recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Waterloo** [ˌwɑtʰəɹˈluː] on 97 475 asukkaan (2006) kaupunki Ontarion provinssin eteläosassa, Kanadassa. Waterloon kaupunki on pienin Waterloon kunnan (engl. *Regional Municipality of Waterloo*) kolmesta kaupungista. Kunnan suurin kaupunki on Kitchener ja toiseksi suurin Cambridge.

Kitcheneriä ja Waterloota viitataan usein Kitchener-Waterlooksi (K-W, tai "the twin cities"), tästä huolimatta molemmilla kaupungeilla on omat hallintoelimensä. Vuosien aikana kaupungit ovat yrittäneet yhdistyä useita kertoja, joskus jopa myös Cambridgen kaupungin kanssa. Yhdistymisneuvottelut eivät ole kuitenkaan johtaneen toivottuun lopputulokseen.

Kaupungin väkilukuun vaikuttaa kaupungin yliopistoissa opiskelevien suuri määrä. Vakituisia asukkaita kaupungissa on 97 475 (2006), mutta kaupungin kahdessa yliopistossa käy kaikkiaan lähes 20 000 oppilasta joka nostaa kaupungin väkiluvun noin 114 700 asukkaaseen.

Historia
--------

Vuonna 1784 Kanadan hallitus luovutti 2 730 km² maata nykyisen Waterloon ympäriltä irokeesi intiaaneille reservaatin perustamista varten. Irokeesit kuitenkin aloittivat pian tämän jälkeen maaoikeuksien myynnin eteenpäin. Vuosien 1796–1798 välisenä aikana suurin osa alueesta oli lohkottu ja myyty muille omistajille.

Ensimmäisinä siirtolaisina vuonna 1804 alueelle saapui Yhdysvalloista pienehkö joukko saksankielisiä mennoniittoja Pennsylvaniasta, jotka ostivat pienehkön maa-alueen Waterloon lähettyviltä. Seuraavana vuonna suurempi joukko mennoniittoja saapui alueelle, he hankkivat haltuunsa yhä suurempia alueita Waterloon ja Kitchenerin lähettyviltä. Alun perin he nimesivät Kitchenerin kaupungin Berliiniksi, joka kuitenkin ensimmäisen maailmansodan aikana 1916 vaihdettiin nykyiseen muotoonsa, saksalaisvihamielisyyden vuoksi.

Alueelle muutti useiden eri alojen ammattilaisia ja maanviljelijöitä. Waterloon työllistäjän toimi useita pieniä yksityisiä eri alan yrityksiä. Kaupunki kasvoi myös tärkeäksi vakuutusalan yritysten kotipaikaksi. Vasta 1900-luvun alkupuolella ulkopuoliset sijoittajat perustivat alueelle laajempaa teollista toimintaa. Tärkeimpiä teollisuuden aloja olivat kumi- ja autoteollisuuden alihankinta. Yhtenä teollisuuden kasvun syynä oli läheisten Niagaran putousten vesivoimalla tuotettu halpa sähkö.

Waterloosta tehtiin virallisesti kylä 27. toukokuuta 1857, kaupunkioikeudet se sai 10.2.1876 (Town), ja se määriteltiin suurkaupungiksi 1.1.1948 (City).

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Waterloo**.
1. ↑  2006 Community Profiles Statistics Canada. Viitattu 18.12.2009. (englanniksi) (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
2. 1 2 3  K.M. McLAUGHLIN: Kitchener-Waterloo The Canadian Encyclopedia.  Arkistoitu 4.12.2010. Viitattu 18.12.2009. (englanniksi)
3. ↑  Dr. William L. Hilliard City of Waterloo. Viitattu 19.12.2009. (englanniksi)
4. 1 2  Our Proud History City of Waterloo. Viitattu 19.12.2009. (englanniksi)
**West Vancouver** on 42 131 asukkaan (2006) piirikunta Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa. Kunta kuuluu Vancouverin metropolialueeseen ja on yksi North Shoren alueen asuinalueista. West Vancouver rajoittuu idässä North Vancouverin kuntaan, etelässä Burrard Inletin vuonoon, lännessä Howe Sound -salmeen ja pohjoisessa sijaitsee Vaalipiiri A. Lähes kokonaan kunnan alueella sijaitseva Cypressin luonnonsuojelualue oli yhtenä kisapaikkana vuoden 2010 talviolympialaisissa. 

Kanadan läpi johtava Trans-Canada Highway kulkee kunnan lävitse North Vancouverista Horseshoe Bayssä sijaitsevaan satamaan, josta on autolauttayhteys Vancouverinsaarella sijaitsevaan Nanaimoon.

Alue oli alun perin osa North Vancouverin kuntaa, mutta erosi omaksi piirikunnakseen vuonna 1912.

Historia
--------

Alueella on asunut rannikon salisheihin kuuluneita sḵwx̱wú7mesh-intiaaneja arvioiden mukaan 1200-luvulta eaa. saakka. Ensimmäisenä eurooppalaisena alueen läpi purjehti vuonna 1791 espanjalainen tutkimusmatkailija José María Narváez. Hän purjehti Burrard Inletiin ja kartoitti pikaisesti joitakin tärkeimpiä pinnanmuotoja, kunnes jatkoi matkaansa kauemmaksi pohjoiseen. Vuotta myöhemmin brittiläinen George Vancouver kartoitti *HMS Discovery* -laivallaan samoja alueita huomattavasti laajemmin. Monet alueen paikat kantavat edelleen hänen nimeään. Hän käytti kaikkiaan kaksi vuotta Pohjois-Amerikan luoteisrannikon kartoittamiseen Washingtonista aina Alaskaan saakka.

Vuodesta 1869 alkaen metsäteollisuus on ollut tärkeä työllistäjä West Vancouverissa, ja tukkipuuta kuljetettiin runsaasti alueelta North Vancouveriin jalostettavaksi. 1880-luvulla alue oli myös suosittu virkistys- ja lomailualue Vancouverin asukkaille. Kolmas merkittävä työllistäjä alueella oli kalastus ja sen purkitus, joka sai alkunsa 1800- ja 1900-lukujen taitteessa.

West Vancouver irtautui North Vancouverin kunnasta omaksi piirikunnakseen 15. maaliskuuta 1912. Ensimmäiset kunnalisvaalit järjestettiin 6. huhtikuuta 1912.

1930-luvun alussa kuuluisa irlantilainen Guinnessin panimon omistava Guinnessin suku näki alueen tuottavana sijoituskohteena ja hankki omistukseensa 19 km² maa-alueita kunnan alueelta. Kauppaan sisältyi lupaus Guinessin suvulta rakentaa alueelle tiestöä, siltoja, vesijohtoja, vesitorneja, koulu ja golfkenttä. Osittain tämän vuoksi kunta ei velkaantunut 1930-luvun laman aikana, toisin kuin monet muut alueen kunnat.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **West Vancouver**.
1. ↑  2006 Community Profiles Statistics Canada. Viitattu 25.2.2010. (englanniksi), (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
2. 1 2 3  West Vancouver History West Vancouver Memorial Library.  Arkistoitu 25.3.2009. Viitattu 25.2.2010. (englanniksi)
3. ↑  History of West Vancouver BCmyHome.ca. Viitattu 25.2.2010. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
**Plessisville** on Centre-du-Québecin (Bois-Francsin) hallinnollisella alueella keskisessä Quebecissä, Kanadassa sijaitseva, samannimisen kirkkopitäjän maantieteellisesti kokonaan ympäröimä kaupunki. Se on l’Érablen aluekunnan hallinnollinen keskus. Kaupungissa asui vuonna 2016 yhteenä 6 551 henkeä.

Kaupunki sijaitsee Quebec Route 116 ja 165 ‑teiden varrella, 185 kilometrin päässä Montrealista ja 95 kilometrin päässä Quebecistä. Plessisville tunnetaan lempinimellä "Maailman vaahterapääkaupunki"; se on isännöinyt vuosittain huhtikuussa järjestettävää *Maple Festival* ("Vaahterafestivaali") ‑tapahtumaa vuodesta 1958.

Se on Québecin vaahterasiirapin tuottajien osuuskunnan kotipaikka ja Institut québécois de l’érable (Quebecin vaahterainstituutti) ‑järjestöllä on siellä päämajansa.Vaahterasiirapin ja muiden vaahteratuotteiden valmistus on kaupungissa ja sen ympäristössä merkittävä teollisuudenala; jopa l’Érablen aluekunta on saanut siitä nimensä (ranskan kielen sana "érable" on merkitykseltään ’vaahtera’). Plessisvillen motto on *Meliora paramus* ("Me järjestämme asiat paremmin").

Historia
--------

Seudun ensimmäinen vakinainen asukas oli sinne vuonna 1835 muuttanut Jean-Baptiste Lafond. Aluksi asutus tunnettiin nimellä Somerset; vuonna 1855 kylän viralliseksi nimeksi vahvistettiin Plessisville tuolloin Quebecin 11. piispana toimineen Monseigneur Joseph-Octave Plessis’n kunniaksi.

Tunnettuja plessisvilleläisiä
-----------------------------

* Denis Blondin, antropologi
* Pierre Bourque, saksofonisti
* William Deslauriers, laulaja
* Claude Forand, kirjailija
* Pierre-Andre Fournier, katolisen kirkon arkkipiispa
* Normand Rousseau, kirjailija
* François-Théodore Savoie, liberaalipuolueen kansanedustaja ja ylähuoneen jäsen

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Census Profile, 2016 Census: Plessisville, Ville/ Quebec and Quebec  2017. Statistics Canada, statcan.gc.ca. Viitattu 4.7.2017. (englanniksi)
2. 1 2  Plessisville thecanadianencyclopedia.com. Viitattu 4.7.2017. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

* Kaupungin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Quebecin vaahterainstituutti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
* Vaahterafestivaali (ranskaksi)
**Brockville** on lähes 22 000 asukkaan kaupunki Ontarion provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee Saint Lawrence -joen pohjoisrannalla, rautateiden risteyskohdassa, noin 80 kilometriä Kingstonista itään. Kaupungin tärkeimpiä työllistäjiä ovat sähkö-, elektroniikka-, lääke- ja kemianteollisuus sekä Thousand Islandsiin suuntautuva matkailu ja siellä sijaitsee St. Lawrence Collegen opetusyksikkö. Kaupunki on kuuluisa monista historiallisista rakennuksistaan, esimerkiksi jyhkeästä oikeustalosta (1842−44) ja Kanadan ensimmäisestä rautatietunnelista (1860), ja siellä ilmestyy Ontarion vanhin sanomalehti *The Recorder & Times* (1821).

Brockville perustettiin vuonna 1785 Yhdysvalloista paenneiden lojalistien siirtokunnaksi. Alun perin sen nimi oli Elizabethtown, mutta nimi muutettiin myöhemmin nykyiselleen kenraalimajuri Isaac Brockin kunniaksi. Vuonna 1808 Ylä-Kanadan hallitus päätti tehdä kaupungista paikallishallinnon keskuksen ja rakennutti sinne oikeustalon ja vankilan. Väkiluku alkoi kasvaa kuitenkin toden teolla vasta vuoden 1855 jälkeen, kun Grand Trunk Railway (nykyinen Canadian National Railway) rakensi sinne rautatieyhteyden Montréalista.

Lähteet
-------

1. ↑  Census Profile Statistics Canada. Viitattu 19.6.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Morrison, K. L.: Brockville *The Canadian Encyclopedia*. Historica-Dominion.  Arkistoitu 18.3.2006. Viitattu 2.12.2010. (englanniksi)
3. 1 2 3  A Brief History of Brockville Heritage Brockville. Viitattu 2.12.2010. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Brockville** Wikimedia Commonsissa
**Belétsi** (kreik. Λίμνη Μπελέτσι, *Límni Belétsi*) on pieni tekojärvi Attikassa Keski-Kreikassa. Se sijaitsee Agía Triádan eli Hippokráteios Politeían kylässä Oropóksen kunnassa Itä-Attikan alueyksikössä. Järven pinta-ala on noin 0,006–0,007 neliökilometriä.

Belétsi-järveä.
Belétsi-järvi sijaitsee Párnitha-vuoren itärinteessä 600 metrin korkeudessa merenpinnasta laskettuna. Se on saanut nimensä sen vieressä kohoavasta Belétsin huipusta. Järvi on muodostettu vuosina 1972–1975 patoamalla alueen useiden lähteiden vedet alueen rakennushankkeiden vesihuollon turvaamiseksi. Aiemmin järvi on tunnettu myös nimillä Límni tis Kírkis (Λίμνη της Κίρκης, "Kirken järvi") ja Kithára (Κιθάρα, "Kitara").

Lähteet
-------

1. 1 2  Λίμνη Μπελέτσι *Natura Graeca*. Viitattu 4.9.2023.
2. ↑  Ηλιόλουστη βόλτα στη Λίμνη Μπελέτσι *Η Καθημερινή*.  2.3.2021. Viitattu 4.9.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Belétsi** Wikimedia Commonsissa
Siltasairaala rakenteilla Paciuksenkadulla syyskuussa 2020.
**Paciuksenkatu** (ruots. *Paciusgatan*) on leveä kaakkois–luoteissuuntainen katu Helsingin Meilahdessa ja Munkkiniemessä Sen pituus on noin 1,9 kilometriä ja se on nimetty säveltäjä Fredrik Paciuksen mukaan. 

Paciuksenkatu alkaa Meilahden ja Taka-Töölön rajalta Merikannontien ja Stenbäckinkadun risteyksestä. Samasta risteyksestä itään jatkuu Linnankoskenkatu. Osuus kadun alusta Tukholmankadun risteykseen on tavallista nelikaistaista katua. Loppuosa Munkkiniemen aukiolle on selvästi leveämpää, ja siinä on kumpaankin suuntaan vähintään kolme kaistaa ja raitiovaunukiskot keskellä. Osuus Tukholmankadulta kadun loppuun on myös osa valtatietä 1. Vaikka katu on pitkä, sen varrella on vain muutama asuintalo Tukholmankadun risteyksen lähellä. Kadun leveys on leveimmässä kohdassa noin 50 metriä. 

Meilahden sairaalan laaja alue rajoittuu lännessä Paciuksenkatuun, ja alueen Paciuksenkadun puoleisella reunalla sijaitsee Siltasairaala.

Julkinen liikenne
-----------------

Paciuksenkatua pitkin sen päästä päähän kulkee bussilinja 25, kadun alkupäästä Seurasaarentielle saakka lisäksi linja 24. Tukholmankadun ja Munkkiniemen välisellä osuudella Paciuksenkatua pitkin kulkevat useat muukin bussilinjat, muun muassa runkolinjat 20, 30, 500 ja 510 sekä raitiolinja 4 kuten myös kaikki Helsingistä Turunväylää pitkin länteen kulkevat pitkän matkan linja-autot.

Kadulla ovat seuraavat linja-autopysäkit: Seurasaarentie, Meilahdentie, Paciuksenkaari ja Munkkiniemen aukio sekä seuraavat raitiovaunupysäkit: Meilahdentie ja Paciuksenkaari.

Poikkikadut kaakosta luoteeseen
-------------------------------

* Stenbäckinkatu (pohjoiseen) ja Merikannontie (etelään); samasta risteyksestä itään jatkuu Linnankoskenkatu.
* Kesärannantie (etelään); samasta risteyksestä pohjoiseen lähtee Meilahden sairaala-alueelle johtava tie.
* Seurasaarentie (lounaaseen)
* Tukholmankatu (itään)
* Meilahdentie (etelään)
* Paciuksenkaari (koilliseen) ja Johannesbergintie (etelään)
* Huopalahdentie (pohjoiseen) ja Ramsaynranta (etelään); samasta risteyksestä länteen jatkuu Munkkiniemen puistotie.

Lähteet
-------

* Paciuksenkatu *Helsinki – Karttapalvelu*. Viitattu 30.8.2020.  Vaalenapunaisesta pallosta klikkaamalla saa lisätietoa.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Paciuksenkatu** Wikimedia Commonsissa
**Hr. Ms. K IX** oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston vuonna 1922 palvelukseenotettu K VIII -luokan sukellusvene.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: K VIII -luokka*
Alus tilattiin 27. kesäkuuta 1917 Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 1. maaliskuuta 1919. Alus laskettiin vesille 23. joulukuuta 1922 ja se otettiin palvelukseen puoli vuotta myöhemmin 21. kesäkuuta 1923.

Palvelus
--------

Alus lähti 28. helmikuuta 1924 Vlissingenistä ja se matkasi ilman saattajaa Portlandin, Plymouthin, Sevillan, Tunisin, Aleksandrian, Port Saidin, Suezin kanavan, Adenin ja Colombon kautta Sabangiin, jonne se saapui 13. toukokuuta. Alus saapui Surabayaan 15. kesäkuuta.

*Hr. Ms. K IX*, *Hr. Ms. K II*, *Hr. Ms. K VII* ja *Hr. Ms. K VIII* matkasivat 25. maaliskuuta 1926 Tarakanista Manilaan ja takaisin.

### Toinen maailmansota

Saksa hyökkäsi Alankomaihin 10. toukokuuta 1940. Japani hyökkäsi 6. joulukuuta 1941 Pearl Harboriin, minkä jälkeen Yhdysvallat ja Alankomaat julistivat sodan Japanille. Keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat pommitti 14. joulukuuta Tarempahia. Japanilaiset nousivat maihin 27. joulukuuta Borneon ja Singaporen välissä sijaitsevalla Tambelanilla.

Alus oli Surabayan laivastontelakalla huollettavana joulukuun alusta 1941 alkaen, jona aikana se oli alusluettelosta poistettuna. Aluksen miehistö siirrettiin 8. joulukuuta 1941 palvelukseen palautettavalle *Hr. Ms. K X*:lle.

*Hr. Ms. K IX* palautettiin maaliskuussa 1942 palvelukseen, jolloin sen miehistöksi tuli Surabayan sukellusvenetukikohdan reserviläisiä. Aluksen piti olla Siaminlahdella partiomatkalla, mutta se joutui palaamaan satamaan konehuoneessa havaittujen vikojen vuoksi. Alus matkasi Fremantleen Surabayan jouduttua japanilaisten haltuun.

Aluksella oli mukanaan seitsemän merkittävää upseeria ja se saapui Fremantleen 13. maaliskuuta. Alus oli 1.-2. huhtikuuta maalialuksena sukellusveneentorjuntaharjoituksessa Fremantlessa.

Alankomaat tarjosi 15. huhtikuuta kahta sukellusvenettä miehistöineen Australian laivastolle. *Hr. Ms. K XII* operatiiviseen palvelukseen ja *Hr. Ms. IX* sukellusveneidentorjunnalle koulutuskäyttöön. Australia hyväksyi tarjouksen huhtikuun lopulla ja *K IX* nimettiin *HMAS K9*:ksi.

HMAS K9
-------

Lähteet
-------

* Gardiner Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7  dutchsubmarines.com

*K VIII* -luokan sukellusveneet

|  |
| --- |
| *Hr. Ms. K VIII* - *Hr. Ms. K IX* - *Hr. Ms. K X* |
| Edeltäjä: K V -luokka – Seuraaja: K XI -luokka |
**Kuibyševin tekojärvi** (ven. Ку́йбышевское водохрани́лище, *Kuibyševskoje vodohranilištše*) eli *Samaran tekojärvi* on Keski-Venäjällä Volgan keskijuoksulla ja sen sivujoen Kaman alajuoksulla sijaitseva Euroopan suurin tekojärvi. Se on pinta-alaltaan (6 450 km²) Euroopan kolmanneksi suurin makeanveden allas Laatokan ja Äänisen jälkeen. Osa uudemmista lähteistä antaa pinta-alaksi 5 900 km2. Saimaaseen verrattuna tekojärven pinta-ala on puolitoistakertainen. Tämä jokiuomista kasvattamalla muodostettu tekojärvi peittää 510–580 kilometrin matkan Volgan uomaa ja voi olla leveydeltään 27–30 km leveä. Epävirallisesti se tunnetaan myös *Kuibyševin merenä*.

Maailman tekojärvistä se on pinta-alaltaan kolmanneksi laajin Voltan ja Smallwoodin tekojärvien jälkeen, mutta tilavuudeltaan se ei kuulu kärkikymmenikköön. Tekoaltaan tilavuus on 57,3 km3, josta hyötytilavuudeksi (voimantuotannossa) katsotaan 33,9 km3. Volgan vedenkorkeutta voidaan vaihdella tekoaltaassa 7,5 metriä.

Tekojärvi sijaitsee Tšuvassian, Mari Elin ja Tatarstanin tasavaltojen sekä Samaran ja Uljanovskin alueiden alueella. Tekojärven partailla sijaitsevat Kazanin, Uljanovskin ja Toljattin suurkaupungit. Muita kaupunkeja ovat Zelenodolsk, Volžsk, Bolgar, Tetjuši, Novouljanovsk, Tšistopol ja Laiševo.

Tekojärven yläpuolisten vesistöjen pinta-ala on 1 210 000 neliökilometriä. Tekojärven kahlitseva Žigulin vesivoimalan pato sijaitsee Volgan vastarannan kaupunkien, Žigulevskin ja Toljattin välillä Samaran alueella, 70 km Samarasta luoteeseen. Aiemmin voimalan nimi oli Volgan vesivoimalaitos. Voimalan teho on 2 315 MW ja se valmistui 1955. Tekojärvi täytettiin vuosina 1955–1957.  Joitakin kyliä ja kaupunkeja jouduttiin siirtämään korkeampaan maastoon allasta rakennettaessa. Uljanovskissa on kaupunginosa, joka sijaitsee järven pintaa alempana patovallin suojaamana.

Kuibyševin tekojärvi sijaitsee Volgan keskijuoksulla  
Kuibyševin tekojärvi sijaitsee Volgan keskijuoksullaKuibyševin tekojärviKuibyševin tekojärvi sijaitsee Volgan keskijuoksulla
* Jyrkkiä kallioita länsirannallaJyrkkiä kallioita länsirannalla
* Kuibyševin meri Kazanin lähelläKuibyševin meri Kazanin lähellä
* Kalliorantaa ja kipsin kaivua Kaman suuseudullaKalliorantaa ja kipsin kaivua Kaman suuseudulla

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Vodohranilištše vdhr Kuibyševskoje (Venäjän vesistötietokannan tietoja tekojärvestä) *textual.ru*. Viitattu 27.7.2013. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4 5  Kuibyševskoje vodohranilištše (maantieteellisen kokoelmaverkkotietosanakirjan artikkeli tekojärvestä) *Geografitšeskaja entsiklopedija*.  2006 (viittauksen osalta). Viitattu 27.7.2013. (venäjäksi)
3. ↑  Large European lakes and reservoirs (Euroopan yhteisön ympäristöviraston yhteenveto maantieteellisen Euroopan suurimmista järvistä ja tekoaltaista)  2007. The European Environment Agency (EEA), European Union, eea.europa.eu. Viitattu 27.7.2013. (englanniksi)
4. 1 2  Kuibyševskoje vodohranilištše (BSE-verkkotietosanakirjan artikkeli) *Suuri neuvostotietosanakirja*.  1969—1978. Viitattu 27.7.2013. (venäjäksi)
**Jermolino** (ven. Ермо́лино) on kylä ja maalaiskunta Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee kymmenen kilometriä Novgorodista länteen. Kylässä on 1 400 ja kunnassa 4 000 asukasta (vuonna 2009).

Kunnan pinta-ala on 311,7 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Novgorodin piirin Tjosovo-Netylskin ja Syrkovon kuntiin, idässä Grigorovoon, Novgorodin kaupunkiin ja Pankovkaan, etelässä Borkiin sekä lännessä Šimskin ja Batetskin piireihin. Pinta-alasta 67,9 % on metsää ja 25,9 % maatalousmaata. Seudulla virtaavat Ilmajärveen laskevat Veronda- ja Verjažajoet.

Jermolinon lisäksi kuntaan kuuluu 13 kylää: Berezovka, Gorynevo, toinen Jermolino, Kšentitsy, Lešino, Ljapino, Ljuboljady, Naštši, Novaja Melnitsa, Pletniha, Staraja Melnitsa, Vaškovo ja Vidogoštš. Suurin asutuskeskus on 1 800 asukkaan Novaja Melnitsa, joka aikaisemmin oli oma kuntansa.

Seudun kautta kulkee Novgorodin ja Lugan välinen maantie ja rautatie. Tärkeimmät tuotantolaitokset ovat Novsvinin sikala, Gorynevon maatalousyritys, Jermolinon saha, autojen kokoonpanotehdas ja lasitehdas. Novaja Melnitsassa on myös pienteollisuutta. Yli puolet työvoimasta käy töissä Novgorodissa.

Jermolinossa on lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Generalnyi plan: Jermolinskoje selskoje poselenije, Novgorodski raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 12.1.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jermolinon kunnan sivusto (venäjäksi)
**Vuokšjärvi** (myös *Vokšajärvi*, ven. Во́кшозеро, *Vokšozero*) on entinen kylä Karjalan tasavallan Kemin piirin Kuuseman kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 35 kilometriä Kuusemasta linnuntietä länteen.

Seudun asutus on saanut alkunsa Vienan Kemin volostista vuonna 1723 mainitusta Ruokojärven (ven. *Rogozero*) kylästä. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Vuokšjärven ja Rudometovon kylät sekä Kokoran (*Kokorino*) ja Ruokojärven uudiskylät muodostivat Ruokojärven kyläkunnan, joka kuului Ponkaman volostiin, mutta Paanajärven seurakuntaan. Vuonna 1905 kyläkunnassa oli 220 ja Vuokšjärvellä 97 asukasta.

Neuvostoaikana kylistä muodostettiin aluksi Kemijoen ja sittemmin Kemin piiriin kuulunut Vuokšjärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 301 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Ruokojärvi ei esiinny vuoden 1926 asutusluettelossa, mutta vuonna 1933 se mainitaan metsätyöläisasutuksena. Vuokšjärvellä oli tuolloin 127 asukasta, joista 120 oli karjalaisia ja loput venäläisiä.

Vuokšjärven kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1959 ja sen neljä asutusta siirrettiin Juuman (ven. *Juma*) taajamaneuvoston alaisuuteen. Nykyään kylät ovat virallisesti asumattomia, mutta Kokorassa ja Rudometovossa on kesäasutusta.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 10.8.2015.
2. ↑  Pöllä, Matti: *Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla*, s. 71. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-893-X.
3. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 188–189. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
4. ↑  *Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 16. Petroskoi: KASNT:n tilastohallinto, 1928.
5. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 18. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
6. ↑  Izmenenija administrativno-territorialnogo ustroistva KASSR v 1958–1959 godah *resources.krc.karelia.ru*. Viitattu 10.8.2015. (venäjäksi)
7. ↑  Pohody po Karelii *tourism.karelia.ru*.  Arkistoitu 14.4.2016. Viitattu 10.8.2015. (venäjäksi)
Soltsyn lentotukikohta sijaitsee Venäjän Novgorodin alueella, Soltsyn kaupungin pohjoispuolella.  
Soltsyn lentotukikohta sijaitsee Venäjän Novgorodin alueella, Soltsyn kaupungin pohjoispuolella.Soltsy-2Soltsyn lentotukikohta Venäjän Euroopan puoleisen osan kartalla. Tukikohta sijaitsee 3 km Soltsyn keskustasta koilliseen.
**Soltsyn lentotukikohta** eli **Soltsy-2**, (ven. Авиабаза Сольцы) eli **Solsyn sotilaslentokenttä** (ven. военный аэродром Сольцы/ аэропорт Сольцы; kansallinen lentopaikkatunnus: **ЬЛЛЛ**) on lentotukikohta Venäjän Novgorodin alueella. Sotilaslentokenttä sijaitsee noin kolme kilometriä Soltsyn keskustasta koilliseen.

Tukikohtaan on sijoitettu 40. lentorykmentti (40 SAP, yksikkö 06987-V), joka kuuluu Saratov-Engelsissä päätukikohtaansa pitävään 22. raskaaseen pommituskonedivisioonaan. Soltsyn lentokalustoon kuuluu Tupolev Tu-22M3 -pommikoneita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Soltsy (ULLL) - Сольцы (Sol'tsy) *Scramble, scramble.nl*. Dutch Aviation Society. Viitattu 24.4.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Сборник четрыхбуквенных указателей (Индексов) местоположения аэродромов, полигонов и посадочных площадок (pdf) (Kokoelma lento- ja laskeutumispaikkojen sijaintien nelikirjaimisia tunnuksia. Pääosin tunnukset ovat kansallisia, joillain lentopaikoilla on myös ICAO:n tunnus)  2013 (sis. muutoksia, joilla päiväys 19. toukokuuta 2022!). Moskova:  Federanoje agenstvo vozdušnogo transporta (Rosaviatsija) via caiga.ru. Viitattu 24.4.2022. (venäjäksi)
3. 1 2  David Batashvili: Arkistoitu kopioRussian Military Forces: Interactive Map (Karttaa zoomaamalla yksittäiset joukko-osastot ja niiden tukikohdat tulevat esille. Yksiköiden symboleja klikkaamalla yksiköstä ja tukikohdasta saa lisätietoa.) *gfsis.org.ge*. Rondeli Foundation.  Arkistoitu 6.4.2022. Viitattu 24.4.2022. (englanniksi)

Aíheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Soltsyn lentotukikohta** Wikimedia Commonsissa

* Aviabaza Soltsy (Авиабаза Сольцы) (venäjäksi) (wikimapia.org)

Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
  
Džankoi
Hvardijske
 Sevastopol-Belbek
Katša
Saky
 Krymsk
Jeisk
Korenovsk
Prim.-Aht.
Budjonnovsk
Morozovsk
Rostov‑na‑  
 Donu‑Tsent.
Taganrog-  
Tsent.
Millerovo
Ahtubinsk
Marinovka
Vjazma‑  
Dvojevka
Šatalovo-1
Kursk-itäinen
Baltimor
 Boriso-  
     glebsk
Buturlinovka
Šaikovka
Lipetsk
Kaliningrad
 Kalining.-  
   Tškalovsk
Donskoje
Rjazan-Djagilevo
Tškalovski
Ostrov
Pihkova
Soltsy-2
Vologda-Kipelovo
Kubinka
Ostafjevo
Vlad.-Semj.
Savasleika
Borisovski-  
    Hotilovo
Toržok
Tver-Migalovo
Ivanovo-Severnyi
Saratov-Engels
Puškin
Pietari‑  
Levašovo
Pribylovo
Gromovo
Petroskoi
Plesetsk
Alakurtti
Montšegorsk
Olenja
Severom.-3
Severom.-1
Rogatšovo**Venäjän läntisimpien lentotukikohtien ja yhteiskäyttölentoasemien sijainti.** Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
**Unakami** (jap. 海上町, *Unakami-machi*) on Japanin entinen maaseutukaupunki ja nykyinen Asahin kaupungin osa Honshūn saarella Kansain alueella Chiban prefektuurissa. Kaupungin alue sijaitsee Asahin koillisosassa Kujūkurin tasangon pohjoisreunalla. Ennen lakkauttamistaan kaupungissa oli 11 256 asukasta (vuonna 2003) ja sen pinta-ala oli 28,59 neliökilometriä.

Unakamin maaseutukaupunki perustettiin vuonna 1954 liittämällä yhteen Ōmein, Takisaton ja Tsurumakin kyläkunnat. Unakami kuului Kaijōn piirikuntaan, kunnes se liitettiin vuonna 2005 Hikatan ja Iiokan maaseutukaupunkien kanssa Asahiin. Merkittävin elinkeino on maatalous, joka tuottaa esimerkiksi vihanneksia, riisiä ja sianlihaa. Seudun alavat alueet on otettu maanviljelyskäyttöön Edo-kaudella.

Unakamin aluetta palvelee JR Higashi-Nihonin Sōbu-päälinja.

Kuvia
-----

* Unakamin entinen kaupungintaloUnakamin entinen kaupungintalo
* Maaseutukaupungin lakkauttamisen muistolaattaMaaseutukaupungin lakkauttamisen muistolaatta

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  百科事典マイペディア: 海上(町) Kotobank. Viitattu 04.04.2022.
2. 1 2 3  日本大百科全書: 海上 Kotobank. Viitattu 04.04.2022.
**Hr. Ms. O 15** oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston vuonna 1932 palvelukseenotettu O 12 -luokan sukellusvene.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: O 12 -luokka*
Alus tilattiin lokakuussa 1929 Wilton-Fijenoordilta Rotterdamista, missä köli laskettiin 3. maaliskuuta 1930. Alus laskettiin vesille 27. toukokuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 28. heinäkuuta 1932.

Palvelus
--------

Alus lähti 3. heinäkuuta 1933 sisaralustensa *Hr. Ms. O 13:n* ja *Hr. Ms. O 14:n* sekä hävittäjä *Hr. Ms. Z 5:n* kanssa Esbjergiin Tanskaan, mistä osasto palasi 14. heinäkuuta.

Alus osallistui 14. - 25. toukokuuta 1935 Brysselin maailmannäyttelyyn *O 13:n* kanssa. Alus lähti 10. syyskuuta *Hr. Ms. O 12:n*, *O 13:n*, *Hr. Ms. Hertog Hendrikin*, *Hr. Ms. Van Ghentin* ja *Z 5:n* kanssa laivastovierailuille Göteborgiin ja Osloon, mistä se palasi 22. syyskuuta osaston mukana kotisatamaansa.

Alukselta huuhtoutui mies mereen Texelin edustalla 26. helmikuuta 1936. Espanjan sisällissodassa alus oli 23. maaliskuuta - 24. kesäkuuta 1937 saattuetehtävissä Espanjan rannikolla. Alus lähti 20. syyskuuta 1938 *O 12:n* kanssa Curacaoon, jonne ne saapuivat 13. joulukuuta.

Alus lähti 2. lokakuuta 1939 laivueensa kanssa Hollannin Länsi-Intiaan. Miinavaaran vuoksi laivue kiersi Skotlannin ja saapui Ponta Delgadaan Azorelle, mistä ne jatkoivat Curacaoon. Alus oli Curacaossa 29. lokakuuta 1939 - 16. heinäkuuta 1940.

### Toinen maailmansota

Saksa hyökkäsi 10. toukokuuta 1940 Alankomaihin. Alus oli huollossa Curacaolla syyskuun alkuun 1940, jolloin se oli kiinnitettynä Schottegattiin Julianan telakan vieressä. Heinäkuun alussa 1940 Alankomaiden ja Britannian laivaston edustajien keskusteluissa todettiin, että Alankomaiden laivaston sukellusveneitä ei tarvita Karibialla. Päätöksen perusteella alus sai määräyksen *O 14:n* kanssa siirtyä Britteinsaarille, jonne ne matkaisivat Kingstonin, Bermudan ja Halifaxin kautta.

Alus lähti 13. heinäkuuta Curacaolta *HMS Dundeen* saattamana kohti Bermudaa. Alukset saapuivat 18. heinäkuuta Hamiltoniin Bermudalla. Aluksen dieselmoottorit osoittautuivat matkan aikana epävarmoiksi, minkä vuoksi tehtiin esitys matkaamisesta suoraan Britteinsaarille. Lontoosta annettiin kuitenkin määräys pitäytyä alkuperäisessä suunnitelmassa.

Hamiltonissa aluksen moottoreille tehtiin ainoastaan välttämättömät korjaukset ja se lähti 2. elokuuta ilman saattajaa Halifaxiin, jonne se saapui 6. elokuuta. Halifaxissa alus huollettiin telakalla. Telakalla ei kuitenkaan ollut dieselmoottoripajaa, joten miehistö vastasi huollosta. Alus oli huollossa maaliskuun alkuun 1941.

Alus romutettiin sodan jälkeen 1946-1947.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  dutchsubmarines.com
2. ↑  Gardiner 1987 s. 391

 *O 12*-luokan sukellusveneet

|  |
| --- |
| *Hr. Ms. O 12* - *Hr. Ms. O 13* - *Hr. Ms. O 14* - *Hr. Ms. O 15* |
| Edeltäjä: *O 9 -luokka* – Seuraaja: *Hr. Ms. O 16* |
**Bui** (ven. Буй) on kaupunki Kostromajoen varrella Kostroman alueella Keski-Venäjällä, noin 400 km Moskovasta koilliseen. Vuonna 2010 sen väkiluku oli noin 25 000 asukasta.*lähde?*

Historia
--------

Bui oli alun perin merjalaisten kauppapaikka ja linnoituskukkula noin 400-500 jaa. Alue oli suomensukuisten kansojen asuttama Venäjän mongolivalloitukseen saakka 1237-1238. 
Historiankirjoituksessa Bui mainitaan vuonna 1536 Kostroma- ja Vjoksa-jokien yhtymäkohdassa olevana, Moskovan Venäjän itärajaa suojaavana linnoituksena, joka oli rakennettu tuon aikaisen Venäjän hallitsijan, Iivana Julman äidin Jelena Glinskajan määräyksestä. Kaupungin aseman Bui sai 1778 Katariina Suuren valtakaudella.

Pietarin-Vjatkan (Kirovin) rautatietä rakennettaessa Buin väkiluku kasvoi nopeasti noin tuhannesta 3500:aan vuonna 1913 (rata valmistui 1908). Buin asema sijaitsi 682 virstaa Pietarista itään, ja 576 virstaa Moskovasta.

Vuosina 1914-1915 venäläiset rakensivat alueelle suuren vankileirin itävaltalaisia, unkarilaisia ja saksalaisia sotavankeja varten. Se sijaitsi Koregassa kolme virstaa Buista etelään Kostroman länsirannalla. Kun kaikki vangit vapautettiin Brest-Litovskin rauhan ehtojen mukaan maaliskuussa 1918, leiri jäi tyhjäksi. 

Leiristä tuli pian sen jälkeen suomalaisten, Suomen sisällissodan jälkeen maasta paenneiden punaisten siirtokunta. Parhaillaan kesällä 1918 tässä Buin siirtolassa oli yli 3000 suomalaista. Väkiluku väheni kuitenkin nopeasti syksyä kohti. Lopullisesti suomalaisasutus seudulta hävisi Stalinin puhdistuksissa 1936-1938.

Kostroman alueen vaakunaKostroman alueen kaupungit
**Hallinnollinen keskus: Kostroma**  

Bui | Galitš | Kologriv | Makarjev | Manturovo | Neja | Nerehta | Šarja | Soligalitš | Tšuhloma | Volgoretšensk
John Galliano vuonna 2010.
**John Galliano** (s. 28. marraskuuta 1960 Gibraltar) on brittiläinen muotisuunnittelija. Hän työskenteli ranskalaisen Christian Diorin muotitalon pääsuunnittelijana 1997–2011. Hänellä on myös omaa nimeään kantava muotimerkki **John Galliano** sekä pienempi merkki **Galliano by John Galliano**. Hänet tunnetaan teatraalisista vaatteistaan.

Galliano muutti Gibraltarilta Lontooseen ollessaan vasta lapsi. Hän valmistui St Martins College of Art & Designista vuonna 1983 Ranskan vallankumouksesta inspiroituneella kokoelmallaan *Les Incroyables*. Galliano perusti oman merkkinsä vuonna 1984, ja vuonna 1987 hän voitti parhaan brittiläisen muotisuunnittelijan palkinnon. Gallianolla oli kuitenkin ongelmia yhtiönsä talousasioissa, ja hän jätti Lontoon vuonna 1990 ja siirtyi suunnittelemaan muotia Pariisiin. Ennen kuin Galliano teki sopimuksen muoti- ja luksustavarajätti LVMH Moet Hennessy Louis Vuittonin kanssa, hän oli monta kertaa lähellä konkurssia. Näistä tilanteista hän pelastui lähinnä muotimaailmassa työskentelevien ystäviensä lojaaliudella.

Vuonna 1995 Gallianosta tuli ranskalaisen Givenchyn muotitalon pääsuunnittelija, ja seuraavana vuonna hän sai arvostetun paikan Christian Diorin muotitalon pääsuunnittelijana, esitellen ensimmäisen haute couture -kokoelmansa Diorille vuonna 1997.

Galliano joutui pois Diorin pääsuunnittelijan paikalta keväällä 2011 toistaiseksi hänen nimiteltyään pariisilaisessa kahvilassa siellä ollutta pariskuntaa "likaiseksi juutalaiseksi" ja "aasialaiseksi äpäräksi". Hän oli myös lausunut väkivaltauhkauksia. Tapaus ei ollut ensimmäinen laatuaan. Gallianolla itselläänkin on juutalaiset juuret.

Galliano on voittanut parhaan brittiläisen muotisuunnittelijan palkinnon neljä kertaa; 1987, 1994 ja 1995, sekä vuonna 1997, jolloin hän jakoi palkinnon Alexander McQueenin, seuraajansa Givenchyn muotitalossa, kanssa.

Lähteet
-------

1. ↑  Yle.uutiset.
2. ↑  Daily Mail

Aiheesta muualla
----------------

* John Galliano -merkin viralliset sivut.
* John Galliano Design Museumin sivuilla.
* Winter Collection Galliano 2008.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* Victoria
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Ekiti** on yksi Nigerian 36 osavaltiosta. Se sijaitsee maan lounaisosassa. Sen pinta-ala on 6 353 neliökilometriä. Vuonna 2006 Ekitissa oli 2 384 000 asukasta.

Ekitin pääkaupunki on Ado Ekiti, jossa on noin puoli miljoonaa asukasta. Maatalous työllistää paljon väestöä, ja sen tuotteita ovat vilja, kautsu, kaakao, kookos, jamssi, maniokki, riisi, banaanit, maissi ja muut hedelmät ja vihannekset. Osavaltiossa on myös sahateollisuutta.

Alueen suurin etninen ryhmä ovat ekitit, jotka kuuluvat jorubiin ja puhuvat joruban murretta.

Lähteet
-------

1. ↑  2006 Population Census Federal Republic of Nigeria.  Arkistoitu 4.7.2007. Viitattu 15.6.2008.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ekiti** Wikimedia Commonsissa

Nigerian lippuNigerian osavaltiot

Abia | Adamawa | Akwa Ibom | Anambra | Bauchi | Bayelsa | Benue | Borno | Cross River | Delta | Ebonyi | Ẹdo | Ekiti | Enụgụ | Gombe | Imo | Jigawa | Kaduna | Kano | Katsina | Kebbi | Kogi | Kwara | Lagos | Nasarawa | Niger | Ogun | Ondo | Ọsun | Oyo | Plateau | Rivers | Sokoto | Taraba | Yobe | Zamfara  

Pääkaupunkiterritorio
**Polokwane** on kaupunki Etelä-Afrikassa. Se on Limpopon provinssin suurin kaupunki sekä pääkaupunki, joka tunnettiin ennen nimellä **Pietersburg**. Polokwane perustettiin vuonna 1886 ja siitä tuli kaupunki 23. huhtikuuta 1992. Sen nimi on ollut virallisesti Polokwane 11. kesäkuuta 2003 lähtien. Polokwane oli yksi vuoden 2010 Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuja isännöivistä kaupungeista.

Historia
--------

Andries Potgieter perusti vuonna 1840 Voortrekkerin johdolla Zoutpansbergdorpin kaupungin 100 km luoteeseen. Tämä ratkaisu oli hylättävä, koska yhteenottoja oli paikallisten heimojen välillä. He perustivat uuden kaupungin vuonna 1886 ja nimesivät sen Pietersburgiksi Voortrekker-johtajan Petrus Jacobus Joubertin kunniaksi. Britit rakensivat Polokwaneen  buurisodan aikana keskitysleirin, johon sijoitettiin lähes 4000 buurinaista ja -lasta. Kaupunki tuli virallisesti kaupungiksi 23. huhtikuuta 1992. 25. helmikuuta 2005 hallitus julisti virallisesti englanninkieliseksi nimeksi kaupungin pohjoissothon kielisen nimen Polokwane. Kaupungissa oli ANC:n kansallinen konferenssi, jossa Jacob Zuma otti vastaan puolueen johtajajuuden.

Väestö
------

Nelson Mandelan mukaan nimetty liikenneympyrä ja monumentti.
Vuonna 1904 Polokwanen asukasluku oli 3 276, joista 1 620 (49,5 %) oli valkoisia.  Loput 50 % olivat todennäköisesti mustia. Polokwanessa oli valkoinen enemmistö oli ylivoimainen apartheidin aikana ennen vuotta 1990. Apartheidin loputtua kaupunki on edelleen säilyttänyt suuren valkoisen väestön. Naapurikunnissa on ylivoimaisesti musta enemmistö.*lähde?*

Itse Polokwanen kaupungissa on noin 130 000 asukasta. Koko Polokwanen kunnan asukasluku on noin 630 000.*lähde?*

Ilmasto
-------

Köppen ilmastoluokittelun mukaan Polokwanen ilmaston ominaisuuksia kuvaa puolikuiva ilmasto. Huolimatta siitä, että kaupunki sijaitsee Kauriin kääntöpiirin eteläpuolella , että Polokwane on tasangolla 1230 metriä merenpinnan yläpuolella ilmasto on suopea. Keskilämpötila on noin tammikuussa 21–22 °C ja laskee heinäkuussa 11 °C:een. Kuten muuallakin Etelä-Afrikan sisämaassa, on Polokwanessakin ollut lämpimiä vuodenaikoja viime vuosikymmenellä yli pitkän aikavälin keskiarvon. Polokwanessa on kuiva ilmasto ja voimakas sadekausi talvella.*selvennä* Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on 495 mm, joulukuu tai (harvemmin) tammikuu luetaan kosteisiin kuukausiin ja heinäkuu kuiviin kuukausiin .

Urheilu
-------

Peter Mokaba Stadium.
Kaupungin jalkapalloseura on Winners Park F.C. joka pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Kaupungissa sijaitsevat jalkapallostadionit Pietersburg Stadium ja Peter Mokaba Stadium, joka rakennettiin Jalkapallon vuoden 2010 MM-kisoja varten.

Lähteet
-------

1. ↑  [vanhentunut linkki]
2. ↑  / Pietersburg http://www.1911encyclopedia.org/Pietersburg
3. ↑  The African Executive: History of Polokwane (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Peter Baxter, WhyGo South Africa: Polokwane (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑   Polokwane / Pietersburg 1932–2007, GISS
6. ↑   GHCN Kuukauden sadanta Polokwane, NGDC, 32-92

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Polokwane** Wikimedia Commonsissa
**Staritsa** (ven. Ста́рица) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängön itäreunalla Volgan rannalla 77 kilometriä Tveristä lounaaseen. Kaupunki on Staritsan piirin keskus. Toržokin ja Rževin välisen rautatien samanniminen asema sijaitsee 10 kilometrin päässä kaupungista. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2009).

Staritsan kaupunki vuonna 1912. Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorskin värivalokuva.
Vuonna 1297 paikalle perustettiin *Novyi Gorodok* -niminen linnoitus. 1300-luvulla sen esikaupunki kasvoi ja levittäytyi Volgan vastarannalle. Vuosisadan lopussa se sai nimen *Staritsa*. Vuonna 1485 kaupunki liitettiin Tverin ruhtinaskunnan mukana Moskovan Venäjään. Vuonna 1775 Staritsasta tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvulla se oli tärkeä Volgan–Itämeren vesitien satama, joka välitti elintarvikkeita Pietariin. Toisen maailmansodan aikana lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.

Nähtävyyksiä ovat Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostari ja sen vuonna 1530 rakennettu katedraali, klassistinen Kolminaisuuden katedraali (1819), Neitsyt Marian temppeliin tuomisen (1570) ja Evankelista Johanneksen kirkko (1594). Linnamäellä sijaitsee Borisin ja Glebin katedraali (1820) ja sen rinteellä Pjatnitskaja-kirkko (1750). Kaupungissa on säilynyt lukuisia kivisiä kauppiastaloja.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 442. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.
2. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki: Tšislennost naselenija Rossijskoi Federatsii po gorodam, posjolkam gorodskogo tipa i raionam na 1 janvarja 2009 g. *gks.ru*.  Arkistoitu 21.10.2011. Viitattu 24.12.2009. (venäjäksi)
3. ↑  *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 443. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Staritsa Malyje goroda Rossii -sivustolla (venäjäksi)
**Cornelius Krieghoff** (19. kesäkuuta 1815 Amsterdam, Alankomaat – 8. maaliskuuta 1872 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) oli hollantilais-kanadalainen taidemaalari. Hän maalasi erityisesti Kanada-aiheisia maalauksia. Teokset käsittelevät varsinkin alkuperäiskansojen tapoja ja perinteitä sekä Kanadan maisemia.

Krieghoff muutti vuonna 1837 New Yorkiin, jossa hän tapasi tulevan vaimonsa Émilie Gauthierin. He muuttivat vuonna 1840 Montrealiin, jossa Krieghoff aloitti uransa taiteilijana. Hän teki 1840-luvulla teoksia, jotka käsittelevät ihmisiä ja heidän toimintaansa. Krieghoff muutti 1853 perheensä kanssa Quebeciin, missä hän maalasi muun muuassa kaupunkinäkymiä. Hän asui Euroopassa 1863–1870, jolloin hänen työnsä saavuttivat laajalti myyntiä ja suosiota. Krieghoff muutti vuonna 1872 Chicagoon, jossa hän kuoli myöhemmin samana vuonna.

Lähteet
-------

1. ↑  Cornelius Krieghoff. Canadian Landscapes, Genre Scenes & Portraits *Britannica*. Viitattu 10.9.2023. (englanniksi)
2. 1 2  Cornelius Krieghoff *gallery.ca*. Viitattu 10.9.2023. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz
* National Gallery of Canada
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Ağsu** (ven. Ахсу́, *Ahsu*) on kaupunki Azerbaidžanissa. Se sijaitsee Ağsuçayjoen varrella Kaukasusvuoriston pääjonon eteläreunalla 162 kilometriä Bakusta länteen. Kaupunki on Ağsun piirin keskus. Sen kautta kulkee Bakusta Georgian rajalle johtava M1-valtatie. Asukkaita on 18 700 henkeä (vuonna 2010).

Kaupungin lähellä sijaitsevat Nadir-šaahin vuonna 1735 perustaman "Uuden Şamaxın" rauniot. Vuonna 1769 sen asukkaat siirrettiin takaisin Şamaxıin. Myöhemmin kaupunki hävitettiin useaan otteseen, ja 1800-luvulla siitä oli jäljellä vain pieni kylä. Ağsun taajamasta tuli kaupunki vuonna 1967. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on pienimuotoista elintarviketeollisuutta.

Lähteet
-------

1. ↑  World Gazetteer: Azerbaijan: largest cities and towns and statistics of their population *world-gazetteer.com*. Viitattu 2.4.2011. (englanniksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Azerb.com: Aqsu (Agsu) (englanniksi)
* Ağsun piirin sivusto (azeriksi)
**Géza Ellák Jenő Szilvay** (s. 13. syyskuuta 1943 Budapest, Unkari) on unkarilaissyntyinen viulunsoitonopettaja ja suomalainen musiikkivaikuttaja. Hän on entinen Itä-Helsingin musiikkiopiston rehtori ja Kuhmon Prima Nota -kurssin pääkouluttaja.

Géza Szilvay opiskeli Budapestissa musiikkia ja musiikkipedagogiikkaa sekä valtio-oppia ja oikeustiedettä. Hän on opettanut Itä-Helsingin musiikkiopistossa vuodesta 1971 ja toiminut opiston rehtorina vuodesta 1984 lähtien. Szilvay tuli suuren yleisön tuntemaksi 1970-luvulla tv-sarjasta *Viuluviikarit musiikkimaassa*, jossa sovellettiin unkarilaista musiikkipedagogiikkaa suomalaisiin lapsiin. Unkarilaisen Zoltán Kodályn periaatteiden pohjalta Géza ja hänen vanhempi veljensä Csaba Szilvay ovat kehittäneet kansainvälisesti menestyneen värikieli-menetelmän (Colourstrings), jota käytetään Helsingin Lapsi- ja Juniorijousten kasvatuksessa sekä myös muissa oppilaitoksissa ympäri maailman. Juniorijousten jäsenet soittivat vuorollaan viulun "lintukielellä, äitikielellä, isäkielellä ja karhukielellä" eri väreillä merkityistä nuoteista. Silloisista Colourstrings-lapsista musiikkimaailman tähdiksi ovat nousseet muiden muassa Réka Szilvay, Pekka Kuusisto ja Linda Lampenius.

Veljeksille on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan kunniamerkki 1981, Suomen Valtion kulttuuripalkinto 1983, Unkarin valtion kunniamerkki 1990, Helsingin kaupungin kulttuuripalkinto 1995, Pro Musica -palkinto 1999 ja Kansainvälinen Kodály-palkinto 2007.

Szilvay esiintyi yhdessä Lapsijousten kanssa NBC:n joulushow’ssa, jota isännöi Andy Williams. Jakso kuvattiin Suomessa 1980-luvulla.

Szilvaylle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2009.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kuka kukin on 2007*, s. 993. Helsinki 2006. ISBN 951-1-20606-0
2. ↑  Géza Szilvay (Arkistoitu – Internet Archive) Colourstrings. Viitattu 17.2.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Helsingin Juniorijouset. (Arkistoitu – Internet Archive)
* Colourstrings continues to inspire. (Arkistoitu – Internet Archive)
* Ruokonen, Inkeri: / Szilvay, Géza (1943–). *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  11.12.2019. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
* Szilvay, Géza hakuteoksessa *Uppslagsverket Finland* (2012). (ruotsiksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Latvia
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Shimabara** (jap. 島原市, *Shimabara-shi*) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Nagasakin prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Shimabaran niemimaan itäreunalla Ariakenmeren rannikolla. Lännessä kaupungin alue nousee Mayu- ja Unzenvuorille. Ariakenmeren rannikolla sijaitseva pienten Tsukumosaarten ryhmä syntyi vuonna 1792 Mayuvuoren räjähtävässä tulivuorenpurkauksessa sinkoutuneista kivistä. Shimabarassa on 45 006 asukasta (elokuussa 2019) ja sen pinta-ala on 82,97 neliökilometriä.

Shimabara kehittyi historiallisesti Shimabaran daimiokunnan linnanaluskaupunkina. Se tunnetaan vuosien 1637–1638 Shimabaran kapinasta, jossa paikallinen kristitty väestö kapinoi Tokugawa-sotilashallintoa vastaan. Kapinasta ja vuoden 1792 suurta tuhoa aiheuttaneesta tulivuorenpurkauksesta huolimatta kaupungissa on jäljellä Edo-kauden kaupunkiympäristöä samurai-sotilasluokan asuintaloineen ja muine nähtävyyksineen, Shimabaran linna mukaan lukien. Matkailijoita Shimabaraan houkuttelee myös kuuma lähde Shimabara-onsen. Kaupunkioikeudet Shimabaralle myönnettiin kolmantena Nagasakin prefektuurissa vuonna 1940.

Merkittävimpiin elinkeinoihin kuuluvat turismin lisäksi elintarvike- ja alkoholiteollisuus, joka hyödyntää alueen runsaita vesivarantoja. Kaupungin koillisosa on prefektuurin hedelmällisintä aluetta ja tuottaa etenkin vihanneksia. Kaupunkia palvelee Shimabara-rautatien Shimabara-linja.

Kuvia
-----

* Vanhoja samuraitaloja ShimabarassaVanhoja samuraitaloja Shimabarassa
* Näkymä Shimabaran linnasta Shimabaran rautatieasemalleNäkymä Shimabaran linnasta Shimabaran rautatieasemalle
* Reikyū-jinjaReikyū-jinja

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  市の概要 Shimabara City. Viitattu 9.9.2019.
2. 1 2  平成31年（令和元年）　地区町別男女別人口及び世帯数 Shimabara City. Viitattu 9.9.2019.
3. 1 2 3  ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典: 島原市 Kotobank. Viitattu 9.9.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shimabara** Wikimedia Commonsissa

* Kaupungin internetsivut (japaniksi)

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Nagasakin prefektuuri |
| --- |
|  |
| Kaupungit | 
* Gotō
* Hirado
* Iki
* Isahaya
* Matsuura
* Minami-Shimabara
* Nagasaki (pääkaupunki)
* Ōmura
* Saikai
* Sasebo
* Shimabara
* Tsushima
* Unzen

 |  |
|  |
| Kunnatpiirikunnittain | **Higashi-Sonogin piirikunta** (Hasami · Higashi-Sonogi · Kawatana) · **Kita-Matsuuran piirikunta** (Ojika · Saza) · **Minami-Matsuuran piirikunta** (Shin-Kamigotō) · **Nishi-Sonogin piirikunta** (Nagayo · Togitsu) |

 |