: Karviankylän Leiriranta, Sarvelan Soutajanniemessä sijaitseva ranta ja järven länsirannalla sijaitseva Marjasuon ranta.

Järven pohjoispuolella sijaitsee Jäkäläneva-Isoneva (FI0200137), joka on Natura 2000 -alue.

Lähteet
-------

1. 1 2  Karttatiimi Oy: *Kauhajoen opaskartta* 1:60 000. Kauhajoen kaupunki.
2. ↑  Karvianjärvi Järviwikissä. Viitattu 8.7.2014.
3. 1 2  Hormanevan turvetuotantoalueen ympäristölupahakemus, Kauhajoki ja Karvia  3.3.2006. Länsi-Suomen ympäristölupavirasto. Viitattu 12.1.2008. [vanhentunut linkki]
4. 1 2  Karvian luontokohteet -Karvianjärvi iirismaija.net.  Arkistoitu 6.1.2009. Viitattu 12.1.2008.
5. ↑  Natura 2000 -alueen selostus (Arkistoitu – Internet Archive). EUNIS.
Heidelberg-tiikelikone.
**Tiikelipainokone** on yhdellä painovärillä painava yksinkertainen kohopainokone, jossa väri puristetaan suoralta painopinnalta suoralle paperi- tai kartonkiarkille. Tiikelikoneita käytetään kirjapainoissa pienimuotoisten ja pienipainoksisten painotuotteiden, kuten kirjelomakkeiden, kutsukorttien ja käyntikorttien painamiseen. Koska tiikelipainossa painettavaa materiaalia ei tarvitse taivuttaa, sopii menetelmä myös paksummille ja jäykemmille kartongeille.

Suomen kirjapainoissa yleisin tiikelikone on Heidelbergin valmistama niin sanottu *siipi-Heikku*. Se on saanut kutsumanimensä painoarkkien syöttöön (eli alistukseen) ja luovutukseen tarkoitetuista siipimäisistä ulokkeistaan.

Historiaa
---------

Maailman ensimmäisenä tiikelipainokoneena pidetään vuonna 1803 keksittyä Suhler-painokonetta. Sen kehitti leipzigilaisen Breitkopf & Härtelin painajaoppilaana ollut saksilainen Johann Friedrich König (1774–1833). Vuonna 1807 englantilainen paperikauppias John Brown patentoi oman tiikelipainokoneensa. Ensimmäinen höyryvoimalla käyvä tiikelipainokone syntyi 1810–1812 Johann Friedrich Königin rakentamana lontoolaiselle kirjanpainajakustantajalle Thomas Bensleylle.

Lähteet
-------

1. ↑  Graafinen sanasto, Actaprint. Viitattu 2.12.2014.
2. 1 2  Seppälä, Markku J. (toim.); Grönstrand, Joel; Karhuketo, Hannu; Törn, Tage: *Kemiallinen metsäteollisuus III: Paperin ja kartongin jalostus*, s. 104. Opetushallitus, 2000. ISBN 952-13-0606-8.
3. ↑  Paino-Kaarinalle uuden sukupolven Speedmaster SX 74, Heidelberg Graphic Report, kevät 2013, sivu 9. Viitattu 2.12.2014.
4. ↑  Painomenetelmät 1796-1917, Hakan mediakronikkaa -blogi 5.2.2012. Viitattu 2.12.2014.
**Projekti 613** (Nato-raportointinimi *Whiskey*) oli Neuvostoliiton laivaston 1950 - 1958 valmistettujen dieselkäyttöisten sukellusveneiden muodostama alusluokka. Veneitä rakennettiin 215, joista 38 luovutettiin ulkomaille ja 21 koottiin Kiinassa Neuvostoliiton toimittamista komponenteista.

Suunnittelu ja valmistus
------------------------

Veneen suunnittelu perustui sotaa edeltäneisiin Stalinets- ja Štšuka-luokkaan sekä Saksan laivaston Tyyppi VIIC:hen ja Tyyppi XXI:een. Luokkaa alettiin suunnitella jo 1942 projektinumerolla 608, joka kertyneen kokemuksen ja sotasaalisveneiden perusteella sai 1946 numeron 613. Suunnittelijana oli suunnittelutoimisto TsKB-18 "Lazurit" Gorkissa. Aluksia rakensivat telakat Gorkissa, Leningradissa, Nikolajevissa ja Komsomolsk-na-Amuressa.

Aseistuksena oli neljä 533 mm:n torpedoputkea edessä ja kaksi takana. Aluksella oli 12 torpedoa tai 22 miinaa. Ensimmäisten veneiden torneihin asennettiin myös kaksi 25 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Toisessa valmistussarjassa oli 57 mm tykki ja osassa koko IT-aseistus poistettiin.

Veneitä vietiin Albaniaan neljä, Bulgariaan kaksi, Egyptiin seitsemän, Indonesiaan kaksitoista, Pohjois-Koreaan neljä ja Puolaan neljä. Kiinan kansantasavalta osti viisi venettä ja kokosi itse 21 Neuvostoliiton toimittamista komponenteista.

Ohjusversio
-----------

Risteilyohjuksin aseistettu projektin 644 vene tai Whiskey Twin Cylinder
Muutamaan veneeseen asennettiin 1950-luvulla Tšelomein suunnittelema P-5 Pjatjorka -ohjus (Nato-raportointinimi *SS-N-3c Shaddock*), joka asennettiin rungon päällä tornin takana olevaan pyöreään säiliöön (Nato-raportointinimi *Whiskey Single Cylinder*). Ohjuksen laukaisu ja ohjaus vaati veneen pysymistä pinnalla. Ohjuksen kantomatka oli 250 merimailia ja ydinkärkenä oli 930 kg:n RDS-4. Ohjukset hämmensivät perin pohjin lännen tiedustelun, joka käytti kuudesta eri ohjuksesta samaa koodinimeä.

Vuosina 1958–1960 kuuteen veneeseen lisättiin kaksi ohjussäiliötä projektissa 644 (Nato-raportointinimi *Whiskey Twin Cylinder*). Vuoden 1960 jälkeen kuuden veneen runkoa jatkettiin projektissa 665 (Nato-raportointinimi *Whiskey Long Bin*), jolloin niihin mahtui neljä ohjusta.. Myöhempi vuoden 1963 P-6 Progress (Nato-raportointinimi *SS-N-3a*) pystyi myös pinta-alusten, kuten Yhdysvaltain laivaston lentotukialusten torjuntaan. Erikoistunut ohjusvene rakennettiin projektissa 651.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1995. ISBN 0-85177-605-1. (englanniksi)
* SS-N-3 SEPAL/SSC-1a SHADDOCK

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 396

Neuvostoliiton ja Venäjän strategiset ohjussukellusveneet (SSG, SSBN)
Projekti 644 (Whiskey Twin Cylinder) |
Projekti 665 (Whiskey Long Bin) |
Projekti 651 (Juliett) |
Projekti 629 (Golf)  

Projekti 658, 658M, 658T, 658U (Hotel) | Projekti 659 (Echo I) | Projekti 675 (Echo II)  

Projekti 667A "Navaga", "Nalim" (Yankee)  

Projekti 667B "Murena" (Delta I) |
Projekti 667BD "Murena-M" (Delta II) |
Projekti 667BDR "Kalmar" (Delta III) |
Projekti 667BDRM "Delfin" (Delta IV)  

Projekti 941 "Akula" (Typhoon)  

Projekti 955 "Borei"
**Tiikeri** (engl. *Tiger*) on yhdysvaltalaisen Bud Blaken vuosina 1965–2004 piirtämä strippisarjakuva. Sarjan kaikki henkilöhahmot ovat lapsia, ja sen huumori on arkista ja viatonta. Sarjaa levitti King Features Syndicate -sarjakuvasyndikaatti, ja se ilmestyi parhaimmillaan 1970-luvulla noin 400:ssä lehdessä eri puolilla maailmaa. Blaken eläköidyttyä sarja jatkui uusintoina ja hänen kuollessaan joulukuussa 2005 se ilmestyi yhä noin sadassa lehdessä. Suomessa sitä julkaisi muun muassa *Helsingin Sanomat* vuodesta 1965 alkaen. *Tiikerissä* on arvostettu varsinkin sen taitavaa piirrostyötä. Sarja palkittiin Yhdysvalloissa vuoden parhaana huumorisarjakuvana kolmesti, vuosina 1970, 1978 ja 2000.

Sarjan päähenkilö on Tiikeri-niminen lippalakkipäinen poika ja muut hahmot ovat hänen kavereitaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Blaken muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki] Helsingin Sanomat. Viitattu 15.10.2012.
2. ↑  Jyrki Vainio: Tiikerin piirtäjä Bud Blake kuoli Kvaak.fi 29.12.2005. Viitattu 15.10.2012.
**Asosa** (amharaksi አሶሳ) on Etiopian Benishangul-Gumuzin osavaltion pääkaupunki. Sen asukasluku oli vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 24 214.

Maantiede
---------

Asosan lentoasema.
Asosa on kaupunki Etiopian Benishangul-Gumuzin osavaltiossa. Matkaa Asosasta Etiopian pääkaupunki Addis Abebaan on noin 673 kilometriä ja Etiopian Sudanin vastaiselle rajalle noin 30 kilometriä.

Vuotuinen sadanta Asosassa oli vuonna 2004 1176 mm ja vuoden keskimääräinen lämpötila 23 °C.

Historia
--------

Nykyinen Asosa tunnettiin historiallisesti nimellä *Aqoldi*. Italian miehittäessä Etiopiaa 1930-luvulla nykyisessä Asosassa oli *Béni Sciangùlin* alueen hallinnollinen keskus, joka käsitti esimerkiksi torin ja postitoimiston. Toisen maailmansodan aikana maaliskuussa 1941 sen valtasivat sen italialaisilta puolustajilta belgialaiset joukot.

Etiopian sisällissodanaikana kaupunkia hallitsivat ensin maan kommunistihallinnon eli Dergin joukot. Oromojen vapautusrintaman taistelijat ilmoittivat vallanneensa sen tammikuussa 1990. Vuonna 1995 Asosasta tehtiin edellisenä vuonna perustetun Benishangul-Gumuzin osavaltion hallinnollinen pääkaupunki.

Väestö
------

Naisia paikallisella torilla.
Gambelan kaupungin ja piirikunnan (*woreda*) asukasluku oli Etiopian vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 24 214. Vuonna 2001 vastaava lukema oli 14 400, vuonna 1984 4 200 ja vuonna 1967 1 332.

Lähteet
-------

1. 1 2  Population and Housing Census 2007 – Benishangu Gumuz Statistical (pdf) (s. 8) Central Statistics Agency. Viitattu 10.11.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5  Bernhard Lindahl: Arga - Assussili (pdf) (s. 39-42) *Local History of Ethiopia*. The Nordic Africa Institute. Viitattu 10.11.2021. (englanniksi)
**Autiotila** on historiallinen verotuksessa käytetty nimitys, joka tarkoitti osaksi tai kokonaan maksukykynsä menettänyttä tilaa. Nimitys tuli käyttöön 1500-luvun lopulla. Tällainen tila oli usein maksukyvyttömyyden alkuvaiheessa asuttu. Isovihan jälkeen Suomessa oli pahimmin hävitetyillä seuduilla paljon autiotiloja. Autiotilan lähikäsitteitä ovat rappiotila ja verohylky.

Nykykielessä autiotila voi tarkoittaa myös tilaa, jonka omistaja on jostain syystä sen hylännyt. Suomessa tilalla on aina omistaja, mutta hoitaja siltä saattaa puuttua. Tila siirtyy aikanaan perintölainsäädännön mukaisesti uudelle omistajalle tai valtiolle valtionperintönä, jos vainajan omaisuudella ei ole perillisiä tai vainaja ei ole tehnyt testamenttia. Isännättömän omaisuuden hoitajaksi voidaan määrätä edunvalvoja (aiemmin uskottu mies).

Vuonna 1924 säädettiin laki ulkomaalaisen Suomessa olevasta, hoidotta jääneestä omaisuudesta (224/1924) ja asetus ulkomaalaisen Suomessa olevasta, hoidotta jääneestä omaisuudesta annetun lain täytäntöönpanosta (290/1924) sekä valtioneuvoston päätös hoitokunnan asettamisesta ulkomaalaisten hoidotta jäänyttä omaisuutta varten Viipurin läänissä (291/1924). Lain mukaan Suomessa oleskelemattoman ulkomaalaisen henkilön tai ulkomailla kotipaikkaa pitävän laitoksen, säätiön, yhtiön, osuuskunnan, yhdistyksen tai muun yhtymän hoidotta jäänyt omaisuus voitiin ottaa valtiolle. Omaisuudesta tuli ilmoittaa kuulutuksella sijaintikunnan kunnanhuoneella, kaupungissa oikeuden ilmoitustaululla ja Virallisessa lehdessä. Omaisuus siirtyi valtiolle, ellei omistaja tai hänen oikeutensa siirrolla saanut oikeussubjekti viiden vuoden kuluessa kuulutuksesta ilmoittautunut.

Valtiolle joutuneen omaisuuden hoidosta huolehti asutushallitus. Jos omaisuutta oli paljon, oli valtioneuvostolla oikeus määrätä sen hoitajaksi asutushallituksen alaisen hoitokunnan. Laki kumottiin 1992 lailla 764/1992. Lain 219/1939 pykälän 17 mukaan tuli ulkomailla asuvalla kiinteistön omistajalla (henkilöllä tai yhteisöllä) olla Suomessa asiamies. Tämä laki kumottiin lailla 1612/1992.

Lähteet
-------

1. ↑  *Uusi tietosanakirja,* Tietosanakirja oy 1960–1966, hakusana autiotila.
2. ↑  Kuisma, Markku: *Helsingin pitäjän historia III. Isostavihasta maalaiskunnan syntyyn 1713-1865*, s. 10-11. Vantaan kaupunki, 1991. ISBN 951-8959-12-9.
3. ↑  *Otavan iso tietosanakirja,* Otava 1960–1965, hakusana autiotila.
4. ↑  Laki holhoustoimesta, 1 ja 10 §.
5. ↑  Laki ulkomaalaisen Suomessa olevasta, hoidotta jääneestä omaisuudesta, 224/1924.
6. ↑  Asetus ulkomaalaisen Suomessa olevasta, hoidotta jääneestä omaisuudesta annetun lain täytäntöönpanosta, 290/1924.

Aiheesta muualla
----------------

* Autiotila *Arkeologisen kulttuuriperinnön opas*.  6.4.2017.
**Induktiivisellä kytkeytymisellä** tarkoitetaan sähkömagneettisesta yhteensopivuudesta puhuttaessa johtimessa kulkevan sähkövirran aiheuttaman muuttuvan magneettikentän johonkin johdinsilmukkaan indusoimaa häiriöjännitettä. Ilmiö aiheuttaa ongelmia mm. automaatio- ja tiedonsiirtojärjestelmissä signaalien siirrossa sekä mittaustekniikan alueella heikkoja signaaleja mitattaessa.

Johdinsilmukkaan vaihtomagneettikentässä indusoituvan häiriöjännitteen amplitudi voidaan laskea kaavalla

{\displaystyle {\mathit {U}}\_{n}={\omega }{\mathit {B}}{\mathit {A}}\cos \phi },
missä {\displaystyle {\omega }} on sinimuotoisesti värähtelevän magneettikentän kulmataajuus {\displaystyle \mathrm {2} \pi {\mathit {f}}}, {\displaystyle {\mathit {B}}} on magneettivuon tiheys, {\displaystyle {\mathit {A}}} on johdinsilmukan pinta-ala ja \phi on magneettikentän ja johdinsilmukan muodostaman pinnan normaalin välinen kulma.

Kuten kaavasta huomataan induktiivista kytkeytymistä voidaan vähentää minimoimalla magneettivuon tiheys, silmukan pinta-ala ja taajuus. Kytkeytymistä voidaan välttää myös suuntaamalla johdinsilmukka niin, ettei magneettivuo lävistä sitä.

Käytännön keinoja häiriön välttämiseksi ovat esimerkiksi:

* Sähkölaitteen suunnitteleminen siten, että sen johtimet ovat lyhyitä ja johdinsilmukat pieniä.
* Kierretyllä parikaapelilla. Suojausvaikutus perustuu siihen, että parissa vierekkäisten silmukoiden magneettivuot kumoavat toisensa ja näin ollen induktiivista kytkeytymistä tapahtuu vähemmän.
* Sovittamalla piirin impedanssi mahdollisimman korkeaksi. Häiriö pienenee impedanssin kasvaessa. *selvennä*
* Metallisella koteloinnilla. Metallit ohjaavat magneettikenttiä ja vaimentavat sähkömagneettista säteilyä.
* Lisäämällä etäisyyttä häiritsevän ja häirityn kohteen välillä. Magneettikenttä heikkenee etäisyyden kasvaessa.

Lähteet
-------

1. ↑  *Häiriöiden kytkeytyminen*, Työohje SAMK[vanhentunut linkki]
2. 1 2  *EMC ja sähkömagnetismi*, Lappeenrannan teknillinen yliopisto[vanhentunut linkki]
3. ↑  ""
4. ↑  ""

Kirjallisuutta
--------------

* Voipio, Erkki: *Sähkö- ja magneettikentät*. Moniste 381. Espoo: Otakustantamo, 1987. ISBN 951-672-038-2.
Kalpalan veljekset vuoden 1956 Suurajoissa.
**Osmo Yrjö Teuvo Pentti Kalpala**, ent. *Sarlin* (9. heinäkuuta 1925 Helsinki – 12. syyskuuta 2016 Espoo) oli Jyväskylän suurajojen kolminkertainen voittaja 1950-luvulla. Ensimmäisen voiton vuonna 1954 hän ajoi Panhardilla, vuonna 1956 DKW Donaulla ja 1958 Alfa Romeo Giuliettalla. Kartanlukijana toimi hänen veljensä Eino Kalpala. Vuosina 1955 ja 1957 he sijoittuivat toiseksi. Veljekset osallistuivat myös Hankiralliin ja kotimaan rallimenestyksen innoittamina myös vuoden 1959 Monte Carlon ralliin.

Osmo Kalpala toimi Kalpaloiden perheyrityksen Radiotukku Oy:n johtokunnan puheenjohtajana. Loppuvuodesta 1959 hän siirtyi muiden kiireidensä vuoksi sivuun aktiivisesta kilpailutoiminnasta. Kalpala toimi Suomen Urheiluautoilijoiden Liiton puheenjohtajana vuosina 1963–1967, 1968–1970 ja 1972–1973.

Veljensä Einon tavoin myös Osmo Kalpala kilpaili alppihiihdossa, jossa hän saavutti viisi akateemista Suomen mestaruutta vuosina 1949–1953 ja edusti Suomea Holmenkollenin kisoissa vuosina 1951 ja 1956.

Veljekset olivat vuodesta 1963 kehittämässä Kalpalinnan laskettelukeskusta. Osmo Kalpalan poika Asmo Kalpala toimi vuosina 1987–2012 Tapiola-ryhmän pääjohtajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolinilmoitus, Helsingin Sanomat 2.10.2016 s. C 16
2. ↑  Neste Oil Rally Finlandin voittajat (Arkistoitu – Internet Archive). Viitattu 30.12.2014.
3. ↑  Suomen rallin menestyneimmät kuskit (Arkistoitu – Internet Archive). MTV3. Viitattu 30.12.2014.
4. ↑  Hankirallin lähtöluettelo. PDF. Viitattu 30.12.2014.
5. ↑  Rallitähden poika. Asmo Kalpalan muistelmien alkuluku (sivu 13). PDF. Web Archive 9.1.2015 (WSOY). Viitattu 10.10.2016.
6. 1 2  Helge Nygren ja Juhani Melart: *Rallin maailma*, s. 70–72. Helsinki: Otava, 1967.
7. ↑  Siukonen, Markku; Rantala, Risto: *Kaikki urheilusta*, s. 453. Otava, 2006. ISBN 978-951-1-20841-9.

Aiheesta muualla
----------------

* Osmo Kalpalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Avidiini.
Biotiini, jota avidiini sitoo.
**Avidiini** on 66–69 kilodaltonin kokoinen kananmunan valkuaisesta eristetty emäksinen glykoproteiini, jonka tärkein ominaisuus on sen kyky sitoa biotiinia. Jokainen avidiinimooli kykenee sitomaan neljä moolia biotiinia. Avidiinin ja biotiinin välinen ei-kovalenttinen sidosaffiniteetti (Kd=10-15 M) on korkeimpia tunnettuja biologisten komponenttien välisiä sidosvuorovaikutuksia.

Rakenne
-------

Avidiini koostuu neljästä alayksiköstä (molekyylipaino 15 500–15 800 daltonia), jotka ovat identtisiä 128 aminohapon mittaisia polypeptidejä. Kussakin alayksikössä on sokerisivuketju, joka ei kuitenkaan ole välttämätön avidiinin biotiininsitomiskyvylle. Avidiini on vesiliukoinen ja kestää suuria suolapitoisuuden ja happamuuden vaihteluita erityisesti esiintyessään kompleksina biotiinin kanssa. Huolimatta siitä, että avidiini on saatu osittain puhdistetuksi jo vuonna 1942, ei sen varsinaisesta funktiosta vieläkään ole kiistatonta selvyyttä. On esitetty hypoteesejä sen toimimisesta biotiinin varastoijana tai antibioottisena tekijänä, mutta nämä ovat jääneet ajatusmallien tasolle selvien tutkimuksellisten todisteiden puuttuessa. Jälkimmäistä mallia tukee kuitenkin avidiinin kyky estää useitten mikro-organismien kasvu sekä sen induktio soluvaurioiden ja tulehdusreaktioiden yhteydessä kanan muissakin kudoksissa kuin munanjohtimessa.

Aminohappojärjestys ja kloonaaminen
-----------------------------------

Avidiinin aminohappojärjestys selvitettiin vuonna 1971 (Delange ja Hung) ja sen cDNA saatiin kloonattua ja karakterisoitua kokonaisuudessaan vuonna 1987. Avidiinigeenin kloonaaminen osoittautui kuitenkin huomattavan hankalaksi; paljastui että avidiini kuului geeniperheeseen, josta aluksi saatiin kloonattua vain muita geeniperheen jäseniä. Lopulta myös varsinainen avidiinigeeni kloonattiin.

Hyödyntäminen tutkimuksessa
---------------------------

Avidiinin ja biotiinin välinen tiukka sidos on mahdollistanut useita biologiseen tutkimukseen liittyviä tekniikoita. Avidiinin avulla on voitu puhdistaa ja eristää aineita, jotka jo luonnostaan sisältävät biotiinia. Monia aineita on voitu myös biotinyloida, jolloin biotiini on kovalenttisesti liitetty tutkittavaan aineeseen valeriaanahapposivuketjunsa avulla. Systeemin yhtenä hyvänä puolena voidaan pitää sitä, että tämäntapainen konjugointi harvoin muuttaa ratkaisevasti tutkittavan aineen biologisia tai fysikokemiallisia ominaisuuksia. Toisaalta modifioidun yhdisteen biotiiniosan on edelleen mahdollista sitoutua avidiiniin. Toinen merkittävä etu on avidiinin kyky sitoa useampia biotiinimolekyylejä. Tämä on tehnyt mahdolliseksi erilaisten biotiinia sisältävien molekyylien keskinäisen konjugoinnin ja täten lisännyt avidiini-biotiini-teknologian käyttötapoja. Erityyppisten markkeriryhmien konjugointi avidiiniin on mahdollistanut biotinyloitujen kohdemolekyylien osoitukset esimerkiksi entsymaattisin keinoin sekä kaksoisleimaukset. Eräs tärkeä etu on myös se, että kaupallisesti on saatavilla suuri joukko sekä biotinyloituja että avidiinikonjugoituja tuotteita.

Aiheesta muualla
----------------

* Terveysportti: Avidiini
* PubChem: Avidin (englanniksi)
**Kuumuus ja kiihko** (*Heat and Dust*) on James Ivoryn ohjaama brittiläinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1983. Sen on käsikirjoittanut Ruth Prawer Jhabvala samannimisen romaaninsa pohjalta. Kahdesta Intiaan sijoittuvasta romanttisesta tarinasta nivoutuvan elokuvan pääosia näyttelevät Julie Christie, Greta Scacchi, Shashi Kapoor, Christopher Cazenove, Julian Glover ja Zakir Hussain, jonka musiikkiakin kuullaan elokuvassa.

Juoni
-----

Elokuva vuorottelee 1980-luvun ja 1920-luvun välillä. 1980-luvun nykyhetkessä tapahtuvassa kehyskertomuksessa englantilainen Anne (Christie) alkaa tutkia Olivia-tätinsä vaiheita 1920-luvun Brittiläisessä Intiassa perimiensä kirjeiden avulla ja haastattelemalla tätinsä vanhaa ystävää. Olivia (Scacchi), brittivirkamiehen vaimo, oli kokenut tuhoisan romanssin intialaisen prinssin (Kapoor) kanssa. Anne lähtee itsekin Intiaan saadakseen Olivia-tädistä lisää tietoa ja ajautuu asumaan samaan taloon missä Olivia ja tämän mies Douglas (Cazenove) aikoinaan elivät onnettomassa avioliitossaan.

Vastaanotto
-----------

*The New York Timesin* Vincent Canbyn mielestä Jhabvalan tarina on täynnä herkullisia hahmoja, ja kirjailijan sovitus omasta romaanistaan korostaa tarinan humoristisia seikkoja. *Helsingin Sanomien* Helena Ylänen piti elokuvaa herkkänä mutta vähän latteana.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Canby, Vincent: Screen: 'Heat and Dust,' set in India *The New York Times*.  15.9.1983. Viitattu 8.4.2019. (englanniksi)
2. ↑  Fränti, Mikael: Viscontia ja hienoja näyttelijätöitä.  *Helsingin Sanomat*, 5.5.1984, s. 27. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 2.2.2022. (englanniksi)
**Vilho Arvid Hiilesmaa** (10. maaliskuuta 1908 Helsinki – 10. elokuuta 1986 Porvoo) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori ja Helsingin yliopiston dosentti 1960–1968. Hän oli keskeinen vaikuttaja siinä, että jodia alettiin Suomessa lisätä ruokasuolaan. Näin jodin puutteesta johtuva struuma saatiin lähes häviämään Suomesta.

Hiilesmaa valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1937 ja väitteli lääketieteen tohtoriksi 1948 synnyttäjien ja vastasyntyneiden kilpirauhassairauksista. Hän toimi vuoteen 1955 saakka lääkärinä Tampereella, sitten Porissa vuoteen 1962, Hämeenlinnassa vuoteen 1965 ja Kuusankoskella vuoteen 1971. Eläkevuosinaan hän piti yksityisvastaanottoa Porvoossa vuoteen 1979.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kuolleita: Lääket. ja kir. tri Vilho Hiilesmaa.  *Helsingin Sanomat*, 16.8.1986, s. 16. HS Aikakone (tilaajille).


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Vilho Villam Vieno Kankare** (30. toukokuuta 1917 Turku – 2008) oli suomalainen sotakirjailija, joka osallistui talvi- ja jatkosotaan. Sotilasarvoltaan Kankare oli ylikersantti. Hänen puolisonsa oli Lempi Ojala.

Kankare kirjoitti omiin jatkosodan aikaisiin sotakokemuksiinsa perustuneen kirjansa jo 1947 mutta kustantaja Otava hylkäsi kirjan käsikirjoituksen pitäen sitä inhorealistisena ja raakana. Pöytälaatikkoon jäänyt käsikirjoitus julkaistiin vasta vuonna 2011 nimellä *Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota*. Teoksen esipuheen laati professori Martti Turtola. Arvostelijoiden mukaan kirjassa on paljon yhtymäkohtia Väinö Linnan Tuntematon sotilas-romaaniin muun muassa kuvaus Äänislinnaan saapumisesta syksyllä 1941. Kankareen kirja seurasi turkulaisen Kenttätykistörykmentti 5:n vaiheita juhannuksesta 1941 aina vuoteen 1943, jolloin kirjan päähenkilö alikersantti Masi Kankkunen siirretään takaisin kotirintamalle kouluttamaan alokkaita.

Teoksia
-------

* *Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota*. Otava 2011

Lähteet
-------

1. ↑  Juha-Pekka Tikka : On vain yksi Tuntematon sotilas. Olisi voinut olla toinenkin, Verkkouutiset 6.12.2014
2. ↑  Asko Kaunislehdon Onko kaunosieluista kyborgeiksi?-blogi 1.12.2011 : Kankare: "Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota" (2011)
3. ↑  Kyösti Hagert : Pakotettuna puolustamassa isänmaata, Kommentti - Nuorisotutkimuksen verkkokanava 22.11.2011
4. ↑  Mika Kulju : Mennään kun käsketään!" julkaistaan Ruotsissa, Seura 30.4.2013
5. ↑  Puolustusvoimain aliupseerit (matrikkeli), toim. Antti Saloila, Aliupseeriliitto ry, 1959


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee kapearaiteisen rautatien liikennepaikkaa. Samalla alueella sijaitsee Southern Railwayn lakkautettu Dungenessin rautatieasema.*

**Dungenessin rautatieasema** on kapearaiteisen Romney, Hythe and Dymchurch Railwayn liikennepaikka ja rautatien eteläinen pääteasema. Se sijaitsee Dungenessin niemellä Romney Marshin alueella Kentin kreivikunnassa Englannissa.

Liikennepaikka avattiin virallisesti 24. toukokuuta 1928, vuosi New Romneyn rautatieaseman avaamisen jälkeen. Radanrakennustyö oli kuitenkin avajaisten aikaan vielä kesken, sillä rata ulottui vain The Pilot Innin rautatieasemalle, jonne jouduttiin rakentamaan tilapäinen kolmioraide vetureiden kääntämistä varten. Rautatie Dungenessiin saakka avattiin liikenteelle elokuussa 1928, ja asema on ollut käytössä siitä lähtien.

Dungeness on yksi harvoja käytössä olevia paluusilmukassa sijaitsevia rautatieasemia Englannissa. Paluusilmukkaraidejärjestelyn ansiosta liikennepaikalle saapuvat junat voivat jatkaa matkaansa paluusuuntaan ilman, että veturia tarvitsee irrottaa junasta tai kääntää kääntöpöydällä.

Dungenessin asemalla on kaksi lipputoimistoa, joista toinen on käyttämättömänä. Lisäksi asemalla on kauppa, laaja kahvila ja ravintola, saniteettitilat ja odotuskatos. Höyryvetureita varten asemalla on lisäksi vesitorni. Virallisesti asemalla on vain yksi laituriraide, joskin myös laituritonta sivuraidetta käytetään kesäaikana junien lähtöraiteena.

Kuvia
-----

* Southern Maid asemalla.*Southern Maid* asemalla.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Dungenessin rautatieasema**.
* Romney, Hythe and Dymchurch Railway: Dungeness station (Arkistoitu – Internet Archive)
**Sitkan taistelu** oli viimeinen merkittävä taistelu venäläisten ja Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaiden välillä Alaskassa. Taistelu käytiin 1.–4. lokakuuta 1804 Sitkan eli Novoarkangelskin siirtokunnassa Baranofinsaarella, jonka alkuperäiskansa tlingitit olivat vallanneet venäläisiltä kaksi vuotta aiemmin. Venäläiset löivät tlingitit ja valloittivat siirtokuntansa takaisin.

Venäläis-amerikkalainen kauppakomppania perusti Novoarkangelskin siirtokunnan vuonna 1799. Vuonna 1802 alueen alkuperäisasukkaat hyökkäsivät siirtokuntaan ja valloittivat sen. Kauppakomppanian johtaja Aleksandr Baranov kokosi pienen sotajoukon, johon liittyi myös aleuteista värvättyjä palkkasotilaita ja palasi alueelle syksyllä 1804. Syyskuun lopulla hän kohtasi Port Krestofissa venäläisen sluuppi *Nevan*, jonka komentaja Juri Lysjanskyi liittyi hänen tuekseen.

Venäläiset nousivat maihin 1. lokakuuta ja hyökkäsivät heti tligitien rakentamaa linnoitetta vastaan. Tlingitit torjuivat hyökkäyksen ja Baranov haavoittui. Sotalaiva Nevan tykkituli esti tlingitien vastahyökkäyksen venäläisten vetäytyessä. Tlingitien ruuti alkoi kuitenkin loppua ja he aloittivat seuraavana neuvottelut venäläisten kanssa. Samalla venäläisten ampuivat tykkitulta tlingitien asemiin. Neuvottelut eivät tuottaneet tulosta ja venäläiset valmistautuivat hyökkäämään uudestaan 4. lokakuuta. Hyökätessään he huomasivat linnoitteen olevan hylätty. Tlingitit olivat poistuneet yöllä ja vetäytyneet toiselle saarelle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Tlingit Russian War Sealaska Heritage Institute. Viitattu 14.6.2023. (englanniksi)
2. 1 2  The Battle of 1804 National Park Service. Viitattu 14.6.2023. (englanniksi)
Dungaanimoskeija Karakulissa Kirgisiassa.
Dungaanityttöjä Kazakstanista.
**Dungaanit** ovat Keski-Aasian valtioissa asuva dungaanin kieltä puhuva hui-kiinalaisryhmä. Heidän perinteinen uskontonsa on sunnalainen islam.

Asuinalue ja lukumäärä
----------------------

Vuonna 1989 Neuvostoliitossa laskettiin olevan 69 300 dungaania. Heistä 36 900 asui Kirgisiassa, 30 200 Kazakstanissa ja 1 100 Uzbekistanissa. Vuonna 1999 suoritettujen väestönlaskentojen mukaan Kirgisiassa oli 51 800 ja Kazakstanissa 36 900 dungaania.

Etninen historia
----------------

Dungaanit ovat Luoteis-Kiinasta vuosien 1862–1877 muslimikapinan jälkeen Keski-Aasiaan siirtyneiden hui-kiinalaisten jälkeläisiä. He ovat peräisin Shaanxin, Gansun ja Xinjiangin maakunnista. Dungaanien omaperäinen nimitys on *hui*. Turkkilaisperäistä *dungan*-nimitystä käytetään myös Kiinassa asuvista kiinankielisistä muslimeista. Keski-Aasiassa eri alueilta kotoisin olleet ryhmät asettuivat erilleen toisistaan, eikä heillä pitkään ollut yhteyttä keskenään.

Elinkeinot ja kulttuuri
-----------------------

Perinteinen elinkeino on keinokasteluun perustuva maanviljely ja karjanhoito. Ydinperheen suhteet sukulaisiin ovat vahvat. Perinteinen asumus on polttamattomasta tiilestä, kivestä tai savesta rakennettu talo. Oleskelutilana toimii lämmitetty makuualusta. Ruokakulttuuri perustuu lihalla maustettuihin viljatuotteisiin ja vihanneksiin. Dungaanit syövät puikoilla. Kansanlääkintä ja suullinen perinne ovat säilyneet hyvin. Kaupunkeihin muuttaneet dungaanit ylläpitävät läheisiä suhteita kotiseudulleen. Uskonto nähdään osana perinteistä kulttuuria.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 150. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
2. ↑  Itogi Pervoi natsionalnoi perepisi naselenija Kyrgyzskoi Respubliki 1999 goda *stat.kg*.  Arkistoitu 7.8.2003. Viitattu 22.7.2009. (venäjäksi)
3. ↑  A.N. Aleksejenko: Respublika v zerkale perepisei naselenija *ecsocman.edu.ru*.  Arkistoitu 30.6.2007. Viitattu 22.7.2009. (venäjäksi)
4. ↑  *Jazyki Rossijskoi Federatsii i sosednih gosudarstv. Tom 1*, s. 349. Moskva: Nauka, 1997. ISBN 5-02-011237-2.
5. ↑  Anhava, Jaakko: *Maailman kielet ja kielikunnat*, s. 155. Tampere: Gaudeamus, 1999. ISBN 951-662-734-X.
6. ↑  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 150–151. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
7. ↑  *Narody Rossii: entsiklopedija*, s. 151. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
**Siti binti Saad** (n. 1880–1950) oli Itä-Afrikassa tunnettu swahililaulaja. Siti oli Columbia Recordsin kautta ensimmäinen kaupalliseen levitykseen päässyt itäafrikkalainen esiintyjä ja hänen tyylilajinsa oli sansibarilainen taarab.

Elämäkerta
----------

Siti binti Saad valokuvassa keskellä valkoisessa asussa vuoden 1930 paikkeilla.
Siti binti Saad syntyi vuoden 1880 paikkeilla Fumban kylässä Sansibarin saarella. Hänen isänsä oli taustaltaan nyamwezi maanviljelijä ja äiti mzigua savenvalaja. Lapsena Sitiä kutsuttiin nimellä *Mtumwa* eli orja. Halventavien nimien antaminen lapsille on swahilien perinne. Siti ei käynyt nuorena koulua ja oli lukutaidoton. Hänen vanhempansa halusivat tehdä hänestä äitinsä tapaan savenvalajan, mutta Siti ei oppinut ammattia. Sen sijaan hän teki töitä kantamalla äitinsä tekemiä saviruukkuja kaupunkiin. Hän meni myös naimisiin, mutta liitto oli onneton ja Siti muutti kaupunkiin. Paikallinen luutunsoittaja opetti hänet laulamaan ja puhumaan arabiaa. Noin 31-vuotiaana hän liittyi luuttua, mandoliinia ja tamburiinia soittaneeseen yhtyeeseen alkaen samalla käyttää nimeä Siti.

Swahiliyhtyeillä oli Sansibarissa pitkä historia ja monista naislaulajista tuli tunnettuja. Tyyli tunnettiin nimellä taarab ja se oli peräisin arabiankielisestä hovimusiikista. Siti uudisti tyyliä esimerkiksi esittämällä sitä arabian sijaan swahilksi. Siti keräsi mainetta taitavana laulajana ja hän pääsi esiintymään Sansibarin sulttaani Khalifa bin Harubille, jolle yhtye oli tehnyt tarkoitusta varten oman laulunsa. Vuonna 1927 hänestä kiinnostui Columbia Records (His Master's Voice eli HMV), joka teki Sitin lauluista gramofonitallenteita Mumbaissa eli silloisessa Bombayssa. Siti tuli näin kuuluisaksi myös Brittiläisessä Intiassa. Siti äänitti yhteensä noin 100 laulua ja vuoteen 1931 mennessä hänen äänityksiään oli myyty arviolta 72 00:lle kuuntelijalle. Hän oli myös ensimmäinen kaupallisesti äänittämään päässyt itäafrikkalainen muusikko. Sitin palatessa Sansibarille hänen kansansuosionsa oli kasvanut entisestään ja hän matkusti esiintyen esimerkiksi Pemballa, sekä mantereella Keniassa, Tanganjikassa ja Ugandassa. Shaaban Robert kuuli Sitin esiintyvän ensimmäistä kertaa vuonna 1936 ja tutustui tähän Sitin viimeisten elinkuukausien aikana. Siti kuoli 1950 ja Shaaban Robert julkaisi hänen elämäkertansa *Wasifu wa Siti binti Saad* vuonna 1967.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs ja G. Lecomte: *Encyclopaedia of Islam, Volume IX (San-Sze)*, s. 685. BRILL, 1998. ISBN 9789004104228. (englanniksi)
2. 1 2 3  Willie F. Page, R. Hunt Davis: *Encyclopedia of African history and culture*, s. 358-359. Volume 4. Facts on File, 2005. ISBN 0-8160-5199-2. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |