recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Tämä artikkeli kertoo Kauvatsanjoen pääuomassa sijaitsevasta lyhyestä jokiuomasta. Myös Loimijoella on sivujokena Kourajoki.*

**Kourajoki** on Pirkanmaalla Sastamalassa Suodenniemen Kouraniemessä sijaitseva noin 3 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa lyhyen osuuden Kauvatsanjoen valuma-alueen noin 90 kilometriä pitkästä pääuomasta.

Joen kulku
----------

Kourajoki alkaa Kourajärven eteläpäästä, missä joki purkautuu Tarkkinaisen ja Haapasaaren välistä kohti etelää. Haapasaari lienee entinen saari, joka sijaitsee joen rannassa. Kouraniemen kylän kiinteä ja vapa-ajan asutus seuraa jokea alas Mouhijärvelle, jonka Ohrilahteen joki laskee. Joen yläjuoksulla on ainoa silta, jossa Putajantieltä (yhdystie 2591) haarautuva Vesunnintie (yhdystie 13074) ylittää joen ja jatkaa Karinkylään ja Vesuntiin. Keskijuoksulla sijaitsee Kourakoski, jossa vesi nykyään korkeintaan virtaa tavallista nopeammin. Alajuoksulla joki tekee suoran käännöksen ja muodostaa Ohrilahden kanssa väliinsä Nakiniemen. Joki virtaa laaksoon muodostuneen peltomaiseman läpi ja rannoille ulottuu metsämaata vain alajuoksulla.

Joen silta on samalla säännöstelypato, jolla säännöstellään Kourajärven vedenkorkeutta. Järven säännöstelyväli on 64,62–65,22 metriä mpy. Myös alapuolista Mouhijärveä säännöstellään välille 63,82–65,02 m mpy. Mouhijoen niskalla sijaitsevalla pohjapadolla.

Joen valuma-alue
----------------

Kourajoki sijaitsee Kokemäenjoen vesistöalueella (35) Kauvatsanjoen valuma-alueen (35.15) keskijuoksulla Mouhijärven alueella (35.155). Kourajoen varsinainen valuma-alue käsittää kaikki yläpuoliset jokihaarat, joita käsitellään Kauvatsanjoen valuma-alueen artikkelissa. Kourajoen lähialueelta tulee neljä pientä ojaa. Kaksi suurinta tulevat joen länsipuolelta. Keskijuoksulle yhtyy Härkämylly eli Kalaportaanoja, joka saa alkunsa kahden kilometrin päässä Kankaanjärvestä. Toinen oja alkaa pieneltä ojitetulta Horvostensuolta.

* Näkymä Kourajärvelle joen niskalla.Näkymä Kourajärvelle joen niskalla.

Lähteet
-------

### Huomioita

1. 1 2  Pääuoman muodostuminen on selostettu artikkelin Kauvatsanjoen valuma-alue kappaleessa "Pääuoma".

### Viitteet

1. ↑  Ympäristö- ja paikkatietopalvelu Syke (edellyttää rekisteröitymisen) Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 5.7.2022.
2. 1 2 3  Kauvatsanjoen valuma-alue (35.15) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.7.2022.
3. 1 2 3 4 5 6  Kourajoki, lähde (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.7.2022.
4. 1 2 3 4 5  Kourajoki, suisto (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 5.7.2022.
5. ↑  Mouhijärven alue (35.155) *Järviwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.7.2022.
**Liber de causis** ("Syiden kirja") on uusplatonilainen filosofinen teos, joka on latinankielinen käännös Prokloksen *Teologian alkeet* (*Elementatio theologica*) -nimellä tunnetun teoksen osien arabiankielisestä käännöksestä. Teoksella oli suuri vaikutus varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, ja se oli islamilaisten oppineiden merkittävimpiä lähteitä uusplatonilaiseen ajatteluun.

*Liber de causis* on lyhyt metafysiikkaa käsittelevä tutkielma, joka vaikuttaa täydentävän Aristoteleen *Metafysiikassa* esitettyjä näkemyksiä. Mahdollisesti siitä syystä teos on jossain vaiheessa pantu Aristoteleen itsensä nimiin. Vasta Tuomas Akvinolainen ymmärsi tarpeeksi Aristoteleen metafysiikasta havaitakseen, ettei teos voinut eräiden ristiriitojen vuoksi olla Aristoteleen kirjoittama. Tuomas kirjoitti teoksesta kommentaarin. Teos on keskiajalla laitettu virheellisesti myös Gilbertus Porretanuksen nimiin. Myöhemmin kun uusplatonilaiset kirjoitukset löysivät tiensä länteen, kävi ilmi, että teos oli koottu Prokloksen kirjoituksista. Edelleen on epäselvää, kuka teoksen on koonnut.

Katso myös
----------

* *Aristoteleen teologia*, Pseudo-Aristoteleen uusplatonilainen teos

Lähteet
-------

1. 1 2  Gilbert de la Porrée *Catholic Encyclopedia*. Viitattu 25.10.2007.
2. 1 2  Orlowski, Peter: The Book of Causes *geocities.com*.  Arkistoitu 9.11.2002. Viitattu 25. lokakuuta 2007.
Alkestis Herakleen ja Kerberoksen vieressä.
**Alkestis** (m.kreik. Ἄλκηστις, *Alkēstis*, lat. *Alcestis*) kreikkalaisessa mytologiassa Iolkoksen prinsessa, kuningas Peliaan ja joko Anaksibian tai Fylomakhen tytär. Hänet tunnetaan parhaiten rakkaudestaan puolisoaan Admetosta kohtaan, ja tämä tarina kerrotaan Euripideen tragediassa *Alkestis*.

Kun Alkestis tuli naimaikään, hänellä oli paljon kosijoita ja niinpä Pelias julisti, että se, joka iestäisi sekä karjun että leijonan vetämään vaunuja, saisi hänen tyttärensä vaimokseen. Admetos suoritti tehtävän Apollonin avulla, sillä Zeus oli määrännyt tämän palvelemaan rangaistukseksi Admetosta vuodeksi paimenena, ja ajoi vaunut Peliaan luokse. Toisen version mukaan myös Herakles olisi ollut mukana auttamassa — kun leijona oli henkisen ja karju ruumiillisen voiman vertauskuva, niin samoin Apollon edusti viisautta ja Herakles voimaa.

Admetos sai siten Alkestiin puolisokseen mutta unohti häiden jälkeen suorittaa vaaditun uhrin Artemiille. Loukattu jumalatar täytti hääkammion käärmeillä, ja taas Apollon saapui Admetoksen avuksi. Hän neuvoi Admetosta suorittamaan uhrin Artemiille, ja niin jumalatar poisti käärmeet.

Kun Admetoksen kuolinaika tuli, Apollon juotti kohtalottaret niin juovuksiin, että nämä suostuivat lykkäämään Admetoksen kohtaloa, jos vain Admetos löytäisi jonkun hänen tilalleen. Admetos kuvitteli, että hänen omat ikääntyneet vanhempansa mielellään ottaisivat poikansa paikan, mutta koska nämä eivät halunneet kuolla, Alkestis astui hänen tilalleen. Thanatoksen, kuoleman jumalan, viedessä Alkestista alas Manalaan Admestos huomaa menettäneensä täysin elämänilonsa.

Tilanteen pelasti Herakles, joka matkallaan ryöstämään Diomedeen tammoja nautti murheenmurtaman Admetoksen vieraanvaraisuudesta. Kuultuaan Admetoksen tilanteesta hän astui Alkestiin hautaan ja kamppaili Thanatoksen kanssa niin kauan, että tämä suostui päästämään Alkestiin, ja niin Herakles toi Alkestiin mukanaan takaisin maan päälle.

Alkestis ja Admetos saivat pojan, Eumeloksen, joka johti sotajoukon Feraista taistelemaan Troijan sotaan, sekä tyttären, Perimelen.

Lähteet
-------

1. ↑  Hyginus: *Fabulae* li (engl. käännös).
2. ↑  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.9.10 (engl. käännös).
3. ↑  Hyginus: *Fabulae* l (engl. käännös).
4. ↑  Fulgentius: *Mytologiat* i.22 (engl. käännös).
5. 1 2  Apollodoros: *Bibliotheke* ('Kirjasto') 1.9.15 (engl. käännös).
6. ↑  Euripides: *Alkestis* 773–1161 (engl. käännös (Arkistoitu – Internet Archive)).
7. ↑  Hyginus: *Fabulae* xcvii (engl. käännös).
8. ↑  Antoninus Liberalis: xxiii (engl. käännös).

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alkestis** Wikimedia Commonsissa
*Tämä artikkeli on Saksan kaupungista. Samannimisestä piirikunnasta katso Aurichin piirikunta*

  

  

  

  

  

  

  

  

**Aurich** on Saksassa Ala-Saksin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Vuoden 2008 väestönlaskennassa siellä oli 40 447 asukasta, Sen pinta-ala on 197,2 neliökilometriä ja asukastiheys 210 as./km².

Historia
--------

Aurichin historia juontaa juurensa 1200-luvulle, jolloin Aurechoven ratkaisu*selvennä* mainittiin Friisin asiakirjassa nimeltään Brokmerbrief vuonna 1276. Vuonna 1517 Count Edzard, Cirksenan talosta alkoi uudelleenrakentamaan kaupunkia hyökkäyksen jälkeen.*selvennä* Hän perusti kaupungin keskustan, mikä on tänäkin päivänä pystyssä. Vuonna 1539 maan*selvennä* viranomaiset koottiin Aurichiin tekemään sen läänin, myöhemmin Itä-Friisian pääkaupunkia. Lääni liitettiin Preussin kuningaskuntaan 1744. Kun Preussin armeija hävisi Jenan taistelun vuonna 1804, Aurich liitettiin Hollannin kuningaskuntaan.  1810 Hollannin kuningaskunta liitettiin Ranskan ensimmäiseen keisarikuntaan ja Aurichista tehtiin Ems-Orientalin osaston pääkaupunki. Sen jälkeen vuonna 1814 Napoleon hylättiin ja Aurich liitettiin Hannoverin kuningaskuntaan ja sen jälkeen Aurich liitettiin uudestaan Preussin kuningaskuntaan ja oli osana Hannoverin maakuntaa.

Natsi-Saksalla oli Aurichissa keskitysleiri 21. lokakuuta 1944 – 23. joulukuuta 1944.  Toisen maailmansodan jälkeen Aurich on osa Ala-Saksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Germany: Census population citypopulation.de. Viitattu 4.10.2013.
2. ↑  Battle of Jena (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 28.2.2014.
3. ↑

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Aurich** Wikimedia Commonsissa
**Aurelia Cotta** (5. toukokuuta 120 - 54 eaa) oli roomalaiseen yläluokkaiseen konsulisukuun kuulunut nainen ja diktaattori Julius Caesarin äiti. Hänen vanhempansa olivat konsuli Lucius Aurelius Cotta ja tämän vaimo Rutilia. Aurelialla oli kolme veljeä: Gaius Aurelius Cotta (vuoden 75 eaa. konsuli), Marcus Aurelius Cotta (vuoden 74 eaa. konsuli) ja Lucius Aurelius Cotta (vuoden 65 eaa. konsuli).

Aurelia meni hyvin nuorena naimisiin itseään yli 20 vuotta vanhemman Gaius Julius Caesarin kanssa. Pari sai kaksi tytärtä, Julia vanhemman ja Julia nuoremman, ja noin vuonna 100 eaa. pojan, joka nimettiin isänsä mukaan Gaius Julius Caesariksi. 

Aurelia oli merkittävä ja älykäs nainen. Hän tuki huolellisesti poikaansa ja pyrki järjestämään tälle poliittisesti ja sosiaalisesti suotuisia olosuhteita. Kun Aurelian mies kuoli vuonna 85 eaa. Aurelia jäi asumaan 15-vuotiaan Julius Caesarin kanssa. Myöhemmin Aurelia piti huolta sekä keisarin vaimosta Cornelia Cinnillasta että heidän tyttärestään. Vaimo kuoli vaikeaan synnytykseen ja isoäiti Aurelia jäi vastaamaan pienen Julian kasvatuksesta.

Aurelia kuoli Roomassa vuonna 54 eaa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Aurelia Cotta - The mother of Julius Caesar *www.romeandart.eu*. Viitattu 24.4.2023.
2. 1 2 3  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology > v. 1, page 435 *ancientlibrary.com*.  Arkistoitu 5.8.2011. Viitattu 4.8.2009.
3. ↑  John Hazel: *Who's who in the Roman world*, s. 85. Routledge, 2002. ISBN 9780415291620.
4. ↑  Aurelia (c. 120 BCE–54 BCE) | Encyclopedia.com *www.encyclopedia.com*. Viitattu 24.4.2023.
Qian Qichen vuonna 1997.
**Qian Qichen** (5. tammikuuta 1928 Tianjin – 9. toukokuuta 2017 Peking) oli kiinalainen diplomaatti ja poliitikko, joka toimi Kiinan ulkoministerinä vuosina 1988–1998.

Qian liittyi silloin vielä maanalaiseen Kiinan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1942. Kansantasavallan perustamisen jälkeen hän työskenteli toimittajana ja puoluetyöntekijänä, ja hänet lähetettiin vuonna 1954 Neuvostoliittoon opiskelemaan. Hän aloitti diplomaattiuransa työskentelemällä vuosina 1955–1962 Kiinan Moskovan-suurlähetystössä. Kulttuurivallankumouksen aikana Qian joutui viettämään muutamia vuosia puolueen kaaderikoulussa, mutta pääsi palaamaan ulkoasiainhallintoon vuonna 1972. Qian oli vuosina 1974–1976 Kiinan suurlähettiläänä Guineassa ja samalla Guinea-Bissaussa. Vuosina 1982–1988 hän oli varaulkoministerinä. Hänet nimitettiin ulkoministeriksi vuonna 1988, jolloin Kiina oli parantamassa suhteitaan sekä Neuvostoliittoon että länsimaihin.

Qian toteutti ulkoministerinä puoluejohtaja Deng Xiaopingin muotoilemaa maltillista ja käytännöllistä ulkopolitiikkaa, jonka päämääränä oli tukea taloudellista kehitystä välttämällä ideologisia konflikteja läntisten talousmahtien kanssa. Vuoden 1989 Tiananmenin aukion verilöylyn herättämä kansainvälinen vastareaktio ajoi Kiinan hetkeksi eristyksiin, mutta suhteet länsimaihin onnistuttiin luomaan uudelleen Qianin avulla. Kiina lähensi suhteitaan esimerkiksi Yhdysvaltoihin ja Japaniin sekä palautti tai loi normaalit diplomaattisuhteet muun muassa Etelä-Koreaan, Indonesiaan, Singaporeen ja Israeliin. Sen sijaan Taiwanin suhteen tiukka linja jatkui. Qian teki paljon ulkomaanmatkoja ja vieraili esimerkiksi Yhdysvalloissa kolmesti. Hänen johdollaan valmisteltiin Hongkongin ja Macaon palauttamista Kiinalle, ja hän osallistui vuonna 1997 Hongkongin luovutusseremoniaan yhtenä Kiinan hallituksen edustajista.

Qian ilmoitti luopuvansa ulkoministerin virasta ikänsä vuoksi vuonna 1998. Hän oli myös varapääministerinä vuodesta 1993 ja politbyroon jäsenenä vuodesta 1998, kunnes vetäytyi eläkkeelle kaikista tehtävistään vuonna 2003. Hän julkaisi samana vuonna muistelmansa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Chris Buckley: Qian Qichen, Pragmatic Chinese Envoy, Dies at 89 (englanniksi) *New York Times* 11.5.2017. Viitattu 26.7.2021.
2. 1 2 3  Qian Qichen (englanniksi) Kiinan kansantasavallan ulkoministeriö. Viitattu 26.7.2021.
3. 1 2  Helena Kinnunen: Kiinan 70-vuotias ulkoministeri valmis eroamaan (tilaajille) Helsingin Sanomat 13.3.1998. Viitattu 26.7.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Qian Qichen** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
	+ 2
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat

 |
|  |
| Muut | 
* NARA
* IdRef

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee eliöiden kehitysvaihetta. Alkion muista merkityksistä katso alkio (täsmennyssivu).*

**Ihmisen ikäkaudet**

* Alkio | Sikiö
* Syntymä | Lapsuus | Vauvaikä | Leikki-ikä | Kouluikä
* Nuoruus | Murrosikä
* Aikuisuus | Keski-ikä
* Vanhuus | Kuolema

Seitsemän viikon ikäinen ihmisen alkio
Sammakon alkioita
Kiistanalaiset Karl Ernst von Baer sikiökuvat, jotka eivät kuvaa alkionkehitystä täsmällisesti. Silti toisiaan muistuttavien lajien sikiönkehityksen alut muistuttavat monesti toisiaan.
**Alkio** eli **embryo** on aitotumainen eliö kehityksensä varhaisimmassa vaiheessa. Alkioita tutkivaa tieteenalaa kutsutaan embryologiaksi.

Sukupuolisesti lisääntyvien organismien hedelmöittynyttä munasolua kutsutaan tsygootiksi. Tsygootilla on puolet kummankin vanhemman geneettisestä perimästä eli DNA:sta. Kasveilla, eläimillä ja joillakin protisteilla tsygootti alkaa jakaantua mitoosin avulla, ja siitä tulee monisoluinen organismi. Termi alkio viittaa tämän kehityksen alkuvaiheisiin sen jälkeen, kun tsygootti on jakautunut ainakin kerran.

* Kasvit: kasvin alkio on osa siementä.
* Eläimet: Selkärankaisilla eliöillä alkio on kehitysaste tsygootin ja sikiön välillä. Sikiöksi alkiota kutsutaan aina syntymään tai kuoriutumiseen asti. Ihmisillä alkiota aletaan kutsua sikiöksi kahdeksannella viikolla hedelmöityksestä.

Embryologian kehittäjiin kuulunut Karl Ernst von Baer muotoili alkionkehitykseen liittyvät niin sanotut Baerin lait. Niihin kuuluu muun muassa havainto siitä, että alkiolle kehittyvät yleisemmät rakenteet ennen yksityiskohtaisempia (esimerkiksi kädet ennen sormia). Hän havaitsi myös, että kehittyneiden eläinlajien alkiot muistuttavat huomattavasti toisiaan, vaikka aikuisilla eläimillä yhtäläisyydet eivät olisikaan niin selvät.

Alkion juridinen määritelmä poikkeaa biologisesta. Se, missä vaiheessa alkio lakkaa olemasta joukko soluja ja muuttuu yksilölliseksi ihmiseksi, on vaikea eettinen ongelma muun muassa abortin kannalta.

Katso myös
----------

* Alkiolevy
* Alkionkehitys

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alkio** Wikimedia Commonsissa

* 3D-esitys raskaudesta (englanniksi)

alkionkehitys · alkio
hedelmöittyminen · tsygootti · vakoutuminen · morula (solurykelmä-aste) · blastula · alkiorakkula (blastokysti) · gastrulaatio · alkiolevy · ektodermi: neurulaatio · hermostopiena · endodermi · mesodermi: somiitti
**Kristine McDivitt Tompkins**, on yhdysvaltalainen liikenainen ja seikkailija, josta on tullut arvostettu luonnonsuojelija. Yhdessä Douglas Tompkinsin kanssa hän on rahoittanut laajojen luonnonsuojelualueiden perustamista Etelä-Amerikan Patagonian alueelle. He osallistuivat viiden kansallispuiston perustamiseen.

Tompkins on Patagonia-vaateyhtiön entinen toimitusjohtaja. Tompkins aloitti uransa vuonna 1973 ystävänsä Yvon Chouinardin kiipeilyvarusteyhtiössä, josta myöhemmin kehittyi Patagonia. Hän toimi yrityksen toimitusjohtajana 14 vuotta kunnes tutustui Doug Tompkinsiin, joka oli ollut perustamassa The North Face- ja Esprit-vaateyrityksiä. Lähdettyään vaatealalta 1990-luvun alussa Doug Tompkins sai Kris Tompkinsin lähtemään Chileen, missä he käyttivät aikaansa ja varallisuuttaan suojeltavien alueiden hankkimiseen.

Vuonna 2023 Jimmy Chin ja Chai Vasarhelyi ohjasivat tuolloin 72-vuotiaan Tompkinsin elämästä dokumentin *Wild life*.

Lähteet
-------

1. ↑  National Geographic Announces 2017 Adventurers of the Year *National Geographic / PR Newswire*. Viitattu 24.4.2023.
2. ↑  Kristine McDivitt Tompkins named UN Environment Patron of Protected Areas *UNEP*.  2018. Viitattu 24.4.2023.
3. 1 2  Ben Tracy: From Patagonia CEO to conservationist: Kris Tompkins' story comes to life in new film *CBS News*.  13.4.2023. Viitattu 24.4.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Puola

 |

 |
**Tomáš Jelínek** (s. 29. huhtikuuta 1962 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli laitahyökkääjä.

Jelínek aloitti uransa Tšekkoslovakian pääsarjassa HC Sparta Prahassa kaudella 1979–1980. Seuraavat kaksi kautta hän pelasi HK Dukla Trencinissä, kunnes palasi Sparta Prahaan. Hän pelasi joukkueessa seitsemän kautta aina vuoteen 1989 saakka, jolloin siirtyi HC Ceské Budejoviceen. Syksyllä 1991 hän siirtyi SM-liigaan HPK:n riveihin. Kauden jälkeen Ottawa Senators varasi hänet NHL:ään vuoden 1992 varaustilaisuuden 11. kierroksella numerolla 242. Jelínek siirtyi samana vuonna Pohjois-Amerikkaan ja pelasi kauden 1992–1993 Senatorsissa. Seuraavalla kaudella hän palasi kahden AHL-ottelun jälkeen takaisin Eurooppaan, missä pelasi aina uransa loppuun vuoteen 1999 saakka.

Yhteensä Jelínek teki NHL-urallaan 49 ottelussa seitsemän maalia ja kuusi syöttöä eli yhteensä 13 tehopistettä. Hän edusti Tšekkoslovakian maajoukkuetta vuoden 1992 talviolympialaisissa, jossa joukkue saavutti olympiapronssia. Hän oli mukana myös vuoden 1991 Kanada Cupissa sekä vuosien 1989, 1990 ja 1992 MM-kisoissa, joista saldona oli kolme MM-pronssia.

Aiheesta muualla
----------------

* Tomáš Jelínek Eurohockey-sivustolla (englanniksi)
**Otto Wilhelm Brandt jr** (8. huhtikuuta 1893 Oulu – 17. helmikuuta 1974) oli suomalainen moottoriurheilija ja Otto Brandt Oy:n toimitusjohtaja.

Brandtin vanhemmat olivat urheiluvaikuttaja ja Otto Brandt Oy:n perustaja Otto Johan Albin Brandt ja Anna Elisabeth Åkerman. Brandt harrasi 1910-luvulla viestijuoksua, kilpapyöräilyä ja otti osaa moottoripyöräkilpailuihin. Hän voitti kilpapyöräilijänä neljä Suomen mestaruutta 1915–1916. 

1920-luvulla Brandt osallistui moottorivene- ja moottoripyöräkilpailuihin. Vuonna 1929 hän osallistui Päijänteen ympäriajoon voittaen kokonaiskilpailun. Vuonna 1935 hän voitti Eläintarhan ajot. Samana vuonna hänestä tuli Otto Brandt Oy:n johtaja isänsä jälkeen. Yritys toi tässä vaiheessa maahan Royal Enfield-, Harley Davidson- ja Rudge-moottoripyöriä ja myi lisäksi Pilot-radioita ja Trim-perämoottoreita. 

Vuonna 1947 Brandtin kilpailu-ura päättyi Eläintarhan Vauhtikisoissa tapahtuneeseen onnettomuuteen. Hänestä tuli samana vuonna Suomen Moottoriliiton puheenjohtaja. Vuonna 1959 Otto Brandt Oy aloitti Honda-moottoripyörien maahantuonnin ja ensimmäiset pyörät tulivat Suomeen 1960. 

Otto Brandt jr jäi eläkkeelle 1971 ja hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Tor Brandt. Näihin aikoihin Otto Brandt Oy myi vuodessa noin 4 000 Honda-moottoripyörää ja toi lisäksi maahan Hondan valmistamia perämoottoreita, generaattoreita, mönkijöitä ja autoja. Otto Brandt kuoli helmikuussa 1974 80-vuotiaana. 

Otto Brandt jr oli naimisissa vuodesta 1921 Tyra Mattsonin kanssa. Heillä oli kolme lasta, poika Tor Brandt (1921–2005) ja tyttäret Doris Britt-Marie (s. 1924) ja Else-Maj Anna-Kristina (s. 1931).

Lähteet
-------

1. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 24.2.1974, s. 11. Lehti HS Aikakoneessa (tilaajille).
2. ↑  Otto Brandt historia 1910 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. 1 2  Otto Brandt : historia 1920–1940 (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Otto Brandt Oy: historia 1941–1960 (Arkistoitu – Internet Archive)
5. ↑  Otto Brandt Oy: historia 1961-1980 (Arkistoitu – Internet Archive)
6. ↑  Otto Brandt : historia 2001– (Arkistoitu – Internet Archive)

Aiheesta muualla
----------------

* Otto Brandtin vuoro viettää vuosia tänään, Helsingin Sanomat, 08.04.1933, nro 95, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Juri Matvejevitš Mihailov** (ven. Ю́рий Матве́евич Миха́йлов, 25. heinäkuuta 1930, Ulitino, Tverin alue – 15. heinäkuuta 2008, Tver) oli neuvostoliittolainen pikaluistelija. 

Nuoruudessaan Juri Mihailov harrasti nyrkkeilyä ja saavutti vuonna 1949 Neuvostoliiton nuorten nyrkkeilymestaruuskisoissa pronssia. Harrastuksiin kuului useampia urheilulajeja, mutta hän päätti keskittyä sitten pikaluisteluun. Vuonna 1954 hän osallistui ensimmäisen kerran pikaluistelussa maan mestaruuskilpailuihin luistellen vain suosikkimatkansa 1 500 metriä, jossa hän sijoittui neljänneksi. Seuraavana vuonna Mihailov osallistui Alma-Atan Medeolla kisoihin, joissa Jevgeni Grišin voitti ja teki uuden 1 500 metrin ME:n. Mihailov oli kisassa toinen. Vuoden 1955 maansa mestaruuskilpailuissa hän sijoittui 1 500 metrillä toiseksi Boris Šilkovin voittaessa. Yhteispisteissä Mihailov oli kuudes. 

Olympiavuodesta 1956 tuli Mihailovin menestysvuosi. Ennen vuoden 1956 talviolympialaisia Mihailov kilpaili Davosissa ja rikkoi maanmiehensä Grišinin edellisenä vuonna tekemän ME:n. Olympiakisojen avausmatkalla eli 500 metrillä Misurina-järven jäällä hän kaatui ja keskeytti. Kaksi päivää myöhemmin 30. tammikuuta 1956 oli Mihailovin suosikkimatka 1 500 metriä. Ensin kova kilpakumppani Grišin rikkoi Mihailovin juuri tekemän ME:n, mutta Mihailov saavutti saman ajan ja jakoi näin uuden ME:n ja olympiakullan Grišinin kanssa ajalla 2.08,6. MM-kisoissa Oslossa hän sijoittui 8:ksi. Helmikuun lopulla käydyissä EM-kisoissa Helsingissä hän sijoittui 10:ksi.

Olympiatalven lopulla Mihailov saavutti Neuvostoliiton mestaruuskilpailuissa yhteispisteiden hopeaa. Seuraavana vuonna hän osallistui vielä EM-kisoihin ja sijoittui 13:ksi. Niistä tuli hänen viimeiset kansainväliset suurkilpailunsa. Hän lopetti luistelu-uransa vuonna 1961.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

* 500 metriä 41,40 (10. tammikuuta 1955, Medeo, Alma-Ata)
* 1 500 metriä 2.08,6 (30. tammikuuta 1956, Misurinajärvi, Italia)
* 3 000 metriä 5.00,6 (10. maaliskuuta 1956, Kirov)
* 5 000 metriä 8.15,0 (15. tammikuuta 1957, Medeo, Alma-Ata)
* 10 000 metriä 17.24,6 (21. tammikuuta 1956, Davos)

Lähteet
-------

* schaatsstatistieken.nl - Juri Mihailov schaatsstatistieken.nl. Viitattu 10.5.2017. (hollanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Juri Mihailovin olympiasijoitukset Sports Reference LLC.  Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 25.8.2015. (englanniksi)
Seinejoen ylittävä Pont Royale
**Pont Royale** on Pariisissa sijaitseva silta, joka ylittää Seine-joen. Silta on kolmanneksi vanhin Pariisin kaupungin alueella oleva silta. Sitä vanhempia ovat vain *Pont Neuf* ja *Pont Marie*. 

Siltä yhdistää Seinen oikean rannan Louvren linnan eteläisen siiven ns. Flore-paviljongin kohdalla vasempaan rantaan ja siellä sijaitsevat rue du Bacin ja rue de Beaunen alkupisteet. 

Rakennelma muodostuu viidestä täysimittaisesta holvikaaresta. Lisäksi sen rakanteisiin on merkitty veden korkeuden mittari, josta voidaan seurata Seinejoen vedennousun korkeutta.

Historia
--------

Le Pont Rouge.
Vuonna 1632 Urakoitsija Pidou toteutti rahoittaja Barbierlle puisen siltarakennelman samalla paikalla kuin nykyinen siltä sijaitsee. Silta nimettiin Anna Itävaltalaisen mukaan **pyhän Annan** sillaksi tai toisaalta nimenä oli myös **punainen silta**, joka tuli sillan värin mukaan. Silta korvasi vanhan lossin, jonka mukaan rue de Bac on saanut nimensä. Lossi oli välittänyt liikennettä vuodesta 1650 alkaen. 

Uusi silta oli rakenteiltaan heikko ja sitä piti kunnostaa ensimmäistä kertaa jo vuonna 1649 ja sittemmin se rakennettiin uudelleen tulipalon jälkeen 1654. Vuonna 1656 Seinejoen tulvat veivät sillan mennessään. Silta rakennettiin uudelleen 1660 ja sitä vahvistettiin 1673. Jälleen vuonna 1684 tulvat veivät sillan mennessään, ja Madame de Sévignén mukaan kahdeksan sillan kaarta tuhoutui.

Lopultakin vuosina 25. lokakuuta 1685 ja 13. kesäkuuta 1689 välisenä aikana se korvattiin kivestä rakennetulla sillalla. Sillan rakennuskustannuksista vastasi kokonaisuudessaan kuningas Ludvig XIV, joten silta nimettiin hänen mukaansa kuninkaalliseksi sillaksi (Pont Royale). Sillan rakentajina toimivat Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart sekä François Romain. Silta toimi 1700-luvulla mitä erilaisimpien tapahtumien pitopaikkana. 

Vallankumouksen jälkeen sillan nimeksi tuli Kansallinen silta (*Pont National*) sekä sittemmin Tuileries’n silta (*Pont des Tuileries*). Sillalle Napoleon sijoitti myös Tuileries’n linnaa puolustavat kanuunansa, siellä sijaitsivat kansalliskokous sekä Maximilien de Robespierren johtama Yleisen hyvän valiokunta (Comité de salut public). 

Siltaa korjattiin vuosina 1859 ja 1939. Se on Ranskassa luokiteltu historialliseksi monumentiksi kuten myös kaksi vanhempaa siltaa.

Historiallisia kuvia
--------------------

* Sillan rakentaminen vuonna 1686.Sillan rakentaminen vuonna 1686.
* Sillan rakentaminen vuonna 1687.Sillan rakentaminen vuonna 1687.
* Silta ka Flore paviljonki vuonna 1814.Silta ka Flore paviljonki vuonna 1814.
* Pont Royal vuonna 1850.Pont Royal vuonna 1850.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Pont Royal**.
* Pariisin kaupungintalon viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive).
* Structurae eli lisätietoja sillasta.
**Monacon perustuslaki** (ransk. *Constitution monégasque de 1962*) on Monacon ruhtinaskunnan ylin laki. Se hyväksyttiin ensimmäisen kerran vuonna 1911 ja uudistettiin 17. joulukuuta 1962. Perustuslaki hahmottelee kolme hallinnon haaraa, mukaan lukien useat hallintovirastot ja neuvostot, jotka jakavat neuvoa-antavan ja lainsäädäntövallan ruhtinaan kanssa. Perustuslaissa määritellään myös Monacon valtaistuimen perintölinja; tätä kohtaa muutettiin 2. huhtikuuta 2002. Monacon perustuslaki on maailman lyhyin perustuslaki 3 814:llä sanallaan.

Toimeenpaneva haara
-------------------

Ruhtinas säilyttää korkeimman toimeenpanovallan, mutta ruhtinaskunnan hallituksen päämies on valtioministeri, joka johtaa kuusijäsenistä hallitusneuvostoa, neuvoo prinssiä ja vastaa lakien täytäntöönpanosta. Ruhtinaskunnan paikallisia asioita (eli Monaco-Villen, La Condaminen, Monte Carlon ja Fontvieillen neljän kaupunginosan hallintoa) johtaa kunnallinen neuvosto, joka koostuu viidestätoista vaaleilla valitusta jäsenestä ja jota johtaa pormestari.

Lainsäädäntöala
---------------

Vuoden 1962 perustuslain mukaan ruhtinas jakaa valtansa ruhtinaskunnan lainsäädäntöelimen yksikamarisen kansallisneuvoston kanssa. Vaikka se on ruhtinaasta riippumaton ja saattaa toimia vastoin hänen tahtoaan, ruhtinaan allekirjoitus vaaditaan vahvistamaan kaikki sen päättämät lait.

Oikeuslaitos
------------

Tuomiovalta on annettu ruhtinaalle, joka delegoi oikeudenkäynnit eri tuomioistuimille, jotka jakavat oikeutta hänen nimissään. Tuomareiden riippumattomuus on taattu perustuslaissa. Monacon korkein oikeus koostuu viidestä pääjäsenestä ja kahdesta apulaistuomarista, jotka ruhtinas nimeää kansallisneuvoston ja muiden hallituksen elinten ehdotusten perusteella. Korkein oikeus on korkein muutoksenhakutuomioistuin ja tulkitsee tarvittaessa myös perustuslakia. Monacon oikeusjärjestelmä, joka liittyy läheisesti Ranskan oikeusjärjestelmään, on muotoiltu Napoleonin koodin mukaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Monaco's Constitution of 1962 with Amendments through 2002 (PDF) constituteproject.org (englanniksi)
2. ↑  Which country has the world’s shortest written constitution?
3. ↑  Constitution Rankings *Comparative Constitutions Project*. Viitattu 22.11.2022. (englanniksi)
4. ↑  Britannica: Napoleonic Code

Aiheesta muualla
----------------

* Constitution de la Principauté (ranskaksi)
* Constitution of the Principality (englanniksi)
**Külli Tomingas** (s. 29. kesäkuuta 1972 Pärnu) on virolainen, Italiassa asuva mezzosopraano.

Tomingas aloitti opintonsa kotimaassaan ja valmistui vuonna 2000 Piacenzan konservatoriosta Adelisa Tabiadonin luokalta. Hän suoritti opintoja myös Milanossa Bianca-Maria Casonin johdolla. Hän osallistui mestarikursseille, joita pitivät Matti Pelo, Leyla Gencer, Luciana Serra, Claudio Desderi, Enzo Dara ja Katia Ricciarelli.

Tomingas debytoi Marcellinan roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin *Figaron häissä* Pärnun oopperassa vuonna 1994. Kapellimestarina toimi Rolf Gupta ja lavastajana Elmo Nüganen. Vuonna 1996 Tomingas esitti Arnold Schönbergin *Pierrot Lunairen* (kapellimestari: Andrus Kallastu, lavastaja: Rein Laos, koreografi: Laine Mägi). Vuosina 2000 ja 2001 hän esitti saman teoksen Italiassa Raffaele Mascolon johtaman Milanon Cantelli-orkesterin kanssa. Tomingaksella on uransa aikana ollut rooleja myös Gioacchino Rossinin, Benjamin Brittenin, Giacomo Puccinin, Henry Purcellin, Bruno Madernan, Francesco Cilean, Giuseppe Verdin, Amilcare Ponchiellin, Pietro Mascagnin ja Richard Straussin oopperoiden esityksissä. Tomingas on esittänyt myös sinfonista ohjelmistoa, kuten Mozartin *Requiemin*, Giovanni Battista Pergolesin *Stabat Materin*, Ludwig van Beethovenin yhdeksännen sinfonian ja Jules Massenetin *La Viergen*. Pianistina häntä on säestänyt Luca Schieppati.

Tomingas esiintyi vuosina 1996–1997 Terrence McNallyn näytelmässä *Maria Callasin mestariluokka* Sharonin roolissa Ülo Vilimaan lavastuksissa Endla-teatterissa, Viron draamateatterissa ja Vanemuinessa.

Kapellimestareita, joiden kanssa Tomingas on tehnyt yhteistyötä, ovat Guptan, Kallastun ja Mascolon lisäksi olleet muiden muassa Matteo Beltrami, Gioele Muglialdo, Luca Pfaff, Andrea Raffanini, Tiziano Severini, Claudio Vadagnini, Marco Fracassi, Erki Pehk ja Michelangelo Mazza. Lavastajia, joiden kanssa Tomingas on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet Nügasen, Laosin ja Vilimaan ohella muiden muassa Massimo Scaglione, Jordi Bernaus, Mario Riccardo Migliara, Andrea de Rosa, Denis Krief ja Roberto Laganà.

Lähteet
-------

1. ↑  Estonian Music Information Centre: Tomingas, Külli
2. 1 2 3 4  Eesti Interpreetide Liit: Külli Tomingas


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana

 |

 |
Internationale Musikgesellschaftin Suomen-osaston tilikirjan ensimmäinen aukeama tilikaudelta 1911–1912. Jäsenlistassa mukana mm. Ilmari Krohn, Armas Launis, Otto Andersson ja Heikki Klemetti.
**Suomen musiikkitieteellinen seura ry – Musikvetenskapliga sällskapet i Finland rf** on tieteellinen yhdistys, jonka perusti Ilmari Krohn Helsingissä vuonna 1916 edistämään suomalaista musiikkitiedettä. Yhdistysrekisterissä seura on ollut vuodesta 1921 alkaen. Krohn oli perustanut jo vuonna 1911 Internationale Musikgesellschaftin Suomen-osaston, mutta sen toiminta keskeytyi I maailmansodan takia vuonna 1914

Suomen musiikkitieteellinen seura toimii musiikkielämän ja musiikintutkimuksen hyväksi, levittää tietoa musiikista ja musiikkikulttuurista ja yhdistää musiikkitieteen harjoittajia. Suomen musiikkitieteellinen seura on Tieteellisten seurain valtuuskunnan jäsenseura. Seuran nykyinen puheenjohtaja on Milla Tiainen.

Nykyisin seuran merkittävintä toimintaa on tieteellisen *Musiikki*-aikakauslehden julkaiseminen. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa, ja sen artikkelit ovat vertaisarvioituja. Suomen musiikkitieteellinen seura julkaisee myös väitöskirjoja ja muuta tutkimusta sarjassa *Acta Musicologica Fennica* sekä oppikirjoja sarjassa *Musiikkitieteellinen kirjasto*. Seura järjestää myös tapahtumia, mm. vuosittaisen Musiikintutkijoiden symposiumin yhdessä Suomen etnomusikologisen seuran kanssa.

Aiheesta muualla
----------------

* Suomen musiikkitieteellisen seuran kotisivut.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Devonshire-luokan panssariristeilijästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Devonshire** oli Britannian kuninkaallisen laivaston Devonshire-luokan panssariristeilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Se myytiin pian sodan päätyttyä romutettavaksi.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Devonshire-luokka (risteilijä, 1903)*
Alus tilattiin osana vuosien 1901-1902 laivasto-ohjelmaa Chathamin telakalta, missä köli laskettiin 25. maaliskuuta 1902. Alus laskettiin vesille 30. huhtikuuta 1904 ja valmistui 24. elokuuta 1905.

Aluksen propulsiojärjestelmänä oli viisitoista Niclausse-kattilaa kytkettynä kaksiakseliseen nelisylinteriseen kolmella paisuntasäiliöllä varustettuun höyrykoneeseen. Aluksella oli hiiltä 1 950 tonnia.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kanaalin laivastoon ja vuodesta 1907 alkaen se palveli Atlantin ja Kotilaivastoissa. Kahden ensimmäisen sotavuoden aikana alus kuului Suureen laivastoon valvoen Pohjanmerta. Sodan lopun alus oli Atlantilla.

Alus myytiin romutettavaksi 9. toukokuuta 1921 Wardille.

Lähteet
-------

* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Wragg, David: *Royal Navy Handbook 1914–1918*. Gloucestershire, Englanti: Sutton Publishing, 2006. ISBN 0-7509-4203-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Gardiner, Robert 1860-1905 s. 71

*Devonshire*-luokan panssariristeilijät

|  |
| --- |
| *HMS Devonshire* – *HMS Antrim* – *HMS Argyll* – *HMS Carnarvon* – *HMS Hampshire* – *HMS Roxburgh* |
| Edeltäjä: *Monmouth*-luokka – Seuraaja: *Duke of Edinburgh* -luokka |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian kuninkaallisen laivaston Danae-luokan kevyestä risteilijästä. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Despatch** (viirinumero D30) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Danae-luokan kevyt risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa ilmatorjuntaristeilijänä.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Danae-luokka*
Alus tilattiin Skotlannista Govanista Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä, missä köli laskettiin 8. heinäkuuta 1918. Alus laskettiin vesille 24. syyskuuta 1919, minkä jälkeen se hinattiin Chathamin telakalle viimeistelytöitä varten. Alus saatiin palvelukseen vasta kesäkuussa 1922.

Palvelus
--------

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kiinan aseman 5. kevyt risteilijäviirikköön, mistä se siirrettiin 1927 Amerikan ja Länsi-Intian asemalle 8. kevyt risteilijäviirikköön. Alus siirrettiin 1931 reserviin telakalle siirtoa varten. Alus palasi palvelukseen 3. helmikuuta 1933 Maltalle Välimeren laivaston 3. risteilijäviirikköön, mistä se palasi 24. marraskuuta 1937 Britteinsaarille. Alus siirrettiin reserviin koululaivaksi.

Toisen maailmansodan alkaessa alus liitettiin Amerikan ja Länsi-Intian asemalle 8. risteilijäviirikköön. Etelä-Atlantin osaston mukana se valtasi saksalaisia kauppalaivoja *Düsseldorfin* joulukuussa 1939 Chilen rannikolla, maaliskuussa 1940 Aruban edustalta *Trojan* ja 15. elokuuta 1941 Amatsonian suistosta *Norderneyn* yhdessä apuristeilijä (AMC) *HMS Pretoria Castlen* kanssa. Marraskuussa 1940 alus oli hetken aikaa Force H:ssa Gibraltarilla.

Keväällä 1942 alus siirrettiin Britteinsaarille huoltoa varten, minkä jälkeen se palasi Etelä-Atlantin osastoon vuoteen 1943. Lokakuussa 1943 alus oli jälleen huollossa Portsmouthissa, mistä se palasi palvelukseen vasta toukokuussa 1944. Palvelukseen palatessaan alus sijoitettiin saattuetehtäviin ja kesäkuussa 1944 esikunta-alukseksi Normandian maihinnousussa.

Tammikuussa 1945 *Despatch* siirrettiin reserviin majoitusalukseksi. Alus myytiin 5. huhtikuuta 1946 BISCOlle ja saapui Arnott Youngille Trooniin 5. toukokuuta 1946 romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Cruisers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1996. ISBN 1-86019-874-0. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. ISBN 0-85177-245-5. (englanniksi)
* Greene, Jack & Massignani, Alessandro: *The Naval War in the Mediterranean 1940-1943*. Lontoo: Chatham Publishing, 2002. ISBN 1-86176-190-2. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2 3 4 5  Whitley s. 76

*Danae*-luokan risteilijät

|  |
| --- |
| *HMS Danae* –
*HMS Dauntless* -
*HMS Dragon* –
*HMS Delhi* -
*HMS Dunedin* –
*HMS Durban* -
*HMS Daedalus* –
*HMS Daring* -
*HMS Despatch* –
*HMS Diomede* -
*HMS Dryad* –
*HMS Desperate* |
| Edeltäjä: *C*-luokka – Seuraaja: *Hawkins*-luokka |
*Tämä artikkeli kertoo Britannian Kuninkaallisen laivaston Defence-luokan taistelulaivasta. Muita samannimisiä aluksia on täsmennyssivulla.*

**HMS Defence** oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1861 vesillelaskettu Defence-luokan panssarifregatti. Vuonna 1862 valmistunut alus myytiin elokuussa 1935.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Defence-luokka (ironclad)*
Alus tilattiin 14. joulukuuta 1859 Palmers Shipbuilding and Iron Companyltä Jarrowista ja sen köli laskettiin vielä samana päivänä telakkanumerolla 91. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1861 ja se valmistui 12. helmikuuta 1862.

Palvelus
--------

Alus liitettiin 5. joulukuuta 1861 palvelukseen otettaessa Kanaalin laivastoon ensimmäisenä päällikkönään Richard Ashmore Powell. Augustus Phillimore vastaanotti aluksen päällikkyyden 1. lokakuuta 1862. Alus poistettiin vuonna 1866 Plymouthissa palveluksesta ja se palasi palvelukseen 13. tammikuuta 1869 päällikkönään Charles Henry May. Alus siirrettiin 25. maaliskuuta 1869 Pohjois-Amerikan laivastoasemalle korvaamaan telakalle siirretty *HMS Royal Alfred* päällikkönään Nowell Salmon. Alus matkasi Taguksesta Barbadokselle kahdessakymmenessäviidessä päivässä, joista 22 purjein ja kolme konevoimalla. Se siirrettiin vuonna 1871 korvaamaan *HMS Prince Consort* Välimeren laivastossa, jossa se palveli palveluksesta poistoonsa saakka.

Alus poistettiin palveluksesta 2. elokuuta 1872 ja se siirrettiin Devonportin reserviin. Alus sijoitettiin helmikuussa 1874 rannikkovartioston emälaivaksi Shannonjoelle, kunnes se palautettiin palvelukseen 25. helmikuuta 1876 Kanaalin laivastoon päällikkönään Frederick Anstruther Herbert. Se siirrettiin edelleen Välimeren laivastoon. Alus osallistui vuonna 1878 Venäjän-Turkin sodan aikana Dardanellien valvontaan, kunnes se poistettiin palveluksesta 5. joulukuuta 1879.

Alus korvasi kesäkuussa 1880 sisaraluksensa rannikkovartioston emäaluksena Merseyllä. Alus siirrettiin elokuussa 1885 reserviin Devonportissa, jossa se muutettiin 1890 kelluvaksi työpajaksi. Alus muutettiin kesäkuussa 1898 koululaivaksi ja se nimettiin *HMS Indusiksi*. Alus todettiin hylyksi 1922 ja se myytiin Plymouthissa elokuussa 1935. Alus saapui 16. elokuuta Cattedowniin romutettavaksi.

Lähteet
-------

* Coward, B. R.: *Battleships & Battlecruisers of the Royal Navy since 1861*. Runnymede, Englanti: Ian Allan Ltd, 1986. ISBN 0-7110-1573-2. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 2002. ISBN 0-85177-133-5. (englanniksi)
* Winfield, Rif: *British Warships in the Age of Sail 1817-1863 - Design, Construction, Careers and Fates*. Barnsley: Seaforth Publishing, 2014. ISBN 978-1-84832-169-4. (englanniksi)
* Ballard, G. A.: *The Black Battlefleet*. Annapolis: Naval Institute Press, 1980. ISBN 0-87021-924-3. (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  Gardiner, Robert s. 8
2. 1 2 3  Ballard, G. A. s. 168
3. 1 2 3  Winfield, Rif s. 390

*Defence*-luokan panssarifregatit

|  |
| --- |
| *HMS Defence* – *HMS Resistance* |
| Edeltäjä: Warrior-luokka – Seuraaja: Hector-luokka |
**Pikkujoulu**, josta käytetään yleensä monikollista muotoa **pikkujoulut**, on ennen varsinaisia joulunpyhiä järjestettävä vapaamuotoinen, usein jouluteemainen juhla, joita järjestävät tyypillisesti erilaiset yhteisöt, yritykset, yhdistykset ja organisaatiot. Pikkujoulun vietto poikkeaa varsinaisesta joulunvietosta usein vapaamuotoisuudellaan ja varsinaista joulua vähäisemmällä hartaudellaan. Suomalaiseen pikkujouluun yhdistetään usein muun muassa runsas alkoholinkäyttö. Perinteisesti pikkujouluissa on tarjottu ensimmäisen kerran jouluruokia, erityisesti riisipuuroa ja glögiä.

Historia
--------

Pikkujoululla on juuret adventin vietossa: adventista alkoi Kristuksen odotus ja paasto, joka päättyi jouluna. 1800-luvulla adventtia kutsuttiin toisinaan pikkujouluksi. Varsinaisen pikkujoulun vietto alkoi vakiintua Helsingissä ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Lähtökohtana olivat koulujen kuusijuhlat. Adventin aikaan vietetyistä ylioppilasosakuntien syyskauden viimeisistä iltamista vähitellen muotoutui nykyinen pikkujoulu. Opiskelijoiden viettämiä pikkujoulujuhlia alettiin juhlia 1930-luvulla myös muissa yhteisöissä. Ennen toista maailmansotaa käytettiin myös termiä puurojuhla.

Kotien pikkujoulu juontunee tavasta, jonka mukaan Tuomaan päivänä, 21. joulukuuta, saa alkaa maistella itse pantua olutta. Ruotsissa Tuomaan päivän iltaa kutsuttiin pikkujouluksi. Ajan saatossa perinne muuttui Lucia-juhlaksi, joka edelleen muistuttaa suomalaista pikkujoulua.

Suomenruotsalaiset pikkujoulut
------------------------------

Suomenruotsalaisen vakiintuneen tradition mukaan "lilla jul" (kirjoitetaan joskus myös "lillajul") vietetään ennen ensimmäistä adventtia olevana lauantaina. Sama pätee myös Ahvenanmaalla.

Lähteet
-------

1. ↑  Avoimen museon vuotuisjuhlat - Kuusijuhlat ja pikkujoulut *www.avoinmuseo.fi*.  Arkistoitu 9.4.2013. Viitattu 20.11.2016.
**Patrikki** (ven. Озерки, *Ozerki*) oli kylä, joka sijaitsi Kivennavan pitäjän lounaislaidalla kahden pienen järven rantamilla Karjalankannaksella. Patrikki oli aika lailla eristettynä muusta pitäjästä. Koulu oli Ikolassa, noin neljän kilometrin päässä. Lähimpään kauppaan oli matkaa saman verran, samoin lähimpään puhelimeen. Maakirjoissa ja henkikirjoissa Patrikki luetaan Ikolan kylään kuuluvaksi, vaikka oli siitä selvästi erillään. Ennen talvisotaa Patrikissa oli 15 taloa.

Nykyisin Patrikissa eli Ozerkissa on runsaasti huvila-asutusta järvien rannoilla.

Lähteet
-------

1. ↑  *Kivennapa kylästä kylään*, Kivennapalaisten pitäjäseura ry, 1987 s. 127-131 ISBN 951-99842-3-2

Aiheesta muualla
----------------

* 

Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
**Orlando Ortega Alejo** (s. 29. heinäkuuta 1991 Havanna) on kuubalaissyntyinen, nykyään espanjalainen pika-aitajuoksija ja olympia-, sekä MM-mitalisti, joka kilpailee pääosin 110 metrin aitajuoksussa. 182 senttimetriä pitkän ja 77 kilogrammaa painavan Ortegan valmentajana toimii Kelvyn Antunez.

Ortega oli mukana vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän oli finaalin kuudes. Vuoden 2013 MM-kilpailuissa Moskovassa Ortega jäi alkueriin. Hän saavutti pronssia vuoden 2011 Pan-Amerikan kisoista 110 metrin aidoista. Ortegan ennätys on heinäkuussa 2015 Pariisin Timanttiliigan osakilpailussa juostu voittotulos 12,94.

Ortega sai Espanjan kansalaisuuden vuonna 2015. Espanjan edustusoikeuden arvokilpailuihin hän sai 29. heinäkuuta 2016. Hän saavutti hopeaa 110 metrin aidoista vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta ajalla 13,17. Hän oii 2017 seitsemäs sekä 60 metrin aitajuoksussa Belgradin EM-hallikilpailuissa että 110 metrin aitajuoksussa Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sai 110 metrin aitajuoksussa pronssia ajalla 13,34. Glasgow'n sisäratojen EM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 60 metrin aitajuoksussa neljänneksi.

Ortega voitti pronssia vuoden 2019 MM-kilpailuissa Dohassa. Hän tuli loppukilpailussa maaliin vasta viidentenä, mutta juoksun aikana jamaikalainen Omar McLeod osui kädellään Ortegaan hänen ollessaan juoksun siinä vaiheessa kolmantena. Ortega teki protestin joka hyväksyttiin ja hänet nostettiin jaetulle pronssille ranskalaisen Pascal Martinot-Lagarden kanssa.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

**Ulkoradoilla**

* 110 metrin aitajuoksu: 12,94 (Pariisi 2015)

**Sisäradoilla**

* 60 metrin aitajuoksu: 7,45 (Łódź 2015)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Orlando Ortega Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. 1 2   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑
5. ↑  Minshull, Phil: Five world-leading marks in Dusseldorf, Ortega wins 60m hurdles in 7.49 *iaaf.org*.  3.2.2016. Viitattu 8.3.2016. (englanniksi)
6. ↑  Biographical Summaries – Games of the XXXI Olympiad Rio de Janeiro 2016 (pdf) IAAF. Viitattu 16.8.2016. (englanniksi)
7. ↑  Orlando Ortega Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).  (englanniksi)
8. ↑  Dohan kisoissa erikoinen kabinettipäätös: viidenneksi juossut aituri nousikin MM-mitaleille! *www.iltalehti.fi*. Viitattu 3.10.2019.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Oksana Ivanivna Syrojid** (ukr. Оксана Іванівна Сироїд; s. 2. toukokuuta 1976) on ukrainalainen poliitikko, joka toimi vuosina 2014–2019 kansanedustajana Verh’ovna Radassa sekä sen 2. varapuhemiehenä.

Syrojid syntyi Horodyštšen kylässä Sokalin piirissä (nykyinen Tšervonohradin piiri) Lvivin alueella. Hän opiskeli politiikan tutkimusta Kiovan Mohyla-akatemiassa sekä oikeustiedettä Kiovan kansallisessa yliopistossa ja Ottawan yliopistossa, jossa hän suoritti maisterintutkinnon. Vuosina 1994–1996 hän toimi Ukrainan republikaanisen puolueen puheenjohtajan avustajana. Vuonna 1996 hän toimi kansanedustaja Ihor Juh’novskyin avustajana. Vuosina 1998–2001 hän toimi useissa kansainvälisissä uudistusprojekteissa Ukrainassa oikeudellisena neuvonantajana, asiantuntijana ja koordinaattorina. Vuosina 2004–2012 hän toimi Etyjin Ukrainan-osaston kansallisena projektijohtajana. Vuoden 2014 parlamenttivaaleissa hänet valittiin Verh’ovna Radaan Oma apu -puolueen listan neljäntenä, sitoutumattomana ehdokkaana. Hän toimi vaalikauden ajan Verh’ovna Radan 2. varapuhemiehenä.

Lähteet
-------

1. ↑  Сироїд Оксана Іванівна *ПолітХаб*.  Arkistoitu 26.2.2023. Viitattu 26.2.2023. (ukrainaksi)