recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Šuvalovin palatsi** (ven. Дворец Нарышкиных-Шуваловых, *Dvorets Naryškinyh-Šuvalovyh*) on Pietarissa sijaitseva palatsi. Ei tiedetä, milloin palatsia tarkalleen ottaen alettiin rakentaa. Palatsin vanhin osa on kuitenkin sen uusklassista tyyliä edustava vasen siipi, jonka suunnitteli 1780-luvulla oletettavasti Giacomo Quarenghi ja rakennutti Vorontsovin suku. Vuonna 1799 Vorontsovin suku myi palatsin kreivitär Marija Naryškinalle. Oikea siipi rakennettiin vuonna 1821–1822, ja sen suunnitteli oletettavasti Carlo Rossi. 1800-luvulla palatsissa pidettiin paljon tanssiaisia, joihin osallistui Pietarin ylhäistöä ja Venäjän keisarillinen perhe.

Vuosina 1919–1925 palatsin tiloissa toimi museo, ja sen jälkeen vuorotellen eri neuvostoliittolaisia instituutioita. Palatsi vaurioitui koko Leningradin piirityksen aikana laajalti, ja joitain osia palatsista tuhoutui. Esimerkiksi syksyllä 1941 palatsin pylvässali vaurioitui pommituksen synnyttämässä tulipalossa. Sali kuitenkin entisöitiin 1940-luvun aikana. Lisää entisöintejä palatsissa tehtiin vuosien 1963–1965 ja 2006–2013 välillä.

Marraskuussa 2013 palatsin tiloihin avautui Fabergén pääsiäismunia esittelevä Pietarin Fabergé-museo.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Shuvalov Palace in St. Petersburg *www.saint-petersburg.com*. Viitattu 29.4.2023. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  History of the Palace / Shuvalov Palace / About the Museum *Faberge Museum*. Viitattu 29.4.2023. (englanniksi)
3. 1 2  Shuvalov (Naryshkin) Palace *Encyclopaedia of St. Petersburg*. The Likhachev Foundation.  Arkistoitu 3.2.2023. Viitattu 29.4.2023. (englanniksi)
Säärihaava (45 x 30 mm).
**Säärihaava** aiheutuu yleensä huonontuneesta verenkierrosta, jonka syynä on tavallisesti syystä tai toisesta johtuva liikunnan puute, diabetes tai verisuonivaurio (esimerkiksi joskus kauankin aikaa sitten ollut suonitukos eli ns. veritulppa, joka on vioittanut verisuonien läppiä joillakin osuuksilla). Kaikissa paikoissa iho ei tällöin saa veren mukana tarpeeksi happea, jolloin ihoon tulee helposti märkivä haava, jonka paraneminen estyy tai hidastuu huomattavasti. Oleellista on saada verenkierto paranemaan, jolloin hoitotapa riippuu sitä, mikä verenkierron huonontumisen on aiheuttanut. Joka tapauksessa liikuntaa on pyrittävä heti lisäämään. Vähäiset verisuonivauriot voidaan nykyisin hoitaa vaivattomasti pienillä kirurgisilla operaatioilla. Viimeisenä mahdollisuutena, jos haava ei muilla toimenpiteillä parane, on ihonsiirto.

Edellä mainittujen, haavan syntymiseen ja sen huonoon paranemiseen vaikuttaneiden syiden hoitamista ja hoidon vaikutusta odottaessa haava pyritään kuivaamaan kokonaan tai lähes kokonaan tähän tarkoitukseen valmistetulla geelillä ja hoitamaan sen jälkeen mahdollisimman hyvään kuntoon säärihaavoihin tarkoitetulla haavavoiteella. Lyhyt antibioottikuuri on usein paikallaan heti säärihaavan ilmaannuttua. Haavan ympärillä oleva iho ei välttämättä kestä kalvoja tai liimasiteitä, joten sidostapaa on syytä yrittää keventää tarpeen mukaan vaikka käyttäen sukkaa jatkuvasti kevyen sidoksen päällä.

Aiheesta muualla
----------------

* Terveyskirjasto, ihotautien erikoislääkäri Matti Hannuksela: Säärihaava, Lääkärikirja Duodecim, 24.9.2012
**Peem Oy** oli Lahdessa vuosina 1967–1985 toiminut suomalainen huonekalutehdas, joka oli 1970-luvun lopulla merkittävä nahkaverhoiltujen sohvakalustojen valmistaja. Sen edeltäjä oli Pentti Jämsä Oy. Vuodesta 1962 yrityksen ja sen edeltäjän osakkaana, hallituksen puheenjohtajana ja toimitusjohtajana toimi teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Pentti Mäkelä.

Yrityksen liikeideana oli tarjota vaurastuviin suomalaiskoteihin sekä vientimarkkinoille upottavan pehmeitä ja ylellisiä nahkasohvia, -nojatuoleja ja muita nahkaverhoiltuja kalusteita. Matti Halmeen suunnittelema *Aquarius*-tuotesarjaa myytiin myös mm. Yhdysvalloissa ja Japanissa. Muita Peemin tunnetuimpia mallistoja olivat *Lunahod* sekä punainen nahkaverhoiltu makuuhuonekalusto *Salome*.

Peem Oy:n liikevaihto vuonna 1980 oli noin 22 miljoonaa markkaa, josta viennin osuus oli 19 miljoonaa. Vuonna 1981 Peem Oy:n osti Vainio-Puhju Oy, mutta sen konkurssi vuonna 1985 lopetti myös Peemin toiminnan.

Lahden museon kokoelmiin kuuluu Peemin messuilla huomionherättäjänä käyttämä kultapintainen nahkasohva 1970-luvulta.

Lähteet
-------

1. ↑  Terhi Kivistö: Pentti Mäkelä *Biografiasampo*. Viitattu 10.7.2023.
2. ↑  Kuva Aquarius-sohvakalustosta: Mukava ja pehmeä möhkösohva, 70-luvulta, päivää! -blogi 23.6.2012. Viitattu 6.8.2014.
3. 1 2  Sarantola-Weiss, Minna: *Kalusteita kaikille. Suomalaisen puusepänteollisuuden historia*, s. 169, 186. Puusepänteollisuuden liitto ry, 1995. ISBN 952-90-6138-2.
4. ↑  Kuva Salome-makuuhuonekalustosta: Sweet Dreams!, 70-luvulta, päivää! -blogi. Julkaistu alun perin Kaunis Koti -lehdessä 1969. Viitattu 6.8.2014.
5. ↑  *Antti Vainio-Puhju, tuntematon huonekalumies*, Talouselämä 33/1981 s.33, katso Pollari, Sanna: *Talouselämä-lehden 70- ja 80-luvuilla rakentamat laskenta-ammattilaisten stereotypiat, Laskentamiehistä tylsiin kirstunvartijoihin*, s. 56. Pro gradu -tutkielma. Jyväskylän yliopisto, Taloustieteellinen tiedekunta, 2010. Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 6.8.2014).
6. ↑  Toimintakertomus 2012 (Arkistoitu – Internet Archive), Lahden museot, sivu 3. Viitattu 6.8.2014.
Haidingerin lyhteen ulkoasu (voimakkaasti korostettuna)
**Haidingerin lyhde** on ihmisen silmässä tapahtuva valoilmiö polarisoitunutta valoa katsottaessa. Ilmiön kuvaili ensimmäisenä itävaltalainen mineralogi Wilhelm Karl Ritter von Haidinger vuonna 1844. Haidingerin lyhteen synnyttää verkkokalvon keltaisen täplän kahtaistaittavuus.

Haidingerin lyhde näkyy näkökentän keskellä, ja siinä on keltainen töyhtö tai viuhka, jonka molemmin puolin on sininen pilveke. Keltainen osa näkyy aina kohtisuorassa valon värähtelysuuntaa vastaan. Kyseessä on vain pieni kontrastiero, joten sen havaitseminen voi olla vaikeaa. Mitä voimakkaammin valo on polarisoitunut, sitä selvempi kuvio on. Sen visuaalinen koko on noin 3 astetta, mikä vastaa n. paria sormenleveyttä ojennetun käden päässä. Kaikki eivät näe kuviota samanlaisena. Jotkut eivät näe kuvion sinistä osaa, ja jotkut näkevät sinisen osan yhtenäisenä, toiset keltaisen.

 Lyhteen tyypillinen ulkoasu nestekidenäytöllä (hieman korostettuna). 
Haidingerin lyhteen voi havaita esimerkiksi nestekidenäytöissä, joiden valo on voimakkaasti polarisoitunutta, usein diagonaalisesti. Se näkyy helpoiten tasaisella vaalealla pinnalla. Kuvio katoaa näkyvistä muutamassa sekunnissa. Se ilmestyy uudelleen näkyviin, kun katsetta liikuttaa. Jotkut näkevät kuvion parhaiten kallistelemalla päätään puolelta toiselle.

Sinisellä taivaalla lyhteen näkeminen on vaikeampaa, ja onnistuu parhaiten 90 asteen päässä Auringosta, jossa taivaan polarisaatio on voimakkainta. Taivaalla horisontin lähellä kuvio näyttää noin kaksi kertaa niin suurelta kuin korkealla taivaalla, samaan tapaan kuin Kuu, Aurinko ja tähdistöt.

Haidingerin lyhteen voi nähdä paljon selvemmin, jos silmien edessä pitää vihreää tai sinistä lasia, tai polarisoivaa suodinta sopivassa asennossa. Punaisen tai keltaisen lasin läpi katsottuna kuvio katoaa.

Katso myös
----------

* Lasiaissamentuma
* Sokea piste

Lähteet
-------

* Minnaert, Marcel: "XI Taivaan valot ja värit", *Maiseman valot ja värit*, s. 206-207. Suomentanut Kröger, Pekka. Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1987.  ISBN 951-9269-39-8
**Jussi Mikko Ristimäki** (s. 30. tammikuuta 1944 Seinäjoki) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.

Pelaajaura
----------

Ristimäen kasvattajaseura pelaajana oli Törnävän Pallo-55. Suurimman osan peliurastaan hän pelasi Seinäjoen Palloseurassa sekä Ilves-Kissoissa.
Kissojen paidassa hän pelasi SM-sarjassa 81 ottelua. Maajoukkueessa Ristimäki pelasi kaksi ottelua alle 18-vuotiaiden joukkueessa vuonna 1962.

Valmentajaura
-------------

Pelaajauransa loputtua Ristimäki siirtyi heti valmennustehtäviin. Hän toimi neljänä kautena Tampereen Ilveksen apuvalmentajana. Vuonna 1982 hän otti haltuunsa Ilveksen päävalmentajan paikan ja johdatti seuran seuraavalla kaudella mestaruuteen. Vuotta myöhemmin joukkue saavutti SM-pronssia. Kaudeksi 1985 Ristimäki siirtyi Tampereen Pallo-Veikkojen joukkueen peräsimeen II divisioonassa ja saavutti jo ensimmäisellä kaudellaan nousun I divisioonaan. Ristimäki palasi kuitenkin Ilveksen valmentajaksi 1989 ja johdatti seuran sen historian toiseen Suomen Cup -mestaruuteen vuonna 1990. Kausina 1993–1994 hän toimi porilaisen FC Jazzin päävalmentajana johdattaen heti ensimmäisellä kaudella joukkueen Suomen mestaruuteen.
Kesken kauden 1995 Ristimäki tuli toiselle kerralleen TPV:n valmentajaksi, tavoitteenaan säilyttää joukkueen sarjapaikka. Hän ei kuitenkaan onnistunut kääntämään joukkueen kurssia ja putoaminen sinetöityi viimeisellä kierroksella. Tämän jälkeen Ristimäki toimi kolme kautta piirijoukkuevalmentajana.

Pidettyään taukoa vastuuvalmentamisesta kolmen vuoden ajan, Ristimäki palkattiin heinäkuussa 2001 mestaruuteen johdattamansa Jazzin valmentajaksi pelastaakseen joukkueen putoamiselta. Hän onnistui tehtävässään ja Jazz säilyi Veikkausliigassa. Ristimäki palkattiin toistamiseen pelastamaan Jazz vuoden 2002 liigakarsintaa varten, jossa porilaisjoukkue säilyi sarjassa viimeisen pelin tasatuloksen ansiosta. Seuraavan kerran valmentajana Ristimäki toimi vuonna 2006, kun hänet palkattiin vahvistamaan Porin Palloilijoiden valmennusryhmää kesken kauden. Toistaiseksi viimeisen kerran päävalmentajana hän on toiminut Ilves-Kissojen peräsimessä, jossa hän saavutti sarjanousun Kakkoseen kaudella 2010.

Saavutukset
-----------

* Suomen mestaruus 1983, 1993
* Suomen Cup: 1990

Lähteet
-------

1. ↑  Soininen, Heidi – Eskola, Jussi: *Jalkapallokirja 2012*, s. 147. Helsinki: Suomen Palloliitto, 2011. ISSN 0787-7188.
2. 1 2 3  Veikkausliigan verkkonäyttely - valmentajat: Jussi Ristimäki Urheilumuseo.

Aiheesta muualla
----------------

* Veikkausliiga Hall of Fame

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Jari-Pekka Keurulainen** | **Suomen vuoden jalkapallovalmentaja**1993 | Seuraaja:**Pertti Lundell** |
**Marián Masný** (s. 13. elokuuta 1950 Rybany, Tšekkoslovakia) on slovakialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän oli Tšekkoslovakian maajoukkueessa voittamassa Euroopan-mestaruutta vuonna 1976 ja saavuttamassa EM-pronssia vuonna 1980.

Masný edusti kotimaassaan kausina 1969–1972 Dukla Banská Bystricaa, kausina 1972–1982 Slovan Bratislavaa ja kausina 1983–1986 ZŤS Petržalkaa. Hän voitti Tšekkoslovakian mestaruuden vuosina 1974 ja 1975. Hän pelasi uransa loppupuolella myös Itävallassa.

Masný pelasi Tšekkoslovakian maajoukkueessa 75 maaottelua, joissa hän teki 18 maalia. Kaksi maalia samassa ottelussa hän teki lokakuussa 1978 EM-karsintaottelussa Ruotsia vastaan, marraskuussa 1979 EM-karsintaottelussa Luxemburgia vastaan ja helmikuussa 1980 ystävyysottelussa Australiaa vastaan. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi syyskuussa 1974 ja viimeisen kesäkuussa 1982. Hän kuului vakiokokoonpanoon EM-kilpailuissa 1976, joissa Tšekkoslovakia voitti mestaruuden. Hän teki joukkueensa ensimmäisen maalin Länsi-Saksaa vastaan pelatun loppuottelun ratkaisseessa rangaistuspotkukilpailussa. EM-kilpailuissa 1980 Tšekkoslovakia saavutti pronssia ja Masný teki joukkueensa ensimmäisen maalin Italiaa vastaan pelatun pronssiottelun ratkaisseessa rangaistuspotkukilpailussa. MM-kilpailuissa 1982 Masny pääsi vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa, ja ne jäivät hänen viimeisiksi maaotteluikseen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Marián Masný Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
2. 1 2  Stokkermans, Karel & Tabeira, Martín: European Championship 1976  20.6.2013. RSSSF. Viitattu 16.5.2021. (englanniksi)
3. 1 2  Stokkermans, Karel & Tabeira, Martín: European Championship 1980  28.3.2007. RSSSF. Viitattu 16.5.2021. (englanniksi)
4. ↑  Slavík, Jiří: Marian Masný - International Appearances  5.7.2003. RSSSF. Viitattu 16.5.2021. (englanniksi)
5. ↑  World Cup 1982 Finals RSSSF. Viitattu 16.5.2021. (englanniksi)

  

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1976
1 Viktor |
2 Dobiaš |
3 Čapkovič |
4 Ondruš |
5 Pivarník |
6 Jurkemik |
7 Panenka |
8 Móder |
9 Pollák |
10 Masný |
11 Nehoda |
12 Gögh |
13 Barmoš |
14 Biroš |
15 Herda |
16 Veselý |
17 Švehlík |
18 Galis |
19 Petráš |
20 Štambachr |
21 Bičovský |
22 Vencel |
Valmentaja Ježek

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1980
1 Netolička |
2 Barmoš |
3 Jurkemik |
4 Ondruš |
5 Gögh |
6 Štambachr |
7 Kozák |
8 Panenka |
9 Gajdůšek |
10 Masný |
11 Nehoda |
12 Vojáček |
13 Lička |
14 Fiala |
15 Vízek |
16 Rott |
17 Pollák |
18 Berger |
19 Dobiaš |
20 Němec |
21 Seman |
22 Keketi |
Valmentaja Vengloš

Tšekkoslovakian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1982
1 Seman
2 Jakubec
3 Fiala
4 Jurkemik
5 Barmoš
6 Vojáček
7 Kozák
8 Panenka
9 Vízek
10 Kříž
11 Nehoda
12 Bičovský
13 Berger
14 Radimec
15 Kukučka
16 Chaloupka
17 Štambachr
18 Janečka
19 Masný
20 Petržela
21 Hruška
22 Stromšík
Valmentaja Vengloš
**Jussi Saarinen** (s. 18. kesäkuuta 1983 Lahti) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi viimeksi laitahyökkääjänä Espoo Bluesin riveissä.

Saarinen on Lahden Pelicansin kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen liigapelinsä kaudella 2001–2002, jonka jälkeen edusti pääasiassa vain kasvattajaseuraansa. Hän oli SM-liigaurallaan rooliltaan puolustava hyökkääjä. Kaudet 2005–2006, 2006–2007 ja 2007–2008 jäivät kaikki häneltä kesken loukkaantumisten vuoksi, ensiksi mainittu käsivamman ja kaksi jälkimmäistä polvivamman vuoksi. Kausi 2008–2009 alkoi hänen osaltaan vasta vuodenvaihteessa 2009 Espoo Bluesissa, jonka kanssa hän teki sopimuksen marraskuun 2008 lopulla. Hän pelasi uransa viimeiset SM-liigaottelut keväällä 2009, jolloin hän myös pelasi ensimmäisen ja ainoan kerran SM-liigan pudotuspeleissä. Saarinen ilmoitti uransa loppumisesta syksyllä 2009. Hän pelasi kahdeksan kautta kestäneellä pääsarjaurallaan kaikkiaan 220 SM-liigan runkosarjaottelua, joissa teki yhteensä 32 tehopistettä, 15 maalia ja 17 syöttöpistettä.

Jussin pikkuveli Jesse Saarinen on pelannut SM-liigassa Pelicansin ja SaiPan riveissä. Jesse Saarinen on pelannut myös Suomen jääkiekkomaajoukkueessa.

Jääkiekkouransa jälkeen Saarinen on työskennellyt muun muassa Forenomin Suomen liiketoimintajohtajana.

Lähteet
-------

1. 1 2  Jussi Saarinen Jatkoaika.comissa (Internet Archive)
2. ↑  Pelicansin Jussi Saarinen pitkään sivussa *Jatkoaika.com*.  2.1.2007. Viitattu 3.5.2011.
3. ↑  Pelicansin Jussi Saarisella polvivamma *Jatkoaika.com*.  23.1.2008. Viitattu 3.5.2011.
4. ↑  Jussi Saarinen Bluesin vahvuuteen *Jatkoaika.com*.  27.11.2008. Viitattu 3.5.2011.
5. ↑  Hurmerinta, Eero: Jussi Saarinen valmiina pudotuspelidebyyttiin *Jatkoaika.com*.  12.3.2009. Viitattu 3.5.2011.
6. ↑  Jussi Saarinen lopettaa uransa *Jatkoaika.com*.  19.11.2009. Viitattu 3.5.2011.
7. ↑  Tietoa meistä Forenom. Viitattu 3.9.2018.
**Marjut Aikio** on suomalainen eläkkeellä oleva professori.

Aikio on työskennellyt Tromssan, Oulun ja Lapin yliopistoissa sekä Pohjoismaisessa saamelaisinstituutissa (Sámi instituhtta) Koutokeinossa. Hän aloitti opiskelunsa Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi Oulun yliopistossa 1988. Väitöskirjan aiheena oli viiden saamelaiskylän kielenvaihto. Hän on kirjoittanut yli 70 tieteellistä artikkelia, joista useimmat ovat käsitelleet saamelaiskulttuuria ja saamen kielen asemaa.

Aikio on kirjoittanut kirjat *Kirjeitä Saamenmaasta* (2003) ja *Särestö – taiteilijan koti* (2005), jonka valokuvat otti hänen poikansa Matti Aikio. Englannin- ja pohjoissaamenkielinen *Nils-Aslak Valkeapää / Áillohaš* (2020) sisältää Aikion kirjoittaman artikkelin Valkeapäästä. Aikion laatimaa Nils-Aslak Valkeapään elämäkertaa ei toistaiseksi ole julkaistu.

 Julkaisut
----------

* *Saamelaiset kielenvaihdon kierteessä. Kielisosiologinen tutkimus viiden saamelaiskylän kielenvaihdosta 1910–1980*. Väitöskirja. Rovaniemi: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1988. ISBN 951-717-476-4.

* *Kirjeitä Saamenmaasta*. Jyväskylä: Kopijyvä, 2003. ISBN 9525478149.

* *Särestö. Taiteilijan koti*. Oulu: Minerva Kustannus, 2005. ISBN 951-42-6943-8.

 Lähteet
--------

1. ↑ . Tieto on haettu Wikidatasta.
2. 1 2 3   *vaylanpyorre.com*. Viitattu 28.12.2022.
3. ↑   *finna.fi*. Viitattu 28.12.2022.
4. 1 2   *custompublish.com*. Viitattu 28.12.2022.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee termodynaamisia systeemejä. Systeemiteorian järjestelmistä katso artikkeli Järjestelmä (systeemiteoria).*
**Systeemi** (kr. *sýstēma* 'yhdistäminen' < *synhistánai* 'yhdistää') eli **järjestelmä** on termodynaamisessa tarkastelussa kokonaisuus, joka erottuu ympäristöstään todellisilla rajoilla, kuten astian seinät tai imaginäärisillä rajoilla. Systeemi voi olla yksinkertainen tai kompleksinen, homogeeninen tai heterogeeninen. Järjestelmät eli systeemit voidaan erotella ympäristönsä kanssa tapahtuvan vuorovaikutuksen perusteella seuraavasti:

1. adiabaattinen systeemi ei vaihda lämpöenergiaa ympäristönsä kanssa (esim. neste tyhjiöeristetyssä astiassa, joka on vakiolämpöisessä vesihauteessa)
2. suljettu systeemi vaihtaa energiaa, mutta ei vaihda ainetta ympäristönsä kanssa (esim. toimiva tietokone)
3. avoin systeemi vaihtaa ainetta ja energiaa ympäristönsä kanssa (vesi astiassa, josta höyry voi poistua)
4. eristetty systeemi ei vuorovaikuta ympäristönsä kanssa (esim. maailmankaikkeus, koska sillä ei ole ympäristöä)
Fysiikassa todellisuuden käyttäytymistä joudutaan usein idealisoimaan, ja systeemiajattelu ei ole poikkeus. Siinä missä maapallo saatetaan idealisoida suljetuksi systeemiksi, on eristetyn systeemin löytäminen tai tekeminen erittäin vaikeata. Täydellisen eristetty systeemi onkin ainoastaan maailmankaikkeus itse, koska sillä ei määritelmällisesti ole mitään ympäristöä, jonka kanssa vuorovaikuttaa. Systeemeistä puhutaan varsinkin energiaperiaatteen ja termodynamiikan yhteydessä.
**Suomen Tupakka Oy** on suomalainen vuonna 1930 perustettu yritys, joka valmisti savukkeita omassa tehtaassaan vuoteen 1995 saakka. Yhtiön nimeksi muuttui 1992 *BAT Finland Oy*, vuonna 1997 *British American Tobacco Nordic Oy* ja vuonna 2008 **British American Tobacco Finland Oy**. Yhtiö harjoittaa nykyisin British American Tobacco-tupakkayhtiön tuotteiden maahantuontia, eikä sille ole omaa valmistusta Suomessa.

Yhtiön edeltäjä oli vuonna 1908 tukkukauppiaiden perustama **Suomalainen Tupakkatehdas Oy**, jonka tehdas sijaitsi 1913-1924 Itäinen viertotie 5:ssä*selvennä*. Yhtiön savukemerkkejä olivat muun muassa *Tähti* ja *Vaakuna*. Savukkeiden valmistui päättyi 1924 kun valmistevero oli tehnyt tuotannon kannattamattomaksi ja yhtiö lakkautettiin 1926. Vuonna 1930 yhtiön entiset osakkaat ostivat englantilaisen British American Tobacco Co Ltd:n (BAT) Ruoholahdessa sijainneen tupakkatehtaan ja perustivat Suomen Tupakka Oy-yhtiön jatkamaan valmistusta. BAT oli harjoittanut savukevalmistusta Suomessa vuonna 1909 perustetun sivuliikkeensä **Itämainen Paperossitehdas Oy - Orientaliska Cigarettfabriks Ab Ltd**:n nimissä. 

Suomen Tupakka Oy:llä oli aluksi lähes 1300 osakasta joihin kuului muun muassa tupakkakauppiaita, yrittäjiä ja osuuskauppaväkeä. British American Tobacco BAT omisti yhtiöstä aluksi 40 prosenttia mutta vuoteen 1936 mennessä se oli hankkinut Itämainen Paperossitehdas Oy-sivuliikkeensä nimissä lähes kaikki Suomen Tupakka Oy:n osakkeet. Osakkeet tulivat suoraan BAT:n omistukseen vasta vuonna 1986.

Suomen Tupakka Oy osti syksyllä 1930 Itämainen Paperossitehdas Oy:n Lastenkodinkatu 5:ssä sijainneen tehtaan irtaimistoineen ja jatkoi tämän yhtiön pääsavukemerkkien sekä joidenkin Suomalainen Tupakkatehdas Oy:n aikoinaan valmistamien savukemerkkien valmistusta vuoden 1931 alusta lähtien. Lisäksi valmistettiin sikareita ja irtotupakkaa. Suomen Tupakka alkoi pian valmistaa myös sekä oman tuotemerkin *Leijona*-, että 
Brown & Williamson Tobacco:n omistaman tuotemerkin mukaisia North State -savukeita.

Vuonna 1964 tehdas siirtyi Ruoholahdesta Lauttasaareen. Ruoholahden tehdas myytiin ja sen paikalle rakennettiin liike- ja toimistorakennus. Melkonkatu 11:ssä sijainnut Lauttasaaren tehdas toimi aina vuoteen 1995 saakka. Suomen Tupakka Oy:n palveluksessa oli enimmillään 495 henkilöä vuonna 1974 ja tehdas harjoitti myös tupakkatuotteiden vientiä. Tehtaan lakkauttamisen jälkeen Suomeen jäi vain myyntihenkilöstöä. Vuonna 2008 British American Tobaccon Pohjoismaiden markkinoinnista vastannut konttori siirrettiin Helsingistä Kööpenhaminaan ja yhtiön palvelukseen Suomessa jäi 35 henkilöä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Täydentäviä yhtiötietoja : Suomen Tupakka Oy (uusi), Pörssitieto G. Kock
2. ↑  Suomen Kulttuurirahasto : British American Tobacco Finland Oy:n rahasto, rahastoesite

Aiheesta muualla
----------------

* Lauttasaari, Melkonkatu 9, 11. Keskellä Suomen Tupakka Oy, Melkonkatu 11. Valokuva vuodelta 1984, Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
* Suomen Tupakka Oy:n hinnastoja 1930-luvulta digitoituina, Kansalliskirjasto pienpainatteet
Lehden etusivu vuonna 1921.
**Suomen Työmies** (vuonna 1921 myös *Suomen Työläinen*) oli Helsingissä vuosina 1920–1923 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.

*Suomen Työmies* oli SSTP:n ensimmäinen itsenäinen lehtihanke. Se ilmestyi kuudesti viikossa. Päätoimittajina työskentelivät Arvo Tuominen (1920), Emil Tuomi (1921), Eero Meriluoto (1921), Johannes Forsman (1921 ja 1922), Viljo Kainulainen (1921), Pekka Pirskanen (1922), Voitto M. Jalava (1922) ja Ville Harinen (1922–1923).

Puolueen pää-äänenkannattajana toiminut lehti lakkautettiin määräajaksi syksyllä 1921, jolloin sen tilalla ilmestyi Uudenmaan piirin äänenkannattajana esiintynyt *Suomen Työläinen*. Vuoden 1922 alussa Suomen Työmiestä julkaissut Osakeyhtiö Työ hankki oman kirjapainon Amerikan suomalaisen sosialistijärjestön lahjoittaman "miljoonan markan rahaston" turvin. Viranomaiset lakkauttivat lehden pysyvästi elokuussa 1923. Syyskuussa 1923 Työmiehen seuraajaksi perustettiin *Työväenjärjestöjen Tiedonantaja*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 66. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.

Aiheesta muualla
----------------

* *Suomen Työmies* (1921–1922) digitoituna kansalliskirjastossa
* *Suomen Työmies* (1922–1923) digitoituna kansalliskirjastossa
Mark 6 -ydinase
**Mark 6 -ydinpommi** eli **Mk 6** oli amerikkalainen varhainen ydinpommi, jota tuotettiin vuodesta 1951 alkaen vuoteen 1955 saakka ja joka oli palveluskäytössä vuoteen 1962. Se korvasi aikaisemmat Mark 4 -ydinpommit. Aseesta tehtiin kaikkiaan seitsemän eri suunnitteluversiota ja niitä tuotettiin kaikkiaan yhteensä 1 100 kappaletta.

Mark 6 oli 1,5 metriä halkaisijaltaan ja 3,3 metriä pitkä, kuten myös Mark 4. Se painoi noin 3 400–3 900 kg, riippuen tarkasta Mark 6 -versiosta. (Mark 3 Fat Man painoi yli 4 500 kg.) Se oli kevennetty versio, joka oli myös aerodynaamisesti kehittyneempi, joten sen osumatarkkuus lentokoneesta pudotettaessa oli parempi kuin aikaisemmilla atomipommeilla. Mark 6 oli imploosio-tyyppinen ase, kuten sen edeltäjät Fat Man- ja Mark 4 -atomipommit. Kuten Mark 4, se käytti fissiilinä aineena uraanin ja plutoniumin yhdistelmää, ei pelkkää plutoniumia Fat Manin tapaan. Tarkka fissiilin osan koostumus oli samanlainen kuin useissa muissakin yhdysvaltalaisissa ydinaseissa (Tyypin C ja D pit assembly).

Mark 6:n räjähdysvoimakkuus oli 8, 26, 80, 154 tai 160 kilotonnia, riippuen tarkasta aseen versiosta.

Lentokoneet jotka kantoivat Mark 6 -atomipommeja olivat B-29, B-36, B-47, B-50 ja B-52. Yhdysvaltain laivasto myös kantoi pommia AJ-1-pommikoneissaan.

Mark 6:n perusteella kehiteltyjä malleja
----------------------------------------

**Mark 13 -ydinpommi** ja vastaava **W13-ydinkärki** olivat muuten samanlaisia kuin Mark 6, mutta niissä oli paranneltu 92:n sytyttimen imploosiojärjestelmä. Molemmat aseohjelmat kuitenkin keskeytettiin 1954, ja nämä aseet eivät päätyneet käyttöön.

**Mark 18 -ydinpommi** oli Mark 6:n ja Mark 13:n seuraaja, jonka ydin sisälsi plutonium-uraani-komposiitin sijasta 60 kg korkea-rikasteista uraania (HEU). Sen räjähdysteho oli 500 kilotonnia, ja se oli suurin pelkästään fissiota käyttävä pommi, jonka Yhdysvallat on koskaan suunnitellut. Kaikki Mark 18 -pommit kuitenkin lopulta kierrätettiin **Mark 6 Mod 6** -pommeiksi sen jälkeen kun vetypommit yleistyivät. Operaatio Ivyn *King*-räjäytys tehtiin Mark 18 -atomipommilla.

Lähteet
-------

1. 1 2   Viitattu 23.3.2016. (englanniksi)
2. ↑   Viitattu 23.3.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lista USA:n ydinaseista julkaisija: nuclearweaponarchive.org

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 6 nuclear bomb
**Suomen Työväen Raittiusliitto** (TRL) oli vuosina 1914–1930 toiminut työväenliikkeen raittiusjärjestö. Vuoteen 1920 asti järjestö tunnettiin nimellä **Suomen Sosialidemokraattinen Raittiusliitto** ja se toimi yhteistyössä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kanssa. 1920-luvulla enemmistön saivat Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen kannattajat. Viranomaiset lakkauttivat liiton muiden sosialistien ja kommunistien hallitsemien järjestöjen tapaan vuonna 1930. Liitto julkaisi lehtiä *Työväen Kuvalehti* (1917–1918) ja *Taisteluun!* (1924–1930).

Perustaminen
------------

Työväen järjestäytynyt raittiustoiminta alkoi 1800-luvun lopulla. Päihdetyötä tehtiin aluksi yhteistyössä porvareiden kanssa. Vuonna 1906 Oulun raittiuskokouksessa esitettiin työväen raittiusliikkeen oma yhteiskunnallinen ohjelma, jota porvarit eivät hyväksyneet. Keskusjärjestö Suomen Sosialidemokraattinen Raittiusliitto perustettiin Kaarlo Suomisen aloitteesta 25. maaliskuuta 1914 Helsingin työväentalolla. Liiton tarkoitukseksi määriteltiin "luokkataistelun pohjalla seisten vastustaa juovutusjuomien käyttämistä ravinto- ja nautintoaineena sekä muuten toteuttaa raittiusaatetta yhteiskuntaelämässä".

1920-luku
---------

Työväenliike jakautui sisällissodan jälkeen ja myös raittiusliikkeessä vaikutti kaksi linjaa. Vuonna 1920 liiton nimeksi vaihdettiin Suomen Työväen Raittiusliitto. SDP:n ja SSTP:n kannattajat pyrkivät toimimaan yhdessä, mutta liitto hajosi viidennessä edustajakokouksessa huhtikuussa 1924. Vähemmistöön jääneet sosialidemokraatit perustivat kesäkuussa uuden Suomen Sosialidemokraattisen Raittiusliiton.

1920-luvulla STR teki läheistä yhteistyötä Työväen Järjestönuorten Liiton kanssa. Liittojen toimistot sijaitsivat samassa huoneessa ja ne perustivat yhteisiä piirijärjestöjä sekä osastoja. Paikalliset olosuhteet ratkaisivat sen, kummalla nimellä toimintaa järjestettiin. Liitot julkaisivat yhdessä järjestönuorille suunnattuja lehtiä. 1920-luvun lopussa TJN:n toiminta radikalisoitui ja järjestönuoret irtautuivat raittiusliiton vaikutusvallasta. Raittiusliitolla oli myös omia lasten osastoja.

Liitto järjesti 1920-luvulla muun muassa raittius- ja valistuskursseja, raittiuspäiviä ja kieltolakijuhlia.

STR:n toiminta lakkautettiin muiden sosialistien ja kommunistien hallitsemien järjestöjen tavoin kesällä 1930, kun Lapuan liikkeen painostuksen myötä syntyneet niin sanotut kommunistilait hyväksyttiin.

Puheenjohtajat
--------------

* Arvo Tuominen –1930

Aiheesta muualla
----------------

* Lehdet Kansalliskirjaston digikirjastossa
	+ *Työväen Kuvalehti* 1917–1918
	+ *Taisteluun!* 1924–1929

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Antti Honkonen: Vain muutos on ollut pysyvää.  *Hyvän elämäntavan jäljillä -liite*, 2014, s. 1. Artikkelin verkkoversio. ; Helena Honka-Hallila: Työväen raittiusliike sata vuotta hyvien elämäntapojen jäljillä.  *Hyvän elämäntavan jäljillä -liite*, 2014, s. 2-3. Artikkelin verkkoversio.
2. ↑  Esa Ålander: *Punaisen liinan lapset. Suomen Demokratian Pioneerien Liitto ja sen edeltäjät*, s. 42–46. Helsinki: Suomen Demokratian Pioneerien Liitto, 1995.
Mark 39 ydinase, sellaisena kuin se läydettiin vuoden 1961 lento-onnettomuuden jäljiltä.
**Mark 39 ydinpommi** tai **Mk-39** oli 1950-luvulla käytössä ollut varhainen vetypommi. Sitä tuotettiin alkaen 1957 ja se oli palveluskäytössä aina vuoteen 1966 saakka.

Ase oli tekniikaltaan samankaltainen kuin aiempi Mark 15 -ydinpommi, josta se oli paranneltu versio. Sen räjähdysvoimakkuus oli 3,8 megatonnia.

W39-ydinkärki
-------------

Ohjuksen taistelukärki variantti Mark 39 aseesta, **W39-ydinkärki**, suunniteltiin 1950-luvun alkupuoliskolla. Se oli halkaisijaltaan 89 cm ja 270 cm pitkä, ja painoi 2 830–2 900 kg. Sitä käytettiin ainakin SM-62 Snark ohjuksissa, PGM-11 Redstone MRBM-ohjuksissa ja se voitiin myös kiinnittää Convair B-58 Hustlerin, ääntä nopeamman pommikoneen, MB-1C-"podiin" pudotusta varten.

Pudonneet Mark 39 -ydinaseet
----------------------------

Ilmavoimien henkilöstö keräämässä tuhoutuneen Mk-39 pommin osia kuopasta.
Tammikuun 24. päivä 1961, harjoituslennolla ollut Boeing B-52 Stratofortress hajosi ilmassa ilmatankkauksen yhteydessä ja putosi Goldsboroon, Pohjois-Carolinaan. Miehistön jäsenistä viisi pelastautui koneesta mutta kolme kuoli.

Pommikoneen mukana olleet kaksi Mark 39 -ydinpommia putosivat myös hallitsemattomasti. Toisen pommin laskuvarjo toimi pommin virittyessä, kun sen turvaominaisuudet pettivät yksi kerrallaan, ja lopulta vain yksi turvamekanismi neljästä esti asetta laukeamasta. Tämä pommi saatiin talteen sen maahanlaskeutumispaikalta lähes ehjänä. Toinen pommeista putosi vapaan pudotuksen kiihtyvyydellä ja hajosi kappaleiksi, joista kaikkia ei saatu kaivettua ylös mutaisesta maaperästä maahantörmäyksen suuresta nopeudesta johtuen. Itse pommin fissio-osan ydin löydettiin mutta muuan muassa uraania ja fuusiopolttoainetta sisältänyt sekundäärinen lämpöydinräjähteen osa on edelleen tänäkin päivänä hautautuneena putoamispaikalle.

Katso myös
----------

* Ydinaseonnettomuus

Lähteet
-------

1. ↑   Viitattu 22.3.2016. (englanniksi)
2. ↑   Viitattu 23.3.2016. (englanniksi)
3. ↑  Broken Arrow: Goldsboro, NC. The Truth Behind North Carolina's Brush with Nuclear Disaster Viitattu 23.3.2016. (englanniksi)
4. ↑  US nearly detonated atomic bomb over North Carolina – secret document Ed Pilkington. The Guardian. 20.9.2013. Viitattu 22.3.2016. (englanniksi)
5. ↑   Viitattu 22.3.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Mark 39 -ydinpommi** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 39 nuclear bomb
**Onni Saari** (31. tammikuuta 1887 Kauhava – 25. toukokuuta 1974 Fitchburg) oli amerikansuomalainen toimittaja.

Saari kävi oppikoulun Suomessa ja muutti vuonna 1905 Yhdysvaltoihin, jossa hän liittyi Amerikan sosialistiseen puolueeseen. Saari opiskeli Työväen Opistossa vuosina 1908–1910 ja Cassin teknisessä koulussa vuosina 1916–1917. Hän työskenteli *Raivaajan* toimittajana vuosina 1911–1914 ja 1918–1921, *Sosialistissa* vuosina 1914–1915, *Työmiehessä* vuosina 1917–1918 sekä kommunistisessa *Eteenpäin*-lehdessä vuosina 1921–1923.

Vuosina 1923–1924 Saari oli kanadansuomalaisen kommunistilehden *Vapauden* päätoimittaja. Hänet erotettiin tehtävästä opportunistina ja sosiaalidemokraattina. Vuonna 1925 Saari erotettiin myös Yhdysvaltain kommunistisesta puolueesta, jonka "bolševisointia" hän oli vastustanut.

Vuosina 1934–1935 Saari toimi torontolaisen *Vapaan Sanan* liikkeenhoitajana. Myöhemmin hän omisti lomakylän Massachusettsin Ashburnhamissa. Hän toimi myös osuustoimintaliikkeessä ja amerikansuomalaisten lehtien avustajana.

Teoksia
-------

* *Perustuslain olemus*. Superior: Amerikan suomal. sosialistiset kustannusliikkeet, 1922.

Lähteet
-------

* Pilli, Arja: *The Finnish-language Press in Canada, 1901–1939: A Study in the History of Ethnic Journalism*. Annales Academiae Scientiarum Fennicae: Dissertationes humanarum litterarum 34. Helsinki: Suomalainen Tiedeakatemia, 1982. ISBN 951-41-0447-1.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  *Who’s Who Among Finnish Americans*, s. 139. Fitchburg: Raivaaja Publishing Company, 1949. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Pilli, s. 157.
3. ↑    *The Daily Sentinel and Leominster Enterprise*, 28.5.1974, s. 2. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 10.1.2017.
4. ↑  Pilli, s. 157–160.
5. ↑  Kostiainen, Auvo: The Finns and the Crisis Over ’Bolshevization’ in the Worker's Party, 1924-25 *genealogia.fi*.  Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 15.11.2015.
6. ↑  Saari, Onni, b. 1887, Papers *archives.ihrc.umn.edu*. Viitattu 15.11.2015.
**Onni Suhonen** (5. helmikuuta 1903 Hamina – 14. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen viulisti ja viulunsoiton opettaja. Hän opiskeli 1911–1916 Viipurin musiikinystäväin musiikkikoulussa ja 1918–1924 Viipurin musiikkiopistossa opettajanaan Boris Sirpo. Suhonen suoritti loppututkinnon 1924 ja lähti opiskelemaan vuosiksi 1924–1926 Budapestin musiikkikorkeakouluun, jossa suoritti diplomin Jenö Hubayn mestariluokalla. Vuosina 1928–1929 hän opiskeli Pariisissa Léon Nauwinckin ja Lucien Capet’n oppilaana.

Suhonen esiintyi Budapestissa 1926, piti ensikonserttinsa Helsingissä 1927 ja esiintyi Pariisissa 1928. Hän esiintyi kotimaassa omin konsertein ja oli orkesterikonserttien solistina. Suhonen toimi Viipurin musiikkiopiston viulunsoiton opettajana 1929–1939, Sibelius-Akatemian viulunsoiton opettajana 1943–1950 ja lehtorina 1950–1972. Hän oli myös Helsingin kaupunginorkesterin ensiviulun soittaja 1943–1966. Suhonen sai Wihurin säätiön tunnustuspalkinnon 1971, professorin arvonimen 1972 ja säveltaiteilijain valtionpalkinnon 1984.

Suhonen oli merkittävä solistien ja etenkin kamarimuusikoiden kouluttaja, jonka kouluttamia viulisteja ovat Ari Angervo, Roy Asplund, Pekka Helasvuo, Aarre Hemming, Jouko Ignatius, Esa Kamu, Okko Kamu, Juhani Numminen, Eila Patomaa, Ylermi Poijärvi, Paavo Rautio, Kaija Saarikettu, Leena Siukonen-Penttilä ja Seppo Tukiainen.

Suhonen-kvartetti
-----------------

Onni Suhosen mukaan nimetty Suhonen-kvartetti oli 1960-luvulla Suomen nimekkäin kvartetti. Siinä soittivat Okko Kamu ensimmäistä viulua, Ari Angervo toista viulua, Ylermi Poijärvi alttoviulua ja Risto Fredriksson selloa. Kolme ensin mainittua kvartetin jäsentä olivat myös Suhosen viuluoppilaita. Suhonen toimi kvartetin opettajana ja harjoittajana. Kvartetti perustettiin 1964 Jean Sibeliuksen satavuotisjuhlassa soitettua *Voces Intimae* -kvarteton esitystä varten ja kvartetti teki konserttikiertueita Suomessa ja Ruotsissa. Kvartetin viimeinen työ oli sille omistetun Aulis Sallisen neljännen jousikvarteton *Quiet Songs* levytys vuonna 1972.

Lähteet
-------

* Tuomi Elmgren-Heinonen: Suuri musiikkikirja, Otava 1959
* Lajos Garam: Viulun mestareita, Hellasedition 1985
* Otavan iso musiikkitietosanakirja 5, Otava 1979

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Uppslagsverket Finland

 |

 |
**Charles Ingerham "Chuck" Peddle** (25. marraskuuta 1937 Bangor, Maine – 15. joulukuuta 2019 Santa Cruz, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen insinööri, joka on parhaiten tunnettu MOS 6502 -mikroprosessorin suunnittelusta.

Peddle liittyi vuonna 1973 Motorolalle, jossa hän avusti Motorola 6800 -suorittimen viimeistelyssä. Tämän jälkeen hän liittyi MOS Technologyyn, jossa hän suunnitteli halvemman 6502:n sekä KIM-1:n.

MOS 6502 oli nopeampi, halvempi (kymmenesosa Motorola 6800:n ja Intel 8080:n hinnasta) ja valmistusprosessi tuotti kymmenkertaisesti toimivia mikropiirejä. MOS 6502 oli käytössä lukuisissa mikrotietokoneissa kuten Apple I, Apple II, BBC Micro, Commodore PET ja Commodore VIC-20.

Commodore osti MOS Technologyn vuonna 1976. Peddle siirtyi Commodorelle, jossa hän suunnitteli Commodore PET -tietokoneen.

1980-luvulla Peddle perusti Sirius Systems Technologyn, jossa hän suunnitteli Victor 9000 -tietokoneen. Myöhemmin hän oli mukana perustamassa NNA Corporation -yhtiötä.

Lähteet
-------

1. ↑
2. 1 2 3  Chuck Peddle *computinghistory.org.uk*. Viitattu 20.12.2019. (englanniksi)
3. 1 2 3 4 5 6  Cade Metz: Chuck Peddle Dies at 82; His $25 Chip Helped Start the PC Age  24.12.2019. New York Times. Viitattu 30.12.2019. (englanniksi)
4. 1 2  Chuck Peddle – Father of the Personal Computer: Brief History *commodore.ca*. Viitattu 21.12.2019. (englanniksi)
5. 1 2  Brian Santo: 25 Microchips That Shook the World *spectrum.ieee.org*. Viitattu 21.12.2019. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* 
* Oral History of Chuck Peddle (Youtube) (englanniksi)
* Peddle, Chuck oral history (englanniksi)
Onni (takana) ja Kalevi Suuronen vuonna 2003. Taustalla surmanajotynnyri.
**Onni Suuronen** (28. elokuuta 1923 Kangasniemi – 9. tammikuuta 2014 Jyväskylä) oli suomalainen surmanajaja. Hän oli myös Suomen suurimpiin ja vanhimpiin tivoleihin kuuluvan Tivoli Suurosen perustaja. Se aloitti toimintansa vuonna 1949.

Ura
---

Suuronen työskenteli nuorena renkinä ruokapalkalla ja kävi kävi jatkosodan jälkeen seppäkoulun Mikkelissä. Vuonna 1947 hän siirtyi sepäksi Sirkus Sariolan palvelukseen. Suuronen kengitti sirkushevosia ja rakensi Keravalla sirkuksen surmanajajille niin sanottuja surmanajopyttyjä kiinnostuen myös itse lajista. Hän alkoi itse ajaa moottoripyörällä vuonna 1948 ja kiersi toisen surmanajajan Esa Paltilan kanssa kesän Sirkus Sariolan mukana. Seuraavana keväänä miehet päättivät ryhtyä itsenäisiksi yrittäjiksi. He hankkivat oman pytyn ja rakensivat myöhemmin myös surmanajoauton, jolla ajoivat ensimmäistä kertaa Mikkelin talvimarkkinoilla 1950.

Onni Suuronen ja Esa Paltila olivat myös Linnanmäen huvipuiston alkuperäisiä esiintyjiä. Heidän surmanajotynnyrinsä oli huvipuistossa sen avajaispäivästä 27. toukokuuta 1950 lähtien neljän kuukauden ajan, jonka jälkeen Suuronen ja Paltila lähtivät jälleen kiertämään maata. Suuronen jatkoi yhteistyötä Paltilan kanssa vielä muutaman vuoden ajan, jonka jälkeen lunasti hänen osuutensa tynnyristä itselleen. 1950- ja 1960-luvuilla Suuronen kiersi enimmäkseen yksin, joista neljän vuoden ajan Tivoli Sariolan mukana. Vuonna 1971 hän sai kumppanikseen silloin 17-vuotiaan poikansa Kalevin. Surmanajotynnyrin lisäksi Tivoli Suurosen mukana kiersi alusta lähtien myös muita esiintyjiä, kuten taikureita ja klovneja sekä erilaisia huvipuistolaitteita. 

Onni Suuronen jatkoi surmanajoa aina 1990-luvun alkuun saakka ja esiintyi viimeisen kerran kesällä 1995 muutaman vuoden tauon jälkeen. Myöhemmin hän kiersi Tivoli Suurosen mukana viimeisiin elinvuosiinsa saakka. Vuonna 2004 valmistui Suurosista kertova Yleisradion dokumentti *Tosi tarina: Surmanajaja elää*. Samana vuonna Kansainvälinen tivoli- ja sirkusalan järjestö palkitsi Onni Suurosen hänen elämäntyöstään Italian Riminissä.

Lähteet
-------

1. ↑  Vuori, Suna: Muistot: Onni Suuronen *HS.fi*.  5.2.2014. Viitattu 29.10.2015.
2. ↑  Tivoli Suuronen Huvipuisto.net. Viitattu 4.2.2014.
3. 1 2  Maailman ympäri 40 vuodessa (Arkistoitu sivu) *Demari.fi*.  19.5.2010. Viitattu 29.10.2015.
4. 1 2  Tivoli Suurosen historia Huvipuisto.net. Viitattu 4.2.2014.
5. ↑  Surmanajaja Onni Suuronen on kuollut *HS.fi*.  4.2.2014. Viitattu 4.2.2014.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Kansallisbiografia
* Biografiasampo

 |

 |
**Vuoden 1968 kesäolympialaisissa** kilpailtiin **painonnostossa** seitsemässä eri painoluokassa. Vain miehet kilpailivat. Nostomuotoina olivat punnerrus, tempaus ja työntö. Mitalit jaettiin kolmen nostomuodon yhteistuloksen perusteella. Kahdessa painoluokassa sivuttiin yhteistuloksen maailmanennätystä: Alle 56 kilogramman sarjassa maailmanennätystä 367,5 kg sivusivat iranilainen Mohammad Nassiri ja unkarilainen Imre Földi. Alle 82,5 kilogramman sarjassa maailmanennätystä 485 kg sivusivat neuvostoliittolaiset Boris Selitski ja Vladimir Beljajev.

Mitalistit
----------

### Miehet

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Sarja | **Kultaa** | **Hopeaa** | **Pronssia** |
| 56 kg | Mohammad Nassiri Iran | Imre Földi Unkari | Henryk Trębicki Puola |
| 60 kg | Yoshinobu Miyake Japani | Dito Šanidze Neuvostoliitto | Yoshiyuki Miyake Japani |
| 67,5 kg | Waldemar Baszanowski Puola | Parviz Jalayer Iran | Marian Zieliński Puola |
| 75 kg | Viktor Kurentsov Neuvostoliitto | Masashi Ouchi Japani | Károly Bakos Unkari |
| 82,5 kg | Boris Selitski Neuvostoliitto | Vladimir Beljajev Neuvostoliitto | Norbert Ozimek Puola |
| 90 kg | Kaarlo Kangasniemi Suomi | Jaan Talts Neuvostoliitto | Marek Gołąb Puola |
| yli 90 kg | Leonid Žabotinski Neuvostoliitto | Serge Reding Belgia | Joseph Dube Yhdysvallat |

Mitalitaulukko
--------------

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Neuvostoliitto | 3 | 3 | 0 | 6 |
| 2. |  Japani | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3. |  Iran | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4. |  Puola | 1 | 0 | 4 | 5 |
| 5. |  Suomi | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6. |  Unkari | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7. |  Belgia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 8. |  Yhdysvallat | 0 | 0 | 1 | 1 |

Lähteet
-------

* Wallechinsky, David: *The Complete Book of the Olympics*, s. 512–540. Penguin, 1988. ISBN 0-14-010771-1. (englanniksi)

PainonnostoPainonnosto olympialaisissa
1896 |
1900 |
1904 |
1908–1912 |
1920 |
1924 |
1928 |
1932 |
1936 |
1948 |
1952 |
1956 |
1960 |
1964 |
1968 |
1972 |
1976 |
1980 |
1984 |
1988 |
1992 |
1996 |
2000 |
2004 |
2008 |
2012 |
2016 |
2020

Kesäolympialaisten 1968 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Jalkapallo | Koripallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Pelota (*Näytöslaji*) | Purjehdus | Pyöräily | Ratsastus | Soutu | Tennis (*Näytöslaji*) | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Satelliittikuvassa ylhäällä Pommerinlahden eteläisin osa, keskellä Oderinhaffi eli Stettininhaffi.
**Pommerinlahti** (saks. *Pommersche Bucht*, puol. *Zatoka Pomorska*) on lahti Itämeren lounaisosassa Saksan ja Puolan rannikoilla. Sen rannoilla sijaitsee Pommeri.

Etelässä Pommerinlahden erottaa Oderinhaffista eli Stettininhaffista ja siihen laskevan Oderjoen suistosta kaksi saarta, Usedom ja Wolin. Lahden yhdistää haffiin kolme vesiväylää: Dziwna, Świna ja Peene. Lännessä Pommerinlahti rajoittuu Rügenin saareen ja pohjoisessa sen alueen katsotaan ulottuvan Tanskalle kuuluvaan Bornholmin saareen saakka.

Ympäröivistä Itämeren alueista Mecklenburginlahti on lännessä, Arkonanmeri eli Arkonan allas luoteessa ja Bornholmin allas pohjoisessa. Pommerinlahden itä- ja koillispuolista merialuetta kutsutaan yksinkertaisesti Etelä-Itämereksi. Lahden Saksan puoleiset rannikot ovat Mecklenburg-Vorpommernin osavaltiossa, Puolan puoleiset enimmäkseen Zachodniopomorskien voivodikunnassa.

Pommerinlahtea reunustava Pommeri oli ennen vuotta 1945 kokonaisuudessaan osa Saksaa, mutta se jaettiin toisen maailmansodan jälkeen kahtia siten, että Puolaan liitettiin itäosa, Taka-Pommeri, ja Saksalle jäi länsiosa, Etu-Pommeri. Tämä tuli sen jälkeen kuulumaan Saksan demokraattiseen tasavaltaan, kunnes Saksat 1990 yhdistyivät. Oder on maiden rajajokena, kuitenkin niin, että sen suisto ja siellä oleva Szczecinin (Stettinin) kaupunki kuuluu kokonaan Puolalle. Jaon seurauksena Oderinhaffia ja Pommerinlahtea erottavista saarista läntisempi Usedom on kahden valtion aluetta, suuremman länsiosan kuuluessa Saksalle ja pienemmän itäosan Puolalle, kun taas itäisempi Wolin on kokonaan Puolaa, näin myös Świnoujścien (Swinemünden) kaupunki on Puolassa. Myös lahdesta suurin osa on Puolan merialuetta.

Pommerinlahden suurin syvyys on 20 metriä ja suolapitoisuus on noin 8 promillea. Lahden poikki kulkee jatkuvasti ylläpidettäviä syväväyliä, joita myöten myös suuremmat alukset ja valtamerilaivat voivat vierailla Szczecinin ja Świnoujścien satamissa. Puolan hallitus päätti 1995, että vesiväyliä näihin molempiin satamiin voidaan pitää Puolan aluevesinä. Saksan ja Puolan välisen rajan kulku mukaan lukien meriraja Pommerinlahdella on kuitenkin Saksojen yhdistyttyä määritelty sopimuksissa yksiselitteisesti, päätös oli siis sikäli yksipuolinen kannanotto ilman kansainvälisoikeudellista perustaa. Tästä huolimatta vuonna 2006 maiden väliset suhteet kärsivät Puolan syytettyä Saksan laivastoa rajaloukkauksesta näillä aluevesillä.

Pommerinlahden rannikon tärkeimmät satamat ovat Świnoujście ja Dziwnów, molemmat puolalaisia kaupunkeja. Saksan puoleisesta lahdesta suurin osa on määritelty Pommerinlahden luonnonsuojelualueeksi ympäristöministeriön päätöksestä syksyllä 2005. Suojelualueen pinta-ala on noin 200 000 hehtaaria.

Lahden rannalla Usedomin saarella sijaitsevat Saksan keisarien aikanaan arvostamat kylpyläkohteet eli *Dreikaiserbäder*: Ahlbeck, Bansin ja Heringsdorf. Muitakin kylpylöitä on, etenkin Rügenillä, ja Ostseebad Binzistä Berliinin ja Erfurtin kautta Düsseldorfiin kulkeva InterCity-juna kantaa nimeä *Pommersche Bucht*.
**Onni Savonlahti** (4. syyskuuta 1911 – 4. elokuuta 1987) oli suomalainen maisema-arkkitehti.

Savonlahti kävi keskikoulun ja opiskeli sitten Viipurin taiteenystävien piirustuskoulussa 1933–1934 ja sen jälkeen Lepaan puutarhaopistossa 1935–1937. Hän jatkoi opintojaan Ruotsissa sekä myöhemmin Kööpenhaminassa, jossa hän kävi Tanskan taideakatemian järjestämän suunnittelukurssin vuonna 1947.

Savonlahti oli työssä puutarha-arkkitehti Paul Olssonin toimistossa 1938–1944 ja hän perusti sitten oman suunnittelutoimistonsa. Savonlahti teki useita piha- ja maisemasuunnitelmia Tapiolan kaupunginosaan. Muualle Suomeen hän teki muun muassa Kuopion, Lappeenrannan ja Pohjois-Karjalan keskussairaaloiden, Pamilon ja Lieksankosken voimalaitosten ja Kotkan Summan tehtaan puistojen suunnitelmat. Suunnitelmissaan hän suosi luonnonmukaisuutta ja kotimaisia kasveja ja käytti hyväksi jo alueella ennestään olemassaolleita puita ja luonnon maastoa.

Kirjallista tuotantoa
---------------------

* *Omakotikirja 3, Tontti ja puutarha* ; toimituskunta Irma Aaltonen ym. Tammi 1960

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Arkkitehtuurimuseon arkkitehtiesittely : Onni Savonlahti (Arkistoitu – Internet Archive)