recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jelovo** (ven. Ело́во) on kylä, maalaiskunta ja Jelovon piirin hallinnollinen keskus Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman muodostaman Votkinskin tekojärven rannalla 230 kilometriä Permistä lounaaseen. Asukkaita on 5 700 henkeä (vuonna 2002).

Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1646. Vuonna 1875 siitä tuli kirkonkylä. 1800–1900-lukujen vaihteessa Jelovo oli tärkeä kaupan ja Kaman jokiliikenteen keskus. Vuonna 1924 kylästä tuli Jelovon piirin keskus. Votkinskin tekojärven rakentamisen yhteydessä osa sen taloista siirrettiin uudelle paikalle.

Jelovossa toimii maatalousyrityksiä ja elintarviketeollisuutta. Kylässä on keskikoulu, ammattikoulu, taidekoulu, lasten luomistyön keskus, vapaa-ajankeskus, kaksi kirjastoa, kotiseutumuseo ja piirisairaala. Paikallislehtenä ilmestyy *Iskra Prikamja* ("Prikamjen kipinä"). Nähtävyyksiin kuuluu vuosina 1891–1900 rakennettu Pietari-Paavalin kirkko. Lähistöllä on useita muinaisia asuinpaikkoja.

Lähteet
-------

1. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda: Tom 1 - Tšislennost i razmeštšenije naselenija: 4. Tšislennost naselenija Rossii, federalnyh okrugov, subjektov Rossijskoi Federatsii, raionov, gorodskih poseleni, selskih naseljonnyh punktov - raitsentrov i selskih naseljonnyh punktov s naselenijem 3 tysjatši i bolee tšelovek *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 7.2.2012. Viitattu 28.5.2010. (venäjäksi)
2. 1 2  Entsiklopedija Permi *enc.permkultura.ru*. Viitattu 28.5.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
**Jemenin energiapolitiikka** kertoo Jemenin energiankäytöstä ja energiapolitiikasta ja eri sidosryhmien näkemyksistä energian käytön kehitykseen ja ohjaamiseen mukaan lukien energiantuotanto, jakelu ja kulutus. Siihen sisältyvät lait, sopimukset, verot ja ohjauskeinot. 

Jemen tuottaa öljyä ja kaasua.

Sähkö
-----

Vuonna 2019 alle puolet jemeniläisistä oli sähköverkon ulottuvissa, kaupungissa sähköt oli 72 prosentilla ja maaseudulla 31 prosentilla. Sähköttömiä asukkaita oli 16 miljoonaa.

Sähköstä 85% tuotettiin fossiilisilla polttoaineilla ja 15% aurinkovoimalla.

Energiantuotanto ja vienti
--------------------------

| Energiantuotanto |
| --- |
|  |  | Sähkön |  | Energian | Energian |
|  | Väestö | kulutus | CO2 | tuotanto | vienti |
|  | (milj.) | (TWh) | Mt | Mtoe | Mtoe |
| 2004 | 20,3 | 3,4 | 17 | 20,6 | 13,2 |
| 2007 | 22,4 | 4,5 | 21 | 16,5 | 8,8 |
|

Ilmastopolitiikka
-----------------

*Katso myös: Luettelo maiden ja alueiden hiilidioksidipäästöistä henkeä kohti*
YK:n tilastojen mukaan Jemenin hiilidioksidipäästöt henkeä kohti olivat maailman maista matalimpia vuosina 1990–2003 eli noin 0,8–0,9 tonnia per asukas vuodessa.

Katso myös
----------

* Kestävä kehitys alueittain ja maittain

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Yemen *CIA World Factbook*. Viitattu 26.11.2022.
2. ↑  Key world energy statistics 2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Key world energy statistics 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  United Nations Millennium Development Goals Indicators (Arkistoitu – Internet Archive)
**Kuningashymni** on joissakin kuningaskunnissa käytössä ollut tai oleva kansallismielinen laulu, jonka käyttötapa ja myös tunnearvo muistuttaa kansallislaulua. Kuningashymnillä tervehditään yleensä maan hallitsevaa monarkkia tai yleisesti kuningasperheen jäsentä. Kuningashymni on sisällöllisesti yleensä ylistyslaulu maan hallitsijalle tai kunnianosoitus edesmenneille hallitsijoille. Länsimaissa usein siinä myös pyydetään Jumalan siunausta hallitsijalle ja hänen maalleen. Sillä on yleensä seremoniallinen rooli esimerkiksi hallitsijan kruunajaisissa.

Kuningashymneistä vanhin on Britannian kuningashymni "God Save the King". Se on myös Britannian ja Uuden-Seelannin virallinen kansallislaulu. Myös Tanskan kuningaskunnan kuningashymnillä "Kong Kristian" on virallinen kansallislaulun asema. Muiden maiden kuningashymnejä ei pidetä maidensa virallisina kansallishymneinä, vaikka niidenkin asema voi olla säädelty lailla. 

Keisarikunnissa vastaavaa hymniä kutsuttiin yleensä **keisarihymniksi**, esimerkiksi Itävallan keisarikunnan ja Itävalta-Unkarin "Gott erhalte Franz den Kaiser".

Tasavalloissa voi myös olla vastaavanlainen hymni, joka soitetaan presidentin kunniaksi.

Nykyisin käytössä olevat kuningashymnit
---------------------------------------

| Valtio | Hymni | Teksti | Säveltäjä | Otettu käyttöön | Kieli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | "Wilhelmus van Nassouwe" | tuntematon | Adrianus Valerius | 1932 | hollanti |
|  Antigua ja Barbuda | "God Save the King" | tuntematon | tuntematon | 1745 | englanti |
|  Australia | "God Save the King" | tuntematon | tuntematon | 1745 | englanti |
|  Espanja | "Marcha Real" | tuntematon | tuntematon | 1770 | espanja |
|  Kanada | "God Save the King" | tuntematon | tuntematon | 1745 | englanti |
|  Luxemburg | "De Wilhelmus" | Nik Welter | tuntematon | 1919 | luxemburg |
|  Norja | "Kongesangen" | Henrik Wergeland ja Gustav Jensen | tuntematon | 1906 | norja |
|  Ruotsi | "Kungssången" | Otto Lindblad | Carl Vilhelm August Strandberg  | 1844 | ruotsi |
|  Tanska | "Kong Kristian" | Johannes Ewald | tuntematon | 1780 | tanska |
|  Thaimaa | "Phleng Sanrasoen Phra Barami" | Narisara Nuvadtivongs | Pjotr Shurovsky | 1913 | thai |
|  Uusi-Seelanti | "God Save the King" | tuntematon | tuntematon | 1745 | englanti |

Katso myös
----------

* Luettelo kansallislauluista

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kuningashymni** Wikimedia Commonsissa
Esimerkki huonomaalaustyylistä. "Ahem", Peter Saul, akryyli kangaspohjalle, 2000.
**Huonomaalaus** tai **kehnomaalaus** (engl. *Bad Painting*) on maalaustaiteen suuntaus, jossa maalausjälki on karkeaa ja rosoista, usein piirrosmaista. Teokset ovat esittäviä. Kuvauskohteina yleisiä ovat lapsenomaiset ihmishahmot tai arkiset kitschiin ja populaarikulttuuriin viittavat aiheet, kuten tyttöestetiikka. Huonomaalaus on ollut osa esittävän maalauksen uutta tulemista.

Huonomaalausta on sanottu tavaksi välttää kaupallista pintakiiltoa ja teknisen taitavuuden harhoja. Tavoitteena voi olla esimerkiksi spontaani ilmaisu ja aito hetken tallentaminen.

Wienin modernin taiteen museossa (Museum Moderner Kunst) oli vuonna 2008 näyttely nimellä "Bad Painting – good art". Museon mukaan se oli ensimmäinen laaja katsaus aiheeseen. Näyttelyssä oli teoksia muun muassa Rene Magrittelta, Francis Picabialta ja Georg Baselitzilta. Myös Julian Schnabelia on sanottu huonomaalariksi, suomalaisista Ilkka-Juhani Takalo-Eskolaa ja Erkki Pirtolaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Hämäläinen-Forslund, Pirjo: "Bad painting", *Tervetuloa taidenäyttelyyn*, s. 301. WSOY, 1996. ISBN 951-0-20630-X.
2. ↑  Haapala, Leevi: Ehdokas 2004 – Carin Ellberg. *Ars Fennica*.  Arkistoitu 13.2.2007. Viitattu 15.6.2010.
3. ↑  Oleksyn, Veronika: "Bad painting" exhibit opens at Austrian museum *Welt – English-News*.  6.6.2008. Viitattu 12.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  Stampfli & Turci: Bad Painiting – good art / An eye-opening exhibition the MUMOK, Vienna *Museum Moderner Kunst – MUMOK*.  12.10.2008. Viitattu 12.5.2021. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Bad Painting – Good Art *Artmap*.  2008. Viitattu 12.5.2021.
* Bad Painting: Good Art on View at the Museum of Modern Art in Vienna *Artdaily*. Viitattu 12.5.2021.
Huong Thanh
**Huong Thanh** (vietn. *Hương Thanh*; s. 1959 Hồ Chí Minhin kaupunki) on vietnamilainen laulaja.

Huong syntyi perinnemuusikkojen sukuun. Hänen isänsä Hữu Phước oli tunnettu cải lương -kansanoopperan laulaja, ja myös hänen siskonsa Huong Lan on laulaja. Huong aloitti musiikilliset opintonsa 10-vuotiaana ja esiintyi ensimmäisen kerran lavalla 16-vuotiaana. Hän muutti Pariisiin vuonna 1977 ja esiintyi cải lương -taiteilijana eri Euroopan maihin. Vuonna 1995 Huong tapasi Nguyên Lên, joka tutustutti hänet jazziin. Sittemmin Huong on esiintynyt sekä suurten jazzorkesterien kanssa että yhden muusikon tai pienen yhtyeen säestämänä. Vuonna 1996 hän lauloi Nguyên Lên levyllä *Tales from Viêt-nam*, joka palkittiin muiden muassa Diapason d'Orilla ja *Le Monde de la musiquen* CHOC-tunnustuksella. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa oli *Moon and Wind* (1999), ja neljäs albumi *Fragile Beauty* (2007) oli siihen mennessä artistin kaupallisesti menestynein. Vuonna 2007 Huong sai ensimmäisenä vietnamilaisartistina France Musiquen maailmanmusiikkipalkinnon.

Huongin yhteistyökumppaneihin ovat Nguyên Lên ohella kuuluneet muiden muassa sisko Huong Lan, Paolo Fresu, Tino di Geraldo, Renaud Garcia-Fons, Étienne M'Bappé, Richard Bona, Paul McCandless, Dhafer Youssef, Ballaké Sissoko, Jason Carter ja Franck Tortiller. Camkytiwa-kvartetissa Huong toimi yhdessä Fumie Hiharan, Yan Lin ja E'Joung-jun kanssa. Kvartetilta ilmestyi albumi *Camkytiwa "Les Fleurs du Levant"* (2013). Huong on pitkään tehnyt esiintymisiä Guimet-museossa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Vietnam, UK artists fuse traditional tunes with world music Tuoi Tre News
2. 1 2 3  Huong Thanh (Arkistoitu – Internet Archive) ACT Music
3. ↑  Huong Thanh AllMusic
4. ↑  Huong Thanh & Franck Tortiller Jazz Musiques Productions
5. ↑  Beautiful Asian voice, fabulous African instrument Ulule
6. ↑  "Camkytiwa" - Huong Thanh Womex

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Heikki Elomaa** (17. maaliskuuta 1926 Hirvensalmi – 17. tammikuuta 2007 Espoo) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1957. Vuonna 1946 Mikkelin lyseosta ylioppilaaksi päässyt Elomaa oli ennen arkkitehtiopintoja opiskellut kuvaamataidon opettajaksi; hän valmistui Ateneumista vuonna 1950.

Uransa aluksi Elomaa toimi toimistoarkkitehtina ja perusti toisen arkkitehdin kanssa toimiston Helsinkiin vuonna 1958 ja oman toimiston vuonna 1966. Elomaan suunnitelutyöt käsittivät myös parinkymmenen vanhan puukirkon tai restauroinnin, kuten esimerkiksi vuonna 1970 valmistunut Pieksämäen vanhan kirkon restaurointi ja 1980–1982 toteutettu Leppävirran kirkon korjaus.

Lähteet
-------

1. 1 2  Palmén, Niilo: Ihmiset: Heikki Elomaa (Muistokirjoitus) *Helsingin Sanomat*.  3.2.2007. Viitattu 15.3.2022.
2. ↑  Pieksämäen vanha kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  23.5.2008. Museovirasto. Viitattu 15.3.2022.
3. ↑  Leppävirran kirkko (rakennusperintörekisteri) *Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi*.  19.12.2019. Museovirasto. Viitattu 15.3.2022.
**Gloria – gangsteriheila** (*Gloria*) on John Cassavetesin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1980. Se kertoo itsellisestä, lapsia inhoavasta newyorkilaissgangsterin ex-naisystävästä Gloriasta, joka piilottelee ja suojelee mafian operaation orvoksi jättämää pikkupoikaa, koska tämä voisi toimia tapauksen todistajana. Nimiroolia näyttelee Cassavetesin puoliso Gena Rowlands, joka sai suorituksestaan sekä Oscar- että Golden Globe -ehdokkuuden.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Gena Rowlands  | … |  Gloria Swenson
  |
|  John Adames  | … |  Phil Dawn
  |
|  Buck Henry  | … |  Jack Dawn
  |
|  Julie Carmen  | … |  Jeri Dawn
  |
|  Tony Knesich  | … |  1. gangsteri  |

Vastaanotto
-----------

*Gloria* oli independent-ohjaajana tunnetun Cassavetesin ainoita suuren tuotantoyhtiön tuottamia elokuvia, ja on siksi noussut monessa maassa hänen tunnetuimmaksi elokuvakseen. 
*Gloria* sai myös monia palkintoja. Gena Rowlands oli roolistaan sekä Oscar- että Golden Globe -ehdokkaana, ja elokuva jakoi Venetsian elokuvajuhlilla kultaisen leijonan yhdessä Louis Mallen elokuvan *Atlantic City* kanssa. Pojan roolia esittävä John Adames puolestaan jakoi Razzie-palkinnon vuoden huonoimmasta miessivuosasta itsensä Laurence Olivierin kanssa.

Suomen johtavien kriitikoiden vuosittaisessa äänestyksessä *Gloria – gangsteriheila* nousi vuoden 1980 viidenneksi parhaaksi ensi-iltaelokuvaksi. Vuonna 1994 julkaistussa Video-oppaassa Kati Sinisalo piti *Gloriaa* "täydellisenä elokuvana", sekä hyvin jännittävänä rikoselokuvana että yhtenä kaikkien aikojen kauneimmista rakkaustarinoista.

Uusintaversio 1999
------------------

Sidney Lumet ohjasi tarinasta uuden version *Gloria*. Sen pääosaa esittää Sharon Stone, joka oli roolistaan ehdolla vuoden huonoimman naisroolin Razzie-palkinnon saajaksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Malmi, Timo: *Vuoden 1980 parhaiden kriitikkoäänestys*, Projektio 1/1981, Suomen elokuvakerhojen liitto ry, s. 20.
2. ↑  Bello Romano (toim.): *Video-opas 95, Yli 8500 elokuvaa, 2000 uutuutta*. WSOY, 1994. ISBN 951-0-19839-0.

Kirjallisuutta
--------------

* Kangasjärvi, Jukka: "Totaalinen muusa – Gloria – gangsteriheila", *Filmihullu* 1/2008.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: en:Gloria (1980 film) & en:Gloria (1999 American film)
**Jalkapallon alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2002** olivat järjestyksessään 13:nnet alle 21-vuotiaiden EM-kilpailut. Lopputurnaus pelattiin Sveitsissä 16.–28. toukokuuta 2002. Kisapaikkakuntina olivat Basel, Zürich, Genève ja Lausanne. Loppuottelu pelattiin Baselissa.

Lopputurnaukseen selviytyi karsintalohkojen ja kaksiosaisten neljännesvälierien jälkeen kahdeksan joukkuetta. Ne pelasivat kahdessa alkulohkossa, joista Italia ja Ranska etenivät lohkovoittajina sekä Sveitsi ja Tšekki lohkokakkosina välieriin. Muut lopputurnausjoukkueet olivat Portugali, Belgia, Englanti ja Kreikka. Välierissä Ranska voitti Sveitsin 2–0 ja Tšekki Michal Pospíšilin jatkoajalla tekemällä kultaisella maalilla Italian 3–2. Loppuottelussa Tšekki voitti Ranskan maalittoman 90-minuuttisen ja jatkoajan jälkeen rangaistuspotkukilpailussa maalein 3–1. Tšekin maalintekijät rangaistuspotkukilpailussa olivat Michal Pospíšil, Zdenek Grygera ja Rudolf Skácel sekä Ranskan Camel Meriem. Turnauksen paras maalintekijä oli Italian Massimo Maccarone, joka teki kaksi maalia alkulohko-ottelussa Englantia ja yhden välierässä Tšekkiä vastaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Duret, Sébastien: European U-21 Championship 2002 - Final Tournament Details  23.6.2002. RSSSF. Viitattu 9.7.2021. (englanniksi)
2. ↑  Duret, Sébastien: European U-21 Championship 2002  30.5.2002. RSSSF. Viitattu 9.7.2021. (englanniksi)
**Jayna Hefford** (s. 14. toukokuuta 1977 Trenton, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Kanadan maajoukkueessa viisissä olympialaisissa ja voitti niissä neljä kultaa. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän pelasi 12 kertaa ja voitti niissä seitsemän kultamitalia. Vuosien 2004 ja 2005 MM-kilpailuissa hänet valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Kaikkiaan hän pelasi maajoukkueessa 267 ottelua ja teki niissä 157 maalia sekä keräsi kaikkiaan 291 tehopistettä.

Hefford edusti seuratasolla Brampton Thunderia. Hänen kunniakseen jääkiekkoliiga CWHL on kaudesta 2015–2016 lähtien jakanut Jayna Hefford Trophyn pelaajien valitsemalle liigan arvokkaimmalle pelaajalle. Vuonna 2018 Hefford nimettiin Hockey Hall of Fameen.

Lähteet
-------

* Jayna Hefford *Elite Prospects*. Everysport Media Group AB.  (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Jayna Hefford *Canadian Olympic Team Official Website*. Viitattu 1.10.2018. (englanniksi)
2. ↑  Jayna Hefford next to join Hockey Hall of Fame  26.6.2018. CWHL.  Arkistoitu 1.10.2018. Viitattu 1.10.2018. (englanniksi)
**Kuolinisku** (*The Settlement*) on Howard Rubien ohjaama australialainen draamaelokuva vuodelta 1983. Sen pääosia näyttelevät Bill Kerr ja John Jarratt. Suomalaisen Elonetin mukaan kyseessä on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1988, mikä lienee videomaahantuojan antamaa virheellistä tietoa.

Juoni
-----

Australian Queenslandissä 1950-luvulla, lampaankeritsijöiden lakon aikaan, huijaamalla elantonsa hankkivat kulkurikaverukset, vanhempi ja nuorempi mies, asettuvat pikkukaupungin laidalle autiotaloon, jonne muuttaa myös paikallinen tyttö. Vanhoillinen katolilaisuskoinen yhteisö ei katsele hyvällä kolmikon uusperhejärjestelyä.

Arvioita
--------

*Video-opas* vuodelta 1994 pitää elokuvaa yhdysvaltalaisena ja arvelee ennalta arvattavan tarinan soveltuvan paremmin amerikkalaiselle kuin suomalaiselle yleisölle. Elokuva saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota "hyvä".

Lähteet
-------

1. 1 2  Rattigan, Neil: "The Settlement 1983", *Images of Australia: 100 Films of the New Australian Cinema*, s. 266–269. Southern Methodist University Press, 1991. ISBN 9780870743122. Kirja lainattavissa Internet Archivessa (viitattu 22.7.2021). (englanniksi)
2. ↑  *Kuolinisku* Elonetissä.
3. 1 2  Romano, Bello (toim.): *Video-opas 95*, s. 323. WSOY, 1994.

Aiheesta muualla
----------------

* Elokuva katsottavissa Internet Archivessa (englanniksi)
**Poésie** on Otto Mäkilän klassikoksi sanottu maalaus vuodelta 1938.

Maalaus kuvaa punaista hevosta, ja etualalla vaaleanpunaista miestä lepäämässä vihreällä niityllä. Pastoraalisen ja panteismihenkisen maalauksen värit ovat intensiivisiä. Maalaustyylissä on matisselaista henkeä. Mäkilä yhdistää maalaustensa hahmoissa usein modernismia ja klassismia. Muutamilla viivoilla luonnostellut hahmot saavat ajattoman alastomuutensa ja kreikkalaisen profiilinsa antiikista. Horisonttiviiva tuo mukaan tilaan ja sijoittaa hahmot mielen maisemaan.

*Poésie* on runollinen näky, joka muistuttaa ihmisen yhteydestä luontoon. Mukana on panteistista salaperäistä ja tuntematonta maailmaa. Mäkilän oppaana tämänsuuntaisissa ajatuksissa oli ollut Rabindranath Tagore.

*Poésie* on Turun taidemuseon omistuksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Saari, Lars: Eros ja Thanatos – elämä ja kuolema Mäkilän taiteessa.[vanhentunut linkki] *Turun Sanomat* 30.3.2011. Viitattu 30.3.2012.
2. ↑  Vihanta, Ulla: Surrealismi suomalaisessa kuvataiteessa 1930-, 1940- ja 1950-luvuilla. (Arkistoitu – Internet Archive) Turun koulun perintö. *Surrealismi* 2/2006 (16. vsk.). Mustekala. 28.3.2006. Viitattu 30.3.2012.
3. ↑   [vanhentunut linkki]
Conques, Pradelles.
**Pradelles** on kunta Ranskan Auvergnen alueella Haute-Loiren departementissa. Sen asukasluku vuonna 2014 oli 580. 

Pradelles sijaitsee 31 kilometrin päässä departementin pääkaupungista Le Puy-en-Velaystä. Se on ollut suosittu pysähdyspaikka niin kauppiaille kuin Santiago de Compostelaan matkaaville pyhiinvaeltajille. Kylässä on työhevosille omistettu museo.

Lavaudieu on valittu kauneimpien ranskalaiskylien *Les Plus Beaux Villages de France* -järjestön jäseneksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Pradelles, France This Way -sivusto. Viitattu 8.7.2017.
2. 1 2  List of The Most Beautiful Villages of France (Arkistoitu – Internet Archive), Les plus beaux villages de France. Viitattu 5.7.2017.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pradelles (Haute-Loire)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: fr:Pradelles
**Jevdokija Apollonovna Nagrodskaja** (ven. Евдоки́я Аполло́новна Нагро́дская, 1866 Pietari – 19. toukokuuta 1930 Pariisi) oli venäläinen kirjailija. 

Jevdokija Nagrodskaja syntyi kirjailija Avdotja Panajevan ja journalisti Apollon Golovatšovin perheeseen. Hän meni rikkaisiin naimisiin ja toimi kirjallisuussalongin emäntänä. Nagrodskaja tuli tunnetuksi romaanistaan *Gnev Dionisa* ("Dionysoksen viha", 1910), joka kuvaa naisen seksuaalista vapautumista. Myöhemmät teokset käsittelevät enimmäkseen perhesuhteita. Vuoden 1917 jälkeen Nagrodskaja muutti Pariisiin, jossa hän jatkoi kirjailijanuraansa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Rossijski gumanitarnyi entsiklopeditšeski slovar *slovari.yandex.ru*.  Arkistoitu 27.1.2013. Viitattu 24.12.2012. (venäjäksi)
2. ↑  Kratkaja literaturnaja entsiklopedija *feb-web.ru*. Viitattu 24.12.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jevdokija Nagrodskajan teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee pallopeliä. Pariisissa sijaitsevasta Jeu de Paume -nimisestä taidemuseosta on eri artikkeli.*

**Jeu de paume** on pallopeli, joka oli suosittu etenkin Ranskassa 1500- ja 1600-luvuilla. Se on nykyaikaisen tenniksen edeltäjä, ja se oli kesäolympialaisten kilpailuohjelmassa vuonna 1908.

Jeu de paumea pelataan seinien reunustamalla sisäkentällä. Pallo saa kimmota seinistä kuten squashissa. Jeu de paume -pallot ovat pienempiä, painavampia ja vähemmän kimmoisia kuin tennispallot, ja puiset mailat ovat pieniä ja kireiksi viritettyjä, ja niissä on käyrä kärki. Peliä pelataan usein tasoitussäännöillä.

Nykytenniksen pistelaskujärjestelmä ja osin myös terminologia on omaksuttu jeu de paumesta. Koska jeu de paume vaatii enemmän taitoa ja oveluutta kuin fysiikkaa, sen parhaat pelaajat ovat usein paljon iäkkäämpiä kuin tenniksessä.

Historiaa
---------

Täyspuumailoja ja verkkomailoja. Kuva vuodelta 1772.
Jeu de paumea pelattiin Ranskassa jo 1000-luvulla. Silloin munkit pelasivat sitä ilman mailaa paljain käsin, mistä pelin nimi "kämmenpeli" juontaa juurensa. 1200-luvun loppuun mennessä peli oli levinnyt Ranskan kaupunkeihin ja sitä pelattiin niin sisäkentillä kuin kaduillakin. Pelistä tuli niin suosittu, että vuonna 1397 Pariisissa sen pelaaminen kiellettiin muulloin kuin sunnuntaisin. 1500-luvulla jeu de paumea pelattiin jo puumailoilla, ja pelaajien kenttäpuoliskojen väliin vedettiin naru ja myöhemmin verkko.

Englantiin jeu de paume tuli 1300- tai 1400-luvuilla, missä sitä kutsutaan nykyisin nimellä *real tennis*. Kuningas Henrik VIII tunnettiin taitavana pelaajana, ja William Shakespeare mainitsee pelin näytelmässään *Henrik V* vuodelta 1599.

Pelin suosio saavutti Ranskassa huippunsa vuosien 1500–1700 välillä. Sen jälkeen sen suosio hiipui tavallisen kansan parissa sopupelien ja vedonlyöntiskandaalien sekä pelin elitisoitumisen myötä, ja sadat pelikentät muutettiin näyttämöiksi ja muihin tarkoituksiin. Yksi tällainen on nykytaiteen ja valokuvataiteen museo Galerie nationale du Jeu de Paume.

Nykyisin
--------

Jeu de paumen säännöt perustuvat yhä vuoden 1592 "Ordonnance du Royal et Honorable Jeu de la Paume" -sääntöihin. Ranskassa on nykyisin kolme jeu de paume -pelikenttää ja Englannissa yli 20 pelikenttää. Jeu de paumen maailmanmestaruudesta on pelattu yhtäjaksoisesti vuodesta 1740 lähtien.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Rolf Potts: Jurassic Tennis  30.11.2007. The Smart Set. Viitattu 20.6.2012.
Jevgeni Abalakov
**Jevgeni Mihailovitš Abalakov** (ven. Евгений Михайлович Абалаков, 17. helmikuuta 1907 Krasnojarsk, Venäjän keisarikunta – 24. maaliskuuta 1948 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen vuorikiipeilijä. Hänet tunnetaan siitä, että hän kiipesi ensimmäisenä Qullai Ismoili Somonīn huipulle.

Elämä
-----

Jevgeni Abalakov toimi sekä kuvanveistäjänä että vuorikiipeilijänä. Hän valmistui vuonna 1932 Moskovan taideinstituutista ja ryhtyi Neuvostoliiton kuvataiteilijoiden liiton jäseneksi.

Pik Stalinan lisäksi hän kiipesi yli 50 merkittävän vuoren huipulle, teki Pamirin ja Tienšanin alueilla tieteellistä tutkimusta ja kartoitti näitä alueita. Toisen maailmansodan aikana hän toimi asevoimissa vapaaehtoisena ja opetti sotilaille vuorikiipeilyä.

Jevgeni Abalakov kuoli vuonna 1948 Moskovassa 41 vuoden ikäisenä. Hänen mukaansa on nimetty useita vuorenhuippuja Pamirissa, Tienšanissa ja muissa vuoristoissa. Lisäksi hänen ja hänen veljensä Vitali Mihailovitš Abalakovin mukaan on nimetty katu heidän kotikaupungissaan Krasnojarskissa.

Aiheesta muualla
----------------

* *Восходители. Евгений Абалаков* (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
**Jevgeni Prokopjevitš Beljajev** (ven. Евге́ний Проко́пьевич Беля́ев, 20. maaliskuuta 1954 – 15. maaliskuuta 2003) oli Neuvostoliittoa edustanut venäläinen maastohiihtäjä, viestin olympiavoittaja.

Beljajev saavutti Innsbruckin olympialaisissa 1976 hopeaa 15 kilometrillä hävittyään vajaat kolme sekuntia Nikolai Bažukoville. Lisäksi hän hiihti avausosuuden pronssia voittaneessa Neuvostoliiton viestijoukkueessa.

Lahden MM-kilpailuissa 1978 Beljajev sai 15 kilometrillä hopeaa hävittyään runsaat kaksi sekuntia Józef Łuszczekille. Hän saavutti hopeaa myös 50 kilometrillä Sven-Åke Lundbäckin jälkeen ja oli viides 30 kilometrillä.

Lake Placidin olympialaisissa 1980 Beljajev hiihti kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Neuvostoliiton viestijoukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Vasili Rotšev, Nikolai Bažukov ja Nikolai Zimjatov. Beljajev oli lisäksi viides 15 kilometrillä ja kuudes 50 kilometrillä.

Lähteet
-------

* Jevgeni Beljajev FIS:n tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
**Riechedly Bazoer** (s. 12. lokakuuta 1996 Utrecht) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Eredivisiessä pelaavaa AFC Ajaxia. Oikeajalkainen Bazoer on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.

Ura
---

### Seurajoukkueura

Bazoer siirtyi PSV Eindhovenista AFC Ajaxin juniorijoukkueeseen vuonna 2012. Hän on pelannut Ajaxin kakkosjoukkueessa 34 ottelua tehden yhden maalin. Ajaxin edustusjoukkueessa Eredivisiessä Bazoer debytoi joulukuussa 2014 Willem II:tä vastaan. Avausmaalinsa hän teki helmikuussa 2015 FC Twenten verkkoon. Kaudella 2014–2015 Bazoer debytoi myös Eurooppa-liigassa.

### Maajoukkueura

Bazoer voitti Alankomaiden alle 17-vuotiaiden maajoukkueen kanssa EM-kultaa vuonna 2012 Sloveniasta. Nykyisin hän kuuluu alle 19-vuotiaiden maajoukkueeseen, missä hän on pelannut yhdeksän ottelua osuen kerran. Bazoer voi edustaa maajoukkuetasolla Alankomaiden sijasta myös Curaçaota, jossa hänellä on sukujuuria.

Saavutukset
-----------

**Alankomaat**

* Alle 17-vuotiaiden EM-kilpailut: 2012

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
**Ridolfo del Ghirlandaio** (4. helmikuuta 1483 Firenze – 1561 Firenze) oli italialainen renessanssikauden taidemaalari ja Domenico Ghirlandaion poika. Myös hänen setänsä David Ghirlandaio ja Benedetto Ghirlandaio olivat taidemaalareita.

Ridolfo sai oppinsa Fra Bartolomeolta ja omaksui vaikutteita etenkin mestari Raffaellolta. Ridolfon töitä ovat muun muassa *Incoronazione della Vergine* (1504, Louvre), *Allegoria* (n. 1498, Uffizi), *Donna velata* (n. 1510, Uffizi), *Coperta di ritratto con grottesche* (n. 1510, Uffizi) ja *Madonna della cintola* (1514–1515, Praton tuomiokirkko).

Ridolfo oli myös arvostettu muotokuvamaalari (*Ritratto di un orefice*, Galleria Palatina, Firenze).

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Ghirlandàio, Ridòlfo Bigórdi, detto il- (html) *Sapere.it*. De Agostini Editore S.p.A.. Viitattu 27.5.2021. (italiaksi)
2. 1 2 3 4  Ghirlandàio, Ridolfo del (html) *Treccani.it*. Istituto della Enciclopedia Italiana fondata da Giovanni Treccani S.p.A.. Viitattu 27.5.2021. (italiaksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: it:Ridolfo del Ghirlandaio 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Karl Henrik Sten Stockmann** (14. marraskuuta 1902 Helsinki – 5. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja Oy Stockmann Ab:n hallituksen puheenjohtaja vuosina 1958–1970.

Sten Stockmann oli kauppaneuvos Karl Stockmannin poika ja Stockmannin tavaratalon perustaneen G. F. Stockmannin pojanpoika. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1920 ja opiskeli muutaman vuoden lakitiedettä Helsingin yliopistossa, mutta ei suorittanut tutkintoa. Hän tuli perheyritykseen vuonna 1926 tarkastusosaston päälliköksi. Stockmann oli vuosina 1941–1944 yhtiön apulaisjohtaja ja 1944–1958 raha-asiain johtaja, minkä jälkeen hän siirtyi päätoimiseksi hallituksen puheenjohtajaksi. Hän jatkoi hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1970 ja jäsenenä vuoteen 1973. Tuona aikana yhtiö muun muassa perusti uudet tavaratalot Tampereelle ja Pietarsaareen. Stockmann sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1962.

Stockmann kuului vuosina 1957–1970 vakuutusyhtiö Fennian, vuosina 1958–1970 henkivakuutusyhtiö Patrian ja vuosina 1963–1970 Helsingin Osakepankin hallintoneuvostoon.

Stockmann harrasti hyönteisiä, hänen hyönteiskokoelmansa oli aikanaan Suomen suurin yksityinen kokoelma. Hän oli Societas pro Fauna et Flora Fennican rahastonhoitaja vuodesta 1939 ja Helsingin Hyönteistieteellisen Yhdistyksen johtokunnan jäsen. Hänet vihittiin tieteellisistä ansioistaan Helsingin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 1964.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kai Hoffman: Kauppaneuvos Sten Stockmann (1902–1975). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
2. 1 2  Facta 2001, WSOY 1985, 15. osa, palsta 305
**Kyllikki Tuominen** (o.s. **Ståhlberg**, e. **Kovero**, 9. elokuuta 1908 Helsinki – 4. kesäkuuta 1994) oli suomalainen opettaja ja oppikirjojen kirjoittaja.

Kyllikki Tuomisen vanhemmat olivat tasavallan presidentti Kaarlo Juho Ståhlberg ja tämän ensimmäinen puoliso Hedvig Wåhlberg. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuosina 1932–1940 hallintosihteeri Aarne Kovero ja toinen puolisonsa vuodesta 1946 Turun yliopiston maantieteen professori Oiva Tuominen.

Kyllikki Ståhlberg suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1927, opiskeli maantiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui sieltä filosofian maisteriksi vuonna 1932. Vuonna 1957 hän suoritti filosofian lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa.

Hän toimi opettajana Kulosaaren yhteiskoulussa vuosina 1940–1947 ja saman koulun rehtorina vuosina 1940–1945, tuntiopettajana Helsingin opettajakorkeakoulussa vuosina 1948–1954, Turun opettajakorkeakoulussa vuosina 1954–1956, Turun tyttölyseon vanhempana lehtorina vuosina 1956–1957 ja Turun normaalilyseon luonnonhistorian ja maantieteen yliopettajana vuosina 1957–1971 sekä saman koulun vararehtorina vuosina 1957–1969.

Julkaisuja
----------

* Tuominen, Kyllikki: *Kaunis ja karu Norja*. Tiedon ihmemaailma 3. Porvoo: [s. n.], 1949.
* Aaro Hellaakoski, Kyllikki Tuominen & Jorma Mattila: *Maa ja sen asukkaat. 1*. Porvoo: WSOY, 1951.
* Aaro Hellaakoski, Kyllikki Tuominen & Jorma Mattila: *Maa ja sen asukkaat. 2*. Porvoo: WSOY, 1952.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  *Kuka kukin on 1974*, s. 994. Helsinki: Otava, 1974. ISBN 951-1-01334-3.
2. ↑  *Kuka kukin on 1994*, s. 1119. Helsinki: Otava, 1994. ISBN 951-1-12833-7.
3. ↑  Tiitta, Allan: *Sinisten maisemien mies*. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.
**Kyllíni** (kreik. Κυλλήνη; myös *Killíni*) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan länsirannikolla. Hallinnollisesti se kuuluu Andravída-Kyllínin kuntaan, Eliksen alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Kástro-Kyllínin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Andravída-Kyllínin kunnan Kástro-Kyllínin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 631 (vuonna 2011).

Kyllínin satama.
Kyllíni sijaitsee Peloponnesoksen länsikulmassa sijaitsevan pienemmän niemen pohjoisrannalla. Sieltä on matkaa Eliksen hallinnolliseen keskukseen Pýrgokseen linnuntietä noin 39 kilometriä ja Länsi-Kreikan pääkaupunkiin Patrakseen noin 64 kilometriä. Kyllíni muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Κυλλήνης, *Topikí Koinótita Kyllínis*), johon kuuluu varsinaisen Kyllínin kylän lisäksi asumaton Kafkalídan saari. Koko yhdyskunnan väkiluku on 631.

Kylä on perinyt nimensä antiikin ajan Kyllenen kaupungilta. Se oli Eliksen maakunnan satamakaupunki ja muun muassa monet Olympian kisoihin matkanneet saapuivat sen kautta. Se oli myös merkittävä sotasatama ja toimi muun muassa Spartan laivastotukikohtana peloponnesolaissodan aikana. Satama oli käytössä keskiajalle ja toimi tuolloin venetsialaisten ja genovalaisten kauppasatamana nimellä *Glarenza*. Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut antiikin aikaisen sataman alueella meriarkeologisia tutkimuksia Jari Pakkasen johdolla.

Nykyinen Kyllínin satama sijaitsee vain noin 800 metriä antiikin aikaisesta satamasta itään. Satamasta on yhteys muun muassa Kefalonián ja Zákynthoksen saarille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 25.12.2013. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Άρθρο 1: Νέα Αρχιτεκτονική της Αυτοδιοίκησης και της Αποκεντρωμένης Διοίκησης − Πρόγραμμα Καλλικράτης. (Kallikrates-suunnitelma, Kreikan virallinen lehti) *Εφημερίς της Κυβερνήσεως της Ελληνικής Δημοκρατίας*, 11.8.2010, nro Τεύχος Δεύτερο, Αρ. Φύλλου 1292.  Κεντρική Ένωση Δήμων Ελλάδας (ΚΕΔΕ). Artikkelin verkkoversio (PDF).  (kreikaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Kyllene Harbour Project The Finnish Institute at Athens.  Arkistoitu 22.8.2016. Viitattu 12.1.2015.
4. ↑  Arkeologisen kohteen sijainti: 37°56′36.9″N, 21°08′23.2″E

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kyllíni** Wikimedia Commonsissa
**Kylmyysnapa** on maapallon pohjoisen tai eteläisen pallonpuoliskon kylmin paikka. Kylmyys määritellään tavallisimmin alimman mitatun lämpötilan mukaan. Pohjoinen kylmyysnapa on Siperiassa Sahan tasavallassa, ja eteläinen kylmyysnapa on Etelämantereella.

Sijainnit ja olosuhteet
-----------------------

Maapallon kylmimmät paikat sijaitsevat lähellä napoja, kaukana merestä ja korkealla merenpinnasta. Tällaisia paikkoja ovat Etelämantereen itäinen ylätasanko, itä-Siperian keskiosat ja Grönlannin keskiosat. Kylmintä on kun on tyyntä ja taivas on kirkas, mutta aurinko ei paista.

Pohjoisen pallonpuoliskon kylmyysnapa
-------------------------------------

Tammikuun keskilämpötilat arktisilla alueilla kahden metrin korkeudella pinnasta. Sahan tasavallan alue erottuu pallon oikeassa yläosassa tummana läiskänä.
Pohjoisen pallonpuoliskon kylmyysnapa on Venäjän Itä-Siperian Sahan tasavallassa. Verhojanskin kaupungissa (67°33′N, 133°23′E) mitattiin tammikuussa 1885 lämpötilaksi −67,8 °C ja Oimjakonin kylässä (63°15′N, 143°9′E) mitattiin helmikuussa 1933 −67,7 °C. Kumpikin paikka sijaitsee korkeudeltaan noin 100 metriä merenpinnasta. Verhojansk ja Oimjakon kilpailevat nykyisin kylmyysnapaturisteista.

Eteläisen pallonpuoliskon kylmyysnapa
-------------------------------------

Vostokin sijainti Etelämantereella
Eteläisellä pallonpuoliskolla kylmintä on Etelämantereella. Kahden metrin korkeudelta maan pinnasta mitattu matalin lämpötila on venäläisellä Vostok-tutkimusasemalla (78°28′S, 106°52′E) vuonna 1983 mitattu −89,2 °C. Vuoden 2010 elokuussa tehdyissä satelliittimittauksissa mantereelta löydettiin kohtia, jossa lämpötila oli jään pinnalla alimmillaan −93,2 °C. Kylmin paikka sijaitsi kohdassa 81,8° eteläistä leveyttä ja 59,3° itäistä pituutta 3,9 kilometrin korkeudessa merenpinnasta. Kaikkein kylmimmät paikat Etelämantereella ovat korkeimpia kohtia toisiinsa yhdistävillä harjanteilla sijaitsevia "taskuja".

Katso myös
----------

* Luettelo sääennätyksistä

Lähteet
-------

1. 1 2  Liz Osborn: Coldest Temperature Ever Recorded on Earth Current Results. Viitattu 27.11.2014.
2. 1 2 3  Walter Mayr: Vying for Extreme Tourists in Siberia: The Cold War at the Arctic Circle  20.2.2006. Spiegel Online. Viitattu 27.11.2014.
3. ↑  Tämä on maailman kylmin paikka: -93,2 astetta!  10.12.2013. Ilta-Sanomat.  Arkistoitu 5.12.2014. Viitattu 27.11.2014.
4. ↑  Jonathan Amos: Coldest spot on Earth identified by satellite  9.12.2013. BBC News. Viitattu 27.11.2014.
**Salasurma** (ruots. *dulgadråp*) oli Ruotsin ja Suomen vanhassa lainsäädännössä sellainen henkirikos, jonka tekijää ei pystytty saamaan selville. Jos löydettiin ruumis, jossa oli merkkejä väkivallasta, eikä surmaajaa pystytty selvittämään vuoden kuluessa, tuli kihlakunnan tai laivakunnan maksaa erityinen salasurmasakko rauhanjärjestyksen ylläpitämiseksi. Muutaman vanhan ruotsalaisen lain mukaan joissakin tapauksissa maksajaksi joutui kylä tai lähimmät kylät. Jos surmattu löydettiin suljetusta huoneesta, joutui huoneen omistaja vanhimpien lakien mukaan maksamaan sakkoa. Eri laeissa sakon suuruus oli erisuuruinen ja osa sakosta meni kuninkaalle ja osa vainajan perillisille.

Vuodelta 1442 peräisin olevan kuningas Kristofferin maanlain mukaan kihlakunnan tuli maksaa salataposta 40 markkaa, josta kuningas sai puolet ja vainajan perilliset toisen puolikkaan.

Vuoden 1734 lain rikoskaaressa tällainen säännös oli vielä mukana:

*Jos mies eli waimo löytään maalla tapettuna, ja ei jocu tule tappoon laillisesti sidotuxi, yön ja wuoden sisällä, eli syystä sijtä epäluulon alla; nijn pitä kihlacunnan manttalin jälken maxaman sackoa sen salatapon edestä sata talaria: Ottacon Cuningas puolen, ja toisen puolen asianomainen.*

Lähteet
-------

1. ↑  *Nykysuomen sanakirja*. Hakusana salasurma. Helsinki: WSOY, 1951–1961.
2. ↑  Kaila, Kustavi: Salasurma. Teoksessa *Tietosanakirja*. Osa 8, palsta 655–656. Helsinki: Tietosanakirja-osakeyhtiö, 1916. Teoksen verkkoversio (viitattu 19.1.2019).
3. ↑  Koivusalo, Esko (toim.): *Talonpoikain laki. Kuningas Kristofferin maanlain (1442) suomennos Caloniuksen kopion mukaisena*, s. 189. Tachto tapon kaari, 25. capitel. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005. ISBN 951-746-560-2.
4. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 7, palsta 971, hakusana salasurma. Helsinki: Otava, 1964.
5. ↑  *Ruotzin Waldacunnan Laki. Hywäxi luettu ja wastan otettu Herrain Päiwillä Wuonna 1734*, s. 105. Näköispainos. Pahanteon kaaren 27. luvun 1. §. Helsinki: WSOY, 1984. ISBN 951-0-12473-7.
**Signode Finland Oy, entinen nimi Oy M. Haloila Ab,** on lavakuormien käärintäkoneita valmistava yritys. Signode Finland Oy:n tehtaat sijaitsevat Maskussa ja Bulgarian Kărdžalissa, jossa valmistetaan puoliautomaattikoneita.

Signode Finland on osa kansainvälistä Signode -konsernia. Signode toimii kuudessa maanosassa ja työllistää yli 7 000 henkilöä.

Käärintäkoneet
--------------

Octopus täysautomaattisia käärintäkoneita käytetään erilaisten tuotelavojen käärintään esimerkiksi elintarvike-, juoma- ja rakennusteollisuudessa sekä logistiikkakeskuksissa.

Signode Finland Oy:n tunnetuin tuote on täysautomaattinen Octopus-käärintäkone, joita on valmistettu yli 7000 kappaletta. Vuonna 2008 valmistuneen kolmannentuhannen Octopus-koneen valmistuminen noteerattiin myös kansainvälisessä mediassa.

Octopus-kone on valmistuksessa vuodesta 1983, ja se oli valmistuessaan ensimmäinen kehätyyppinen lavakuormien käärintäkone. Vuonna 2013 yhtiö vietti Octopus-koneiden 30-vuotisjuhlavuotta. Octopus on edelleen yksi maailman markkinajohtajista ja yksi pakkausalan tunnetuimmista brändeistä.

Signoden puoliautomaattisia käärintäkoneita ovat muun muassa Cobra, Ecomat ja Rolle. Vuosien saatossa palveluliiketoiminnasta on tullut yhä merkittävämpi osa yrityksen toimintaa ja tarjontaa.

Historia
--------

Haloila on perustettu vuonna 1972. Ensimmäiset pyöriväpöytäiset kiristekalvokäärintäkoneet valmistettiin vuonna 1976, ja vuonna 1983 Haloila toi markkinoille ensimmäisen automaattisen Octopus-käärintäkoneen. Haloilan osti vuonna 1995 Illinois Tool Works Inc. (ITW), ja vuonna 2014 Haloilasta tuli osa Signode Industrial Group -konsernia. Lokakuussa 2020 yrityksen nimi vaihdettiin Signode Finland Oy:ksi

Lähteet
-------

1. ↑  Kauppalehti
2. 1 2 3
3. ↑  Logistiikka-lehti 3/2008
4. 1 2
5. ↑
6. 1 2 3
7. 1 2
8. ↑
9. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* 
* http://www.signode.com
**Jemeljan Mihailovitš Jaroslavski** (ven. Емелья́н Миха́йлович Яросла́вский, oikea nimi *Minei Izrailevitš Gubelman*, Мине́й Изра́илевич Губельма́н; 3. maaliskuuta 1878 Tšita – 4. joulukuuta 1943 Moskova) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko. 1920–1930-luvuilla hän johti Neuvostoliiton uskonnonvastaista kampanjaa Taistelevien jumalattomien liiton johtajana.

Elämä
-----

Jemeljan Jaroslavski syntyi karkotettujen perheeseen. Vuonna 1898 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja kuului sen Tšitan ja vuosina 1903–1905 Pietarin komiteaan. Hän osallistui vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumiin, joutui pidätetyksi, tuomittiin Nertšinskin pakkotyövankilaan ja myöhemmin karkotettavaksi. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän toimi Jakutskissa ja Moskovassa.

Jaroslavski osallistui Lokakuun vallankumoukseen Moskovassa, toimi Kremlin ja Moskovan sotilaspiirin komissaarina. Vuonna 1918 hän kuului Brest-Litovskin rauhaa vastustaneisiin vasemmistokommunisteihin. Vuosina 1919–1922 hän työskenteli VKP(b):n Permin kuvernementtikomitean puheenjohtajana, keskuskomitean Siperian aluebyroon jäsenenä ja vuodesta 1921 keskuskomitean sihteerinä.

Jaroslavski toimi aktiivisesti entisten poliittisten vankien ja vanhojen bolševikkien järjestöissä. Hän toimi *Pravdan* ja useiden muiden lehtien toimituskuntien jäsenenä ja johti korkeimman neuvostopuoluekoulun historian laitosta. Vuonna 1921 Jaroslavski valittiin puolueen keskuskomitean, vuonna 1923 keskuskontrollikomitean ja vuonna 1934 puoluekontrollikomitean jäseneksi. Jaroslavski toimi myös Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean ja korkeimman neuvoston jäsenenä.

Jemeljan Jaroslavski on palkittu Leninin kunniamerkillä sekä Stalin-palkinnolla vuonna 1943. Hänet on haudattu Punaiselle torille Kremlin muurin viereen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Bolšaja sovetskaja entsiklopedija *slovari.yandex.ru*. Viitattu 5.7.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Entsiklopeditšeski slovar "Istorija Otetšestva s drevneiših vremjon do naših dnei" *slovari.yandex.ru*. Viitattu 5.7.2010. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]
3. ↑  Overy, Richard: *The dictators: Hitler's Germany, Stalin's Russia*, s. 269-278. London: Penguin Books, 2005. ISBN 978-0-14-028149-1. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jemeljan Jaroslavski** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Katalonia
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Latvia
* Japani
* Tšekki
* Australia
* Alankomaat
* Puola
	+ 2

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Reserviupseerikoulun esikunta- ja viestikomppania** on 1. tammikuuta 2015 voimaan tulleen organisaation mukaisen yksikköjaon mukainen Suomen puolustusvoimien perusyksikkö. Sen tehtävänä on kouluttaa reserviupseerikurssin aikana viestiasemalinjan, komentopaikkalinjan ja sotilaspoliisilinjan upseerioppilaat. Aikaisempina vuosikymmenenä ennen viestijoukkojen liittämistä esikunnan suojaksi sotilaspoliisikoulutus annettiin jalkaväessä.

Linjoilla annetaan johtamisen perusteet eri tehtäviin ja kaikkiin puolustushaaroihin sijoittuville viesti- ja sotilaspoliisiupseereille. Heidän tehtäviään ovat mm. komentopaikkojen perustaminen, viestiverkon rakentaminen ja ylläpitäminen sekä tärkeiden kohteiden suojaaminen. Yksikön vahvuus on yli 200 upseerioppilasta.

Lokakuuhun 2014 saakka viestiaselajin opetus annettiin viestikomppaniassa. Viestikeskus M80:n mukaisesti 1980-luvulla ennen vuoden 1991 uudistusta viestikomppanian opetus jakautui kahtia: prikaatitason viestiminnan kouluttamiseen kolmelle joukkueelle ja pataljoonatason viestitoiminnan kouluttamiseen neljännelle joukkueelle. Neljännen joukkueen upseerioppilaat palvelivat upseerikokelaina reserviupseerikurssin jälkeen mm. kranaatinheitinkomppanioiden viestijoukkueissa. Ensimmäisen, toisen ja kolmannen joukkueen upseerioppilaat palvelivat upseerikokelaina mm. ilmavoimissa sekä 1. 2. ja 3. Erillisissä viestikomppanioissa, Keski-Suomen Viestipataljoonassa sekä Viestirykmentissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Reserviupseerikoulun Esikunta- ja viestikomppania Puolustusvoimat. Viitattu 1.12.2014. [vanhentunut linkki]

Suomen puolustusvoimien rauhanajan viestijoukot toisen maailmansodan jälkeen
**1. Erillinen Viestikomppania** (1952 Riihimäki, 1953 Oulu) | **2. Erillinen Viestikomppania** (1952 Riihimäki, 1961 4. Erillinen Viestikomppania Riihimäki) | **2. Erillinen Viestikomppania (uusi)** (1961 Riihimäki, 1963–1994 Turku) | **3. Erillinen Viestikomppania** (1961 Kouvola, 1979–1997 Mikkeli) | **4. Erillinen Viestikomppania** (Hämeenlinna, 1976 Keuruu Keski-Suomen Viestipataljoona) | **5. Erillinen Viestikomppania** (Keuruu, 1976 Keski-Suomen Viestipataljoona) | **Etelä-Suomen Viestipataljoona** (1985 Riihimäki) | **Ilmavoimien Viestipataljoona** | **Itä-Suomen Viestipataljoona** (1988) Valkeala, 1976–1988 Keski-Suomen Viestipataljoona) | **Keski-Suomen Viestipataljoona** (1976 Keuruu, 1998 Valkeala Itä-Suomen Viestipataljoona | **Panssariprikaatin Viestikomppania** (1967 Hämeenlinna) | **Panssariprikaatin Viestipataljoona** (1988 Hämeenlinna) | **Pohjois-Suomen Viestipataljoona (1989 Oulu, Kajaani)**| **Reserviupseerikoulun viestikomppania** (Hamina) | **Sähköteknillinen koulu** (1948, Riihimäki) | **Viesti- ja Sähkötekninen Koulu** (2003, Riihimäki, **Viestikoulu**, 2009 Riihimäki), | **Viestikoulu** (1976, Riihimäki) | **Viestirykmentti**
Reserviupseerikoulun lippu
**Reserviupseerikoulun lippu** on Reserviupseerikoulun (RUK) tunnus, johon kerättiin varat 14. reserviupseerikurssin aloitteesta. Ajatus omasta lipusta oli nostettu esiin jo kurssilla 10. Ensimmäinen lippu vihittiin ja Suomen tasavallan presidentti luovutti sen Reserviupseerikoululle Helsingin Senaatintorilla sisällissodan päättymisen kymmenvuotisjuhlapäivänä 16. toukokuuta 1928. Päivä oli myös sotaväen lippujuhlan päivä.

Reserviupseerikoulun lipun on suunnitellut professori Carolus Lindberg. Lipuon Karjalan värit musta ja punainen ja sen kulmissa olevat epäheraldiset tekstit "VK 1917" ja "RUK 1920" viittaavat suomalaisen reserviupseerikoulutuksen alkuun niin sanotussa Vimpelin koulussa vuonna 1917 sekä Reserviupseerikoulun perustamiseen vuonna 1920.

Lipputangon kärjessä on sotamarsalkka Mannerheimin myöntämä Vapaudenristi nauhoineen kunnianosoitukseksi sen kouluttamien reserviupseerien ansioista talvi-, jatko- ja Lapin sodassa.

Lippuja on kesään 2015 mennessä valmistettu viisi kappaletta. Niistä kolme on siirretty Sotamuseoon ja yksi RUK-museoon. Viides lippu on käytössä RUK:ssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Perinteet, Reserviupseerikoulun lippu Hamina:  Reservupseerikoulun oppilaskunta, oppilaskunta.net. Viitattu 11.7.2015.
2. 1 2  Reserviupseerikoulu: Historia ja perinteet puolustusvoimat.fi.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 11.7.2015.