recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Hsi Lain temppeli Kaliforniassa.
**Buddhalaisuus** on merkittävä vähemmistöuskonto Yhdysvalloissa. Mikäli kristinusko niputetaan yhdeksi uskonnoksi, johon kuuluu 70,6 % amerikkalaisista, buddhalaisuus on maan neljänneksi suurin järjestäytynyt uskonto, jota harjoitti noin 0,7 % väestöstä.

Historia
--------

Buddhalaisuus saapui Yhdysvaltoihin 1800-luvun puolessa välissä pääsääntöisesti kiinalaisten siirtolaisten mukana. 1800-luvun lopulla alkoivat saapua myös japanilaiset, jotka toivat myös oman versionsa buddhalaisuudesta. Aluksi uskonto keskittyi selkeästi länsirannikolle ja esimerkiksi vuonna 1875 San Franciscon kiinalaiskorttelissa oli kahdeksan temppeliä. Ensimmäiset buddhalaiset yhdistykset Young Men's Buddhist Association ja Buddhist Mission of North America perustettiin vuonna 1898.

1940-luvulla amerikanjapanilaiset joutuivat valtionjohtoisten vainojen kohteeksi Yhdysvalloissa, koska Yhdysvallat oli sodassa Japania vastaan. Presidentti Roosevelt allekirjoitti presidentin asetuksen (nr 9066), jolla 120 000 amerikanjapanilaista pakkosiirrettiin keskitysleireille tarkkailtavaksi. Buddhalaisuus oli monille tärkeä selviytymiskeino ja buddhalaisia rituaaleja, kuten häitä ja hautajaisia, toimitettiin leireillä niin pitkälle kuin mahdollista.

Yhdysvaltain valkoiseen väestöön kuuluvat alkoivat kääntyä buddhalaisuuteen suuremmissa määrin 1960-luvulta alkaen, mikä oli osa vastakulttuuria siihen aikaan. Myös kiinnostus meditaatioon sai ihmisiä kääntymään buddhalaisuuteen.

Nykyään
-------

Kaikista osavaltioista Havaijilla on suurin määrä buddhalaisia suhteutettuna väestön lukumäärään: 8 % osavaltion väestöstä on buddhalaisia. Pohjois-Mariaaneilla buddhalaisia on 10 % koko väestöstä.

Suurin osa amerikkalaisista ei ole perinteisesti suhtautunut buddhalaisuuteen uskontona, koska siinä ei ole jumalia, monimutkaisia rituaaleja tai näkyvää papistoa. Buddhalaisuus on kuitenkin muuttunut uskonnollisemmaksi aina 1900-luvulta alkaen.

Koko maan buddhalaisesta väestöstä noin ⅔ kuuluu aasialaistaustaisiin amerikkalaisiin. Loput ovat suurimmaksi osaksi valkoisia, ja näiden kahden ryhmän välillä on ollut jonkin verran kitkaa liittyen esim. buddhalaisuuden edustamiseen valtaväestön keskuudessa.

Lähteet
-------

1. ↑  America's Changing Religious Landscape  12.5.2015. Pew Research Center's Religion & Public Life Project. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
2. ↑  Buddhists in the American West *pluralism.org*. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
3. ↑  Buddhism in Japanese-American Internment Camps  2018. rpl.hds.harvard.edu. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
4. 1 2  Young Asian American Buddhists are reclaiming narrative after decades of white dominance *NBC News*. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
5. 1 2  Pamela Winfield: Why so many Americans think Buddhism is just a philosophy *The Conversation*. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
6. ↑  Buddhism by the Numbers: Hawaii *Tricycle: The Buddhist Review*.  2020. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
7. ↑  Religions in Northern Mariana Islands  2022. globalreligiousfutures.org.  Arkistoitu 21.4.2019. Viitattu 27.4.2022. (englanniksi)
**Zbigniew Spruch** (s. 13. joulukuuta 1965 Kożuchów) on puolalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 1992–2003. Hän edusti Lampre-tallia 1992–1995, Panariaa 1996, Mapeita 1997–1998 ja uudelleen Lamprea 1999–2003. Hän sai hopeaa Romāns Vainšteinsin voittamassa MM-kilpailujen maantieajossa Plouayssa 2000.

Saavutuksia
-----------

Lähteet: Cyclingbase, Cycling Archives

1988
Rauhanajo, 3. etapin voitto
1989
Puolan ympäriajo, 3. ja 5. etapin voitto
Rauhanajo, 2. etapin voitto
1991
Puolan ympäriajo, prologin c-osan sekä 3. 4. ja 5. etapin voitto
1993
Espanjan ympäriajo, 10. etapilla toinen
1994
Pariisi–Tours, kolmas
Gent–Wevelgem, kuudes
1995
Puolan ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 2. etapin voitto
Grand prix du Midi libre, 1. etapin voitto
Gent–Wevelgem, kuudes
1996
Italian ympäriajo, 9. ja 18. etapilla kolmas
Olympialaiset, maantieajossa yhdeksäs
1997
Étoile de Bessèges, kokonaiskilpailussa toinen
1998
Settimana Ciclistica Lombarda, 5. etapin voitto
Puolan ympäriajo, 1. etapin voitto
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailussa viides
Italian ympäriajo, 24. etapilla kolmas
1999
Gent–Wevelgem, toinen
Milano – San Remo, kolmas
Flanderin ympäriajo, viides
2000
MM-kilpailut, hopeaa maantieajossa
Milano – San Remo, neljäs
Olympialaiset, maantieajossa 20:s

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Zbigniew Spruch *cyclingbase.com*.  Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 22.7.2011. (ranskaksi)
2. 1 2 3  Zbigniew Spruch *cyclingarchives.com*. Viitattu 22.7.2011. (englanniksi)
3. ↑  Championnat du Monde sur Route *cyclingbase.com*.  Arkistoitu 26.10.2011. Viitattu 22.7.2011. (ranskaksi)
**Viktor August Marjanen** (5. kesäkuuta 1870 Sääksmäki – 15. marraskuuta 1936 Uusikaupunki) oli suomalainen päätoimittaja ja suomentaja.

Marjasen vanhemmat olivat Sääksmäellä konepajan työnjohtajana työskennellyt levyseppä August Bergman ja Sara Kristina Nylund. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lyseosta vuonna 1892 ja opiskeli vieraita kieliä ja oikeustiedettä Helsingin yliopistossa vuoteen 1898 saakka. 

Marjanen työskenteli *Uuden Auran* toimitussihteerinä vuosina 1894–1896 ja *Uudenkaupungin Sanomien* päätoimittajana vuosina 1897–1900. Vuonna 1900 hän siirtyi päätoimittajaksi *Savonlinnaan*, joka lakkautettiin vuonna 1901. Oltuaan *Oulun Ilmoituslehden* päätoimittajana ja samalla *Kalevan* toimitussihteerinä vuosina 1902–1904 Marjanen työskenteli *Savon* jatkajaksi perustetun *Otavan* julkaisijana ja päätoimittajana vuosina 1904–1909.

Marjanen työskenteli päätoimittajana *Keski-Savossa* vuosina 1918–1919, *Perä-Pohjolaisessa* vuosina 1920–1921 ja *Uudenkaupungin Sanomissa* vuosina 1924–1936. Väliaikoina hän oli vapaana toimittajana avustaen eri lehtiä.

Marjanen osallistui suomalaisuusliikkeen toimintaan ja toimi Uudenkaupungin työväenyhdistyksen puheenjohtajana sekä kaupunginvaltuutettuna Kuopiossa. Toisella Uudenkaupungin-kaudellaan hän kuului kansallisseuran ja Mannerheimin Lastensuojeluliiton paikallisosaston johtokuntiin. Marjanen on suomentanut kaunokirjallisia teoksia ruotsista, venäjästä ja saksasta.

Marjasen veli Oskar Robert Marjanen oli myös toimittaja.

Suomennoksia
------------

* Émile Zola : *Hedelmällisyys* : romaani. Ensimmäinen osa. Kuopio 1905, uusi painos Elisa Kirja, Helsinki 2012 alkuteos *Fécondité*, Kirja e-tekstinä (Project Gutenberg)
* Anton Nyström : *Sukupuolielämä ja sen lait : lääketieteellis-yhteiskunnallisia tutkimuksia*. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1905
* Maksim Gorki : *Rippi* ; suomensi V. A. M. O.y. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1909, Kirja e-tekstinä (Project Gutenberg)

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Marjanen Viktor August *Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*. Viitattu 20.8.2021.
2. 1 2 3 4 5  Toimittaja V. A. Marjanen (muistokirjoitus).  *Uudenkaupungin Sanomat*, 17.11.1936, s. 2. Artikkelin verkkoversio.
3. 1 2  Kaarna, Väinö & Winter, Kaarina: *Suomen sanomalehdistön bibliografia 1771–1963*, s. 36, 52, 54, 66, 79. Helsinki: Helsingin yliopiston kirjaston julkaisuja 31, 1965.
4. ↑  *Suomen lehdistön historia 6: Hakuteos Kotokulma – Savon Lehti*, s. 359. Kuopio: Kustannuskiila Oy, 1988. ISBN 951-657-240-5.
5. ↑  Vainajia: Päätoim. Viktor Marjanen.  *Uusi Aura*, 17.11.1936, s. 2. Artikkelin verkkoversio.
6. ↑  Kinnunen, Matti: *Sanan valtaa Kallaveden kaupungissa I: Kuopion sanomalehdistön historia 1844–1917*, s. 317. Kuopio: Savon Sanomain Kirjapaino Oy, 1982. ISBN 951-657-103-4.
**Katekoliamiiniherkkä polymorfinen kammiotakykardia** (CPVT) on harvinainen perinnöllinen sydänsairaus, josta kärsivillä katekoliamiinit aiheuttavat hengenvaarallisia rytmihäiriöitä, takykardioita. Sairauden taustalla on monia erilaisia geenivirheitä, jotka häiritsevät kalsiumin kulkua sydänlihassolun sisällä.

Katekoliamiiniherkälle polymorfiselle kammiotakykardialle tyypillinen piirre on taipumus tajuttomuuskohtauksiin voimakkaan rasituksen, jännityksen tai pelästymisen seurauksena. Oireilu alkaa yleensä kouluiässä tai myöhemmin. Ensimmäinen oire voi myös olla äkkikuolema. Hoitamattomina peräti 30–50 prosenttia sairastuneista kuolee alle 35-vuotiaina. Itse rytmihäiriö ei yleensä ole potilaan tunnistettavissa. Sairaus voidaan todeta rasituskokeen aikaisten sydänsähkökäyrälöydösten pohjalta. Taustalla oleva geenivirhe saattaa jäädä tunnistamattomaksi. Sairauden hoitona käytetään oireettomillakin beetasalpaajia, osalla oireilevista potilaista myös flekainidiä. Rytmihäiriötahdistin voidaan asentaa, elleivät lääkkeet riittävissä määrin tehoa. Oireita saatetaan kyetä lievittämään myös sydämen sympaattisiin hermosäikeisiin kohdistuvalla kirurgialla.

Katekoliamiiniherkkä polymorfinen kammiotakykardia esiintyy noin yhdellä ihmisellä 10 000:sta.

Viitasaaren mutaatio
--------------------

Viitasaarella asuneen, 1670-luvulla syntyneen avioparin, Matti ja Judith Hakkaraisen (o.s. Pasanen) jälkeläisiä on Suomessa etsitty tutkimuksiin, koska kolmessa perheessä todettiin katekoliamiiniherkän polymorfisen kammiotakykardian taustalla olevan saman geenivirheen. Geenivirhe on kyetty jäljittämään Hakkaraisten pariskuntaan saakka, vaikka mutaatio on voinut syntyä jo paljon aiemmin. Elossa olevien jälkeläisten etsintä aloitettiin äkkikuolemien ennaltaehkäisyksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Anna-Mari Hekkala, Katekoliamiiniherkkä polymorfinen kammiotakykardia Sydänliitto 31.3.2017, viitattu 18.8.2023
2. 1 2 3  Lisää viitasaarelaisjuurisia etsitään geenitutkimukseen Viitasaaren seurakunta 18.11.2016, viitattu 18.8.2023
3. ↑  Catecholaminergic Polymorphic Ventricular Tachycardia Boston Children's Hospital, viitattu 18.8.2023
4. ↑  KSML: "Tappajageeniä" kantava sukunimi julki – Hakkaraiset kutsutaan testeihin Ilta-Sanomat 10.6.2015, viitattu 18.8.2023
5. ↑  Anneli Juutilainen, Sadat suomalaiset kantavat tietämättään tätä tappajageeniä – lue, kuulutko sinäkin riskiryhmään Kotiliesi 11.9.2018, viitattu 18.8.2023
**Juho Pekka Hartikainen** (18. kesäkuuta 1861 Rantasalmi – 27. tai 28. syyskuuta 1889 Viipuri) oli suomalainen toimittaja joka käytti kirjoituksissaan muun muassa salanimiä *Juho Pekka*, *Mäenpekka* ja *Rollo*.

Hartikaisen vanhemmat olivat talonomistaja Erik Johan Hartikainen ja Fredrika Kemiläinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1880 Kuopion lyseosta ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. 
Hartikaisen opiskeluaikainen ystävä Arvid Järnefelt omisti hänelle kokonaisen luvun kirjassaan Vanhempieni romaani ja Järnefelt esitteli Hartikaisen myös äitinsä Elisabeth Järnefeltin salongissa. Järnefeltin mukaan Hartikainen oli maalaispoika joka ei osannut kuin Savon murretta tullessaan opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Hän nousi kuuluisuuteen ylioppilaspiireissä esitettyään syksyllä 1880 Vanhalla ylioppilastalolla koko ravintolasalin yleisölle kansanomaisen rekilaulun. Tästä saivat alkunsa illanvietot joissa Hartikainen esitti rekilauluja ja savolaista huumoriaan murrejuttuineen. Hän joutui kuitenkin näiden laulattamisiltojen myötä viina- ja vekselikierteeseen opintojen joutuessa kärsimään. Lopulta hänen takaajansa joutuivat maksamaan keväällä 1885 Hartikaisen osakuntavelat joista hän ei enää itse selvinnyt. Viimeiset vuotensa Hartikainen vietti Kuopiossa ja Viipurissa ja oli toimittajana Tapio-lehdessä ja sen jälkeen Viipurin Uutiset ja Viipurin Sanomat-lehdissä. Hän kuoli syksyllä 1889 ilmeisesti keuhkotautiin.

Hartikainen sai Savo-karjalaisen osakunnan palkinnon 1882 novellistaan *Keisarin tuttu*, hän toimitti osakunnan käsinkirjoitettua Savo-Karjala-lehteä, järjesti kansantajuisia luentoja Suomalainen Nuija-yhdistyksen piirissä ja oli mukana radikaalien suomenmielisten K. P. T.-seurassa. Hän sai 1882 stipendit Kuopioon ja Tuusniemelle suuntautuneita kansatieteellisiä tutkimusretkiä varten. Hartikainen suoritti ensimmäisenä Helsingin yliopistossa tutkinnon unkarin kielessä. Martti Ruutu piti vuonna 1938 julkaistussa Savo-karjalaisen osakunnan historian ensimmäisessä osassa Hartikaista toveripiirinsä lupaavimpana kirjallisena lahjakkuutena.

Pekka Hartikainen haudattiin Viipuriin. Muistopuheen piti toimittaja Matti Kurikka.

Lähteet
-------

1. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
2. 1 2 3  Kirsti Salmi-Niklander : *Menetetty sankaruus. Mahdollisuuksien retoriikkaa*. julkaisussa I Kemppainen ja U-M Peltonen (toim) , Kirjoituksia sankaruudesta. Vuosikerta. 2010 , Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia , Nro 1283 , Vuosikerta. 2010 , Suomalaisen Kirjallisuuden Seura , Sivut 288-324
3. 1 2 3  Kuolleita, Uusi Suometar, 01.10.1889, nro 228, s. 3, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
4. ↑  Manalan majoille mennyt, Wiipurin Sanomat 29.09.1889, nro 227, s. 2, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
5. ↑  Kuollut, Savo-Karjala 30.09.1889, nro 113, s. 3, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot
6. ↑  J. P. Hartikaista, Savo 05.10.1889 nro 117, s. 3, Kansalliskirjaston Digitoidut aineistot


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Jetro Stavén** (s. 1989) on vuonna 1989 syntynyt valokuvaaja ja Fotofinlandia voittaja Taipalsaarelta. Hän valmistui valokuvaajaksi Pekka Halosen akatemiasta vuonna 2014. Siitä lähtien hän on työskennellyt freelancer-kuvaajana.

Stavén on tullut tunnetuksi erityisesti maisemaan sijoitetuista hääkuvistaan, joita on esitelty myös kansainvälisesti. Vuonna 2018 hän voitti Fotofinlandian hääkuva- ja yleisösarjat. Lisäksi Stavén on toiminut skeitti- ja hardcorepunk-keikkojen valokuvaajana sekä lehtikuvaajana.

Lähteet
-------

1. ↑  Jetro Stavén Photography *Valoikuvaajat.fi*. Viitattu 18.8.2023.
2. ↑  Jetro Staven voitti hääkuvasarjan Fotofinlandiassa — Taipalsaarelta lähtöisin oleva valokuvaaja oli myös yleisön suosikki *Etelä-Saimaa*.  2018. Viitattu 18.8.2023.
3. ↑  Riina Nokso-Koivisto: Taipalsaarella varttuneen Jetro Stavénin omaleimaiset hääkuvat herättävät kansainvälistäkin kiinnostusta *Etelä-Saimaa*.  2017 / 2021. Viitattu 18.8.2023.

* V-P Kangas podcast haastattelu: Jetro Stavén - skeittarista ammattikuvaajaksi
**Karl David Axel "Akseli" Hirn** (18. lokakuuta 1845 Hauho – 21. toukokuuta 1906 Saarijärvi) oli suomalainen pastori ja Suomen Lähetysseuran kolmas lähetysjohtaja C. G. Töttermanin jälkeen.

Tausta
------

Hirn tuli pappissuvusta, hänen isänsä oli varapastori Daniel Kristian Hirn. Hänen äitinsä oli Gustava Sofia Ulrika Alopaeus.

Hirn kävi koulua Porvoon kymnaasissa. Teologisen tiedekunnan erotutkinnon hän suoritti 1870, ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1871. Hän toimi vankilasaarnaajana Helsingissä vuodesta 1884 lähtien.

Lähetysjohtajana
----------------

Hirn toimi Suomen Lähetysseuran lähetysjohtajana lyhyen, noin kolmen vuoden kauden 1895–1898. Hänen sanotaan olleen "tunnollinen, harkitseva ja uuttera työntekijä". Hän työskenteli lähetysjohtajana oman työnsä ohella.

Hirnin kaudella kuitenkin lehdistö suhtautui Lähetysseuraan nihkeästi ja myös suhteet evankelisiin alkoivat rakoilla. Nämä olivat aiemmin olleet lähetystyön innokkaimpia kannattajia, ja lähetysväki ja evankeliset olivat pitäneet yhteisiä lähetys- ja evankeliumijuhlia.

Ambomaalla koetut takaiskut aiheuttivat sen, että Luterilainen Evankeliumiyhdistys alkoi harkita oman lähetystyön aloittamista Japanissa, mistä päätös tehtiinkin 1898. Myös yhteiset juhlat tulivat päätökseensä.

Lähetystyöhön lahjoitetut varat kuitenkin lisääntyivät Hirnin kaudella, samoin lähetyslehtien levikki, ja ompeluseurojen määräkin kasvoi.

Suomen Lähetysseuran jälkeen
----------------------------

Lähetysseuran jälkeen Hirn toimi vuodesta 1900 alkaen Saarijärven kirkkoherrana, missä toimessa ollessaan hän kuoli vuonna 1906.

Yksityiselämä
-------------

Hirn oli naimisissa Selma Erika Sofia Sylvinin kanssa. Hänen poikansa oli Taavi Hirn.*lähde?*

Lähteet
-------

1. ↑  Daniel Kristian Hirn *Helsingin yliopiston ylioppilasmatrikkeli 1840–1852*. Helsingin yliopisto. Viitattu 7.10.2013.
2. 1 2 3 4  Hirn Karl David Axel *Helsingin yliopiston ylioppilasmatrikkeli 1853–1899*.  2003–2013. Helsingin yliopisto. Viitattu 7.10.2013.
3. 1 2 3 4  Peltola, Matti & Saarilahti, Toivo & Savolainen, Paavo: *Mestarin käskystä. Suomalaisen pakanalähetystyön historiaa*, s. 73. Helsinki: Agricola-seura, 1959.

Suomen Lähetysseuran lähetysjohtajat
Sirelius |
Tötterman |
Hirn |
Mustakallio |
Tarkkanen |
Paasio |
Paunu |
 Vapaavuori |
Vuorela |
Hukka |
Smedjebacka |
Pinola |
Paunonen |
Rissanen |
Steffansson |
Parhiala



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
Mitalin etupuoli
**Voiton mitali** (engl. *Victory Medal*) on brittiläinen sotilasansiomitali, joka perustettiin vuonna 1919. Sitä myönnettiin aktiivisessa palveluksessa 5. elokuuta 1914 – 11. marraskuuta 1918 välisenä aikana olleille sotilaille. Saajalla piti entuudestaan olla jokin seuraavista ansiomitaleista: 1914 -tähti, 1914–1915 -tähti tai Britannian sotamitali. Yhteensä mitalin sai yli 5,7 miljoonaa brittiläistä sotilasta.

Mitali on osa ympärysvaltojen välistä voiton mitalia (engl. *Inter-Allied Victory Medals*) ensimmäisessä maailmansodassa. Mitalin nauha on samanlainen kaikkien maiden välillä, mutta itse mitali on erilainen eri maiden välillä.

Mitalia jaettiin vain yhdessä luokassa:

* mitalin nauha

Lähteet
-------

1. ↑  About the Victory Medal *UK Parliament*.  2023. Viitattu 27.8.2023. (englanniksi)
2. ↑  Laslo, Alexander J.: *The interallied victory medals of World War I*. Dorado Publishing, 1986. (englanniksi)
3. ↑  ODM of the United Kingdom: Victory Medal 1914-18 *medals.org.uk*.  2023. Viitattu 27.8.2023. (englanniksi)
**Georg Herman August Wärnhjelm** (3. lokakuuta 1858 Viipuri – 14. joulukuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen eversti, joka kuului niin sanottuihin tsaarinupseereihin eli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvelleisiin suomalaisupseereihin. Hän oli vuoden 1918 sisällissodan pari ensimmäistä viikkoa valkoisten Karjalan rintaman ylipäällikkönä.

Wärnhjelm kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1872–1879. Palveltuaan vuoden ajan vänrikkinä Henkikaartin jääkärirykmentissä hän siirtyi vuonna 1880 luutnantiksi Suomen suuriruhtinaskunnan armeijan 8. Viipurin Tarkk'ampujapataljoonaan. Hän yleni siellä esikuntakapteeniksi 1889 ja kapteeniksi 1895. Hän toimi myös Viipurin kutsuntalautakunnan puheenjohtajana 1881–1884. Suomen sotaväen lakkauttamisen jälkeen Wärnhjelm siirtyi helmikuussa 1902 lakkautuspalkalle ja sai seuraavana vuonna eron Venäjän armeijasta everstiluutnanttina. Vuosina 1902–1918 hän oli Viipurin yleisen sairaalan taloudenhoitajana.

Wärnhjelm edusti aatelissukuaan säätyvaltiopäivillä 1888, 1894, 1899 ja 1905–1906.

Sisällissota
------------

Sisällissodan alettua Wärnhjelm otti 29. tammikuuta 1918 Karjalan rintaman johtoonsa, mutta joutui kuitenkin jakamaan valtansa 2. helmikuuta lähtien rintamapäälliköksi nimitetyn kapteeni Aarne Sihvon ja tämän esikuntapäällikkönä toimineen jääkäri Woldemar Hägglundin kanssa. 11. helmikuuta Kavantsaaressa käydyn taistelun jälkeen Wärnhjelm oli valmis vetämään joukot Vuoksen pohjoispuolelle, mutta Sihvo kieltäytyi tottelemasta käskyä. Tämä seurauksena Wärnhjelm siirrettiin tehtävästi sivuun jo seuraavana päivänä ja Sihvosta tehtiin uusi ylipäällikkö. Wärnhjelm puolestaan siirrettiin suojeluskunnan piirijohtajaksi Sortavalaan. Hän käytti sisällissodan aikana salanimeä Furumark.

Sisällissodan päättymisen jälkeen Wärnhjelm toimi Valloitettujen alueiden turvaamisosaston VATO:n päällikkönä. Hän oli heinäkuusta 1918 alkaen Uudenmaan läänin sotakomissaarina ja sai elokuussa 1918 everstin arvon. Vuonna 1919 hän siirtyi Uudenmaan läänin 2. kutsuntapiirin piiripäälliköksi.

Perhe
-----

Wärnhjelmin isä oli Viipurin hovioikeuden varapresidentti ja valtiopäivämies Herman Georg Maria Wärnhjelm ja isoisä Suomen kaartin ensimmäisenä vakinaisena komentajana toiminut everstiluutnatti Herman Henrik Wärnhjelm. Wärnhjelmin puolisona oli vuodesta 1892 Elin Augusta Lönnblad, jonka isä oli Viipurin hovioikeuden presidentti Frans Emil Lönnblad. Heillä oli neljä lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Tor Carpelan: *Ättartavlor för de på Finlands riddarhus inskrivna ätterna, S–Ö*, s. 1355. Helsinki 1965.
2. ↑  Backström, Åke: "Uppbåds(1904-Krets)nämnderna 1881-1905. Krigskommissarier och sekreterare", *Genos 67*. Helsinki: Suomen Sukututkimusseura, 1996. Teoksen verkkoversio.  (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Harjula, Mirko: *Ryssänupseerit*, s. 270, 290–291. Helsinki: Books on Demand, 2014. ISBN 978-952-28614-2-9.  (omakustanne)
4. ↑  Pekkalainen, Tuulikki: *Lapset sodassa 1918*, s. 69. Helsinki: Tammi, 2014. ISBN 978-951-31693-9-8.
5. ↑  Herman Georg Maria Wärnhjelm Helsingin yliopiston Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852. Viitattu 6.12.2016.
**Tuulipussi** on tuulen suunnan osoittamiseen tarkoitettu laite. Tuulipussista voidaan myös likimääräisesti arvioida tuulen nopeus. Toimintaperiaatteeltaan se on eräänlainen painovoimatuulimittari.

Tuulipussia käytetään yleensä helikopterikentillä tai muilla lentokentillä. Niitä käytetään myös osoittamaan mahdollisen kaasupäästön etenemissuunta vaarallisia kemikaaleja käsittelevien teollisuuslaitosten tai kemikaalikuljetuksiin käytettyjen rautatieosuuksien ratapihoilla. Tuulipusseja näkee myös esimerkiksi suurilla silloilla tai vastaavilla avoimilla maantieosuuksilla, jossa niillä lisätään tielläliikkujien tietoisuutta voimakkaasta sivutuulesta.

Ilmailumääräysten mukainen tuulipussi on valmistettu kevyestä kankaasta tai synteettisestä materiaalista, ja se on muodoltaan katkaistu kartio. Tuulipussin on oltava väriltään sellainen, että se on selvästi havaittavissa, yleensä värinä käytetään oranssia tai kahden värin yhdistelmiä, esimerkiksi oranssi-valkoinen. Esimerkiksi yötoimintaan käytettävillä helikopterikentillä tuulipussin tulee olla valaistu öisin; valaistusta ei kuitenkaan aina ole pienillä harrastuslentokentillä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Airaksinen, P. J.: "7. Tuuli", *Johdatus pintasäähavaintoihin*, s. 7.6-7.7. Opetusmoniste. Helsingin yliopisto, Fysikaalisten tieteiden laitos, Helsinki: Congestus Tmi, 2001.
2. 1 2  Helikopterikentän visuaaliset maalaitteet ja pelastustoiminnan järjestäminen (Ilmailumääräys AGA M2-2)  16.10.1998. Ilmailulaitos. Viitattu 31.7.2014.
3. 1 2  5. Visual aids for navigation. 5.1.1 Wind Direction Indicators Transport Canada, tc.gc.ca. Viitattu 31.7.2014. (englanniksi)
4. ↑  Työturvallisuuskortti. Työturvallisuus yleisellä työpaikalla (pdf) (s. 28, kohta Kaasuvaara) hyria.fi.  Arkistoitu 23.4.2015. Viitattu 31.7.2014.
5. ↑  Ohje kemikaaliratapihan turvallisuusselvityksen ja pelastussuunnitelman laatimiseksi (pdf)  1.7.2010. Liikennevirasto, liikennevirasto.fi.  Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 31.7.2014.
6. ↑  Ilmojen halki  6.8.2013. nurmijarvenuutiset.fi.  Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 31.7.2014.
Oratop takki vuodelta 1992 Metsämuseossa
**Oy Oratop Ab** (vuoteen 1972 **Oy Rönkä Ab**) oli turkulainen vaatetustehdas, joka toimi vuosina 1921–2003 erityisesti naisten ja miesten päällystakkien valmistajana. Nykyisin Oratop on käytössä Turo Tailorin miesten päällystakkien tuotemerkkinä.

Historiaa
---------

Oy Rönkä Ab:n perustivat Turkuun vuonna 1921 Tukholmassa naistenvaatteita valmistanut vaatturimestari Aatu Rönkä (1879–1929) ja kauppias Enok Wilhelm Johansson Frejborg (1886–1958). Rönkä lähti yhtiöstä jo 1925 ja kuoli vuonna 1929, joten hänen nimeään kantavasta yhtiöstä tuli Frejborgien perheyritys. Wilhelm Frejborg oli mukana myös Rönkää pienemmissä yrityksissä Frejborg & Saarinen, Turun Kutomo ja Toimelan Pukimo.

Tunnetuimmaksi tuotemerkiksi muodostui yhtiönimen alkukirjaimista otettu ORA, josta tuli 1950-luvulla yksi Suomen arvostetuimmista vaatemerkeistä. Yritykselle valmistui vuonna 1941 Sirkkalankadulle oma tehdasrakennus, jota laajennettiin usean kerran. Myöhemmin Oratop toimi Piikkiössä.

Vuonna 1972 Oratopiksi muuttunut yhtiö tunnettiin 1980-luvun taitteessa erityisesti "tyylitietoisten" miesten pukujen ja takkien tekijänä, jota *Helsingin Sanomien* Anna-Liisa Wiikeri kutsui maan parhaaksi miesten takkien tekijäksi.

Vuonna 1997 Oratopin tuotejohtaja Juha Arhi palkittiin Kultainen vaatepuu -palkinnolla.

Vuonna 1999 kuopiolainen Turo Tailor osti Oratopin osake-enemmistön, ja loput osakkeista siirtyivät Oratopin toimivalle johdolle. Muutamaa vuotta myöhemmin Turo lopetti Oratopin tehtaan Piikkiössä ja siirsi takkituotannon Kuopioon. Turon koko tuotanto Kuopiossa siirrettiin ulkomaille vuonna 2009.

Oratopin entisessä tehtaassa Piikkiössä toimi vuodesta 2004 huonekalutehdas Kaani Oy, kunnes tehdas tuhoutui tulipalossa 2010.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Patokorpi, Lassi: Oy Rönkä Ab, Turku *Vaatturitietokanta*.  19.10.2017. Lassi Patokorpi. Viitattu 25.9.2018.
2. ↑  Wiikeri, Anna-Liisa: Hyvää suomalaista suunnittelua.  *Helsingin Sanomat*, 19.6.1981, s. 21. Näköislehden aukeama (tilaajille).
3. ↑  Ehdota Kultaisen vaatepuun saajaa! *Suomen tekstiili ja muoti ry, stjm.fi*.  11.9.2015.  Arkistoitu 26.9.2018. Viitattu 25.9.2018.
4. ↑  Heikkinen, Martti: Turo Tailor osti enemmistön Oratop-päällystakkifirmasta *Helsingin Sanomat*.  8.4.1999. Viitattu 25.9.2018.  (Tilaajille.)
5. ↑  Turo Tailor lopettaa tuotantonsa Suomessa *Yle Uutiset*.  29.6.2009. Viitattu 25.9.2018.
6. ↑  Kaarinan huonekalutehtaan palosta miljoonavahingot *Turun Sanomat*.  28.10.2010. Viitattu 26.9.2018.
**Magnus Scharmanoff** (s. 1964 Porvoo) on suomalainen valokuvaaja. Hänet tunnetaan huolellisesti lavastetuista, karnevalistisen värikkäistä fantasiakuvistaan, joissa hän on usein itse mukana erilaisissa miehen asemaa peilaavissa sankarirooleissa.

Scharmanoffille on ominaista elokuvallinen ilmaisu ja taidehistoriallisten sitaattien käyttö.
Marja-Terttu Kivirinta luonnehtii Scharmanoffin valokuvia "suuren luokan elokuvamaisiksi pysäytyskuviksi meille totena tarjoillusta todellisuudesta."

Scharmanoff valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1994. Hänen vuonna 1997 pitämästään näyttelystä *Tappion tunne* ja sen valmisteluista teki Timo Humaloja puolen tunnin dokumenttielokuvan *Tappion tunne - Magnus Scharmanoff valokuvaaja*. Kokoelman kuvia julkaistiin myös samannimisessä valokuvateoksessa.

Scharmanoff on toiminut valokuvaajana mukana myös Alvar Gullichsenin Bonk Business -hankkeissa ja tehnyt mainosvalokuvausta.

Vuonna 1999 Scharmanoff suunnitteli lavastuksen ja puvustuksen Kari Hotakaisen ja Iiro Rantalan lasten musiikkinäytelmään *Hukassa on hyvä paikka*, jonka ohjasi Kari Väänänen Helsingin kaupunginteatterille.

Yksityisnäyttelyitä
-------------------

* *Turhan nuori*, Kuopio, Tampere, Oulu ja Turku 1992–1993
* *Sankariveljekset*, Valokuvakeskus Peri, Turku 1993
* *Tappion tunne*, Kluuvin galleria, Helsinki 1997
* *Hukattu aika*, Galleria Ama, Helsinki 2009

Lähteet
-------

1. 1 2  Päättyneet näyttelyt 2009: Magnus Scharmanoff, Hukattu aika 15.12.2009, digikamera.net. Viitattu 21.5.2014.
2. 1 2 3  Anu UImonen: Mies seuraa sivusta, naiset hallitsevat (Arkistoitu – Internet Archive), Helsingin Sanomat 28.11.2009. Viitattu 21.5.2014.
3. ↑  About (Arkistoitu – Internet Archive), Magnus Scharmanoff. Viitattu 21.5.2014.
4. ↑  Marja-Terttu Kivirinta kirjassa *Varjosta - tutkielma suomalaisen valokuvan historiasta*, Suomen valokuvataiteen museo 1999, Scharmanoffin omien verkkosivujen (Arkistoitu – Internet Archive) mukaan. Viitattu 21.5.2014.
5. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  *Tappion tunne - Magnus Scharmanoff valokuvaaja (1997)* Elonetissä.
7. ↑
8. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* Photographers' Identities

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Andrew Joseph McDonald** (24. lokakuuta 1923 Savannah, Georgia – 1. huhtikuuta 2014 Palatine, Illinois) oli Little Rockin roomalaiskatolisen hiippakunnan piispa Arkansasissa vuosina 1972–2000. 

McDonald opiskeli Marist Schoolissa (Georgia), St. Charles Collegessa (Maryland) ja St. Mary’s Seminaryssa (Maryland). Hän sai pappisvihkimyksensä piispa Emmet M. Walshilta 8. toukokuuta 1948, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Amerikan katolisessa yliopistossa ja Rooman Paavillisessa lateraaniyliopistossa.

McDonald sai 4. heinäkuuta 1972 nimityksen Little Rockin piispaksi. Hänet vihittiin piispaksi 5. syyskuuta arkkipiispa Thomas McDonoughin toimiessa pääkonsekraattorina, ja hänet asetettiin virkaan virallisesti 7. syyskuuta. Hänen edeltäjänsä oli Albert Lewis Fletcher ja seuraajansa J. Peter Sartain.

McDonald vastusti abortin sallimista korkeimman oikeuden taholta tapauksessa Roe vastaan Wade vuonna 1973. Hän johti tammikuisin abortinvastustajien vuosittaista March for Lifea Little Rockissa. Hän oli omistautunut ekumeenisille suhteille ja olikin mukana tukemassa Billy Grahamin herätyskokousta War Memorial Stadiumilla 1989. Vuonna 1990 McDonald otti kantaa John Edward Swindlerin teloitusta vastaan. Kyseessä oli ensimmäinen teloitus Arkansasin osavaltiossa yli 25 vuoteen.

Lähteet
-------

* Catholic-Hierarchy.org: Bishop Andrew Joseph McDonald (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Diocese: Former Arkansas bishop Andrew McDonald, who served for 28 years, dies at 90 *Seymour Tribune*.  1.4.2013.  Arkistoitu 7.4.2014. Viitattu 2.4.2014. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Andrew Joseph McDonald
**Adam Fredenstierna**, entinen **Schütz** (25. joulukuuta 1685 Viipuri – 4. toukokuuta 1772 Tukholma) oli suomalaissyntyinen virkamies, tuomari ja valtiopäivämies.

Fredenstiernan vanhemmat olivat kaupunginvälskäri Adam Schütz ja Anna Modeen ja puoliso vuodesta 1721 Engel Maria Kyper (k. 1755). Käytyään Porvoon lukion Fredenstierna tuli ylioppilaaksi Turkuun 1703 ja ryhtyi opiskelemaan lakitiedettä. Työskenneltyään ensin Ruotsissa vuodesta 1706 hänestä tuli Turun hovioikeuden asessori vuonna 1721. Fredenstierna siirtyi Svean hovioikeuteen 1728, jossa hän kohosi 1736 hovioikeudenneuvokseksi. Hän oli myssypoliitikkona yhteydessä Venäjän lähettilääseen ja ehdotti erityisten Suomen valtiopäivien koollekutsumista. Hänet nimitettiin 1755 oikeuskansleriksi, 1758 Turun hovioikeuden presidentiksi ja 1768 Svean hovioikeuden presidentiksi. Aatelissäätyyn Fredenstierna korotettiin 1726. Valtiopäivämiehenä hän toimi yhteensä yksitoista kertaa vuosien 1726 ja 1766 välillä.

Lähteet
-------

1. 1 2  Biografinen Nimikirja: Elämäkertoja Suomen entisiltä ja nykyajoilta s. 226–227. Viitattu 1.12.2019.
2. ↑  Otavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 2, p. 1509
3. ↑  Yrjö Kotivuori, Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852: Adam Fredenstierna. Verkkojulkaisu 2005. (Viitattu 1.12.2019)

Aiheesta muualla
----------------

* Adam Fredenstierna, Svenskt biografiskt lexikon

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo
* Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852

 |

 |
Vilhelm Pedersenin alkuperäistä kuvitusta satuun.
**Peukalo-Liisa** (tansk. *Tommelise*) on tanskalaisen Hans Christian Andersenin satu, jonka hän julkaisi ensimmäisen kerran vuonna 1835 Kööpenhaminassa.

Juoni
-----

**Varoitus:  Seuraava kirjoitus paljastaa yksityiskohtia juonesta.**
Eräänä päivänä muuan nainen kysyy vanhalta noidalta, miten hän voisi saada lapsen. Noita vastaa: "Istuta tämä siemen purkkiin ja katso mitä tapahtuu!". Siemenestä kasvaa kuin kasvaakin valtava tulppaani, jonka sisällä istuu hyvin pieni tyttö, noin peukalon kokoinen. Nainen nimeää hänet Peukalo-Liisaksi. Eräänä päivänä, kun Peukalo-Liisa on nukkumassa, sammakot kaappaavat hänet. Kovakuoriaiset pelastavat hänet, mutta hylkäävät metsään. Sieltä Liisa löytää asuinpaikan erään hiiren luota. Lopussa hän menee naimisiin kokoisensa prinssin kanssa.

**Juonipaljastukset päättyvät tähän.**

Lähteet
-------

1. ↑  Hans Christian Andersen: *Thumbelisa / Tommelise, 1835*, s. 64–77. Duke University Press, 2009-01-01. ISBN 978-0-8223-8699-5. Teoksen verkkoversio (viitattu 18.8.2023). en
2. ↑  Satumetsä äänikirjat: Peukalo-Liisa (ale) – Satumetsä (Holvi) *Holvi – Banking for Makers and Doers*. Viitattu 18.8.2023.
3. ↑  Hans Christian Andersen: Satujen Maailma

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Peukalo-Liisa** Wikimedia Commonsissa
Sabine Hossenfelder vuonna 2017
**Sabine Hossenfelder** (s. 1976 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa) on saksalainen fyysikko. Hän on työskennellyt Tukholmassa Pohjoismaisessa teoreettisen fysiikan instituutissa Norditassa. Hän on tarkastellut mahdollisuuksia tutkia, miten todellisuus toimii, jos teoria sallii meidän mitata ilmiöitä, jotka ovat niin pieniä, että niitä voi verrata niin sanottuun Planckin pituuteen, 1,6 × 10-35 metriin.

Hossenfelder teki pro gradun Hawkingin säteilystä. Hän väitteli 2003 aiheella "Schwarze Löcher in Extra-Dimensionen" ja jatkoi opintoja Yhdysvalloissa ja Kanadassa ennen kuin päätyi Norditaan, jossa hän työskenteli 2009–2015. Vuodesta 2015 hän on työskennellyt Frankfurt Institute for Advanced Studiesissa.

Hossenfelder on sitä mieltä, että tutkimus on jämähtänyt paikalleen. Syynä hän pitää tutkimuksen keskittymistä kauneuteen, eikä fysiikassa ole vuosikymmeniin tapahtunut perusteiden läpimurtoa. Hän käsittelee aihetta kirjassaan *Lost in Math: How Beauty Leads Physics Astray* (Basic Books 2018). Hän sanoo, että tiedeyhteisön ryhmädynamiikka vaikuttaa yksittäisen tutkijan tutkimustavoitteisiin.

Hossenfelderillä on Youtube-kanava, jossa hän popularisoi tiedettä ja teknologiaa

Hossenfelderin puoliso on Stefan Scherers, ja heillä on kaksoset.

Lähteet
-------

1. 1 2  Arno Widmann: „Wer sagt uns, dass das Universum schön sein muss?" Frankfurter Rundschau 20.2.2019, viitattu 1.4.2020 (saksaksi)
2. ↑  Robert Cumming: 8 mars: 8 svenska kvinnor, 10 stora bidrag till astronomin *Populär astronomi*.  7.3.2014. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
3. 1 2 3 4  Anna Davour: Vinterns profil: Sabine Hossenfelder: Verkligheten slår tillbaka (pdf) *Populär astronomi*.  4/2012. Viitattu 1.4.2020. (ruotsiksi)
4. ↑  Sabine Hossenfelder, CV (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 1.4.2020
5. ↑  Lost in Math (kirjaesittely)  12.6.2018. books.google.fi. Viitattu 1.3.2020. (englanniksi)
6. ↑  Ulf von Rauchhaupt, Verführte Physiker. Frankfurter Allgmeine 10.7.2018. Viitattu 1.4.2020 (saksaksi)
7. ↑  Sabine Hossenfelderin Youtube-kanava *youtube.com*.

Aiheesta muualla
----------------

* Sabine Hossenfelderin blogi (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Espanja
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Kroatia
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii
* DBLP
* Google Scholar
* MathSciNet
* Mathematics Genealogy Project
* ORCID
* Publons
* ResearcherID
* Scopus
* zbMATH

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Kapolei** on Havaijilla Honolulun piirikunnassa sijaitseva kaupunki. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 21 411. Alueen pinta-ala on 4,37 neliömailia eli noin 11,32 km2. Kaupunki on yksi Havaijin nopeimmin kasvavimmista asutuskeskuksista. Tämän takia sitä nimitetäänkin O‘ahun toiseksi kaupungiksi Honolulun jälkeen.

Alue alkoi kehittyä, kun 1850 Havaijille saapunut irlantilainen liikemies James Campbell. Hän teki uraa ensin Mauilla, mutta myi liiketoimintansa ja osti maata nykyisen Kapolein alueelta. Hän kaivoi sinne Havaijin ensimmäisen keinokastelukaivon, jonka avulla kuivasta Kapoleista kehittyi tuottoisa sokeriruokoplantaasi.

Lähteet
-------

1. ↑  QuickFacts: Kapolei CDP, Hawaii *U.S. Department of Commerce*.  2020. Viitattu 22.11.2022. (englanniksi)
2. ↑  Top Things to Do in Kapolei *hawaii-guide.com*.  2022. Viitattu 22.11.2022. (englanniksi)
3. ↑  Kapolei, HI 2022: Best Places to Visit *Tripadvisor*. Viitattu 22.11.2022. (englanniksi)
4. ↑  History of Kapolei *The City of Kapolei*.  2022. Viitattu 22.11.2022. (englanniksi)
**Sigrid Sofia Backman** (1. joulukuuta 1880 Helsinki – 26. toukokuuta 1938 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija. Hänen vanhempansa olivat pernajalaissyntyinen ylijunailija Karl Viktor Backman ja porvoolainen Sofia Charlotta Törngren. Hän pääsi tyttökoulusta 1899 ja sitten kotona asuen hän ryhtyi kirjoittamaan. Hän oli itsenäinen naisena ja ihmisenä.*kenen mukaan?*

Backmanin tyyli ei ollut modernistinen, joten hän jäi taustalle Edith Södergranin rinnalla, ja hänet sivuutti aikakauden nokkela ja itsetietoinen kirjallinen sukupolvi, joka otti etäisyyttä perinteisiin muotoihin ja suosittuun kerrontatyyliin. Backman oli kuitenkin suuremmassa määrin kuin moni kollegansa 1900-luvun alkupuoliskolla hyvin tietoinen aatekirjailija. Hänen ihannoiva kirjailijalaatunsa ja eettinen vakaumuksensa poikkesivat hyvin selvästi silloin vallalla olleesta tyylistä, ja hän kääntyi toisen lukijakunnan puoleen.*lähde?*

Nyt Sigrid Backman nähdään kirjailijana, joka ei mukautunut silloisiin käsityksiin. Hän kirjoitti työläisistä ja talonpojista sekä yhteisönä että yksilöinä. Valtaeliitti oli tyytymätön häneen, koska hän ei hyväksynyt sisällissodan voittaneen valkoisen puolen väkivallantekoja. Hän ei tunnu saaneen minkäänlaista tukea hävinneeltä puolelta. Hän otti kantaa luonnon ja pienen puolesta konekulttuurin vieraannuttavaa vaikutusta vastaan. Hän kannatti hiljaisuutta, vaatimattomuutta ja pasifismia aikana, jolloin arvossa olivat usko kulttuurin kehittymiseen, yksilöllisyysuho ja kansalliskiihko. Hän kirjoitti hauskasti ja omaperäisesti.*lähde?*

Teoksia ei ole suomennettu.

Teoksia
-------

* Vindspel, 1913
* Hälleberget och Kavaljeren, 1914
* Guds barn. En liten berättelse om styrman Boström och fröken Ejder 1916
* Enda sonen, 1917
* Ålandsjungfrun 1919, vironnettu Ahvena neitsi, 1924
* Familjen Brinks öden, 1922, saksaksi Schicksal der Familie Brink, 1990
* Bostadsbolaget Sjuan i Lergränd, 1926
* Den gamla spinnrocken, 1929
* De fåvitska trollen, 1932
* Under Häxböles sol, 1935

Palkinnot
---------

* Valtion kirjallisuuspalkinto 1919
* SLS:n Granbergska priset 1920, 1933

Lähteet
-------

* Biografiskt lexikon för Finland

### Viitteet

1. 1 2 3  Wikiaineisto: Kuka kukin oli 1961

Aiheesta muualla
----------------

* Hedvig Rask: / Backman, Sigrid (1880–1938) *Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen)*.  30.11.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Kansallisbiografia
* Biografiskt Lexikon
* Uppslagsverket Finland
* Biografiasampo

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Peter Woldemar Hannikainen. Kuvaaja K. E. Ståhlberg.
**Peter Woldemar Hannikainen** (4. huhtikuuta 1858 Parikkala – 4. syyskuuta 1928 Helsinki) oli metsänhoitaja, joka toimi Metsähallituksen ylijohtajana.

Henkilöhistoria
---------------

Hannikaisen isä oli komissiomaanmittari ja kirjailija Pietari Hannikainen ja äiti Karin Margareta Krank. Hänen puolisonsa vuodesta 1880 oli Selma Elisabeth Fagerström (k. 1929). Metsänhoitaja Yrjä Sigismund Hannikainen (1884-1927) ja Helsingin Sanomien toimitussihteeri Klaus Hannikainen (1885-1937) olivat heidän poikiansa. Hannikainen tuli ylioppilaaksi 1875 Suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti päästötutkinnon Evon metsäopistosta 1878, jolloin hänestä tuli metsäkonduktööri. Hannikainen tuli virkatalojen ylimääräiseksi metsänhoitajaksi 1880 ja vakinaiseksi 1891. Metsähallituksen järjestyksessä neljäntenä ylitirehtöörinä eli ylijohtajana Hannikainen toimi 1902–1918. Hänen aikanaan valtionmetsien hoidon tehostaminen lisäsi niiden taloudellista tuottoa moninkertaiseksi. Hannikainen oli Suomen Metsätieteellisen Seuran perustajia ja sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän toimitti ja julkaisi Suomen ensimmäistä metsänhoidon aikakauskirjaa *Suomen Metsänhoitolehteä* 1888–1903. Hannikaiselle myönnettiin todellisen valtioneuvoksen arvo vuonna 1915.

Julkaisuja
----------

Hannikainen julkaisi muun muassa seuraavat teokset:

* *Metsänkasvatuksesta*, 1880
* *Metsien hoidosta I, Metsänkasvatuksesta*, 1882
* *Metsien hoidosta II, Metsätalouden järjestämisestä*, 1885
* *Vähäsen metsistä*, 1887 (*Något om skogarna*, 1888)
* Ruotsalais-suomalainen sanaluettelo *Suomen Metsänhoitolehdessä*, 1889 ja 1893
* *Kootkaa metsäpuitten siemeniä*, 1892 ja 1902
* *Metsänhoito-oppi*, 1892, 1893 ja 1919
* *Metsänhoito maanviljelyksen rinnalla*, 1893
* *Suomen metsät kansallisomaisuutenamme*, 1896
* *Metsätaloutemme, sen merkitys ja tehostaminen*, 1930 (postuumisti).

Hän julkaisi myös kirjoituksia useissa alan suomen- ja vieraskielisissä lehdissä.

Lähteet
-------

* Ilmari Heikinheimo: *Suomen elämäkerrasto*. Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1955.  Sivu 272.

### Viitteet

1. 1 2 3  "Hannikainen, Peter Woldemar", *Suomen metsänhoitajat. Finlands forstmästare 1851–1931*, s. 145-146. Mänttä: Suomen Metsänhoitajaliitto, 1931.
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 : Peter Woldemar Hannikainen
3. ↑  Ylioppilasmatrikkeli 1905, matrikkelinumero 29506 Klaus Hannikainen (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Kasviestrogeenit** eli **fytoestrogeenit** ovat vakaita, kasveissa luontaisesti esiintyviä molekyylimassaltaan keveitä yhdisteitä, jotka ovat kemialliselta rakenteeltaan tai toiminnaltaan samatyyppisiä kuin nisäkkään oman hormonijärjestelmän erittämät estrogeenit, erityisesti estradioli. Kasviestrogeenit toimivat ksenoestrogeeninä eli ne voivat matkia estrogeenien toimintaa, koska ne pääsevät kulkemaan solukalvon läpi ja olemaan vuorovaikutuksessa entsyymien ja hormonireseptoreiden kanssa. Fenolirengasrakenne mahdollistaa kasviestrogeenien kiinnittymisen estrogeenireseptoreihin ja sitä kautta vaikuttamaan mm. nisäkkään kiimaan. Kasviestogeenit ovat siis aktiivisia yhdisteitä, joilla on homeita torjuvia (antimykoottisia), antibakteerisia, viruksia torjuvia (antiviraalisia) sekä antioksidanttisia ominaisuuksia. Kasviestrogeeneillä on myös syöpää ehkäiseviä ominaisuuksia. Toisaalta kasviestrogeenit ovat kuitenkin tunnettuja niiden estrogeenivaikutuksesta sekä genotoksisesta eli perimää vahingoittavasta vaikutuksesta, mikä voi johtaa solutasolla mutaatioihin ja jopa syöpään. Toistaiseksi kasviestrogeenejä on löydetty mm. palkokasveista eli esimerkiksi apiloista, sinimailasesta, soijapavusta, pähkinöistä, yrteistä, viljoista, pellavasta, seesamista ja humaloista.

Kasviestrogeenit ja tuotantoeläimet
-----------------------------------

Kasviestrogeenien vaikutusta tuotantoeläimiin alettiin tutkia ensimmäisenä Australiassa vuonna 1960 luvulla, missä maa-apila laitumilla laiduntavilla lammaslaumoilla oli isoja hedelmällisyysongelmia. Tutkimuksissa todettiin, että kasviestrogeenejä sisältävät kasvit voivat rehukäytössä aiheuttaa eläimille hedelmällisyysongelmia.  Nautaan verrattuna lammas näyttäisi olevan kuitenkin herkempi kasviestrogeeneille. Vaikka kumpikin eläinlaji on märehtijä ja kasviestrogeenit metabolisoituvat pötsissä samalla tavalla, ruuansulatuskanavan epiteelikudoksessa (eli pintakudoksessa) on ilmeisesti eroja. Tästä syystä ekvolia ei imeydy ruuansulatuskanavasta muualle elimistöön naudoilla yhtä tehokkaasti kuin lampailla. Toinen teoria selittämään lampaiden herkkyyttä kasviestrogeeneille on se, että lampaan kohdussa on kaksinkertainen määrä estrogeenireseptoreita lehmään verrattuna  Yksimahaiset ovat märehtijöitä herkempiä kasviestrogeeneille, koska niillä ei ole pötsimikrobeja hajottamassa isoflavoneita harmittomiksi yhdisteiksi. Suurin osa päivittäisestä rehuannoksesta on oltava kasviestrogeenipitoista kasvimassaa, jotta vaikutukset ovat havaittavissa. Satunnainen tai lyhytaikainen (muutama päivä) runsas kasviestrogeenien saanti ei pitäisi vaikuttaa eläinten terveyteen negatiivisesti.

Lähteet
-------

1. ↑  Tiitinen, Aila: Kasviestrogeenit ja naisen terveys Fimea.  Arkistoitu 12.8.2021. Viitattu 12.8.2021.
2. 1 2 3  Reed, K. F. M. 2016, Fertility of Herbivores Consuming Phytoestrogen-containing Medicago and Trifolium Species,
3. 1 2  Dadáková, K. Kašparovská, J. Kašparovský, T. & Křížová, L. 2019. Isoflavones. Molecules 24 (6).
4. ↑  Karjalainen, M. 2008. Märehtijöiden rehujen isoflavonit ja niiden pitoisuudet plasmassa. Eläinlääketieteen lisensiaatin tutkielma. Helsingin yliopisto, eläinlääketieteellinen tiedekunta.
**Matti Myllymäki** (taiteilijanimi **Taisto Kovakanki**, 1951 – toukokuu 2019) oli suomalainen pellehyppääjä, joka sai julkisuutta Tampereen Ratinan suvantoon tekemästään epäonnisesta 50 metrin pellehypystä.

Elämä ja ura
------------

Myllymäen uran tunnetuin hyppy lienee hänen 50-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi kesällä 2001 tekemänsä hyppy 50 metristä Tampereella Ratinan suvantoon. Hyppyä oli katsomassa noin 5 000 henkeä, ja siitä saadut tuotot käytettiin syöpää sairastavien lapsien hyväksi. Hyppy epäonnistui pahoin. Tuuli tarttui Myllymäen hyppyasuun. Niistä tuli purjeet, ja Myllymäki iskeytyi veteen vasen kylki edellä 120 kilometrin tuntinopeudella.

Myllymäen vammat olivat vakavat. Hänen kaikki vasemman puolensa kylkiluut murtuivat, keuhkot repesivät, munuaiset lakkasivat toimimasta, ja perna piti poistaa. Hänet asetettiin keinotekoiseen koomaan, josta hänet herätettiin 7. syyskuuta 2001, runsaan kuukauden kuluttua hypyn jälkeen.

Vuonna 2006 Myllymäki osallistui Ennätystehtaan ensimmäiselle tuotantokaudelle, jossa hän yritti ensimmäisessä jaksossa hypätä pesuvatiin ja onnistui.

Myllymäki löydettiin toukokuussa 2019 kuolleena asunnostaan. Hän oli ehtinyt olla kuolleena kaksi viikkoa. Hän oli kuollessaan 67-vuotias.

Lähteet
-------

1. 1 2  Pellehyppääjä toipumassa vammoistaan *Kaleva*. Viitattu 27.3.2021.
2. 1 2 3 4  Pellehyppääjä Matti Myllymäki on kuollut *Ilta-Sanomat*.  17.5.2019. Viitattu 27.3.2021.
3. 1 2  Pellehyppy 50 metristä vei miehen koomaan *Ilta-Sanomat*.  2.8.2011. Viitattu 27.3.2021.
4. ↑  Myllymäki toipuu *Yle Uutiset*. Viitattu 27.3.2021.
5. ↑  Ennätystehdas, 1. tuotantokausi, jakso 1
6. ↑  Hämeen Sanomat: Legendaarinen pellehyppääjä Matti Myllymäki on kuollut *MTV Uutiset*.  17.5.2019. Viitattu 27.3.2021.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset Muokkaa Wikidatassa | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |