recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vladimir Leontjevitš Komarov** (1869 – 1945) oli neuvostovenäläinen kasvitieteilijä. Hänen merkittävin virkansa oli Neuvostoliiton tiedeakatemian puheenjohtajuus vuosina 1936–1945.

Julkaisut
---------

Komarovin tutkimusalueeseen kuuluivat Mantšurian, Kaukoidän ja Kamtšatkan kasvisto. Vuosina 1900–1907 hän julkaisi Pietarin kasvitieteellinen puutarhan *Trudy Imperatorskago*-sarjassa osia Mantšurian kasvistosta. Hänen kuvaamiinsa lukuisiin uusiin lajeihin kuuluivat esimerkiksi huntuvaahtera (*Acer triflorum*), pensaikkoukonhattu (*Aconitum alboviolaceum*), idänpiippuköynnös (*Aristolochia manshuriensis*), koreankärhö (*Clematis koreana*), kaljunietospensas (*Deutzia glabrata*), nuokkulilja (*Lilium cernuum*), purppuraesikko (*Primula saxatilis*) ja hehkuherukka (*Ribes maximowiczianum*). Vuonna 1923 Komarov julkaisi kasvitieteellinen puutarhan *Bot. Mater. Gerb. Glavn. Bot. Sada* -sarjassa Kaukoidästä löytyneiden uusien havupuiden tuivion (*Microbiota decussata*) ja qinghainkuusen (*Picea crassifolia*) kuvaukset. Vuosina 1927 ja 1929 hän julkaisi kaksiosaisen teoksen *Flora Peninsulae Kamtschatka* Kamtšatkan kasvistosta. Vuodesta 1934 alkaen Komarov toimitti laajaa Neuvostoliiton kasviota (*Flora URSS*, 30 osaa 1934–1964). Hän ehti osallistua teoksen 13 ensimmäisen osan laatimiseen.

Vladimir Komarovin virallinen auktorilyhenne on **Kom.**

Katso myös
----------

* Muut samannimiset henkilöt: Vladimir Komarov (täsmennyssivu)

Lähteet
-------

1. 1 2  The International Plant Names Index (IPNI): Vladimir Leontjevich (Leontevich) Komarov (1869–1945) (englanniksi) Viitattu 22.10.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola
* Portugali

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* International Plant Names Index
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Te Papa (New Zealand)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Ponoijoen kalliopiirrokset** käsittävät noin 110 kuvaa, jotka on hakattu Ponoijoen muinaisiin rantakiviin Kuolan niemimaan keskiosissa Murmanskin alueella Lounais-Venäjällä. Kalliokuvat toi tieteen ulottuville Vladimir Šumkin vuonna 1973.

Kuvakentät on tehty kymmeneen kiveen. Ne on hakattu kiveen tikkaamalla ja kuvat ovat ulkoasultaan melko samanlaisia. Kuva-aiheista on 75% peuroja tai hirviä, 16% ihmisiä ja loput 9% koostuvat aurinkosymboleista, yhdestä käärmeenkuvasta ja joistakin tekeleistä. 

Tekotavan ja kuvioiden tyyliin perustuen arvellaan, että kuvia on tehty kahdessa eriaikaisessa vaiheessa. Ensimmäinen vaihe ajoitetaan noin 3 500-2 500 vuotta sitten eli kivikauden ja pronssikauden vaihteeseen. Tämän vaiheen kuvat olisivat naturalistisempia kuin myöhemmän vaiheen kuvat. Toinen vaihe ajoitetaan 2 500-1 500 vuotta sitten eli pronssikauden ja rautakuden aikaan. Nämä kuvat ovat tyylitellyimpiä. Lohkare numero 5 on siirretty Lovozeron museon näyttelyyn.

Lähteet
-------

* Shumkin, V. Ya.: *The Rock Art of Russian Lappland*, s. 53-67. julkaisussa Fennoscandia Archaeologica VII. Helsinki: Suomen Arkeologinen Seura, 1990. ISSN 0781-7126. Teoksen verkkoversio (pdf). (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Kivikäs, Pekka: *Ruotsin pyyntikulttuurin kalliokuvat suomalaisin silmin*, s. 222. Jyväskylä: Gummerus Kirjapaino, 2003. ISBN 952-5092-97-6.
2. 1 2  Poikalainen, Väino: Pohjoisen kalliotaiteen maailma (luentotiivistelmä)  2002. Suomen Muinaistaideseura.  [vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Nathan Muus & Faith Fjeld: Outdoor Expeditions on the Ponoi River
**William A. Earle** (1919 Saginaw, Michigan – 16. lokakuuta 1988 Evanston, Illinois) oli yhdysvaltalainen filosofi, joka toimi eksistentialismin ja fenomenologian liikkeissä.

Earle opiskeli Aix-Marseillen yliopistossa Gaston Bergerin oppilaana ja Chicagon yliopistossa Charles Hartshornen oppilaana. Hän väitteli tohtoriksi kummastakin yliopistosta. Vuosina 1948–1982 hän opetti filosofiaa Northwestern Universityssä ja toimi vierailevana luennoitsijana Harvardin, Yalen ja Stanfordin yliopistoissa. Vuonna 1962 Earle perusti yhdessä John Daniel Wildin, James M. Edien ja muiden kanssa Society for Phenomenology and Existential Philosophy -yhdistyksen.

Earle sai vaikutteita ennen kaikkea Karl Jaspersilta ja Søren Kierkegaardilta. Earlen aloja olivat muun muassa kulttuurikritiikki, aatehistoria, estetiikka, elokuva ja mystiikka. Hänen ajatteluaan leimaa ihmiselämän omalaatuisuuden arvostaminen ja näkemys, että ihmiselämä on sekä esteettistä että eettistä. Earlea voidaan pitää surrealismin asiantuntijana.

Teoksia
-------

* *Objectivity: An Essay in Phenomenological Ontology* (1955)
* *Christianity and Existentialism* (yhdessä James M. Edien ja John Wildin kanssa) (1963)
* *The Autobiographical Consciousness: A Philosophical Inquiry into Existence* (1972)
* *Public Sorrows and Private Pleasures* (1976)
* *Mystical Reason* (1980)
* *Evanescence: Peri-phenomenological Essays* (1984)
* *Imaginary Memoirs* (3 osaa) (1986)
* *A Surrealism of the Movies* (1987)

Kirjallisuutta
--------------

* Casey, Edward S. & Morano, Donald V. (toim.): *The Life of the Transcendental Ego: Essays in Honor of William Earle*. Albany: State University of New York Press, 1986. ISBN 0-88706-170-2 ISBN 0-88706-171-0.

  

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:William A. Earle
**Into Ensio Kuismanen** (3. huhtikuuta 1908 Siperia – 22. kesäkuuta 1955) oli suomalainen kaukopartiomies ja tiedustelujohtaja.

Nuoruusaika
-----------

Into Ensio Kuismanen syntyi Venäjällä Krasnojarskin aluepiirissä siellä toimineen suomalaisen katekeetan (lähetystyöntekijän ja opettajan) poikana. Vuonna 1921 Kuismasen perhe siirtyi vallankumouksen jälkeisten olojen takia Suomeen. Into opiskeli ylioppilaaksi Kuopiossa.

Koulutus
--------

Varusmiespalveluksen jälkeen Into Kuismanen hyväksyttiin kadettikouluun kurssille 15. Hän kävi kadettikoulun vuosina 1931–1933. Hänen palveluspaikkansa oli vuosina 1933–1939 Viipurin rykmentti. Sotilastiedustelun palvelukseen Kuismanen astui kesällä 1939 toimistoupseeriksi. Merkitsevää oli venäjänkielen taito. Kuismasen palveluspaikka oli Yleisesikunnan tilastotoimiston Sortavalan alatoimisto.Kesän aikana hänet myös nimitettiin saman alatoimiston johtoon.

Talvisota
---------

Talvisodan aikana Kuismanen johti Kollaan rintamalla hiihtopartioin operoivaa Osasto Kuismaa, jonka runkona olivat alatoimiston tiedustelijat. Talvisodan jälkeen alatoimisto siirtyi Joensuuhun, missä alkoi varsinaiseen kaukopartiotoimintaan tähtäävä koulutus- ja kehitystyö.

Jatkosota
---------

Kuismanen ylennettiin kapteeniksi 1940 ja majuriksi 1942. 
Jatkosodan ajan hän toimi tiedusteluyksikön Osasto Kuismanen eli OsKu johtajana.

Tunnettu Kuismasen jatkosodan aikana johtama partioretki oli Suopassalmen huoltokeskuksen hävitysretki talvella 1943. Siihen osallistui yli sata miestä kaukopartio-osastoista sekä Osasto Laguksesta.

Sodan jälkeen
-------------

Sodan jälkeen hänet pidätettiin ns. asekätkentäjutun yhteydessä, koska kaukopartiomiesten epäiltiin olleen asekätkennässä mukana päälliköiden tieten ja käskeminä. Pidätys kesti 21 kuukautta vuosina 1945–1946, mutta lopulta hänet todettiin syyttömäksi. Everstiluutnantin arvon Kuismanen sai 1952. Kuismanen kuoli 22. kesäkuuta 1955.

Lähteet
-------

* Brantberg, Robert: *Sissikersantti Mikko Pöllä. Kaukopartioritari*. Tampere: Kustannusosakeyhtiö Revontuli, 2009. ISBN 978-952-5767-19-3.
* Kosonen, Matti: *Talvisodan tiedustelijat: Päämajan tiedusteluosaston Sortavalan alatoimisto talvisodassa*. Jyväskylä: Atena, 2004. ISBN 951-796-347-5.
* Mäkelä, Jukka L.: *OsKu : Tiedustelua ja kaukopartiointia välirauhan ja jatkosodan ajoilta*. Porvoo : WSOY, 1966. ISBN puuttuu kirjasta.
* Tikkanen, Pentti H.: *Päämajan sissit*. Hämeenlinna: Karisto, 1996. ISBN 978-951-23-3577-0.
* *Kadettiupseerit 1920–1985*. Kadettikunta r.y. Upseeriliitto r.y. 1985. 951-99690-4-7.

### Viitteet

1. 1 2  Brantberg 2009: 28.
2. ↑  Brantberg 2009, 28; Tikkanen 1996, 81
3. ↑  Mäkelä 1966, 11-12
4. ↑  Pohjan viestikilta ry: Kaukopartio (Arkistoitu – Internet Archive)
5. 1 2  Tikkanen 1996, s. 81.

Aiheesta muualla
----------------

* Pohjan viestikilta ry: Kaukopartio (Arkistoitu – Internet Archive)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
Johannes V Palaiologos
**Johannes V Palaiologos** (1332–1391) oli Bysantin keisari 1341–1376 ja 1379–1391. Hänen isänsä oli Andronikos III Palaiologos.

Iäsnsä kuollessa Johannes oli vasta lapsi, ja äitinsä Anna Savoyn toiveista huolimatta Andronikos III:n suosikki Johannes Kantakuzenos toimi aluksi sijaishallitsijana ja 9-vuotiaan keisarin holhoojana. Pian Kantakuzenos julisti itsensä keisariksi Traakiassa. Seuranneen sisällissodan aikana Johannes V:n kannattajat ja Johannes Kantakuzenos käyttivät avukseen serbejä, turkkilaisia ja muita palkkasotilaita. Lopulta vuonna 1347 Johannes Kantakuzenos saattoi marssia Konstantinopoliin. Kantakuzenoksesta kruunattiin Johannes V:n hallitsijakumppaniksi. Johannes meni naimisiin Kantakuzenoksen tyttären Helena Kantakuzenen kanssa, mutta liittoutui silti venetsialaisten kanssa appeaan vastaan. Vuonna 1354 Kantakuzenos syrjäytettiin ja Johannes V sai vallan itselleen.

Paavi Urbanus V saarnaa Johannes V Palaiologosille.
Osmanit olivat saaneet jo jalansijan Euroopasta Gallipolista, ja vuonna 1354 he uhkasivat Konstantinopolia. Johannes haki apua lännestä ja lupasi tarvittaessa lopettaa suuren skisman ja auttaa idän ja lännen kirkkoja yhdistymään. Vuonna 1373 ottomanien sulttaani Murad I pakotti Johanneksen omaksi vasallikseen. Samalla Johanneksen poika Andronikos IV kapinoi isäänsä vastaan.

Vuonna 1376 genovalaiset auttoivat Andonikos IV:ttä syrjäyttämään isänsä, mutta vuonna 1379 Genovan suurin vihollinen Venetsia auttoi Johannes V:n takaisin valtaistuimelle.

Kun Johannes kuoli vuonna 1391, tuli hänen pojastaan Manuel II:sta keisari.

Kirjallisuutta
--------------

* Georg Ostrogorsky: *History of the Byzantine State*. Rutgers University Press, 1969. ISBN 0-8135-1198-4.
* John Julius Norwich: *Byzantium: The Decline and Fall*. Viking, 1991. ISBN 0-679-41650-1.

Lähteet
-------

1. 1 2  John V Palaeologus Encyclopedia Britannica. Viitattu 30.3.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Andronikos III Palaiologos** | **Bysantin keisari**1341–1376hallitsijakumppani:Johannes VI Kantakuzenos (1347–1354) | Seuraaja:**Andronikos IV Palaiologos** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Andronikos IV Palaiologos** | **Bysantin keisari**1379–1391 | Seuraaja:**Manuel II Palaiologos** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Kreikka
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Tietotyö** on tiedon parissa tehtyä työtä. Tietotyön vastakohdaksi asetetaan usein fyysinen, "suorittava" työ.

Akateemisessa kirjallisuudessa tietotyötä on tutkittu useilla tieteenaloilla: taloustieteissä, sosiologiassa ja psykologiassa, tietojärjestelmätieteessä, työterveystieteissä sekä organisaatio- ja informaatiotutkimuksen aloilla.

Kirjallisuudessa tietotyö (josta joskus myös käytetään synonyymiä tietointensiivinen työ) on määritelty asiayhteyden mukaan hyvinkin eri tavoin. Esimerkiksi Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran "Tietointensiivinen työ" -hankkeessa päädyttiin tutkimusalan hyvin laaja-alaiseen määrittelyyn:

"Tietointensiiviselle työlle tunnusomaista ovat tiedon vastaanottamiseen, käsittelyyn ja uuden tiedon tuottamiseen liittyvät työn vaatimukset. Tietointensiivistä työtä tehdään usein tieto- ja viestintäteknologian avulla ja työlle ominaista on osaamisen suuri merkitys yksittäisten työntekijöiden, työryhmien ja työorganisaatioiden tasolla." 

Tietotyöllä siis viitataan kehitystrendiin, jonka mukaan perinteinen ruumiillinen tai suorittava työ on suurelta osin korvautunut paitsi korkeaa koulutusta myös tiedon ja uuden tietotekniikan hallintaa edellyttävillä tehtävillä.

Katso myös
----------

* Tietämyksenhallinta

Lähteet
-------

1. ↑  Multisilta, Jari & Paajanen, Matti 2006. Tietotyön tuottavuus ja työssä oppiminen (Teoksessa: Työelämän taitekohtia, s. 180
2. ↑   Sitra/Työterveyslaitos (2000) Tietointensiivinen työ -kärkihanke. Suunnitteluvaiheen loppuraportti.

Kirjallisuutta
--------------

* Raimo Blom, Harri Melin ja Pasi Pyöriä: Tietotyö ja työelämän muutos. Palkkatyön arki tietoyhteiskunnassa. Helsinki: Gaudeamus 2001.
* Raija Julkunen, Jouko Nätti ja Timo Anttila: Aikanyrjähdys. Keskiluokka tietotyön puristuksessa. Tampere: Vastapaino 2004.
* Pasi Pyöriä, Harri Melin ja Raimo Blom: Knowledge Workers in the Information Society. Evidence from Finland. Tampere: Tampere University Press 2005.
* Työ ja ihminen -lehden teemanumero 2/2000 Katsauksia tietointensiiviseen työhön.
* Työ ja ihminen -lehden teemanumero 3/2004 Ihminen tietotyössä.
**Noël Milarew Odingar** (s. 1932 – k. 4. toukokuuta 2007) oli tšadilainen upseeri, joka oli syrjäyttämässä presidentti François Tombalbayea ja maata 1975–1978 hallinneen Korkeimman sotilasneuvoston (CSM) jäsen.

Odingar kuului sara-kansaan. Hän kävi Ranskan sotilasakatemiaan ja yleni nopeasti arvossa. Hänestä tuli 1965 majurin arvoisena maan asevoimien komentaja, mikä vahvisti sarojen asemaa maan johdossa.

Tyytymättömyys Tombalbayen politiikkaa kohtaan nousi armeijassa. Hän oli heittänyt vankilaan asevoimien komentajan Félix Malloumin 1973. Uusi, tällä kertaa gendarmerieen kohdistuva puhdistus laukaisi vuoden 1975 vallankaappauksen; aamulla 13. huhtikuuta gendarmerie hyökkäsi presidentinpalatsiin. Odingar saapui mukanaan lisäjoukkoja presidentinkaartia vastaan ja 8:30 mennessä Tombalbaye oli kuollut. Odingar puhui radiossa ja ilmoitti asevoimien tehneen velvollisuutensa "Jumalan ja kansankunnan edessä", jonka jälkeen pääkaupunkilaiset ryntäsivät kaduilla juhlimaan Tombalbayen kukistumista.

Perustetun yhdeksänmiehisen sotilasjuntan *Conseil Superieur Militaire*n johtoon nimitettiin vankilasta vapautettu Malloum.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Tšad Tšadin valtionpäämiehet |
| --- |
|  |
| 
* François Tombalbaye (1960–1975)
* *Noël Milarew Odingar* (1975)
* Félix Malloum (1975–1979)
* Goukouni Oueddei (1979)
* Lol Mahamat Choua (1979)
* Goukouni Oueddei (1979–1982)
* Hissène Habré (1982–1990)
* Idriss Déby (1990–2021)
* Mahamat Déby (2021–)

 | Tšadin vaakuna |

 |
**Erkki Agathon Liuksiala** (16. tammikuuta 1902 Helsinki – 14. lokakuuta 1978) oli suomalainen diplomi-insinööri, radioharrastaja ja radiotehtailija.

Erkki Liuksialan vanhemmat olivat kanslianeuvos Werner Elias Liuksiala ja Klaara Elida Leistén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1921 Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta ja hän valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1928. 

Liuksiala osallistui Nuoren Voiman Liiton toimintaan ja oli mukana Radiola-radioaseman rakentamispuuhissa vuonna 1924. Hän oli aluksi uuden Lahden radioaseman työmaainsinöörinä 1927 ja aseman päällikkönä 1928–1929. Hän oli sitten AEG-Telefunkenin radioinsinöörinä 1929–1932, Sähkötarkastuslaitoksen tarkastusinsinöörinä 1932–1940 ja *Oy Fenno Radion* tehtaan päällikkönä 1941–1947. Liuksiala oli myös *Radioliikkeiden liiton* asiamiehenä 1937–1947. Vuonna 1948 Erkki Liuksiala tuli *Oy Fennora Ab*:n toimitusjohtajaksi vuoteen 1952 saakka ja myöhemmin hän oli vielä mukana *Iskumetalli Oy*:ssä Lohjalla tehtaan isännöitsijänä 1952–1957, *HR-Radio Oy*:ssä Hangossa toimitusjohtajana 1957–1960 ja Helkama Oy:n radio-osastolla toimistoinsinöörinä 1960–1972. Liuksiala jäi eläkkeelle 1972.

Erkki Liuksiala oli Radioamatööriliiton kunniapuheenjohtaja. Hän oli myös Radioinsinööriseuran jäsen ja puheenjohtajana. Eläkkeelle jäätyään hän oli mukana Tekniikan museon perustamisessa, osallistui museon talkootyöhön ja aloitti Suomen radioliikkeiden historiikin kirjoittamisen. Hän harrasti avantouintia ja oli jääuimariseura Humaus ry:n puheenjohtaja.

Erkki Liuksiala oli naimisissa 1927–1948 saakka konttoristi Rea Maria Lindforsin (1904–1948) kanssa ja sen jälkeen vuodesta 1951 Ragnhild Kjellbergin (s. 1918) kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Erkki ja Rea Liuksiala sekä Ragnhild Liuksiala, Meurmanin sukuseuran sivut
2. ↑  Suomen Radiohistoriallinen Seura ry - Keskustelufoorumi › Yleistä radiohistoriasta › 20-luvun radiotehtailijat 10.02.2023
3. 1 2 3 4 5  Vanhat Norssit ry : 1588. Erkki Agathon Liuksiala
Esimerkkejä polyolefiinien rakenteista. Ylinnä polyeteeni ja alinna polypropeeni. R on jokin tarkemmin määrittelemätön sivuketju.
**Polyolefiini** on polymeeri, jonka rakenne koostuu pitkästä hiilivetyketjusta. Polyolefiinien valmistuksessa monomeeri on alkeeni eli olefiini. Ryhmään kuuluvia polymeerejä ovat muun muassa polyeteeni, polypropeeni, poly-1-buteeni, polyisobuteeni, polymetyylipenteeni, polystyreeni ja polystyreeni ja polyvinyylikloridi. Polyolefiinit ovat valmistusmääriltään ja käyttökohteiltaan merkittävin polymeeriluokka.

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
---------------------------------

Polyolefiinien ominaisuudet vaihtelevat runsaasti käytetystä alkeenimonomeeristä ja polymeerin moolimassasta riippuen. Nestemäisten tai vahamaisten polyolefiinien moolimassa on noin 300–600 g/mol, kun taas kiteisten polyolefiinimuovien moolimassa voi olla yli 3 000 000 g/mol. Polymeerin sivuketju vaikuttaa myös ominaisuuksiin. Jos sivuketju on pieni, kuten vety tai metyyliryhmä, on polyolefiini kiteinen. Pidemmät ja haarautuneet sivuketjut laskevat kiteisyysastetta. Polyolefiineilla on usein hyvä korkeiden lämpötilojen ja kemikaalien kesto.

Yksinkertaisista pienistä alkeeneista valmistetaan polyolefiineja radikaalipolymeroinnilla. Katalyytteinä käytetään Ziegler–Natta-katalyyttejä, metalloseeneja tai kromitrioksidia. Monomeerinä voidaan käyttää vain yhtä alkeenia, kuten eteeniä, tai alkeenien seosta kuten esimerkiksi eteeni-propeenikumien tai eteenin ja norborneenin kopolymeerien valmistus. Polyolefiinin valmistustavalla on suuri vaikutus niiden ominaisuuksiin, esimerkiksi eri polyeteenilaadut. Rengasrakenteisista alkeeneista valmistetaan polyolefiineja renkaanavatumismetateesipolymeroinnilla.

Vuonna 2013 polyolefiineja valmistettiin noin 150 miljoonaa tonnia. Käyttökohteita ovat muun muassa voiteluaineet, vahat, kumit, pakkaukset, kalvot, putket, kuidut ja kappaletavarat. Polyeteeni- ja -propeeni ovat valmistusmääriltään merkittävimmät polyolefiinit.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Jukka Seppälä: *Polymeeriteknologian perusteet*, s. 163–184. 6. painos. Otatieto, 2005. ISBN 978-951-672-348-1.
2. 1 2 3 4  Yury V. Kissin: "Olefin Polymers, Introduction", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2015.
3. 1 2 3 4  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 81, 873–874. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3-11-011451-5. (englanniksi)
4. 1 2 3  Yury V. Kissin: "Polymers of Higher Olefins", teoksessa *Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2015.
**Umpimähkä** oli Yleisradion vuosina 2003–2004 esitetty televisiosarja, jossa äitien joukkue (koostui suomalaisista julkisuuden naisista) ja isien joukkue (koostui suomalaisista julkisuuden miehistä) kilpailivat siitä, kumpi onnistuu vastaamaan paremmin lasten kysymyksiin. Useimmat kysymykset olivat aikuisten lapsilta kuulemia ja ohjelmaan lähettämiä, jolloin juontaja luki kysymyksen studiossa ääneen, mutta pienemmän osan kysymyksistä kysyi lapsi erikseen kuvatussa insertissä. Kun molemmat joukkueet olivat vastanneet, jompikumpi juontaja kertoi perusteellisen vastauksen kysymykseen. Yle kuvaa ohjelmaa sekoitukseksi hauskaa keskusteluohjelmaa, tiedeohjelmaa ja tietokilpailua.

Ohjelmaa juonsivat Antti Korhonen ja Lorenz Backman. Korhosta kutsuttiin ohjelmassa dosentti Korhoseksi ja Backmania dosentti Backmaniksi. Vuonna 2003 kaikki kilpailijat olivat vaihtuvia, mutta vuonna 2004 ohjelmassa oli vakiokilpailijoina Meku Manner ja Jaakko Heinimäki. Ohjelmaa tuotti Broadcasters ja sitä esitettiin Yle TV2 -verkossa.

*Umpimähkä* oli Venla-palkintoehdokkaana parhaan game show’n sarjassa vuonna 2003.

Lähteet
-------

1. 1 2  Umpimähkä-ohjelmaa tehtiin vuosina 2003-2004! Yle Vintti, päiväyksetön. Viitattu 10.8.2015.
2. 1 2  Venla-ehdokkaat 2003, Kaleva 15.12.2003. Viitattu 10.8.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Tietoa ohjelman jaksoista, kysymyksistä ja esiintyjistä Ylen sivustolla
* *Umpimähkä (ohjelma)* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
**Stormin nikkelikaivos** sijaitsi Vammalan (osa nykyistä Sastamalaa) Stormissa ja se oli toiminnassa vuosina 1974–1995. Kaivos tuotti nikkelin ohella myös kuparia. Malmia louhittiin toiminta-aikana 4,57 miljoonaa tonnia. Malmin pitoisuudet olivat 0,68 prosenttia nikkeliä ja 0,42 prosenttia kuparia. Kaivoksen omisti Outokumpu Oy ja nykyisin sen omistaja on Polar Mining Oy (Dragon Mining).

Malmiesiintymä löytyi vuonna 1960 lähetetyn kansannäytteen perusteella. Näyte löydettiin nykyisen valtatien 12 rakennustöiden yhteydessä kallioleikkauksesta. 

Stormin kaivos on suljettu mutta sen rikastamossa käsitellään nykyisin Oriveden Kutemajärven kultakaivoksesta ja Huittisten Jokisivun kultakaivokselta tuotua malmia. Myös marraskuussa 2018 avattavan Valkeakosken Kaapelinkulman kultakaivoksen malmi rikastetaan täällä.

Lähteet
-------

* Geological Survey of Finland FINNICKEL Database : Stormi (Arkistoitu – Internet Archive)
* GTK Tietoaineisto : Suomen kaivosteollisuus : Terästeollisuuden metallien kaivokset (Arkistoitu – Internet Archive)

### Viitteet

1. ↑  Kultakaivoksen rakennustyöt etenevät Valkeakoskella – tavoitteena on saada 20 maitopurkillista kultaa kahdessa vuodessa, Aamulehti 27.6.2018 (Arkistoitu – Internet Archive)
Käsikäyttöinen vaihdevalitsin.
**Manuaalivaihteisto** (myös **käsivaihteisto**) on yleisesti moottoriajoneuvoissa käytetty vaihteistotyyppi. Vaihteiston käyttämistä varten ajoneuvossa on kytkin ja vaihteenvalitsin, jolla kuljettaja valitsee käytettävän vaihteen. Kytkimellä saadaan voimansiirto moottorilta vaihteistolle katkaistua, jolloin vaihteen vaihtaminen on mahdollista. Valittu vaihde määrää välityssuhteen eli ajoneuvon moottorin ja vetävien pyörien pyörimisnopeuden suhteen. Suomessa manuaalivaihteisto on yleisin vaihteistotyyppi, mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa manuaalivaihteisia autoja on hyvin vähän.

Henkilöautoissa
---------------

Kuusiportaisen vaihteiston H-kaavio.
Animaatio manuaalivaihteiston toimintaperiaatteesta.
Autoissa kytkinpoljin sijaitsee kuljettajan jalkatilassa ja käsikäyttöinen vaihteenvalitsin sijaitsee kojetaulussa. Nykyaikaisen henkilöauton vaihteistossa on useimmiten viisi tai kuusi vaihdetta eteenpäin ja yksi peruuttamista varten. Vaihteet on sijoitettu H-kaavion mukaisesti ja kuljettaja voi vaihtaa vaihteita missä järjestyksessä haluaa. Eteenpäin menevät vaihteet on lähes aina sijoitettu samalla tavalla, mutta peruutusvaihteen sijainti vaihtelee. Lisäksi vaihteenvalitsimessa on usein lukitus, joka estää peruutusvaihteen kytkemisen vahingossa. Peruutusvaihteen valitsemiseksi vaihteenvalitsinta on esimerkiksi painettava tai nostettava.

Moottoripyörissä
----------------

Moottoripyörän jalkakäyttöinen vaihteenvalitsin.
Moottoripyörissä kytkinvipu sijaitsee ohjaustangossa ja on käsikäyttöinen ja vaihdevalitsin jalkakäyttöinen. Toisin kuin autoissa, vaihteisto ei noudata H-kaaviota, vaan on sekventaalivaihteisto, eli valittavissa on aina vain kaksi vaihdetta, seuraava ja edellinen. Jalalla vaihdevalitsina nostettaessa kytkeytyy isompi vaihde ja alas painettaessa kytkeytyy pienempi vaihde. Yleensä vaihteiden järjestys on (alhaalta laskettuna) 1–N–2–3–4–5–6. Moottoripyörän mittaristossa on usein merkkivalo joka kertoo onko vaihde vapaalla vai kytketty.

Katso myös
----------

* Automaattivaihteisto
* Puoliautomaattinen vaihteisto

Lähteet
-------

1. ↑  The 20 Best Cars That Still Offer a Manual Transmission *Popular Mechanics*.  9.9.2015. Viitattu 26.2.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Manuaalivaihteisto**.
* Manuaalivaihteiston toimintaa animaatioina (Howstuffworks.com)
Sheikki Safi al-Din.
Sheikki Safi al-Dinin hautamausoleumia.
**Safi al-Din** eli **Safi al-Din Ardabili** (pers. ‏‏شیخ صفی الدین اردبیلی‎; Šeyḫ Ṣafī ad-Dīn Ardabilī‎) tai **Ṣafī od-Dīn** (1253 Ardabīl, Persia – 12. syyskuuta 1334 Ardabīl) oli kurditaustainen sunnimuslimi. Hän oli islamilainen mystikko ja šeikki, joka perusti safavidilaisen suufilaisen liikkeen.

Šeikin poika Ebn Bazzāz kokosi *Ṣafwat al-ṣafā* -teoksen, biografian isänsä ihmeteoista ja puheista 24 vuotta tämän kuoleman jälkeen. Runsas sata vuotta myöhemmin šaahi Ṭahmāsb määräsi teoksen virallista versiota muokattavan niin, että safavidien kurditaustaa häivytettäisiin ja polveutumista Muhammadia seuranneista imaameista puolustettaisiin.

Šeikki Safi al-Dinin khanqah ja mausoleumi on tunnettu hautapyhäkkö Ardabilissa ja eräs Iranin maailmanperintökohteista.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ṣafī al-Dīn. Muslim mystic Encyclopædia Britannica, britannica.com. Viitattu 20.12.2015. (englanniksi)
2. ↑  Roger Savory: Ebn Bazzāz Encyclopædia Iranica, iranicaonline.org. Viitattu 21.12.2015. (englanniksi)
3. ↑  Sheikh Safi al-Din Khānegāh and Shrine Ensemble in Ardabil whc.unesco.org. Viitattu 21.12.2015. (englanniksi)
4. ↑  Ardabil Museum. Kalkhoran. Mausoleum of Sheikh Safi irantour.com.  Arkistoitu 18.12.2010. Viitattu 21.12.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Safi al-Din Ardabili** Wikimedia Commonsissa

* Richard Tapper, 1997: Frontier nomads of Iran: a political and social history of the Shahsevan (Cambridge University Press) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |

 |
**Lasten kotisairaanhoidon yksikkö** on Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin alaisuuteen kuuluva, erityishoitoa tarvitsevia lapsia hoitava yksikkö. Se aloitti toimintansa keväällä 2012, ja sen toimisto sijaitsee Espoon Jorvissa. Helmikuuhun 2016 saakka yksikkö toimi pilottihankkeena, jossa mukana olivat Helsinki, Espoo ja Vantaa. 

Yksikön perustamisen takana oli halu tarjota lasten vanhemmille tukea ja lyhentää lasten sairaalahoidossa viettämää aikaa. Aiemmin lapsi saattoi olla sairaalahoidossa pitkäänkin. Yksikön toiminta laajeni vuoden 2013 alussa, kun kotihoitoa alettiin järjestää myös äkillisesti sairastuneille lapsille. Potilaat voivat olla jo valmiiksi sairaina olleita tai aiemmin terveitä lapsia ja nuoria.

Lapset tulevat yksikköön lääkärin lähetteellä Lastenklinikan*päivitettävä* tai Jorvin päivystyksestä. Yksikkö ottaa hoitaakseen sellaisia lapsia, jotka eivät tarvitse varsinaista sairaalahoitoa, sillä hoitotyö tehdään lapsen kotona. Potilailla saattaa kuitenkin olla esimerkiksi trakeostomia eli henkitorviavanne. 

Potilaan hoidosta ja sen toteutuksesta vastaa yksikön oma lääkäri, kun taas hoitotyön suorittaa lapsen oma hoitotiimi. Tiimeissä työskentelee lähinnä lähihoitajia, joita on kussakin tiimissä hoitotarpeesta riippuen noin kahdesta viiteen. Ennen tiimin perustamista pidetään hoitopalaveri hoitajien, yksikön osastonhoitajan ja vanhempien kesken. Palaverissa määritellään ja sovitaan hoidon tarve sekä käytännön asiat. 

Yksiköllä on myös oma akuuttikotisairaanhoito. Akuuttikotisairaanhoidossa työskentelevät sairaanhoitajat, joiden toimipiste on Jorvissa. Sairaanhoitajat tekevät potilaskäyntejä sovitusti esimerkiksi tiimeissä.

Lähteet
-------

* (Arkistoitu – Internet Archive)
* 
* (Arkistoitu – Internet Archive)
**Alexandre de Rhodes** (15. maaliskuuta 1591 Avignon, Kirkkovaltio – 5. marraskuuta 1660 Isfahan, Persia) oli ranskalainen jesuiittalähetyssaarnaaja. Hän oli vietnamin nykyisen kirjoitusjärjestelmän (Chữ Quốc ngữ) isä.

Elämä ja ura
------------

Rhodes tuli jesuiittanoviisiksi Roomassa 24. huhtikuuta 1612 aikomuksenaan omistaa elämänsä vääräuskoisten käännyttämiselle. Hänet määrättiin Itä-Intiaan ja hän aloitti lähetystyönsä vuonna 1624 suurella menestyksellä Kotšinkiinassa. Vuonna 1627 hän siirtyi Tonkiniin, jossa hän käännytti kolmen vuoden aikana 6000 ihmistä, joiden joukossa oli useita buddhalaismunkkeja. Kun vuonna 1630 vaino pakotti hänet lähtemään maasta, hänen käännynnäiset jatkoivat evankelioimistyötä. De Rhodes kuvaili kokemuksiaan Vietnamissa teoksessa *Sommaire des divers voyages et missions apostoliques du P.A. de Rhodes à la Chine et autres royaumes de l'Orient* (1653). De Rhodes siirtyi Portugalin hallitsemaan Macaoon, jossa hän toimi 10 vuotta filosofian professorina. Hän palasi Etelä-Vietnamiin vuonna 1640, mutta vuonna 1646 hänet tuomittiin kuolemaan. Paetessaan Eurooppaan hän pysähtyi saarnaamaan Jaavalla ja joutui vangituksi. De Rhodes palasi Roomaan vuonna 1649 ja vetosi kirkon johtajiin Vietnamin lähetystyön puolesta. Hän liioitteli kertomuksiaan Indokiinan rikkauksista ja luonnonvaroista houkutellakseen rahoittajia uudelle matkalle. Vatikaani lähetti hänet kuitenkin Persiaan.

De Rhodes tunnetaan vietnamilais-latinalais-portugalilaisesta sanakirjasta ja katekismuksesta, joka julkaistiin latinaksi ja vietnamiksi Roomassa vuonna 1658. Myöhemmin oppineet käyttivät sanakirjaa luodakseen uuden, länsimaisiin aakkosiin perustuvan vietnamin kirjoitusjärjestelmän (Chữ Quốc ngữ), joka on edelleen käytössä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  de Rhodes, Alexandre *Encyclopedia Britannica*.  2023. Viitattu 16.10.2023.
2. 1 2 3  Alexandre de Rhodes *The Catholic Encyclopedia*.  1912. Viitattu 16.10.2023.
3. ↑  Alexandre de Rhodes, SJ (1591-1660) *Loyola Press*.  2023. Viitattu 16.10.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alexandre de Rhodes** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Välin jako** tarkoittaa matematiikassa lukuvälin pilkkomista pienempiin väleihin. Jako on joukko niistä pisteistä, joissa väli katkaistaan. Esimerkiksi väli {\displaystyle [1,5]} voitaisiin jakaa osaväleihin {\displaystyle [1,4]} ja {\displaystyle [4,5]}. Välin jako olisi tällöin {\displaystyle P=\{1,4,5\}}.

Reaaliakselin välin jako
------------------------

Välin {\displaystyle [a,b]\subset \mathbb {R} } **jako** P on pistejono
{\displaystyle x\_{0},x\_{1},\dots ,x\_{n}}, missä {\displaystyle a=x\_{0}<x\_{1}<\dots <x\_{n-1}<x\_{n}=b}. Jako P jakaa välin [a,b] kompakteihin osaväleihin {\displaystyle [x\_{k-1},x\_{k}],k=1,\dots ,q}, missä {\displaystyle x\_{0}=a<x\_{1}<\dots <x\_{q-1}<x\_{q}=b}. 

Jakoa käytetään Riemann-integraalin määrittelyssä.

Avaruuden välin jako ja osavälijako
-----------------------------------

Välin {\displaystyle I=[a\_{1},b\_{1}]\times \dots \times [a\_{m},b\_{m}]\subset \mathbb {R} ^{m}} **jako** P on karteesinen tulojoukko

{\displaystyle P=P^{(1)}\times \dots \times P^{(m)}},
missä {\displaystyle P^{(j)}} on komponenttivälin {\displaystyle I^{(j)}=[a\_{j},b\_{j}]} jako {\displaystyle q\_{j}}:een kompaktiin osaväliin, kun {\textstyle j=1,\dots ,m}. P jakaa välin I yhteensä {\displaystyle q\_{1}\cdot q\_{2}\dotsb q\_{m}}:ään kompaktiin osaväliin. Jos näitä osavälejä merkitään {\displaystyle I\_{\alpha }}:lla, missä {\displaystyle \alpha =(\alpha \_{1},\dots ,\alpha \_{m})} ja {\displaystyle \alpha \_{j}=1,\dots ,q\_{j}}, niin väli I voidaan kirjoittaa **osavälijakonsa** avulla:

{\displaystyle I=\bigcup \_{\alpha }I\_{\alpha }=\bigcup \_{\alpha \_{1}=1}^{q\_{1}}\dots \bigcup \_{\alpha \_{m}=1}^{q\_{m}}I\_{(\alpha \_{1},\dots ,\alpha \_{m})}}

Jaon hienonnus
--------------

Jako {\displaystyle P'} on jaon P **hienonnus** eli **alijako**, mikäli {\displaystyle P\subset P'}. Tällöin sanotaan myös, että jako {\displaystyle P'} on **hienompi** kuin jako P, ja jako P on **karkeampi** kuin jako {\displaystyle P'}. Hienonnus tarkoittaa siis "tiheämpää" jakoa, johon kuuluvat myös karheamman eli "harvemman" jaon alkiot. Esimerkin jakoa P voisi hienontaa vaikka lisäämällä jakoon luvut 2 ja 3: {\displaystyle P'=\{1,2,3,4,5\}}.

Kahden jaon {\displaystyle P'} ja {\displaystyle P''} yhdiste {\displaystyle P=P'\cup P''} on molempien jakojen yhteinen hienonnus.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Purmonen, Veikko T.: *Integraalilaskentaa*, s. 6. Luentomoniste 36. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1998. ISBN 951-39-0162-9.

Kirjallisuutta
--------------

* Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus – TKK:n 1. lukuvuoden laaja matematiikka (2000–2013) (pdf) Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry. ISBN 978-952-7010-12-9 ISBN 978-952-7010-6 (pdf).
Irving Kolodin
**Irving Kolodin** (21. helmikuuta 1908 Manhattan – 29. huhtikuuta 1988 Manhattan) oli yhdysvaltalainen musiikkikriitikko ja musiikin historioitsija. Hän kirjoitti tuotteliaasti erilaisista musiikkiaiheista Wolfgang Amadeus Mozartista jazziin. Hän työskenteli vuosina 1947–82 *Saturday Reviewille* ja oli maan vaikutusvaltaisimpia kriitikoita varsinkin 1950–60-luvuilla.

Kolodinin julkaisemia levytysaiheisia kirjoja olivat muiden muassa *A Guide to Recorde Music* (1941) ja *Mozart on Records* (1942). Kolodin kuitenkin nousi julkisuuteen Metropolitan-oopperan historiaa koskevan teoksen *The Metropolitan Opera: 1883-1935* (1936) myötä. Hän julkaisi päivitetyt versiot teoksestaan vuosina 1953 ja 1966. Hänen muita kirjojaan olivat *The Continuity of Music: A History of Influence* (1969), *The Interior Beethoven* (1975), *The Opera Omnibus* (1976) ja *In Quest of Music* (1980).

Kolodin varttui Newarkissa, jossa hänen isällään oli kirjakauppa. Hän opiskeli musiikkia varhaisesta iästä. Vuonna 1932 hän liittyi *The New York Sun* -lehden palvelukseen. Hän työskenteli lopulta sen pääkriitikkona ennen kuin lopetti tämän työn vuonna 1950. Kolodin kirjoitti New Yorkin filharmonikkojen ohjelmatekstit vuosina 1953–8. Hän myös kokosi RCA Victorille levytyksiä, joihin lukeutui viiden levyn kokoelma *50 Years of Great Operatic Singing*.

Vuosina 1968–86 Kolodin opetti Juilliard Schoolissa. *Saturday Review'n* lopettamisen jälkeen (1982) hän jatkoi toimintaansa freelancerina. Hän kärsi työkyvyn vieneestä aivoverenkiertohäiriöstä vuotta ennen kuolemaansa. Hän oli vuosina 1936–70 naimisissa Irma Rose Levyn kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  The New York Times: Obituaries: Irving Kolodin, Music Critic, Dies; Historian of Met Opera Was


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Erkki Koivusalo** (8. joulukuuta 1925 – 16. helmikuuta 1988) oli suomalainen kuunnelmakirjailija, elokuvakäsikirjoittaja ja mainostoimittaja. 

Koivusalo debytyi kuunnelmakirjailijana 1950-luvun alussa. Hänen kuunnelmiaan ovat muun muassa rakkaustarina *Pilviä taivaanrannalla* ja jännityskertomus *Kuollutta ei voi murhata*. 

Kuunnelmien lisäksi Koivusalo teki elokuvakäsikirjoituksia. Näistä ensimmäinen oli Hannu Lemisen ohjaama *Morsiusseppele* (1954), Jussi Jurkan näyttelemän nuoren miehen odysseia 1900-luvun alun Helsingissä ja Euroopassa. Yhdessä Usko Kempin kanssa Koivusalo käsikirjoitti T. J. Särkän ohjaaman huumoria sisältävän jännityselokuvan *Kovaa peliä Pohjolassa* (1959). Kepeän elokuvan pääosassa oli Tauno Palo kaksoisroolissa. 

Maunu Kurkvaaran elokuvien parissa Koivusalo työskenteli kahteen otteeseen. Yhdessä Kurkvaaran kanssa hän kirjoitti käsikirjoituksen Kurkvaaran ohjaamaan elokuvaan *Autotytöt* (1960). Elokuva oli ensimmäisiä suomalaisia yhteiskunnallisia elokuvia (buumi, joka varsinaisesti nosti päänsä 1960-luvun lopulla). Se käsitteli nuoria liftarityttöjä, jotka irtolaisina notkuivat tienvarsilla pummaten kyytejä vanhemmilta miehiltä. Kurkvaaran viimeiseksi jääneessä elokuvassa *Perhosen uni* (1986) Koivusalo toimi kuvaajana. 

Vakituisen päivätyönsä Koivusalo teki mainostoimittajana. Hän oli myös urheilusukelluksen uranuurtajia Suomessa.

Lähteet
-------

1. ↑  Erkki Koivusalo Elonet. Viitattu 8.3.2013.
2. ↑  Autotytöt, muut tiedot (Lähde: Suomen kansallisfilmografia 6, 1991) Elonet. Viitattu 8.3.2013.
3. ↑  Ora Patoharju: Urheilusukelluksen ensiaskeleet Suomessa - kuvat ok?  11.08.2012. Urheilusukeltajat ry. Viitattu 8.3.2013. [vanhentunut linkki]

* *Suomen Kansallisfilmografia*
* Kari Uusitalo: *Hei, rillumarei: suomalaisen elokuvan mimmiteollisuusvuodet 1949–1955* (1978)
* Kari Uusitalo: *Suomen Hollywood on kuollut: kotimaisen elokuvan ahdinkovuodet* 1956–1963 (1981)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Hannu Marttila Helsingin kirjamessuilla 2011.
**Hannu Marttila** (s. 4. huhtikuuta 1946 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja kirjallisuuskriitikko. Hän työskenteli *Helsingin Sanomien* kulttuuritoimittajana kunnes jäi eläkkeelle vuoden 2010 alussa.

Marttila opiskeli musiikkia Sibelius-Akatemiassa ja kotimaista kirjallisuutta Helsingin yliopistossa. Opinnot keskeytyivät kun hän pääsi *Uuden Suomen* kirjallisuusarvostelijaksi ja uutistoimittajaksi vuonna 1968. Vuonna 1975 hän siirtyi *Iltaset*-lehden ja *Viikko-Sanomien* kautta (molemmat lehdet lopetettiin 1975) *Ilta-Sanomien* kulttuuritoimittajaksi 1976–1985. Lehden kulttuurisivu seurasi tuolloin poleemisesti taidepolitiikkaa. 

Vuonna 1985 Marttila siirtyi *Helsingin Sanomiin* Pekka Tarkan tultua kulttuuritoimituksen esimieheksi. Hän toimi lehdessä yleiskulttuuritoimittajana ja kirjallisuuskriitikkona, muun muassa kirjallisuussivuista vastaavana toimittajana vuosina 2003–2004. Kulttuuritoimituksen ulkopuolella Marttila on työskennellyt muun muassa rikos- ja ulkomaantoimittajana sekä toimitusten tietotekniikan kouluttajana.

Syksyllä 2006 Marttila alkoi kirjoittaa HS.fi-sivustolle kirjallisuusblogia. Eläkkeelle jäätyään Marttila on toiminut muun muassa Finlandia-palkinnon valintalautakunnan puheenjohtajana 2011.

Marttilan isä oli Otavan kustannus- ja mainostoimittaja ja sittemmin kuvatoimituksen päällikkö Viljo Marttila (1904–1973).

Lähteet
-------

1. ↑  Hannu Marttilan kirjallisuusblogi (Arkistoitu sivu) *HS.fi*. Viitattu 3.9.2015.
2. 1 2  Helsingin Sanomien kriitikot esittäytyvät: Hannu Marttila (Arkistoitu sivu) *HS.fi*. Viitattu 3.9.2015.
**Johann Heinrich Wilhelm Geissler** (26. toukokuuta 1814 – 24. tammikuuta 1879) oli saksalainen keksijä ja mittalaitteiden valmistaja. Geissler tunnetaan erityisesti keksimästään elohopea-tyhjiöpumpusta ja Geisslerin putkesta, joka oli varhainen loisteputki.

Geissler syntyi Igelshiebissä, Thüringenin vapaavaltiossa, Saksassa. Geissler opiskeli isänsä johdolla lasinpuhallusta. Hän työskenteli aluksi vanhempiensa yrityksessä, mutta vietti sitten kymmenen vuotta kierrellen Saksan yliopistoilla valmistamassa erilaisia tutkimuslaitteita.

Vuonna 1850 hän rakensi talon Bonniin ja perusti kaksi vuotta myöhemmin työpajan sinne. Työpajassaan hän teki erilaisia fysikaalisia ja kemiallisia kojeita ja mittalaitteita, osa niistä palkittiin kansainvälisesti.
Geissler meni töihin Bonnin yliopistoon vuonna 1868.*lähde?*

Geissler kuoli Bonnissa vuonna 1879.

Xe-muotoinen Geisslerin putki

Lähteet
-------

1. 1 2  Heinrich Geissler *Encyclopædia Britannica*. Viitattu 5.3.2017.
2. 1 2  Glass *Spark Museum*. Viitattu 5.3.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
James Shields
**James Shields** (10. toukokuuta 1806 tai 1810 Altmore, Irlanti – 1. kesäkuuta 1879 Ottumwa, Iowa, Yhdysvallat) oli Irlannissa syntynyt, mutta sittemmin Yhdysvalloissa vaikuttanut demokraattipoliitikko ja sotilas. Hänen samanniminen setänsä toimi myös poliitikkona.

Sotilaana Shields palveli ensin 1846–48 Meksikon-Yhdysvaltain sodassa ja 1861–63 Unionin kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa.

Poliitikkona Shields muistetaan erityisesti siitä, että hän on ainoana ihmisenä edustanut Yhdysvaltain senaatissa kolmea eri osavaltiota. Shields pääsi senaattiin ensimmäisen kerran vuonna 1849 Illinois'n senaattorina. Vuonna 1858 hänet valittiin Minnesotan senaattoriksi osavaltion ensimmäisissä senaattorinvaaleissa. Kolmannen kerran Shields valittiin senaattiin Missourin edustajana vuonna 1879 järjestetyissä täytevaaleissa, joissa valittiin uusi senaattori Lewis Bogyn virkakaudesta jäljellä olleiksi kuudeksi viikoksi. Senaatin lisäksi Shields toimi muun muassa Oregonin territorion kuvernöörinä 1848–49.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Senator for Three States *United States Senate*. Viitattu 24.12.2018. (englanniksi)
2. 1 2 3  SHIELDS, James, (1806/1810 - 1879) *Biographical Directory of the United States Congress*. Viitattu 24.12.2018. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Irlanti
* US Congress

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Manamansalon muistomerkkikirkko** on Vaalan Manamansalon saaren koilliskulmaukseen Oulujärven seurakunnan 400-vuotisjuhlan muistoksi 1959 rakennettu ulkoilmakirkko.

Kirkon suunnittelivat arkkitehdit Tuomas Väyrynen ja Eero Huotari. Kirkko sijaitsee Kainuun ensimmäisen vuosina 1559–1585 käytössä olleen kirkon paikalla. Sen muistomerkkinä on ulkoilmakirkon kapea, avoin, betonijalustainen, puurakenteinen ja kuparikattoinen kellotorni, jossa on yksi kello. Kirkon alttaripöytä ja puhujankorokemainen saarnatuoli on valettu betonista, ehtoollispöytä on tehty puusta. Alttarilla on suurikokoinen metalliristi, jonka takaa näkyy Oulujärven Rusilanlahti. Aidatun kirkkoalueen penkeillä on istumapaikkoja noin sadalle henkilölle.

Kirkon lähellä on 1500-luvulla käytetty Kainuun vanhin kristillinen hautausmaa, samoin kuin kivikautinen asuinpaikka. Kirkossa pidetään hartauksia ja jumalanpalveluksia kesäisin, sinne on tieyhteys yhdystieltä 8820 Kappamäen kohdalta.

Venäläiset ryöstivät paikalla olleen kirkon kellon 1580-luvulla. Suomalaiset löysivät kellon 1970-luvulla Venäjältä Arkangelin alueelta Solovetskin luostarista, jonne se oli tuotu 1596.

Lähteet
-------

1. 1 2  Manamansalon muistomerkkikirkko Vaalan seurakunta.  Arkistoitu 13.7.2015. Viitattu 11.7.2015.
2. ↑  Mika Niskanen: Varastettu kirkonkello kumisi tarinoissa *Yle.fi, uutiset*.  21.9.2016. Viitattu 21.9.2016.
**David Casa** (s. 16. marraskuuta 1968) on maltalainen poliitikko, joka on toiminut maansa pitkäaikaisimpana europarlamentaarikkona vuodesta 2004 alkaen. Vuonna 2019 hänet äänestettiin kvestoriksi, jonka myötä hän on korkea-arvoisimmassa Euroopan parlamentin virassa toimiva maltalainen. Aikaisemmin hän on toiminut Euroopan kansanpuolueen koordinaattorina työllisyyden ja sosiaaliasioiden valiokunnassa.

Vuonna 2018 Casasta esitettiin väitteitä, joiden mukaan hänen entinen avustajansa todisti Casan käyttäneen kokaiinia. Aikaisemmin hänen väitettiin väärinkäyttäneen Euroopan union rahoja, mutta kumpaakaan syytetty ei ole näytetty toteen. Casan mukaan väitteet ovat Maltan työväenpuolueen yritys tuhota hänen maineensa.

Casa on moittinut maansa johtoa siitä, että kukaan ei ole ottanut vastuuta toimittaja Daphne Caruana Galizian murhasta. Hän on myös kritisoinut maansa pääministeri Joseph Muscatia korruption sulauttamisesta osaksi yhteiskuntajärjestelmää sekä maan demokratisten rakenteiden heikentämisestä.

Lähteet
-------

1. ↑  Vote counting ends - Two new faces among Malta's six MEPs as Dalli, Metsola soar *Times of Malta*.  27.5.2019. Viitattu 8.9.2019.
2. ↑  Hudson, David: David Casa will hold administrative position in European Parliament as third quaestor *Malta Today*.  4.7.2019. Viitattu 8.9.2019.
3. ↑  PN reacts as David Casa denies drugs claim, says prepared to take tests *Times of Malta*.  14.10.2018. Viitattu 8.09.2019.
4. ↑  The assassination of a journalist is a failure of the government – David Casa *independent.com.mt*.  28.2.2018. Viitattu 8.9.2019.
5. ↑  Kirchgaessner, Stephanie; Garside, Juliette: How Joseph Muscat's glittering political career lost its lustre *Guardian*.  23.4.2018. Viitattu 8.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **David Casa** Wikimedia Commonsissa

* Profiili europarlamentissa
**Notarikon** (hepr. ‏נוטריקון‎) on salakirjoitusmenetelmä, jossa jonkin sanan jokainen kirjain vastaa uuden sanan alkukirjainta. Toisessa versiossa käytetään sanan ensimmäistä ja viimeistä kirjainta, tai kahta keskimmäistä kirjainta. Näistä kirjaimista voidaan muodostaa uusia sanoja, joiden ajatellaan olevan kätkettyinä tekstiin. 

Esimerkiksi Jeesuksen ristille oli Johanneksen evankeliumin mukaan kirjoitettu hepreaksi: **YSWa HNXRY WMLk HYHWDYm**, eli 'Jeesus Nasaretilainen Juutalaisten Kuningas'. Sanojen ensimmäisistä kirjaimista muodostuu jumalan nimi: **YHWH**, Yahweh eli Jahve.

Sana 'notarikon' tulee latinan sanasta 'notarius', joka merkitsee pikakirjoittajaa. Notarikonia on käytetty kabbalassa etsimään Raamatusta kätkettyjä merkityksiä. Menetelmä on ollut myös okkultistien, etenkin alkemistien suosiossa.

Katso myös
----------

* Gematria
* Temurah
* AGLA

Lähteet
-------

* Walker, Charles: *The encyclopedia of secret knowledge*. [S.I.]: Limited Editions, 1995. ISBN 0-09-181113-9.

### Viitteet

1. 1 2  Walker 1995
2. ↑  Raamattu, Joh. 19:19-20
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* (Arkistoitu – Internet Archive)