recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Stefano Scodanibbio** (18. kesäkuuta 1956 Macerata, Italia – 8. tammikuuta 2012 Cuernavaca, Meksiko) oli italialainen kontrabasisti ja säveltäjä. Hän tuli 1980–1990-luvuilla tunnetuksi yhtenä kontrabasson renessanssin toteuttajista. Hän soitti eri maiden suurilla festivaaleilla teoksia, joita sävelsivät juuri häntä varten muiden muassa Sylvano Bussotti, Franco Donatoni, Julio Estrada, Brian Ferneyhough, Fred Frith, Vinko Globokar, Salvatore Sciarrino ja Iannis Xenakis. Scodanibbio teki pitkäaikaista yhteistyötä myös Luigi Nonon ja Giacinto Scelsin kanssa.

Scodanibbio kehitti uusia tekniikoita, jotka laajensivat kontrabasson sointiväriä ja äänialaa. Vuonna 1987 hän soitti esiintymisessään Roomassa taukoamatta neljän tunnin ajan 28 teosta 25:ltä säveltäjältä. Hän esiintyi usein duona kumppaneinaan Rohan de Saram ja Markus Stockhausen. Scodanibbio piti mestarikursseja mmonissa oppilaitoksissa ja opetti kontrabassonsoittoa vuonna 1996 Darmstadtin kesäkursseilla.

Säveltäjänä Scodanibbio teki kymmeniä teoksia ensisijaisesti jousisoittimille. Näihin kuuluvat *Sei studi* kontrabassolle, kolme jousikvartettoa, *Concertale* kontrabassolle, jousille ja lyömäsoittimille sekä kuusi duokappaletta kaikille mahdollisille neljän pääasiallisen jousisoittimen yhdistelmille. Hänen musiikkiteatterityönsä *Il cielo sulla terra* kantaesitettiin kesällä 2006. Scodanibbio oli teoksillaan neljästi edustettuna ISCM World Music Days -tapahtumassa. Kesäkuussa 2004 hän kantaesitti Luciano Berion sellolle säveltämästä *Sequenzasta* itse tekemänsä kontrabassoversion.

Scodanibbio oli aktiivinen teatteri- ja tanssipiireissä. Hänen kanssaan yhteistyötä tehneitä kirjailijoita, koreografeja ja tanssijoita olivat muiden muassa Rodrigo García, Virgilio Sieni, Hervé Diasnas ja Patricia Kuypers. Erityisen tärkeässä asemassa hänen urallaan olivat myös yhteistyösuhteet Terry Rileyn ja Edoardo Sanguinetin kanssa. Vuonna 1983 Scodanibbio perusti Rassegna di Nuova Musica -festivaalin, joka on järjestetty vuosittain Maceratassa, Italiassa. Hän perusti kontrabasisti, säveltäjä Daniele Roccaton kanssa Ludus Gravis -kontrabassoyhtyeen.

Scodanibbio kuoli 55-vuotiaana sairastettuaan motoneuronitautia.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Stefano Scodanibbio: Biography
2. ↑  Schott Music: Daniele Roccato
3. ↑  The Wire: Stefano Scodanibbio RIP


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Shikishima** (jap. 敷島) oli keisarillisen Japanin laivaston Shikishima-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Yhdessä viiden muun taistelulaivan (*Yashima*, *Fuji*, *Hatsuse*, *Asahi* ja *Mikasa*) kanssa alus muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.

Taustaa
-------

Vuosien 1894–1895 Kiinan–Japanin sodan jälkimainingeissa Venäjä painosti Japania palauttamaan Liaotungin niemimaan takaisin Kiinalle, minkä seurauksena Japani alkoi kasvattaa omaa sotilasmahtiaan tulevien uhkien varalta. Japani aloitti vuonna 1896 kymmenvuotisen laivastonrakennusprojektin valmistaakseen kuusi taistelulaivaa ja kuusi panssaroitua risteilijää.

Valmistus
---------

*Shikishima* tilattiin Britanniasta Thames Ironworks and Shipbuilding Companylta Blackwallista vuonna 1897. G. C. Macrow suunnitteli aluksen, joka oli käytännössä Britannian kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan aluksen paranneltu versio. Sen köli laskettiin 29. maaliskuuta 1897 ja alus laskettiin vesille 1. marraskuuta 1898. Alus valmistui 26. tammikuuta 1900.

Palvelus
--------

*Shikishima* osallistui Venäjän–Japanin sotaan ja vaurioitui 9. helmikuuta 1904 Port Arthurin taistelussa. Lisäksi se otti osaa Yalu-joen taisteluun ja Tsushiman salmen taisteluun, jossa alukseen osui kymmenen kranaattia. Alus palveli ensimmäisessä maailmansodassa Japanin kotivesillä ja vuonna 1919 laiva modernisoitiin.

Alus uudelleenluokiteltiin 1. syyskuuta 1921 "ensimmäisen luokan rannikkopuolustuslaivaksi". Samalla se siirrettiin sukellusveneiden koululaivaksi. Laivasta poistettiin vuonna 1923 aseistus ja se poistettiin alusluettelosta Washingtonin laivastosopimuksen mukaisesti. Alus luokiteltiin 1. huhtikuuta kuljetusalukseksi. Se pysyi Sasebossa asunto- ja koululaivana.

*Shikishima* kellui yhä Tyynenmeren sodan jälkeen ja oli välttänyt yhdysvaltalaisten ilmahyökkäykset. Alus ei kuitenkaan ollut liikkunut omin voimin yli kahteen vuosikymmeneen, ja lopulta se romutettiin vuonna 1948 Sasebossa.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway’s All the World’s Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Hore, Peter: *The Ironclads*. Lontoo: Southwater, 2006. ISBN 1-84476-299-8. (englanniksi)
* Whitley, M. J.: *Battleships of World War Two – An International Encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1998. ISBN 1-85409-386-X. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner 2002, s. 221.
2. ↑  Gardiner 1985, s. 224.

*Shikishima*-luokan taistelulaivat

|  |
| --- |
| *Shikishima* - *Hatsuse* |
| Edeltäjä: *Fuji-luokka* – Seuraaja: *Asahi* |
**Joonas Vuolle-Apiala** (1. joulukuuta 1874 Jämsä – 5. maaliskuuta 1930) oli suomalainen Jämsässä vaikuttanut tehtailija ja tilanomistaja.

Vuolle-Apialan vanhemmat olivat nahkuri, nahkatehtailija Kustaa Adolf Lindeman ja Karoliina Joonaantytär Manula (Kurra). Hänen veljiään olivat teollisuusneuvos Kustaa Vuolle-Apiala (1873–1959), lakitieteen tohtori Jalmari Vuolle-Apiala (s. 1879) ja Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut entinen Venäjän armeijan luutnantti Aleksi (Ali) Vuolle-Apiala (1889–1918).

Joonas Vuolle-Apiala valmistui kansakoulunopettajaksi. Hän sai isänsä kuoltua hallintaansa tämän Jämsään perustaman nahkatehtaan ja lisäksi hän omisti Jämsässä Vitikkalan kartanon. Hän oli perustamassa Jämsän suojeluskuntaa lokakuussa 1917. Suomen sisällissodan alkuvaiheissa Vuolle-Apiala kuului Jämsän suojeluskunnan alue-esikuntaan kunnes hän siirtyi helmikuussa 1918 Seinäjoelle valkoisten päämajan intendentuuriin. Kuultuaan keväällä 1918 Jämsässä tapahtuneista Jalmari Saaren johdolla tehdyistä punaisten vankien murhaamisista Vuolle-Apiala kiirehti rintamalta Jämsään, yritti saada teot loppumaan ja hän kävi tähän liittyen myös Seinäjoella selostamassa tapahtunutta valkoisten yleisesikunnalle. Tämän vuoksi Vuolle-Apiala joutui sodan jälkeen riitoihin Jämsän suojeluskunnan esikunnan jäsenten kanssa. Välit jäivät pysyvästi poikki ja myöhemmin Vuolle-Apiala totesikin *"Minua on nimitetty punikiksi ja miksikä hyvänsäkin, vaikka en milloinkaan ole ollut punainen enkä sitä aatesuuntaa hyväksykään"*.

Suomen sisällissodan jälkeen Joonas Vuolle-Apiala sai kesällä 1918 haltuunsa vuonna 1917 valmistuneen Jämsän työväentalon otettuaan vastuulleen talon rakentamisaikaiset lainat jotka tamperelainen pankki oli irtisanonut. Hän perusti talon ovia, oven- ja ikkunanpuitteita ym. puusepän tuotteita valmistaneen puunjalostusverstaan joka sai myös suuren kaappitilauksen Suomen armeijalta. Tehdas paloi kuitenkin huhtikuussa 1919. Vuolle-Apiala perusti sitten vuonna 1924 omistamansa Vitikkalan sahan yhteyteen *Osakeyhtiö Jämsän Puunjalostustehdas* nimellä toimineen uuden tehtaan. Tehtaassa oli 40 työntekijää ja siellä valmistettiin oven- ja ikkunanpuitteita. Vuolle-Apialan kuoltua 1930 hänen poikansa Esko johti tehdasta muutaman vuoden ajan kunnes se siirtyi eräälle Keravalla toimineelle saman alan yritykselle. Vitikkalan puunjalostustehdas lopetettiin 1950-luvulla.

Lähteet
-------

1. 1 2  Museo24 : Joonas Vuolle-Apialan puunjalostustehdas
2. ↑  Suomen sotasurmat 1914-1922 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Jukka Rislakki : *Kauhun aika - neljä väkivallan kuukautta Jämsässä 1918*, uudistettu ja laajennettu laitos, Ajatus kirjat, Helsinki 2007, Joonas Vuolle-Apialasta s. 24, 29, 54, 155, 231-232.
**Steffen Kjærgaard** (s. 24. toukokuuta 1973 Tønsberg) on norjalainen entinen ammattipyöräilijä. Kjærgaard aloitti ammattilaisuransa TVM-tallissa ja ajoi ilman dopingia vuosina 1995–97. Hän ajoi U.S. Postal Service Pro Cycling Team -tallissa vuosina 2000–2003 ja osallistui Ranskan ympäriajoon vuosina 2000 ja 2001.

Tiedotustilaisuudessa 23. lokakuuta 2012 Kjærgaard tunnusti käyttäneensä kilpauransa aikana dopingia. Kjærgaard kertoi käyttäneensä uransa aika oma-aloitteisesti erytropoietiinia (EPO) ja kortisonia. Kjærgaard on Norjan pyöräilyliiton puheenjohtaja. Hän aikoo jättää tehtävänsä.

Hän kiistää olleensa tietoinen U.S. Postalin harjoittamasta järjestelmällisestä dopingista.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hakola, Tero: Norjalainen ammattipyöräilijä tunnusti dopingin  23.10.2012. Helsingin Sanomat.  Arkistoitu 25.10.2012. Viitattu 23.10.2012.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja

 |

 |
**Kaisa & Kumppanit** oli suomalainen humppayhtye, jonka keulakuvana ja laulajana oli Kaisa Saari. Yhtyeen kotipaikka oli Huittinen, jossa yhtye oli perustettu Kaisa Saaren ja hänen miehensä Pauli Saaren (1931–2020) johdolla. Kaisa & Kumppanit toimi vuosina 1971–1991 ja julkaisi kymmenen albumia. Yhtyeen ohjelmisto koostui vanhasta tanssimusiikista ja sen esiintymiset keskittyivät Turun, Porin ja Tampereen väliselle alueelle. Alkuvuosina yhtyeessä oli Kaisa Saaren lisäksi seitsemän soittajaa, myöhemmin se kiersi viiden miehen voimin.

Jäsenet
-------

* Kaisa Saari, laulu
* Pauli Saari, hanuri
* Paavo Paunu, hanuri
* Hannu Paunu,kitara
* Ilkka Kotiranta, basso, saksofoni
* Pentti Salorinne, rummut

Diskografia
-----------

* *Muistojen hetket* (1980)
* *Laulellen* (1980)
* *Kymmenen vuotta* (1981)
* *Vanhaan hyvään aikaan* (1982)
* *Menneiltä ajoilta* (1984)
* *Rakkauden laulu* (1985)
* *Iloinen laulaja* (1987)
* *Muistojen helminauha* (1988)
* *Ruusut* (1990)
* *Pelimannin jäähyväiset* (1992)

Lähteet
-------

1. ↑  Saari Pauli  2020. Suomen Lions-liitto. Viitattu 20.9.2021.
2. ↑  Ilpo Hakasalo ja Esko Sala: Kaisan ja Paulin kahdentuhannen keikan rundi  1.11.1991. Helsingin Sanomat.
Gunnar Lange (oikealla) vuonna 1957.**Nils Gunnar Lange** (9. maaliskuuta 1909 Tukholma – 17. syyskuuta 1976 Bromma) oli ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Ruotsin kauppaministerinä 1955–1970.

Gunnar Lange syntyi Tukholmassa kanslianeuvos Nils Langen poikana. Agronomiksi opiskellut Lange nimitettiin 1935 Ruotsin maataloushallituksen virkamieheksi, minkä lisäksi hän opetti yliopistossa. Vuonna 1941 hän suoritti lisensiaatin tutkinnon ja lähti Pohjois-Carolinan yliopistoon Yhdysvaltoihin maatalouden ja kansantaloustieteen apulaisprofessoriksi. Palattuaan Ruotsiin 1943 hän ryhtyi elintarvikekomission toimistopäälliköksi ja palasi 1946 maatalousministeriöön valtiosihteeriksi. Vuonna 1950 hän siirtyi valtiovarainministeriöön. Hän toimi useiden ministeriöiden virkamiehenä kunnes hänet 1955 nimitettiin kauppaministeriksi. Hän toimi valtiopäiväedustajana 1953–1976, josta kaksikamarisen järjestelmän aikana vuoteen 1970 asti toisessa kamarissa.

Kauppaministerinä Langella oli tärkeä rooli Euroopan vapaakauppajärjestön luomisessa ja myös Suomen Efta-liitännäisjäsenyydessä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Gunnar Lange, Riksarkivet. Viitattu 2.11.2014.
2. 1 2  Möller, Knud: "Lange, Nils Gunnar (1909)", teoksessa Huovinen, Pentti ja Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 109–110. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Ruotsi

 |

 |
**Joonialainen stoa** on tutkimuksessa käytetty nimitys eräästä antiikin aikaisesta stoasta eli pylväshallista Miletoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.

Joonialaisen stoan ja Pyhän tien alueen raunioita tulvan aikaan.
Stoa rakennettiin roomalaisella kaudella Flaviusten hallitsijasuvun aikana eli vuosien 69–96 jaa. välillä, ja sitä muutettiin vielä keisari Trajanuksen aikana vuosien 98–117 jaa. välillä. Se sijaitsi Miletoksen keskustassa kaupungista Didymaan johtaneen niin kutsutun Pyhän tien alkupään itälaidalla, ja se oli rakennettu Capiton kylpylän ja Eudemoksen gymnasionin etupuolelle. Se muodosti näin Pyhän tien itäpuolisen pylväikön, siinä missä lännenpuoleinen pylväikkö kytkeytyi kaupungin Pohjoiseen agoraan.

Stoan pituus oli noin 100 metriä ja syvyys noin 14 metriä. Se edusti joonialaista tyyliä, mistä se on saanut nykyisen nimensä, ja sen kadun puolen julkisivussa arvioidaan olleen 35 pylvästä. Se oli rakennettu suhteellisen korkealle, seitsenportaiselle krepidomalle. Pylväikön takana oli rivissä 19 huonetta. Sieltä oli pääsy myös Capiton kylpylään.

Pieni osa stoasta, mukaan lukien neljä joonialaista pylvästä ja seinää, on kunnostettu alkuperäiselle paikalle. Sellaisena rakennus on nykyisin Miletoksen arkeologisen alueen näyttävimpiä kohteita. Vuodenajasta riippuen rauniot ovat välillä tulvaveden vallassa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Ionic Stoa *A walk through ancient Miletus*. Foundation of the Hellenic World. Viitattu 4.11.2019.
2. ↑  Hellenistic Gymnasium of Eudemus (Kuva: Capiton kylpylän, Eudemoksen gymnasionin ja Joonialaisen stoan pohjakaava) *A walk through ancient Miletus*. Foundation of the Hellenic World. Viitattu 4.11.2019.
3. ↑  Miletus in Turkey *Slow Travel Guide*.  Arkistoitu 23.7.2019. Viitattu 4.11.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Joonialainen stoa** Wikimedia Commonsissa
**Shikarpur** (urduksi ‏شِکارپُور‎, *Śikārpūr*; sindhiksi شِڪارَپُور) on kaupunki Pakistanin Sindhin provinsissa. Aikanaan kaupungilla oli huomattava asema kauppareitillä kohti Keski-Aasiaa ja Persiaa, mutta 1800-luvulla se taantui pienemmäksi paikalliskeskukseksi. Sen asukasluku oli vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 196 158.

Maantiede
---------

Vanha rakennus.
Shikarpur sijaitsee Pakistanin Sindhin provinsin pohjoisosassa Shikarpurin piirikunnassa.

Historia
--------

Shikarpurin perustivat Daudputrat vuonna 1667. Nimensä kaupunki sai alueen mukaisesti. Ennen kaupungin perustamista alue oli metsästysmaata (*shikargah*) jota käyttivät Maharan heimon metsästäjät (*shikari*). Kalhora-dynastian hallitsija Yar Muhammad Kalhoro hyökkäsi Shikarpuriin vuonna 1701 ja hänen seuraajansa Nur Muhammad Kalhoro ajoi Daudputrat alueelta. He perustivat myöhemmin uuden Bahawalpurin kaupungin toisaalle.

Persian hallitsija Nadir Šah teki sotaretken Nur Muhammad Kalhoron hallitsemaan Sindhiin vuonna 1740. Hän liitti omaan valtakuntaansa osia Kalhoro-dynastian alueista ja niiden mukana myös Shikarpurin. Samalla paikallishallitsijoiksi nostettiin jälleen Daudputrat. Kalhoro-dynastian onnistui kuitenkin jälleenvallata kaupunki vuonna 1754 heidän liittouduttuaan Ahmad Šah Dorranin kanssa. Ahmad Šah teki Kalhoro-dynastian Murad Yarista Dorrani-valtakunnan alaisen Sindhin kuvernöörin.

Dorrani-valtakunnan kaudella paštuja kannustettiin muuttamaan uusille alueille verohelpotuksin (*Pattadari*). Monet heistä päätyivät Shikarpurin alueelle. Yksi kaupungin tunnetuimpia kirjailijoita ja uskonnollisia henkilöitä oli Afganistanista kaupunkiin muuttanut Šah Fakir Alwi. Samalla kaupungista kehkeytyi tärkeä Persiaan, Afganistaniin ja Keski-Aasiaan suuntautuvan kaupan kauttakulkureitti. Kaupunki oli tunnettu suuresta katetusta basaaristaan. Kauppaa hallitsivat tuolloin tyypillisesti hindulaiset kauppiaat.

Shikarpur liitettiin Afganistanista riippumattoman Talpur-dynastian alaisuuteen vuonna 1825 ja heitä seurasi brittivalta vuonna 1843. Shikarpurin merkitys kaupan keskuksena alkoi huveta. Brittien levittäytyessä he avasivat uusia vaihtoehtoisia kaupungin ohittaneita kauppareittejä esimerkiksi Quettan ja Khaibarsolan kautta. Kaupunki taantui toissijaiseksi paikalliseksi keskukseksi. Pakistanin itsenäistyttyä vuonna 1947 Shikarpurista on tullut maatalouteen liittyvän teollisuuden keskus, sekä oman piirikuntansa hallinnollinen keskus.

Väestö
------

Paikallista katuruokaa.
Shikarpurin asukasluku oli Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 196 158.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs ja G. Lecomte: *Encyclopaedia of Islam, Volume IX (San-Sze)*, s. 440. BRILL, 1998. ISBN 9789004104228. (englanniksi)
2. 1 2  Urban localities by population size and their population by sex, annual growth rate and household size (pdf) Pakistan Bureau of Statistics. Viitattu 21.8.2021. (englanniksi)
Kairyū merimuseossa Kuressa, Japanissa.
**Kairyū** (suom. *Merilohikäärme*) oli keisarillisen Japanin laivaston pienoissukellusveneluokka.

Kaksi ensimmäistä alusta valmisti 1943-1944 Ourazakin ja Yokosukan telakoiden koulut. Ne perustuivat Pearl Harborin hyökkäyksessä käytettyihin A-tyypin pienoissukellusveneisiin, joihin lisättiin ohjauspinnat sivusuuntaamiseen. Koeajojen jälkeen päätettiin Yokosukasta tilata pienempi versio, josta lopulta tuli Kairyūn prototyyppi.

Alusten maksimi sukellussyvyys oli ilman torpedoita 146,3 metriä ja torpedojen kanssa 100,58 metriä. Toimintamatka oli pinta-ajossa viiden solmun nopeudella 450 merimailia ja sukelluksissa 36 merimailia 3 solmun nopeudella. Alusten Isuzu 85 hevosvoiman moottoreiden hankinnan osoittautuessa vaativaksi osaan aluksista jouduttiin valmistamaan pidempi runko, jotta korvaavat moottorit saatiin sopimaan. Aseistuksena oli kaksi 457 mm torpedoa, joiden puutteen vuoksi osaan aluksista sijoitettiin ainoastaan 800 kilogramman TNT-panos keulaan.

Tuotanto alkoi helmikuussa 1945 lukuisilla tehtailla. Alukset valmistettiin kolmesta osasta ja koottiin kuljetuslavoille, jotka voitiin siirtää nostureilla laukaisupaikoille. Yhden aluksen valmistamiseen kului aikaa noin 30 vuorokautta ja tarkoituksena oli valmistaa niitä runsaasti. Vuonna 1945 suunnitelmissa oli valmistaa aluksista myös suurempi 40 tonnin versio, mutta se ei toteutunut sodan päättyessä.

Noin 20 valmistunutta alusta käytettiin miehistöjen kouluttamiseen. Näissä aluksissa oli suurempi torni, joka oli varustettu kahdella periskoopilla.

Palvelus
--------

Yhtäkään näistä itsemurha-aluksista ei ehditty käyttää taistelussa, koska ne varattiin Japanin kotisaarille tapahtuvan maihinnousun torjuntaan.

Muutamia säilyneitä Kairyū-aluksia on museoituina Japanissa.

Lähteet
-------

* Watts, Anthony J.: *Japanese Warships of World War II*. Lontoo: Ian Allan, 1967. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Watts 1967 s. 219-220
Pyhiinvaeltaja
**Shikokun pyhiinvaellusreitti** on Japanissa Shikokun saarella kulkeva vajaa 1 200 kilometriä pitkä temppelireitti, joka kulkee 88 temppelin kautta. Reitin historia ulottuu 700-luvulle, jolloin Kūkai-niminen buddhamunkki eli saarella. Hänen uskotaan perustaneen reitin. Ensimmäiset maininnat pyhiinvaelluksesta ovat 1100-luvulta.

Temppelireitin kiertää vuosittain noin 4 000 vaeltajaa. Pyhiinvaeltajilla (*Henro*) on yllään valkoinen takki ja olkihattu päässään. Aina temppelissä käydessään pyhiinvaeltaja saa leimakirjaansa merkinnän käynnistä.

Pyhiinvaellusreitti

Reitin temppeleitä
------------------

* No 1 Ryōzen-ji on reitin aloituspaikka lähellä Tokushimaa.
* No 38 Kongōfuku-ji sijaitsee saaren eteläisimmän niemen kärjessä.
* No 60 Yokomine-ji sijaitsee Ishizuchi-vuoren rinteellä 700 metrin korkeudella.
* No 64 Maegami-ji
* No 88 Ōkubo-ji on reitin lopetuspaikka.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Anne Puumala: 88 temppeliä, 1200 kilometriä.  *Aamulehti*, 14.8.2013, s. B25.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Shikokun pyhiinvaellusreitti**.
**Kairon sinfoniaorkesteri** (arab. اوركسترا القاهرة السيمفونى‎) on Egyptin vanhin sinfoniaorkesteri. Sen perusti vuonna 1959 sen ensimmäisenä pääkapellimestarina toiminut itävaltalainen Franz Litschauer.

Kairon sinfoniaorkesterin myöhempien pääkapellimestarien joukossa on ollut muiden muassa Ahmed El Saedi. Tärkeässä asemassa orkesterin ohjelmistossa ovat olleet Anton Brucknerin, Gustav Mahlerin, Maurice Ravelin, Claude Debussyn, Béla Bartókin, Paul Hindemithin, Igor Stravinskyn, Sergei Prokofjevin ja Dmitri Šostakovitšin teokset. Konserttikausi 2014/2015 avattiin kaikkien Ludwig van Beethovenin sinfonioiden esityksillä. Orkesteri on esittänyt myös lukuisia merkittäviä teoksia yhteistyössä siihen integroidun kuoron kanssa. Osa orkesterin jäsenistä soittaa myös sinfoniaorkesterin yhteydessä toimivassa kamariorkesterissa, joka on pitänyt säännöllisesti konsertteja Kairon oopperatalossa.

Kairon sinfoniaorkesterin vierailevina kapellimestareina ovat esiintyneet muiden muassa Charles Munch, Carlo Zecchi, Ole Schmidt, Yehudi Menuhin, Gennadi Roždestvenski, Patrick Fournillier ja Daniel Barenboim. Orkesterin kanssa esiintyneisiin solisteihin ovat kuuluneet Rudolf Buchbinder, Abdel Rahman El Bacha, Jörg Demus, Ramzi Yassa, André Navarra, Mstislav Rostropovitš, Viktorija Postnikova, Stefan Vladar, Christian Altenburger ja Anastasija Tšebotarova. Kairon sinfoniaorkesteri on julkaissut levytyksiä ja kiertänyt esiintymässä monissa Euroopan maissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Cairo Symphony Orchestra to perform concert in Cairo’s Opera House on Jan. 22 Egypt Today
2. 1 2 3  History Cairo Symphony Orchestra
**Gorjatši Kljutš** (ven. Горя́чий Ключ) on kylpyläkaupunki Krasnodarin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaukasusvuorten juurella Kubaniin laskevan Psekups-joen rannalla 65 kilometriä Krasnodarista etelään. Viiden kilometrin päässä kaupungista sijaitsee Krasnodarin ja Sotšin välisen rautatien Gorjatši Kljutšin asema. Asukkaita on kaupungissa 32 400 henkeä ja koko kaupunkipiirissä 59 300 (vuonna 2013).*lähde?*

Seudulla asuneet adygeit pakenivat Kaukasian sodan aikana Turkkiin. Vuonna 1864 perustettiin Gorjatši Kljutšin kylpyläpaikkakunta. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1965. Paikallisten kivennäislähteiden vettä käytetään mm. tuki- ja liikuntaelinten, ääreishermoston sekä ruoansulatuselimistön sairauksien hoitoon. Kaupunki on suosittu matkailukohde.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 110. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gorjatši Kljutš** Wikimedia Commonsissa

* Gorjatši Kljutšin sivusto (venäjäksi)
**Shiman sairaala** (jap. 島病院, Shima byōin) on japanilaisessa kaupungissa, Hiroshimassa sijainnut yksityissairaala. Sairaalan johtajana toimi sen omistaja ja perustaja tohtori Kaoru Shima. Sairaala oli toimintatyypiltään kirurginen sekä sisäelimien sairauksiin erikoistunut, ja siinä tehtiin leikkausoperaatioita. Toisen maailmansodan loppuvaiheissa alkoi Shiman sairaala kärsiä pahasta materiaalivajeesta. Hoitotarvikkeita sekä lääkeaineita alkoi olla yhä vaikeampaa saada toimitettua.

Erotukseksi mainittakoon, että niin kutsuttuna *Atomisairaala*na nimitettiin Hiroshimassa olevaa Punaisen Ristin sairaalaa. Se säilyi pommitustuhoista toimintakykyisenä. Punaisen Ristin sairaala erikoistui myöhemmin säteilyvammojen hoidossa.

Sairaalan historiallinen merkitys korustui siinä, että se oli "Little Boy" -nimisen atomipommin osumakohta ja kaiken hävityksen keskipiste eli hyposentrumi. Pommi pudotettiin Enola Gay -nimisestä B-29 pommituskoneesta 6. elokuuta 1945 ja sen tähtäyspisteenä oli ollut sairaalasta 300 metrin päässä sijainnut Aioin silta. Sairaala tuhoutui niin täydellisesti, ettei siitä jäänyt juurikaan mitään jäljelle: esimerkiksi sen sisääntulon yhteydessä olleet kiviset pilarit olivat kokonaan sulaneet. Kaikki siinä olleet henkilöt kuolivat, niin potilaat kuin hoitohenkilökuntakin. Lisäksi uhreissa oli potilaitten omaisia, jotka olivat tulleet tarjoamaan hoidettaville aamupalaa. Japanilaisen käytännön mukaan: läheiset huolehtivat hoidossa olevalle tämän tarvitseman ruokahuollon, eikä sairaalan taholta kuten muun muassa länsimaissa.

Tohtori Shima oli itse potilaskäynnillä pommituksen aikaan muualla. Hän oli Hiroshiman lähistöllä maaseudulla, tarpeeksi etäällä atomipommin räjähdysvaikutuksista. Näin ollen Shima selvisi ydinräjähdyksestä loukkaantumatta, eikä esimerkiksi ollut niin kutsuttu hibakusha. Sodan jälkeen Shiman sairaala toimi edelleen, täydellisesti uudelleenrakennettuna.

6. elokuuta 1945 tehdyn atomipommihyökkäyksen muistolaatta.

Lähteet
-------

* Silvennoinen, Martti: Sydämenlyöntejä jälkeen Hirošiman. Julkaisija: Kirjapaja, Helsinki, 1973. ISBN 951-621-070-8. (s. 11-21)
* Gordon Thomas & Max Morgan Witts: *Enola Gay – Pommikone Hiroshiman yllä*. Wsoy, 1981. Suom. Antti Nuuttila.

### Viitteet

1. ↑  Silvennoinen s. 16-20

Aiheesta muualla
----------------

* (japaniksi)
*
Gornergratin rata on osittain kaksiraiteinen, taustalla Matterhorn.
Gornergratin asema 3 089 metrin korkeudessa.
**Gornergrat Bahn** (**GGB**) on sveitsiläinen rautatieyhtiö, joka omistaa Gornergratvuorelle kulkevan rautatien (saks. ***Gorgergratbahn***) Etelä-Sveitsissä Zermattin alueella. GGB:n omistaa pörssinoteerattu liikenneyhtiö BVZ Holding AG.

Historiaa
---------

Gornergratin rata Zermattin kylästä Gornergratille otettiin käyttöön vuonna 1898.

Toiminta
--------

Gornergrat Bahn omistaa radan lisäksi radalla käytettävän junakaluston, asema- ja majoitustiloja sekä osan matkailupalveluyhtiö Gornergrat Experience AG:sta. 

Yhtiön liikevaihto oli vuonna 2014 23 milj. Sfr. Henkilöstön määrä oli 98.

Rataverkko
----------

Gornergratin radan pituus on 9 339 metriä. Radalla on yhteensä kuusi pysähdyspaikkaa.

Rataverkko on kapearaiteinen (1 000 mm) ja varustettu koko matkaltaan hammasrattain. Radan korkeusero on 1 484 metriä. Rautatien keskimääräinen jyrkkyys on 160 promillea ja suurin jyrkkyys 200 promillea.

Rata on ollut alusta alkaen sähköistetty. Käyttöjännite oli alun perin 550 V (kolmivaiheinen, 40 Hz), mutta se nostettiin vuonna 1930 725 volttiin (kolmivaiheinen, 50 Hz).

Yhtiön rata ei liity teknisesti muihin rautateihin, mutta Zermattissa on vaihtoyhteys Matterhorn Gotthard Bahnin juniin Vispin suuntaan. Lisäksi Riffelalpin asemalta on 675-metrinen akkukäyttöinen raitiotieyhteys hotellille.

Junaliikenne
------------

Junaliikenne Gornergratille on ympärivuotista. Junia kulkee kesä- ja talvikaudella 2–4 tunnissa, keväisin ja syksyisin tunneittain. Matka vuorelle kestää 29–42 minuuttia, alaspäin muutaman minuutin enemmän.

Gornergrat Bahnilla kulki vuonna 2014 noin 1,6 miljoonaa matkailijaa.

Lähteet
-------

* Schweers, Hans; Wall, Henning; et al.: *Eisenbahnatlas Schweiz*. Sveitsin rautatiekartasto, s. 56. Köln, Saksa: Verlag Schweers + Wall GmbH, 2012. ISBN 978-3-89494-130-7. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (englanniksi)
* Gornergrat Bahn: Erste elektrische Zahnradbahn der Schweiz (GGB:n historiaa BVZ:n verkkosivuilla) BVZ Holding AG.  Arkistoitu 8.12.2015. Viitattu 29.11.2015. (saksaksi)
* Geschäftsbericht 2014 (pdf) (GGB emoyhtiön vuosikertomuksessa vuodelta 2014, sivut 22, 68) BVZ Holding AG.  Arkistoitu 8.12.2015. Viitattu 29.11.2015. (saksaksi)

### Viitteet

1. ↑  Wägli, Hans G.: *Schienennetz Schweiz. Réseau ferré suisse*, s. 61. Strecken, Brücken, Tunnels. Ein technisch-historischer Atlas. Atlas technique et historique. Toutes les lignes, les ponts, les tunnels. Zürich: AS Verlag & Buchkonzept AG, 2010. ISBN 978-3-909111-74-9. (saksaksi), (ranskaksi)
2. ↑  Offizielles Kursbuch *Aikataulut 139*.  Aikataulu 13.12.2015–10.12.2016. Ittigen, Bern, Sveitsi:  Bundesamt für Verkehr (Sveitsin liikenneministeriö).  Arkistoitu 10.1.2011. Viitattu 29.11.2015. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi), (retoromaaniksi), (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gornergratbahn** Wikimedia Commonsissa
Gorkin autotehdas
**Gorkin autotehdas** on venäläisen GAZin autotehdas, joka sijaitsee Nižni Novgorodissa.

Neuvostoliiton korkein neuvosto ja Ford Motor Company solmivat 31. toukokuuta 1929 sopimuksen kevyiden ja kuorma-autojen tuotannosta lisenssillä. Valmistettaviksi malleiksi valittiin Ford-A-henkilöauto ja Ford-AA-kuorma-auto. Tuotanto alkoi pienessä Gudok Oktjabrja -kokoonpanoverstaassa kokoamalla 10 Ford-AA-kuorma-autoa vuonna 1930.

Henry Fordin kanssa tehdyn sopimuksen perusteella pystytettiin Albert Kahnin arkkitehtitoimiston suunnittelema GAZ-tehdas Nižni Novgorodiin, joka pian nimettiin uudelleen runoilija Maksim Gorkin mukaan Gorkiksi. Ensimmäiset 1,5 tonnin kuorma-autot valmistuivat tehtaasta tammikuussa 1932.
Neuvostoliittolaiset insinöörit uudistivat autoa, johon tuli vahvistettu vaihdelaatikko, ohjausmekanismi ja ilmansuodatin. Autot valmistettiin kokonaan kotimaisista osista 1933 lähtien. Vuonna 1934 puusta ja pahvista valmistettu ohjaamo muutettiin metallirakenteiseksi ja katto dermatiiniiksi, joka oli nitroselluloosalla vahvistettua puuvillakangasta.

Tehtaan tuotanto käsitti aluksi pääasiassa Fordin lisenssituotteita. 
Toisen maailmansodan jälkeen käynnistyi kohtalaisen nopeasti jo sotavuosina aloitetun suunnittelun tuloksena uuden, hyvin nykyaikaisen henkilöauton, GAZ M-20 Pobedan ja 31 vuotta lähes muutoksitta tuotetun GAZ-51-kuorma-auton valmistaminen.

Katso myös
----------

* Kamajoen autotehdas
**Asýrtiko** (kreik. Ασύρτικο, myös *Assýrtiko*, *Assyrtico*) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä valkoinen viinirypälelajike. Se on kotoisin Santorínin saariryhmästä Kykladeilta.

Asýrtiko- ja Athíri-lajikkeista tehtyä viiniä Santorínilta.
Asýrtiko on Kreikan tunnetuimpia ja ikonisimpia lajikkeita. Egeanmeren saarten lisäksi sitä viljellään myös muun muassa Pohjois-Kreikassa. Siitä valmistetaan monenlaisia hapokkaita ja hedelmäisiä viinejä kuivista ja raikkaista valkoviineistä *Vinsanto*-jälkiruokaviineihin. Asýrtikoa sekoitetaan usein Athíri-lajikkeen kanssa, ja sitä käytetään myös retsínan valmistukseen.

Santorínin olosuhteet ovat kuivat – sen ilmasto on käytännössä erämaailmasto – ja tuuliset. Siksi viiniköynnökset istutetaan harvakseltaan ja kasvatetaan lähellä maanpintaa niin, että ne kääritään eräänlaisiksi "koreiksi" tuulta vastaan. Samalla köynnöksille riittää vain pieni määrä vettä, jonka ne saavat lähinnä aamukasteesta. Tuliperäinen maaperä auttaa säilyttämään sen vähän veden, joka ilmastossa on saatavilla. Koska viininkorjuu on perinteisesti tehty kuumuuden vuoksi yöaikaan, lajike tunnetaan myös nimellä *Nychtéri* (Νυχτέρι, "Yöaikainen").

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Fournaris, Panayiotis: *Wine from Ancient Greece until Today*, s. 66–73. Athens: M. Toubis S. A. Editions, 2008. ISBN 978-960-540-823-7.
2. 1 2 3  Assyrtico Wine *Wine Searcher*. Viitattu 13.6.2016.
3. ↑  Assyrtiko Berry Bros & Rudd. Viitattu 14.9.2016.
4. ↑  Sigalas Wines *All about Greek Wine*.  Arkistoitu 12.4.2016. Viitattu 14.9.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Asýrtiko** Wikimedia Commonsissa
**Anne Lauvergeon** on ranskalainen yritysjohtaja. Hän toimi ydinvoimayhtiö Arevan pääjohtajana yrityksen perustamisesta vuonna 2001 vuoteen 2011, jolloin Ranskan hallitus irtisanoi hänet. Lehdistö käytti Lauvergeonista lempinimeä *Atomic Anne*. *Forbes*-lehti valitsi Lauvergeonin useita kertoja maailman vaikutusvaltaisimpien naisten listalle.

Ennen Arevan johtajuutta Lauvergeon toimi uraanintuottaja Cogeman johtajana ja sitä ennen teleyhtiö Alcatelin johdossa. Aikaisemmin hän on työskennellyt myös Ranskan presidentin François Mitterrandin henkilökohtaisena avustajana. Arevan jälkeen Lauvergeon siirtyi ALP-nimisen konsulttiyhtiön johtoon. Hän toimii myös useiden yritysten hallituksissa.

Lauvergeonilla on insinöörin tutkinto École de Minesistä. Hän on suorittanut tutkinnon myös fysiikasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Anne Lauvergeon Suez. Viitattu 7.2.2021. (englanniksi)
2. 1 2 3  Erlanger, Steven: ‘Atomic Anne’ Keeps France Spinning *The New York Times*.  18.3.2011. Viitattu 7.2.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Tervonen, Taina: Ydinvoiman rautarouva *Vihreä Lanka*.  23.11.2007. Viitattu 7.2.2021.
4. ↑  Ydinvoimayhtiö Arevan pääjohtaja sai potkut *Helsingin Sanomat*.  18.6.2011. Viitattu 7.2.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**JuuriJuhla-RotFest** eli Espoon kansanmusiikkiviikko järjestetään vuosittain huhtikuussa. Tapahtuma alkoi vuonna 2003 Kevät soi -nimisenä. Vuodesta 2004 nimi on ollut JuuriJuhla-RotFest. Tapahtuma tarjoaa suomalaista, suomenruotsalaista ja kokeilevaa kansanmusiikkia.
Lasten kansanmusiikkikonsertit ovat alusta asti olleet olennainen osa JuuriJuhlan ohjelmaa, kuten myös suomenruotsalaiset tapahtumat.

JuuriJuhlan päänäyttämö on Leppävaaran Sellosali, mutta konserttipaikkoina toimivat myös Espoon vanhat kartanot, kirkot sekä seurantalot.
Tapahtuman taiteellisena johtajana toimii kansainvälisesti ansioutunut harmonikkataiteilija, taiteilijaprofessori Maria Kalaniemi. 

JuuriJuhla-RotFestin järjestävät JuuriJuhla-RotFest-yhdistys, Suomen Kansanmusiikkiliitto, Espoon kaupunki, Espoon Kansanmusiikkikilta, Uudenmaan Kansanmusiikkiyhdistys, Espoon tuomiokirkkoseurakunta, Esbo svenska församling sekä Esbo Hembygdsförening.

Vuoden 2009 JuuriJuhla
----------------------

Vuoden 2009 JuuriJuhla pidettiin 13.-18. huhtikuuta. Esiintyjiä oli muun muassa Ilona Korhonen Ensemble, Tsuumi Sound System, Vieno Kekkonen & Pekka Pentikäinen, J. Karjalainen & Veli-Matti Järvenpää, Frigg, Maria Kalaniemi & Pekka Lehti, Jouhiorkesteri, Polka Chicks ja Pasi K & Hurmos.

Aiheesta muualla
----------------

* JuuriJuhla-RotFest internetissä
**At Last the 1948 Show** oli brittiläinen sketsisarja, joka esitettiin vuosina 1967–1968. Sitä pidetään tärkeänä esivaiheena *Monty Pythonin lentävän sirkuksen* synnylle.

*At Last the 1948 Show’ssa* näyttelivät muun muassa John Cleese, Graham Chapman, Tim Brooke-Taylor ja Marty Feldman. Sen tuotti ITV-kanavaverkolle David Frost yhteistyössä Rediffusion-yhtiön kanssa. *At Last the 1948 Show’n* sketsien välissä esiintyi usein "ihana Aimi Macdonald", joka esitti tavallisesti jonkin omaa etua tavoittelevan itsekeskeisen mainoksen. Nimensä sarja sai ilmeisesti John Cleesen kommentista, joka koski sarjan esitysluvan saamiseen mennyttä aikaa.

Yksi *At Last the 1948 Show’n* tunnetuimmista sketseistä on "Four Yorkshiremen", jossa neljä yorkshireläistä muistelee varhaisvuosiaan ja yrittää keskustelun edetessä aina ylittää toistensa kertomukset, niin että kuvaukset vähäosaisesta lapsuudesta muuttuvat yhä rajummiksi ja absurdeimmiksi. Monty Python -komediaryhmä on esittänyt sketsin usein lavanäytöksissään.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Anthony Clark: At Last The 1948 Show (1967–68) Screenonline. Viitattu 13.8.2007. (englanniksi)
2. 1 2  Mark Lewisohn: At Last The 1948 Show  2003. BBC. Viitattu 13.8.2007. (englanniksi)
3. ↑  At Last The 1948 Show Nostalgia Central.  Arkistoitu 16.4.2007. Viitattu 13.8.2007. (englanniksi)
**Juurileiri** oli 15–20-vuotiaille suunnattu aikuistumisleiri, jolla tutustuttiin vanhaan suomalaiseen elämäntapaan, maailmankuvaan, uskomuksiin ja kansanperinteeseen. Aiheita käsiteltiin keskustelujen, perinteisten käsitöiden ja itseilmaisun keinoin sekä opeteltiin vanhan omavaraistalouden elämäntapaan kuuluvia taitoja.

Juurileiri järjestettiin kerran kesässä Frantsilan yrttitilan isännöimällä Koskelan museotorpalla Suodenniemellä vuodesta 2004 lähtien. Leiritoiminta lähti liikkeelle 2003, kun alle kymmenen kansanperinteen parissa työskentelevän aikuisen työryhmä oli utelias tietämään, kiinnostaisiko nykynuoria villivihannesten keräily, pärekorin teko, kansanlaulujen laulaminen, syntyjen syvien pohdiskelu muinaisrunojen pohjalta, savusaunan lämmitys ynnä muu leirin ohjelma. Ensimmäisellä leirillä nuoria osanottajia oli kahdeksan. Koska nuorten innostus oli kova, ja lisää aikuisia opettajiakin oli leireille tulossa jakamaan vapaaehtoistyönä taitojaan, toiminta lähti kehittymään ja vakiintumaan. Keväällä 2007 leirin järjestäjät perustivat **Juurielo**-nimisen yhdistyksen leiritoiminnan ympärille.

Leirien järjestäminen loppui vuonna 2014.

Leirin ohjelma
--------------

Juurileirin ohjelma vaihteli vuosittain. Leireillä on opetettu mm. yrttitietoutta, kasvivärjäystä, jousiammuntaa, muinaiskalastusta, kehräystä, lautanauhojen kutomista ja pettuleivän leivontaa. Keskustelunaiheina olivat esimerkiksi esivanhempiemme elämän edellytykset luonnon ehdoilla, siihen liittyvä maailmankuva ja syklinen aikakäsitys, kansanusko ja -tieto, eri elementit (maa, vesi, tuli ja ilma), elämän kiertokulku, naiseksi ja mieheksi kasvaminen, yhteisöllisyys ja omien juurten pohdinta. Leirillä käytiin läpi myös sarja seremonioita, joiden tarkoituksena oli avata mytologiaa elämyksellisellä tavalla. Leiri päättyi loppujuhlaan, johon nuorten perhe ja sukulaiset voivat osallistua. Leiri saattoi toimia vaihtoehtona rippileirille ja Prometheus-leirille.

Juurileirin vuodenkiertotapahtumat
----------------------------------

Juurileiritoimintaan kuului kesäleirin lisäksi viikonlopun mittaisia tapahtumia ympäri vuoden. Juurileirin käyneet tapaavat toisiaan kekrijuhla- ja laskiaistapaamisissa, joita on järjestetty mm. alkuperäiskarjatilalla Uudellamaalla, ekoyhteisössä Pohjois-Hämeessä ja leirikeskuksessa Raaseporin linnan tuntumassa.

Järjestäjät
-----------

Leirin järjesti Juurielo ry, jonka tavoitteina on edistää omien juurten tuntemusta, esivanhempien maailmankuvan ymmärrystä, elämän kunnioitusta, luontoyhteyttä ja samalla yhteyttä omaan itseen, yhteisöllisyyttä sekä paikallisperinteiden tuntemusta ja niistä nauttimista. Mukana ovat vuosien varrella olleet myös Frantsilan Luomuyrttitila, Sukukansojen ystävät ry ja Uusarkaainen ARKI ry.

Katso myös
----------

* Uskonnoton aikuistumiskoulutus
* Rippikoulu
* Prometheus-leiri

Lähteet
-------

* uskonnonvapaus.fi
* Lehdistötiedote 25.6.2007
**Anne Kauppi** (s. 1962) on suomalainen pianisti. Hän on esittänyt mm. Johann Sebastian Bachin ja Frédéric Chopinin musiikkia. 

Hän levytti vuonna 2008 kaikki Chopinin etydit ja 2010 balladit ja fantasiat.

Kauppi sijoittui Maj Lind -pianokilpailussa jaetulle 3. sijalle vuonna 1979.

Kauppi on opiskellut Espoon musiikkiopistossa vuosina 1970-73 ja vuosina 1973-80 Sibelius-Akatemiassa, jossa suoritti pianonsoiton III kurssin maksimipistein. Ensikonserttinsa hän soitti vuonna 1980. Hän jatkoi opiskeluaan New Yorkissa Juilliard School of Musicissa suorittaen Post Graduate Diploman 1985 opettajinaan prof. Ania Dorfman ja Adele Marcus. Täydentävää pianonopetusta hän on saanut mm. vuosina 1991-92 Géza Anda-säätiön kustantamana prof. Egil Harderin johdolla. Vuosina 1998-99 hän on saanut ohjausta mm. Jerzy Gebertiltä.

Vuonna 1999 levy-yhtiö Alba julkaisi Kaupin soittamana Chopinin Preludit ja Scherzot, 2008 kaikki Etydit ja 2010 kaikki Balladit ja Fantasiat. Otto Donnerin tuottamat ja Alban julkaisemat Chopinin Etydit ja Chopinin Balladit ja Fantasiat -levyt ovat saaneet neljä hyvää arvioita kansainvälisissä American Record Guide ja Fanfare -lehdissä sekä kansainvälisellä Allmusic -sivustolla. Hänen Chopin-soittoaan on niissä luonnehdittu mm. uudistukselliseksi ja omintakeiseksi. Suomessa kaikki kolme Chopin-levyä ovat saaneet huomiota. Vuodesta 1992 lähtien on internetissä sekä levyinä myyty hänen soittamiaan norjalaisen Fartein Valenin pianoteoksia kansainvälisen Queen Sonja -kilpailun äänityksinä. Vuodesta 2005 Anne Kauppi on tuottanut konserttiäänityksistään myös omakustannelivelevyjä sivutoimisen yrityksensä nimiin. Erisisältöisiä livelevyjä on toistaiseksi yhteensä 15.

Vuonna 1979 Kauppi saavutti jaetun III sijan kansallisessa Maj Lind -pianokilpailussa ja vuonna 1991 hänet valittiin kansainvälisessä Géza Anda -pianokilpailussa soittamaan kilpailun nimikkopianistin 70 -vuotismuistokonsertti Zürichissä.

Vuodesta 1997 Kauppi on elättänyt itseään konsertoimalla keskimäärin 30 konserttia vuodessa. Vuonna 2009 hän soitti Suomen konsulaatin itsenäisyyspäivän vastaanotolla Göteborgin Konserthusetissa soolokonsertin suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston ja valtion kohdeapurahan turvin. Chopinin 200-vuotisjuhlavuonna 2010 konsertteja oli Suomessa 38. Anne Kauppi on esiintynyt useiden suomalaisten orkesterien sekä Ruotsin Radion Sinfoniaorkesterin solistina ja hän on konsertoinut soolokonsertein kotimaan lisäksi Ruotsissa, Saksassa, Sveitsissä ja USA:ssa. Erityisesti Chopin ja Ligeti -tulkinnoistaan Kauppi on saanut hyviä konserttiarvosteluja kotimaan lisäksi myös Saksasta ja Ruotsista.

Lähteet
-------

* Anne Kaupin kotisivut (ilmeisesti hävinneet Internetistä, osoite oli )

### Viitteet

1. ↑  Kaisa Halonen: Tunnetta ja tekniikkaa *Kirkko ja kaupunki*.  2010. Viitattu 19.4.2021.
2. 1 2  Chopinin ja Ligetin vuoropuhelu - Anne Kauppi, piano *Haapajärvi*. Viitattu 19.4.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala Muokkaa Wikidatassa | 
* MusicBrainz

 |

 |
**Asystole** (engl. *Primary Ventricular Standstill* tai *asystole*) on täydellinen sydänpysähdys, jossa sydämessä ei ole ollenkaan mekaanista tai sähköistä toimintaa. Asystole ei yleensä tule itsestään, vaan sitä ennen esiintyy pitkä sykkeetön sähköinen toiminta (PEA) tai kammiovärinä.

Oireet
------

Lyhyen asystolen oireet ovat hetkellinen huimaus ja tajuttomuus. Lyhyt asystole aiheutuu yleensä sinuspysähdyksestä, jolloin sydämen normaali tahdistin (sinussolmuke) lakkaa toimimasta hetkellisesti. Pitkäkestoisemman asystolen oireet ovat samat kuin muissakin sydänpysähdyksen tyypeissä: nopea tajuttomuus, sykkeen puuttuminen ja lopulta elinten ja erityisesti aivojen vaurioituminen hapenpuutteen takia.

Hoito
-----

Asystolessa tärkeä ensihoito on painelu-puhalluselvytys, jotta sydämeen saataisiin aikaan kammiovärinä, joka voitaisiin defibrilloida (kääntää sähköllä) normaaliksi rytmiksi. Painelu-puhalluselvytyksellä saadaan myös aikaan pientä verenkiertoa, jolla potilas saadaan pidettyä hengissä tarpeeksi kauan ambulanssin saapumiseen asti. Toisin kuin yleensä kuvitellaan, asystolea itseään ei voi defibrilloida, koska kaikki sydämen solut ovat jo repolarisoituneet.

Selviytyminen
-------------

Sinuspysähdykset eivät yleensä aiheuta komplikaatioita ja potilaat, joilla niitä esiintyy parantuvat täysin tahdistimien avulla. Tapauksissa, joissa tavataan pitkäkestoista asystolea on sitä usein edeltänyt pitkäkestoinen kammiovärinä, jolloin verenkierto on ollut pysähtynyt yli 10 minuuttia, jopa puoli tuntia, jolloin potilaan aivot ovat yleensä pahasti vaurioituneet tai kokonaan kuolleet.

Lähteet
-------

1. 1 2 3
2. ↑
**Sapeta Naama Maheu Latasi** (k. 16. maaliskuuta 2012 Suva, Fidži) oli tuvalulainen poliitikko. Hän oli ensimmäinen Tuvalun parlamenttiin koskaan valittu nainen. Hän istui siellä synnyinsaarensa Nanumean vaalipiiristä valittuna kaudet 1989–1993 ja 1993–1997; ensimmäisellä näistä kausista hän toimi maansa terveys-, opetus- ja yhteisöpalveluministerinä.

Latasi oli poliitikko Maheu Nanisenin tytär, ja hänen äitinsä oli Kiribatilta, jossa Latasi vietti suurimman osan lapsuudestaan. Latasi palasi Tuvalulle vuonna 1978 miehensä, pääministerinäkin sittemmin toimineen Kamuta Latasin kanssa. Naama Latasi oli maassaan tyttöjen partioliikkeen uranuurtaja ja perusti Olave Baden-Powellin mukaan nimetyn päiväkodin. Hän tuli tunnetuksi naisten aseman puolestapuhujana jo ennen parlamenttiuraansa.

Latasi kuoli yksityissairaalassa Fidžillä maaliskuussa 2012 sairastettuaan pitkään. Hänet haudattiin Funafutille 22. maaliskuuta. Hänellä oli kolme poikaa sekä kaksi tytärtä, ja hänestä tuli eläessään isoisoäiti.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Newsletter 01/2012 (Arkistoitu – Internet Archive) Tuvalu Philatelic Bureau
2. 1 2 3 4  Historical Dictionary of Polynesia, s. 144 Robert D. Craig
3. ↑  Hon Naamal Maheu Latasi Pacific Women in Politics
**Anne Maria Holli** (s. 1961) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä, joka toimii valtio-opin professorina Helsingin yliopistossa. Holli on tutkinut erityisesti sukupuolen merkitystä ja tasa-arvon toteutumista poliittisessa osallistumisessa ja poliittisessa edustuksessa sekä demokratian toteutumista suomalaisissa poliittisissa instituutioissa.

Holli valmistui maisteriksi vuonna 1988, lisensiaatiksi vuonna 1992 ja tohtoriksi 2003, kaikki Helsingin yliopistosta. Hän on osallistunut moniin kansainvälisiin ja kansallisiin tutkimushankkeisiin, myös johtavissa rooleissa. Hän toimi suomalaisen sukupuolitutkimuslehden toimittajana vuosina 2004–2005 ja on toiminut lukuisissa kansainvälisen politiikan ja sukupuolen aihetta käsitelleissä foorumeissa ja kansainvälisissä konferensseissa. Hän oli vuosina 2014–2016 puheenjohtajana kansainvälisen IPSA-tutkimuskomitean jaostossa RC19: Sukupuolipolitiikka.

Lähteet
-------

1. ↑  Anne Holli. Viaf.org.
2. ↑  Anne Holli | Henkilöhaku *Helsingin yliopisto*. Viitattu 1.7.2019.
3. ↑  Anne Holli. Helsingin yliopiston Tuhat-tutkimusportaali, tuhat.helsinki.fi. Viitattu 10.4.2020. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Belgia

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* ORCID

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Carl H. Greenblatt** (s. 17. kesäkuuta 1972 Plano, Texas) on yhdysvaltalainen Annie-palkittu käsikirjoittaja ja animaattori. Hänet tunnetaan erityisesti Paavo Pesusienen parista, jossa Greenblatt animoinnin lisäksi toimi käsikirjoittajana, sekä satunnaisesti ohjaajana ja ääninäyttelijänä. Vuodesta 2007 lähtien hän on työskennellyt enimmäkseen luomansa animaatiosarjan *Chowderin* parissa.

Ura
---

Greenblatt syntyi Texasissa, jossa hän opiskeli animaattoriksi Austinissa Texasin yliopistossa vuosina 2000–2004. Greenblattin kiinnostus piirrettyjä kohtaan alkoi lapsena, ja hän muun muassa loi kuudennella luokalla lyhytsarjakuvan *Zibber*. Myöhemmin collegessa Greenblatt loi hieman pidemmän sarjakuvan *Durbingle the Goat Boy*. Animaatioiden pariin hän päätyi työskentelemään toimittuaan sitä ennen opiskeluaikana televisiomainosten taiteellisena ohjaajana. Ensimmäisen animaatiosarjan pariin Greenblatt pääsi vuonna 2001 toimiessaan storyboardien tekijänä *Paavo Pesusienessä*. Myöhemmin hän pääsi työskentelemään myös sarjan käsikirjoituksien parissa. Valmistuttuaan animaattoriksi Greenblatt päätyi työskentelemään Cartoon Network Studiosin tuottamiin animaatiosarjoihin *The Grim Adventures of Billy & Mandy* ja *Evil Con Carne*, jossa hän työskenteli animoinnin lisäksi käsikirjoittajana ja Fred Fredburgerin äänenä. Samoihin aikoihin Greenblatt suunnitteli omaa animaatiosarjaa *Chowder*, jota hän alkoi toteuttaa vuonna 2007.

Filmografia
-----------

* *Paavo Pesusieni* (2000–2006)
* *The Grim Adventures of Billy & Mandy* (2004–2005)
* *Evil Con Carne* (2004)
* *The X's* (2005)
* *Chowder* (2007–2010)
* *Fish Hooks* (2010)

Aiheesta muualla
----------------

* C. H. Greenblatt Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* C. H. Greenblatt Myspacessa (englanniksi)
* Greenblattin blogi (englanniksi)
* TV.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Saksa
* Yhdysvallat
* Korea
* Alankomaat

 |

 |