recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Heikki Kallio Pitkänen** (31. maaliskuuta 1942 – 4. lokakuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen puupiirtäjä ja taidegraafikko.

Pitkänen aloitti puupiirrosten tekemisen vuonna 1968. Hän työskenteli omassa mainostoimistossaan 1960-luvulta 2000-luvun alkuun, mutta siirtyi yhä enemmän puupiirrosten pariin. Hänen töitään oli esillä vuodesta 1995 lähtien sekä yksityis- että ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla. Hänen töitään on useiden yritysten sekä yksityisten kokoelmissa. Hän myös opetti puupiirrostekniikkaa muun muassa Helsingin Työväenopistossa sekä järjesti työnäytöksiä Suomen Metsämuseo Lustossa. Grafiikan lisäksi hän teki veistoksia puusta sekä kierrätysesineistä. 

Pitkäsen taiteen perustana oli läheinen kokemus luonnosta ja käsintekijän elävä suhde materiaaleihinsa, mm. kotimaiseen koivu- ja kuusivaneriin, joille hän kaiversi puupiirroslaattansa. Hän asui yli puolet elämästään Hangon saaristossa sijaitsevassa Ekön saaressa, jossa koetut vuodenajat ja meren vivahteikkuus siirtyivät värikylläiseksi grafiikaksi. Etenkin linnut olivat hänelle mieleinen aihe. Ne tulivat usein kuvatuiksi sangen inhimillisinä persoonina. Pitkänen on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle. Hänen hautakiveensä on kaiverrettu lintuaiheinen piirros.

Lähteet
-------

1. ↑  Heikki Kallio Pitkänen, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki BillionGraves. Viitattu 23.3.2024.
EasyCAP DC60+ "software encoder" videokaappari.
Videokaappaus meneillään VHS-kasetilta.

**Videokaappaus** tai **digitointi** on analogisen videosignaalin muuntamista digitaaliseen muotoon. Kuvaa voidaan kaapata mistä tahansa analogisesta lähteestä.

Kaappaamista varten tietokoneessa tulee olla videokaappauslaite, joka on yleensä erillinen laajennuskortti, osa näytönohjainta tai USB-liitännäinen laite. Melkein aina kaappauslaitteet kaappaavat kuvan lisäksi myös äänen. Lisäksi tarvitaan tarvittavat liitännät (komposiittivideo, s-video, audioliitännät) tietokoneen ja kuva/äänisignaalia antavan laitteen välille.

Kaappauslaite valitaan muun laitteiston, eli tietokoneen ja sen liitäntöjen, lähdemateriaalin ja käytettävissä olevan budjetin mukaan. Jos aikoo kaapata pakkaamatonta videota tai haluaa valita pakkauskoodeekin itse, on paras käyttää ns. "software encoder" kaapparia. Tällöin laite syöttää tietokoneelle videon tyypillisesti YUV pakattuna värinäytteistyksellä 4:2:2, ja tietokone hoitaa mahdollisen pakkauksen. Jos käytössä on heikompitehoinen tietokone, ja haluaa pakata videon kaappauksessa, kannattaa käyttää "hardware encoderia". Siinä laite sen sijaan pakkaa itse videon ja se tallennetaan kovalevylle sellaisenaan.

Tietokoneen kovalevyllä täytyy olla tarpeeksi tilaa, sillä esim. kevyesti pakattu minuutin pituinen video vie tilaa n. yhden gigatavun verran. Sen lisäksi kovalevyn ja sen väylän täytyy olla tarpeeksi nopea pystyäkseen kaappaamaan reaaliajassa hyvälaatuista videota. Kovalevylle on syytä ennen kaappausta luoda uusi, tarpeeksi iso osio kaappausta varten. Tämä parantaa kovalevyn suorituskykyä kaappauksessa suuresti. 

Yleensä analogisten nauhaformaattien sekä Laserdisc videon kaappaukseen riittää erottelukyky 720x576 (PAL) tai 720x480 (NTSC). Kaappauksessa kannattaa käyttää kaapparin käyttämää pakkausta, ja kaapata video siinä muodossa kovalevylle. DV pakkausta kaappauksessa ei kannata käyttää, sillä siinä käytetty 4:2:0 (PAL) ja varsinkin NTSC järjestelmän 4:1:1 värinäytteistys sotkee kuvan yksityiskohdat, ja esimerkiksi VHS-videon jo valmiiksi heikko krominanssi huononee entisestään. Pakkaus tekee myös muita virheitä kuvaan, ns. "moskiittokohinaa", värien vuotamista, sekä ääriviivojen vääristymistä. Nämä siksi, koska DV:n DCT-muunnos on suht. voimakas.

Katso myös
----------

* Videonpakkaus
* Dazzle

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Videokaappaus** Wikimedia Commonsissa
**Sävellahja 22000** oli Yleisradiossa vuosina 1962–2003 kuultu radio-ohjelma. Sillä kerättiin varoja muun muassa Suomen Punaisen Ristin eri avustuskohteisiin.

Historia
--------

*Sävellahja* lähetettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1956. Apua kerättiin muun muassa Unkariin maassa tapahtuneen kansannousun jälkeen. Säännöllisesti se aloitettiin vuonna 1962 SPR:n silloisen puheenjohtajan kenraali A. E. Martolan aloitteesta. Ohjelman nimi tuli *Sävellahjan* postisiirtotilin numerosta.

*Sävellahjaa* kuultiin sunnuntaisin alun perin radion yleisohjelmassa ja myöhemmin Yle Radio Suomessa sekä Yle Radio 1:ssä. Ohjelman juontajana toimi vuoteen 1986 asti Esko Mustonen. Hänen jäätyään eläkkeelle sitä toimitti Juhani Merikallio.

Ohjelman esikuvan mukaan aloitettiin 1960-luvulla myös nuorisolle suunnattu *Nuorten sävellahja*. Sitä lähetettiin aina Yleisradion kanavauudistukseen vuoteen 1990 saakka.

Ruotsinkielinen sävellahja
--------------------------

Suomenkielisen *Sävellahjan* saatua vuoden 1962 mittaan suuren suosion aloitettiin marraskuussa 1962 ruotsinkielinen *En gåva i toner*. Ohjelma on jatkunut viikoittain miltei keskeytyksettä, ja se kuuluu yhä Yle Radio Vegan ohjelmistoon nimellä *Tongåvan*. Ohjelma on säätiedotusten ja jumalanpalvelusten jälkeen Vegan vanhin ohjelma.

Ruotsinkielisen ohjelman ensimmäisenä toimittajana oli 14 vuoden ajan Anders G. Lindqvist. Nykyinen toimittaja on 2000-vuosikymmenen puolivälissä aloittanut Camilla Andelin.

Ruotsinkielistä sävellahjaa tehtiin vuodesta 1967 alkaen myös nuorille suunnattuna nimellä *Ungdomens gåva i toner*.

Lähteet
-------

1. 1 2  Juhani Merikallio  8.11.2007. YLE Priima. Viitattu 9.11.2012.
2. 1 2  Esko Mustosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki] Viitattu 9.11.2012.
3. 1 2 3  Oinaala, Sampsa: Tongåvan-toivekonsertti on ollut suomenruotsalaisten radiosuosikki jo 60 vuotta.  *Helsingin Sanomat*, 8.7.2022. Artikkelin maksullinen verkkoversio. Viitattu 8.7.2022.
4. ↑  Kaffepannan är varm  10.10.2012. Hufvudstadsbladet. Viitattu 9.11.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Sävellahjan tunnussävel Yleisradion Elävässä arkistossa
**Siltanäköala** on Ragnar Ekelundin (1892–1960) vuonna 1922 öljyvärein kankaalle maalaama maalaus, 50×62 cm. Ateneumin taidemuseo osti maalauksen kokoelmiinsa vuonna 1964.

*Siltanäköala*, joka maalattiin vuonna 1922 Baijerissa, kuvastaa Ragnar Ekelundin päätymistä sommittelun arkkitehtonisuuteen ja pintavaikutelman korostumiseen. Hän oli seestynyt taiteilija, jonka ilmaisussa se näkyi selkeytymisenä. Jo kahdessa *Siltanäköalaa* edeltävässä Ateneumin Kangasniemen kirkkorantaa esittävässä teoksessa, vuosilta 1917 ja 1922, tämä näkyy.

Ekelund aloitti uransa ekspressionistisena taiteilijana, jonka intensiiviset siveltimenvedot 1910-luvulla vaihtuivat cèzannemaiseen värinkäyttöön ja nyt, 1920-luvulla tähän uuteen viivatyyliksikin kutsuttuun ilmaisuun. Tähän vaikutti etenkin hänen vuonna 1920 tekemänsä Pariisin matka, jonka yhteydessä hän sai inspiraatiota Maurice Utrillolta ja André Derainilta.

Ragnar Ekelund oli luonnontulkitsija sydämeltään. Hän kirjoitti runoja ja maalasi. Hänet miellettiin väritaiteilijaksi niin, että hänet kutsuttiin vuonna 1956 kutsutun Prisma-ryhmän jäseneksi.

Aiheesta muualla
----------------

* Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Siltanäköala.  (Arkistoitu – Internet Archive)

Lähteet
-------

Timo Huusko: Ragnar Ekelund: Siltanäköala. Teoksessa Ateneum-opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.87.
Malline:Lähteet
**Elijah Baley** (joskus myös **Lije Baley**) on Isaac Asimovin luoma fiktiivinen poliisimies, joka selvittää rikoksia tulevaisuudessa, jossa robotit ja avaruusmatkustus ovat arkipäivää. Apulaisenaan hänellä on humanoidirobotti R. Daneel Olivaw. Hahmo esiintyy kolmessa Asimovin Robotti-sarjaan kuuluvassa romaanissa; *Teräsluolat* (*The Caves of Steel*, 1954), *Alaston aurinko* (*The Naked Sun*, 1957) ja *Aamunkoiton robotit* (*The Robots of Dawn*, 1983). Sen lisäksi hän esiintyy päähenkilönä novellissa *Peilikuva* (*Mirror Image*, 1972), joka on julkaistu suomeksi novellikokoelmassa *Robotit*.

Elijah Baley mainitaan useasti Robotti-sarjan neljännessä ja viimeisessä romaanissa *Robotit ja Imperiumi* (*Robots and Empire*, 1985), joka sijoittuu aikaan 200 vuotta hänen kuolemansa jälkeen.

Hahmo
-----

Elijah Baley työskentelee New Yorkin poliisissa tulevaisuudessa, jossa maan asukkaat ovat eristäytyneet katettuihin kaupunkeihin, joita asukkaat kutsuvat teräsluoliksi. Ihmiskunta on jakautunut kahtia näihin maan asukkaisiin ja avaruuslaisiksi kutsuttuihin uusia planeettoja asuttaneisiin ihmisiin. Kuten muutkin maan asukkaat, Baleykaan ei kestä olla pitkää aikaa ulkoilmassa ja avoin tila aiheuttaa hänelle pahoinvointia. Hän myös polttaa piippua, mutta yrittää päästä tästä tavasta eroon *Aamunkoiton roboteissa*. 

Baley kutsutaan *Teräsluolien* alussa selvittämään avaruuslaisen murhaa, johon hänelle annetaan avuksi humanoidirobotti R. Daneel Olivaw. Olivawista ja Baleysta tulee elinikäisiä ystäviä. He kohtasivat seuraavan kerran *Alastomassa auringossa*, jossa Baley joutuu matkustamaan kotiplaneetaltaan Solarian planeetalle selvittämään toisen avaruuslaisen murhaa. Baleysta tulee tässä romaanissa ensimmäinen maan asukas, joka on poistunut planeetalta avaruuden kolonisaation loppumisen jälkeen.

Jokaisessa Robotti-romaanissa, jossa Baley esiintyy, murhaan liittyvät tavalla tai toisella robotit, joihin on Asimovin kirjoille tyypilliseen tapaan ohjelmoitu robotiikan kolme pääsääntöä. Nämä säännöt, sekä planeettojen omat kulttuurit luovat säännönmukaisuuksia, joiden mukaan murha on voinut tapahtua. Esimerkiksi *Alastoman auringon* solarialaiset eivät kykene keskustelemaan toistensa kanssa kasvotusten vaan käyttävät hologrammeja, eivätkä näin ollen loogisesti ajateltuna ole kykeneviä tekemään murhaa, joka on kuitenkin tapahtunut.

Myöhemmin *Aamunkoiton roboteissa* käy ilmi, että Baleysta on tullut myyttinen maan asukkaiden sankari ja viittauksia häneen löytyy muistakin Asimovin myöhemmistä romaaneista, kuten *Kohti Säätiötä* (*Prelude To Foundation*, 1988) sekä *Säätiö ja Maa* (*Foundation And Earth*, 1988).
Ellen Bergman, Dagny-lehdestä, 1912
Eleonora (*Ellen*) Magdalena Bergman (5. tammikuuta 1842 Strängnäs – 5. joulukuuta 1921) oli ruotsalainen laulupedagogi ja naisasianainen. Hänen isänsä oli kirkkoherra, filosofian tohtori ja teologian tohtori Axel Theodor Bergman (k. 1883) ja äitinsä Mathilda Helena Scholander (k. 1869).

Musiikillinen ura
-----------------

Bergman opiskeli sellonsoittoa, urkujensoittoa, harmoniaoppia ja yksinlaulua Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1864–1869, suoritti urkurintutkinnon vuonna 1867 ja valmistui Ruotsin kuninkaallisesta musiikkiakatemiasta vuonna 1870. Hän opetti laulua opettajaseminaarissa ja valtiollisessa tyttöjen normaalikoulussa vuosina 1868–1898, laulun alkeita konservatoriossa vuonna 1870 ja yksinlaulua vuosina 1873–1899. Hän toimi väliaikaisena johtajana sekä yksin- ja kuorolaulun opettajana Isis Conservatoryssa Yhdysvaltojen Point Lomassa vuosina 1900–1906. Konservatoriossa arvostettiin suuresti Bergmanin opetusta koululaulumetodiikassa. Hänet valittiin 28. syyskuuta 1876 Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi numero 455, ja hänet palkittiin Illis Quorum -mitalilla vuonna 1899.

Hänen johdollaan opiskelivat laulua muun muassa Sven Scholander, Selma Ek ja Dagmar Möller.

Ellen Bergman ja Svenska Federationen
-------------------------------------

Josephine Elizabeth Butler, George Frederic Watts, 1894
August Strindberg käytti kirjeessä vuodelta 1884 Bergmanista nimitystä "den djefla maran Ellen Bergman". Tämä johtui Bergmanin mielipiteistä naisten emansipaation suhteen. Bergman oli 1880-luvun alkupuoliskolla ruotsalaisen osaston jäsenenä Federationin. Federation oli kansainvälinen järjestö, joka taisteli prostituution sääntelyä vastaan. Historioitsija Yvonne Svanströmin mielestä Bergman oli aikanaan hyvin radikaali nainen. Järjestö kuului osana "British, Continental and General Federationiin", joka yhdistyi Josephine Butlerin vuonna 1868 perustamaan "Ladies' National Associationiin". Ellen Bergman oli aktiivinen kirjoittaja ja puhuja järjestön alkuvuosina, mutta luopui siitä vuonna 1885. Fredrika Bremerin lehdessä Dagny numero 2 1912 Bergmania kuvattiin "lämpimäksi naisasian ystäväksi".

Kirjallisuutta
--------------

* Ellen Bergman  marraskuu 1921. Fredrika Bremer-förbundet. Viitattu 30. tammikuuta 2011.
* 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ruotsi

 |
|  |
| Taiteenala | 
* KulturNav

 |

 |
**Jimi Salonen** (s. 3. lokakuuta 1994) on suomalainen freestylehiihtäjä, joka kilpailee kumparelaskussa ja parikumpareissa. Hän on kotoisin Muuramesta, on opiskellut Rukan alppikoulussa ja edustaa Jyväskylän Freestyleseuraa.

Salonen sijoittui nuorten MM-kilpailujen kumparelaskussa neljänneksi Jyväskylässä 2011 sekä viidenneksi Valmalencossa 2013 ja 2014. Aikuisten MM-kilpailuissa hän oli parikumparelaskussa kahdeksas Vossissa 2013, neljästoista Kreischbergissa 2015 ja seitsemästoista Sierra Nevadassa 2017 sekä kumparelaskussa seitsemäs Deer Valleyssä 2019 ja kahdestoista 2017. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui kumparelaskussa 18:nneksi ja Pyeongchangissa 2018 samassa lajissa 16:nneksi.

Salonen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla joulukuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 21:s Åren kumparelaskukilpailussa maaliskuussa 2012. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Calgaryn kumparelaskussa tammikuussa 2015. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Deer Valleyn parikumparelaskussa 6. helmikuuta 2016. Kumparelaskun maailmancupkilpailussa hän on ollut parhaimmillaan kolme kertaa neljäs: Deer Valleyssa helmikuussa 2016 sekä Rukalla joulukuussa 2018 ja 2021. Häm sijoittui kumparelaskun ja parikumpareiden yhteisessä maailmancupissa viidenneksi kaudella 2015–2016 ja kymmenenneksi kaudella 2018–2019.

Salonen on voittanut Euroopan cupin kumparelaskukilpailun La Rosieressa helmikuussa 2013 sekä Jyväskylässä kahdesti maaliskuussa 2016 ja kerran helmikuussa 2021. Parikumpareiden Euroopan cupin kilpailun hän voitti Jyväskylässä maaliskuussa 2017. Hän on sijoittunut Euroopan cupin kilpailuissa lisäksi viisi kertaa toiseksi ja kuusi kertaa kolmanneksi. Hän sijoittui kumparelaskun Euroopan cupin kokonaiskilpailussa neljänneksi kaudella 2011–2012.

Salonen on kumparelaskun suomenmestari vuodelta 2015. Tästä saavutuksesta hänet palkittiin Muuramen kunnan lahjoittamalla stipendillä. Parikumpareiden suomenmestaruuden hän voitti 2014 ja 2021.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Jimi Salonen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS).  (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Jimi Salonen Suomen Olympiakomitea.  Arkistoitu 27.2.2014. Viitattu 31.1.2014.
3. ↑  Parhaat urheilijat on palkittu.  *Muuramelainen-lehti*, 19.4.2016, nro 7, s. 5. Muurame:  Muuramen kunta.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Yle

 |

 |
Bitstream Charter
**Bitstream Inc.** oli yksi ensimmäisistä ja huomattavimmista digitaalisten kirjaintyyppien eli fonttien valmistajista. Mike Parker, Matthew Carter, Cheri Cone, ja Rob Freedman perustivat yrityksen vuonna 1981. Bitstream on julkaissut yli 1000 erilaista fonttia OpenType, TrueType ja PostScript Type 1 -muodossa. Sen tunnetuimpia kirjaintyyppejä ovat Amerigo BT (Bitstream Amerigo), Charter BT (Bitstream Charter) ja New Lincoln Gothic BT. Lisäksi yhtiö kehitti fontteihin liittyvää teknologiaa, kuten TrueDoc, WebFont ja Font Fusion. Vuonna 1999 Bitstream julkaisi MyFonts.com-verkkopalvelun, jonka kautta saattoi ostaa fontteja. Monotype Imaging osti vuonna 2012 Bitstreamin fontteihin liittyvän liiketoiminnan, mukaan lukien MyFonts.comin.

Bitstreamilla on ristiriitainen maine, sillä yhtiötä on syytetty mm. Linotypen alkuperäisten kirjaintyyppien luvattomasta julkaisusta ja myynnistä. Yhtiö pyysi Linotypelta lupaa digitoida sen klassiset fontit. Linotype kieltäytyi, mutta Bitstream kopioi fontit silti ja myi niitä omana tuotteenaan. Bitstream teki monista vanhoista kirjaintyypeistä uusia digitaalisia versioita ja kiersi lisenssejä nimeämällä ne uudelleen antamalla kirjaintyypille tunnisteeksi kirjaintyylin nimen ja sen perään numerosarjan, esimerkiksi Humanist 777, Swiss 721 (oik. Helvetica) ja Venetian 301 (oik. Centaur). Tuotteitaan Bitstream myi halvalla hinnalla, esimerkiksi julkaisemalla 500 TrueType-fonttiä sisältäneen CD-ROM-levyn vuonna 1996.

Vuonna 2003 Bitstream lahjoitti fontteja sallivalla lisenssillä avoimen lähdekoodin projekteille. Vera-perheen fontit lahjoitettiin GNOME-projektille, josta ne ovat levinneet muidenkin ohjelmien käyttöön..
Näitä on kehitetty edelleen DejaVu-projektissa, jossa fonttien Unicode-kattavuutta on laajennettu.

Lähteet
-------

1. 1 2  Luc Devroye: Bitstream *luc.devroye.org*. Viitattu 31.7.2019. (englanniksi)
2. ↑  Bitstream *fontshop.com*. Viitattu 31.7.2019. (englanniksi)
3. ↑  Bitstream Library Font *Linotype.com*. Monotype GmbH/Monotype Imaging Inc. Viitattu 31.7.2019. (englanniksi)
4. ↑  Monotype Imaging Completes Acquisition of Bitstream's Font Business *monotypeimaging.com*.  Arkistoitu 8.4.2012. Viitattu 31.7.2019. (englanniksi)
5. ↑  Bitstream *Identifont*. Viitattu 31.7.2019. (englanniksi)
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
Lapuan liikkeen valtuuskunta vuonna 1930. Torsten Hiiskero neljäs vasemmalta.
**Torsten Sanfrid Hiiskero** (vuoteen 1937 **Hedman**, 1. heinäkuuta 1893 Kalajoki – 1962) oli suomalainen everstiluutnantti.

Helsingin teknillisessä oppilaitoksessa opiskellut Hiiskero suoritti sisällissodan aikana Vöyrin sotakoulun ja Päämajan reserviupseerikoulun kurssit. Hän osallistui Ylistaron valtaukseen sekä Oulun, Heinolan, Lusin ja Koillisrintaman taisteluihin. Hiiskero palveli armeijassa eri joukko-osastoissa vuoteen 1927, jonka jälkeen hän toimi autokauppiaana Vaasassa. Vuonna 1930 Hiiskero kuului Lapuan liikeen valtuuskuntaan ja johti Talonpoikaismarssilla Etelä-Pohjanmaan rykmenttiä.

Vuonna 2931 Hiiskero palasi armeijaan ja palveli vuodesta 1934 lähtien 3. divisioonan yleisesikuntaupseerina. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi jatkosodan aikana tammikuussa 1941. Asekätkennän yhteydessä Hiiskero toimi everstiluutnantti Usko Haahden apualaisena muun muassa teknillisenä neuvonantajana ja laati suunnitelmia suojeluskuntapiirien taisteluvälinevahvuuksista. Huhtikuussa 1948 Hiiskero tuomittiin kahdeksi vuodeksi vankeuteen, josta hän joutui suorittamaan seitsemän kuukautta.

Hiiskero harrasti kuvanveistoa. Hänen kuparitöitään on muun muassa Ateneumin kokoelmissa Yrjö ja Nanny Kauniston kokoelmassa.

Lähteet
-------

1. ↑  Sukunimet.  *Savonmaa*, 16.9.1937, nro 103, s. 4. Kansalliskirjasto. Viitattu 9.5.2023.
2. ↑  Torsten Sanfrid Hiiskero (Hedman)  27.9.2022. Geni. Viitattu 9.5.2023.
3. 1 2  Everstiluutnantti Torsten Hiiskero 50-vuotias.  *Helsingin Sanomat*, 1.7.1943, s. 6. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 9.5.2023.
4. ↑  Bonäs, Johanna: *Kommunistskräck, konservativ reaktion eller medveten bondepolitik? : svenskösterbottniska bönder inför Lapporörelsen sommaren 1930*, s. 63, 81–82. Väitöskirja. Åbo: Åbo Akademis förlag, 2012. ISBN 978-951-76565-6-6. Teoksen verkkoversio (PDF). (ruotsiksi)
5. ↑  Nihtilä ja Haahti 5 vuodeksi kuritushuoneeseen.  *Helsingin Sanomat*, 10.4.1948, s. 9. HS Aikakone (vain tilaajille). Viitattu 9.5.2023.
6. ↑  Torsten Hiiskero: Yrjö Kaunisto, 1943 Kansallisgalleria. Viitattu 9.5.2023.
Museoautona käytössä oleva Chryslerin kaasuturbiiniauto
Chryslerin kaasuturbiinimoottori osina
**Chrysler Turbine Car** on Chrysler Corporationin vuosina 1963-1964 valmistama kokeellinen kaasuturbiinikäyttöinen auto.

Chrysler oli aloittanut kaasuturbiinin kehittämisen 1930-luvulla. Kaasuturbiini oli toisen maailmansodan aikana kehittynyt lentokonekäyttöön ja sen siirtäminen ajoneuvoihin oli tutkimisen arvoista. Turbiinimoottorissa ei ole hankaavia pintoja, joten se on kestävämpi kuin mäntätyyppinen polttomoottori. Turbiinimoottoria voi käyttää hyvin laajalla polttoainekirjolla, mutta bensiinin lisäaineena käytetty lyijy-yhdiste, kuten tetraetyylilyijy aiheuttaa moottorin tukkeutumisen. 

Autoja valmistettiin 55 kpl, joista 5 oli prototyyppejä. 50 kappaleen sarja tehtiin perustuen Ghian suunnittelemiin ja valmistamiin koreihin. Tuotantosarjaan saatiin neljännenpolven turbiinimoottori, joka tuotti 130 hevosvoimaa ja vääntöä 600 Nm. Näitä autoja annettiin 203 kuljettajalle koekäyttöön. Suuren kierrosnopeuden vuoksi auto oli värinätön ja matkustajille hiljainen.

Chryslerin kehittämä turbiinimoottori oli tuplaturbiini, jossa turbiinit olivat omilla akseleilla. Näistä toisella pyöritettiin vetoakselia ja toisella kompressoria. Kompressoriakseli pyöri noin 18-22 000 kierrosta minuutissa ja vetoakseli maksimissaan 45 700 kierrosta. Lentokoneeseen verrattuna autoissa täytyy huomioida toistuvat pysähdykset, jolloin turbiini ei saa pysähtyä. Lentokonekäytössä alennusvaihde ei hidasta vapaasti pyörivää moottoria. Auton pysäytysongelma pystyttiin ratkaisemaan kaksoisturbiinilla. Pakokaasujen lämpö otettiin talteen regeneraattoreilla.

Turbiinimoottorin ongelmana on suuri polttoaineen kulutus sekä typen oksidien suuri määrä pakokaasuissa. Koekäyttöautoissa käyttöä vaikeutti turbiinin viive, noin 1 sekunti, ennen kuin kierrokset saatiin tarpeeksi korkeiksi liikkeelle lähtöä varten. Myös moottoria pidettiin tehottomana verrattuna jo tuolloin tarjolla olleisiin yli 300 hevosvoiman mäntämoottoreihin. Turbiinimoottorien valmistaminen suurissa määrin olisi vaatinut suuria investointeja. Chrysler joutui toteamaan, että he eivät saa turbiinikäyttöisestä autosta voittoa tuottavaa mallia ja kehitysprojekti lopettiin. Suurin osa autoista romutettiin. Yhdeksän autoa on säilynyt museoissa ja keräilijöillä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Sainio, Panu ja Tervola, Janne: Avaruusajan kokeilu.  *Tekniikan historia*, 2017/6, s. 46-51.  Alma Talent Oy.

Aiheesta muualla
----------------

* 1963 Chrysler Turbine: Ultimate Edition - Jay Leno's Garage-ohjelma, Chrysler Turbine-auton esittely ja ajo, 24:29 min (englanniksi)
Eirik Arnkil metsähallituksen tiedotustilaisuudessa vuonna 1961
**Jarl Eirik Fritjof (J. E.) Arnkil** (7. kesäkuuta 1916 Oulu – 7. elokuuta 2011 Helsinki) oli Metsähallituksen ylijohtaja ja metsäneuvos.

Henkilöhistoria
---------------

Arnkil valmistui ylioppilaaksi Jyväskylän yhteislyseosta vuonna 1934 ja suoritti asepalveluksensa kenttätykistössä. Hän aloitti metsäalan opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1935 ja valmistui metsänhoitajaksi keväällä 1938. Hän osallistui talvisotaan Laatokan Karjalassa ja jatkosotaan Rukajärven suunnalla. Arnkil haavoittui syksyllä 1941 ja toimi myöhemmin patterin päällikkönä. Hän oli sotilasarvoltaan majuri.

Vuodet 1939–1955 Arnkil työskenteli A. Ahlström Oy:n palveluksessa Kainuussa ja Pohjois-Savossa ja siirtyi sitten metsähallintoon hankintatekniikan ylitarkastajaksi Rovaniemelle. Vuonna 1967 hän aloitti metsähallituksen valtionmetsien ylijohtajana Helsingissä. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1980.

Arnkil oli erityisesti puunkorjuun ja metsäteknologian asiantuntija. Hän järjesti koulutusta ja kirjoitti aiheesta kirjoja ja artikkeleita. Arnkil hoiti useita alaan liittyviä luottamustehtäviä ja istui muun muassa Metsänhoitajaliiton hallituksessa ja toimi Suomen Metsätieteellisen Seuran puheenjohtajana.

Arnkil oli metsänhoitajasukua. Hänen isänsä Jarl Arnkil ja setä, metsäneuvos Gunnar Arnkil toimivat metsäpäällikköinä eri yrityksissä. Arnkilin veli Rolf Arnkil työskenteli ylimetsänhoitajana Kymi Oy:ssä. Myös Arnkilin nuorin poika ja tämän puoliso ovat metsänhoitajia.

Julkaisuja
----------

* *Kokemuksia puutavaran kuljetuksesta pyörätraktoreilla*, 1951
* *Keli-hevosvarsiteiden hoitokaluston käyttöohjeita*, 1952
* *Puutavaran kuljetusta varten rakennettavat talvitiet*, 1957
* *Traktorireki M/Hirvas*, 1959
* *Sotapäiväkirja jatkosodan ajalta Rukajärven suunnalta 1941–1944*, 2002

Lähteet
-------

1. 1 2  Jensen-Eriksen, Niklas: Metsäneuvos Eirik Arnkil (1916–2011). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). 18.12.2013. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 21.8.2015
2. 1 2 3 4  Mikola, Peitsa: Metsän parissa koko elämä.  *Helsingin Sanomat*, 5.8.2011. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.8.2015.
Keisari Maximillian oli itse johtamassa joukkojaan Wenzenbachin taistelussa vuonna 1504.
**Landshutin perimyssota** sai alkunsa perimysriidasta Baijeri-Münchenin ja Baijeri-Landshutin herttuakuntien välillä. Sota johti lopulta Baijerin yhdistymiseen yhdeksi herttuakunnaksi.

Pavian sopimus koski perintöoikeutta ja määräsi, että jos yhden haaran pitäisi lakata olemasta niin toisten haarojen pitäisi periä se.

Baijeri-Landshutin herttua Yrjö ja hänen vaimonsa Hedvig Jagellonica epäonnistuivat yrityksessään saada poikavauva, joka olisi hänen perillisensä, joten Yrjö nimesi heidän tyttärensä Elisabetin hänen perillisekseen. Sopimuksen takia Münchenin herttua Albert ei hyväksynyt tätä, joka johti sotaan vuonna 1503. Tämän kaksivuotisen sodan aikana monet kylät kuten Ergolding tuhottiin maan tasalle.

Sota loppui vuonna 1505, jolloin Elisabet ja hänen aviomiehensä Ruprecht kuolivat. Yrjön kaksi lapsenlasta Otto-Heinrich ja Filip pitivät Pfalz-Neuburgin. Pfalz-Neuburgin pääkaupungiksi valittiin Neuburg an der Donau. Koska kaksi perillistä eivät olleet vielä täysi-ikäisiä, Fredrik II toimi sijaishallitsijana heidän alueellaan.

Keisari otti Kufsteinin alueet itselleen palkintona sovittelustaan. Nürnbergin keisarillinen kaupunki sai merkittäviä alueita kaupungin itäpuolelta mukaan lukien Laufin, Hersbruckin, ja Altdorfin. Otto-Heinrich käytti isoja summia rahaa palatsin rakentamiseksi Neuburg an der Doauhun.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:War of the Succession of Landshut
**Sampo Koskinen** (s. 1. maaliskuuta 1979 Kirkkonummi) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.

Ura
---

Koskinen aloitti jalkapalloilun 6-vuotiaana Kyrkslätt IF:ssä. Hän pelasi siellä 17-vuotiaaksi asti ennen kuin siirtyi kaudeksi 1997 FC Honkaan pelaamaan Ykköstä. Vuonna 1998 Koskinen siirtyi Atlantis FC:n riveihin. Kaudella 2000 Atlantis sijoittui Ykkösessä toiseksi ja nousi karsintojen kautta Veikkausliigaan.

Seuraavan kauden Koskinen aloitti FC Hongassa, mutta hän siirtyi FC Jokereihin kesken kauden. Koskinen teki ensiesiintymisensä pääsarjatasolla ja pelasi kolmessatoista Veikkausliiga-ottelussa loppukaudesta. Talvella hän siirtyi Eerste Divisiessä pelanneeseen RBC Roosendaaliin. Koskinen pelasi RBC:ssä alkuun säännöllisesti, mutta joukkueen noustua Eredivisieen uusi valmentaja ei löytänyt enää hänelle käyttöä.

Vuonna 2003 Koskinen siirtyi Allsvenskanin IFK Göteborgiin. Harjoituskaudella Koskinen oli joukkueensa vakiomiehiä avaiskokoonpanossa. Juuri ennen sarjakauden alkua Koskinen kuitenkin loukkaantui, ja toivuttuaan hän ei saanut enää juuri vastuuta joukkueessaan. Näin Koskinen lainattiin kesken kauden 2004 Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Superettaniin Bodens BK:hon. Koskinen pelasi joukkueessa hyvin ja kauden päätteeksi hänelle tarjottiinkin jatkosopimusta, jonka Koskinen kuitenkin hylkäsi, sillä hän ei viihtynyt Bodenin kaltaisessa pikkukaupungissa.

Vuodeksi 2005 Koskinen palasi takaisin Suomeen ja FC Honkaan. Kaudella 2005 joukkue voitti Ykkösen nousten suoraan Veikkausliigaan. Tämä oli Koskisen uran kolmas sarjanousu. Koskinen myös valittiin Ykkösen parhaaksi puolustajaksi. Veikkausliigassa Koskinen pelasi 22 liigaottelua ja toimi myös joukkueen kapteenina. Helmikuussa 2007 uutisoitiin Koskisen siirrosta norjalaiseen Sandefjordiin kahden vuoden sopimuksella. Keväällä 2008 siirtyi takaisin FC Honkaan.

Koskinen teki uransa ensimmäisen Veikkausliiga-maalin FF Jaroa vastaan elokuussa 2010.

Koskinen on myös esiintynyt eri ikäkausi- ja futsalmaaotteluissa.

Saavutukset
-----------

* Ykkönen 2005
* Ykkösen paras puolustaja 2005
* SM-hopea 2008, 2009, 2013
* Liigacup 2011, 2012
* Suomen Cup 2012

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
**Brittiläinen Somalimaa** (engl. *British Somaliland*) oli Afrikan sarvessa sijainnut Britannian protektoraatti, joka nykyään käsittää Somalimaan tasavallan. 1870-luvulla Egypti valtasi Pohjois-Somalian, mutta luopui siitä vuonna 1884 kun Britannia miehitti alueen. Adeniin ja Jemeniin perustettiin sotilastukikohtia, jotka puolustivat myös Somalimaata muilta suurvalloilta. Somalimaata hallitsivat vuoteen 1898 asti Brittiläisen Intian virkamiehet, minkä jälkeen hallinto siirrettiin Somalimaahan. Kuuman Jemenin jälkeen Somalian kuiva vuoristometsä olikin siirtomaaherroja miellyttävä paikka. Mutta ongelmaksi muodostui Mohammad Abdille Hassan, joka vuosina 1899–1920 yritti häätää britit pois Somalimaasta ja perustaa sinne islamilaisen valtion.

Somalimaa oli Britannian hallinnassa koko 1900-luvun ensipuoliskon. 1. heinäkuuta 1960 siitä tuli itsenäinen valtio. Heti itsenäisyyden jälkeen Brittiläinen Somalimaa yhdistyi Italian Somalimaan kanssa ja niistä muodostui nykyinen Somalian tasavalta. Kun Somalian hallitus kaatui vuoden 1991 vallankaappauksen jälkeen, entisen Brittiläisen Somalimaan alue julistautui itsenäiseksi valtioksi joka otti nimekseen Somalimaan tasavalta, joskaan yksikään muu valtio ei ole toistaiseksi tunnustanut sitä.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Census of the British Empire*, s. 178. Lontoo: Darling & Son, Ltd, 1906. Archive.org (viitattu 27.1.2023). (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Brittiläinen Somalimaa** Wikimedia Commonsissa

|  |
| --- |
| **Somalian historia**  |
| Aksumin valtakunta
Brittiläinen Somalimaa
Italian Somalimaa
Ranskan Somalimaa
Siad Barren diktatuuri
Ogadenin sota
Somalian sisällissota
Somalian sota 2006–
n • k • m |
Aarne Mikonsaari 1970-luvulla.
**Aarne A. Mikonsaari** (1945–2007) oli suomalainen valokuvaaja. Hän toimi Saimaan kameraseuran puheenjohtajana vuosina 1969–1972. Lappeenrannassa asuessaan Mikonsaari kuvasi Lappeenrannan kaupunkikuvan ja rakennuskannan muutosta 1960-luvun lopulta 1990-luvulle asti. Hän muun muassa taltioi Lappeenrannan vanhaa puutaloasutusta, joka oli väistymässä uuden kerrostalorakentamisen tieltä. Lisäksi monissa Mikonsaaren kuvissa näkyy tavallista arkielämää, kuten kadulla käveleviä ihmisiä sekä työntekijöitä ammateissaan. Mikonsaari kuvasi myös paljon yleisötapahtumia ja juhlatilaisuuksia. Mikonsaari testamenttasi Lappeenrantaa ja Etelä-Karjalaa koskevan kuvakokoelmansa Etelä-Karjalan museolle, josta yli 1500 kuvaa on katseltavissa Finna-palvelussa.

Mikonsaaren kuvia
-----------------

* Lappeenrannan Tykki-Kiviharjun puutaloaluetta 1960- tai 1970-luvulla.Lappeenrannan Tykki-Kiviharjun puutaloaluetta 1960- tai 1970-luvulla.
* Lappeenrannan Peltolan kaupunginosan pientaloaluetta 1960- tai 1970-luvulla.Lappeenrannan Peltolan kaupunginosan pientaloaluetta 1960- tai 1970-luvulla.
* Työmiehiä Lappeenrannan kirkkokadulla.Työmiehiä Lappeenrannan kirkkokadulla.

Lähteet
-------

1. ↑  Aarne A. Mikonsaari 1945 – 2007 (sivut 8-9) *Positiivi - Saimaan kameraseuran jäsenlehti 2/2008*. Viitattu 20.1.2023.
2. ↑  Katso kuvat, miten Kauppakatu on muuttunut – Arkkitehti Mikko Heikkilä kulki Oleksilta Patrialle ja kertoi, mikä on hyvää ja mikä joutikin mennä *esaimaa.fi*.  25.12.2022. Viitattu 20.1.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Aarne Mikonsaaren kuvia Finna-palvelussa.
**Riihimäen Nuorisoteatteri** on 1991 perustettu laajaa taiteen perusopetusta antava teatterioppilaitos. Teatteri toimii Kino Sammossa, 1917 rakennetussa elokuvateatterissa, aivan Riihimäen keskustassa. Tämän lisäksi Nuorisoteatterilla on harjoitus- ja esitystiloja Riihimäellä Kauppakeskus Majakan 3. kerroksessa sekä Verstaalla Junailijankadulla. Nuorisoteatteri antaa opetusta Riihimäen lisäksi Hyvinkäällä, Lopella ja Hausjärvellä. Oppilaita teatterissa on noin 600 ja se tekee vuosittain noin kaksikymmentä esitystä ensi-iltaan. Lisäksi teatterissa tuotetaan pienempiä esityksiä muun muassa kirjaston satuhuoneeseen.

Rehtori
-------

Riihimäen Nuorisoteatterin toiminnasta vastaa rehtori. Vuodesta 2023 lähtien tehtävästä on huolehtinut Timo Raita.
Rehtorin työnkuvaan kuuluu teatterin taiteellisesta ja pedagogisesta toiminnasta vastaaminen ja sen organisointi ja kehittäminen, hallinnolliset tehtävät sekä Kino Sammon käyttöpäällikön tehtävät.

Ohjaaja
-------

Nuorisoteatterissa on useita tuntiopettajia- ja ohjaajia. Ohjaajat vastaavat ryhmien ohjauksesta.

Aiheesta muualla
----------------

* Riihimäen Nuorisoteatterin kotisivut
von Katten teloitus vuonna 1730. Fredrik kuvattuna yläkulmassa ikkunalla.
**Fredrik Suuren seksuaalisuus** on ollut historian tutkimuskohde jo pitkään. Arvioita kuninkaan homoseksuaalisuudesta on esitetty jo hänen elinaikanaan.

Nuoruudessaan Fredrik ei sopeutunut isänsä Fredrik Vilhelmin määrittelemään sotilaalliseen miehen malliin; isä rankaisi poikaa piiskaamalla sekä julkisilla nöyryytyksillä tämän ilmaistua kiinnostuksensa musiikkia kohtaan. Isä nimitteli poikaansa myös naiselliseksi ja sodomiitiksi. Huono suhde isään johti siihen, että vuonna 1730 Fredrik päätti paeta Preussista yhdessä ystävänsä Hans Herman von Katten kanssa. Ystävysten suhdetta on epäilty seksuaaliseksi. Pakoyritys kuitenkin epäonnistui ja Fredrik Wilhelm määräsi von Katten mestattavaksi ja Fredrikin katsomaan mestauksen. Tämän on kerrottu traumatisoineen Fredrikin.

Vuonna 1733 Fredrik naitettiin Elisabet Kristiinalle, jota Fredrik vältteli koko elämänsä.

Historiantutkija, ja Fredrikin aikalainen, Johann Georg Zimmermann on kirjoittanut, että Fredrik oli tunnettu "kreikkalaistyylisestä rakkauden mieltymyksestään". Elinaikanaan Fredrik, joka oli taiteiden suuri tukija, tilasi monia patsaita, jotka kuvasivat Antinoosia tai miespareja.

Vuonna 2011 löydettiin Fredrikin kirjoittama eroottinen runo, joka kertoo kahden miehen salaisesta tapaamisesta. Löytö nosti kuninkaan seksuaalisuuden jälleen kiinnostuksen ja tutkimuksien kohteeksi. Runo on alkujaan ranskankielinen ja sen otsikko *La Jouissance* tarkoittaa kutakuinkin tyytyväisyyttä ja iloa niin yleisessä kuin myös seksuaalisessa mielessä. Joidenkin väittämien mukaan Fredrik kirjoitti runon osoittaakseen italialaiselle ystävälleen, että myös pohjoiseurooppalaiset kykenevät samanlaiseen intohimoon kuin eteläeurooppalaiset.*selvennä*

Lähteet
-------

1. 1 2  Frederick the Great: Prussia’s Fabulous King  15.2.2021. Biographics. Viitattu 25.10.2021. (englanniksi)
2. 1 2  Atheist and gay, Frederick the Great was more radical than most leaders today *The Spectator Australia*.  3.10.2015. Viitattu 25.10.2021. (englanniksi)
3. 1 2  History’s Greatest Gay General *War Is Boring*.  27.4.2015. Viitattu 25.10.2021. (englanniksi)
4. ↑  Johann Georg Zimmermann: *Select Views of the life, reign and character of Frederick the Great, King of Prussia.*, s. 45–67. Hookham and Carpenter, 1792. Teoksen verkkoversio (viitattu 25.10.2021). (englanniksi)
5. ↑  Frederick the Great's Erotic Poem *History Today*.  21.9.2011. Viitattu 25.10.2021.
6. ↑  Prussian King Frederick the Great's erotic poem found *BBC News*.  16.9.2011. Viitattu 25.10.2021. (englanniksi)
**Intrum** (aik. *Intrum Justitia*) on konserni, joka tarjoaa yritys- ja kuluttajasaataviin kohdistuvia perintäpalveluita. Konsernin liikevaihto oli vuonna 2009 noin 388,6 miljoonaa euroa, ja sen palveluksessa työskentelee 3 400 henkilöä. Yrityksen toimitusjohtaja maaliskuusta 2016 lähtien on Mikael Ericson.

Suomessa toimiva Intrum Oy on perintäyritys, joka kuuluu Intrum-konserniin. Intrumin toimeksiantajina on noin 18 000 yritystä ja yhteisöä ympäri Suomea, lähes kaikilta toimialoilta. Intrumin Suomen yhtiön toimitusjohtajana toimii Tommi Sova. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Helsingissä. Suomessa yrityksen työntekijöitä on 440.

Historia
--------

Sven Göransson perusti Intrum Justitian Ruotsissa vuonna 1923. Hänen poikansa Bo Göransson osti yrityksen vuonna 1970. Intrum Justitian laajentuminen yli rajojen alkoi sveitsiläisen yritysoston seurauksena 1974. Nykyään Intrum Justitia toimii 22 Euroopan maassa.

Intrum Justitian edeltäjä Oy Credit Ab perustettiin toimimaan yhteistyössä Suomen Luotonantajayhdistyksen kanssa. Vuonna 1910 Keisarillisen Suomen Senaattiin lähetetyn hakemuksen mukaan yhtiön tarkoituksena oli toimia Suomen luottoasioiden järjestäjänä ja vakaannuttajana harjoittamalla luotto-, tiedustelu- ja rahainperimistoimintaa sekä liike-elämään kuuluvain lakiasiain hoitoa. Nämä toiminnan peruskivet löytyvät Intrum Justitian toiminnasta nykyäänkin.

Vuonna 1993 Intrum Justitialle myönnettiin ISO-laatusertifikaatti ensimmäisenä perintätoimistona maailmassa. Se on edelleen ainoa suomalainen alansa yritys, jolle laatusertifikaatti on myönnetty.

Vuonna 2017 konsernit Intrum ja Lindorff yhdistyivät, jolloin syntyi uusi konserni Intrum.

Palvelut
--------

Konsernin palvelut kattavat kuluttaja- ja yritysperinnän, maksuvalvonnan, ulkomaan perinnän ja laskutuspalvelun, saatavien ostopalvelun sekä erinäisiä luotonhallinnan erikoispalveluja kuten luottopäätöspalvelun.

Luotonhallinta, eli Credit Management Service (CMS), tarkoittaa osallistumista koko prosessiin, alkaen luottopäätöksistä jatkuen koko saatavien elinkaaren ajan. Tämä prosessi voi muodostua useista osa-alueista: luottotietojen tarkastus ja valvonta, laskutus ja muistutukset, yritys- ja kuluttajaperintä, kansainvälinen perintä, luottotappioiksi kirjattujen saatavien perintä sekä saatavien osto.

Lähteet
-------

1. ↑  Mikael Ericson new CEO of Intrum Justitia
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  History (Arkistoitu – Internet Archive)
4. ↑  Intrumin historia, Intrum.fi
5. ↑  Laatujärjestelmä
6. ↑
7. ↑  Konsernin verkkosivut

Aiheesta muualla
----------------

* Yrityksen kotisivu
* Intrum Oy:n kotisivut
**Osakeyhtiö Vaasan Pitsitehdas - Aktiebolaget Vasa Spetsfabrik** oli suomalainen Vaasassa 1915–1986 toiminut tekstiilialan yritys. Vaasan Pitsitehtaan valmistamiin tuotteisiin kuuluivat Valenciennes-pitsit, pitsikankaat, sängynpeitteet, uutimet, verhot, pöytäliinat, kravatit, kaulahuivit ja sukat. Yhtiön vuonna 1919 rakennettu kaksikerroksinen tiilinen tehdasrakennus sijaitsi Vaasan Vetokannaksella

osoitteessa Gerbyntie 28/Pitsikatu 14. Vaasan Pitsitehdas jatkoi 1910 perustetun *Ab Record Trikoo Oy*:n toimintaa. Tämä yritys oli valmistanut pitsejä, verhokankaita, sukkia ja kalaverkkoja.

Vaasan Pitsitehtaan perusti vaasalainen kauppias, laivanvarustaja ja teollisuudenharjoittaja Gustaf Svanljung (1864–1934). Svanljungilla oli Vaasassa vuonna 1890 perustettu tupakkakauppa ja hän vei myös ulkomaille puutavaraa, puolukoita ja jäkälää ja toi maahan muun muassa lannoitteita. Svanljung toimi lisäksi kone-, polkupyörä-, kivihiili- ja koksikaupan edustajana Vaasassa, oli suurin omistaja Vaasan Laiva Oy:ssä ja harjoitti laivanselvitys- ja huolintatoimintaa.

Gustaf Svanljung oli Vaasan Pitsitehtaan toimitusjohtajana 1913–1934 ja hänen jälkeensä yhtiön teknillisenä johtajana aiemmin toiminut insinööri Paul Malmlund (1886–1956) ja Carl Malmlund (1920–1999). Vuonna 1938 kun yhtiö oli alallaan suurin Pohjoismaissa sen palveluksessa oli 30 työntekijää ja liikevaihto oli 3,4 miljoonaa markkaa. Yhtiön omistajiin kuuluivat Gustaf Svanljung ja Malmlundin perhe. 

Yhtiön tuotantotoiminta jatkui vuoteen 1986 saakka. Yhtiön osakkeet myytiin samana vuonna Oy VTC-Video Ab:lle miljoonan markan hinnasta. Vuodesta 1988 yhtiön omisti videovuokraamo Oy Octagon Invest Ab ja samana vuonna yhtiön nimeksi muuttui Oy Lacefactory Ltd. Lacefactory meni konkurssiin 1995 ja se lakkautettiin 2001. Vaasan Pitsitehtaan entinen tehdasrakennus on nykyisin Vaasan kaupungin omistaman Kiinteistö Oy Pikipruukin omistuksessa oleva asuintalo, jonka alakerrassa on myös liikkeitä. Rakennus on peruskorjattu vuonna 2002.

Lähteet
-------

1. 1 2  Täydentäviä yhtiötietoja : Osakeyhtiö Vaasan Pitsitehdas, Pörssitieto G. Kock
2. ↑  Lisätietoja yhtiöistä P-S : Record Trikoo, Pörssitieto G. Kock
3. 1 2  Suomalaisia Valencienne-pitsejä. O.Y. Vaasan Pitsitehdas, Suomen Kuvalehti, 30.12.1922, nro 52, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
4. ↑  Tapio Parkkari : Näe syvemmälle Vaasan: Vaasan Pitsitehdas, Vaasalaisia.info 4.12.2019
**QBZ-191** (lyh. sanoista ***q**īngwǔqì **b**ùqiāng **z**ìdòng* – kevyt, kivääri, automaattinen, kiin.: 轻武器—步枪—自动) tai **Type 191** on kiinalaisen Norincon valmistama rynnäkkökivääri. Se on Kansan vapautusarmeijan ja Kansan aseistetun poliisin uusi palveluskivääri, joka korvaa QBZ-95:n.

QBZ-191 esiteltiin ja nähtiin Kiinan kansantasavallan 70-vuotisjuhlaparaatissa 2019.

Suunnittelu
-----------

QBZ-191 ei ole bullpup-tyyppinen, kuten korvattava QBZ-95, vaan laukaisukoneisto on perinteisesti kahvan ja liipaisimen edessä. Ase muistuttaakin paljolti 2000-luvun alussa suunniteltua QBZ-03:a, joka meni armeijan sijasta viranomaiskäyttöön. QBZ-191 tulee käyttöön luultavasti kaikkialla Kansan vapautusarmeijassa. Armeijan suuren koon takia vanhojen aseiden korvaaminen kokonaan voi kestää pitkään.

QBZ-191 on saatavissa varustettuna eri piipunpituuksilla, joita on valittavissa useita aiotun tarkoituksen mukaisesti. Ase on varustettu kiinnityskiskoilla lisävarusteita varten. Standardivarusteena on optinen tähtäin. Aseen ergonomiaan on kiinnitetty huomiota, jotta sitä olisi helpompi käyttää kuin edeltäjiään. Toiminnaltaan ase on lyhytiskuinen, valinnaisesti auto- tai puoliautomaattinen kaasumäntä-ase, jossa mäntään osaksi ohjattu ruutikaasun paine liikuttaa luistia ja lukkoa varren välityksellä ladaten aseen uudelleen.

Mallit
------

Aseesta on kolme pohjamallia:

* **Perusmalli**: noin 370 mm pitkä piippu.
* **Karbiinimalli**: lyhennetty, noin 260 mm pitkä piippu.
* **Tukiampujamalli**: noin 550 mm pitkä ja raskaampi piippu sekä yleensä kiikaritähtäin. Pitkän kantaman ammuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Dave Makichuk: QBZ-191: Meet China's new assault rifle *Asia Times*.  22.4.2020. Viitattu 28.1.2024. (englanniksi)
2. ↑  Chinese PLA Ground Forces and Marines to Replace QBZ-95-1 with Completely New NON-BULLPUP Rifle? - *The Firearm Blog*.  18.5.2017. Viitattu 28.1.2024. (englanniksi)
3. 1 2  QBZ-191 assault rifle family (China) *Modern Firearms*.  1.10.2021. Viitattu 28.1.2024. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:QBZ-191
**Van der Waalsin voimat** ovat intermolekulaarisia eli molekyylien välisiä heikkoja voimia, jotka johtuvat dipolivuorovaikutuksista. Van der Waalsin voimat voidaan jakaa pysyvien dipolien välisiin (Keesom-voimat), dipolien ympäristöönsä indusoimiin (Debye-voimat) ja hetkellisten elektronitiheyden vaihteluiden aiheuttamiin voimiin (Londonin voimat, **dispersiovoimat**). Voimat on nimetty Johannes Diderik van der Waalsin mukaan.

Van der Waalsin voimat ilmenevät, kun molekyylit ovat korkeintaan 0,3–0,4 nanometrin (3–4 · 10−10 m) etäisyydellä toisistaan.

Van der Waalsin voimia esiintyy kaikilla aineilla, mutta ne ovat heikkoja. Jalokaasujen koheesio selittyy van der Waalsin voimalla. Jalokaasujen matalat sulamis-, ja kiehumispisteet osoittavat miten heikkoja van der Waalsin voimat yksinään ovat: helium esimerkiksi sulaa vain neljä astetta absoluuttisen nollapisteen (-273,15 °C / 0 °K) yläpuolella eikä kiteydy lainkaan normaalipaineessa.

Atomien ja molekyylien sisäinen elektronitiheys ei ole vakaa, vaan "lainehtii" satunnaisesti puolelta toiselle. Näin syntyy spontaaneja sähködipoleja, jotka indusoivat vastakkaisen kentän viereisiin molekyyleihin aiheuttaen vetovoiman. Satunnaisuuden takia kaikilla aineilla on van der Waalsin voimia, joten mikään aine ei voi olla todellinen ideaalikaasu. Van der Waalsin voimat muun muassa pitävät nesteheliumin kasassa, ja öljyjen märkyys ja alkaanimuovien kiinteys johtuvat nimenomaan näistä voimista. Perinteistä hetkellisiin dipoleihin perustuvaa selitystä on kuitenkin sittemmin myös kritisoitu.

Van der Waalsin voimat ovat heikoimpia molekyylien välisistä voimista. Ne eivät pysty murtamaan vahvempia voimia, kuten esimerkiksi veden pintajännitystä. Van der Waals -koheesiovoimalla sitoutunut aine ei siis sekoitu veteen, koska veden koheesiovoima (vetysidosvoima) on vahvempi. Tästä johtuu se, miten vesi pisaroituu vahatulla pinnalla: veden oma pintajännitys on vahvempi kuin vahan van der Waals -voima. Pelkästään van der Waals -voimilla koossapysyvä aine tuntuu öljymäiseltä tai vahamaiselta ja on pehmeää.

Lähteet
-------

1. ↑  Thomas Scott, Mary Eagleson: *Concise encyclopedia chemistry*, s. 1149. Walter de Gruyter, 1994. ISBN 978-3110114515. (englanniksi)
2. ↑  Madigan, Michael et al.: "3", *Brock Biology of Microorganisms*, s. 52. San Francisco: Pearson Benjamin Cummings, 2009. ISBN 0-321-53615-0. (englanniksi)
3. ↑  A. J. Stone: *The theory of intermolecular forces*. Oxford: Oxford University Press, 2016. ISBN 978-0-19-878915-4. OCLC 971558907.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Van der Waalsin voima** Wikimedia Commonsissa
**Kaarlo Silanen** (15. heinäkuuta 1877 Kuopio – 21. maaliskuuta 1931 Viipuri) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli Suomalaisessa Maaseututeatterissa suosittuna ja kansanomaisena koomikkona vuodesta 1899 vuoteen 1929.

Ura
---

Silasen vanhemmat olivat Fredrik Silanen ja Hilda Sutinen. Ennen näyttämöuraansa hän toimi ravintola-alalla. Silanen työskenteli Kansanteatterissa 1898–1899, minkä jälkeen hänellä oli kiinnitys Suomalaiseen Maaseututeatteriin ja sitä seuranneeseen Viipurin Näyttämöön aina kevääseen 1929, jolloin hän erosi näyttämöltä. Silanen toimi teatterin näyttämömestarina ja järjestäjänä, ja näytteli ohessa.

Silasen rooleja olivat muun muassa *Seitsemän veljeksen* kanttori, *Jääkärin morsiamen* Mikko ja *Kihlauksen* Eenokki.

Silasen taiteellinen rekisteri oli kapea, mutta hän hallitsi rauhallisen leppeän komiikan ja onnistui tavoittamaan vankan aitouden. Siten hän sai roolinsa omintakeisiksi ja luonnontuoreiksi suorituksiksi. Silasen puoliso Fanny Silanen työskenteli Viipurin Näyttämön puvustossa, ja lopetti niin ikään 1929.

Lähteet
-------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin - Inhemska scenkonstnärer i ord och bild*. Viipuri: Kustannusliike Opas, 1930.
* Veistäjä, Verneri: *Viipurin ja muun Suomen teatteri*. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1957.

### Viitteet

1. 1 2 3 4  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin, s. 287
2. ↑  Kuolleita.  *Helsingin Sanomat*, 22.3.1931, s. 9. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
3. ↑  Veistäjä, s. 23
4. ↑  Veistäjä, s. 211

Aiheesta muualla
----------------

* Kaarlo Silasen 20-vuotistaiteilijajuhlan muistolahjaksi saama savukekotelo vuodelta 1918, Lappeenrannan museot, Wiipuri-museon kokoelma (Finna)
**Unkarilaisten valokuvaajien odysseia** on näyttelykirja, joka liittyy kymmenen unkarilaissyntyisen mestarivalokuvaajan työtä esitelleeseen näyttelyyn. Tekstin on kirjoittanut dosentti Hannu Vanhanen, ja sen on julkaissut yhdessä Tampereen museoiden kanssa Valokuvakeskus Nykyaika, joka järjesti näyttelyn 7.11. – 5.12.2009.

Teoksen esittelemät viisi valokuvaajaa, Brassaï (Gyula Halász), Robert Capa (Endre Friedmann), André Kertész (Andor Kertész), László Moholy-Nagy (László Weisz) sekä Martin Munkácsi (Márton Mermelstein), kuuluvat maailman valokuvataiteen eliittiin, ja Capaa lukuun ottamatta heitä yhdistää unkarilaisuuden lisäksi aikalaisuus. Capa on syntynyt 1913, muut 1890-luvulla. Lisäksi he kaikki olivat juutalaisia ja muuttivat aikanaan pois Unkarista.

Teoksessa ja näyttelyssä esiteltävät kuvat ovat peräisin Unkarin valokuvataiteen museosta. Kuvista Brassaïn vedokset ovat alkuperäisvedoksia, muut myöhemmin samaan henkeen tehtyjä vedoksia. Kirja kuuluu Mediamuseo Rupriikin julkaisusarjaan.

Lähteet
-------

1. 1 2  Anu Uimonen, Unkari lähetti maailmalle viisi mestaria, Helsingin Sanomat 11.11.2009, s. C 1

Aiheesta muualla
----------------

* Unkarilaiset mestarit Brassaï, Capa, Kertész, Moholy-Nagy, Munkácsi, näyttely ja kuvia, Valokuvakeskus Nykyaika