recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Loviisan metodistiseurakunta** (ruots. *Lovisa svenska metodistförsamling*) on Loviisassa toimiva metodistiseurakunta. Seurakunta on perustettu 30. heinäkuuta 1899. Seurakunta kokoontuu majatalo Kompanjonshuset Hörnanin tiloissa. Seurakunnan pastorina toimii Leif-Göte Björklund. Seurakunta on Finlands svenska metodistkyrka -kirkkokunnan jäsen.

Loviisa oli ensimmäinen paikka, jonne metodismi saapui Itä-Uudellamaalla. Ensimmäinen Loviisassa vieraillut metodistisaarnaaja oli helsinkiläinen N. J. Rosén, joka vieraili Loviisassa Adolf ja Charlotta Nybergin kutsusta. Karl Johan Lindborg toimi Loviisassa saarnaajana vuosina 1894–1897. Seurakunta perustettiin vuonna 1899 Hjalmar Bergqvistin toimesta. Perustamiskokouksessa seurakuntaan liittyi 14 jäsentä. Loviisasta käsin tehtiin saarnamatkoja muun muassa Porvooseen. Nybergien talosta tuli seurakunnan kokoontumispaikka ja vuonna 1906 talo lahjoitettiin seurakunnalle.

Helluntaina 1960 vihittiin käyttöön seurakunnan uusi kivikirkko, joka oli pastori Harry Svensonin suunnittelema. Kirkko kunnostettiin vuosina 1997–1998. Kirkko oli seurakunnan omistuksessa aina vuoteen 2011 asti, jolloin se myytiin. Vuonna 2002 seurakunta kunnosti 1700-luvulta peräisin olevan talon pyhäkoulumuseon.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Info *Lovisa metodistförsamling*. Viitattu 10.5.2023. (ruotsiksi)
2. ↑  Kiuru, Kari: Loviisan metodistit kunnostavat pyhäkoulumuseon *Helsingin Sanomat*.  19.2.2002. Viitattu 10.5.2023.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Metodismi Suomessa |
| --- |
|  |
| Kirkot | 
* Finlands svenska metodistkyrka
* Suomen Metodistikirkko

 |
|  |
| Suurimmatseurakunnat | 
* Pietarsaari
* Helsinki
* Helsingin ruotsalainen
* Inkoo
* Kauniainen
* Kokkola
* Kristiinankaupunki
* Lappeenranta
* Loviisa
* Porvoo
* Vaasa
* Turun ruotsalainen

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Aulanko
* Hurtig
* Klockars
* Sinisalo
* Tuomenoksa
* Valkama
* Wärn-Rancken

 |
|  |
| Järjestöt ja media | 
* Finska evangelisten
* Lasten Ystävä
* Nya Budbäraren
* Pelastusarmeija
* Rauhan Sanomia
* Seurakuntalehti
* Söndagsskolkolckan
* Ungdomsvännen
* Valon-Säteitä Nuorisolle

 |
|  |
| Kulttuuri ja tapahtumat | 
* Hengellinen laulukirja

 |
|  |
| Yhdistynyt metodistikirkko |

 |
**Evenkit** eli **tunguusit** ovat Siperiassa ja Kaukoidässä elävä paimentolaiskansa. Heitä asuu Venäjällä, Kiinassa ja Mongoliassa. Venäjällä evenkejä oli vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 35 527 ja Kiinassa heitä oli vuonna 2000 yhteensä 30 505.

Historia
--------

Venäjän evenkejä 1900-luvun alussa.
Evenkien on arveltu polveutuvan Hingganvuorien aluetta 400-luvulta 900-luvulle asuttaneista shiweistä, mutta varmuutta tästä ei ole. 1600-luvulle mennessä Lena- ja Jeniseijokien alueilla asuneet evenkit omaksuivat poronhoidon elinkeinonaan. Nykyisin Kiinan puolella asuvat soloonit ja Venäjän Taka-Baikalian alueen hamniganit omaksuivat sen sijaan hevostenhoidon. Soloonit elivät läheisissä yhteyksissä daguureihin ja hamniganit maksoivat veroja halhamongoleille.

1600-luvun aikana venäläiset kasakat ja kiinalaiset mantšut alistivat hamniganit ja soloonit. 1700-luvun aikana Kiinan puolella Qing-dynastia siirsi solooneja daguurien mukana sotilaina Sisä-Mongoliaan ja Xinjiangin alueelle. Qing-dynastian armeijassa eräät soloonit saavuttivat merkittäviä virkoja ja esimerkiksi soloonikenraalit Oboshi ja Hailancha johtivat sittemmin kiinalaisjoukkoja esimerkiksi Xinjiangissa ja Nepalissa. Taka-Baikalian hamniganit joutuivat sen sijaan kasakoiden vallan alle ja osa heistä myös liittyi kasakkajoukkoihin. Hamniganipäällikkö Gantimur, joka tunnettiin sittemmin nimellä Peter Gantimurov, aiheutti diplomaattista närää Venäjän ja Kiinan välillä pakenemalla ensin Kiinan puolelle ja palaamalla sittemmin takaisin Venäjän puolelle vuonna 1667.

Sittemmin kommunistinen hallintokoneisto sekä Venäjällä että Kiinassa perusti evenkeille omia autonomisia alueitaan. Venäjällä perustettiin Evenkian paikallinen itsehallintoalue, mutta sen alueella asuu vain pieni osa kaikista laajaa aluetta harvaan asuttavista evenkeistä. Kiinan Sisä-Mongoliassa evenkeillä on autonominen *qi*-alue, jonka väestöstä kiinalaisten muuttajien takia he muodostavat kuitenkin vain pienen osan.

Lähteet
-------

1. ↑  Vserossijskaja perepis naselenija 2002 goda. 4.1. Natsionalnyi sostav naselenija (XLS) *perepis2002.ru*.  Arkistoitu 6.2.2009. Viitattu 14.12.2014. (venäjäksi)
2. ↑  Zheng Qian: *China's Ethnic Groups and Religions*, s. 19–22. Cengage Learning, 2010. ISBN 981-4319-76-7. (englanniksi)
3. 1 2 3  Christopher P. Atwood: *Encyclopedia of Mongolia and the Mongol Empire*, s. 170–172. Facts On File, 2004. ISBN 0-8160-4671-9. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Evenkit** Wikimedia Commonsissa
**Lähdekakadu** (*Cacatua sanguinea*) on yleinen australialainen papukaijalaji.

Koko ja ulkonäkö
----------------

Lähdekakadun pituus on noin 38 cm ja paino 350–530 g. Se muistuttaa idänkoukkukakadua. Lähdekakadun höyhenpuku on pääosin valkoinen tai siinä voi olla lohenpunainen häivähdys ja oranssinpunaista on naamassa sekä töyhdön, poskien ja kurkun höyhenten tyvillä. Siipien ja pyrstön alapeitinhöyhenissä on keltaista. Silmää ympäröivä paljas alue on siniharmaa. Nokka on valkoinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Ylänokka ei ole pidentynyt. Nuori lintu on lähes aikuisen värinen.

Esiintyminen
------------

Lähdekakadu elää laajalla alueella Australiassa ja suppealla alueella Meraukessa Papua-Uusi-Guinean eteläosassa. Lajista tunnetaan viisi alalajia: *sanguinea*, *normantoni*, *transfeta*, *gymnopis* ja *westralensis*. Lajin elinympäristön laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kokonaispopulaatio on yli miljoona yksilöä. Monin paikoin kaupunkien ympäristöihin on muodostunut karanneista häkkilinnuista syntyneitä populaatioita.

Elinympäristö
-------------

Lähdekakadut asuvat sekä monenlaisilla avoimilla mailla että erityisesti vesistöjä reunustavissa eukalyptus- ja mangrovemetsissä. Ne ovat äänekkäitä ja huomiota herättäviä lintuja, jotka pesimäajan ulkopuolella liikkuvat suurissa, jopa 70 000 yksilön parvissa. Ne ruokailevat maassa ja esimerkiksi riisipelloilla.

Lisääntyminen
-------------

Lisääntymisaika vaihtelee suuresti. Laji on yksiavioinen. Pesä on tavallisesti rannalla kasvavan, vanhan eukalyptuksen oksan tai rungon kolossa. Joskus se voi olla kallionhalkeamassa tai termiittikeossa. Valkoisia munia on kahdesta neljään. Muna on kooltaan 38,8 mm x 28,5 mm. Molemmat emot osallistuvat haudontaan, joka kestää noin 26 päivää. Pesäpoikasaika on 6–8 viikkoa. Molemmat emot osallistuvat myös poikasen hoitamiseen ja ruokkimiseen.

Ravinto
-------

Lähdekakadut ruokailevat enimmäkseen maassa ja syövät siemeniä, pähkinöitä, hedelmiä, marjoja, juuria sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.

Lähteet
-------

* Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
* World Parrot Trust
* Birds in Backyards

### Viitteet

1. ↑  BirdLife International: *Cacatua sanguinea* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2*.  2012. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 2.5.2014. (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q748939
* Wikispecies: Cacatua sanguinea
* ADW: Cacatua\_sanguinea
* AFD: Cacatua\_(Licmetis)\_sanguinea
* ARKive: cacatua-sanguinea
* Avibase: 5F5EBCF50911EF52
* BirdLife: 22684813
* BirdLife-Australia: little-corella
* BOW: litcor2
* eBird: litcor2
* GBIF: 2479871
* iNaturalist: 116838
* IRMNG: 10939606
* ITIS: 554845
* IUCN: 22684813
* NCBI: 274074
* Species+: 8036
* Xeno-canto: Cacatua-sanguinea

 |

 |
**Irma Tuulikki Aaltonen** (o.s. **Väisänen**, 30. lokakuuta 1919 Tyrvää – 27. lokakuuta 1998) oli suomalainen arkkitehti.

Hailuodon kirkko. Irma ja Matti Aaltonen (1972).
Ilma Aaltonen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1938 ja opiskeli arkkitehtuuria Teknillisessä korkeakoulussa, josta valmistui vuonna 1950. Hän opiskeli myös Saksassa Breslaun teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1943–1944. Breslaussa hän perehtyi erityisesti yhdyskuntasuunnitteluun. Irma Aaltonen oli avioitunut vuonna 1945 Matti Aaltosen kanssa. Matti Aaltonen opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa samaan aikaan kuin vaimonsa ja valmistui arkkitehdiksi vuonna 1952. Pariskunta työskenteli yhdessä, ensin jonkin aikaa Alvar Aallon Tukholman toimistossa ja vuodesta 1954 lähtien yhteisessä arkkitehtitoimistossa aina vuoteen 1972 asti.

Irma ja Matti Aaltosen yhteisiä suunnittelutöitä ovat muun muassa Wäinö Aaltosen museo, joka valmistui vuonna 1967 ja Hailuodon kirkko (1972). Aaltosten asemakaavasuunnitelmia ovat Espoon Karakallion ja Oulun Tuiran asemakaavat. He osallistuivat yhdessä myös Matti Aaltosen isän, akateemikko Wäinö Aaltosen tekemien muistomerkkien jalustojen ja muistomerkkien ympäristön yleissuunnitteluun, näistä tunnetuimmat ovat Hietaniemen sankarihautasuunnitelma ja marsalkka Mannerheimin hautamuistomerkin ympäristö. Irma ja Matti Aaltonen suunnittelivat sankarimuistomerkkejä myös kahdestaan, muun muassa Petäjävedelle (1953), Karstulaan (1957) ja Reposaareen (1952).

Irma Aaltonen opetti asemakaavaoppia Teknillisessä korkeakoulussa ja myöhemmin Oulun yliopistossa. Aaltoset erosivat vuonna 1973. Irma Aaltonen oli Oulun kaupungin asemakaavasuunnittelijana 1970-luvulla ja jäi sairaseläkkeelle vuonna 1978. Hän kuoli vuonna 1998. Irma ja Matti Aaltosella on kolme lasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Kaverva, Seppo: Arkkitehti Irma Aaltonen *Helsingin Sanomat*.  9.11,1998. Viitattu 25.4.2019.
2. 1 2 3  Arkkitehtiesittely: Matti Aaltonen Suomen Arkkitehtuurimuseo.  Arkistoitu 23.11.2019. Viitattu 25.4.2019.
3. 1 2  Aaltonen, Matti Johannes *Aikalaiskirja 1978*. Project Runeberg. Viitattu 25.4.2019.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |

 |
**Lies of P** on Neowiz Games ja Round8 Studion kehittämä ja Neowiz Gamesin vuonna 2023 julkaisema Soulslike toimintaroolipeli, joka perustuu osittain italialaisen Carlo Collodin vuonna 1883 julkaisemaan romaaniin Pinokkion seikkailut (ital. *Le avventure di Pinocchio*, suomennettu myös mm. nimillä *Pitkänenän seikkailut* ja *Pinokkio*). Peli on julkaistu sekä Xbox- että Playstation-pelikonsoleille sekä myös Microsoft Windows ja MacOS alustoille ja oli ehdolla vuoden 2023 Game Awards palkintogaalassa kahdessa eri kategoriassa, jotka olivat Best Art Direction (suom. paras visuaalinen ohjaus) sekä Best Role Playing Game (suom. paras roolipeli).

Peli on vahvasti ottanut inspiraatiota japanilaisen videopelikehittäjä FromSoftwaren Souls-peleistä ja pelin päätuottaja Ji-won Choi myönsi tämän jo pelin tuotantovaiheessa vuonna 2021 kuitenkin kiistäen tarkoituksenmukaisen kopioinnin.

Pelaaminen
----------

Pelissä Lies of P pelaaja ohjaa pelihahmo Pinokkiota kolmannesta persoonasta ja pelin tapahtumat sijoittuvat kuvitteellisen kaupunkiin Krat, jossa erilaiset mekaaniset nuket ovat kapinoineet ihmisiä vastaan ja ajaneet kaupungin sekasortoon. Pelaaja ohjaa hahmoa kaupungin läpi monenlaisissa eri ympäristössä taistellen mekaanisia nukkeja vastaan erilaisilla aseilla, joita pelaaja pääsee itse muokkaamaan ja päivittämään tehokkaammiksi. Pelaajan ohjaama Pinokkio kykenee väistämään vihollisten iskuja sekä torjumaan näitä ja iskemään itse takaisin sopivalla hetkellä. Tämän lisäksi pelaaja pääsee käsiksi Pinokkion omiin mekaanisiin laitteisiin, kuten tämän käteen jota voi käyttää esimerkiksi heittokoukkuna tai liekinheittimenä. Soulslike peleille tyypilliseen tapaan peli on haastava, ja haastetta lisäävät harvaan sijoitetut tallennuspisteet joista käytetään nimeä Stargazers sekä vaikeasti päihitettävät pomovastukset joita pelissä on lukuisia.

Vastaanotto
-----------

Lies of P on saanut enimmäkseen positiivisen vastaanoton useita arvosteluja kokoavan Metacritic-verkkosivuston mukaan.

Lähteet
-------

1. ↑  Lies of P Steamissä *store.steampowered.com*. Viitattu 14.2.2024.
2. ↑  NEOWIZ: Lies of P | Play Now *www.liesofp.com*. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
3. ↑  Adam Bankhurst: The Game Awards 2023 Winners: The Full List *IGN*.  8.12.2023. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
4. ↑  Bloodborne Vibes Weren’t Intentional, Say Pinocchio Souls-Like Devs *Kotaku*.  2.12.2021. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
5. ↑  Toni Turunen: Lies of P on hieman vaisu - Arvio *Gamereactor Suomi*.  19.9.2023. Viitattu 14.2.2024.
6. ↑  Travis Northup: Lies of P Review *IGN*.  13.9.2023. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
7. ↑  Lies of P *www.metacritic.com*. Viitattu 14.2.2024. (englanniksi)
Keisarin kanslian III osaston ensimmäinen johtaja Aleksandr von Benckendorff.
**Keisarin kanslian kolmas osasto** (ven. Третье отделение Собственной Его Императорского Величества канцелярии, *Tretje otdelenije Sobstvennoi Jego Imperatorskogo Velitšestva kantseljarii*) oli Venäjän keisarikunnassa vuosina 1826–1880 toiminut salaisen poliisin hallinto, joka oli osa Hänen keisarillisen majesteettinsa omaa kansliaa.

Organisaatio
------------

Vuonna 1825 valtaan noussut keisari Nikolai I laajensi aiempien hallitsijoiden käytössä olleen kanslian organisaatioksi, jonka viisi osastoa olivat suoraan keisarin komennossa ja joka oli muiden instituutioiden yläpuolella. Kolmatta osastoa eli salaista poliisia johti vuoteen 1844 asti kenraali ja baltiansaksalainen kreivi Aleksandr von Benckendorff. Hän oli samalla Venäjän santarmikunnan päällikkö, ja santarmisto liitettiin virallisestikin osaston alaisuuteen vuonna 1839.

Benckendorffin jälkeen osastoa johti vuoteen 1856 asti kreivi Aleksei Fjodorovitš Orlov ja tämän jälkeen ruhtinas Vasili Andrejevitš Dolgorukov vuoteen 1866 saakka.

Tehtävät
--------

Osaston tehtävänä oli koota tietoja kansalaisten mielialoista, pitää silmällä lehdistöä, kirjojen julkaisemista ja poliittisesti epäluotettavia henkilöitä, valvoa Venäjällä oleskelleita ulkomaan kansalaisia, paljastaa "valheellisten huhujen" levittäjiä ja lukea yksityiskirjeitä. Lisäksi sen tuli taistella valtionhallinnon mielivaltaa ja korruptiota vastaan. 1840-luvulla perustettiin toimisto, jonka tehtävänä oli valvoa venäläisiä ulkomailla. Kolmanteen osastoon kuului 6 000 santarmin poliisirykmentti.

Lähteet
-------

1. 1 2   Jangfeldt, Bengt: *Venäjä. Aatteet ja ideat Pietari Suuresta Putiniin*, s. 57. Siltala, 2022. ISBN 978-952-388-137-2.
2. ↑  Osmo Jussila: "Keisarikunnan moraalilääkärit: Poliittinen santarmivalvonta Suomessa 1800-luvulla", s. 9–10 teoksessa *Ajankohta: Poliittisen historian vuosikirja 1994* (toim. Mikko Majander). Helsingin yliopiston poliittisen historian laitoksen julkaisuja. Tutkijaliitto, Helsinki 1993.
**Roger Wendoverilainen** (k. 6. toukokuuta 1236) oli englantilainen benediktiinimunkki ja kronikoitsija. Hän syntyi luultavasti Buckinghamshiren Wendoverissa, mistä hän on saanut nimensä. Roger Wendoverilainen on ensimmäinen Saint Albansin luostarin merkittävistä kronikoitsijoista. Roger Wendoverilainen kirjoitti luostarissa kronikkansa *Flores historiarum*in, joka alkaa luomishetkestä ja päättyy vuoteen 1235. Kronikasta on julkaistu 1800-luvulla tarkistetut painokset, muun muassa H. G. Hewlettin vuosina 1886-1889 julkaistu kolmen niteen painos.

Lähteet
-------

1. ↑  Roger of Wendover *The Catholic Encyclopedia*. Viitattu 1.3.2020. (englanniksi)
2. ↑  Roger af Wendover *Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 23. Retzius - Ryssland / 617-618*. Project Runeberg. Viitattu 7.10.2021. (ruotsiksi)
3. ↑  Flores historiarum – The flowers of history Finna.fi. Viitattu 7.10.2021.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Portugali
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
Louis Antoine, Angoulêmen herttua, tuntemattoman tekijän maalaama muotokuva.
**Louis Antoine de Bourbon, Angoulêmen herttua** (6. elokuuta 1775 Versailles, Ranska – 3. kesäkuuta 1844 Görz, Itävallan keisarikunta) oli Ranskan kuninkaan Kaarle X:n vanhin poika ja Ranskan viimeinen Bourbon-sukuinen kruununprinssi eli dauphin.

Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen Angoulême asui vuosia maanpaossa isänsä kanssa. Vuonna 1799 hän nai serkkunsa Marie-Thérèse Charlotten, joka oli kuningas Ludvig XVI:n ja kuningatar Marie Antoinetten tytär. Angoulême asui pitkään Puolassa ja Englannissa, kunnes palasi Ranskaan Bourbon-restauraation alkaessa vuonna 1814. Napoleonin palatessa vielä kerran valtaan vuonna 1815 Angoulême johti rojalistien joukkoja eteläisessä Rhônen laaksossa, mutta ei saanut Napoleonia pysäytettyä. Napoleonin kukistumisen jälkeen Angoulême palveli sotilaana setäänsä kuningas Ludvig XVIII:ta ja johti vuonna 1823 ranskalaisia joukkoja, jotka auttoivat Bourbon-sukuista Espanjan kuningasta Ferdinand VII:tä kapinan kukistamisessa. Isänsä hallitessa vuosina 1824–1830 Angoulême oli kruununprinssinä.

Kaarle X:n luopuessa kruunusta heinäkuun vallankumouksen seurauksena 2. elokuuta 1830 Angoulêmesta tuli teknisesti Ranskan kuningas nimellä Ludvig XIX. Hän kuitenkin luopui vaateistaan kruunuun jo kahdenkymmenen minuutin kuluttua, mikä mainitaan joskus historian lyhimpänä hallitsijakautena. Hän vietti lopun ikänsä maanpaossa. Kaarle X:n kuoltua vuonna 1836 Ludvig XIX julistautui uudelleen lailliseksi kuninkaaksi, mutta osa Ranskan legitimisteistä asettui kannattamaan kruununtavoittelijaksi hänen veljenpoikaansa Chambordin kreiviä. He molemmat asuivat vuodesta 1838 Itävallan Görzissä (nyk. Gorizia Italiassa) kansleri Klemens von Metternichin suojeluksessa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Louis-Antoine de Bourbon, duke d’Angoulême (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*. Viitattu 31.3.2013.
2. ↑  Norris ja Ross McWhirter: *Guinnessin Ennätysten kirja*, s. 182. Suomentanut Juhani Stenqvist, Matti Käki. Otava, 1968 (vanhin suomenkielinen painos).
3. ↑  *Nordisk familjebok* (1904), s. 1026 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 18.10.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ludvig XIX** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Belgia
* Yhdysvallat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Karen Akers** (oik. Karen Orth-Pallavicini, s. 13. lokakuuta 1945 New York) on yhdysvaltalainen viihdelaulaja ja näyttelijä, joka on esiintynyt Broadway-musikaaleissa, elokuvissa ja äänilevyillä.

Akersin isä oli itävaltalaista ja sveitsinitalialaista aatelissukua, äidin sukujuurissa on venäläistä, norjalaista, ranskalaista ja irlantilaista perimää. Esiintyjänä itseoppinut Akers teki Broadway-debyyttinsä vasta 37-vuotiaana vuonna 1982 Maury Yestonin kirjoittaman, Fellinin omaelämäkerralliseen elokuvaan *8½* perustuvan musikaalin *Nine* alkuperäistuotannossa. Akers esiintyy laulajana Woody Allenin elokuvassa *Kairon purppuraruusu* (1985) ja Jack Nicholsonin hahmon rakastajattarena elokuvassa *Sydän karrella* (1986).

*Helsingin Sanomien* Markku Fagerlund luonnehti Akersia vuonna 1982 laulajaksi, jonka tulkinnat saavat nautinnon väreet kulkemaan selkäpiissä. Akersia verrattiin tuolloin Zarah Leanderiin ja Edith Piafiin, ja Fagerlundin mielestä hänessä onkin suurelle tähdelle tyypillistä karismaa.

Myös Akersin nuorempi sisar Nicole Orth-Pallavicini on näyttelijä.

Partial discography
-------------------

* 1981: *Presenting Karen Akers* - Blackwood Records
* 1982: *Karen Akers* - Rizzoli/Blackwood Records
* 1987: *In A Very Unusual Way* - Rizzoli Records
* 1994: *Just Imagine* - DRG
* 1996: *Under Paris Skies* - Cabaret Records
* 1997: *Live from Rainbow and Stars* - DRG
* 2001: *Feels Like Home* - DRG
* 2004: *If We Only Have Love* - DRG
* 2006: *Like It Was* - DRG
* 2008: *Simply Styne* - DRG

Lähteet
-------

1. ↑  Fagerlund, Markku: Tähti on syttynyt.  *Helsingin Sanomat*, 12.8.1983, s. 41. Näköislehti (maksullinen).

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Karen Akers 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
**Syväjärvi** on saareton ylänköjärvi Sodankylän lounaisosassa Lapin maakunnassa. Järvi sijaitsee saman nimisen kylän lounaispuolella ja sen pinta-ala on kolme neliökilometriä. Etäisyys Rovaniemeltä on 85 kilometriä pohjoiseen.

Maantiede
---------

Syväjärvi on kaakkois–luoteissuuntainen ja suurelta osin noin kilometrin leveä. Noin seitsemäsosa järvestä on vähintään kuusi metriä syvä.

Syväjärven kaakkoisrannalla kohoavan Syvävaaran laki on noin 90 metriä järvenpintaa korkeammalla. Järven itärantaan Syvävaaran pohjoispuolelle virtaa Markkajoki pohjoisesta. Syväjärven lounaispuolella sijaitsee Sassalinjärvi (201,4 mpy), joka vastaanottaa Syväjärven vedet Välijoen välityksellä. Järviä erottaa runsaan kilometrin levyinen kannas.

Syväjärven vesitilavuus on 10 009 000 kuutiometriä.

Syväjärvi (65.598.1.004) kuuluu Ulingasjoen valuma-alueeseen (65.598), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Meltausjoen valuma-alue (65.59) ja ensimmäinen jakovaihe on Ala-Ounasjoen alue (65.5). Ulingasjoen valuma-alueella on yhdeksäntoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Syväjärvi on toiseksi laajin. Sassalinjärvi on laajin ja Matala Vuontisjärvi on kolmanneksi laajin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Syväjärvi (sijainti maastokartalla) *Karttapaikka*. Helsinki:  Maanmittauslaitos. Viitattu 12.2.2024.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Ympäristö.fi : Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta Ympäristötiedon hallintajärjestelmä Hertta. Viitattu 12.2.2024.
3. ↑  Syväjärvi (65.598.1.004) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 12.2.2024.
4. ↑  Ulingasjoen valuma-alue (65.598) *Järvi-meriwiki*. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 12.2.2024.
Natsi-Saksan lippu
**Völkische Bewegung,** suomeksi **Kansallinen liike** *tai **Völkistinen liike*** oli saksalainen etnonationalistinen liike joka oli aktiivinen Natsi-Saksan aikoina ja sitä ennen. Aate nousi valtavirtaan 1870-luvulla, ja sen ideologiaa voi luonnehtia rasistiseksi ja juutalaisvastaiseksi. Viha juutalaisia kohtaan alkoi 1900-luvun alussa, ja völkistit näkivät juutalaiset ulkomaalaisina ja katsoivat, että he eivät kuuluneet pohjoiseen rotuun eivätkä arjalaiseen rotuun.

Völkistit myös kunnioitivat agrarismia ja populismia ja vastustivat 1900-luvun kasvavaa modernismia yhteiskunnassa. Völkistinen liike myös uskoi kansalliseen herätykseen ja siihen, että tämä herätys tapahtuisi ainoastaan kristinuskon saksalaistamisen kautta tai kristillisyyden hylkäämisen myötä.

Katso myös
----------

* Fasismi
* Heinrich Himmler, tunnettu völkisti
* Uuspakanuus

Lähteet
-------

1. ↑  Peter Longerich: *Holocaust: The Nazi Persecution and Murder of the Jews*. OUP Oxford, 2010-04-14. ISBN 978-0-19-161347-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.9.2023). en
2. ↑  Carrie B. Dohe: *Jung's Wandering Archetype: Race and religion in analytical psychology*. Routledge, 2016-07-01. ISBN 978-1-317-49807-0. Teoksen verkkoversio (viitattu 20.9.2023). en
3. ↑  Samuel Koehne: Were the National Socialists a Völkisch Party? Paganism, Christianity, and the Nazi Christmas.  *Central European History*, 2014-12, 47. vsk, nro 4, s. 760–790. doi:10.1017/S0008938914001897. ISSN 0008-9389. Artikkelin verkkoversio.  en
Kirnu
Lähikuva
**Kirnu** on vuoristorata, joka sijaitsee Linnanmäen huvipuistossa Helsingissä. Se otettiin käyttöön 2007 kauden avajaisissa 27. huhtikuuta.

Radan on valmistanut sveitsiläinen huvipuistolaitevalmistaja Intamin AG. Kirnu on Suomen ensimmäinen ns. 4th Dimension -rata eli rata, jossa istuimet on sijoitettu radan viereen eikä sen päälle tai alle, kuten tavallisesti. Istuimet pyörivät vapaasti ympäri ajon aikana. Radan pituus on 142 metriä ja korkeus 25,4 metriä. Vaunut saavuttavat radalla 60 km/h huippunopeuden. Vaunuja kulkee radalla yhteensä kolme, ja jokaiseen mahtuu kahdeksan matkustajaa. Matkustajan vähimmäispituus laitteeseen on 140 cm ja teoreettinen enimmäispituus 195 cm turvakaarten mitoitusten vuoksi. Kirnun käyttökapasiteetti on n. 640 henkilöä tunnissa, ja yksi kierros kestää 42 sekuntia. Laite maksoi noin kolme miljoonaa euroa.

Onnettomuuksia
--------------

Kirnu asetettiin käyttökieltoon 16. toukokuuta 2007 sattuneen tapaturman johdosta, jossa kyydissä ollut mies loukkasi jalkansa. Käyttötauon aikana laitetta testattiin ja myös laitteen jarrut uusittiin.

Heinäkuussa 2014 laite oli suljettuna pari viikkoa, koska Espanjan Benidormissa sijaitsevassa vastaavassa laitteessa tapahtui kuolemaan johtanut onnettomuus. Onnettomuus johtui todennäköisesti Espanjan huvipuiston tekemistä muutoksista laitteen turvapuomijärjestelmiin, jotka oli tehty ilman laitevalmistajan hyväksyntää. Kirnuun päätettiin vaihtaa uudet istuimet tämän takia.

Lähteet
-------

1. ↑  Roller Coaster DataBasen sivu Kirnusta
2. ↑  Ilta-Sanomat 19.5.2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Teenager killed after being thrown from roller-coaster called Hell at Benidorm theme park  7 July 2014. Mirror.com. Viitattu 8 July 2014.
4. ↑  'British' teenager dies after 'falling from rollercoaster' at the Terra Mitica in Benidorm  7 July 2014. Independent.uk. Viitattu 8 July 2014.
5. ↑  Linnanmäki sulki Kirnun - mies kuoli vastaavassa laitteessa Espanjassa  8 July 2014. yle.fi. Viitattu 8 July 2014.
6. ↑  Kirnu aukeaa jälleen yleisölle – Linnanmäki vaihtaa laitteen istuimet  17. heinäkuuta 2014. yle.fi.  Arkistoitu 19.7.2014. Viitattu 23. heinäkuuta 2014.
Riian metroon suunnitellut linjat
Voitonpuiston aseman havainnekuva
**Riian metro** (latv. *Rīgas metro*) oli Latvian pääkaupunkiin Riikaan Neuvostoliiton aikaan suunniteltu metro, jota ei kuitenkaan toteutettu.

Toisen maailmansodan jälkeen Riian väkiluku oli kasvanut nopeasti, ja kaupungin liikenneyhteydet tarvitsivat uudistamista. Väinäjoen ylittäviä siltoja oli vain yksi, ja se ruuhkautui usein työläisten matkustaessa Ziepniekkalnsin, Zolitūden ja Imantan lähiöistä VEF-elektroniikkayhtiön laitoksiin vastarannalle.

Ennen metron rakentamispäätöstä Riikaan harkittiin myös paikallisjunaliikenteen laajentamista uusilla asemilla sekä suurnopeusraitiovaunuja, joista jälkimmäinen ratkaisu olisi ollut Neuvostoliiton ensimmäinen. Näiden vaihtoehtojen ei kuitenkaan laskettu olevan riittäviä ongelmien ratkaisussa. Vuonna 1976 annettiin määräys alkaa tutkia metroverkon taloudellisia ja rakentamiseen liittyviä tekijöitä.

Moskovalainen Megiprotrans-instituutti julkisti vuonna 1977 ensimmäiset suunnitelmat Riian metrolle. Metroon suunniteltiin kahta linjaa, joista toisen pääteasema olisi ollut Zasulauksin rautatieasemalla, mistä olisi ollut jatkoyhteys suosittuun Jūrmalan rantalomakaupunkiin. Ensimmäisen linjan arvioitiin olevan valmis vuonna 1990.

1980-luvulla Riian metrosuunnitelmaan lisättiin vielä kolmas linja, mutta koko projektia vaikeutti se, että maaperä ei soveltunut metrotunneleiden rakentamiseen. Väinäjoen suiston maaperä koostuu dolomiitista ja hiekkakivestä, ja pelättiin, että metrotunnelit saattaisivat saada niiden yläpuolella sijaitsevat rakennukset romahtamaan. Vuonna 1980 vastuu metroprojektista siirrettiin leningradilaiselle Lenmetroprojekt-instituutille – Leningradiin oltiin aiemmin rakennettu onnistuneesti metroverkko, huolimatta Riian kanssa samankaltaisista maaperän tuottamista haasteista.

1980-luvun lopulla metroprojekti oli jo likimain valmis aloitettavaksi, mutta sitä asettuivat vastustamaan ympäristönsuojelijat ja Latvian itsenäisyysliikkeen kannattajat, jolloin projekti hylättiin lopullisesti.

Riian väkiluku on laskenut vuodesta 1989 lähtien. Se on Euroopan unionin väkiluvultaan suurin pääkaupunki, jossa ei ole metroverkkoa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Mawhood, Will: The Unbuilt Soviet Metro System that Haunts Latvia's Capital: Beginnings *Deep Baltic*.  30.5.2019. Viitattu 28.8.2021. (englanniksi)
**Suolapatsas** on kuivuneista suolakiteistä muodostunut patsas.*lähde?*

Sanaa käytetään myös kuvaannollisesti merkitsemään liikkumattomana, paikalleen jähmettyneenä olemista: "Seisoi kuin suolapatsas".

Raamatussa kerrotaan, että Lootin vaimo muuttui suolapatsaaksi. Jumala käski Lootia lähtemään Sodomasta ennen kaupungin tuhoa. Loot pakeni perheineen, ja Jumala tuhosi Sodoman ja Gomorran kaupungit. Matkalla Lootin vaimo jäi Jumalan kiellosta huolimatta katselemaan tuhoa. Hän muuttui Jumalan tuomion mukaisesti suolapatsaaksi.

Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva Viisauden kirja mainitsee suolapatsaan epäuskoisen sielun muistomerkkinä.

Jordanin laaksossa sijaitsee Lootin vaimon suolapilarina pidetty vuorisuolasta muodostunut patsas tai pilari.

Leikki
------

Suolapatsas on kolmen hengen leikki. Leikissä yksi seisoo kahden muun välissä jalat maassa kuin suolapatsas. Kaksi muuta työntävät häntä puolelta toiselle ja ottavat kiinni.

Lähteet
-------

1. ↑  Kielitoimiston sanakirja *www.kielitoimistonsanakirja.fi*. Viitattu 8.1.2018.
2. ↑  1 Moos 19 *Vanha Testamentti*. Viitattu 21.4.2017.
3. ↑  Viisauden kirja 10:7: "suolapatsas, joka kohoaa epäuskoisen sielun muistomerkkinä"
4. ↑  Vanhan liiton historiallisuus
5. ↑  Olympiakasvatus (Arkistoitu – Internet Archive) Edu.fi
Carl Wahlbom 1830.
**Johan Wilhelm Carl Wahlbom** (1810–1858) oli ruotsalainen taidemaalari.

Kustaa II Aadolfin kuolema Lützenin taistelussa.
Wahlbom suunnitteli sotilasuraa mutta aloitti kuitenkin opiskelun Tukholman taideakatemiassa. Hän harjoitti kuvanveistoa ja opetti voimistelua, joten hän perehtyi ihmisen anatomiaan. Alkuun hän toimi vain piirtäjänä ja etsaajana ja kuvitti muun muassa Per Henrik Lingin teoksen *Asarna* ja Gustaf Henrik Mellinin ja Niclas Hans Thomsonin teoksen *Museum för naturvetenskap, konst och historia* sekä yhdessä Karl August Nicanderin kanssa julkaisemansa teoksen *Fosterländska bilder 1520–1632*.

Wahlbom opiskeli vuodesta 1838 Pariisissa varsinaista maalausta sekä taideakatemian matkarahalla vuodesta 1842 Roomassa. Hän palasi Ruotsiin 1848 mutta lähti 1851 hoitamaan terveyttään ja oleskeli myöhemminkin useaan otteeseen ulkomailla. Hän erikoistui eläin- ja historiallisiin maalauksiin, joista tunnetuimpia ovat Tukholmassa Kansallismuseossa olevat *Kustaa II Aadolf Stuhmin taistelussa* (1854), *Kustaa II Aadolfin ruumis löydetään Lützenin kentältä* (1855) ja *Kustaa II Aädolfin kuolema* (1855).

Lähteet
-------

1. 1 2  Wahlbom, Johan Wilhelm Carl, Tietosanakirja. Osa 10, palsta 423. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1919

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Carl Wahlbom** Wikimedia Commonsissa
**Eläinpopulaatio** on eläinkunnan populaatio eli niiden eläinyksilöiden joukko, jotka kuuluvat samaan lajiin ja elävät samanaikaisesti samalla alueella.

Eläinpopulaation koon arvioimiseksi ja kannan vaihtelujen selvittämiseksi käytetään usein yksilöiden merkitsemismenetelmää. Tällöin yksilöitä merkitään metallisilla ja muovisilla merkeillä. Hyönteispopulaatioiden koon ja kantojen tutkiminen on haasteellista, koska esimerkiksi monet perhoslajit elävät aikuismuodossaan vain muutaman viikon. Eläinlajit ovat aina luonnon kiertokulussa kuluttajia, joten eläinpopulaatioiden koko on aina pienempi kuin kasvipopulaatioiden. Joskus eläinpopulaatiossa toista sukupuolta on palajon vähemmän kuin toista ja tällöin vähälukuisemman sukupuolen yksilöt saavat todennäköisesti enemmän jälkeläisiä kuin runsaslukuisemman sukupuolen yksilöt. Joissakin eläinlajeissa, joissa naaraita on huomattavasti enemmän kuin uroksia, naaraspuoliset jälkeläiset auttavat myöhemmin syntyneiden poikasten hoidossa.

Lähteet
-------

1. ↑  Ilkka Hanski, Jan Lindström, Jari Niemelä, Hannu Pietiläinen, Esa Ranta: *Ekologia*, s. 226-240. WSOY, 1998. ISBN 951-0-21981-9.
Tenochtitlánin asteekkien liittolaiskuningas, Texcocon Nezahualcoyotl teoksessa Codex Ixtlilxochitl.
**Texcoco** (klassiseksi nahuatliksi *Tetzco(h)co*) oli ennen espanjalaisten tuloa asteekkien liittolaiskaupunki Meksikon laaksossa Texcoco-järven itärannan lähellä. Siellä asui kansa nimeltä Acolhua, joka oli asteekeille sukua. Texcocon johtaja Nezahualcoyotl (1403–1473) auttoi asteekkeja heille vihamieliseksi kääntyneiden tepaneekkien kukistamisessa. Ennen espanjalaisvalloitusta kaupungissa asui 24 000 ihmistä ja sen ala oli 450 hehtaaria.

Texcoco eli Tetzcoco, acolhuoiden asuinpaikka
---------------------------------------------

Texcoco tai Tezcoco oli nykyisessä Meksikon laaksossa sijainnut asteekkien sukulaiskulttuurin Acolhuan asuttama kaupunki. Texcoco oli silloisen suuren Texcoco-järven itäisellä rannalla. 

*Acolhua* oli nahuatlia puhuva kansa, joka saapui Meksikon laaksoon noin vuonna 1200.
Acolhuaa ei saa sekoittaa Culhuaan. Acolhuoita muistuttavia nahuatlia puhuvia kulttuureja olivat noihin aikoihin asteekit, tepaneekit, Chalco ja Xochimilca.

Texcocon kaupungin perustivat ehkä chichimekit 1200-luvulla.
Noin 1337 acolhuat ajoivat chichimekit Texcocosta pois tepaneekkien avustamana. Ajatellaan että varhaiset acolhuoiden johtajat puhuivat alueen alkukieltä otomia, ja nahuatl määrättiin kieleksi vasta kuningas Techotlalatzinin aikaan noin 1357/1377-1409. Näihin aikoihin tepaneekkien kaupungin Azcapotzalcon vaikutus tai jopa löyhä ohjaus ulottui Texcocoon, joka joutui maksamaan tepaneekeille veroa. 
Uusi 1409 valtaistuimelle noussut Texcocon johtaja Ixtlilxochitli I otti vuonna 1414 itselleen tittelin *Chichimeca Tecuhtli*, "kikimeekkien herra", ja aikoi solmia liiton Tenochtitlanin asteekkien kanssa, mutta asteekkijohtaja Huitzilihuitl torjui ajatuksen, samoin kuin myöhemmin hänen poikansa Chimalpopocaa. Tämä lienee johtunut siitä, että
asteekkien päällikkö oli naimisissa tepeneekkijohtajan tyttären kanssa.

Texcocon johtaja Ixtlilxochitli I hyökkäsi Azcapozalcoon, tepaneekkien pääkaupunkiin, ja onnistuikin saartamaan sitä pitkään, mutta koska ei kyennyt valtaamaan sitä, palasi tyhjin toimin takaisin. 

Tepaneekkijohtaja Tezozomocin kostoretki syöksi Ixtlilxochitli I:n vallasta vuonna 1418.

Kymmenen vuotta myöhemmin Huexotzingoon paennut Ixtlilxochitli I:n poika Nezahualcoyotl (1403 - 1473) kukisti yhdessä asteekkien ja monien muiden kanssa tepaneekit, ja liittyi asteekkien ja Tlacopanin kanssa kolmiliittoon. Texcocosta tuli tällöin asteekkien valtakunnan toiseksi tärkein kaupunki. Nezahualcoyotl oli merkittävä filosofi ja runoilija säilyneiden tietojen mukaan.
Hän keräsi puutarhaan ja eläintarhaan eksoottisia eläimiä ja kasveja valtakunnan eri seuduilta.
Nezahualpilli (1464-1515) jatkoi isänsä perinteitä. 1520 espanjalaisvalloittaja Hernan Cortéz tappoi viimeisen Texcocon hallitsijan Cacamatzinin ja myös pian valtaistuimelle nousseen Coanacochin ja pani valtaistuimelle nukkehallitsijaksi kristinuskoon kääntyneen
Ixtlilxochitl II:n vuonna 1525.
Viimeinen espanjalaisten tukema *tlatoani*-tyyppinen Texcocon johtaja oli Antonio Pimentel Tlahuitoltzin.
**Kreikan–Turkin sota** käytiin vuonna 1897 Kreikan kuningaskunnan ja Osmanien valtakunnan välillä. Sodan välittömänä syttymissyynä oli Kreikan pyrkimys ottaa haltuunsa turkkilaisten hallitsema Kreeta, jonka kreikkalaisortodoksinen väestö oli jo pitkään halunnut liittyä Kreikkaan.

Taustaa
-------

Toukokuussa 1896 Kreetan kapina sai Kreikassa aikaan kansalliskiihkon, ja maassa ryhdyttiin suuriin varustelutoimiin. Koko Kreikan maa-armeija, joka oli perintöprinssi Konstantinin komennossa, lähetettiin Thessaliaan. Samaan aikaan eversti Timoléon Vássos rantautti Kreetalle kreikkalaisen sotilasosaston ja julisti kuningas Yrjö I:n nimissä ottaneensa saaren haltuunsa 15. helmikuuta 1897. Kun Kreikka ei vetänyt joukkojaan pois, Euroopan suurvallat julistivat Kreetan saartoon. Turkki aloitti sodan 17. huhtikuuta koottuaan Edhem Paššan johtamat huomattavat sotasjoukot rajalle.

Sodan kulku
-----------

Sodassa Turkki menestyi ylivoimaisesti. Voitettuaan kreikkalaiset Týrnavoksessa turkkilaiset valtasivat Lárisan (25.4.), ja kahden päivän taistelujen jälkeen (5.5. ja 6.5.) kreikkalaiset hylkäsivät asemansa Fársalassa ja kärsivät tappion Velestínossa (6.5.), minkä jälkeen turkkilaiset valtasivat Vóloksen (8.5.). Pian tämän jälkeen Kreikan pääarmeija kukistui Domokóksessa (18. toukokuuta), ja koska kreikkalaiset eivät olleet saaneet mitään aikaan Epeiroksessa, solmittiin aselepo 19. toukokuuta. Kreikka antoi rauhanneuvottelut Euroopan suurvaltojen tehtäväksi.

Sodan tulos
-----------

Lopullinen rauha allekirjoitettiin Istanbulissa 4.12. Kreikka joutui maksamaan sotakuluina neljä miljoonaa Turkin puntaa, jota vastaan se sai pitää Thessalian. Makedonian ja Turkin raja kuitenkin oikaistiin Turkin hyväksi. Samalla Kreikan valtionkassan hoito asetettiin kansainvälisen komission valvontaan. Toisaalta Turkki myönsi Kreetalle itsehallinnon säilyttäen sen kuitenkin nimellisesti vallassaan. Kreetan ylikomissaariksi nimitetty Kreikan prinssi Yrjö astui virkaansa joulukuussa 1898.

Epäonninen sota oli paljastanut Kreikan asevoimien puutteet. Vuonna 1900 maassa toteutettiinkin useita parannuksia, muun muassa koko sotilasjohdon siirtäminen sotaministerille.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Kreikka *Tietosanakirja*.  1909-1922. Viitattu 30.10.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Kreikan–Turkin sota (1897)** Wikimedia Commonsissa

* Helmer Winter : Thermopylain tantereilla vuonna 1897. Suomalaisen päiväkirja Kreikan-Turkin sodasta, Hakkapeliitta, 03.03.1936, nro 9, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Järjestysoikeus** oli yleistä hallintoa, järjestystä ja taloutta käsittelevä julkinen hallintoviranomainen ja tuomioistuin Suomen kauppaloissa sekä vuodesta 1960 lähtien myös uusissa kaupungeissa, joissa ei ollut raas­tuvan­oikeutta eikä maistraattia. Aikaisemminkin oli Maarianhaminan kaupungissa ollut järjestysoikeus.

Uusissa kaupungeissa järjestysoikeuden toimivalta oli hieman laajempi kuin kauppaloissa. Sen puheenjohtajan virkanimike oli järjestysmies. Kaupungeissa puheenjohtajana toimi pormestari ja jäsenet olivat neuvosmiehiä. Syyttäjänä järjestysoikeudessa oli nimismies tai erikseen määrätty syyttäjä.

Järjestysoikeuden puheenjohtajan, järjestysmiehen, tuli olla kaupungeissa aina ja kauppaloissa ensisijaisesti lakimies. Puheenjohtajan lisäksi järjestysoikeuteen kuului kaksi jäsentä. Oikeuden ohjesäännön hyväksyi kaupunginvaltuusto ja sen vahvisti sisäasiainministeriö. Oikeuden työjärjestyksen vahvisti lääninhallitus kaupunginvaltuustoa kuultuaan. 

Oikeudellisessa suhteessa järjestysmiehellä varustettu kaupunki ja kauppala on asianomaisen kihla­kunnan­oikeuden alainen.

Järjestysoikeuksia koskeva lainsäädäntö uudistettiin 1959, ja oikeudet lakkautettiin huhtikuun alussa 1978, jolloin pääosa niiden tehtävistä siirrettiin rakennuslautakunnille.

Lähteet
-------

* Uusi tietosanakirja, Tietosanakirja Oy 1962
* Otavan iso tietosanakirja, Otava 1962
* Facta 2001, WSOY 1983
* Laki kaupungin järjestysoikeudesta 21/1959

### Viitteet

1. 1 2 3  O. E:nen. Järjestysoikeus (hakusana) Tietosanakirja 1911
**Dares Fryygialainen** (m.kreik. Δάρης, *Darēs*) oli Homeroksen *Iliaan* mukaan troijalainen Hefaistoksen pappi. Häntä alettiin myöhemmin pitää historiallisena henkilönä, jonka nimiin on kirjoitettu aikalaiskuvaus Troijan sodan tapahtumista. Teoksen ainoa tunnettu versio on latinankielinen *Daretis Phrigii de excidio Troiae historia*. Vaikka teos alkaakin saatekirjeellä, jossa roomalainen 1. vuosisadalla eaa. elänyt oppinut Cornelius Nepos osoittaa latinankielisen käännöksensä Sallustiukselle, teos on ilmeisesti kirjoitettu viidennen ja kuudennen vuosisadan vaihteessa. Teoksesta on voinut olla olemassa myös kreikankielinen alkuperäisteos, johon Aelianus ehkä viittaa.

Teos on hyvin troijalaismyönteinen, ja se oli Diktys Kreetalaisen teoksen ohella niitä harvoja lähteitä, joita keskiajalla oli käytettävissä Troijan sodan tapahtumista, ja se on siten melkoisesti vaikuttanut keskiajan troijalaistaruun.

Lähteet
-------

1. ↑  Homeros: *Ilias* 5.9–28 (engl. käännös)
2. ↑  Aelianus: *Varia Historia* xi.2 ((engl. käännös))
3. ↑  Dares, Tietosanakirja osa 2, palsta 167, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1909

Aiheesta muualla
----------------

* Teos kokonaisuudessaan Latin Libraryssä (latinaksi)
* R. M. Frazerin käännös teoksesta *Daretis Phrigii de excidio Troiae historia* (englanniksi)
**Karl (Kaarle) Eugen (K. E.) Raade** (vuoteen 1906 **Randell**; 14. lokakuuta 1866 Turku – 16. heinäkuuta 1945 Turku) oli suomalainen hovioikeuden varapresidentti ja kansanedustaja.

Raaden vanhemmat olivat palotorninvartija Karl Henrik Randell ja Maria Gustava Lindroos. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lyseosta 1888 ja suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1890 sekä yleisen oikeustutkinnon 1892. Hän sai varatuomarin arvon 1895 ja työskenteli useissa tehtävissä Turun hovioikeudessa 1899–1936, vuodesta 1934 sen varapresidenttinä. Raade valittiin suomalaisen puolueen kansanedustajaksi Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Hän toimi myös Turun Suomalaisen Säästöpankin johtokunnan puheenjohtajana.

Raaden puolisona oli vuodesta 1903 taidemaalari Agnes Johanna Wittfooth, joka tunnettiin erityisesti kukka-asetelmien maalaajana. Heidän poikansa oli vuorineuvos Uolevi Raade.

Lähteet
-------

1. ↑  Raade, Karl (Kaarle) Eugen *Kokoomusbiografia*.  26.8.2009. Porvarillisen Työn Arkisto. Viitattu 27.9.2015.
2. 1 2  .aspx Kaarle Raade *Suomen kansanedustajat*. Eduskunta. Viitattu 27.9.2015.
3. 1 2 3  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
4. ↑  *Kuka kukin on 1954*, s. 674 Runeberg.org.
5. ↑  Antiikkiliike Wanha Elias : Kukkaloistoa


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| * n
* k
* m
Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1917 (ensimmäiset valtiopäivät) |
| --- |
|  |
| Eduskuntaryhmä(33) | 
* Aitamurto
* Ala-Kulju
* Alhainen
* Antila
* Arajärvi
* Haataja
* Hallsten
* Hiidenheimo
* Hyöki
* L. Ikonen
* T. Ikonen
* Ingman
* Koivisto
* Kotila
* Listo
* Malmivaara
* Nevanlinna
* Peurakoski
* Raade
* Rantakari
* Repo
* Retulainen
* Runtti
* Saari
* Sariola
* Sjöstedt-Jussila
* Taskinen
* Typpö
* Vaarala
* A. Virkkunen
* P. Virkkunen
* I. Yrjö-Koskinen

 |

 |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Eduskunta
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
*Tämä artikkeli kertoo vuosina 1782–1859 eläneestä arkkiherttuasta. Vuonna 1890 kadonnut arkkiherttua Juhana on eri henkilö.*
Arkkiherttua Juhana, Ernst Kriehuberin litografia vuodelta 1848.
**Juhana** (*Johann Baptist Josef Fabian Sebastian*; 20. tammikuuta 1782 Firenze – 11. toukokuuta 1859 Graz) oli Itävallan arkkiherttua, joka toimi sotapäällikkönä Napoleonin sodissa ja vuonna 1848 lyhyen aikaa Frankfurtin kansalliskokouksen valitsemana Saksan valtionhoitajana.

Juhanan isä oli Toscanan suurhettua, sittemmin pyhä saksalais-roomalainen keisari Leopold II. Hänen äitinsä oli Espanjan prinsessa Maria Ludovica. Juhana sai syyskuussa 1800 komentoonsa kenraali Moreauta vastaan asetetun itävaltalais-baijerilaisen armeijan, mutta kärsi tappion 3. joulukuuta Hohenlindenin taistelussa. Vuoden 1805 sodan aikana hän oli Tirolin alueen joukkojen komentajana. Vuoden 1809 sodan aikana Juhana saavutti Italiassa voiton Sacilen taistelussa 16. huhtikuuta ja eteni joukkoineen kohti Veronaa, mutta joutui perääntymään ja hävisi paluumatkalla 14. kesäkuuta Raabin taistelun. Hän yritti tuoda joukkonsa veljensä Kaarlen avuksi Wagramin taistelussa, mutta saapui paikalle liian myöhään ja itävaltalaiset kärsivät tappion. Vuonna 1815 Juhana komensi reservijoukkoja Reinin yläjuoksulla ja valtasi Hüningenin.

Juhana oli pitkään epäsuosittu Itävallan hovissa saksalaissympatioidensa sekä ausseelaisen postimestarin tyttären Anna Plochlin kanssa 1827 solmimansa epäsäätyisen avioliiton vuoksi. Hän asusteli tämän vuoksi Steiermarkissa, jossa pyrki edistämään henkistä ja taloudellista kehitystä. Hän perusti 1811 Graziin Joanneumina tunnetun suuren oppilaitoksen. Juhana palasi yllättäen valtiolliseen elämään vallankumousvuoden 1848 aikana. Kapinointia Wienistä paennut keisari Ferdinand I nimesi hänet 16. kesäkuuta sijaisekseen ja hän ryhtyi innolla purkamaan Metternichin poliittista järjestelmää. Juhana kuitenkin siirtyi 8. heinäkuuta Frankfurtiin, jossa kokoontunut saksalaisvaltioiden kansalliskokous valitsi hänet 29. heinäkuuta Saksan valtionhoitajaksi (saks. *Reichsverweser*). Ajatus Saksan yhdistymisestä ei kuitenkaan sopinut yhteen Itävallan monikansaisen valtakunnan intressien kanssa, joten valtionhoitajana Juhana oli paljolti sivussa tapahtumien kehityksestä Frankfurtissa. Preussin ja Itävallan sovittua Saksan liiton uudistamisesta – ja sen ylimmän johdon antamisesta liittokomissiolle – Juhana erosi tehtävistään 20. joulukuuta 1849. Hän asui sen jälkeen Grazissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  *Nordisk familjebok* (1910), s. 11 (ruotsiksi) Runeberg.org. Viitattu 18.7.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Juhana (Itävallan arkkiherttua)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani
	+ 2

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* RISM
* IdRef

 |

 |
**Kalsiumkarbidi** on kalsiumin ja hiilen yhdiste, CaC2. Sitä valmistetaan kuumentamalla kalsiumoksidin eli poltetun kalkin ja hiilen seosta sähköuunissa. Reaktio tapahtuu tällöin seuraavasti:

CaO + 3 C → CaC2 + CO
Kalsiumkarbidi on kiinteä aine, molekyyli­rakenteeltaan makromolekyyli, jossa hiili­atomien välillä on kolmoissidos. Se ei liukene mihinkään tavalliseen liuottimeen, mutta se reagoi kiivaasti veden kanssa muodostaen asetyleenia:

CaC2 + 2 H2O → C2H2 + Ca(OH)2.
Kalsiumkarbidia käytetäänkin pääasiassa asetyleenin valmistukseen. Asetyleenia käytetään poltto­aineena hitsauksessa sekä monien muiden orgaanisten yhdisteiden, muun muassa etikka­hapon, useiden muovien, tekokuitujen ja liimojen valmistukseen.

Kalsiumkarbidia käytetään myös lannoitteena käytetyn kalkkitypen eli kalsiumsyanamidin valmistukseen, teräksen kovettamiseen sekä pelkistimenä metallurgiassa.

Varsinkin aikaisemmin on kalsiumkarbidia käytetty myös karbidilampuissa, joissa polttoaineena käytetty asetyleeni saatiin aikaan tiputtamalla kalsiumkarbidijauheen päälle vesipisaroita. Karbidilamppuja käytettiin 1900-luvun alkupuolella muun muassa merkkivaloina autoissa ja polkupyörissä, toisinaan huonevalaistuksessakin, ennen kuin dynamon avulla aikaan saatu sähkövalo yleistyi.

Lähteet
-------

1. ↑  Calcium Carbide (Kalsiumkarbidi) *Käyttöturvallisuustiedote*.  25.10.2019. Sigma Aldrich/Merck. Viitattu 3.9.2020.
2. 1 2 3 4  Pentti Mälkönen: *Orgaaninen kemia*, s. 56–57. Otavan korkeakoulukirjasto, 1979. ISBN 951-1-05378-7.
3. 1 2  *Otavan iso Fokus, 3. osa (Ip–Kp)*, s. 1593–1594, art. Kalsium. Otava, 1973. ISBN 951-1-00051-9.
4. ↑  *Otavan iso Fokus, 1. osa (A–El)*, s. 221, art. Asetyleeni. Otava, 1973. ISBN 951-1-00273-2.
5. ↑  *Otavan iso Fokus, 3. osa (Ip–Kp)*, s. 1649, art. Kalsium. Otava, 1973. ISBN 951-1-00051-9.
6. ↑  *Pieni tietosanakirja, 2. osa (Isopurje–Maskotti)*, s. 323. Otava, 1924. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kalsiumkarbidin kansainvälinen kemikaalikortti