recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Piotr Anderszewski (2009)
**Piotr Anderszewski** (s. 4. huhtikuuta 1969 Varsova) on puolalainen pianisti.

Anderszewski aloitti pianonsoiton 6-vuotiaana. Sittemmin hän opiskeli Lyonissa, Strasbourgissa, Chopin-musiikkiyliopistossa ja Etelä-Kalifornian yliopistossa. Italiassa hän osallistui Fou Ts'ongin, Murray Perahian ja Leon Fleisherin pitämille mestarikursseille. Anderszewski osallistui Leedsin kansainväliseen pianokilpailuun vuonna 1990 eikä tullut palkituksi, mutta sai huomiota Ludwig van Beethovenin *Diabelli-muunnelmien* tulkinnallaan. Kilpailun jälkeen pianisti teki debyyttinsä Wigmore Hallissa. Vuodesta 1990 saakka hän on asunut ulkomailla, pääasiassa Pariisissa.

Anderszewski on kiertänyt kansainvälisesti Viktoria Mullovan kanssa. Hänen muita yhteistyökumppaneitaan kamarimusiikissa ovat olleet Andrzej Bauer ja sisko, viulisti Dorota Anderszewska. Ensilevytyksensä Anderszewski teki Mullovan kanssa Claude Debussyn, Leoš Janáčekin ja Sergei Prokofjevin sonaattien tulkinnoilla. Ensimmäisellä sooloalbumillaan Anderszewski soitti Johann Sebastian Bachin, Ludwig van Beethovenin ja Anton Webernin teoksia. Lisäksi hän on levyttänyt Robert Schumannin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Frédéric Chopinin, Karol Szymanowskin ja Dmitri Šostakovitšin teoksia. Monilla levytyksillään Anderszewski on saanut palkintoja, kuten Echo Klassik -palkintoja ja BBC Music Magazinen palkintoja. Vuosina 2001 ja 2005 hän oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi.

Orkestereita, joiden kanssa Anderszewski on soittanut, ovat olleet muiden muassa Berliinin filharmonikot, Lontoon sinfoniaorkesteri, Royal Philharmonic Orchestra, Philadelphian orkesteri ja Concertgebouw-orkesteri. Vuonna 2015 hänelle myönnettiin Polonia Restituta -ritarikunnan risti.

Anderszewski on esiintynyt eräissä dokumenteissa, kuten Bruno Monsaingeonin taiteilijakuvassa *Piotr Anderszewski – Unquiet Traveller*. Vuonna 2016 Anderszewski itse teki Varsovaa kuvaavan elokuvan *Je m'appelle Varsovie*.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Piotr Anderszewski Culture.pl


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Latvia
* Tšekki
	+ 2
* Kroatia
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
Mostarin silta vuonna 1930.
**Mostarin vanha silta** (bosn. *Stari most*) on Neretvajoen yli johtava silta Mostarissa Bosnia-Hertsegovinassa.

Stari mostin pituus on 29 metriä ja leveys neljä metriä. Siltaholvin korkeus Neretvan keskimääräisestä vedenpinnasta on noin 19 metriä. Sillan arkkitehtuurissa poikkeuksellista on rakenteen sirous. Jos kaiteita ei oteta huomioon, silta on ohuimmillaan keskikohdastaan 77 senttimetriä paksu. Tenelija-kalkkikivestä rakennettu silta yhdistää bosniakkienemmistöisen Itä-Mostarin ja kroaattienemmistöisen Länsi-Mostarin toisiinsa. Mostarin vanhakaupunki levittyy joen kummallekin rannalle sillan ympärille.

Mostarin vanhan sillan suunnitteli turkkilaisarkkitehti Mimar Hajrudin, joka myös johti yhdeksän vuotta (1557–1566) kestäneitä rakennustöitä. Hajrudinin palkkaamat työmiehet olivat pääosin paikallisia. Samalla paikalla oli aiemmin ollut puisia siltoja, mutta Hajrudinin yksikaarinen Stari most oli ensimmäinen kivisilta yli Neretvajoen. Sillan ympärille rakentunut Mostarin kaupunki sai nimensä siltavahtien (bosn. *mostari*) mukaan.

Stari mostista tuli Mostarin ja koko Bosnia-Hertsegovinan monikansallisuuden ja kansanosien rauhanomaisen rinnakkaiselon symboli. Pitkälti juuri symboliarvon vuoksi Bosnian kroaattiarmeija tuhosi sen Bosnian sodassa 9. marraskuuta 1993. Siltaa ammuttiin T-55-panssarivaunujen 100 mm tykillä noin kaksi kilometriä lounaaseen sijaitsevalta Humvuorelta käsin. Toista päivää jatkunut järjestelmällinen panssarivaunutulitus luhisti sillan noin kuudenkymmenen osuman jälkeen kello 10.16.

Sillan jälleenrakentamista alettiin kuitenkin suunnitella heti sodan loputtua ja tehtävä annettiin Firenzen teknisen yliopiston arkkitehdeille ja insinööreille. Silta oli tarkoitus rakentaa jokaista kiveä myöten täsmälleen samanlaiseksi kuin alkuperäinen. Siitä luotiin tietokonemalli, jonka perusteella kopio valmistui. Sillan kaikki 1088 valkoista kivilohkaretta haettiin samalta Bišće Poljen louhokselta kuin vanhan sillan rakennusaineet ja sen korjaus maksoi yli 15 miljoonaa euroa. Maailmanpankki ja Unesco antoivat rahaa sillan jälleenrakentamiseen. Lisäksi siihen osallistuivat muun muassa Italia, Ranska, Kroatia ja Turkki.

Heinäkuussa 2005 Stari most ympäristöineen liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon.

Lähteet
-------

* Tihomir Rozić (toim.): *Mostart. A Bridge Story*. PCU, 2004.

### Viitteet

1. ↑  Old Bridge Area of the Old City of Mostar UNESCO. Viitattu 18.7.2016. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Stari most**.
* Ennen ja jälkeen sekä tuhoutuneesta sillasta otettuja kuvia. Kuvaajana belgialainen valokuvaaja Laurent Van der Stockt - Time magazine
* Stari most Unescon maailmanperintöluettelossa
**Etelä-Jemenin konflikti** on Jemenin hallinnon ja useista ryhmistä koostuvan Etelä-Jemenin liikkeen välinen matalatempoinen konflikti. Etelä-Jemenin liike haluaa enemmän autonomiaa tai jopa itsenäistymisen Etelä-Jemenin alueelle.

Tausta
------

Etelä- ja Pohjois-Jemen yhdistyivät vuonna 1990. Valtioilla on kuitenkin erilaiset taustat. Pohjois-Jemen itsenäistyi Osmanien valtakunnasta vuonna 1918, kun taas Etelä-Jemen oli Iso-Britannian siirtomaa vuoteen 1967 saakka. Etelä-Jemenistä tuli itsenäistyttyään sosialistinen valtio.

Etelä-Jemen yritti vielä irroittautua Jemenistä vuoden 1994 sisällissodassa, mutta hallinnon asevoimat tukahduttivat itsenäistymisliikkeen nopeasti. Sittemmin alueiden varallisuus- ja tuloerot ovat kasvaneet huomattavasti pohjoisen hyväksi, vaikka etelässä on suuremmat luonnonvarat.

Historia
--------

Vuonna 2007 armeijan entiset upseerit vaativat parempia eläkkeitä ja töitä, mistä alkoivat laajamittaiset protestit ympäri Etelä-Jemeniä. Protestoijat vastustivat öljytulojen karkaamista pohjoiseen, hallinnon korruptiota sekä alueen suurtyöttömyyttä. Protestit eskaloituivat konfliktiksi vuonna 2009, kun hallituksen joukot avasivat tulen mielenosoitusta vastaan.

Konfliktin molemmat osapuolet ovat syyllistyneet väkivaltaan, ja Jemenin vallankumous syvensi konfliktia. Etelä-Jemenin liike boikotoi Jemenin presidentin vaaleja 2012 eikä suostunut rauhanneuvotteluihin seuraavana vuonna.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Hauras Jemen horjuu konfliktien keskellä global.finland:  Ulkoministeriö.  Arkistoitu 21.1.2015. Viitattu 21.1.2015.
Me 410
**Messerschmitt Me 410** *Hornisse* ("herhiläinen") oli toisen maailmansodan aikainen, Saksan ja Unkarin käyttämä raskas hävittäjälentokone. Se oli Me 210:n jatkokehittelymalli, johon oli korjattu Me 210:ä vaivannut vakausongelma.

Suunnittelu ja kehitys
----------------------

Me 210:n suunnittelu oli aloitettu jo vuonna 1939, mutta se osoittautui erittäin epävakaaksi eikä koskaan päässyt täysimittaiseen tuotantoon. Useita muutoksia tehtiin versioissa Me 210C ja D. Tutkimusten edetessä Me 210D:hen päätettiin sen sijaan ottaa käyttöön kokonaan uusi konetyyppi, Me 410.

Suurin ero Me 210:n ja 410:n välillä oli Daimler-Benz DB 603 -moottorien käyttöönotto. DB 603 -malli oli tehokkaampi kuin Me 210 C:ssä käytetty Daimler-Benz DB 605. Moottorin suorituskyvyn kasvaessa Me 410:n maksiminopeus oli 625 km/h. Huomattavasti parantuivat myös kohoamisnopeus, toimintakorkeus ja ennen kaikkea matkanopeus, joka nousi 579 kilometriin tunnissa.

Koneessa oli aikaisemmasta versiosta pidennetty nokka ja huippuluokan etureunasolakot, joita molempia oli testattu Me 210:ssä ja todettu huomattavasti käsittelyä parantavaksi. Solakot oli alun perin tarkoitus lisätä itse Me 210:een.

Toimitukset alkoivat tammikuussa 1943, kaksi vuotta myöhemmin kuin alkuperäinen suunnitelma oli vaatinut, ja jatkuivat syyskuuhun 1944 asti, jolloin yhteensä 1160 konetta oli rakennettu Messerschmittin Augsburgin ja Dornierin Münchenin tehtailla.

Lähteet
-------

Me 410 Royal Air Force museumissa. (Arkistoitu – Internet Archive)

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Messerschmitt Me 410**.
Mirga Gražinytė-Tyla
**Mirga Gražinytė-Tyla** (s. 2. huhtikuuta 1986 Vilna) on liettualainen kapellimestari.

Gražinytė-Tyla varttui musikaalisessa ympäristössä. Hän oli perheen kolmesta lapsesta vanhin. Isä oli kuoronjohtaja, äiti pianisti, isoäiti viulisti, isotäti säveltäjä ja isosetä urkuri. Gražinytė-Tyla opiskeli Kansallisessa M. K. Čiurlionis -taidekoulussa ja Grazin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistosta (valmistuminen vuonna 2007). Hän täydensi opintojaan Leipzigin konservatoriossa ja Zürichin taidekorkeakoulussa. Vuonna 2012 hän sai Salzburger Festspielen nuorten kapellimestarien palkinnon. Gražinytė-Tyla työskenteli orkesterinjohtotehtävissä Heidelbergin teatterissa ja orkesterissa vuosina 2011–2012 sekä Bernin teatterissa 2013–2014. Vuonna 2015 hänestä tuli Salzburger Landestheaterin musiikillinen johtaja. Hän pääsi myös johtamaan Los Angelesin filharmonikkoja ennen nimitystään Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin seuraavaksi musiikilliseksi johtajaksi helmikuussa 2016. Ensimmäisen kerran Gražinytė-Tyla johti kyseistä orkesteria konsertissa elokuussa 2016. Hän oli ensimmäinen orkesterin johtajan tehtäviin valittu nainen. Hänen edeltäjänään oli toiminut Andris Nelsons.

Gražinytė-Tyla johti sellisti Sheku Kanneh-Masonin esiintymistä konsertissa ja tämän debyyttialbumilla. Hänen muihin yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet Yuja Wang ja Gidon Kremer. Gražinytė-Tyla solmi ensimmäisenä naiskapellimestarina pitkäaikaisen eksklusiivisen sopimuksen Deutsche Grammophonin kanssa helmikuussa 2019. Ensimmäisenä levynään hän julkaisi johtamansa esitykset kahdesta Mieczysław Weinbergin sinfoniasta. Levy sai Grammy-ehdokkuuden vuonna 2019.

Maaliskuussa 2020 Gražinytė-Tyla todettiin SARS-CoV-2-positiiviseksi. Hän oli ollut kiertämässä Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin kanssa Eurooppaa, kun konsertit jouduttiin peruuttamaan esiintymispaikkojen sulkiessa oviaan reaktiona koronaviruspandemiaan. Gražinytė-Tyla oli diagnoosin saadessaan odottamassa toista lastaan ja jäi omaehtoiseen eristykseen. Hänen ensimmäisenä lapsenaan oli syntynyt poika syksyllä 2018.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Mirga Gražinytė-Tyla AllMusic
2. 1 2 3 4 5 6  Mirga Gražinytė-Tyla: ‘British orchestras don’t have an easy life’ The Guardian
3. ↑  Paulina NALIVAIKAITĖ | Mirga Gražinytė: Flying the Flag for Lithuanian Music Music Information Centre Lithuania
4. ↑  Conductor Mirga Gražinytė-Tyla Tests Positive for Coronavirus OperaWire
5. ↑  Breaking: Mirga has coronavirus Slipped Disc

Aiheesta muualla
----------------

* Viralliset sivut (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki

 |
|  |
| Taiteenala | 
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |

 |
**Syöksyvirtausparvi** eli **derecho** (esp. 'suoraan eteenpäin') on pitkäikäinen ukkospilvien jono, johon liittyy jatkuvia, vahinkoa aiheuttavia syöksyvirtauksia yli 400 kilometrin matkalla. Tuulen puuskanopeudet syöksyvirtausparvissa ovat yleisesti yli 26 m/s, ja paikoin yli 33 m/s. Syöksyvirtausten lisäksi näissä ukkospilvijärjestelmissä voi esiintyä myös trombeja.

Syöksyvirtausparvet ovat pääasiassa kesäinen ilmiö, mutta keskileveyksillä niitä voi esiintyä mihin vuodenaikaan tahansa. Yhdysvalloissa niitä havaitaan eniten toukokuun alun ja heinäkuun lopun välillä. Yhdysvaltojen ulkopuolella syöksyvirtausparvia anaysoidaan niin harvoin, että kattavia tilastoja ei ole. Esimerkiksi Keski-Euroopassa 400 kilometriä pitkä tuhojälki ulottuu usein useaan valtioon, jolloin syöksyvirtausparvi saattaa jäädä tunnistamatta.

Syöksyvirtausparvi aiheuttaa voimakkaita tuulia ja laajoja tuhoja, ja siinä havaitaan runsaasti kaarevia tutkakaikuja. Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkospilvi tuottaa jopa 160 km/h nopeudella laskeutuvan syöksyvirtauksen, joka aiheuttaa tuhoa kaatamalla mm. puita ja asuntovaunuja. Nauhamaisessa tutkakaiussa oleva kaareuma tai pullistuma liittyy monesti pinnalla esiintyviin tuhoisiin tuuliin tai tornadoihin.

Syöksyvirtausparvi-tyypin ukkonen havaittiin Suomessa Astan päivänä 30.7.2010 ja Unton päivänä 5.7.2002, jolloin normaalia matalapainetta nopeammin liikkuva kapea pilvivalli kulki etelästä pohjoiseen. Syöksyvirtausparvi liittyi tässä tapauksessa matalapaineen arvaamattomaan syvenemiseen ja ehkä osakeskuksen muodostumiseen. Tuuli syöksyvirtauksissa saattoi olla jopa 50 m/s.

Derechon alalajit
-----------------

Syöksyvirtausparvet luokitellaan kahteen ryhmään sen mukaan, onko niiden tuhojälki lyhyt ja leveä vai pitkä ja kapea.

* Sarjasyöksyvirtausparvi - monta kaarikaikua tyypillisesti 400 km:n pituisessa rintamassa. Liittyy tavallisesti hyvin syvään matalapaineeseen. Supersolu-ukkosia ja tornadoja liittyy usein näihin syöksyvirtausparviin.
* Progressiivinen syöksyvirtausparvi: pieni ukkospilvien muodostama kaari, joka voi matkata satoja kilometrejä, jopa 1500 km ja elää melkein vuorokauden.
* Hybrididerecho: liitty syvään matalaan kuin sarjasyöksyvirtausparvi, mutta on suhteellisen pienikokoinen niin kuin progressiivinen syöksyvirtausparvi.

Katso myös
----------

* Syöksyvirtausasteikko
* Syöksyvirtaus
* Puuskarintama
* Kaarikaiku

Lähteet
-------

1. ↑  Syöksyvirtaukset Ilmatieteen laitos
2. 1 2 3 4  About Derechos NOAA-NWS-NCEP Storm Prediction Center. Viitattu 25.3.2012. (englanniksi)
3. ↑  AJ Punkka: Astasta Euroopan ensimmäinen yöllinen syöksyvirtausparvi *Myrskyvaroitus.com*.  2010.  [vanhentunut linkki]
4. ↑  Derecho NOAA. Viitattu 1.2.2013.
5. ↑  Syöksyvirtaukset *Teematietoa*. Ilmatieteen laitos. Viitattu 1.2.2013.

Aiheesta muualla
----------------

* Przybylinski: The Bow Echo
**Syö juo mies nainen** (perint.: 飲食男女; yksink.: 饮食男女; pinyin: *Yin shi nan nu*) on Ang Leen ohjaama taiwanilais-yhdysvaltalainen draamakomedia vuodelta 1994. Elokuva kuvattiin ohjaajan synnyinmaassa Taiwanilla, ja sitä pidetään Leen läpimurtona Aasian ulkopuolisille markkinoille. Tämän jälkeen Lee pääsi ohjaamaan kansainvälisiä suurtuotantoja muun muassa Hollywoodiin. Elokuva päättää Ang Leen trilogian, jonka aiemmat osat olivat *Pushing Hands* (1992) ja *Hääjuhla* (1993).

Juoni
-----

Makuaistinsa menettänyt vanha mestarikokki Zhu elää Taipeissa isossa talossaan yhdessä kolmen naimattoman tyttärensä kanssa. Yksi heistä on kristityksi kääntynyt kemian opettaja, toinen lentoyhtiön päällikkö, ja kolmas vasta opiskelija. Heidän yhteinen elämänsä keskittyy sunnuntaisiin illallisrituaaleihin. Elokuvan teemoja ovat perheen sisäiset suhteet ja pyrkimykset ylittää sukupolvien kuilu ruoanlaiton ja ruokapöytäkeskustelujen avulla.

Rooleissa
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  Lang Xiong  | … |  isä Zhu
  |
|  Wu Qianlian  | … |  Zhu Jiaqian, liikenainen
  |
|  Yang Guimei  | … |  Zhu Jiazhen, opettaja
  |
|  Wang Yuwen  | … |  Zhu Jianing, opiskelija, pikaruokalan työntekijä
  |
|  Tang Yuqian  | … |  Shan Shan
  |

Vastaanotto ja myöhempi arvostus
--------------------------------

Suopeat arvostelut ympäri maailmaa saanut elokuva tuotti muun muassa kuusi ehdokkuutta Film Independent Spirit Awards -gaalassa 1995 sekä parhaan vieraskielisen elokuvan ehdokkuuden sekä Oscareissa, Golden Globessa että brittiläisessä Baftassa. Asia-Pacific-filmijuhlilla se palkittiin parhaana elokuvana ja leikkauksestaan.

*The New York Timesin* kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.

Lähteet
-------

1. 1 2  Syö juo mies nainen *Yle Teema*.  2.2.2009. Viitattu 17.9.2017.
2. ↑  The Best 1,000 Movies Ever Made. (Perustuu teokseen *The New York Times Guide to the Best 1,000 Movies Ever Made*, St. Martin's Griffin 2004.) *The New York Times*.  Arkistoitu 11.7.2016. Viitattu 31.7.2017. (englanniksi)
3. ↑  The 100 greatest foreign-language films *BBC Culture*.  30.10.2018. Viitattu 14.11.2018. (englanniksi)

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Eat Drink Man Woman
**Mirian I** (georg. მირიანი), tarkemmin **Mirvan** (georg. მირვანი), oli Kartlin eli antiikin lähteiden nimellä Iberia tunteman muinaisen georgialaisen kuningaskunnan kuningas. Keskiaikaiset georgialaiset kronikat pitävät häntä Iberian kolmantena hallitsijana. Professori Cyril Toumanoff on ehdottanut vuosia 159–109 eaa. hänen hallintonsa mahdolliseksi ajankohdaksi.

Kronikan mukaan Iberian toinen kuningas Saurmag I kuoli ilman miespuolista perillistä. Dynastia selviytyi naissukulinjassa, kun Saurmagin tytär meni naimisiin Mirvanin kanssa. Häneen viitataan kertomuksessa nimellä Nebrotiani (georg. ნებროთიანი), joka tarkoittaa "Nimrodin rotua" ja näyttää olevan geneerinen muinaisen Iranin aatelisiin viittaava termi. Hänen kerrotaan lisäksi kukistaneen vuoristolaisten hyökkäyksen Kakhetiin, ja hänen ansiokseen luetaan Darielin solan linnoittaminen.

Lähteet
-------

1. ↑  Toumanoff, Cyril: *Studies in Christian Caucasian History*, s. 317. Georgetown University Press, 1963.
2. ↑  Rapp, Stephen H.: *Studies In Medieval Georgian Historiography: Early Texts And Eurasian Contexts*, s. 281. Peeters Bvba, 2003. ISBN 90-429-1318-5..


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä:**Saurmag I** | **Iberian kuningas**159 eaa.–109 eaa. | Seuraaja:**Parnadžom** |
**Syöjätär** on kansanrunoudessa ja saduissa paha naisolento. Syöjätär voi tarkoittaa myös viettelijätärtä, miestennielijää.

Saduissa ja taruissa syöjätär on noita-akkaa muistuttava perinteinen hahmo. Syöjätär on paha ja vaarallinen aikuinen tai vanha nainen. Joissain tarinoissa se kykenee uskomattomiin taikuuksiin ja voi syödä hetkessä monta ihmistä, toisissa se taas tyytyy viettelyyn ja juonitteluun. Joillakin syöjättärillä on jopa piirteitä eri muinaisuskontojen naispaholaisista.

Syöjätär suomalaisessa perinteessä
----------------------------------

Suomalaisessa mytologiassa ja kansanperinteessä syöjätär on paha henki. Kristfrid Gananderin alun perin vuonna 1789 julkaistussa suomalaisen mytologian sanakirjassa Mythologia Fennica syöjätär on naaraspiru ja puolipeikko. Syöjätär on yksi antropofageista, julma ja suuri lihansyöjätär sekä kivien haltiatar.

Elias Lönnrotin kokoamassa teoksessa *Suomen kansan muinaisia loitsurunoja* syöjätär on paha henki tai noita, jota voidaan käyttää manattaessa. Syöjätär mainitaan muiden pahojen henkien, kuten Hiiden, Perkeleen ja Louhen kanssa.

Vaan kun ei totelle tuosta
Eikä vaajanne välehen
Omp' on Syöjätär meressä
Joll' on suu keskellä päätä
Kieli keskellä kitoa
Syönyt on sataki miestä
Tuhonnut tuhat urosta;
Se nyt syököhön sinunki
Leivän syötäväyestä
Pion piettäväyestä!

  

Syöjätär paha emäntä
Ilakehetar rauan eukko
Survoi rauan suurumia
Telkytti teräsneniä
Eautaisella kalliolla
Leppäisessä huhmaressa
Leppäisellä petkelellä
Leppäisen tuvan sisässä
Minkä survoi, senpä siekloi
Appoi noita jauhojansa
Murut haihtui hampahisin
Istuivat ijenlihoihin
Hampahia hakkomahan
Leukaluita luhtomahan

Katso myös
----------

* Baba Jaga

Lähteet
-------

* Ganander, Kristfrid (toim. Juha Pentikäinen): Mythologia Fennica. Salakirjat 2016. ISBN 978-952-7204-08-5

### Viitteet

1. ↑  Kotimaisten kielten keskus ja Kielikone Oy: Syöjätär *Kielitoimiston sanakirja*. Viitattu 25.5.2021.
2. ↑  Ganander 2016, s. 144–145
3. ↑  Elias Lönnrot: Suomen kansan muinaisia loitsurunoja (sivu 10) Suomalaisen Kirjallisuuden seura. Viitattu 25.5.2021.
4. ↑  Elias Lönnrot: Suomen kansan muinaisia loitsurunoja (sivut 54–55) Suomalaisen Kirjallisuuden seura. Viitattu 25.5.2021.
5. ↑  Elias Lönnrot: Suomen kansan muinaisia loitsurunoja (sivu 236) Suomalaisen Kirjallisuuden seura. Viitattu 25.5.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Syöjätär suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
RAF:n Squadron no. 19:n pilotti: G.C. "Grumpy" Unwin - lemmikkikoiransa *Flash'*in kanssa.
**George Cecil "Grumpy" Unwin** (18. tammikuuta 1913 – 28. kesäkuuta 2006) oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentäjä, joka saavutti 13 varmennettua ilmavoittoa ja häntä pidetään siten hävittäjä-ässänä. Lempinimen "Grumpy" (suom. *Kärtty*) antoi Britannian ilmasodan alkuvaiheissa Duxfordin lentoyksikön komentaja Douglas Bader. Ylikersantti Unwin oli ensimmäisiä aliupseereja, jotka lensivät Spitfirella. Unwin osallistui muun muassa taisteluun Ranskasta ja taisteluun Englannista. George Unwinin lentäjäkoulutus alkoi vuonna 1935 ja hän oli eläköityessään 1961 sotilasarvoltaan *Wing Commander* (suom. arvo lähinnä majuri).

George Unwin syntyi Yorkshiressä hiilikaivosmiehen poikana. Hän värväytyi 1929 ilmavoimiin ja toisessa maailmansodassa hän taisteli länsirintamalla. Lentokoulutuksensa jälkeen, hän lensi Gloster Gauntletilla sekä Bristol Blenheimillä, kunnes sai Supermarine Spitfiren varhaisen version lennettäväkseen (Mk. Ib & Mk. II). Unwin komensi kylmän sodan aikana vuosina 1949–1951 Britannian ilmavoimien laivuetta 84. "Grumpy" (suom. *Kärtty, Ärtsy*) -lempinimen antoi Douglas Bader, joka komensi Duxfordin lentoyksikköä Britannian ilmasodan alkuvaiheissa.

Saavutettujen ilmataisteluvoittojen määrä käsitti George Unwinin osalta: 13 varmennettua, 2 jaettua sekä 2 varmistamatonta ja 2 mahdollista pudotusta. Hänet tunnustettiin urastaan muun muassa DSO:n sekä DFM:n (Distinguished Flying Medal) ansiosoljella. Unwin tuhosi ainakin Hs 126-, Me 109-, Me 110-, Ju 88-, He 111- ja Do 17-tyyppien saksalaisia sotilaskoneita. Myöhemmin George Unwin toimi lennonopettajana sotilasyksiköissä, hän oli myös uuden Spitfire-muunnoksen (Mk. Vb) koelentäjänä. Vuonna 1944 Unwin palasi takaisin taistelutehtäviin, nyt esiintyen De Havilland D.H.98 Mosquiton ohjaimissa. Hän ei saanut kuitenkaan kerättyä enää enempää ilmavoittoja.

RAF 19. Sqdr. pilotteja, syyskuussa 1940. F/Sgt. Unwin kumppaneineen: RAF Fowlmeren tukikohdassa, lähellä Duxfordia.

Lähteet
-------

* Price, Alfred: Osprey hävittäjä-ässät 8: *Spitfire Mk I/II -ässät 1939-41*, Koala-Kustannus, 2002. Alkuteos: *Spitfire Mark I/II Aces* (Osprey Aircraft of the Aces 12), 1996, (englanniksi). ISBN 952-5186-35-0. (s. 65-76).

### Viitteet

1. ↑  Price, A. 2002: s. 65.
2. 1 2 3 4   Viitattu 9.7.2022.
3. ↑  Price, A. 2002: s. 67 & 71.
4. 1 2   Viitattu 9.7.2022.
5. ↑  Price, A. 2002: s. 67.
6. ↑  Price, A. 2002: s. 76.
7. ↑  Price, A. 2002: s. 66.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:George Unwin
**Mirella Cortès i Gès** (s. 1958 Sallent) on Katalonian tasavaltalaista vasemmistoa edustava katalonialainen poliitikko. Hän toimi Sallentin kunnanjohtajana vuosina 2003–2007 ja vuonna 2016 hän oli Katalonian parlamentin nimittämänä edustajana Espanjan senaatissa. Vuonna 2018 hänet nimitettiin uudelleen senaattiin.

8. toukokuuta 2018 Cortès yritti vannoa uskollisuudenvalansa Espanjan perustuslaille neljä kertaa katalaaniksi, mutta senaatin puheenjohtaja keskeytti Cortèsin joka kerta ja vaati tätä käyttämään espanjan kieltä Kansanpuolueen edustajien huudellessa samaan aikaan Cortèsille ja taputtaessa puheenjohtajan vaatimukselle. Lopulta Cortès suostui vannomaan valan espanjaksi mutta lausuen sen kuitenkin vielä kerran katalaaniksi ennen espanjankielistä käännöstä. Hän sisällytti valaansa kohdan, jossa hän lupasi toimia sen eteen, että "poliittiset vangit vapautettaisiin, poliittiset pakolaiset voisivat palata ja Katalonian tasavalta perustettaisiin". Valaa vannottaessa senaatin puheenjohtaja kysyy edustajalta, lupaako edustaja kunnioittaa Espanjan perustuslakia, ja tähän kysymykseen riittää vastaukseksi pelkkä "lupaan", mutta on muodostunut tavaksi, että poliitikot saattavat tehdä omia lisäyksiään valaan. Esimerkiksi osa Podemos-puolueen edustajista lupasi vuonna 2016 "kunnioittaa perustuslakia ja pyrkiä muuttamaan sitä".

Lähteet
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. 1 2
**Toijalan teloitukset 1918** olivat Suomen sisällissodan yhteydessä Toijalassa ja sen lähikunnissa toimeenpantuja vankeihin ja siviiliväestöön kohdistuneita terroriteloituksia.

Punaiset joukot surmasivat alueella noin 100 valkoisen kaartin jäsentä, porvaria, virkamiestä ja koululaista. Osa teloitetuista oli tuotu Toijalaan ammuttaviksi lähikunnista kuten Iittalasta, Kalvolasta, Kylmäkoskelta, Vanajalta ja Akaasta. Punaisen terrorin uhreista tunnetuin oli 15. huhtikuuta murhattu Urjalan Honkolan kartanosta hovioikeuden asessori Elis Chambell Nikolai Furuhjelm.

Tutkija Marko Tikka käyttää teloitusten johdosta tapahtumista termiä "Toijalan punainen terrorikeskus".

Kuolemantuomioita jakaneeseen punaisten esikuntaan kuuluivat ainakin suutari Kalle Tanner, räätäli Juho Vuori, työmies H. F. Forsell, työtön 21-vuotias entinen sotilas Valdemar Niemenström ja Kylmäkosken rykmentin päällikkö Otto Lax. Toijalan lentävän osaston päällikkönä Vuori ammuttiin kenttäoikeuden istuessa pian vangitsemisen jälkeen. Kaikki heidät ammuttiin sodan jälkeen.*lähde?*

Valkoiset joukot saivat Toijalan alueen punaisilta haltuunsa keväällä ja teloittivat paikkakunnalla 25. huhtikuuta ja 3. kesäkuuta välisenä aikana ainakin 122 ihmistä, nuorimpana 13-vuotias poika.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Tikka, Marko: *Terrorin aika*, s. 82. Jyväskylä: Ajatus kirjat, 2006. ISBN 951-20-7051-0.
2. 1 2  Valkoinen terrori[vanhentunut linkki], Toijalan Työväenyhdistys ry. 2004-2010.
3. ↑  Furuhjelm *Suomen sotasurmat 1914-1922*.  2001. Valtioneuvoston kanslia.  Arkistoitu 3.4.2016. Viitattu 3.4.2016.
4. ↑  Marko Tikka, Tuomas Hoppu: "Punaiset tappajat", *Sisällissodan Pikkujättiläinen*, s. 235. Helsinki: WSOY, 2009. ISBN 978-951-0-35452-0.
Junkers Ju 87 G-2 "Kanonenvogel" syöksypommittajan panssarintorjuntamalli.
Syöksypommituslennon periaate animaationa.
**Syöksypommittaja** on kevyesti aseistettu, useimmiten yksimoottorinen pommikone, joka on suunniteltu pudottamaan pomminsa syöksymällä suuressa kulmassa (70°–90°) pommitettavaan kohteeseen nähden. Syöksypommittajia käytetään yleensä bunkkerien, panssarivaunujen sekä pienten ja keskisuurten vihollislaivojen tuhoamiseen. Koneiden pommilasti on yleensä kevyt, jotta ilmataisteluista selviäminen ja pommittajan hallinta syöksylennossa olisi mahdollista. Kohteiksi voivat silti kelvata asekolonnat sekä erilaiset teollisuuslaitokset.

Ensimmäisiä syöksypommittamiseen tarkoitettuja lentokoneita käyttivät saksalaiset joukot Espanjan sisällissodassa. Natsi-Saksassa kehitettiin myös Junkers Ju 87 -syöksypommittaja (saks. *Sturzkampfflugzeug*, lyhennettynä *Stuka*), jolla sodittiin laajassa mitassa aina toisen maailmansodan loppuun ja josta kehkeytyi yleisesti tunnetuin konemallinsa edustaja.

Toisen maailmansodan jälkeen hävittäjäkoneiden varustaminen raketeilla, ilmatorjunnan kehittyminen sekä itseohjautuvat ohjukset tekivät syöksypommittajista, kuten monista muistakin pitkälle erikoistuneista sotilaskonetyypeistä (saattohävittäjät yms.), tarpeettomia. Nykyaikaiset hävittäjäpommittajat käyttävät kuitenkin samankaltaisia hyökkäystaktiikoita kuin syöksypommittajat.

Joitain Toisen maailmansodan syöksypommittajia
----------------------------------------------

* Junkers Ju 87 *Stuka*
* Junkers Ju 88 (oli käytössä myös Suomessa, kykeni sekä syöksy- että ns. vaakapommitustehtäviin)
* Petljakov Pe-2 (sekä Petljakov Pe-3, edellisen lähes identtinen jatkokehitysversio, konetyypin rynnäkköversio)
* Loire-Nieuport LN.401 (ranskalais-koneen tukialusversio ei koskaan valmistunut)
* Vultee V-35 Vengeance (eräs harvoja Liittoutuneiden ns. "puhtaita" syöksypommituskoneita)
* Douglas SBD Dauntless
* Aichi D3A *"Val"*

Commons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Syöksypommittaja**.
**Vapaiden lakonialaisten liitto** (m.kreik. Κοινόν τῶν Ἐλευθερολακώνων, *Koinon tōn Eleutherolakōnōn*) oli lakonialaisten kaupunkien *koinon* eli liitto, jonka Rooman keisari Augustus muodosti vuonna 22 eaa. tai 21 eaa. Siihen kuului joukko Spartan vallasta vapautuneita kaupunkeja Lakoniassa Peloponnesoksen niemimaalla. Liiton pääkaupunki oli Gytheion.

Historia
--------

Spartan kuningas Nabiksen valtakaudella 190-luvulla eaa. muodostettiin "Lakedaimonialaisten liitto". Keisari Augustus vapautti sen Spartan hallinnasta joko vuonna 22 tai 21 eaa. Tämän jälkeen liitto otti nimen "Vapaiden lakonialaisten liitto".

Enimmillään vapaiden lakonialaisten liitossa oli 24 jäsenkaupunkia, mutta määrä putosi 18 jäseneen, jotka olivat antiikin kreikkalaisen maantieteilijä Pausaniaan mukaan Akriai, Alagonia, Asopos, Boia (Boiai), Epidauros Limera, Gerenia, Geronthrai, Gytheion, Kainepolis eli Tainaros, Las, Leuktra, Marios, Oitylos, Prasiai (Brasiai), Pyrrhikhos, Teuthrone, Thalamai ja Zaraks. Sparta ei kuulunut liittoon. Kaikki liiton kaupungit eivät olleet aiemmin olleet itsenäisiä poliksia eli kaupunkivaltioita.

Vapaiden lakonialaisten liiton jäsenet harjoittivat muun muassa purppura- ja marmorikauppaa. Spartalainen Eurykles eli Gaius Julius Eurycles yritti noin vuosina 7–2 eaa. tuloksetta vahvistaa Spartan asemaa liiton jäsenkaupungeissa. Kaupungit olivat kuitenkin taloudellisesti kytköksissä Spartaan, koska sillä oli monopoli rahanlyönnissä Lakonian alueella.

Lähteet
-------

1. ↑  Giórgos Giaxóglou: History elafonisos.biz. Viitattu 5.5.2012. (englanniksi) (kreikaksi)
2. ↑  Greenhalgh, P. A. L. & Eliopoulos, E.: *Deep into Mani: Journey to the southern tip of Greece*, s. 22. Faber & Faber, 1985. ISBN 0571135234. (englanniksi)
3. 1 2  Gagarin, Michael & Fantham, Elaine: *The Oxford Encyclopedia of Ancient Greece and Rome*, s. 195. Nide 1. Oxford University Press, 2009. ISBN 0195170725. Teoksen verkkoversio (viitattu 5.5.2012). (englanniksi)
4. ↑  Amantos, Kônstantínos Iôánnou: *Prolegomena to the History of the Byzantine Empire*, s. 87. Argonaut, 1969. (englanniksi)
5. 1 2  Edmondson, Jonathan: *Augustus*, s. 474. Edinburgh University Press, 2009. ISBN 0748615946. Teoksen verkkoversio (viitattu 5.5.2012). (englanniksi)
6. ↑  Pausanias (engl. kään. Jones, W. H. S. et al.): *Description of Greece*. Lontoo: William Heinemann Ltd. 1918. Paus. 3.21.7 (viitattu 5.5.2012). (englanniksi)
**Massasuhde** on rakettitekniikassa raketin "polttoaineetoman massan" ja täyteen tankatun raketin massojen suhde. Polttoaineeton massa muodostuu raketin omasta rakenteesta ja hyötykuormasta. Mitä suurempi raketin massasuhde on, sitä suurempi raketin kiihtyvyys on polttovaiheen aikana.

Jos raketin tyhjämassa on 1000 kg ja siinä on 2000 kg polttoainetta, raketti painaa täytenä 3000 kg. Silloin raketin massasuhde on 1000 kg/3000 kg eli 1:3.

Massasuhde on tärkeä osa Tsiolkovskin rakettiyhtälössä, jossa sen logaritmi yhdistää rakettipolttoaineen suihkutusnopeutta ve ja haluttua raketin nopeuslisäys eli ajotarvetta Δ*v*.

{\displaystyle \Delta v=v\_{e}\ln {\frac {m\_{0}}{m\_{1}}}}
missä

* *ve* on käytännön suihkunopeus, lähinnä sama kuin ominaisimpulssi
* *m0* raketin alkumassa täyteen tankattuna
* *m1* raketin massa sen jälkeen, kun polttoaine on käytetty loppuun

Lähteet
-------

1. ↑  Mass Ratios NASA.  Arkistoitu 16.2.2013. Viitattu 2.3.2013.
2. ↑  Tsiolkovsky’s Rocket equation (Equations from the book "Rocket and Spacecraft Propulsion Principles Practice and New Developments" by Martin J.L. Turner – 3rd Edition) small sats.org. Viitattu 2.3.2013.
**Karaba** on maalaiskunta Ségoun alueen Sanin piirissä Malissa. Sen keskuskylä Karaba Kagoua sijaitsee Banijoen eteläpuolisella tasangolla 45 kilometriä Sanista etelään. Kunnassa on 8 700 ja keskuskylässä 1 900 asukasta (vuonna 2009).

Karaban kunnan pinta-ala on 969 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Sanin piirin Sourountounan, idässä Wakin, etelässä Kavan ja lännessä Diakourounan kuntiin. Alue on pinnanmuodostukseltaan tasankoa ja laaksoja. Pysyviä vesistöjä ei ole. Kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia.

Kuntaan kuuluu 13 kylää. Asukkaat ovat miniankoja, boboja, fulbeja, moseja, songhaita ja soninkeja.

Karaban kautta kulkee Sanin ja Koutialan välinen maantie RN13. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, maissi, puuvilla, maapähkinä, lehmänpapu, maapapu, fonio ja seesami. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siipikarja sekä vähäisemmässä määrin hevoset, aasit ja siat. Kaupankäynti suuntautuu Kimparanaan. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin.

Kunnassa toimii kolme julkista alakoulua, kaksi kyläkoulua, yläkoulu, koraanikoulu ja kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED). Karaba Kagouassa on terveyskeskus ja lääkevarasto. Vesihuollon taso on riittämätön.

Lähteet
-------

1. 1 2  4ème recensement général de la population et de l’habitat. Résultats définitifs, tome 0: Répertoire des villages *instat-mali.org*.  Arkistoitu 7.1.2017. Viitattu 23.2.2018.
2. 1 2 3 4 5  Plan de Securite Alimentaire: Commune Rurale de Karaba 2007–2011 *fsg.afre.msu.edu*.  2007. Viitattu 23.2.2018. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Mali - Région de Ségou: Carte de référence *reliefweb.int*. Viitattu 23.2.2018.
**Vălo Radev Vălov** (bulg. Въло Радев Вълов; 1. tammikuuta 1923 Lesidren, Bulgaria – 28. maaliskuuta 2001 Sofia) oli bulgarialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja elokuvaaja.

Ura
---

Radev valmistui kameramieheksi moskovalaisesta oppilaitoksesta vuonna 1953. Hän oli tehnyt ensimmäisen dokumenttielokuvansa jo 1952 ja työskennellyt siitä alkaen kameramiehenä useissa elokuvatuotannoissa. Radevin ensimmäinen elokuvaohjaus oli *Kradetsăt na praskovi* (1964), joka edustaa psykologista realismia. Myös hänen seuraava ohjauksensa *Tsar i general* kuuluu samaan tyylilajiin. Radevin kolmas ohjaus oli *Nai-dălgata nošt* (1967). Seuraavat ohjaustyöt olivat toisen maailmansodan aikaan sijoittuva *Tšernite angeli* (1970) ja Espanjan sisällissodan aikaan sijoittuva *Osădeni duši* (1975). Radev päätti elokuvaohjaajan uransa teoksella *Adaptatsija* (1981), joka kertoo nuoren psykiatrin kokeilusta sopeuttaa potilaitaan yhteiskuntaan.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Въло Радев Valo Radev *Rateyourmusic.com*. Viitattu 17.2.2023. (englanniksi)
2. 1 2  IL CINEMA BULGARO - VALO RADEV *Bulgaria-italia.com*. Viitattu 17.2.2023. (italiaksi)
3. ↑  Vulo Radev Internet Movie Databasessa. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Fdb.cz: Valo Radev

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Muut | 
* SNAC

 |

 |
**Megáli Vrýsi** (kreik. Μεγάλη Βρύση; transl. myös *Megáli Vrísi*) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Górtynan kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 624 (vuonna 2011).

Megáli Vrýsin kylä, suomeksi "Suuri lähde", sijaitsee noin 36 kilometriä etelälounaaseen Iraklionin kaupungista. Se on rakennettu noin 620 korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän nimi on peräisin sen keskellä olevasta suuresta lähteestä. Ensimmäinen maininta kylästä on venetsialaisvallan aikaisessa väestönlaskennassa vuodelta 1583. Megáli Vrýsin suojeluspyhä on Pyhä Konstantinos (*Ágios Konstantínos*). Kylän suurin kirkko on kuitenkin omistettu Pyhälle ristille (*Tímios Stavrós*).

Megáli Vrýsi muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Μεγάλης Βρύσης, *Topikí Koinótita Megális Vrýsis*), johon kuuluvat varsinaisen Megáli Vrýsin kylän lisäksi kylät Prevelianá ja Vorrós. Koko yhdyskunnan väkiluku on 797. Aiemmin Megáli Vrýsi kuului Agía Varváran kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Górtynan kunnan Agía Varváran kunnallisyksikköön.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Απογραφή Πληθυσμού - Κατοικιών 2011. Väestönlaskennan tulokset (XLS)  2011. The Hellenic Statistical Authority (Kreikan tilastokeskus ELSTAT).  Arkistoitu 16.10.2015. Viitattu 1.9.2014. (kreikaksi)
2. ↑  Μεγάλη Βρύση *Original Crete*. Viitattu 1.9.2021.
Jorma Gallen-Kallelan suunnittelema Vöyrin koulun kurssimerkki.
**Vöyrin Sotakoulu** oli itsenäisen Suomen ensimmäinen aliupseerikoulu. Koulu syntyi 26. tammikuuta – 30. toukokuuta 1918 Vimpelin sotakoulun jatkoksi.

Sven Donner, Axel Bergman ja Thure Svedlin saivat Sotilaskomitean (M.K.) suostumaan koulun perustamiseen. Vöyrin kunnallislautakunnan puheenjohtaja Johannes Miemois ja elintarvikelautakunnan puheenjohtaja Johannes Hallvar saivat kutsun Vaasaan, ja koulu päätettiin perustaa.

Vöyrin sotakoulu koulutti aliupseereita (ryhmänjohtajia) suojeluskunta-armeijaa varten. Koulun ensimmäinen päällikkö oli jääkäriluutnantti Bertel (Perttu) Petrelius (myöh. Pertamo) ja 18. helmikuuta 1918 alkaen jääkärikapteeni Juho Heiskanen. Intendenttinä toimi jääkärivänrikki Ivar Eugéne Hasselblatt, koulun hankintapäällikkönä Johannes Hallvar*lähde?* ja kirjurina jääkäri Viktor Granlund.

Opettajina ja komppanian päällikköinä toimi 22 jääkäriä ja Vimpelin koulun entisiä oppilaita. Koulun noin 1 400 oppilasta olivat eri puolilta maata ja muodostivat 9 komppaniaa ja 2 konekiväärikomppaniaa (KKK).

Vöyrin sotakoulun perinteitä vaalivat myöhemmät Kanta-aliupseerikoulu ja Päällystöopisto.

Lähteet
-------

* Donner–Svedlin–Nurmio: *Suomen vapaussota IV*, Jyväskylä: Gummerus 1924.
* Ignatius–Theslöf–Palmén–Grotenfelt–Nordenstreng–Soikkeli: *Suomen vapaussota vuonna 1918 IV.* Helsinki: Otava 1923.
* Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, *Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975*, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.

### Viitteet

1. ↑  Ignatius–Theslöf–Palmén–Grotenfelt–Nordenstreng–Soikkeli 1923: 173, 175.
2. ↑  Donner–Svedlin–Nurmio 1924: 179.
3. ↑  Ignatius–Theslöf–Palmén–Grotenfelt–Nordenstreng–Soikkeli 1923: 173.
4. ↑  Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975: (Ivar Eugéne Hasselblatt).
5. ↑  Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975: (Viktor (Väinö) Granlund ).
6. ↑  *Otavan Iso tietosanakirja*, osa 10, palsta 300. Helsinki: Otava, 1965.


|  |  |
| --- | --- |
| Edeltäjä:**Vimpelin sotakoulu** | **Aliupseerikoulut**

 |
**Asudit** olivat Mongoliaan 1200-luvulla tuotuja osseettisotavankeja. Myöhemmin monet heistä toimivat mongoliarmeijassa.

Mongolit kohtasivat osseetteja ensimmäisen kerran Kaukasuksella kun Sübr’etei Ba’ataur ja Jebe nimiset mongolipäälliköt järjestivät sotaretken osseettien alueille Derbentistä käsin vuonna 1223. Vuonna 1239 Güyüg Möngke valloitti osseettien Magas-nimisen linnoituksen piirityksen jälkeen. Mengü-Temür valloitti puolestaan vuonna 1277 muista osseettien linnoja, mutta monet osseettien linnoista säästyivät mongolivalloitukselta. Möngke ja muut osseetteja vastaan taistelleet mongolit toivat osseetteja sotavankeina mongolivaltakunnan itäosiin. Vuonna 1272 Kublai-kaani muodosti osseettisotavangeista 3 000 miehen vahvuisen armeijan osaston ja vuoteen 1309 mennessä osseettisotilaiden lukumäärä oli kasvanut 30 000:n. Tuolloin heidät luettiin Daidun eli nykyisen Pekingin katolilaiseen arkkihiippakuntaan. Osseettisoturit olivat mukana kukistamassa Nayanin kapinaa vuonna 1287 ja taistelivat vallankaappauksessa valtaan vuonna 1323 nousseen Taidingdin puolella. 1400- ja 1500-luvulla osseetit sulautuivat lopulta osaksi Yüngshiyebün mongoliheimoa omana klaaninaan nykyisen Sisä-Mongolian alueella. Osseettien muodostaman klaanin jälkeläisiä elää edelleen Sisä-Mongolian itäosissa.

Lähteet
-------

1. ↑  Christopher P. Atwood: *Encyclopedia of Mongolia and the Mongol Empire*, s. 430. Facts On File, 2004. ISBN 0-8160-4671-9. (englanniksi)
**Karabük** on kaupunki ja piirikunta Turkin Karabükin maakunnassa. Kaupunki on perustettu 1900-luvun alkupuoliskolla terästehtaiden varaan. Karabükin piirikunnan asukasluku oli vuonna 2020 131 186.

Maantiede
---------

Kardemirin terästehtaiden toimintaa.
Karabük sijaitsee Turkin Karabükin maakunnassa maan luoteisosassa Yenicejoen varrella.

Historia
--------

Katukuvaa.
Karabük on saanut alkunsa vasta suhteellisen hiljattain. Vuonna 1932 Turkissa laadittiin talouden viisivuotissuunnitelma, jonka yksi suuremmista hankkeista oli uusien terästehtaiden perustaminen nykyiseen Karabükiin. Karabük perustettiin vuonna 1939. Sen terästehtaille tuotiin hiiltä Zonguldakista rannikolta ja rautaa kauempaa Divriğistä. Karabükissa tuotetaan paikallisesti kalkkikiveä ja dolomiittia.

Väestö
------

Turkin tilastokeskuksen mukaan Karabükin piirikunnan asukasluku oli vuonna 2020 131 186 ja heistä 119 226 asui itse kaupungissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Population of province/district centers, towns/villages and annual growth rate of population by provinces and districts, 2020 (xls) Turkish Statistical Institute. Viitattu 6.3.2021. (englanniksi) (turkiksi)
2. 1 2  Karabük Encyclopaedia Britannica. Viitattu 6.3.2021. (englanniksi)
3. ↑  P. J. Bearman, Th. Bianquis, C. E, Bosworth, E. van Donzel ja W. P. Heinrichs: *The Encyclopedia of Islam New Edition*, s. 545. Volume 11 W–Z. Leiden: Koninklijke Brill, 2002. ISBN 90 04 12756 9. (englanniksi)
**Peter Lieberson** (25. lokakuuta 1946 New York – 23. huhtikuuta 2011 Tel Aviv) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.

Lieberson oli Columbia Recordsin puheenjohtajana toimineen Goddard Liebersonin ja ballerina Vera Zorinan poika. Hän opiskeli Columbian yliopistossa Milton Babbittin, Donald Martinon, Martin Boykanin ja Charles Wuorisen johdolla. Sarjallisuus oli Liebersonin opiskeluaikana voimissaan, ja kaksitoistasäveljärjestelmä vaikuttikin hänen musiikkiinsa merkittävästi. Vuonna 1976 Lieberson muutti Boulderiin, Coloradoon, opiskelemaan tiibetinbuddhalaisuutta Chögyam Trungpan johdolla.

Lieberson sai filosofian tohtorin arvon Brandeisin yliopistosta ja toimi itse opettajana Harvardin yliopistossa vuosina 1984–1988. Tämän jälkeen hänestä tuli meditaatiokoulutuskeskuksen kansainvälinen johtaja Halifaxissa, Nova Scotiassa. Vuodesta 1994 Lieberson keskittyi yksinomaan säveltämiseen. Hänen teoksiinsa kuuluvat ooppera *Ashoka's Dream*, pianokonsertto (1983) ja muita orkesteriteoksia. Hän teki yhteistyötä sellaisten esiintyjien kuin Peter Serkinin, Yo-Yo Man ja Emanuel Axin kanssa.

Lieberson oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Ellen Kearney opiskeli hänen kanssaan tiibetinbuddhalaisuutta. Toinen vaimo, Lorraine Hunt Lieberson (k. 2006) oli mezzosopraano, jota varten Lieberson sävelsi laulusarjat *Rilke Songs* ja *Neruda Songs*. *Neruda Songs* -teoksen kantaesittivät 20. toukokuuta 2005 Esa-Pekka Salosen johtamat Los Angelesin filharmonikot Hunt Liebersonin toimiessa solistina. Teos toi säveltäjälle Grawemeyer-palkinnon. Hänen kolmas puolisonsa oli Rinchen Lhamo, jonka hän tapasi saadessaan hoitoa lymfoomaan. Lieberson kuoli ollessaan hakemassa lisähoitoa sairauteensa Israelissa.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Peter Lieberson AllMusic
2. 1 2 3  Peter Lieberson Philadelphia Chamber Music Society


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Taiteenala | 
* BRAHMS
* Grammy Awards
* MusicBrainz

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC

 |

 |
Lysikrateen muistomerkki ja antiikin aikaista Kolmijalkojen katua.
**Kolmijalkojen katu** eli *Tripodien katu* (m.kreik. Ὁδός Τριπόδων, *Hodos Tripodōn*) oli antiikin aikainen katu Ateenassa Kreikassa. Se kulki Akropolis-kukkulan itäpuolella nykyisen Plákan kaupunginosan alueella. Nykyinen kadusta nimensä saanut **Tripódon**-katu (kreik. Τριπόδων, *Tripódon*) kulkee osittain suunnilleen samaa reittiä.

Rakennus nykyisellä Tripódon-kadulla.
Kolmijalkojen katu sai alkunsa Akropoliin kaakkoispuolelta Dionysos Eleuthereuksen pyhäköltä ja Dionysoksen teatterilta. Erään teorian mukaan katu johti Ateenan niin kutsutulla Arkaaisella agoralla sijainneelle Prytaneionille. Toisen teorian mukaan se johti pidemmäksi Eleusinionille ja uudelle Agoralle saakka, ja yhtyi siellä Panathenaia-juhlan tiehen.

Katu sai nimensä siitä, että sen varrelle oli tapana pystyttää kolmijalkoja eli tripodeja sisältäneitä muistomerkkejä Dionysia-juhlan näytelmäkilpailuissa saavutettujen voittojen kunniaksi. Osa näistä muistomerkeistä muistutti pieniä temppeleitä. Tunnetuin ja parhaiten säilynyt tällainen muistomerkki on Lysikrateen muistomerkki, joka sijaitsee edelleen nykyisen Tripódon-kadun varrella. Alueen arkeologisissa kaivauksissa on löydetty antiikin aikaisen kadun pinta sekä lukuisia muistomerkkien jalustoja noin kolme metriä nykyistä katutasoa alempaa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Hansen, Mogens Herman: *Sources for the Ancient Greek City-State*, s. 211. Symposium August, 24-27 1994, Acts of the Copenhagen Polis Centre, ISSN 1398-7151. Kgl. Danske Videnskabernes Selskab, 1995. ISBN 8773042676. Teoksen verkkoversio.
2. 1 2 3  Freely, John: *Strolling Through Athens: Fourteen Unforgettable Walks Through Europe's Oldest City*, s. 33. Tauris Parke Paperbacks, 2004. ISBN 1850435952. Teoksen verkkoversio.
3. 1 2  The Ancient Agora of Athens *Athens Greece*. Viitattu 19.4.2016.
4. ↑  Wilson, Peter: *The Athenian Institution of the Khoregia: The Chorus, the City and the Stage*, s. 209. Cambridge University Press, 2003. ISBN 0521542138. Teoksen verkkoversio.
5. ↑  Leake, William Martin: *The Topography of Athens: With Some Remarks on Its Antiquities, Nide 1*, s. 284–290. Leake, 1841. Teoksen verkkoversio.
**Asukasliitto ry** on kaikkien asukkaiden etua ajava kansalaisjärjestö, joka neuvoo niin asunnon vuokraajia kuin vuokranantajiakin, omistusasunnon omistavia, osa-omistusasunnossa asuvia ja erilaisia asukkaiden yhteisöjä.

Keskeisinä toimintamuotoina ovat valtakunnalliseen ja paikalliseen päätöksentekoon vaikuttaminen, vuotuiset asumisalaa eri näkökulmista käsittelevät seminaarit ja asukkaiden neuvonta.

Asukasliitto perustettiin vupnna 1974 osaksi kommunistista liikettä. Nykyään järjestöön kuuluminen ei ole puoluepoliittinen kannanotto, ja sen johdosta löytyy laaja kirjo eri puoluekantoja edustavia ihmisiä. Vuonna 2021 puheenjohtajana toimii Hans Duncker ja varapuheenjohtajana Riitta Salasto.

Asukasliitto julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää *Asuminen & Yhteiskunta* -lehteä (1990-), jota edelsi jäsenlehtenä *Asukas* (1979-1990). Vuonna 2022 lehden päätoimittajana toimii Risto Kolanen.

Lähteet
-------

1. 1 2  Asukasliiton yhteyshenkilöt Asukasliitto.  Arkistoitu 7.12.2021. Viitattu 4.12.2021.

Aiheesta muualla
----------------

* Asukasliitto