recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Mall of America Minnesotassa Yhdysvalloissa.
**Kauppakeskus** on useista erityyppisistä kauppa- ja palveluliikkeistä koostuva yksi- tai useampikerroksinen liiketoiminnan keskittymä. Yleensä kauppakeskus käsitetään kokoluokkaa suuremmaksi kuin ostoskeskus. Kauppakeskukset kilpailevat perinteisten kaupunkikeskustojen  kivijalkakauppojen kanssa.

Suomeen rakennettujen kauppakeskusten perusidea ja pohjaratkaisu on yleismaailmallinen. Kauppakeskusten kehitys on lähtöisin Yhdysvalloista jossa niitä ryhdyttiin rakentamaan henkilöautovaltaisten lähiöiden synnyttyä kaupunkien laidoille etenkin toisen maailmansodan jälkeen. Maailman suurimmat kauppakeskukset ovat nykyään Aasiassa, jossa esimerkiksi Pekingissä sijaitsevan *Golden Resources Mall*in pinta-alaksi mainitaan yli puoli miljoonaa neliömetriä ja kauppojen lukumääräksi yli 1 300.

Kauppakeskukset Suomessa
------------------------

*Pääartikkeli: Suomen kauppakeskukset*
Vuonna 2011 Suomessa toimi 80 kauppakeskusta, jotka täyttivät Suomen Kauppakeskusyhdistys ry:n määritelmän kauppakeskukselle. Niiden kokonaismyynti oli noin 5,3 miljardia euroa, kävijämäärä 326 miljoonaa ja vuokrattava liikeala 1,57 miljoonaa m². Markkinaosuus vähittäiskaupasta oli noin 13,7 %.

Vuonna 2018 kauppakeskuksia oli 105 ja niiden kokonaismyynti oli noin 6,5 miljardia euroa, kävijämäärä 410 miljoonaa ja vuokrattava liikeala 2,27 milj. m². Markkinaosuus vähittäiskaupasta oli noin 16,84 %.

Kuvia kauppakeskuksista
-----------------------

* Kamppi, HelsinkiKamppi, Helsinki
* Itis, HelsinkiItis, Helsinki
* Sello, EspooSello, Espoo
* Iso Omena, EspooIso Omena, Espoo
* Veturi, KouvolaVeturi, Kouvola
* Mylly, RaisioMylly, Raisio
* Ideapark, LempääläIdeapark, Lempäälä
* Puuvilla, PoriPuuvilla, Pori
* Cabot Circus, Bristol, EnglantiCabot Circus, Bristol, Englanti
* CentrO, Oberhausen, SaksaCentrO, Oberhausen, Saksa
* AviaPark, Moskova, VenäjäAviaPark, Moskova, Venäjä
* BurJuman, Dubai, ArabiemiirikunnatBurJuman, Dubai, Arabiemiirikunnat
* AEON Mall Itami, Itami, JapaniAEON Mall Itami, Itami, Japani
* Bangkapi, Bangkok, ThaimaaBangkapi, Bangkok, Thaimaa
* Toronto Eaton Centre, Toronto, KanadaToronto Eaton Centre, Toronto, Kanada

Katso myös
----------

* Tavaratalo

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Kauppakeskukset 2012 (pdf) Suomen kauppakeskusyhdistys ry. Viitattu 4.4.2012. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Kauppakeskukset 2019 (PDF) Suomen Kauppakeskusyhdistys ry. Viitattu 1.7.2020.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kauppakeskus** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli käsittelee romaania. Muita merkityksiä luetellaan täsmennyssivulla.*

**Matkalla** (engl. *On the Road*) on yhdysvaltalaisen kirjailijan Jack Kerouacin vuonna 1957 julkaistu romaani, joka perustuu hänen ystäviensä kanssa poikki Amerikan tekemäänsä matkaan. Sitä pidetään toisen maailmansodan jälkeisen beat-sukupolven ja 1960-luvun vastakulttuurin keskeisenä teoksena. Se kuvaa elämää, jonka taustana on jazz, runous ja huumeet. Se on avainromaani, jonka henkilöt ovat beatin keskeisiä hahmoja, kuten Neal Cassady (Dean Moriarty), William S. Burroughs (Old Bull Lee), Allen Ginsberg (Carlo Marx) sekä Kerouac itse kertoja Sal Paradisen hahmossa.

*Matkalla* on Kerouacin toinen romaani, ja se alkoi hahmottua 1940-luvun lopulla ensin muistikirjoissa, sitten kolmessa viikossa huhtikuussa 1951 konekirjoitetussa pitkässä paperirullassa. Sen julkaisi Viking Press vuonna 1957. Kerouac sai tuolloin useita tarjouksia sen sovittamisesta elokuvaksi, mutta filmatisointi toteutui vasta paljon myöhemmin – Walter Sallesin ohjaama elokuvaversio *Matkalla* sai ensi-iltansa vuonna 2012.

Romaanin ilmestyessä *The New York Timesin* kriitikko Gilbert Millstein kehui sitä "hienoimmin toteutetuksi, selkeimmäksi ja tärkeimmäksi ilmaukseksi sukupolvesta, jolle Kerouac itse vuosia sitten antoi nimen ’beat’ ja jonka tärkein henkilöitymä hän on." Modern Library arvioi vuonna 1998 teoksen 55. sijalle listallaan 1900-luvun sadasta parhaasta englanninkielisestä romaanista. *Time*-lehti valitsi sen sadan parhaan vuosina 1923–2005 ilmestyneen englanninkielisen romaanin listalle. Teos on myös *Le Monden* Vuosisadan sata kirjaa -listalla.

Suomennos
---------

Suomennoksen vuonna 2012 ilmestynyt laitos sisältää romaanin lisäksi neljä sitä käsittelevää artikkelia:

* Howard Cunnell: *Vauhdilla tällä kertaa: Jack Kerouac ja Matkalla-romaanin kirjoittaminen*
* Penny Vlagopoulos: *Amerikkaa uudelleen kirjoittamassa: Kerouacin maanalaisten hirviöiden kansakunta*
* George Mouratidis: *"Asioiden ytimeen": Neal Cassady ja autenttisuuden etsintä*
* Joshua Kupetz: *"Suora viiva johtaa vain kuolemaan": käärökäsikirjoitus ja nykyaikainen kirjallisuustiede*.

Lähteet
-------

1. ↑  Millstein, Gilbert: Books of the Times (PDF) *The New York Times*.  5.9.1957. Viitattu 23.7.2014. (englanniksi)
2. ↑  Time Magazine - All-Time 100 Novels: The Complete List (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
3. ↑  Kerouac, Jack: *Matkalla. Alkuperäinen versio*. (On the Road. The Original Scroll, 2007.) Suomentanut Markku Lahtela, lisätyt kohdat ja esipuheet Markus Jääskeläinen. 6. täydennetty painos (1. painos 1964). Turku: Sammakko, 2012. ISBN 978-951-31-4062-5.
**Mouchette – raiskattu** (*Mouchette*) on ranskalainen Robert Bressonin ohjaama elokuva vuodelta 1967. Se perustuu Georges Bernanosin romaaniin, ja se kertoo 14-vuotiaasta tytöstä, joka raiskataan ja joka ajautuu tekemään itsemurhan.

Tuotanto ja vastaanotto
-----------------------

Bresson aloitti elokuvan *Mouchette – raiskattu* kuvaamisen vain pari kuukautta sen jälkeen, kun *Balthazar* oli valmistunut. *Balthazar* ja *Mouchette – raiskattu* olivatkin Bressonin ainoat elokuvat, jotka valmistuivat perättäisinä vuosina. Elokuva perustui Georges Bernanosin romaaniin *Mouchette*. Bernanos oli kirjoittanut romaaninsa vuonna 1936 asuessaan Mallorcalla. Inspiraation hän oli saanut teokseensa Espanjan sisällissodassa näkemestään terrorista.

Bresson ei ollut kiinnostunut Bernanosin romaaniista sisällissodan takia vaan nuoren tytön tarinan takia. 16 vuotta aiemmin Bresson oli sovittanut valkokankaalle Bernanosin romaanin perustuvan elokuvan *Papin päiväkirja*. Bresson pyrki siinä olemaan mahdollisimman kuuliainen alkuperäiselle romaanille, mutta Mouchetten tarinaa hän muokkasi selvästi. Bresson muutti henkilösuhteita ja tarinan aikajännettä 24 tunnista viikkoon. Lisäksi hän vaihtoi tapahtumapaikan Artois'sta Vauclusen alueella ja tapahtuma-ajan 1930-luvulta 1960-luvulle.

*Mouchette – raiskattu* kiellettiin joillain alueella aiheensa takia. Elokuva palkittiin kuitenkin sekä Cannesin että Venetsian elokuvajuhlilla. Lisäksi se sai Ranskan elokuvakriitikoiden parhaan ranskalaisen elokuvan Méliès-palkinnon, jonka se jakoi Luis Buñuelin *Päiväperhon* kanssa.

Lähteet
-------

* Cunneen, Joseph E.: *Robert Bresson: A Spiritual Style in Film*. New York: Continuum International Publishing Group, 2003. ISBN 0-8264-1471-0. Google-kirjat (viitattu 5.4.2011). (englanniksi)
* Curran, Beth Kathryn: *Touching God: The Novels of Georges Bernanos in the Films of Robert Bresson*. New York: Peter Lang Publishing, 2003. ISBN 0-8204-7826-1. Google-kirjat (viitattu 5.4.2011). (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Cunneen, s. 110.
2. ↑  Mousoulis, Bill: Au Hasard, Balthazar and Mouchette. *Senses of Cinema*.  Arkistoitu 25.12.2010. Viitattu 5.4.2011. (englanniksi)
3. ↑  Curran, s. 85–86.
4. ↑  Flint Marx, Rebbecca: Robert Bresson: Biography *Allmovie*. Viitattu 5.4.2011. (englanniksi)
5. ↑  Deming, Mark: Mouchette: Overview *Allmovie*. Viitattu 5.4.2011. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* *Mouchette – raiskattu* Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
* *Mouchette – raiskattu* Elonetissä.
**Matka pahuuteen** (*Felicia’s Journey*) on Atom Egoyanin käsikirjoittama ja ohjaama brittiläis-kanadalainen psykologinen trilleri, joka perustuu William Trevorin romaaniin. Elokuvan pääosia näyttelevät Bob Hoskins ja Elaine Cassidy.

Juoni
-----

Raskaana oleva nuori irlantilainen maalaisstyttö (Cassidy) saapuu meren yli Englannin Birminghamiin etsimään tulevan lapsensa isää. Hän kohtaa avuliaan catering-kokin, keski-ikäisen herra Hilditchin, joka lupaa auttaa etsinnässä. Miehellä on kuitenkin omat salaisuutensa, ja viattomasti alkaneesta tarinasta kehittyy trilleri.

Vastaanotto
-----------

Cannesissa *Matka pahuuteen* oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi, ja Kanadassa se sai Genie-elokuvapalkinnot parhaasta kuvauksesta (Paul Sarossy), musiikista (Mychael Danna), sovitetusta käsikirjoituksesta (Egoyan) ja parhaasta miespääosasta (Hoskins). Elokuva oli ehdolla kuudessa muussakin Genie-kategoriassa.

Lähteet
-------

 

1. ↑  Laelma, Jyrki: Matka pahuuteen *Iltalehti*.  19.5.2010. Viitattu 4.11.2018.
2. ↑  Sunshine, Felicia's Journey top Genie Awards *CBC News*.  31.1.2000. Viitattu 4.11.2018. (englanniksi)
Ibrahim Abboud
**El-Ferik Ibrahim Abboud** (26. lokakuuta 1900 Suakin, Sudan – 9. syyskuuta 1983 Khartum) oli sudanilainen poliitikko, joka johti Abdullah Khalilin siviilihallinnolta vallan kaapannutta sotilasryhmää 18. marraskuuta 1958. Hän pysyi sotilasjuntan johdossa lokakuun loppuun 1964 saakka, toimi sitten pari viikkoa presidenttinä kunnes vetäytyi vallasta. Hänen epäonnistumisensa johtui muun muassa siitä, ettei hän väkivaltaisista toimenpiteistään huolimatta kyennyt taltuttamaan Sudanin eteläosan uskonnollisia ja etnisiä kapinaliikkeitä, jotka vastustivat Abboudin islamilaistamispyrkimyksiä.

Sotilaskasvatusten saanut Abboud ylennettiin kenraalimajuriksi 1954. Hän ei aiemmin ollut osallistunut politiikkaan, mutta nousi valtaan sotilasvallankaappauksen myötä. Erityisesti kaupunkilaisten ja virkamiesten epäsuosiossa ollut Abboud tunnettiin kannattajien keskuudessa "hyväntahtoisena diktaattorina", joka muun muassa neuvotteli Egyptin Nasserin kanssa sopimuksen Niilin veden käytöstä.

Lähteet
-------

1. ↑  Bra böckers lexikon, 1973
2. ↑  El-Ferik Ibrahim Abboud, Sudan.net (internet archivessa). Viitattu 26.10.2014.
3. ↑  Huovinen, Pentti ja Siikala, Kalervo (toim.): *Maailmanpolitiikan kasvot*, s. 7. Helsinki: Weilin & Göös, 1963.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: sv:Ibrahim Abboud
**Antimykootti** eli antifungaalinen aine tarkoittaa kemiallista ainetta, joka hidastaa sienten kasvua tai tappaa niitä. Niitä käytetään sienisairauksien lääkehoitoon. Torjunta-aineina käytetyistä antimykooteista käytetään yleensä termiä fungisidi. Esimerkkejä antimykooteista ovat polyeenit, atsolijohdokset kuten ketokonatsoli, triatsolijohdokset kuten flukonatsoli, allyyliamiinit kuten terbinafiini, ekinokandiinit kuten kaspofungiini, oksikinoliinit kuten kliokinoloni, sekä amorolfiini ja monet paikallisesti käytettävät väriaineet kuten gentiaanavioletti ja Castellanin liuos.

Katso myös
----------

* Hoitoresistentit sieni-infektiot

Lähteet
-------

1. ↑  Tuominen RK, Männistö PT, Sieni-infektioiden hoitoon tarkoitetut lääkeaineet, kirjassa Koulu M, Mervaala E, Tuomisto J: Farmakologia ja toksikologia, 8. p. ss 949-960. Kustannus Oy Medicina, Kuopio 2012. ISBN 978-951-97316-4-3. Myös verkossa: Farmakologia

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Antimykootti**.
* Medicina: Sieni-infektioiden hoitoon tarkoitetut lääkeaineet (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Richard Hambletonin "Varjomies" kuvattuna New Yorkissa vuonna 1982
**Richard Art Hambleton** (s. 23. kesäkuuta 1952, Vancouver, British Columbia – k. 29. lokakuuta 2017, New York City) oli kanadalainen taidemaalari, joka on tunnettu erityisesti katutaiteestaan. Hän oli osa 1980-luvun New Yorkin kukoistavaa taidemaailmaa yhdessä Keith Haringin ja Jean-Michel Basquiatin kanssa.

Hambleton sai nimeä ensin 1970-luvulla "Image Mass Murder"-katutaiteella. Hän maalasi kuvitteellisia murhapaikkakuvia - uhrien ruumiiden valkoisia ulkorajakuvia - kaduille ympäri Yhdysvaltoja. 1980-luvun alussa Hambleton alkoi maalaamaan mustia varjohahmoja ympäri New Yorkin katuja. Tämä toi Hambletonille mainetta ja hän maalasi varjomiehiään myös Berliinin muuriin vuonna 1984. Tämän jälkeen Hambleton katosi taidemaailmasta yli 20 vuodeksi. Hambletonin paluu julkisuuteen tapahtui 2009 laajassa näyttelyssä, jossa galleristit Vladimir Restoin Roitfeld ja Andy Valmorbida yhdessä Giorgio Armanin kanssa esittelivät nyt sairauksien runteleman taiteilijan töitä ympäri maailman.

Oren Jacoby ohjasi Hambletonin elämästä dokumentin *Pimeyden taiteilija* (engl. *Shadownman*). Se sai ensi-iltansa Tribecan filmijuhlilla 21. huhtikuuta 2017.

Lähteet
-------

1. ↑  Henri Neuendorf: Richard Hambleton, ‘Shadowman’ Artist Who Mesmerized New York’s Downtown Scene, Dies at 65 *news.artnet.com*.  31.10.2017. artnet news. Viitattu 15.6.2021.
2. ↑  REST IN PEACE – RICHARD HAMBLETON *ilovegraffiti.de*. ILOVEGRAFFITI.DE. Viitattu 15.6.2021.
3. 1 2  FIONNUALA HALLIGAN: 'Shadowman': Tribeca Review *Screendaily*.  22.4.2017. Viitattu 15.6.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* Te Papa (New Zealand)
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Nivan koulu** oli Suomussalmen Vaarannivan kylässä Kainuussa sijainnut peruskoulun alakoulu. Koulussa oli 21 oppilasta lukuvuonna 2015–2016. Enimmillään koulussa on ollut yli sata oppilasta.

Nivan koulun nykyinen keltainen koulurakennus on vuodelta 2008, sen tieltä purettu, liian suureksi käynyt kivikoulu vuodelta 1954. Uusi koulu oli ensimmäinen Suomussalmelle rakennettu uusi koulurakennus sitten 1960-luvun.

Koulu lakkautettiin vuonna 2019.

Historiaa
---------

Nivan (Polvelan) kansakouluun tuli perustamisvuonna 1927 oppilaita alakouluun 17 ja yläkouluun 27. Tilat oli vuokrattu Korkeaisen talosta: luokkahuone, veistohuone, keittiö sekä opettajan kamari. Alusta asti kouluun kuului myös oppilasasuntola pitkämatkalaisia varten.

Vuonna 1954 saatiin vuokratilojen korvaajiksi omat uudet tilat oppilasmäärän kasvettua lähes 80:een. Oppilaista puolet käytti asuntolaa, ja koulussa oli kolme opettajaa. Autoistumisen myötä koulukuljetukset tekivät asuntolan tarpeettomaksi vuonna 1963. Vuonna 1972 siirryttäessä kansakoulusta peruskouluun oppilaita oli 61, vuonna 1980 enää 52 ja vuonna 1995 kahdeksantoista. Uuden koulun valmistuessa 2008 Suomussalmen muita kouluja olivat Nivan lisäksi vielä Piispajärvi, Ruhtinansalmi, Pesiönlahti, Haukila ja Jumaliskylä, mutta kun Piispajärven koulukin vuonna 2015 lakkautettiin, Nivan koulu jäi Suomussalmen viimeiseksi kyläkouluksi.

Lähteet
-------

1. ↑  Nivan koulussa on hyvä henki *Ylä-Kainuu*.  17.12.2015.  Arkistoitu 9.12.2017. Viitattu 9.12.2017.  (Tilaajille.)
2. 1 2 3  Suomussalmen Vaarannivaan rakenteilla uusi kyläkoulu *Kaleva*.  6.8.2008. Viitattu 9.12.2017.
3. 1 2  Hukkanen, Jarmo: Kyläkoulut esittelyssä *Suomussalmen kyläkoulut -sivusto*. Viitattu 9.12.2017.
4. ↑  Nivan koulun lakkauttaminen 1.8.2019 alkaenArkistoitu kopio (PDF) Suomussalmen kunta.  Arkistoitu 28.10.2020. Viitattu 24.10.2020.
5. ↑  Suomussalmi myy taas koulujaan *Yle Uutiset*.  8.9.2014. Viitattu 9.12.2017.

Kirjallisuutta
--------------

* Heikkinen, Reijo: *Kasvatus ja koulutus Kainuussa : Kainuun koulutusjärjestelmän kehitys syyskuuhun 1945 mennessä*. Väitöskirja, Kajaanin opettajankoulutuslaitos, Oulun yliopisto, 1995. ISBN 952-90-6419-5.
* Vester, Lippo (toim.): *Pirttikoulusta luokattomaan lukioon : Suomussalmen koululaitos 1895–1995. Suomussalmen koulutuslautakunta, 1996. ISBN 951-9390-24-3.*
**Suomen Sotatieteellinen Seura** on suomalainen tiedeseura, joka on sotatieteellisen tutkinnon suorittaneiden ja sotatieteitä harrastavien upseerien ja muiden sotatieteitä tutkivien tieteellinen yhdistys.

Seura julkaisee vuosikirjaa *Tiede ja Ase*, sarjaa Suomen Sotatieteellisen Seuran julkaisuja sekä yhdessä Maanpuolustuskorkeakoulun kanssa julkaisua *Journal of Military Studies*.

Seuran perustivat Sotakorkeakoulun kolmen ensimmäisen kurssin oppilaat 7. helmikuuta 1927 nimellä Sotakorkeakoulun upseerikerho. Nimi muutettiin kuitenkin jo parin vuoden kuluttua nykyiseksi. Ensimmäinen vuosikokous järjestettiin vuonna 1930. Ensimmäinen vuosijulkaisu, sotamarsalkka Mannerheimille omistettu *Tiede ja Ase nro 1*, ilmestyi kuudentena toimintavuonna 1933. Alusta alkaen toimintamuotona ovat olleet esitelmät. Mannerheim perusti vuonna 1947 seuran tueksi sotatieteellisen rahaston. Hänet kutsuttiin vuonna 1949 seuran ensimmäiseksi kunniajäseneksi.

Puheenjohtajat
--------------

Seuran puheenjohtajat vuodesta 1927, jolloin seura perustettiin nimellä Sotakorkeakoulun upseerikerho.

* 1927–1929 eversti (jalkaväenkenraali) Paavo Talvela
* 1929–1930 eversti (kenraaliluutnantti) Lennart Oesch
* 1930–1955 kenraalimajuri (kenraali) Erik Heinrichs
* 1955–1966 kenraaliluutnantti Uolevi Poppius
* 1966–1971 jalkaväenkenraali Sakari Simelius
* 1971–1976 kenraaliluutnantti Paavo Ilmola
* 1976 kenraaliluutnantti Paavo Halttu
* 1976–1981 eversti Keijo Mikola
* 1981–1986 kenraaliluutnantti Pentti Multanen
* 1986–1992 kenraalimajuri Risto Setälä
* 1992–1998 kenraaliluutnantti Raimo Issakainen
* 1999–2004 kenraaliluutnantti Ilkka Ranta
* 2005–2007 kenraalimajuri Seppo Tanskanen
* 2008–2011 kenraaliluutnantti Vesa Kämäri
* 2012–2014 kenraalimajuri Kari Siiki
* 2015– kenraalimajuri Pertti Salminen

Lähteet
-------

1. ↑  Suomen Sotatieteellinen Seura
2. 1 2  Seppo Tanskanen: Suomen Sotatieteellinen Seura -ajassa mukana 1927–2009
3. ↑  Puheenjohtajat, Suomen Sotatieteellinen Seura
**Antimonipentoksidi** eli **antimoni(V)oksidi** (Sb2O5) on antimoni- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa keramiikan valmistukseen ja polymeerien täyte- ja palonestoaineena.

Ominaisuudet
------------

Huoneenlämpötilassa antimonipentoksidi on vaaleankeltaista kiteistä tai jauhemaista kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja vesiliuos on hapan eli antimonipentoksidi on luonteeltaan hapan oksidi ja reagoi esimerkiksi alkalimetallihydroksidien kanssa antimonaateiksi. Kuumennettaessa antimonipentoksidia 380 °C:n lämpötilaan se hajoaa muodostaen ensin antimonitetroksidia ja voimakkaammin kuumennettaessa antimonitrioksidia. Kidevedettömän antimonipentoksidin lisäksi tunnetaan myös kidevedellisiä hydraatteja, joissa kideveden määrä vaihtelee. Näitä hydraatteja kutsutaan usein antimonihapoksi.

Valmistus ja käyttö
-------------------

Antimonipentoksidia voidaan valmistaa hapettamalla metallista antimonia tai antimonitrioksidia väkevän typpihapon avulla tai hydrolysoimalla antimonipentakloridia. Näin muodostuu antimonipentoksidin hydraatteja, joista kidevesi poistuu varovaisesti kuumentamalla.

Antimonipentoksidilla voidaan värjätä lasia ja keramiikkaa. Ainetta käytetään muun muassa polyalkeenien, polyesterien, epoksimuovien sekä ABS-muovin täyte- ja palonestoaineena yhdessä halogeeniyhdisteiden kanssa. Erityisesti sitä käytetään tähän tarkoitukseen tekstiiliteollisuudessa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Karamäki, E. M.: *Epäorgaaniset kemikaalit*, s. 204–205. Kustannusliike Tietoteos, 1983. ISBN 951-9035-61-3.
2. 1 2 3  Sabina C. Grund, Kunibert Hanusch, Hans J. Breunig & Hans Uwe Wolf: *Antimony and Antimony Compounds, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry*, John Wiley & Sons, New York, 2006. Viitattu 9.1.2017
3. 1 2  Leon D. Freedman, G. O. Doak, G. Gilbert Long, Tariq Mahmood & Charles B. Lindhal: *Antimony Compounds, Kirk-Othmer Encyclopedia of Chemical Technology*, John Wiley & Sons, New York, 2003. Viitattu 9.1.2017
4. 1 2  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 84. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
5. 1 2  Bernard Moody: *Comparative Inorganic Chemistry*, s. 380. Elsevier, 2013. ISBN 9781483280080. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.1.2017). (englanniksi)
6. ↑  George Wypych: *Handbook of Fillers*, s. 30–31. Elsevier, 2016. ISBN 9781895198911. Kirja Googlen teoshaussa (viitattu 9.1.2017). (englanniksi)
**Perustuslaillinen liberaalipuolue** (esp. *Partido Liberal Constitucionalista*) on nicaragualainen puolue. Puolue erosi Liberal Internationalista 2005.

PLC on Nicaraguan itsenäistymisestä 1830-luvulta asti peräisin olevan liberaalipuolueen jälkeläinen. Kun liberaalit hävisivät sisällissodan konservatiiveille 1850-luvulla, he palasivat valtaan 1893 presidentti Jose Santos Zelayan myötä. Yhdysvaltain miehityksen myötä liberaalit pidettiin pois vallasta. He palasivat hallitukseen konservatiivien kanssa vasta 1926 kapinan myötä. Osa liberaaleista tuki Anastasio Somoza Garcíaa, joka löi Augusto César Sandinon toisen liberaaliryhmän, joka jatkoi taistelua vielä 1926 jälkeen. Liberaalit ja konservatiivit marginalisoituivat Somozan perheen perustaman kansallisen liberaalipuolueen myötä, kunnes sandinistit syöksivät Somozan diktatuurin vallasta 1979.

Tuolloin liberaalit olivat hajonneet moneen ryhmittymään, jotka yhdistyivät 1990 vaaleihin UNOn (*Unión Nacional Opositora*) alle vastustamaan sandinisteja. 1990-luvun lopulla monet ryhmät yhdistyivät presidentti Arnoldo Alemánin johdolla perustuslailliseksi liberaalipuolueeksi. Alemán tuomittiin myöhemmin 20 vuodeksi vankilaan korruptiosta.

Puolueessa on vuoden 2001 jälkeen ollut monia ristiriitoja ja Bolañosin APREn (*Alianza por la República*) lisäksi siitä erosi 2006 toisen presidenttiehdokkaan Eduardo Montealegren *Alianza Liberal Nicaragüense*.

Parlamenttivaaleissa 4. marraskuuta 2001 puolue sai 53,2 % äänistä ja 47 paikkaa 90:stä kansalliskokouksessa (*Asamblea Nacional*). Samana päivänä sen ehdokas Enrique Bolaños Geyer voitti presidentinvaalit, mutta erosi myöhemmin puolueesta. Marraskuun 2006 vaaleissa se sai 25 92:sta paikasta. Vuoden 2006 presidentinvaaleissa sen ehdokas oli José Rizo Castellón.
**Mike Flanagan** (s. 20. toukokuuta 1978 Salem, Massachusetts) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja, tuottaja ja leikkaaja. Hänet tunnetaan parhaiten kauhuelokuvistaan, jotka hän ohjaa, käsikirjoittaa ja leikkaa itse. Tunnetuimpia näistä ovat *Oculus* (2013), *Shhh* (2016), *Julma leikki* (2017) sekä *Doctor Sleep* (2019). Flanagan loi myös Netflixin kauhusarjan *The Haunting of Hill House* (2018) joka pohjautuu Shirley Jacksonin samannimiseen kirjaan, sekä tätä seuranneen *The Haunting of Bly Manor* -sarjan (2020), joka puolestaan perustuu Henry Jamesin *Ruuvikierre*-kauhunovelliin.

Flanagan on naimisissa näyttelijä Kate Siegelin kanssa. Siegel näyttelee useimmissa Flanaganin elokuvissa ja televisiosarjoissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Mike Flanagan - Rotten Tomatoes *www.rottentomatoes.com*. Viitattu 20.4.2021. (englanniksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee huilistia. Richard Giese on myös laulaja Social Reposen oikea nimi.*
**W. Richard Giese** (1924 – 2010 Kilbirnie, Wellington) oli yhdysvaltalaissyntyinen, Uuteen-Seelantiin asettunut huilisti.

Giese oli Georges Laurent'n oppilaana. Yhdysvalloissa ollessaan hän asui Los Angelesissa. Hän työskenteli Berkshire Music Centerissä, The Longines Symphonettessa, Pariisin oopperan baletissa (1954), Baltimoren sinfoniaorkesterissa ja Sadler's Wells -baletissa (1953–1956). Maaliskuussa 1962 Giesestä tuli Uuden-Seelannin sinfoniaorkesterin ensimmäinen huilisti. Hän oli ensimmäinen Uuden-Seelannin sinfoniaorkesteriin liittynyt yhdysvaltalainen ja työskenteli siinä, kunnes jäi eläkkeelle elokuussa 1986. Giese osallistui myös kamarimusiikin esittämiseen; hän oli esimerkiksi huilistina Uuden-Seelannin puhallinkvintetissä (New Zealand Wind Quintet). Vuonna 1951 Giese oli Chamber Music Conferencen (CMC) henkilökunnan jäsenenä Yhdysvalloissa.

Giese kuoli 85-vuotiaana sydäninfarktiin Rita Angus Retirement Villageen kuuluneessa asunnossaan. Hänet löydettiin vasta 8. maaliskuuta 2010, vaikka hän oli kuollut jo noin kaksi viikkoa aiemmin. Giese oli kertonut puhelussaan entiselle vaimolleen 23. helmikuuta kärsivänsä hengitysvaikeuksista. Giesen muistoksi perustettiin lupaaville nuorille huilisteille myönnettävä Giese Flute Grant (Giesen huiluapuraha).

Giesen johdolla opiskelleisiin on kuulunut Marya Martin.

Lähteet
-------

1. 1 2  My Complete Story of the Flute: The Instrument, the Performer, the Music Leonardo De Lorenzo
2. 1 2  Flute player lay dead for two weeks NZ Herald
3. 1 2 3  Giese, Richard, 1925?-2010 National Library of New Zealand
4. ↑  New Zealand Wind Quintet National Library of New Zealand
5. ↑  CMC Faculty 1946-2021 Chamber Music Conference
6. ↑  12 days dead and no-one noticed Stuff.co.nz
7. ↑  Talented young Kiwi musicians scoop prestigious awards (Arkistoitu – Internet Archive) New Zealand Symphony Orchestra


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
**Henkilötietolaki** (SDK 523/1999, ruots. *personuppgiftslag*) on vuonna 1999 Suomessa säädetty laki henkilöitä koskevien tietojen käsittelemisestä ja henkilörekistereistä. Henkilötietolaki on kumottu tietosuojalailla (1050/2018), joka on voimassa 1.1.2019 alkaen. Henkilötietolaki oli Euroopan unionin tietosuojadirektiivin mukainen.

Tätä edeltävä henkilörekisterilaki (lyhenne HRL) oli Suomessa vuonna 1987 voimaan tullut laki henkilöiden tietojen rekisteröinnistä. Vuonna 1987 Suomeen perustettiin myös tietosuojalautakunta ja tietosuojavaltuutetun virka henkilörekisterilaissa tarkoitettujen asioiden käsittelemistä varten.

Lähteet
-------

1. ↑  Henkilötietolaki *Finlex*. Suomen oikeusministeriö ja Edita Publishing Oy. Viitattu 9.4.2017.
2. ↑  Personuppgiftslag *Finlex*. Suomen oikeusministeriö ja Edita Publishing Oy. Viitattu 10.4.2017. (ruotsiksi)
3. ↑  Lyhenneluettelo  07.01.2013. Kotimaisten kielten keskus.  Arkistoitu 12.10.2013. Viitattu 23.2.2013.
4. ↑  Laki tietosuojalautakunnasta ja tietosuojavaltuutetusta (474/1987).

Aiheesta muualla
----------------

* Henkilörekisterilaki (471/1987) – FINLEX
Kuva Uranius Antoninuksen lyöttämän rahan kääntöpuolella esittää auringonjumala Elagabuksen temppeliä Homsissa. Sen keskellä on betyylikivi.
Kreikkalainen jumala Asklepios istumassa Delfoin omfaloksella. Reliefi 400 eaa.
**Betyyli** on antiikin maailmassa tunnettu pyhä kivi, joka itse oli jumala tai jossa jumala asui. Kreikaksi se on *Baitylos* (m.kreik. βαίτυλος) ja latinaksi *Baetylus*, mutta sana tulee alun perin hepreasta, missä *Beith-El* tarkoitti "Jumalan taloa". Kiven palvonta tunnetaan nimellä "litolatria".

Antiikin tunnetuimpiin kuuluva betyyli oli Apollonin temppelissä Delfoissa, missä sijaitsi kartionmuotoinen pyhä kivi *omfalos* eli maailman napa. Se oli muinainen meteoriitti. Kiven palvonta Roomassa liittyi Kybelen kulttiin. Vuonna 204 eaa. Pergamonin kuningas Attalos I luovutti roomalaisten lähetystölle fryygialaisen hedelmällisyyden ja elinvoiman jumalattaren Kybelen pyhän kiven, joka tuotiin Roomaan. Palatiumin kukkulalle rakennettiin Kybelelle oma temppeli.

*Vanhassa Testamentissa* kivi liittyy Jaakobin uneen. Jumala lupasi tälle unessa perintöosaksi maan, jolla hän lepäsi. Raamattu kertoo: "Aamun valjettua Jaakob otti kiven, joka hänellä oli ollut päänalusenaan, pystytti sen patsaaksi ja vuodatti sen päälle öljyä. Hän antoi paikalle nimen Betel". Myös tässä sana tarkoitti Jumalan taloa.

Tarina Jaakobin unesta muuttui Lähi-idän arabeille tärkeäksi jo varhain Volker Poppin numismaattisen tulkinnan mukaan. Sen mukaan kalifi Abd al-Malik oli antanut lyödä 600-luvun lopulla kolikoita, joiden aiheena oli Jaakobin päänalusestaan pystyttämä kivipatsas, *Yegar Sahaduta* eli "todistuskivi". Se todisti Jumalan liitosta Jaakobin kanssa. Kivipatsas korvasi al-Malikin kolikoissa ristiaiheen ja esitti tällöin liittosopimusta Jumalan kanssa.

Betyylien palvonta oli yleistä muinaisessa Petrassa, joka nykyään sijaitsee Jordaniassa. Kaaban musta kivi kuuluu myös antiikin betyyleihin. Islaminuskon tiukan yksijumalaisuuden takia se ei kuitenkaan ole palvonnan kohde.

Alttaria pidetään betyylin myöhempänä kehitysvaiheena

Katso myös
----------

* Betel
* Pyhä kivi

Lähteet
-------

* Castrén, Paavo: *Uusi antiikin historia*. Otava, 2011. ISBN 978-951-1-21594-3.
* Ohlig, Karl-Heinz & Puin, Gerd-R. (toim.): *The Hidden Origins of Islam*. Amherst, New York: Prometheus Books, 2010. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
* Wenning, Robert: The Betyls of Petra.  *Bulletin of the American Schools of Oriental Research*, 2001, nro 329, s. 79–95. Artikkelin verkkoversio.

### Viitteet

1. ↑  Liddell, Henry George & Scott, Robert: βαίτυλος, ὁ *A Greek-English Lexicon*.  1940. Oxford:  Clarendon Press / Perseus Digital Library, Tufts University.  (englanniksi)
2. ↑  Flacelière, Robert: *Sellaista oli elämä antiikin Kreikassa*, s. 210. Helsinki: WSOY, 1959/2004. ISBN 951-0-19873-0.
3. ↑  Castrén, 2011, s. 310
4. ↑  1. Moos 28:18–19
5. 1 2  Robert Wenning: The Betyls of Petra.  *Bulletin of the American Schools of Oriental Research*, 2001, Nro 329, s. 79–95. Artikkelin verkkoversio.  (englanniksi)
6. ↑  Popp, Volker, 2010, s. 59. Teoksessa: Ohlig & Puin, 2010
7. ↑  Baetylus *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 19.12.2020.
**Richard Goode** (s. 1. kesäkuuta 1943 Bronx, New York) on yhdysvaltalainen pianisti.

Goode opiskeli Elvira Szigetin ja Claude Frankin johdolla. Mannes College of Musicissa hänen opettajansa oli Nadia Reisenberg ja Curtis Institute of Musicissa Rudolf Serkin. Lisäksi Gooden opettajiin kuului Karl Ulrich Schnabel. Goode nousi maineeseen etenkin kamarimusiikin parissa, mutta alkoi keskittyä enemmän esiintymiseen sooloresitalistina ja konserttosolistina myöhemmällä iällään. Hän on osallistunut usein Spoleton festivaaliin ja oli Chamber Music Society of Lincoln Centerin perustajajäsen. Hän on ollut myös säännöllinen esiintyjä esimerkiksi Lontoon Wigmore Hallissa ja on esiintynyt useimpien suurten yhdysvaltalaisorkesterien sekä monien eurooppalaisten sinfoniaorkestereiden solistina.

Goode on levyttänyt muun muassa kaikki Ludwig van Beethovenin viisi pianokonserttoa ja tehnyt ensimmäisenä yhdysvaltalaissyntyisenä pianistina kymmenen CD-levyn julkaisun kaikista Beethovenin pianosonaateista. Hän sai sonaattilevytyksistään Grammy-ehdokkuuden. Hänet palkittiin Grammylla Johannes Brahmsin sonaattien levytyksestään klarinetisti Richard Stoltzmanin kanssa. Lisäksi Goode on saanut muun muassa kansainvälisen Clara Haskil -pianokilpailun ensipalkinnon ja Avery Fisher -palkinnon. Beethovenin ja Brahmsin lisäksi säveltäjiä, joiden teoksia Goode on levyttänyt, ovat olleet muiden muassa Johann Sebastian Bach, Frédéric Chopin, Wolfgang Amadeus Mozart ja Franz Schubert. Monet levyistä on tuottanut Max Wilcox, ja niitä on julkaissut eksklusiivisella levytyssopimuksella Nonesuch Records. Aikansa musiikista Goode on tulkinnut erityisesti George Perlen tuotantoa.

Goode on toiminut henkilökunnan jäsenenä Lontoon Guildhall School of Music and Dramassa, Royal Academy of Musicissa ja New Yorkin Mannes College of Musicissa. Vuosina 1999–2013 hän toimi vermontilaisen Marlboro Music School and Festivalin taiteellisena johtajana yhdessä Mitsuko Uchidan kanssa.

Goode on naimisissa viulisti Marcia Weinfeldin kanssa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Richard Goode AllMusic
2. 1 2  Balancing Act – Richard Goode Steinway & Sons
3. 1 2 3 4 5 6  Bio Richard Goode
4. 1 2  Richard Goode Royal Academy of Music


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Yhdysvallat
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Sofokles nuorempi** (m.kreik. Σοφοκλῆς ὁ νεώτερος, *Sofoklēs ho neōteros*, lat. *Sophocles Minor*, 400/300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen tragediakirjailija, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli tunnetumman Sofokleen pojanpoika.

Sofokles nuoremman isä oli vanhemman Sofokleen poika Ariston, joka oli myös tragediakirjailija. Vanhempi Sofokles oli selvästi kiintynyt samannimiseen pojanpoikaansa ja opetti tälle tragedian kirjoittamisen taitoa. Kiintymys aiheutti myös sukukateutta hänen poikiensa välillä, sillä Ariston ei ollut Sofokleen lainmukainen perijä toisen pojan Iofonin tapaan. Sofokles nuoremman elinvuosia ei tiedetä tarkasti, mutta hänen arvellaan olleen alle 20-vuotias Sofokleen kuollessa vuonna 406 eaa. Hän aloitti omien tragedioidensa esittämisen vasta kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 396 eaa.

Sofokles nuorempi esitti myös isoisänsä tragedioita. Ensimmäisenä hän esitytti postuumisti Sofokleen viimeisen näytelmän *Oidipus Kolonoksessa* vuonna 401 eaa. Näytelmiä arvellaan olleen muitakin. Eri lähteissä on eri tietoja hänen näytelmiensä ja voittojensa lukumäärästä. Näytelmiä oli noin 40 ja voittoja joko 7, 11 tai 12. Näytelmien sisällöstä ei tiedetä juuri mitään. Klemens Aleksandrialainen mainitsee hänen sanoneen kolmessakin näytelmässään, että Dioskuurit olivat vain ihmisiä. Osa nuoremman Sofokleen näytelmistä päätyi ilmeisesti sekaannuksen vuoksi epäperäisiksi vanhemman Sofokleen näytelmien luetteloihin.

*Sudan* mukaan Sofokles nuorempi kirjoitti myös elegioita.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Smith, William: "Sophocles (2)", *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*. Boston: Little, Brown and Company, 1849–1867. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2  Diodoros Sisilialainen: *Historian kirjasto* 14.53, jossa kuitenkin virheellisesti Σοφοκλῆς ὁ Σοφοκλέους, *Sofoklēs ho Sofokleūs*, "Sofokles Sofokleen poika".
3. ↑  *Suda*, Σοφοκλῆς.
4. ↑  Klemens Aleksandrialainen: *Protreptikos* 30.
**Soft rock** on musiikkigenre, joka kehittyi 1970-luvun alussa. Sille on tyypillistä keveys, melodisuus ja tunteelliset sanoitukset. Kappaleet noudattavat yksinkertaista säkeistö-kertosäe-kaavaa.

Soft rockin pioneereina pidetään artisteja Carole King, Bread ja James Taylor. Soft rock oli suosituimmillaan 1970-luvulta 1980-luvun alkuun, jolloin sitä esittivät muun muassa Elton John, Billy Joel, Fleetwood Mac ja Chicago. Nykyään soft rockia edustavat laulaja-lauluntekijät James Blunt ja Jack Johnson.

Lähteet
-------

1. 1 2  Soft Rock *Rate Your Music*. Viitattu 9.2.2017.

Rockin suuntauksia
Aikuisrock | Bluesrock | Brittipop | Country rock | Elektroninen rock | Folkrock | Funkrock | Garage rock | Glam rock | Goottirock | Grunge | Hard rock | Instrumentaalirock | J-rock | Katurock | Klassinen rock | Kristillinen rock | Metallimusiikki | Poprock | Post-rock | Progressiivinen rock | Psychobilly | Psykedeelinen rock | Punk | Rap rock | Rock and roll | Rockabilly | Sinfoninen rock | Soft rock | Southern rock | Space rock | Stadionrock | Suomirock | Taiderock | Vaihtoehtorock
**Nimeltään Tea-Bag** on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin kirjoittama vuonna 2001 ilmestynyt romaani.

Kirja kertoo eri puolilta maailmaa Ruotsiin tulleiden kolmen laittoman pakolaisen elämästä, vaikeuksista ja vaaroista pakomatkan aikana ja piileskelystä Ruotsissa. Pakolaisnaiset ovat kotoisin Afrikasta, Lähi-idästä ja Venäjältä. Afrikkalaisnainen on kertonut viranomaisille nimekseen Tea-Bag, jonka hän keksi maahanmuuttovirkailijan teekupissa olleesta teepussista.

Kirjan varsinainen päähenkilö on runoilija, joka tutustuu kyseisiin naisiin lupautuessaan vastentahtoisesti maahanmuuttajanaisille tarkoitetun kirjoittajakurssin vetäjäksi. Kirjassa kerrotaan myös runoilijan vaikeuksista naisystävänsä, äitinsä, sijoitusneuvojansa sekä kustantajansa kanssa. Kustantaja yrittää saada hänet kirjoittamaan rikosromaania, mihin runoilija ei missään tapauksessa halua ryhtyä. Sijoitusneuvoja on hävittänyt runoilijan säästöt sijoittamalla ne it-osakkeisiin, joiden arvo on romahtanut.

Kirja on melko humoristinen, joskin sen huumori on pääasiassa mustaa huumoria.

Lähteet
-------

1. ↑  Nimeltään Tea-Bag Kirjasampo. Viitattu 8.2.2023. (suomeksi)
Lehden logo 1980-luvun lopulta.
**Työmies–Eteenpäin** oli Wisconsinin Superiorissa vuosina 1950–1998 ilmestynyt amerikansuomalainen kommunistinen sanomalehti.

*Työmies–Eteenpäin* syntyi, kun New Yorkin osavaltion Yonkersissa julkaistu *Eteenpäin* yhdistettiin Superiorissa ilmestyneeseen *Työmieheen*. Lehden kustantajana toimi Työmies Society. Päätoimittajana työskenteli aluksi G. M. Wästilä, vuosina 1972–1975 Frank Walli ja vuodesta 1975 lähtien Timo Poropudas. International Workers’ Orderin ja sen suomalaisen järjestön lakkauttamisen jälkeen *Työmies–Eteenpäin* toimi amerikansuomalaisten kommunistien tärkeimpänä yhdyssiteenä.

Päivälehtenä aloittaneen julkaisun levikki oli aluksi noin 4 000 kappaletta. 1970-luvulla sen levikki laski alle puoleen ja ilmestymistiheys yhteen kertaan viikossa. 1990-luvulla *Työmies–Eteenpäin* ilmestyi enää vain kerran kuukaudessa. Vuonna 1986 sen rinnalle perustettiin englanninkielinen *The Finnish American Reporter*, joka jatkaa toimintaansa poliittisesti sitoutumattomana julkaisuna.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hoerder, Dirk (ed.): *The Immigrant Labor Press in North America, 1840s-1970s: An Annotated Bibliography. Volume 1: Migrants from Northern Europe*, s. 235. New York, Westport, London: Greenwood Press, 1987. ISBN 0-313-24638-6.
2. ↑  Kero, Reino: *Suomalaisina Pohjois-Amerikassa: Siirtolaiselämää Yhdysvalloissa ja Kanadassa*, s. 248. Turku: Siirtolaisuusinstituutti, 1997. ISBN 951-9266-55-0.
3. ↑  Kansalliskirjaston Finna *kansalliskirjasto.finna.fi*. Viitattu 9.10.2015. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Finlandia University *finlandia.edu*.  Arkistoitu 5.9.2015. Viitattu 9.10.2015.
5. ↑  Books from Finland *booksfromfinland.fi*. Viitattu 9.10.2015.
**Mouhous** on suomalainen, Monakon (oik. **Miki Hankomäki**, ent. Miki), Van Hegenin (oik. **Janne Pajunen**) ja Valentinin (oik. **Veikko Heikkilä**, ent. Super Duve) muodostama trio, joka yhdistelee tuotannossaan rap/punk*lähde?* -soundia ja elektronista musiikkia. Yhtye oli alun perin neljäjäseninen, kunnes yhtyeen biiteistä vastannut perustajajäsen Axel Kala (oik. **Axel Turunen**) erosi yhtyeestä *Crackstreetboysin* jälkeen.*lähde?*

Taustaa
-------

Mouhous levyttää Warner Music Finlandin alla toimivalle Etenee Recordsille, ja on julkaissut kaksi EP-albumia, *Crackstreetboys* ja *Late Check-Outs*. Ensimmäisen studioalbuminsa *I Hate Mouhous* yhtye julkaisi helmikuussa 2020. Albumin julkaisun myötä yhtye aloittaa samannimisen kiertueensa

Mouhous on julkaissut 13 kappaletta kolmihenkisenä:
- Pahemmaks (2022)
- Äänii (2020)
- Mitä sitte (2020)
- MMTT (2020)
- Poikien vessa feat. Costee (2020)
- Sori en oo pahoillani (2020)
- Karma (2021)
- Frendi (2020)
- Vihaan sua (2020)
- Valvon (2020)
- Onneks (2020)
- Mitä mulle kuuluu (2020)
- Likaset vanssit (2020)
- Aikuinen feat. Tippa (2021)

  

Monako ja Valentin ovat ennen Mouhousta olleet rap yhtyeissä Area52 ja Korstoraatio

Diskografia
-----------

*Pääartikkeli: Mouhouksen diskografia*

Lähteet
-------

1. ↑
**Gerður Helgadóttir** (11. huhtikuuta 1928 Tröllanes – 17. toukokuuta 1975) oli islantilainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Islannissa, Italiassa ja Ranskassa. Hänen töitään on ollut esillä Islannissa, Alankomaissa, Saksassa, Ranskassa ja Belgiassa.

Gerðurin vanhemmat olivat säveltäjä Helgi Pálsson ja Sigríður Erlendsdóttir. Perhe muutti Reykjavíkiin tyttären ollessa 9-vuotias. Gerður sai opetusta muiden muassa Ossip Zadkinelta ja järjesti ensimmäisen oman yksityisnäyttelynsä Pariisissa vuonna 1951. Hän meni vuonna 1960 naimisiin Jean Leduc'n kanssa, mutta pariskunta erosi 1969. Vuonna 1970 Gerður osti maatilan Alankomaista, mutta palasi Ranskaan pari vuotta myöhemmin. Hän sai Haukan ritarikunnan ristin vuonna 1974. Hänen kuolemansa johtui syöpätaudista.

Kópavogurissa avattiin vuonna 1994 Gerðurin muistolle omistettu nykytaiteeseen keskittyvä Gerðarsafn-museo. Siellä on yli 1400 hänen työtään. Hän oli kolmiulotteisen abstraktin taiteen ja lasista tehtävän taiteen uranuurtaja maassaan. Guðbjörg Kristjánsdóttir kirjoitti taiteilijasta kirjan *Gerður* (2011).

Lähteet
-------

1. 1 2  Morgunblaðið: Gerður Helgadóttir
2. ↑  Arkiv.is: Gerður Helgadóttir
3. ↑  Landsbókasafn: Gerður Helgadóttir
4. ↑  Gerðarsafn: Gerður Helgadóttir
5. ↑  Penninn Eymundsson: Gerður (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* ULAN

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
**Työn Valta** oli Helsingissä vuosina 1917–1919 ilmestynyt oikeistososiaalidemokraattien sanomalehti.

Vihtori Kososen johtamat SDP:n revisionistit perustivat *Työn Vallan* vuoden 1917 yleislakon jälkeen. Kososen ohella lehden ensimmäisen toimituskunnan muodostivat toimitussihteeri Elias Siippainen sekä Pekka Häkli, Timo Korpimaa, Väinö Valvanne ja Paavo V. Viitanen.

Lehden tehtävänä oli vastustaa puolueen radikalisoitumista. Samaa linjaa edusti viipurilainen *Itä-Suomen Työmies*. Lehti oli sisällissodan aikana punaisten lakkauttama, mutta alkoi ilmestyä uudelleen sodan jälkeen. *Työn Valta* ei ollut missään vaiheessa SDP:n virallinen äänenkannattaja, ja sen taustaryhmä suunnitteli bolševismin vastaisen sosialistipuolueen perustamista. Sosialistinen Työpuolue perustettiin vuoden kestäneen valmisteluvaiheen jälkeen kesäkuussa 1919, ja Työn Vallasta tehtiin puolueen äänenkannattaja.

*Työn Valta* ilmestyi eri aikoina yhdestä kuuteen kertaan viikossa. Sen toimittajana ja aluksi myös julkaisijana oli Vihtori Kosonen. Vuonna 1919 julkaisijayhtiöksi perustettiin Sanomalehti Oy Työnvalta. Osakeyhtiö teki pian konkurssin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Suomen lehdistön historia 7: Hakuteos Savonlinna – Övermarks Tidning*, s. 160. Kuopio: Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-241-3.
2. ↑  Työn Vallan toimitus.  *Työn Valta*, 15.12.1917, nro Näytenumero 1, s. 11. Kansalliskirjasto. Viitattu 31.10.2022.
3. ↑  Puoluekokouksemme.  *Työn Valta*, 12.6.1919.
4. ↑    *Uusi Suomi*, 12.3.1920, s. 8. ;   *Kansan Työ*, 10.3.1920, s. 2.

Aiheesta muualla
----------------

* *Työn Valta* digitoituna kansalliskirjastossa
*Gesta Danorumin* alkuperäinen pergamentille kirjoitettu sivu. Tanskan kuninkaallinen kirjasto, Kööpenhamina.
**Gesta Danorum** ("Tanskalaisten teot") on Saxo Grammaticuksen latinaksi 1100-luvulla kirjoittama historiateos, joka on ensimmäinen merkittävä Tanskan historiaa käsittelevä kirja. Saxo työskenteli arkkipiispa Absalonin kirjurina, ja arkkipiispa ehdotti Saxo Grammaticukselle teoksen kirjoittamista.

Gesta Danorum koostuu 16 kirjasta. Se alkaa myyttisestä muinaisuudesta, legendaarisesta kuningas Danista ja päättyy Knuut VI:n Pommerin valloitukseen. Teoksen yhdeksän ensimmäistä kirjaa kertovat 60 legendaarisesta Tanskan kuninkaasta. Näiden kertomusten lähteenä olivat muinaiset runoelmat, romanttiset saagat ja islantilaisten selonteot. Gesta Danorumissa kerrottu legenda *Amleth* on mahdollisesti toiminut Shakespearen *Hamletin* lähdemateriaalina. Teoksessa esiintyvä jousiampuja Toke on puolestaan Wilhelm Tellin prototyyppi. Saxo Grammaticus kutoi historiateokseensa myyttejä eri jumalista, jotka perimätiedon mukaan olisivat muinoin olleet Tanskan kuninkaita, sekä taruja vierasmaalaisista sankareista. Ensimmäisessä kirjassa mainitaan myös Sumble, suomalaisten tai saamelaisten (finnit) myyttinen kuningas.

Saxo käänsi teokseen heksametri-runomitalla kolme merkittävää sankarirunoa. Nämä vanhimmat tunnetut tanskalaiset runot ovat *Bjarkemaalet*, *Ingjaldskvadet* sekä *Hagbard ja Signe*. Bjarkemaalet on sotaisuutta lietsova taistelulaulu, Ingjaldskvade taas runoelma, joka varoittaa ylellisyyden turmiollisesta vaikutuksesta viikinkien sieluun. Hagbard ja Signe on tragedia rakkaudesta ja sukuriidoista.

Gesta Danorumin seitsemän viimeistä kirjaa sisältävät Saxon selostuksia historialliselta ajalta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Saxo Grammaticus *Encyclopædia Britannica*. Encyclopædia Britannica, inc. Viitattu 29.1.2020. (englanniksi)
2. ↑  The Danish History by Saxo Grammaticus – Book I *Wikisource*. Viitattu 29.1.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Gesta Danorum** Wikimedia Commonsissa
**Työläiskynäilijäin ja -kuvaajain liitto Yhteisvoima** (**TKL Yhteisvoima**) oli vusina 1928-1930 ja 1945-1946 Suomessa toiminut kommunistinen kirjoittajaliitto.

Syyskuussa 1928 perustetun järjestön tavoitteeksi ilmoitettiin työläiskynäilijäin ja -piirtäjien yhteisten pyrkimysten edistäminen. Lisäksi sen tehtäviin kuului opastus- ja neuvontatyö sekä kustannustoiminta. Opintokerhoihin ja kirjallisuuden levittämiseen keskittyneestä Työväen Sivistysliitosta poiketen TKL Yhteisvoima ajoi lähinnä aktiivisten kirjoittajien asioita. Liiton sihteeriksi valittiin Otto Oinonen. TKL Yhteisvoiman toiminta loppui vuonna 1930 voimaan tulleiden kommunistilakien myötä.

Järjestön toiminta käynnistyi uudelleen jatkosodan jälkeen, jolloin kommunistiset järjestöt laillistettiin. Vuoden 1946 liittokokouksessa puheenjohtajaksi valittiin Erkki Roiha ja liittotoimikuntaan muun muassa Elli Parkkari, Sulo Kivinen ja Betty Peltonen. Jäseniä oli tuolloin yli sata.

Julkaisuja
----------

* Parviainen, R. (toim.): *Työläiskynäilijäin ja kuvaajain liitto (T.K.L.) Yhteisvoiman albumi 1*. Helsinki: T.K.L. Yhteisvoima, 1929.

Lähteet
-------

1. ↑  Tuomisto, Tero: *Työväkeä, Sivistystä, Liikettä : satavuotias Työväen Sivistysliitto*, s. 148. Osa 1. Helsinki: Into ; Työväen Sivistysliitto, 2022. ISBN 978-952-39307-6-6. Teoksen verkkoversio (PDF).
2. ↑  Työläiskynäilijäin liittokokous.  *Helsingin Sanomat*, 29.3.1946, s. 7. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 9.6.2023.
*Työläisäiti*, Panu Patomäki, 1996.
**Työläisäiti** on Helsingin Alppiharjussa Sturenkadun ja Läntisen Brahenkadun risteykseen jäävässä puistikossa sijaitseva veistos. Kuvanveistäjä Panu Patomäen toteuttama *Työläisäiti* paljastettiin vuonna 1996.

Pronssiin valettu veistos on hieman luonnollista kokoa suurempi patsas, joka esittää lakanapyykkistä vettä pois vääntävää äitiä ja tytärtä. Kaupunkilaiset ovat nimeneet äitiä esittävän patsaan osan Lyyliksi ja tyttären Liisaksi. Usein tämän *Työläisäiti*-patsaan luo on tuotu kukkia, varsinkin äitienpäivänä, koska se on muistomerkki äidille. Patsas päljastettiin äitienpäivänä 12. toukokuuta 1996. Suuri joukko kaupunkilaisia oli kokoontunut tähän tilaisuuteen, jossa tasavallan presidentin puoliso rouva Eeva Ahtisaari toimi patsaan paljastajana. Ajatus tällaisesta muistomerkistä oli syntynyt neljä vuotta aikaisemmin vuonna 1992 Vallilan Päijänne-saunan saunaporukassa. Hankkeen toteuttajia olivat muun muassa niin sanotut Kirstarin jengiläiset, jotka asuivat lapsuudessaan Kirstinkadulla sekä monet muut hankkeeseen mukaan lähteneet kaupunkilaiset. Aktiiviset kaupunkilaiset toteuttivat tämän aloitteen ja patsastoimikunta järjesti hankeelle rahoitusta erilaisilla varainhankintatempauksilla. Veistoksen on sanottu olevan "jäntevää realismia".

Taideteos on antanut nimen koko pikkuruiselle puistolle. Tässä *Työläisäidin puistossa* on muutama puu, istutuksia ja kallio, johon patsas on kiinnitetty. Helsingin kaupunki järjesti vuonna 2004 patsaalle pysyvän valaistuksen 60-vuotislahjana presidentti Tarja Haloselle.

Lähteet
-------

1. 1 2  Työläisäiti-patsas Helsingin kaupungin taidemuseonsivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Harjun patsaat
3. ↑  Työläisäidin puisto