recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tauno Aulis Niklander** (18. syyskuuta 1911 Helsinki – 14. kesäkuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen varatuomari ja Merenkulkuhallituksen ylijohtaja.

Tauno Niklanderin vanhemmat olivat ajuri Konstantin Niklander ja Elin Katariina Tolonen. Niklander pääsi ylioppilaaksi 1930 js suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1936 sekä valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1942 ja lakitieteen lisensiaatiksi 1948. Hän sai varatuomarin arvon 1942.

Niklander toimi vuodesta 1936 tullilaitoksen palveluksessa ensin Viipurin tullikamarin tullisyyttäjänä ja viimeksi tullihallituksen sihteerinä 1943–1946. Hän oli kauppa- ja teollisuusministeriön hallitussihteerinä vuodesta 1946 ja viimeksi hän toimi merenkulkuhallituksessa merenkulkuneuvoksena 1955–1962 ja ylijohtajana 1962–1978. Hän oli mukana kehittämässä erityisesti öljyvahinko- ja veneilylainsäädäntöä.

Viimeisenä virkavuotenaan Niklander ryhtyi johtamaan vapaaehtoista toimikuntaa jonka tarkoituksena oli pelastaa perinteinen pursilippu jonka poistamista suunniteltiin lippulain uudistuksen myötä. Koska tähän toimikuntaan lähtivät mukaan Suomen vaikutusvaltaisimmat tahot, se saavutti tarkoituksensa ja pursilippu säilytti perinteisen kansallislipun asemansa, tosin hyvin paljon tiukennetuilla ehdoilla. 

Eläkkeellä ollessaan Niklander kirjoitti kirjan Suomen panssarilaivojen historiasta (*Meidän panssarilaivamme*. T. Niklander, Helsinki 1996 ISBN 9529077750).

Tauno Niklander oli naimisissa vuodesta 1944 hammaslääkäri Hilma Lahja Johanna Alarannan kanssa.

Lähteet
-------

* Helsingin Sanomat Muistot-sivusto : Tauno Niklander (Arkistoitu – Internet Archive)
* Kuka kukin on 1954 (Projekt Runeberg)
Carl Johan Fahlcrantz
**Carl Johan Fahlcrantz** (1774–1861) oli ruotsalainen taidemaalari ja Ruotsin ensimmäisiä maisemamaalareita. Hänen romanttiset maisemansa kuvasivat vuoristo- ja metsämaisemia, joiden taustalla oli usein kaupunki tai linna, joka peittyi usvaan.

Fahlcrantz opiskeli maalausta Tukholmassa muun muassa teatterin lavastemaalareiden johdolla. Hän sai vaikutteita Elias Martinin maisemamaalauksista. Fahlcrantz ei juuri matkustanut Ruotsin ulkopuolelle, ainoastaan Norjaan 1827 ja Tanskaan 1829. Hänestä tuli Ruotsin taideakatemian professori 1815.*lähde?*

Fahlcrantzin maalauksia on Göteborgin taidemuseon ja Ruotsin kansallismuseon kokoelmissa.*lähde?*

Fahlcrantzin veli oli runoilija, teologi Kristian Erik Fahlcrantz.

Lähteet
-------

1. ↑  "Fahlcrantz, Carl Johan", *CD-Facta*. Helsinki: WSOY, 1998. ISBN 951-0-23152-5.
2. ↑  Fahlcrantz 1. ja 2, Tietosanakirja. Osa 2, palsta 974. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1910

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carl Johan Fahlcrantz** Wikimedia Commonsissa

Fahlcrantz on kirjoittanut kuvan alle *"Ritad efter naturen vid Säby i Östergötland"*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Ruotsi
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Pyhän Mikaelin ketju
**Pyhän Mikaelin ritarikunta** (ransk. *L'ordre de Saint-Michel*) oli Ranskan kuningaskunnan korkea-arvoinen kunniamerkkejä myöntänyt ansioritarikunta. Ranskan kuningas Ludvig XI perusti Arkkienkeli Mikaelin mukaan nimetyn ritarikunnan elokuussa 1469. Ritareiden, joita saattoi olla enintään 36, oli vannottava uskollisuudenvala suurmestarille, joka oli hallitsija itse. Jäsenkiintiöstä luovuttiin sittemmin uskonsotien aikana 1560. 

Michel de Montaigne kaulassaan Pyhän Mikaelin ketju
Pyhän Hengen ritarikunnan perustamisen myötä Pyhän Mikaelin ritarikunta väistyi arvoasteikossa toiselle sijalle. Kuningas Ludvig XIV:n 1665 vahvistamien uusien sääntöjen mukaan Pyhän Mikaelin ritareiksi nimitettiin erityisesti kirjailijoita, taiteilijoita ja hallintovirkamiehiä. Kunniamerkkiä kannettiin pääsääntöisesti ketjun sijasta mustassa nauhassa:

* ritarikunnan nauha

Ranskan suuren vallankumouksen aikana 1791 ritarikunta lakkautettiin, mutta kuningas Ludvig XVIII perusti sen uudelleen 1816. Tuolloin ritarien lukumäärä rajattiin sataan, johon ei kuitenkaan sisältynyt ulkomaalaiset, eikä Pyhän Hengen ritarit, jotka edelleen automaattisesti olivat myös Pyhän Mikaelin ritareita. Ritarikunta lakkautettiin virallisesti uudelleen Pyhän Hengen ritarikunnan tavoin Heinäkuun vallankumouksen myötä 1830.

Myöhemmin Pyhän Mikaelin ritarikunta on kuitenkin jatkanut toimintaansa, hallitsijasukuun (Bourbonien vanhempi haara) sidottuna, dynastisena ritarikuntana. Dynastisen ritarikunnan suurmestari on *Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa Pariisin kreivi*. Uusia ritareita on nimitetty harvakseltaan, ainakin 1930-luvulta 1980-luvulle.

Lähteet
-------

1. ↑  Badge of the Order of Saint Michael | French *The Metropolitan Museum of Art*. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
2. ↑  Collar of the Order of Saint Michael *Steel Mastery*.  Arkistoitu 20.7.2023. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
3. ↑  L’ordre de Saint-Michel (pdf) *legiondhonneur.fr*.  2023. Viitattu 21.7.2023. (ranskaksi)
4. ↑  Order of Saint Michael, Collar *Medalbook*. Viitattu 20.7.2023. (englanniksi)
Eräs esimerkki PinGuy OS:n työpyödästä.
**Pinguy OS** on Ubuntuun perustuva Linux-käyttöjärjestelmä, joka on suunnattu aloittelijoille.

Ominaisuudet
------------

Pinguy OS:ssa on korjattu monia virallisen Ubuntu-jakelun puutteita*selvennä* muuttamalla käyttöliittymää ja valitsemalla työpöydälle aloittelijan yleensä tarvitsemat ohjelmat. Pinguy mielletään käyttäjiensä parissa usein Linux Mintin kilpailijaksi. Pinguy OS ei ole DistroWatchin mukaan niin suosittu kuin Linux Mint tai Ubuntu. Pinguy toimii LiveDVD-tilassa, jolloin sitä ei aivan välttämättä tarvitse asentaa koneen kiintolevylle. Pinguyn asennus vaatii USB-tikun, DVD:n tai vastaavan suuren asennusmedian, CD:lle se ei mahdu. Käyttöliittymä vahvasti muunneltu GNOME. PinGuy OS perustuu Debianiin samalla tavoin kuin Ubuntukin. Saatavissa sekä 32- että 64-bittisenä. Vähimmäisvaatimus x86-yhteensopiva prosessori 700 MHz kellotaajuudella. Lisäksi Pinguy OS tarvitsee ainakin 384 MB keskusmuistia ja 8GB kiintolevytilaa.

Lähteet
-------

1. ↑

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pinguy OS**.
* Pinguy OS Homepage (Arkistoitu – Internet Archive)
* Pinguy OS at DistroWatch.com
* Pinguy OS .iso Sourceforge

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Ubuntu |
| --- |
|  |
| Yleistä | 
* Canonical
* Mark Shuttleworth

 |
|  |
| Jakelut | 

|  |  |
| --- | --- |
| Viralliset | 
* Ubuntu

 |
|  |
| Yhteisön tukemat | 
* Edubuntu
* Xubuntu
* Kubuntu
* Lubuntu
* Ubuntu Studio

 |
|  |
| Muut | 
* Alinex
* andLinux
* Baltix
* Cubuntu
* Fluxbuntu
* Freespire
* GNewSense
* gOS
* Gnoppix
* Guadalinex
* Hiweed
* Imagic OS
* Impi Linux
* LOUD
* Linspire
* Linux Mint
* Mepis
* Maryan Linux
* Medibuntu
* Molinux
* NUbuntu
* Nexenta OS
* OpenGEU
* Pinguy OS
* SkoleSYS
* Super OS
* Trisquel
* TurnKey Linux
* Ubuntu Eee
* Ubuntu Netbook Remix
* U-lite

 |
|  |
| Lopetetut | 
* Gobuntu
* Mythbuntu
* Ubuntu Touch

 |

 |
|  |
| Aiheeseen liittyvää | 
* Debian
* Linux-ydin

 |
|  |
| 
* Luokka
* Commons
* Kirja
* Wikiopisto

 |

 |
**Karl Arvid Nyberg** (20. toukokuuta 1849 Kristiinankaupunki – 25. huhtikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen tuomari ja moninkertainen valtiopäivämies.

Nybergin vanhemmat olivat musiikinopettaja Karl August Nyberg ja Anna Helena Sofia Raab ja puoliso Josefina Charlotta Schogstad. Nyberg tuli ylioppilaaksi 1868 ja suoritti tuomarintutkinnon 1873, varatuomarin arvon hän sai 1876. Hän oli ensin Loviisassa kaupunginvaltuuston sihteerinä ja kruununkassanhoitajana vuodesta 1876 ja toimi sitten Helsingin raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä 1884–1915. Nyberg oli *Östra Finland* -lehden toimittaja 1881–1884 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1888–1889 ja 1902–1910. Hän oli porvarissäädyssä Loviisan edustaja valtiopäivillä 1885, 1888, 1891 ja Helsingin edustaja 1897 ja 1899.

Taidemaalari Hjördis Nyberg oli Karl Arvid Nybergin tytär.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 Viitattu 8.11.2020.
2. ↑  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 26.4.1932, s. 3.
3. ↑  Sigurd Nordenstreng: *Porvarissäädyn historia Suomen valtiopäivillä 1809–1906: Osa V*, s. 254–257. Helsinki: Otava, 1921.
4. ↑  Kuka kukin on 1934, s. 474. Viitattu 8.11.2020.
Toppila Oy:n johtajan, insinööri K. J. Mattaksen 50-vuotispäivän viettoa juhlijan kotona 30. elokuuta 1935. Johtaja Matas kuvassa oikealla edessä.
**Karl Emil Julius (Karl-Julius) Mattas**, vuoteen 1918 **Karlson** (30. elokuuta 1885 Jomala – 14. maaliskuuta 1957) oli suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja. 

Mattaksen vanhemmat olivat talollinen Karl Anders Mattas ja Amalia Amanda Mattson ja puoliso 1919–1944 Helmi Korhonen. Taidemaalari Åke Mattas oli heidän poikansa. Karl-Julius Mattas tuli ylioppilaaksi 1906 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1911. Hän teki opintomatkoja Pohjoismaihin, Keski-Eurooppaan, Kanadaan ja Yhdysvaltoihin. Mattas oli Teknillisen korkeakoulun apulaisopettaja 1911–1912, sellu- ja paperitehtaan teknillisen johtajan apulaisena Kanadassa 1912–1915, G. A. Serlachius Osakeyhtiön teknillinen johtaja 1915–1917 ja 1919–1922, Simpele Oy:n toimitusjohtaja 1918–1919, Billeruds Ab:n yli-insinööri Ruotsissa 1923–1925, Papeterie Helleniquen toimitusjohtaja Kreikan Aígiossa 1925–1927, Toppila Oy:n toimitusjohtaja Oulussa 1928–1952 ja myös yhtiön johtokunnan jäsen 1945–1951.

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, s. 520 (Viitattu 25.3.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 17.3.1957, s. 17.
Lindeman (kesk.) vierailulla Ruotsissa vuonna 1970
**Carl Olof Lindeman** (4. syyskuuta 1911 Helsinki – 26. lokakuuta 1990 Turku) oli suomalainen ratsuväkitaustainen upseeri ja kenraaliluutnantti, joka toimi erityisesti useissa sotilaallisen aluehallinnon tehtävissä. Hän toimi myös marsalkka C. G. E. Mannerheimin viimeisenä adjutanttina tämän eläkevuosina 1946–1951. 

Lindeman valmistui Kadettikoulusta 1933 ja kävi Sotakorkeakoulun vasta huomattavasti sodan jälkeen vuonna 1958. Vuosina 1933–1939 hän toimi Uudenmaan rakuunarykmentissä kouluttajana. Talvisodan aikana vuosina 1940–1941 hän oli eskadroonan päällikkönä. Jatkosodassa 1941–1944 Lindeman toimi Ryhmä Oinosen esikunnassa osasto- ja toimistopäällikkönä ja Jääkäripataljoona 6:n komentajana. 

Sodan jälkeen hän oli toimistopäällikkönä Kevyen prikaatin esikunnassa ja Suomen marsalkka Mannerheimin adjutanttina. Etelä-Uudenmaan sotilaspiirin päällikkönä Lindeman toimi 1953–1956. Uudenmaan Prikaatia hän komensi 1958–1965. Uudenmaan sotilaslääniä hän komensi 1965–1966 ja Lounais-Suomen sotilaslääniä 1966–1971.

Ylennykset
----------

Kornetti 1933, luutnantti 1935, ratsumestari 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1950, eversti 1958, kenraalimajuri 1965, kenraaliluutnantti 1969.

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita: Kenraaliluutnantti C. O. Lindeman – Mannerheimin viimeinen adjutantti *Helsingin Sanomat*.  28.10.1990. Viitattu 17.5.2018.
2. ↑


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Luigi Capello** (14. huhtikuuta 1859 Intra, Novaran maakunta – 25. kesäkuuta 1941 Rooma) oli italialainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.

Capello osallistui kenraalimajurina Italian–Turkin sotaan ja johti italialaista kolonnaa Kyrenaikassa lokakuussa 1912 käydyissä taisteluissa. Hänet nimitettiin 1913 divisioonankomentajaksi ja ylennettiin myöhemmin kenraaliluutnantiksi. Italian liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan toukokuussa 1915 Capello komensi ensin jalkaväkidivisioonaa ja syyskuusta 1915 alkaen II armeijakuntaa Isonzon rintamalla. Hän osallistui Isonzon taisteluihin ja johti elokuussa 1916 menestyksekästä hyökkäystä Goriziaa vastaan. Hän ei tullut toimeen pääesikunnan päällikön, kenraali Luigi Cadornan kanssa, joten hänet siirrettiin seuraavana talvena toissijaisena pidetylle Trentinon rintamalle. Kesäkuussa 1917 Capello palasi Isonzon rintamalle Italian 2. armeijan komentajaksi. Yhdennessätoista Isonzon taistelussa elokuussa 1917 hän onnistui valtaamaan Bainsizzan ylängön. Tämä vähäinen eteneminen valui kuitenkin hukkaan italialaisten kärsittyä katastrofaalisen tappion Caporetton taistelussa saman vuoden lokakuussa. Capello oli sairastunut juuri ennen keskusvaltojen hyökkäystä, ja palasi tehtäviinsä hyökkäyksen käynnistyttyä 24. lokakuuta. Kun asemien puolustaminen ei näyttänyt enää mahdolliselta eikä Cadorna antanut hänelle lupaa vetäytymiseen, Capello luovutti 26. lokakuuta armeijan komennon kenraali Luca Montuorille. Kesken taistelun suoritettu komentajanvaihdos luultavasti edisti italialaisten tappiota.

Caporetton taistelun jälkeen Capello siirrettiin pois komentajantehtävistä ja hän auttoi muun muassa Italian 5. armeijan perustamisessa. Caporetton katastrofia koskenut parlamentin tilaama virallinen selvitys sisälsi monia syytöksiä häntä kohtaan: Hän oli jättänyt huomiotta saamansa varoitukset lähestyvästä vihollisen hyökkäyksestä sekä kenraali Cadornan määräykset tykistön vetämisestä turvallisempiin asemiin Isonzon taakse. Myös Cadorna osoitettiin raportissa syylliseksi. Capelloa vastaan ei ryhdytty mihinkään toimenpiteisiin ja hän erosi palveluksesta lokakuussa 1918. Hänen maineensa kuitenkin kärsi, kun kiusallinen selvitys julkaistiin seuraavana vuonna. Capello liittyi myöhemmin fasistipuolueeseen, mutta hänet erotettiin vuonna 1923 vapaamuurareihin kuulumisen vuoksi. Kaksi vuotta myöhemmin häntä syytettiin salaliitosta diktaattori Benito Mussolinin salamurhaamiseksi ja hänet tuomittiin vankeuteen. Capello oli vankilassa vuoteen 1936, jolloin hän vapautui.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  *Nordisk familjebok*, täydennysosa (1923), s. 17 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 7.2.2014.
2. 1 2 3  Luigi Capello (englanniksi) Firstworldwar.com. Viitattu 7.2.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Dizionario Biografico degli Italiani

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Harry Toivo Kinnunen** (19. lokakuuta 1894 Helsinki – 22. marraskuuta 1954) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen rykmentin komentaja.

Kinnunen valmistui Kadettikoulusta 1920 sekä Sotakorkeakoulusta 1927 (ye-upseeri 1931). Vuosina 1922-1927 hän toimi erilaisissa nuoremman upseerin tehtävissä ja komppanianpäällikönä. Kadettikoulussa hän opetti 1927-1930. Hän palveli yleisesikuntaupseerina 1930-1936 sekä divisioonan esikuntapäällikkönä 1936-1939. Vuonna 1939 hän toimi pataljoonan komentajana. Talvisodassa hän komensi ensin JR 35:a ja myöhemmin myös JR 34:ää Kollaan rintamalla. Jatkosodan sytyttyä hän komensi lyhyen ajan JR 60:a 17.6.1941-22.7.1941. Jatkosodan loppuajan hän toimi koulutuskeskuksen päällikkönä. Sodan jälkeen hän palveli sotilaspiirin komentajana 1944-1946.

Ylennykset: vänrikki 1918, luutnantti 1920, kapteeni 1922, majuri 1928, everstiluutnantti 1936, eversti 1943.

Lähteet
-------

1. ↑  Harry Toivo Kinnunen *Rafael Olin's Family Tree*. Geneanet. Viitattu 12.3.2018.
2. 1 2  *Kuka kukin on 1954*, s. 364. Helsinki: Otava, 1954. Projekt Runeberg.
**Selim Armas Sohlman** (4. heinäkuuta 1879 Hamina – 26. marraskuuta 1936 Helsinki) oli metsänhoitaja ja majuri, joka toimi sekä virkamiehenä että metsäalan yritysten ja yhteisöjen palveluksessa, samoin kuin työskenteli päätoimittajana ja julkaisi useita metsäalan teoksia.

Henkilöhistoria
---------------

Armas Sohlmanin vanhemmat olivat pormestari Johan Leonard Sohlman ja Maria Staudinger ja puoliso vuodesta 1906 Gerda Molander. Sohlman kävi Haminan kadettikoulun 1900 ja palveli Hämeen tarkka-ampujapataljoonassa seuraavaan vuoteen. Metsäkonduktööriksi hän valmistui Evon metsäopistosta 1904. Sohlman toimi Metsähallituksen palveluksessa 1902, 1904–1906 ja 1912–1916. Suomen Metsänhoitoyhdistyksen metsänhoidon neuvoja hän oli 1906–1908 ja Pellervo-Seuran 1908–1910. Suomen Metsänhoitoyhdistys Tapion sihteerinä ja metsälehti *Tapion* päätoimittajana Sohlman toimi 1910–1912. Venäjän kauppa- ja teollisuusministeriön polttoainekomitean valtuuten apulaisena hän työskenteli 1916–1917, puolustusministeriön asumustoimiston päällikkönä 1918, Enso Gutzeitin piiripäällikkönä 1919–1927, apulaisjohtajana Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton palveluksessa vuodesta 1927 aina 1930-luvulle, ja sitten vielä *Viikkosanomat*-lehden vastaavana toimittajana. Suomen sisällissodassa Sohlman toimi komppanianpäällikkönä ja Hjalmarsonin ryhmän esikuntapäällikkönä, majuriksi hänet ylennettiin maaliskuussa 1918.

Julkaisuja
----------

* *Yhteinen metsänmyynti: Käsikirja*, 1908
* *Yksityismetsätalouden edistämistyö Ruotsissa ja mitä meillä on siitä oppimista*, 1908
* *Mitä hyötyä on metsänomistajilla metsätalousyhdistyksestä?*, 1909 (ruots. *Hvad nytta har skogsägaren af en skogshushållningsförening?*)
* *Viljellyn maan käyttö ja vuokra-alueiden itsenäistyttäminen puutavarayhtiöiden tiloilla*, 1920
* *Auto metsätalouden palveluksessa*, 1925
* *Metsä- ja uittotyöväen asumuksista*, 1927
* *Timmerkvalitetens inverkan på sågvaran*, 1932
* *Venäjä kilpailijanamme metsäalalla*, 1932

Lähteet
-------

1. 1 2  Aikalaiskirja 1934, s. 632 (Viitattu 16.12.2018)
2. 1 2 3  Majuri S. A. Sohlman kuollut. *Helsingin Sanomat*, 27.11.1936, s. 7.
**Gustaf Julius Ferdinand Nummelin** (3. huhtikuuta 1845 Pori – 8. toukokuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen senaattori ja hovioikeudenneuvos.

Nummelinin vanhemmat olivat kauppias Klas Johan Nummelin ja Fredrika Wahlbäck. Hän pääsi ylioppilaaksi 1863 Turun lukiosta ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1866 ja tuomarintutkinnon 1867. Nummelin sai varatuomarin arvon 1869.

Nummelin oli Turun hovioikeudessa kanslistina 1872–1875, ylimääräisenä viskaalina 1875–1878, notaarina 1878–1885, varakanneviskaalina 1885–1886, asessorina 1886–1897 ja hovioikeudenneuvoksena 1897–1900. Hän oli Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1900–1901 ja uudelleen 1906–1909 jouduttuaan poliittisista syistä erotetuksi 1901.

Nummelin oli kirkolliskokouksen jäsenenä 1898, Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä 1892–1901 ja siviilivirkakunnan leski- ja orpokassan valtuutettujen puheenjohtajana 1909–1927.

Nummelin oli naimisissa vuodesta 1888 Anna Emilia Souranderin kanssa. Heidän poikansa oli lähetystöneuvos Ragnar Numelin.

Lähteet
-------

1. ↑  NUMMELIN Gustaf Julius Ferdinand. *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
2. ↑  Wikiaineisto : Kuka kukin oli 1961
3. ↑  Aikalaiskirja 1934 : Ragnar Numelin
**Friedrich Wilhelm von Brandenburg** (24. tammikuuta 1792 Berliini – 6. marraskuuta 1850 Berliini) oli preussilainen kreivi ja kenraali, joka toimi Preussin pääministerinä vuosina 1848–1850, kun kuningas Fredrik Vilhelm IV halusi käynnistää vanhoillisen vastareaktion kevään 1848 vallankumouksen jälkeen.

Brandenburg oli kuningas Fredrik Vilhelm II:n poika tämän morganaattisesta avioliitosta kreivitär Sophie von Dönhoffin kanssa. Hän kunnostautui sotilaana vuoden 1813 sodassa Napoleonia vastaan. Hänet ylennettiin 1839 komentajakenraaliksi ja 1848 ratsuväenkenraaliksi. Fredrik Vilhelm nimitti kenraali Brandenburgin Preussin pääministeriksi 2. marraskuuta 1848 ja hän muodosti niin sanotun Brandenburgin–Manteuffelin hallituksen. Brandenburg hajotti kansalliskokouksen sekä allekirjoitti kuninkaan 5. joulukuuta saneleman uuden perustuslain. Brandenburg kieltäytyi hyväksymästä Frankfurtin kansalliskokouksen säätämää Saksan perustuslakia. Syksyllä 1850 hän neuvotteli Preussin edustajana Venäjän keisari Nikolai I:n kanssa Varsovassa, kun sota näytti uhkaavaan Preussin ja Itävallan välillä. Sota vältettiin, mutta hintana oli niin sanotun Olmützin sopimuksen hyväksyminen. Brandenburg sairastui ja kuoli vain muutamaa päivää Varsovasta paluunsa jälkeen. Legendan mukaan hänen kuolinsyynään olisi ollut järkytys Preussin kärsimästä nöyryytyksestä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Brandenburg, Friedrich Wilhelm Graf von (saksaksi) Deutsche Biographie. Viitattu 4.6.2014.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1905), s. 1447 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 5.6.2014.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee professoria. Keksijästä kertoo Göran Sundholm.*
**Göran Oskar Sundholm** (s. 6. elokuuta 1936 Helsinki
) on suomalainen kemisti. Hän oli Teknillisen korkeakoulun fysikaalisen kemian professori. Hänen tutkimusalaansa oli sähkökemia.

Sundholm kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsinkielisestä yhteiskoulusta (1954). Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1959, tekniikan lisensiaatiksi 1963 ja tohtoriksi 1969. Hän oli Helsingin yliopiston fysikaalisen kemian dosentti (1971–1988).

Hän toimi Teknillisen korkeakoulun assistenttina (1963–1969), fysikaalisen kemian apulaisprofessorina (1971–1976) ja professorina 1976–2001. 

Hänen tieteellinen tuotantonsa käsittää noin 200 julkaisua erityisesti sähkökemian alalta.

Hänen puolisonsa (1960-) on polymeerikemian professori Franciska Sundholm.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Suomen professorit 1640–2007*, Professoriliitto, 2008 (ISBN 978-952-99281-1-8 ja 978-952-99281-2-5, viitattu 2 huhtikuuta 2019), s. 703View and modify data on Wikidata
2. 1 2  Uppslagsverket.fi (Arkistoitu – Internet Archive) viitattu 22.1.2016 (ruotsiksi)
3. ↑  Facta 2001, WSOY 1985, 15. osa, palsta 424

Aiheesta muualla
----------------

* Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Johan Christoffer Cullberg** (6. tammikuuta 1934 Uppsala – 14. kesäkuuta 2022 Tukholma) oli ruotsalainen psykiatri ja kirjailija.

Cullbergin veljen, taiteilija Erland Cullbergin mielisairaus innoitti häntä valitsemaan psykiatrian opinnot. Cullberg edusti Ruotsin 1960-luvun psykoanalyyttista virtausta ja vastasi Bengt Berggrenin kanssa Nacka-projektista (Nackaprojektet), jonka yhteydessä myös sosiologit ja terveydenhoitajat pääsivät työskentelemään terapeutteina. Myöhemmin hän etääntyi psykoanalyysista ja erosi Ruotsin psykoanalyyttisesta yhdistyksestä.

Cullberg teki kirjailijana debyyttinsä vuonna 1971 ja julkaisi muutama vuosi myöhemmin klassikon asemaan kohonneen teoksensa *Kris och utveckling*. Kirjassaan *Skaparkriser: Strindbergs inferno och Dagermans* (1992) Cullberg kuvaa kahta ruotsalaista merkkikirjailijaa, August Strindbergia ja Stig Dagermania, vaikeine kriiseineen. Cullbergin muita kirjoja ovat *Gustaf Fröding och kärleken: En psykologisk och psykiatrisk studie* (2004), *En diktares kompost: Om Gunnar Ekelöf*, omaelämäkerta *Mitt psykiatriska liv* (2007) ja *Märta och Hjalmar Söderberg: En äktenskapskatastrof* (Björn Sahlinin kanssa, 2014). Hänen viimeisenä kirjanaan ilmestyi vuonna 2020 *Att insjukna i psykos*.

Johan Cullbergin poika, juristi Martin Cullberg on naimisissa Linda Lampeniuksen kanssa.

Cullberg kuoli lyhyen sairauden jälkeen 88-vuotiaana.

Lähteet
-------

1. ↑  Johan Cullberg, 1934– Stockholms stadsbibliotek
2. ↑  *Sveriges befolkning 2000.* (CD-ROM.) Sveriges Släktforskarförbund, 2020.  
*Vem är det 2001*, s. 218. Norstedt & Söner, 2000. ISBN 91-7285-042-6
3. 1 2 3 4  Johan Cullberg har avlidit. *Expressen.*
4. 1 2 3 4  Psykiatern och författaren Johan Cullberg död. *Dagens Nyheter.*
5. ↑  Ylimutka, Leena: Linda Lampenius ja Martin Cullberg harvinaisessa yhteiskuvassa – Martin on pitkä ja komea mies *Iltalehti*. Viitattu 14.11.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Sinbadin uudet seikkailut** (engl. *The 7th Voyage of Sinbad*) on Nathan H. Juranin ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen fantasiaseikkailuelokuva vuodelta 1958. Pääosissa ovat Kerwin Mathews, Torin Thatcher, Kathryn Grant, Richard Eyer ja Alec Mango.

Elokuvan erikoistehosteista vastaa Ray Harryhausen. Tämän elokuvan myötä Harryhausen siirtyi hirviöelokuvista fantasiaan. Elokuvasta tuli sekä kaupallinen menestys että arvostelumenestys. Se oli myös Harryhausenin ensimmäinen värielokuva, ja siinä nähtävää Sinbadin ja luurangon välistä taistelua pidettiin Britanniassa liian pelottavana.

*Sinbadin uudet seikkailut* on ensimmäinen kolmesta Columbia Picturesin tuottamasta Sinbad-elokuvasta. Kaksi jälkimmäistä osaa ovat *Sinbad, merten sankari* (*The Golden Voyage of Sinbad*, 1973) ja *Sinbad ja tiikerinsilmä* (*Sinbad and the Eye of the Tiger*, 1977).

Elokuva perustuu arabialaisissa Tuhannen ja yhden yön saduista tunnetun Sindbad Merenkulkijan seikkailuihin. Elokuvan alkuperäisnimestä huolimatta siinä kuvattu Sinbadin retki ei perustu niinkään hänen seitsemänteen matkaansa, vaan tarinassa on enemmän yhteistä Sinbadin kolmannen ja viidennen retken kanssa.

Juoni
-----

Kun paha velho Sokurah on kutistanut prinsessa Parisan, Sinbadin täytyy ottaa tehtäväkseen etsiä hirviöiden saari parantaakseen prinsessan ja estääkseen sodan. Retkellään Sinbad kohtaa muun muassa jättimäisen Rok-linnun, lohikäärmeen ja kyklooppeja.

Lähteet
-------

1. ↑  Eder, Bruce: Ray Harryhausen: Biography *Allmovie*. Rovi Corp. Viitattu 21.3.2018.
2. ↑  Whitaker, Sheila: Ray Harryhausen obituary *The Guardian*.  7.5.2013. Guardian News and Media Limited. Viitattu 21.3.2018.
3. ↑  *Tuhatyksi yötä*, s. 255–327. WSOY, 1995.

Aiheesta muualla
----------------

* *Sinbadin uudet seikkailut* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Sinbadin uudet seikkailut* Elonet.
*Tämä artikkeli käsittelee Vantaan kaupunginjohtajaa. Juristi ja kansliapäällikkö Pekka Timosesta on eri artikkeli.*

**Pekka Timonen** (s. 1966) on Vantaan kaupunginjohtaja vuodesta 2023. Hän toimi Lahden kaupunginjohtajana vuosina 2018–2023. Timonen on koulutukseltaan filosofian maisteri.

Hän aloitti Vantaan kaupunginjohtajana syyskuun 2023 alussa.

Lähteet
-------

1. ↑  Pirilä, Marjo: Lahden uudeksi kaupunginjohtajaksi valittiin odotetusti Pekka Timonen *Yle Uutiset*.  11.6.2018. Viitattu 3.8.2023.
2. ↑  *Suomen valtiokalenteri 2020*, s. 566. ISBN 978-952-14-4079-3
3. ↑  Karppi, Tiina: Pekka Timonen aloittaa Vantaan kaupunginjohtajana syyskuussa *Yle Uutiset*.  8.8.2023. Viitattu 11.8.2023.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Vantaan vaakuna | Edeltäjä:**Ritva Viljanen** | **Vantaan kaupunginjohtaja**2023– | Seuraaja:**-** |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Lahden vaakuna | Edeltäjä:**Jyrki Myllyvirta** | **Lahden kaupunginjohtaja**2018–2023 | Seuraaja:**Niko Kyynäräinen** |

Vantaan kaupunginjohtajat
Lauri Korpinen (1957–1961) |
Lauri Lairala (1961–1989) |
Pirjo Ala-Kapee (1989–1997) |
Erkki Rantala (1997–2003)  

Juhani Paajanen (2003–2011) |
Jukka Peltomäki (2011) |
Kari Nenonen (2012–2018) |
Ritva Viljanen (2018–2023) |
Pekka Timonen (2023–)

Lahden kaupunginjohtajat
Arvi Hällfors (1930–1931) |
Eero H. I. Tammio (1931–1933) |
Paavo Säippä (1933–1938) |
Uuno Takki (1938–1942) |
Olavi Kajala (1942–1967)  

Teemu Hiltunen (1967–1980) |
Seppo Välisalo (1980–1995) |
Kari Salmi (1995–2003) |
Tarmo Pipatti (2003–2007) |
Jyrki Myllyvirta (2007–2018) |
Pekka Timonen (2018–)
**Gustaf Arvid (Arvi) Kuha**, vuoteen 1906 **Göös** (5. helmikuuta 1877 Jyväskylä – 25. kesäkuuta 1959) oli suomalainen opettaja, kauppakoulun johtaja ja yritysjohtaja.

Henkilöhistoria
---------------

Kuhan vanhemmat olivat opettaja, kustantaja ja valtiopäivämies K. G. Göös ja Fanny John. Kuha tuli ylioppilaaksi 1895, valmistui filosofian kandidaatiksi 1898 ja sai päästötodistuksen Suomen Liikemiesten Kauppaopistosta 1906. Hän opiskeli myös ulkomailla Berliinin kauppakorkeakoulussa josta hän sai päästötodistuksen 1908. Kuha kävi Burroughs-yhtiön myyntikoulun 1912 ja hän teki opintomatkoja Skandinavian maihin, Englantiin, Saksaan ja Amerikkaan. Kuha toimi opettajana Viipurin kauppakoulussa 1906–1907 ja Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa 1907–1910. Jyväskylän kauppakoulun johtajana Kuha toimi 1910–1912 ja Systema-yhtiössä prokuristina 1912–1919 ja yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 1920. Tätä tehtävää Kuha hoiti vuoteen 1931 asti ja työskenteli sitten Suomen vientiyhdistyksen osastopäällikkönä. Suomen sisällissodan aikana Kuha oli valkoisten päämajan intendentin adjutantti, keväällä 1918 hän oli Finlands Vänner -toimiston johtaja Tukholmassa.

Kuha kuului useiden iikeyritysten johtokuntiin ja hän toimi myös kauppakamarin sihteerinä. Kuha oli lisäksi Suomen Liikemies-Yhdistyksen, Helsingin Kauppiaitten Kauppakoulun sekä Suomen Krematorio-yhdistyksen johtokuntien jäsenenä.

Teoksia
-------

* *Näkökohtia Jyväskylän yliopistokysymyksessä*, 1911, Arvi Kuha, Yrjö Blomstedt
* *Kertomus Jyväskylän kaupungin kauppakoulun toisesta lukuvuodesta 1911-1912*, 1912

Lähteet
-------

1. ↑  Aikalaiskirja 1934, s. 348-349 (Viitattu 17.10.2018)
2. 1 2  *Aikalaiskirja. Henkilötietoja nykypolven suomalaisista*, s. 245. Helsinki: Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1920.
3. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899. (Viitattu 17.10.2018)
4. 1 2  60-vuotias. Osastopäällikkö, fil. maisteri Arvi Kuha. Helsingin Sanomat, 05.02.1937, nro 34, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Antoine d’Orléans, Montpensier’n herttua.
**Antoine Marie Philippe Louis d’Orléans, Montpensier’n herttua** (31. heinäkuuta 1824 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 4. helmikuuta 1890 Sanlúcar, Espanja) oli Ranskan prinssi, joka vaikutti pääasiassa Espanjan hovissa. Hän oli kuningas Ludvig Filipin ja kuningatar Maria Amalian kuudes ja nuorin poika sekä Espanjaa hallinneen Isabella II:n lanko.

Antoine palveli isänsä hallitsijakaudella Ranskan armeijassa ja yleni Algeriassa käytyjen taistelujen aikana vuonna 1846 everstiluutnantiksi. Hän avioitui vuonna 1846 kuningatar Isabella II:n nuoremman sisaren Maria Luisa Fernandan kanssa ja asettui Ranskassa vuonna 1848 tapahtuneen helmikuun vallankumouksen jälkeen pysyvästi asumaan Espanjaan. Antoinelle annettiin vuonna 1859 Espanjan hallitsijasuvun infantin arvo. Hänet karkotettiin Espanjasta vuonna 1868 hänen vastustettuaan kuningatar Isabellaa, mutta tämän tultua pian syrjäytetyksi vallankumouksella hän saattoi palata.

Vuonna 1870 Antoine oli ehdolla Espanjan uudeksi kuninkaaksi. Hän sai kuninkaanvaalissa 27 ääntä, mutta valituksi tuli Italian hallitsijasukuun kuulunut Aostan herttua Amadeus. Vuonna 1871 Antoine oli tilapäisesti karkotettuna Baleaareille, mutta sitten hänet valittiin edustajaksi Espanjan parlamenttiin eli cortesiin. Hän tuki Isabella II:n pojan Alfonson nostamista Espanjan kuninkaaksi. Kuninkaaksi tullut Alfonso nai Antoinen tyttären Mercedesin. Antoinen toinen tytär Isabella oli naimisissa hänen veljenpoikansa, Pariisin kreivi Philippe d’Orléansin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1914), s. 908 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 24.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antoine d’Orléans** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Gustav Struve** (alkujaan **von Struve**; 11. lokakuuta 1805 München, Baijeri – 21. elokuuta 1870 Wien, Itävalta-Unkari) oli saksalaisen vallankumouksellinen agitaattori, joka yritti vuoden 1848 vallankumouksen aikana useita kertoja nostattaa tasavaltaisen kansannousun Badenissa.

Struven isä oli Venäjän asiainhoitaja Badenin suurherttuakunnan pääkaupungissa Karlsruhessa. Struve työskenteli itse ensin asianajajana Mannheimissa, ja vuosina 1846–1848 hän toimitti itse perustamaansa *Deutscher Zuschauer* -nimistä radikaalia ja tasavaltalaista lehteä. Yhdessä Friedrich Heckerin kanssa hän laati syyskuussa 1847 julkaistun radikaalin poliittisen ohjelman, jonka otsikkona oli "Badenin kansan kolmetoista vaatimusta". Maaliskuun vallankumouksen jälkeen Struve osallistui keväällä 1848 Heckerin Badenissa johtamaan kansannousuun, jonka tavoitteena oli tasavallan perustaminen. Hankkeen kukistamisen jälkeen Struve pakeni Strasbourgiin, missä hän suunnitteli muiden pakolaisten kanssa uuden kansannousun nostattamista Badenissa. Struven johtama pieni vapaaehtoisjoukko yritti aloittaa uuden tasavaltalaisen kansannousun syyskuussa 1848, mutta kärsi nopeasti tappion Staufenin luona käydyssä yhteenotossa 25. syyskuuta. Struve oli sen jälkeen vangittuna, mutta hänet vapautettiin Badenin toukokuun 1849 vallankumousyrityksen yhteydessä. Tämänkin hankkeen epäonnistuttua hän pakeni Sveitsiin.

Vuosina 1851–1862 Struve asui New Yorkissa Yhdysvalloissa. Hän kirjoitti tuona aikana suuren maailmanhistorian *Allgemeine Weltgeschichte*, joka ilmestyi yhdeksässä niteessä vuosina 1853–1860. Hän palveli vuoden ajan Pohjoisvaltioiden armeijassa Yhdysvaltain sisällissodan aikana, kunnes palasi Eurooppaan. Hän kuoli vuonna 1870 Wienissä.

Struve julkaisi myös frenologiaa käsitelleitä tutkimuksia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Gustav von Struve (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.6.2014.
2. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1918), s. 387 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 28.6.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gustav Struve** Wikimedia Commonsissa

* Dagmar Herzog: Gustav Struve as Jewish Rights Activist (englanniksi) Encyclopedia of 1848 Revolutions. Ohion yliopisto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kai Søren Kivijärvi** (20. syyskuuta 1907 Helsinki – 17. elokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.

Henkilöhistoria
---------------

Kivijärven vanhemmat olivat kirjailija, lehtimies Erkki Kivijärvi ja Gertrud Alice Frisell ja puoliso vuodesta 1934 Iiri Grundström. Kivijärvi tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1927 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1932. Hän oli Helsingin Sanomien toimittaja 1932, Suomen Kuvalehden toimitussihteeri 1932–1935, Hotelli Kämpin mainospäällikkö vuodesta 1932, Kuusinen Oy:n mainos- ja julkaisuosaston päällikkö 1935–1937, Oy Karl Fazerin Konditorian apulaistoimitusjohtaja 1938–1939, toimitusjohtaja 1939–1958 ja johtokunnan jäsen 1938–1963 ja Oy Karl Fazer Ab:n myynnin johtaja 1945–1955, toimitusjohtaja 1955–1965, hallintoneuvoston jäsen 1954–1963, johtokunnan jäsen vuodesta 1945 ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1965. Hänellä oli myös lukuisia liike-elämän ja muita luottamustehtäviä, kuten Lastentautien tutkimussäätiön johtokunnan puheenjohtajuus. Sotilasarvoltaan Kivijärvi oli reservin kapteeni (1944). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1966.

Julkaisuja
----------

* *Dollarimiljoonani*, 1930, Maurice Dekobra, suom. Kai Kivijärvi
* *This is Finland – Detta är Finland: kuvia Suomesta*, 1946, toim. Ensio Rislakki, Kai Kivijärvi, Kauno Rintakoski

Lähteet
-------

1. 1 2  Kai Kivijärvi *Biografiasampo*. Viitattu 18.10.2022.
2. ↑  Kuka kukin on 1954, s. 369. Viitattu 18.10.2022.
3. ↑  Ennen kuin hänestä tuli kauppaneuvos.  *Suomen Kuvalehti*, 31.8.1968, nro 35, s. 28. Kansalliskirjasto. Viitattu 18.10.2022.
4. ↑  Dandyn – Diplomat och sockerbagare.  *Hufvudstadsbladet*, 19.5.1968, nro 135, s. 9. Kansalliskirjasto. Viitattu 18.10.2022.
**Ehrenfried Walther von Tschirnhaus** (joskus myös **Tschirnhausen**) (10. huhtikuuta 1651 Kieslingswalde, Saksin vaaliruhtinaskunta – 11. lokakuuta 1708 Dresden) oli saksalainen matemaatikko, fyysikko ja filosofi.

Elämä ja ura
------------

Aatelistaustainen Tschirnhaus suoritti matemaattisia ja filosofisia opintoja Leidenin yliopistossa, värväytyi vapaaehtoisena Alankomaiden armeijaan ja matkusti sitten useita vuosia Englannissa, Ranskassa ja Italiassa, ja opiskeli Pariisissa Gottfried Wilhelm Leibnizin kanssa. Palattuaan Saksaan hän harjoitti tieteellistä tutkimusta. Matemaatikkona Tschirnhaus tuli tunnetuksi lähinnä käyriä, pinta-alan määrittelyä ja yhtälöoppia ja viidennen asteen yhtälöä käsittelevillä tutkimuksillaan. Filosofisten tutkimustensa tuloksena Tschirnhaus julkaisi teoksen *Medicina mentis sive arlis inveniendi praecepta qeneralia* (1687; useita painoksia), jossa hän käsitteli logiikkaa metodologian näkökulmasta. Lisäksi hän valmisti peileijä, lasia, hioi lasilinssejä ja valmisti myös posliinia. Hänen ansiokseen on luettava arvokkaita keksintöjä posliinin valmistuksessa, ja häntä on toisinaan kutsuttu eurooppalaisen posliiniteollisuuden perustajaksi Johann Friedrich Böttgerin ohella. Hänet valittiin vuonna 1682 Pariisin Académie des Sciences -akatemian jäseneksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ehrenfried Walther von Tschirnhaus *Nordisk familjebok*.  1920. Viitattu 7.10.2022.
2. 1 2  Ehrenfried Walter von Tschirnhaus *School of Mathematics and Statistics University of St Andrews, Scotland*.  2009. Viitattu 7.10.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ehrenfried Walther von Tschirnhaus** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* DBLP
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Pertti Tauno Juhani Voutilainen** (14. kesäkuuta 1930 Joroinen – 3. marraskuuta 2009 Espoo) oli diplomi-insinööri ja yritysjohtaja, joka sai ensimmäisenä Suomessa insinöörineuvoksen arvonimen, vuonna 1992.

Pertti Voutilaisen vanhemmat olivat diplomi-insinööri Tauno Aleksanteri Voutilainen ja lastentarhanopettaja Tyyni Saima Stålhammar ja puoliso vuodesta 1955 diplomikirjeenvaihtaja Riitta Helena Lehto. Voutilainen tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1948, diplomi-insinööriksi hän valmistui Teknillisen korkeakoulun sähköosastolta vuonna 1953. Voutilainen työskenteli koko uransa ajan Imatran Voimassa, eläkkeelle hän jäi vuonna 1992. Voutilainen oli työuransa alussa Kemijokeen rakenteilla olevien voimalaitosten sähkötekniikan pääsuunnittelija, mutta myöhemmin hän oli vastuussa myös muun muassa yhtiön uuden pääkonttorin suunnittelemisesta ja rakentamisesta Vantaan Myyrmäelle arkkitehti Erik Kråkströmin kanssa. Yhtiön osastonjohtajaksi ja johtokunnan jäseneksi hänet nimitettiin vuonna 1973, vuodesta 1983 hän oli yhtiön teknillinen johtaja. Hänellä oli myös useita luottamustehtäviä ja hän osallistui energia-alan kotimaiseen ja kansainväliseen yhteistyöhön.

Lähteet
-------

1. 1 2  Kalevi Numminen: Insinöörineuvos Pertti Voutilainen. HS Ihmiset, 11.12.2009. (Tilaajille, Viitattu 1.8.2020)
2. 1 2  Pertti Voutilaisesta Suomen ensimmäinen insinöörineuvos. HS Ihmiset, 2.6.1992. (Tilaajille, Viitattu 1.8.2020)
3. ↑  Kuka kukin on 1990, s. 1177.
4. ↑  Kuka kukin on 1978
**Elintarvehallitus** oli vuosina 1917–1918 toiminut suomalainen keskusvirasto, joka vastasi elintarvikkeiden saatavuudesta.

Suomessa vallitsi tuolloin uhkaava elintarvikepula, sillä ensimmäinen maailmansota ja Venäjän vallankumous katkaisivat useita viljan tuonnin kannalta tärkeitä yhteyksiä. Elintarvehallitus perustettiin senaatin päätöksellä 1. joulukuuta 1917. Eduskunta oli antanut valtuudet siihen 2. kesäkuuta 1917 annetulla lailla. Virasto sai muun muassa hankkia elintarvikkeita ulkomailta ja tehdä tarpeellisia taloudellisia sitoumuksia valtion nimissä, tosin vain valtion budjetissa määritellyn tai senaatin myöntämän määrärahan puitteissa. Se oli senaatin maataloustoimituskunnan alainen. Elintarvehallitus laati suunnitelman elintarvikepulan lievittämiseksi, mutta ei katsonut saavansa riittävää tukea Svinhufvudin senaatilta, joten kaikki sen jäsenet jättivät 22. tammikuuta 1918 eronpyyntönsä. Senaatti ei ehtinyt käsitellä eronpyyntöjä ennen sisällissodan puhkeamista. Sisällissodan aikana elintarvehallitus toimi maanalaisena Helsingissä. Se lakkautettiin sodan jälkeen 14. kesäkuuta 1918, jolloin samaa tehtävää hoitamaan perustettiin senaatin elintarvetoimituskunta, myöhempi elintarveministeriö.

Elintarvehallituksen pääjohtajana toimi W. A. Lavonius.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Elintarviketilanne Suomi 80 -sivusto. Viitattu 21.2.2021.
2. 1 2  *Pieni tietosanakirja* (1925), p. 757 Runeberg.org.
3. ↑  Suomen Senaatin päätös Elintarvehallituksesta. 109/1917 Finlex. Viitattu 21.2.2021.
**Mauri Veikko Tena**, vuoteen 1933 **Tenlén** (24. marraskuuta 1896 Pielavesi – 6. syyskuuta 1964 Leppävirta) oli suomalainen lääninrovasti, rehtori ja tietokirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Tenan vanhemmat olivat kirkkoherra Otto Alfred Tenlén ja Aleksandra Viktoria Sundgren ja puoliso vuodesta 1923 Laila Josefina Kiviharju (Kallén). Tena tuli ylioppilaaksi 1916 ja suoritti teologian erotutkinnon 1920. Hän toimi ensin ylimääräisenä pappina Ylitorniolla ja Kemin maaseurakunnassa, sitten Petsamon luterilaisen seurakunnan pappina 1923–1926, Muuruvedellä vt. kirkkoherrana 1926–1927 ja Säyneisen seurakunnassa kirkkoherrana 1927–1931. Tena oli Rantsilan kirkkoherra 1931–1938, Oulun tuomiokirkkoseurakunnan kappalainen 1938–1941, Sotkamon kirkkoherra 1941–1949 ja Leppäviran vuodesta 1949. Leppävirran rovastikunnan lääninrovasti Tena oli vuodesta 1950. Hän toimi myös opettajana ja oli Sotkamon yhteiskoulun johtaja 1947–1949. Petsamon alueen vt. kansakoulutarkastajana Tena työskenteli 1923–1926 ja oli Petsamon kunnanvaltuuston jäsen 1924–1926. Kirkolliskokouksen jäsen hän oli vuonna 1953. Rovastin arvonimi myönnettiin Tenalle vuonna 1946.

Julkaisuja
----------

* *Piirteitä Rantsilan seurakunnan kirkkojen vaiheista*, 1935
* *Sotkamon seurakunnan 300-vuotismuisto 1647–1947*, 1947

Lähteet
-------

1. 1 2   Kuka kukin on (Aikalaiskirja) 1954, ss. 882–883 (Viitattu 21.5.2019)
2. 1 2  Kuolleita. *Helsingin Sanomat*, 7.9.1964, s. 9.
**Eero Artturi Vilkkonen** (28. huhtikuuta 1933 – 22. marraskuuta 1995) oli suomalainen oikeustieteilijä. Hän oli vuodet 1974–1991 Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professori. Hän tutki hallintolainkäyttöä.

Vilkkonen kirjoitti ylioppilaaksi 1954, valmistui lainopin kandidaatiksi 1959 ja oikeustieteen lisensiaatiksi 1964. Hän väitteli 1970 Helsingin yliopistosta tohtoriksi ja sai varatuomarin arvon 1962.

Vilkkonen oli Helsingin yliopistossa assistentti 1964–1974, dosentti 1973–1974 ja hallinto-oikeuden professori 1974–1991. Valtioneuvoston asettaman keskushallintotoimikunnan jäsen hän oli 1974–1976. Vilkkonen toimi Invalidiliiton puheenjohtajana vuosina 1986–1995. *lähde?*

Julkaisut
---------

* Hallintotoimen mitättömyydestä 1970
* Hallintolainkäytön alasta 1974
* Hallintolainkäyttö I 1977

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita suomalaisia. Mitä Missä Milloin 1997 s. 131. Otava 1996 ISBN 951-1-14219-4
2. ↑  Facta 2001, WSOY 1986, 18. osa, palsta 280–281
3. 1 2  Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Veli Gunnar Sigfrid Palmroth** (16. syyskuuta 1913 Kotka − 31. tammikuuta 1965 Kööpenhamina, Tanska) oli suomalainen suurlähettiläs ja juristi.

Palmrothin vanhemmat olivat apteekkari Lauri Einar Palmroth ja Hilma Elisabet Petterson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1931 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1936. Palmroth sai varatuomarin arvon 1939.

Palmroth oli harjoittelijana Suomen Pariisin ja Brysselin lähetystöissä 1938, avustajana Brysselin lähetystössä 1939−1940, ulkoasiainministeriössä 1940−1941 ja Tukholman lähetystössä 1941−1943. Palmroth oli 2. lähetystösihteerinä Tukholmassa 1943−1944 ja Madridissa 1944−1945, ulkoasiainministeriön jaostosihteerinä 1945−1948 ja Sotevan edustajana Länsi-Saksassa sekä konsulina Frankfurt am Mainissa 1948−1950. Palmroth toimi sitten ulkoasiainministeriössä kauppapoliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä 1950−1953 ja osastopäällikkönä 1953−1955. Tämän jälkeen hän oli suurlähettiläänä Varsovassa 1955−1958 ja Pariisissa 1958−1965. Vuonna 1965 hän sai nimityksen lähettilääksi Tukholmaan mutta hän kuoli Kööpenhaminassa matkalla uuteen asemapaikkaansa. Palmroth oli valtion lisenssitoimikunnan ja kauppaneuvotteluvaltuuskuntien puheenjohtajana vuodesta 1947. Hän sai pääkonsulin arvon 1951.

Gunnar Palmroth oli naimisissa vuodesta 1939 Sonja Irmelin Lindquistin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kuka kukin on 1954
2. 1 2  UppslagsVerket Finland : Palmroth, Gunnar


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |