recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Jakob Meckel
**Klemens Wilhelm Jakob Meckel** (28. maaliskuuta 1842 Köln − 5. heinäkuuta 1905) oli saksalainen upseeri ja kirjailija.

Hänestä tuli upseeri jalkaväessä 1862, esikuntaupseeri 1873, eversti ja rykmentinpäällikkö 1890 ja kenraalimajuri 1894. Vuonna 1896 hän erosi virastaan.

Meckel osallistui Saksan sotaan vuonna 1866 ja ranskalais-saksalaiseen sotaan vuosina 1870−1871 ja havottui Wörthissä. Hän toimi opettajana sota-akatemiassa 1873−1881 ja oli Japanissa armeijaa järjestämässä vuosina 1884−1889 ja myös opettajana sotakorkeakoulussa.

Teokset
-------

* *Lehrbuch der Taktik* (3 osaa, 1876)
* *Die Elemente der Taktik* (1877)
* *Allgemeine Lehre von der Truppenführung im Kriege* (1881)
* *Ein Sommernachtstraum* (1888)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Yhdysvallat
* Japani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Julius Bernhard Saraste** (sukunimi vuoteen 1906 **Sarlin**; 22. lokakuuta 1857 Viitasaari – 28. joulukuuta 1914 Kajaani) oli suomalainen senaattori, kihlakunnantuomari ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja.

Sarasteen vanhemmat olivat kanttori Konstantin Ferdinand Sarlin ja Amalia Gustava Kahelin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1878, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1884 ja sai varatuomarin arvon 1887. Saraste toimi Juvan, Rantasalmen, Pielisjärven ja Kurkijoen tuomiokuntien vt. tuomarina vuosina 1888–1901. Hän oli Viipurin hovioikeuden apujäsenenä 1901–1902 ja Mäntyharjun tuomiokunnan tuomarina 1902–1903. Vuosina 1903–1906 Saraste oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena mutta hänet erotettiin tehtävästä poikkeuslain nojalla. Viimeksi Saraste toimi Iisalmen tuomiokunnan tuomarina vuosina 1907–1912 ja 1913–1914. Hän oli myös senaatin oikeusosaston jäsen 1912–1913.

Saraste oli kansanedustajana 1908–1909 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä.

Saraste oli naimisissa vuodesta 1885 Selma Elisabeth Lachtelin kanssa.

Sarasteen sisarpuoli oli laulaja Dagmar Hagelberg-Raekallio ja velipuoli poliitikko Bruno Sarlin.

Lähteet
-------

* .aspx Julius Saraste *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1908–1909 |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(54) | 
* Aitamurto
* Ala-Kulju
* Antila
* Arajärvi
* Danielson-Kalmari
* Eronen
* Ha. Gebhard
* He. Gebhard
* Gripenberg
* Hainari
* Hallsten
* Halonen
* Hiltula
* Hjelt
* Ingman
* Junnila
* Kairamo
* Kares
* Kivilinna
* Kivioja
* Koivisto
* Kolkki
* Käkikoski
* Käpy
* Lagerlöf
* Laine
* Listo
* Malmivaara
* Myllylä
* Nevanlinna
* Nykänen
* Paasikivi
* Palmén
* Paloheimo
* Pohjanpalo
* Pullinen
* Pöysti
* Rajala
* Rannikko
* Rapola
* Reima
* Saraste
* Sipponen
* Soininen
* Torppa
* Tulikoura
* Tuomikoski
* Vaarala
* Vahe
* Vemmelpuu
* Virkkunen
* Wuorimaa
* S. Yrjö-Koskinen
* Y. Yrjö-Koskinen

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Martta Haatanen**, o.s. **Sandström** (7. heinäkuuta 1904 Iisalmi – 17. joulukuuta 1977 Tornio) oli suomalainen kirjailija.

Henkilöhistoria
---------------

Haatasen isä oli rautatienrakentaja Juho Uljas Sandström ja äiti Vilhelmiina Toivanen. Hänen puolisonsa 1926–1963 oli Jukka Haatanen. Torniossa Haatanen asui vuodesta 1947 ja kuoli siellä 73-vuotiaana. Haatanen kävi kansakoulun ja työskenteli elintarvikejakelun rahastonhoitajana rautatierakennustyömaalla sekä myöhemmin Karjalan pakolaisten avustuskeskuksessa. Hän toimi elokuusta 1940 alkaen *Pohjolan Sanomien* pakinoitsijana, tilapäisenä toimittajana ja kirja-arvostelijana.

Haatanen osallistui sotien jälkeen Tornion kunnallispolitiikkaan Maalaisliiton edustajana, kaupunginvaltuustossa hän oli 1957-1968 ja kaupunginhallituksessa 1960. Hän oli kaupungin historian ensimmäinen naisjäsen kaupunginhallituksessa.

Kirjallinen tuotanto
--------------------

Haatasen esikoisromaani oli rautatieaiheinen *Rautaiset siteet* vuodelta 1936. Läpimurtoteos kirjailijana oli vuonna 1940 ilmestynyt *Yön kuningatar*. Kaikkiaan hän kirjoitti 19 romaania, joita on käännetty ruotsiksi, tanskaksi ja ranskaksi. Suomalaisille äideille omistettu sota-aikaan sijoittuva romaani *Kirkastettu sydän* on Ilmari Unhon ohjaaman elokuvan *Kirkastettu sydän* pohjana. Pakinoitsijana Haatanen käytti nimimerkkejä **Mirjam Koski** ja **Mukan Sohvi**. Pakinoissa hän myös käytti Peräpohjolan murretta, vaikka kirjoittikin kirjansa yleiskielellä.

### Teokset

* *Rautaiset siteet*, 1936
* *Karun miehen rippi*, 1938
* *Kylä puhuu*, 1939
* *Yön kuningatar*, 1940
* *Kulta tulessa kirkastuu*, 1941
* *Taivas tummuu*, 1942
* *Karu kaunis maa*, 1943
* *Kirkastettu sydän*, 1943
* *Varjotie*, 1944
* *Eilispäivää ei enää ole*, 1945
* *Viisaus kasvaa rakkaudesta*, 1946
* *Ylpeä elämä*, 1947
* *Kuloruoho: kertomus*, 1948
* *Törmälä, eräiden ihmisten koti*, 1949
* *Matara*, 1950
* *Samaa taivasta kohti*, 1950
* *Mallustunturin kirot*, 1951
* *Syys puhkeaa kirkkauteen*, 1951
* *Iltarusko*, 1954

### Palkinnot

* Nuoren Voiman Liiton kultamerkki

Lähteet
-------

* Teerijoki, Ilkka: "Kaupungin hallinto", *Tornion historia 3: 1981–2000*. WSOY, 2010. ISBN 978-952-99540-3-2.
* Martta Haatanen – torniolainen kirjailija ja Lapin evakkojen edustaja
* Kirjasampo:Haatanen, Martta
* Kaleva: Martta Haatanen kuvasi Peräpohjolaa, 9. heinäkuuta 2004

### Viitteet

1. 1 2  Toivo Pekkanen, Reino Rauanheimo (toim.): *Uuno Kailaasta Aila Meriluotoon. Suomalaisten kirjailijain elämäkertoja: Martta Haatanen*, s. 407-414. Porvoo: WSOY, 1947.
2. ↑  Teerijoki, s. 210–211
3. ↑  Teerijoki, s. 322–323


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
*Tämä artikkeli käsittelee Fredrik VIII:n puolisoa. Louise (kuningatar) käsittelee Kristian IX:n puolisoa.*

**Louise Josephine Eugenie** (31. lokakuuta 1851 – 20. maaliskuuta 1926) oli Ruotsin ja Norjan prinsessa, josta tuli Fredrik VIII:n puolisona Tanskan kuningatar.

Louise, alkujaan Lovisa, oli Ruotsin kuninkaan Kaarle XV:n tytär. Perheen toinen lapsi, prinssi Carl Oscar (1852-1854) kuoli nuorena, ja Lovisa kasvoi rakastettuna ainoana lapsena.

Ruotsin tuolloinen perustuslaki ei sallinut naisen periä kruunua, vaikka prinsessa Lovisa oli kuninkaan ainoa lapsi. Kaarle XV yritti useita kertoja muuttaa perustuslakia ja tehdä tyttärestään seuraajansa, mutta poliitikot eivät pitäneet sitä tarpeellisena, sillä Kaarlen veljellä Oskarilla oli poikia eikä hallitsijasuku siten ollut sammumassa.

Avioliittoa Tanskan kruununprinssin kanssa suunniteltiin jo siitä alkaen kun Lovisa oli 12-vuotias. Hänelle opetettiin Tanskan kieltä ja kirjallisuutta, kulttuuria ja historiaa.

Kruununprinssipari vietti melko eristäytynyttä elämää ensin Amalienborgin, myöhemmin Charlotteborgin linnassa. He saivat kahdeksan lasta. Kristian X nousi isänsä jälkeen Tanskan valtaistuimelle. Toisesta pojasta Kaarlesta tuli vuonna 1905 Norjan kuningas nimellä Haakon VII.

Fredrikistä tuli kuningas vasta 62-vuotiaana, ja hänen valtakautensa kesti vain kuusi vuotta. Leskikuningattarena Louise keskittyi uskonnollisiin asioihin ja hyväntekeväisyyteen.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Birgitta Lager-Kromnow: Lovisa (Louise) *Svenskt biografiskt lexikon*. Viitattu 14.4.2018.
2. ↑  Anne-Marie Riiber: *Drottning Sophia*, s. 76-77. J. A. Lindblads Förlag, 1959.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Louise (Tanskan kuningatar)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Alankomaat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Martinus Brandal** (s. 1960 Hareid, Norja) on norjalainen yritysjohtaja. Hän oli norjalaisen pörssiyhtiö Aker Solutions ASA:n hallituksen puheenjohtaja kaudella 2008–2010. Tätä ennen hän toimi saman, tuolloin Aker Kværner -nimellä tunnetun, yrityksen toimitusjohtajana vuosina 2006–2008.

Ura
---

Brandal valmistui sähköinsinööriksi Oslon valtionkorkeakoulusta. Vuosina 1985–2004 hän työskenteli ABB-yhtiöissä, muun muassa yhtiön *Process Automation* -liiketoiminta-alueen johtajana Zürichissa. Hän siirtyi Aker-konsernin palvelukseen heinäkuussa 2004, jonka jälkeen hän työskenteli tuolloin Aker Kværner -nimellä tunnetun yhtiön toimitusjohtajana 2006–2008. Tämän jälkeen hän siirtyi yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi kaudelle 2008–2010. Hän on myös toiminut ja toimii muidenkin yhtiöiden hallituksissa.

Vuonna 2006 Brandal ansaitsi pelkästään bonuksina yli 9 miljoonaa norjan kruunua ja hänen vuosiansionsa ylittivät 18 miljoonaa kruunua.

Lähteet
-------

1. 1 2  Martinus Brandal fekk 9,13 mill. kroner i bonusutbetaling *Vikebladet*.  1.3.2008. Hareid. Viitattu 11.8.2008. (uusnorjaksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  Board members *akersolutions.com*.  2008. Aker Solutions ASA.  Arkistoitu 15.9.2008. Viitattu 11.8.2008. (englanniksi)
3. ↑  Søk i skattelistene *NA 24. Skattelistene 2007*.  2008. NA24.no AS. Viitattu 11.8.2008. (norjaksi)[vanhentunut linkki]
**Suomalainen maatiaiskana** on suomalainen kanarotu, joka on ollut Suomen uhanalaisimpia kotieläinrotuja. Nykyään se on saatu elvytettyä melkein kokonaan takaisin ja se onkin tuttu näky kotitarvekanaloissa.

Historia
--------

Suomalaisen maatiaiskanan juuret juontavat rautakaudelle ja se on sopeutunut paikallisiin olosuhteisiin. Myöhemmin nämä paikalliset kanat ovat risteytyneet tuotujen rotukanojen kanssa; nykyiset maatiaiskanat ovat näiden risteytymien jälkeläisiä. 1960-luvulla kotoperäisen kanarodun luultiin kokonaan hävinneen, sillä uudet tuontirodut olivat parempine tuotanto-ominaisuuksineen vallanneet alaa. 1970-luvulla kuitenkin löydettiin Savitaipaleelta kanakanta, joiden hautomista poikasista sai alkunsa "savitaipaleenkana", Suomen yleisin maatiainen. Kanakantoja on nyt löydetty yli kymmenen, ja ne ovat saaneet nimensä löytöpaikan mukaan. Savitaipaleenkanan lisäksi tunnetaan muun muassa kiuruveden-, jussilan-, alhon-, piikkiön- ja hornionkannat. Kannat ovat säilyneet yksittäisten ihmisten säilytystyön tuloksena.

Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus (MTT) on vuonna 1998 perustanut maatiaiskanalle oman säilytysohjelman. Ohjelmassa mukana olevat sitoutuvat säilyttämään kanakantaa lajityypillisissä olosuhteissa vähintään neljä vuotta.

Ulkonäkö ja luonne
------------------

Suomalaisen maatiaiskanan ulkomuoto, koko ja luonne vaihtelevat eri kannoissa. Höyhenpeitteen väri vaihtelee. Maatiaiskanat ovat yleissävyltään tummia, mutta on olemassa myös kermanvaaleita ja punaruskeita yksilöitä. Musta on yleisin väri, sitäkin on kiiltävän mustaa ja nokimustaa. Harmaat ja ruskehtavat ovat myös tavallisia. Harvinaisempia ovat vaaleanruskea ja kermanvalkoinen. Kooltaan maatiaiset vastaavat kevyttä munijarotua. Munat ovat 40–55 gramman painoisia, valkoisia tai vaaleanruskeita ja joskus pilkullisia. 

Maatiaisten ominaispiirteisiin kuuluu elinvoimaisuus, omatoiminen ravinnonetsiminen, voimakas hautomisvietti, pitkäikäisyys ja kylmänkestävyys. Pienkanalaan maatiaiskana soveltuu monen mielestä kaikista roduista parhaiten.

Kannat
------

Kantojen nimet viittaavat kantojen löytöpaikkoihin.

* Piikkiönkanta
* Alhonkanta
* Hornionkanta
* Savitaipaleenkanta
* Ilmajokenkanta
* Kiuruvedenkanta
* Hämeenkanta
* Lindellinkanta
* Iitinkanta
* Tyrnävänkanta
* Jussilankanta
* Luumäenkanta

Lähteet
-------

* Munanetti
* Maatiaiskana, vuoden 2003 maatiaiseläin
* Maatiaiskana, vuoden 2013 maatiaiseläin
* Maatiaiskana ja kanalat

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Suomalainen maatiaiskana** Wikimedia Commonsissa
**Hekatompedon** (m.kreik. Ἑκατόμπεδον tai Ἑκατόμπεδος, *Hekatompedos*, "Sata jalkaa (pitkä)") oli arkaainen Athene-jumalattarelle omistettu kreikkalainen temppeli Ateenan Akropolis-kukkulalla. Se on varhaisin tunnettu temppeli nykyisen Parthenonin temppelin paikalla.

Temppeli rakennettiin Peisistratoksen suvun tyrannian aikana. Sen rakentaminen alkoi noin vuonna 570 eaa. ja se valmistui noin vuonna 550 eaa. Temppeli purettiin ateenalaisten voitettua persialaiset Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa. jolloin samalle paikalle alettiin rakentaa niin kutsuttua Vanhaa Parthenonia. Vanha Parthenon tuhoutui persialaissodissa vuonna 480 eaa. minkä jälkeen paikalle rakennettiin siinä edelleen oleva Parthenonin temppeli.

Temppelin olemassaolo tunnetaan historiallisista dokumenteista. Sen perustukset ovat hävinneet, mutta arkeologit ovat tunnistaneet kukkulan kaivauksissa osan kivistä sen rakenteellisiksi osiksi ja koristeluiksi. Temppelin nimi viittasi sen pituuteen, joka oli sata jalkaa eli 32,8 metriä (hekatompedon-temppeli). Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Se oli rakennettu kalkkikivestä, ja sen koristelussa oli käytetty Hymettos-vuoren kiveä sekä Pentelikon-vuoren ja Paroksen marmoria. Itäpään koristelun aiheena oli gigantomakhia ja länsipään aiheena theriomakhia eli taistelu erilaisia hirviöitä vastaan. Säilyneet osat ovat nykyisin Akropolis-museossa.

Temppelin länsipään päätykolmion koristeluja. Akropolis-museo.

Lähteet
-------

1. 1 2  The Hekatompedon Acropolis Museum.  Arkistoitu 6.4.2015. Viitattu 9.3.2015.
2. ↑  The Hekatompedon temple *Greek Thesaurus: The Acropolis of Athens*. Viitattu 9.3.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Hekatompedon** Wikimedia Commonsissa
Heki Danjō Masatsugu opettaa *Shigekata Yoshida*lle kyujutsua.
**Heki Danjō Masatsugu** (s. 1443 Yamato, Japani – k. 1502) oli legendaarinen soturi, jonka katsotaan luoneen perustan japanilaiselle jalkaväensotilaiden jousiammunnalle. Heki Danjōn opeista syntyi yksi merkittävimmistä *kyūdō*-koulukunnista, hänen nimeään kantava *Heki-ryū*. *Heki-ryūn* myöhemmistä haaroista useita harjoitellaan edelleen aktiivisesti.

Heki Danjō eli sotaisana aikana jolloin pidettiin kunniakkaana tulla yhdistetyksi kuuluisiin sotureihin. Tästä syystä kaikkien Heki Danjōn nimeä kantavien tyylisuuntien yhteydestä historialliseen henkilöön ei ole täyttä varmuutta, mutta tiedetään että Heki Danjō opetti Yoshida Shigekataa, joka kirjasi opit kirjakääröön (*Mokuroku*) joka on edelleen tärkeä osa Heki-koulukunnan opetusta.

*Heki-ryūn* *Insai*-tyylisuunnan perustaja Yoshida Genpachirou Shigeujin kirjoitti Heki Danjōsta jumalallisena sodanjumala Hachimanin ilmentymänä. Historia kuitenkin kertoo hänen elämästään vain vähän. Heki Danjō syntyi Yamatossa, nousi jousiampujana kuuluisuuteen Uchinon taistelussa, opetti kyūjutsua ja lopulta ryhtyi hieman ennen kuolemaansa munkiksi Koya-vuorelle.

Lähteet
-------

1. ↑  Leif Bagge, The history of Heki Ryu From the Insai Ha point of view
2. ↑  Feliks F. Hoff (2002, engl.): Kyudo – the Way of the Bow, Shambala 2002, ISBN 1-57062-852-1

  

"Ki".**Historialliset ja yhä elävät budō- ja bujutsuvaikuttajat**

|  |
| --- |
| Haruna Matsuo | Jigorō Kanō | Miyamoto Musashi | Musō Gonnosuke Katsuyoshi | Seiken Shukumine | Iizasa Chōisai | Tsuji Gettan Sukemochi | Itō Ittōsai | Takaji Shimizu | Kunii Kagetsugu | Kamiizumi Ise no kami Fujiwara no Hidetsuna | Matsumoto Bizen no kami Ki no Masamoto | Hayashizaki Jinsuke Minamoto no Shigenobu | Matsuzaki Kinemo | Nakanishi Chūta | Ichizō Otofuji | Tōru Takahashi | Yamaoka Tesshu | Tsukahara Bokuden | Takano Sasaburo | Kiroku Takayama | Hanjiro Shiraishi | Heki Danjō Masatsugu | Morihei Ueshiba | Nakayama Hakudō | Risuke Ōtake | Sōkaku Takeda | Donn F. Draeger | Pascal Krieger | Kishomaru Ueshiba | Moriteru Ueshiba | Toshikazu Ichimura | Honda Toshizane | Kenzō Awa | Yamada Shōji | Genshirō Inagaki | Dōshin Sō | Gichin Funakoshi | Sakae Urakami | Tatsuo Suzuki | Hironori Ōtsuka | Hitoshi Imamura | Minamoto no Yoshitsune | Yagyū Munenori | Yagyū Muneyoshi | Yagyū Mitsuyoshi | Toda Seigen | Sasaki Kojirō | Itō Ittōsai | Kanemaki Jisai | Yasuhiro Konishi | Taira Shinken | Seiko Fujita | Motokatsu Inoue |
Lunta ja sumua Canal Grandella (1840)
**Ippolito Caffi** (1809–1866) oli italialainen taidemaalari, joka maalasi ennen kaikkea arkkitehtonisia aiheita, merimaisemia ja kaupunkeja kuvaavia veduta-maalauksia.

Elämäkerta
----------

Ippolito Caffi syntyi Bellunossa. Hän maalasi varhaisimmat teoksensa Venetsian Kuvataideakatemiassa. Vuoteen 1830 mennessä hän oli voittanut akatemiassa palkintoja veduta -maalauksistaan. Myöhemmin hän muutti Roomaan, jossa hän saavutti mainetta taidokkaalla perspektiivitutkielmillaan sekä Rooman arkeologian tarkalla tutkimisella. Vuonna 1843 hän vieraili Kreikassa ja Orientissa (Ateena, Konstantinopoli, Syyria, Egypti, Malta).

Hänen ensimmäinen suurta suosiota herättänyt teoksensa oli *Venetsian karnevaalit*. Teos oli esillä Pariisissa vuonna 1846, ja se herätti ihastusta loistavalla valon kuvaamisella. Muita teoksia ovat mm. *Näkymä Rooman Monte Mariolta*, *Suezin kannas*, ja *Lähikuva Rooman karnevaalista*. 

Hän liittyi vallankumousliikkeeseen Venetsiassa vuonna 1848 ja joutui vetäytymään Piemonteen. Hänen tavoitteenaan oli maalata Italian merivoimien ensimmäinen taistelu, mutta itävaltalais-venetsialainen laivasto tuhosi *Re d' Italia* -aluksen, jolla hän matkusti 20. heinäkuuta 1866 Lissan taistelussa. Caffi hukkui yhdessä toveriensa kanssa.

Näyttelyitä
-----------

Vuonna 2005–2006 pidettiin Ippolito Caffi -näyttely hänen kotikaupungissaan Bellunossa Keväällä 2018 hänen töitään oli esillä Sinebrychoffin taidemuseossa Italian ja Orientin lumo - Ippolito Caffi -näyttelyssä.

Lähteet
-------

* Bryan, Michael (1886). Robert Edmund Graves, ed. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume I: A-K). York St. #4, Covent Garden, London; Original from Fogg Library, Digitized May 18, 2007: George Bell and Sons. p. 208.

### Viitteet

1. ↑  Mostra *Caffi, Luci di Mediterraneo*.
2. ↑  Mostra *Caffi, Luci di Mediterraneo*.
3. ↑  Näyttelyt - Sinebrychoffin taidemuseo *Sinebrychoffin taidemuseo*. Viitattu 6.3.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ippolito Caffi** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Yhdysvallat
* Kreikka
* Vatikaani

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* IdRef

 |

 |
**Käkisalmen yhteislyseo** oli Käkisalmella Karjalan kannaksella toiminut valtion oppikoulu. Koulun edeltäjiä olivat yksityiset **Käkisalmen reali- ja porvarikoulu** sekä **Käkisalmen yhteiskoulu**. Koulu siirrettiin syksyllä 1944 Turkuun ja se on toiminut siellä **Turun yhteislyseon**, **Turun normaalilyseon** ja viimeksi Turun normaalikoulun nimellä.

Vuonna 1884 Käkisalmella toiminut valtion reaalikoulu muutettiin kaksiluokkaiseksi alkeiskouluksi. Vuonna 1887 Käkisalmen kaupunginvaltuusto anoi alkeiskoulun laajentamista viisiluokkaiseksi yhteiskouluksi. Suomen senaatti ei suostunut anomukseen ja luovutti sitten alkeiskoulun Käkisalmen kaupungin ylläpidettäväksi. Kaksiluokkainen Käkisalmen reali- ja porvarikoulu aloitti toimintansa syksyllä 1892. Koulu laajennettiin 1893 nelivuotiseksi ja vuonna 1898 se sai valtionavun viisiluokkaista yhteiskoulua varten. Vuonna 1905 koulun yhteyteen perustettiin yliopistoon johtavat yksityiset jatkoluokat. Nämä luokat siirtyivät 1912 Käkisalmen kaupungin omistukseen ja samalla koulun nimeksi tuli Käkisalmen yhteiskoulu. Yhteiskoulu siirtyi valtion haltuun keskikoulun osalta 1923 ja lukioluokkien osalta 1930. Tällöin koulusta tuli kahdeksanluokkainen Käkisalmen yhteislyseo.

Käkisalmen yhteislyseolle valmistui 1935 kuusikerroksinen koulutalo, jonka olivat suunnitelleet arkkitehdit Hjalmar Åberg ja Yrjö Sadeniemi.

Käkisalmen yhteislyseo lakkautettiin talvisodan jälkeen 1940 mutta jatkosodan aikana se saattoi aloittaa uudelleen toimintansa Käkisalmella 1942. Syksyllä 1944 koulu siirrettiin Turkuun ja se sai nimekseen Turun yhteislyseo. Vuonna 1957 koulun nimeksi tuli Turun normaalilyseo ja vuonna 1974 koulu muutettiin Turun yliopiston alaisuudessa toimivaksi Turun normaalikouluksi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Suomen yksityisten oppikoulujen digitaalinen matrikkeli : Käkisalmen reali- ja porvarikoulu 1892-1912 Käkisalmen yhteiskoulu 1912-1923
2. ↑  Suomen uudenaikaisin lyseotalo valmistunut Käkisalmeen, Käkisalmen Sanomat, 27.08.1935, nro 95, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Kirjallisuutta
--------------

* Antti Komonen : *Käkisalmen yhteiskoulu 1892 - 1932*, Käkisalmi 1932
* Matti Kähäri : *Käkisalmen yhteiskoulu - yhteislyseo 1892-1944*, Helsinki 1974
**Derivaattaryhmä** (tai **derivoitu ryhmä**, **kommutaattorialiryhmä**, **derivaatta**) merkitsee abstraktissa algebrassa ryhmän kaikkien kommutaattorien (eli muotoa {\displaystyle x^{-1}y^{-1}xy} olevien alkioiden) generoimaa aliryhmää.

Ryhmän *G* derivaattaryhmää merkitään yleensä *G'*, mutta kirjallisuudessa käytetään myös merkintöjä *D(G)*, *DG* ja {\displaystyle [G,G]}. Derivoitu ryhmä sisältää tarkalleen kaikki *G*:n kommutaattorien tulot, mikä nähdään aliryhmäkriteeristä ottaen huomioon kommutaattoreiden toteuttama yhtälö [*x,y*]-1 = [*y,x*]. Näin ollen se sisältää tarkalleen ne ryhmän *G* alkiot, jotka voidaan esittää muodossa {\displaystyle \prod \_{i=1}^{n}x\_{i}^{-1}y\_{i}^{-1}x\_{i}y\_{i}}, missä {\displaystyle n\geq 1} ja {\displaystyle x\_{i},y\_{i}\in G} kaikilla {\displaystyle i=1,\dots ,n}.

Koska derivaattaryhmä on määritelty kommutaattoreita käyttäen, on luonnollista, että sillä on joitain vaihdannaisuuteen liittyviä ominaisuuksia. Ensimmäinen tällainen ominaisuus on seuraavanlainen: Mikäli *G'* on ryhmähomomorfismin {\displaystyle f:G\rightarrow G\_{1}} ytimessä, niin *G*:n kuva tämän kuvauksen suhteen on vaihdannainen. Tämän seurauksena saadaan tärkeä yhtäpitävyys: 

{\displaystyle G'\leq H\leq G\quad \Leftrightarrow \quad H\triangleleft G} ja tekijäryhmä {\displaystyle G/H} on Abelin ryhmä. 
Tämän perusteella {\displaystyle G'\triangleleft G} ja {\displaystyle G/G'} on Abelin ryhmä. Lisäksi *G'* on nämä ehdot täyttävien *G*:n aliryhmien joukossa erikoisasemassa, sillä se on yllä olevan yhtäpitävyyden perusteella niistä suppein.

Korkeamman kertaluvun derivaattaryhmät
--------------------------------------

Korkeamman kertaluvun derivaattaryhmät määritetään induktiivisesti. Ryhmän *G* kertalukua 2 oleva derivaattaryhmä {\displaystyle G''} on ryhmän *G'* derivaattaryhmä. Yleisesti kertalukua *k* olevaa derivaattaryhmää merkitään *G(k)* ja se on ryhmän *G* kertalukua *k-1* olevan derivaattaryhmän *G(k-1)* derivaattaryhmä, missä *k* on lukua 1 suurempi positiivinen kokonaisluku.

Derivoitu ketju
---------------

Ryhmän *G* **derivoitu ketju** on ääretön jono {\displaystyle G\triangleright G'\triangleright G^{(2)}\triangleright \cdots }. Mikäli *G* on äärellinen, täytyy jostain indeksistä *n* alkaen olla voimassa {\displaystyle G^{(n)}=G^{(n+1)}=} ···. Jos tällöin {\displaystyle G^{(n)}=\{1\}}, sanotaan, että *G* on ratkeava ryhmä. Vastaavalla tavalla äärettömän ryhmän sanotaan olevan ratkeava, jos sen jonkin kertaluvun derivaattaryhmässä on vain ykkösalkio.

Lähteet
-------

* Humphreys, John F.: *A Course in Group Theory*. Oxford: Oxford University Press, 1996. ISBN 0-19-853459-0. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Humphreys, s. 149
2. ↑  Humphreys, s. 150
3. ↑  Humphreys, s. 151
*Tämä artikkeli käsittelee Kristian IX:n puolisoa. Louise (Tanskan kuningatar) käsittelee samannimistä Fredrik VIII:n puolisoa.*

**Louise Wilhelmine Frederikke Caroline Auguste Julie** (saksaksi: Luise Wilhelmine Friederike Caroline Auguste Julie von Hessen-Kassel, 7. syyskuuta 1817 – 29. syyskuuta 1898) oli saksalainen prinsessa, josta tuli Kristian IX:n puolisona Tanskan kuningatar.

Louise oli lapsettoman kuninkaan Fredrik VII:n serkku, ja kun hän meni naimisiin Kristianin kanssa, Kristianista tehtiin kruununperijä.

Louise ja Kristian saivat kuusi lasta, joista neljä päätyi Euroopan mahtavimmille valtaistuimille. Dagmar nai Venäjän keisari Aleksanteri III:n, Alexandra taas Britannian Edvard VII:n. Vanhin poika Fredrik VIII sai Tanskan kruunun, kun taas nuorempi Vilhelm valittiin Kreikan kuninkaaksi nimellä Yrjö I.

Lähteet
-------

1. ↑  Louise af Hessen-Kassel, 1817-1898 *Danmarks Historien*. Viitattu 15.4.2018.
2. ↑  Christian IX *Encyclopaedia Britannica*. Viitattu 15.4.2018.
3. ↑  Kong Christian IX *Danmarks konger*. Viitattu 15.4.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Louise (kuningatar)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Saksa
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* RKD Artists
* ULAN

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Honda HR-V** on Hondan vuosina 1998–2006 ja uudelleen vuodesta 2014 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli. Se sijoittuu mallistossa suuremman CR-V:n alapuolelle.

Honda HR-V I (1998–2006)
------------------------

Ensimmäisen sukupolven HR-V perustuu samalle pohjalevylle kuin Honda Logo. Ensimmäisenä esitelty korimalli oli kolmiovinen, ja keväällä 2000 sen rinnalle tuli myös viisiovinen versio.

Viisiovinen Honda HR-V.
Autossa oli 1,6-litrainen bensiinimoottori, joka oli saatavana kahtena tehoversiona (105/124hv). Tehokkaammassa oli venttiilien ajoitusta muuttava VTEC-järjestelmä, ja se oli saatavana ainoastaan nelivetoisen version yhteyteen. Viisiovista mallia ei ollut saatavana etuvetoisena. Voimansiirtona oli viisivaihteinen manuaalivaihteisto tai portaaton CVT-automaattivaihteisto.

Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Vuonna 2001 malli koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uuden etupuskurin ja kirkaslasiset vilkut.

Honda HR-V II (2014–)
---------------------

Toisen sukupolven HR-V esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä marraskuussa 2014. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin kolmannen sukupolven Honda Jazz. Japanissa myytävä, joiltain yksityiskohdiltaan hieman eroava versio on nimeltään Honda Vezel, Kiinassa valmistettava versio puolestaan tunnetaan Honda XR-V -nimellä.

Vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä HR-V sai tulokseksi täydet viisi tähteä.

Toisen sukupolven facelift-malli.
Pariisin autonäyttelyssä lokakuussa 2018 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut HR-V. Suurimmat uudistukset kohdistuivat keulan ilmeeseen.

Lähteet
-------

1. ↑  2016 HR-V: Live Photos, Video, And Details From 2014 LA Auto Show *Green Car Reports*.  20.11.2014. Viitattu 20.12.2019. (englanniksi)
2. ↑  Honda HR-V 2015 Euro NCAP. Viitattu 20.12.2019. (englanniksi)
3. ↑  Sulavampi hymy: uudesti hienostuneempi Honda HR-V *Moottori*.  9.10.2018. Viitattu 20.12.2019.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Honda HR-V** Wikimedia Commonsissa
**Vladimir Pavlovitš Beljajev** (ven. Влади́мир Па́влович Беля́ев, 3. huhtikuuta 1909 Kamenets-Podolski – 11. helmikuuta 1990 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.

Beljajev työskenteli tehdastyöläisenä Berdjanskissa ja Leningradissa ja toimitti tehdaslehtiä. Hänet tunnetaan parhaiten Venäjän sisällissodan vuosiin sijoittuvasta seikkailuromaanista *Vanha linna* (*Staraja krepost'*, 1937–1951), joka sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Sen pohjalta on tehty elokuva *Vanhan linnan salaisuus* (*Trevožnaja molodost*, 1955). Beljajev kirjoitti myös ukrainaksi.

Suomennettu teos
----------------

* *Vanha linna: trilogia*. Suom. Urho Ruhanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.

Lähteet
-------

1. ↑  Kratkaja literaturnaja entsiklopedija *feb-web.ru*. Viitattu 27.4.2018.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
	+ 2
* VIAF
	+ 2
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Seitajärvi** on matala, melko tasasyvyinen ja saareton järvi Seitajärven kylässä Savukosken länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 61 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 151 kilometriä pohjoiskoilliseen.

Maantiede
---------

Seitajärven pituus kaakosta luoteeseen on yli kilometrin. Järven luoteisrannalla on kulttuurimaisema, muilla rannoilla on muutamia pientaloja. Järven eteläpuolella sijaitsee Seitavaara, jonka huippu on noin 315 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 65 metriä järven pintaa korkeammalla. Seitajärven länsikolkasta virtaa laskuoja Arajärveen (249,4 metriä mpy), joka sijaitsee noin 800 metriä länteen. Seitajärven pohjoispuolella sijaitsee Rautalampi (250,5 metriä mpy).

Seitajärven vesitilavuus on 1 397 000 kuutiometriä.

Seitajärvi (65.424.1.004) kuuluu Arajärven valuma-alueeseen (65.424), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kemijoen Martin alue (65.42) ja ensimmäinen jakovaihe Ylä-Kemijoen valuma-alue (65.4). Seitajärvi on toiseksi laajin Arajärven valuma-alueen kuudesta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Arajärvi.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Seitajärvi, vakavesi, Savukoski
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 10.9.2021.
3. ↑  Seitajärvi. Järviwiki. Viitattu 10.9.2021.
4. ↑  Arajärven valuma-alue (65.424). Järviwiki. Viitattu 10.9.2021.
Hallikkaanjoki
**Hallikkala** on kylä Imatran kaupungissa. Aiemmin se on kuulunut pääosin luovutetulle alueelle jääneeseen Jääsken pitäjään. Kylä sijaitsee nykyisen itärajan tuntumassa, melko lähellä Imatran taajama-aluetta. Hallikkala jäi Moskovan välirauhassa ja lopullisessa Pariisin rauhassa Suomen nykyisten rajojen sisäpuolelle. Se sijoittuu koillis-lounais -suuntaisena kapeahkona kiilana Räikkölän (kaakossa) ja Näträmälän (luoteessa) kylien väliin. Lounaissuunnassa kylä rajoittuu Salo-Issakkaan ja koillisessa Hallikkaanjokeen, joka muodostaa kylän kohdalla leveän järvimäisen altaan. Nykykartoissa kylästä muistuttaa kylän poikki kulkeva Hallikkalantie sekä edellä mainittu Hallikkaanjoki. 

Hallikkaanjoen rannalla sijaitsevat luonnonsuojelullisesti arvokkaat, suojellut Hallikkaan rantalehdot.

Jääski

|  |  |
| --- | --- |
| Kylät | Ahola • Ahtiala • Ahvola • Eevala • Einola • Haikola • Hallikkala • Hirsilampi • Hyppölä • Hämälälä • Ihalempiälä • Jakola • Jakovala • Järvenkylä • Kamajauhola • Kaplahala • Kasila • Kemppilä • Kiljolanmaa • Kirkonkylä • Kiurula • Kokkola • Kostiala • Kuurmanpohja • Kyyrölä • Kärenniemi • Kärkkäälä • Kärättilä • Laitila • Laukkala • Littula • Lokkarila • Lottola • Meltola • Myllölä • Niemi • Näträmälä • Oravala • Pajarila • Patjaala • Pelkola • Penttilä • Pieppola • Puujalka • Päähkälä • Ranssila • Riikola • Rikkola • Rossila • Rouhiala • Räikkölä • Seppälä • Soperonmaa • Suikkala • Sunila • Teppanala • Tollola • Velkula • Vetelälä • Virola • Virolansalo |
| Muut | Enso |
**Seitsemän – Titanic-novelleja** on Aino Kallaksen novellikokoelma. Sen on julkaissut vuonna 1914 Otava. Novellien aiheena on vuonna 1912 uponnut *Titanic*.

Lähes päivälleen *Titanicin* haaksirikon jälkeen Kallas kirjoitti päiväkirjaansa: "Aloitin tänään novellisarjan *Titanic*". Vaikka hän lokakuussa 1913 epäili päiväkirjassa, ettei työ valmistu, ensimmäiset versiot olivat valmiina marraskuussa ja painoon novellit lähtivät helmikuussa 1914. Teosta on Kallaksen tuotannosta tutkittu vähän.

Kallaksen elämäkerran kirjoittaja Silja Vuorikuru luonnehtii kokoelmaa dramaattiseksi ja runsaasti symboliikkaa sisältäväksi, Kallaksen teoksista kokeellisimmaksi. Novellien nimet ovat mahtipontisia. Kallas tutki perusteellisesti aihetta käsittelevä lähdemateriaalia, vaikka osasi englantia huonosti.

Vuorikuru muistuttaa, että Kallas oli menettänyt isänsä merelle ja toteaa, että siksi kokoelmaa helposti tulkitaan sen tapahtuman kautta.

Arvostelut
----------

Aikalaiskritiikki suhtautui teokseen nuivasti. Kallas pahastui erityisesti V. A. Koskenniemen suorastaan vihamielisestä kritiikistä, jossa tämä syytti kokoelmaa melodramaattisuudesta ja aiheen turhasta paisuttelusta.

Myös Kallaksen uskovainen sisar Aune Krohn paheksui vielä ilmestymätöntä teosta ja epäili ettei se sovi yhteen kristillisen maailmankatsomuksen kanssa. Aune Krohn oli itse laatinut uuden suomennoksen Titaniciin yhdistetystä virrestä "Nearer my God, to Thee" ("Sua kohti, Herrani").

Novellit
--------

* Maailman ajatus
* Luomakunnan huuto
* Seitsemän
* Filemon ja Baukis
* Jumalan jalka
* Olemattoman odotus
* Johannes Sarkan uni

Lähteet
-------

* Silja Vuorikuru: *Aino Kallas – Maailman sydämessä*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017. ISBN 978-952-222-424-8.

### Viitteet

1. ↑  Vuorikuru 2017, s. 105–106
2. ↑  Aino Kallas Seura
3. ↑  Vuorikuru 2017, s. 106–107
4. ↑  Vuorikuru 2017, s. 110–111
5. 1 2  Vuorikuru 2017, s. 107
**Vladimir Konstantinovitš Derevjanski** (ven. Влади́мир Константи́нович Деревя́нский, 1902–1980) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka toimi maansa Suomen suurlähettiläänä vuosina 1938–1939.

Elektroditehtaan johtajana työskennellyt Vladimir Derevjanski nimitettiin Neuvostoliiton täysivaltaiseksi edustajaksi Suomeen Eric Assmusin jälkeen tammikuussa 1938. Vuonna 1940 hän toimi maansa täysivaltaisena edustajana Latviassa. Derevjanski oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ja kansankomissaarien neuvoston valtuutettu Latvian neuvostotasavallassa vuosina 1940–1942 ja Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatin pääsihteerin apulainen vuosina 1942–1943. Hän työskenteli Sojuzelektrod-yhtymän johtajana vuosina 1950–1958.

Lähteet
-------

1. 1 2  Posly SSSR i Rossii v Finljandii *Posolstvo Rossijskoi Federatsii v Finljansii*. Viitattu 29.7.2021.
2. 1 2  Biografitšeski slovar *Almanah "Rossija. XX vek"*. Viitattu 29.7.2021.
3. ↑  Polnomotšnoje predstavitelstvo RSFSR–SSSR v Finljandii *Spravotšnik po istorii Kommunistitšeskoi partii i Sovetskogo Sojuza 1898–1991*. Viitattu 29.7.2021.
Seitsemän pyhimyksen kappeli
**Seitsemän pyhimyksen kappeli** (ransk. *Chapelle des Sept-Saints*) on Le Vieux-Marchéssa sijaitseva pieni, ristinmuotoinen pyhiinvaelluskappeli. Se on rakennettu vuosien 1704 ja 1714 välillä Plouaret'n lähelle, Côtes-d'Armorin departementtiin Bretagneen. "Seitsemän pyhimystä" on alueelle tyypillinen nimi, jonka mukaan on nimetty alueen dolmenit, menhirit ja lähteet.

Kappeli on rakennettu Allée couverten raunioista. Kappelin megaliittirakennelma oli alun perin krypta oikean poikkilaivan alueella, se sijaitsi noin kuusi askelmaa korkeammalla. Dolmenin peitelevyt muodostavat lattian. Alempi alue on yli viisi metriä pitkä ja noin kaksi metriä leveä ja sen korkeus vaihtelee 1,5 ja 1,9 metrin välillä.

Sanotaan, että seitsemän patsasta, jotka nykyään sijaitsevat alttarilla, olisi löydetty dolmenin kaivauksien yhteydessä. Kappelin kerrotaan saaneen nimensä Ephesuksen seitsemän marttyyrin mukaan.

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Seitsemän pyhimyksen kappeli**.
**Hallijärjestys** eli **hallisääntö** (ruots. *hallordning*) oli Ruotsissa ja Suomessa 1700- ja 1800-luvuilla voimassa ollut asetus, jolla säädettiin käsityöammateille ja teollisuuslaitoksille oma erityinen elinkeinolainsäädäntö. Se sisälsi määräyksiä esimerkiksi kisälliksi ja mestariksi pääsemisen ehdoista, työntekijöiden velvollisuuksista, työolosuhteista, valmistettavien tavaroiden tarkastamisesta ja leimaamisesta, teoslainakiinnityksistä sekä hallioikeuksista.

Ensimmäinen hallijärjestys annettiin 1722, seuraava edellistä laajempi 21. toukokuuta 1739 ja uusin 2. huhtikuuta 1770. Vuoden 1770 hallijärjestys kumottiin Suomessa asetuksella ja julistuksella 12. joulukuuta 1859, elinkeinoista 31. maaliskuuta 1879 annetulla asetuksella sekä 17. helmikuuta 1923 annetulla lailla irtaimistokiinnityksestä (55/1923).

Lähteet
-------

1. ↑  *Nykysuomen sanakirja*. Hakusana hallisääntö. Helsinki: WSOY, 1951–1961.
2. ↑  *Otavan iso tietosanakirja*. Osa 3, palsta 308, hakusana hallijärjestys. Helsinki: Otava, 1963.
3. 1 2 3  *Uusi tietosanakirja*. Osa 7, palsta 57, hakusana hallijärjestys. Helsinki: Tietosanakirja oy, 1961.
4. 1 2 3  *Iso tietosanakirja*. Osa 4, palstat 292–293, hakusana hallijärjestys. Helsinki: Otava, 1932.
**Näkemiin taivaassa** on ranskalaisen kirjailijan Pierre Lemaitren romaani vuodelta 2013. Teos on saanut vuonna 2013 Goncourt-palkinnon.

*Näkemiin taivaassa* on dekkaristina mainetta ja suosiota saaneen Lemaitren ensimmäinen historiallinen romaani, ja poikkeus siinä, että se sai harvoin populaarille lukuromaanille myönnetyn Goncourt-palkinnon, joka on Ranskan arvostetuin kirjallisuuspalkinto.

Juoni
-----

Tarina alkaa ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheista, jolloin sodan loppua jo aavistellaan. Kapteenin arvosta haaveileva luutnantti Henri d'Aulnay-Pradelle ampuu salaa kaksi omaa miestä provosoidakseen sotilaansa hyökkäykseen vihollisen kimppuun. Päähenkilö Albert Maillardille asia selviää sattumalta, ja hän joutuu Pradellen koston kohteeksi. Hänet pelastaa toinen liejussa rämpivä ranskalaissotilas, Edouard Péricourt, joka loukkaantuu pahasti ja menettää koko alaleukansa. Tarina etenee kuvaamalla heidän yhteisiä vaiheitaan rahapulassa ja kurjuudessa.

Arviot
------

Veijariromaaniksi luonnehdittu teos saa Mervi Kantokorven vertaamaan sitä Honoré de Balzacin ja Alexandre Dumas'n tuotantoon: "tyylikkäästi mukailtu vanhanajan romaani".

Lähteet
-------

1. ↑  Littérature: le Goncourt décerné à Pierre Lemaitre, le Renaudot à Yann Moix *France24*.  Arkistoitu 23.12.2017. Viitattu 3.1.2019. (ranskaksi)
2. ↑  Mervi Kantokorpi: Lemaitren kirja on viihdyttävää retroa.  *Helsingin Sanomat*, 3.12.2014. Artikkelin verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos kustantajan sivulla, Minervakustannus.fi
**Vladimir (Vova) Froloff** (15. elokuuta 1914 Pietari – 26. elokuuta 1997) oli suomalainen kauppias, venäjän kielen opettaja ja tulkki sekä kulttuurivaikuttaja.

Froloffin vanhemmat olivat kauppias Johannes Froloff ja Paraskieva Froloff. Hänen äitinsä kuoli Vladimirin ollessa parivuotias ja Venäjän vallankumouksen jälkeen perhe muutti Viipuriin, jonne Johannes Froloff perusti 1919 Repolan Tukku-nimisen tukkuliikkeen. Repolan Tukku hankki Itä-Suomen alueelta turkiksia ja vei niitä ulkomaille. Liike harjoitti myös merkittävää tekstiilien kauppaa. Froloffien liike oli mukana myös viiden liikkeen perustamassa Muurahaismunien viejien yhdistyksessä joka osti lääketeollisuuden käyttämiä muurahaisenmunia ja vie niitä ulkomaille. Yhdistys toimi 1950-luvulle saakka.

Froloff pääsi ylioppilaaksi Viipurin venäläisestä lyseosta. Hän tapasi tanssiharrastuksensa yhteydessä tulevan vaimonsa Kiovasta kotoisin olleen Vera Timofejevin ja he menivät naimisiin 1937. Froloff opiskeli kahden vuoden ajan lääketiedettä Prahan yliopistossa ja jatkoi siellä myös tanssiharrastustaan. Hän palasi kuitenkin Suomeen ja työskenteli sitten isänsä yrityksessä. Sotavuosina Froloff oli sotilasvirkailijana, venäjän kielen tulkkina ja etulinjassa kovaäänispropangandan kuuluttajana. Froloffien liike evakuoitiin sotien aikana Kokkolaan ja Froloff oli liikkeen palveluksessa aina 1970-luvulle saakka, jolloin liike lopetettiin. Froloff toimi tämän jälkeen venäjän kielen opettajana Kokkolan oppilaitoksissa ja oli myös venäjän kielen tulkkina eri tilaisuuksissa. Vladimir Froloff oli harrastajanäyttelijänä ja -ohjaajana Kokkolan teatterissa ja teatteri Iltatähdessä. Froloff järjesti vaimonsa kanssa Kokkolassa useita ooppera- ja operettiesityksiä 1970-luvulla. Froloff sai vuonna 1988 Kokkola-päivän kulttuuripalkinnon. 

Vladimir Froloffin vaimo Vera Timofejev oli koloratuurisopraano, joka esiintyi oopperoissa ja konsertoi Suomessa ja ulkomailla.

Vladimir Froloffin rahasto perustettiin vuonna 1998 järjestetyn kansalaiskeräyksen tuloksena. Rahasto edistää Keski-Pohjanmaan teatteri- ja musiikkitoimintaa sekä historiantutkimusta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Kokkolan seutu 16.11.2018 : Wladimir Voova Froloffin vaiheet
2. 1 2 3 4 5  Vladimir Froloffin rahaston esite
Näkijä-kyläoopperaa esitettiin 27.-31.7.2011 Vaalan Veneheitossa Välisen tilalla osana Vertivestivaalit (Arkistoitu – Internet Archive) 2011 -tapahtumaa. Ooppera kertoo neittäväläisen taiteilijan Olli Seppäsen elämästä.

Olli Seppänen suoritti taideopintoja aluksi kirjekurssina ABC-piirustuskoulussa ja sittemmin hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1943-48. Hänen näyttelytoimintansa alkoi Helsingissä 1948 ja hän osallistui myös muutamiin kotimaisiin yksityis- ja yhteisnäyttelyihin. Olli Seppäsen taideteoksia on mm. Oulun, Kemin ja Aineen taidemuseoiden kokoelmissa. Hän oli Oulun Taiteilijaseuran jäsen. Olli Seppänen kuoli Oulussa 1968 epäselvissä olosuhteissa saamiinsa vammoihin.

Uransa aikana tämä Neittävän naivistiksi luonnehdittu taiteilija tunnettiin asetelma- ja maisemamaalauksiensa lisäksi varsin taitavana muotokuvamaalarina.

Helena Vähäsarja-Haatajan idea oli saattaa Seppäsen elämänkohtalot kyläoopperan muotoon. Käsikirjoitus on Seppo Kämäräisen, runot Maija Laakson sekä Ritva ja Petri Hakkaraisen, ohjaus ja libretto Pauli Haatajan. Kuorojen valmennuksesta sekä musiikillisesta johdosta vastaa Risto Vähäsarja.

Pääroolissa Ollina esiintyy sotkamolainen luomutenori Martti Niskanen, Ollin tyttöystävänä sopraano Eija-Riitta Airo-Karttunen, Ollin äitinä mezzosopraano Marjatta Airas, kulttuuritoimittajana mezzosopraano Helena Vähäsarja-Haataja sekä opettajana basso Jaakko Hietikko.

Muissa rooleissa laulavat mm. Jouko Huotari, Paavo Karppinen, Meeri Keränen, Juha Vähäsarja, Teuvo Väyrynen sekä Irinja Karttunen. Aikuisten ja lasten kuorot koostuvat oman paikkakunnan ja lähialueiden laulajista.

Muusikot tulevat Oulu-Sotkamo-linjalta: Kaisu Merilä, vetopasuuna, Sirkka Kangaspuoskari, trumpetti, Maria Saari, sello, Olli Pautola, kontrabasso ja lyömäsoittimet, Niina Välinen, huilu, sekä Risto Vähäsarja, piano.

Lähteet
-------

1. ↑  kainuu.fi Vertivestivaalit 2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
**Näkkälän seita** on Enontekiön Näkkälän kylässä, Näkkäläjärven länsirannalla oleva seitakivi. Se on nelikulmainen suippoharjainen noin 2,5 metriä korkea vaaleanharmaa siirtolohkare joka sijaitsee koivua kasvavalla moreenikumpareella. Näkkälän seita kuuluu muinaismuistolailla suojeltuihin muinaismuistoihin. Se on ollut poromiesten, metsäpeuranpyytäjien ja kalastajien palvontapaikkana, mutta erityisesti se on ollut tunnettu peuraseitana. Seidalle on uhrattu myös rahakolikoita joita löytyy edelleen kivenkoloista ja syvennyksistä. 

Perimätiedon mukaan Näkkälän seita otettiin palvontapaikaksi sen jälkeen kun sen luota oli kerran saatu pyydystettyä kaksi isoa peurahirvasta jotka olivat takertuneet toisiinsa sarvistaan ns. metsänsolkeen. 

Lapin yliopiston professori Juha Pentikäinen sanoo elokuussa 2018, että hän on veljensä kanssa löytänyt siitä muinaisen kalliomaalauksen. Tutkijat ovat kuitenkin jo aiemmin tutustuneet kiveen ja todenneet, että kyseessä on mitä todennäköisimmin luonnonmuodostuma eikä ihmiskäden maalaus. Geologien käsityksen mukaan kivi on granitoidikivi, joissa punaväri on kiven ominaisuus. Saamelaisalueelta ei ole Suomesta löydetty kalliomaalauksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Torikka, Ritva: Arkeologit: Näkkälän seidan kuvat ovat luonnon tekemiä *Yle Uutiset*.  31.8.2017. Viitattu 1.9.2017.
2. ↑  Retkipaikka 9.3.2013 : Näkkälän seidalta Pöyrisjärven erämaahan, Enontekiö
3. ↑  Museoviraston valtakunnallisesti merkittävät kulttuuriympäristöt : Seitapaikat
4. ↑  Torikka, Xia & Rasmus, Linnea: Enontekiön Näkkälästä löytyi muinainen kalliomaalaus *Yle Uutiset*.  29.8.2017. Viitattu 1.9.2017.
**Lahti Big Band** on lahtelainen big band -orkesteri. Yhtyeen repertuaariin kuuluu muun muassa hittejä Glenn Milleriltä, Benny Goodmanilta, Tommy Dorseyltä ja Artie Shaw'lta.

Lahti Big Band keikkailee noin 20 kertaa vuodessa, etupäässä kotimaassa. Etäisimmät konsertit ovat olleet Japanissa ja Yhdysvalloissa.

Historiaa
---------

Orkesterin perustivat pasunisti Eero Rämö ja Harjulan kansalaisopiston rehtori Eero Toukonen. Toukonen käynnisti kansalaisopistossa big band -piirin.

Lahti Big Band kokoontui ensimmäisen kerran syksyllä 1984. Ensimmäinen esiintyminen oli Harjulan kansalaisopiston kevätjuhlassa toukokuussa 1985. Noin vuoden kuluttua aloittamisesta orkesteri otti nimekseen Lahti Big Band, kotikaupunkinsa mukaan. Orkesterin pitkäaikaiseksi kapellimestariksi tuli saksofonisti-klarinetisti Martti "Mara" Peippo, joka johti orkesteria sen perustamisesta lähtien. 

Parin vuoden ikäisenä orkesteri sai solistikseen paikallisen blues-taiteilijan Pentti "Baby Boy" Varhaman. Samaan aikaan ohjelmistoon tuli myös Martti Peipon omaa tuotantoa. 

Vuonna 1989 Lahti Big Band ry järjesti ensimmäisen Lahden Jazztori -tapahtuman. Keskustaan pystytettiin teltta, jossa soitettiin jazzia ja myytiin muun muassa olutta. Yhdeksänpäiväinen tapahtuma on sittemmin järjestetty vuosittain. 

Antti Muukkonen alkoi laulaa Lahti Big Bandissa 1995 ja Elina Pakkanen (o.s. Kivirinne) 1995. Sittemmin on ryhmään 1940-luvun alun tyyliin liittynyt pieni lauluryhmä. Myöhemmin vakituisiksi laulusolisteiksi tulivat Laura Peltoniemi, Kati Solehmainen ja Riku Rokkanen. Solehmainen sai kuitenkin pian kiinnityksen Kotkan kaupunginteatteriin ja Rokkanen muutti Lontooseen. Uudeksi miessolistiksi nousi monilahjakkuus Tarmo Valmela ja naissolistiksi löytyi nuori lupaus Suvi Halinen. Elina, Laura ja Suvi muodostavat laulutrion, joka esittää The Andrews Sisters -ohjelmistoa.

Orkesterin soitin- ja äänentoistokalusto on myös tyylikauden mukaista. Komppikitarana on Gibson L-7 vuodelta 1940 ja rumpusettinä on aito Slingerlandin Radio King 1940-luvun alusta. Keikkatilanteessa käytetään vain yhtä mikrofonia, etupäässä laulun vahvistamiseen.

Nykyisin Lahti Big Band soittaa pääasiallisesti uudempaa big band -musiikkia ja pyrkii tekemään yhteistyötä myös muiden lahtelaisten musiikintekijöiden kanssa. Orkesterin kapellimestarina toimii Erno Tiittanen.

Aiheesta muualla
----------------

* Lahti Big Bandin kotisivut
* Meteli.net: Lahti Big Band
**Ilana Kratysh** (s. 6. heinäkuuta 1990) on israelilainen naispainija.

Kratysh syntyi vain tunti sen jälkeen, kun hänen vanhempansa olivat muuttaneet Venäjältä Israeliin. Hänen isänsä oli toiminut judovalmentajana Venäjällä ja Ilana alkoikin viisivuotiaana harrastaa judoa. Kaksivuotisen armeijapalveluksen aikana tulleen pahan loukkaantumisen seurauksena hän vaihtoi lajin painiin.

Kratysh osallistui aikuisten arvokilpailuihin ensimmäisen kerran Tampereella 2008 sijoittuen 59 kg:n painoluokassa kymmenenneksi. Hän sijoittui nuorten EM-kilpailuissa viidenneksi 59 kg:n sarjassa 2008 ja 63-kiloisissa 2010. Hän saavutti EM-hopeaa 67 kg:n painoluokassa Tbilisissä 2013 hävittyään loppuottelussa ukrainalaiselle Alina Stadnik-Makhinyalle. Hän sijoittui EM-kilpailuissa toiseksi myös Vantaalla 2014. Hän hävisi 69-kiloisten loppuottelussa venäläiselle Natalija Vorobjevalle. Bakun Euroopan kisoissa 2015 hän sai samassa painoluokassa hopeaa hävittyään loppuottelussa Stadnik-Makhinyalle. Riian EM-kilpailuissa 2016 hän oli jälleen toinen 69 kg:n sarjassa. Kultaa voitti tällä kertaa valkovenäläinen Marija Mamašuk.

Aikuisten MM-kilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan kymmenes 67-kiloisissa 2012.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Kratysh, Ilana (ISR) *iat.uni-leipzig.de*. Viitattu 12.3.2016. (englanniksi)
2. ↑  Ilana has the wrestling moves to succeed *jewishtribune.ca*.  27.11.2012.  Arkistoitu 22.2.2014. Viitattu 5.4.2014. (englanniksi)