recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vuoden 1980 painin Euroopan-mestaruuskilpailut** järjestettiin 20.–27.4. Prievidzassa, Tšekkoslovakiassa. Ohjelmassa oli kymmenen painoluokkaa sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa. Neuvostoliitto voitti kymmenen kultamitalia, viisi kummassakin painimuodossa. Bulgaria voitti seitsemän kultaa sekä Länsi-Saksa, Puola ja Romania kukin yhden.

Lähteet
-------

1. 1 2  Siukonen, Markku & Ahola, Matti: *Urheilun vuosikirja 2: 1979–80*, s. 244. Oy Scandia Kirjat Ab, 1980. ISBN 951-9466-25-8.
2. ↑  Recent results  28.5.2020. Institut für Angewandte Trainingswissenschaft (IAT). Viitattu 31.5.2020. (englanniksi)

  

PainiPainin Euroopan-mestaruuskilpailut
1911 |
– |
1921 |
– |
1924 |
1925 |
1926 |
1927 |
1929 |
1930 |
1931 |
1933 |
1934 |
1935 |
1937 |
1938 |
1939 |
– |
1946 |
1947 |
1949 |
– |
1966 |
1967 |
1968 |
1969 |
1970 |
1972 |
1973 |
1974 |
1975 |
1976 |
1977 |
1978 |
1979 |
1980 |
1981 |
1982 |
1983 |
1984 |
1985 |
1986 |
1987 |
1988 |
1989 |
1990 |
1991 |
1992 |
1993 |
1994 |
1995 |
1996 |
1997 |
1998 |
1999 |
2000 |
2001 |
2002 |
2003 |
2004 |
2005 |
2006 |
2007 |
2008 |
2009 |
2010 |
2011 |
2012 |
2013 |
2014 |
2015 |
2016 |
*2017*

---

**Epäviralliset EM-kilpailut:** 1898 |
1902 |
1903 |
1904 |
1905 |
1906 |
1907 |
1909 |
1910 |
1912 |
1913 |
1914
Rundvikin kirkko
**Rundvik** on taajama Nordmalingin kunnassa Ruotsin Västerbottenin läänissä, Ångermanlandin maakunnassa, noin 9 tiekilometriä keskustaajama Nordmalingista lounaaseen. Se sijaitsee Pohjanlahden rannalla ja Eurooppatie E4:n varrella suunnilleen Uumajan ja Örnsköldsvikin puolivälissä. Myös Botniabanan-rautatielinja kulkee Rundvikin kautta.

Taajama on kasvanut vuonna 1861 perustetun höyrysahan ympärille, ja sen asukasluku vuoden 2020 väestönlaskennassa oli 800. Vuosina 1929–2011 paikkakunnalla toimi myös yhdysvaltalaisen Masonite-yhtiön lisenssillä kovalevyä valmistanut tehdas, joka meni konkurssiin 2011. Jäljelle jäi Masonite Beams AB, joka valmistaa puukuiturakenteisia I-palkkeja puurakentamiseen. Sahan omistaa nyt SCA Timber AB ja palkkitehtaan norjalainen Byggma Group.

Lähteet
-------

1. ↑  Ääntä eristävää seinänpäällystysainetta.  *Helsingin Sanomat*, 20.09.1929, s. 13. Näköislehti (maksullinen).
2. ↑  Framtidens sätt att bygga hus har funnits i 40 år *masonitebeams.se*. Viitattu 11.8.2023.
3. ↑  Masonite Beams AB *swedishcleantech.se (Internet Archive)*.  7.7.2010.  Arkistoitu 28.12.2013. Viitattu 11.8.2023.
**Ostaškov** (ven. Оста́шков) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Seligerjärven eteläosan niemellä 190 kilometriä Tveristä länteen. Kaupungin eteläosien kautta kulkee Bologojen ja Velikije Lukin välinen rautatie. Kaupunki on Ostaškovin piirin keskus. Asukkaita kaupungissa oli 18 073 henkeä ja koko piirissä 23 726 (vuonna 2010).

Pyhän Kolminaisuuden luomistyön kirkko (1697) ja näkymä Seliger-järvelle.
Ostaškovin kotiseutumuseo.
Historiallinen värivalokuva Ostaškovin nunnaluostarista viereisellä saarella (kuvattu 1909-1915).
Kaupungin pohjoispuolella Seligerin saarella on sijainnut Klitšenin linnoitus, jonka novgorodilaiset hävittivät 1300-luvun lopussa. Vuonna 1434 mainitaan ensimmäisen kerran Ostaškovin kylät, joiden paikalle kehittyi kauppias- ja käsityöläisasutus. Vuonna 1589 se ympäröitiin linnoituksella. Vuosina 1651–1653 rakennettiin uusi puinen linnoitus, joka paloi vuosina 1676 ja 1711. Vuonna 1770 Ostaškovista tuli virallisesti kaupunki, joka aluksi kuului Novgorodin ja myöhemmin Tverin lääniin. Vuonna 1751 avattiin pappisseminaari, vuonna 1772 opisto, vuonna 1805 teatteri, vuonna 1883 kirjasto ja vuonna 1843 perustettiin Venäjän ensimmäinen vapaapalokunta. 1800-luvun lopussa Ostaškovissa toimi 30 pientä tehdasta, joista 20 oli nahkatehtaita. Asukkaat harjoittivat myös kalastusta.

Ostaškovin nähtävyyksiä ovat vuonna 1689 rakennettu Ylösnousemuksen kirkko, Pyhän kolminaisuuden kirkko (1697), entisen Jumalanäidin ennusmerkin luostarin Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko, Kristuksen kirkastumisen kirkon barokkityylinen kellotorni (1787–1789) ym. Padolla kaupunkiin yhdistetyllä Žitnyi-saarella sijaitsee samanniminen 1700-luvulla rakennettu luostari. Kaupunki ja Seligerjärvi ovat suosittu matkailukohde.

Lähteet
-------

1. ↑  Tverskaja oblast: Telefonnyje kody *ruspostindex.ru*.  Arkistoitu 13.3.2012. Viitattu 16.3.2012. (venäjäksi)
2. 1 2 3 4  *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 337-338. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.
3. ↑  Новый Атлас автомобильных дорог 2006-2007. Россия - Страны СНГ - Прибалтика. 1:750 000 и 1:1500 000 (+ 1:4000 000). Главный редактор В.Х. Пейхвассер. Тривум, 220053, г. Минск. ISBN 985-409-072-8. (venäjäksi)
4. ↑  Федеральная служба государственной статистики (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Предварительные итоги: всероссийской переписи населения 2010 года. Статистический сборник (pdf) (Alustavat tulokset: Koko Venäjän kattavan väestönlaskenta 2010. Tilastollinen yhteenveto) *ISBN 978-5-902339-98-4*.  2011. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».. Viitattu 16.3.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Ostaškovin piirin sivusto (venäjäksi)
**Vallilan kirjasto** on vuonna 1908 perustettu Helsingin kaupunginkirjaston sivukirjasto, joka sijaitsee Vallilan kaupunginosassa. Kirjasto toimii nykyään Juha Leiviskän ja Asta Björklundin suunnittelemassa, vuonna 1991 valmistuneessa korttelitalossa osoitteessa Päijänteentie 5. Rakennus on suosittu arkkitehtuurinähtävyys.

Vallilan kirjastolla on näyttelytila Galleria Kajava, jossa järjestetään kuukausittain vaihtuvia näyttelyitä.

Historia
--------

Vallilan kirjasto aloitti toimintansa osoitteessa Itäinen Viertotie 39 (nyk. Hämeentie 101) vuonna 1908. Päätös kirjaston perustamisesta oli tehty jo kymmenen vuotta aiemmin. Kirjaston alkuperäinen nimi oli Hermannin haaraosasto. Tiloihin kuului viisi vuokrahuonetta, joista kaksi toimi kirjavarastona, yksi lainaustoimistona ja kaksi lukuhuoneina. Kirjasto palveli asiakkaita kaikkina päivinä paitsi jouluaattona ja -päivänä. Hermannin haaraosaston toiminta jatkui alkuperäisissä tiloissa vuoteen 1927 saakka, jolloin suosion jatkuva kasvu ja siitä seurannut tilanpuute pakotti kirjastolautakunnan hankkimaan sille uudet tilat.

Kirjaston uusi tila sijaitsi edellisvuonna valmistuneessa koko korttelin kokoisessa AsOy Sturessa Sammatintien (2-4) puoleisella reunalla. Talon kivijalasta kirjastolle oli jo rakennusvaiheessa hankittu 250 neliön osakehuoneisto. Helsingin kaupunki omistaa edelleen ao. huoneiston. Kirjaston nimi muutettiin Vallilan sivukirjastoksi. 

Vuonna 1944 helmikuussa tapahtuneissa pommituksissa Sammatintie 2–4 sai osuman ja syttyi tuleen. Vaikka tulipalo ei yltänyt kirjaston tiloihin sammutustöistä valunut vesi pääsi kirjoihin ja tuhosi jäätyessään suuren osan kokoelmasta. Säilyneet osat siirrettiin turvaan Käpylän kirjastoon. Pommituksen jälkiä korjattaessa kirjaston tiloja muutettiin avoimemmiksi mutta jatkuva tilanpuute haittasi silti kirjaston toimintaa huolimatta lehtisalin siirtämisestä Kangasalatielle. Kirjastolle oli suunniteltu uutta, täysin omaa tilaa useisiin eri paikkoihin jo 1930-luvun lopulta mutta vasta 1980-luvun lopulla se päätettiin rakentaa.

Vallilan kirjaston nykyinen rakennus vihittiin käyttöön 1991. Arkkitehtien Juha Leiviskän ja Asta Björklundin suunnittelemassa Vallilan korttelitalossa toimii kirjaston lisäksi päiväkoti. Kirjaston sisustuksen on suunnitellut Jatta Olin. Uusi rakennus nosti Vallilan kirjaston jälleen paikallisten suosioon. Kirjasto peruskorjattiin ja tiloja ajanmukaistettiin vuonna 2008. Korttelitalon sisäpiha palautettiin alkuperäisen kaltaiseen asuunsa vuonna 2010. Rakennuksessa tehtiin perusteellinen julkisivuremontti vuonna 2013.

Lähteet
-------

1. ↑  Yhteystiedot Helmet-kirjastot. Viitattu 2.7.2021.
2. 1 2 3  Vallilan kirjasto kirjastot.fi. Viitattu 2.7.2021.
3. ↑  Vallilan kirjasto Helmet-kirjastot. Viitattu 2.7.2021.
4. ↑  Vallilan kirjasto Helsingin kaupunki, hel.fi.  Arkistoitu 9.7.2021. Viitattu 2.7.2021.
5. 1 2  Vallilan kirjasto avaa ovensa tänään (tilaajille)  19.8.2013. Helsingin Sanomat, hs.fi. Viitattu 2.7.2021.

### Kirjallisuutta

* Kianto, Marjut et al: *Hermannin haaraosastosta Vallilan kirjastoksi 1908–1998: Vallilan kirjasto 90 vuotta*. [Helsinki]: Helsingin kaupunki, 2000.
**Kristeligt Dagblad** on tanskalainen Kööpenhaminassa julkaistava sanomalehti.

Historia
--------

Lehti perustettiin vuonna 1896 osittain reaktiona siihen mediahuomioon, jota neljän hukkuneen kalastajan hautajaisissa pidetty ruumissaarna oli saanut osakseen. Sen pitänyt pastori koki, että saarna oli väärinymmärretty ja häntä oli siteerattu väärin. Herätysliikejärjestö Indre Mission tulkitsi tämän vuoksi tarvittavan kristillistä sanomalehteä. Lehti ajateltiin myös aseeksi kulttuuriradikalismia ja jumalattomuutta vastaan.

Ensimmäiset vajaa 20 vuotta lehti oli pitkälti epäpoliittinen ja keskittyi uskonnollisiin ja moraalisiin kysymyksiin. Vuosina 1914-1932 lehden levikki kasvoi ja aihepiiri laajeni, ja vuonna 1935 se katkaisi siteensä Indre Missioniin laajentaen aihepiirejään politiikkaan ja kulttuuriin säilyttäen edelleen poliittisen riippumattomuutensa. Päätoimittaja Gunnar Helweg-Larsenin kansallisen linjan vuosina 1936-1941 lehden lukijamäärä kasvoi, mutta se menetti asemiaan vuoden 1950 jälkeen kun tuli tavalliseksi tilata vain yhtä sanomalehteä. Vuoden 1960 jälkeen lehden linja on jatkuvasti uudistunut sen ottaessa lehteen uusia aiheita. Vuosituhannen vaihteessa ei-tunnustuksellisten uskonnollisten aiheiden käsittely lisääntyi.

Päätoimittajat
--------------

* 1896: C.B. Kjær, N.Th. Jerne ja Harald Jensen yhdessä
* 1897: N.Th. Jerne ja Harald Kent
* 1898-1904: Peter Christian Dyekjær
* 1904-1913: H.I.F.C. Matthiesen
* 1913-1914: Johannes Vibe-Petersen
* 1914-1932: Ernst Kjærgaard
* 1932-1936: Edvard Pedersen
* 1936-1941: Gunnar Helweg-Larsen
* 1939-1941: Povl Helweg-Larsen
* 1942-1945: J.Th. Thomsen
* 1945-1959: Edvard Pedersen
* 1959-1971: Bent A. Koch
* 1971-1994: Gunnar Rytgaard
* 1994-2022: Erik Bjerager<
* 2022-: Jeppe Duvå

Lähteet
-------

1. ↑  Kristeligt Dagblad Den Store Danske. Viitattu 17.4.2018.
2. ↑  Kristeligt Dagblad Euro topics. Viitattu 17.4.2018. (englanniksi)
3. 1 2  Kristeligt Dagblad Den Store Danske. Viitattu 17.4.2018. (tanskaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Lehden kotisivut
*Tämä artikkeli kertoo maalaiskunnasta Novgorodin alueella. Muista merkityksistä kertoo Dolgoje.*

  

  

  

  

  

  

  

  

  

  

**Dolgoje** (ven. Долгое) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Mošenskojen piirissä Venäjällä. Kunnan pinta-ala on 405 neliökilometriä. Kylässä on 80 ja kunnassa vajaat 800 asukasta (vuonna 2009).

Kunta rajoittuu etelässä Mošenskojen piirin Orehovnon, lännessä Kirovskojen ja pohjoisessa Kalininskojen kuntiin sekä idässä Novgorodin alueen Pestovon piiriin. Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 31 kylää: Ananjevskoje, Anaškino, Andrjušino, Bazarovo, Belkovo, Berežok, Bezgodkovo, Brodi, Droblino, Filippkovo, Ignatjevskoje, Jermolkino, Jefremovo, Koltšigino, Koništševo, Krasnaja Gora, Krepužiha, Krivtsovo, Krjukovo, Krutets, Novoje Dolgoje, Polutino, Raha, Ramenje, Selo, Staroje Dolgoje, Sutoki, Tuhani, Ugol, Vorotovo ja Vystavka. Brodin ja Krasnaja Goran maalaiskunnat liitettiin Dolgojen kuntaan vuonna 2010.

Kylistä on linja-autoyhteydet Mošenskojeen, Borovitšiin ja Pestovoon. Kunnan alueella toimii kaksi maatalousyritystä ja kaksi yksityistä sahalaitosta. Tärkeitä työnantajia ovat myös julkiset palvelut. Suurin osa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.

Dolgojessa ja Brodissa on lastentarhat, keskikoulut, kulttuuritalot, kirjastot ja ensiapuasemat, Krasnaja Gorassa kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, 1800-luvun alussa rakennettu Krasnaja Goran kirkko, Dolgojen kartanorakennus puistoineen sekä Sutokin vanhat talousrakennukset.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Administratsija Dolgovskogo selskogo poselenija: Vizitnaja kartotška *dolgoe.sehost.ru*. Viitattu 29.10.2011. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Dolgojen kunnan sivusto (venäjäksi)
**Lönnrotin petäjä** on Kesälahdella Hummovaaran kylässä sijaitseva mänty. Ensimmäisellä runonkeruumatkallaan ollut Elias Lönnrot taltioi puun juurella kesäkuussa 1828 Juhana Kainulaisen lausumia runoja, kansanuskomuksia ja loitsuja. Lönnrot merkitsi Kainulaiselta muistiin kahden päivän aikana yhteensä 2 551 säettä ja 59 erillistä runoa, joista suurin osa oli loitsuja. Nämä runot muodostivat merkittävän osan Lönnrotin vuonna 1833 julkaisemasta runoelmasta *Runokokous Väinämöisestä* eli niin sanotusta *Alku-Kalevalasta*. Niihin kuului muun muassa Sampo-runoja ja Lemminkäisen virsi.

Petäjä sijaitsi Kainulaisen kotitalon Kainulan pihapiirissä. Kerrotaan, että puun istutti Kainulaisen suvun nuorukainen kihlauduttuaan. Morsian kuitenkin kuoli, ja petäjästä tuli Kainulaisen suvun uhripuu. Metsästäjänä tunnettu Juhana Kainulainen vei kaatamiensa karhujen pääluun mäntyyn loitsuja lukien.

Lönnrotin petäjästä puoli kilometriä itään sijaitsee Pirunpöytänä tunnettu kuppikivi, joka on aikoinaan toiminut Kainulaisen suvun uhrikivenä. Lönnrotin petäjän vieressä sijaitsee vuonna 1989 valmistunut karjalaistyylinen hirsirakennus Juhanantupa, jossa on esillä muun muassa puuveistoksia.

Lähteet
-------

* Hummovaara - Historiaa (Arkistoitu – Internet Archive) *Hummovaaran kotisivut*. Hummovaaran kyläyhdistys ry.
* Isien "pyhä perintö": Juhana Kainulainen (Arkistoitu – Internet Archive) *Kalevalan kulttuurihistoria*. 2008. Kalevalaseura.
* Ritva Kovalainen, Sanni Seppo: Tietoja pyhistä puista (Arkistoitu – Internet Archive) *Puiden kansa*. 2014.

### Viitteet

1. ↑  Kalevalasta Kalevalaseura.  Arkistoitu 25.9.2016. Viitattu 28.10.2016.
2. ↑  Juhanantupa *Hummovaaran kotisivut*. Hummovaaran kyläyhdistys ry.  Arkistoitu 7.4.2016. Viitattu 28.10.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Lönnrotin petäjä Kesälahden Humuvaaralla, Suomen Kuvalehti, 25.08.1923, nro 34, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
**Campeche** on Campechen osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Vuonna 2014 siellä oli 238 300 asukasta.

Kaupunki sijaitsee Jukatanin niemimaalla hedelmällisen tasangon länsipäässä, missä maasto muodostaa luonnollisen amfiteatterin joka aukeaa Campechenlahdelle. Espanjalaiset perustivat kaupungin vuonna 1540 mayojen kylän paikalle.

Vanhakaupunki on Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1999. Se on tyypillinen esimerkki Espanjan siirtomaakauden satamakaupungeista. Kaupungin ympärillä ovat säilyneet sen muurit, jotka suojasivat sitä mereltä tulevilta hyökkäyksiltä. Ensimmäiset muurit rakennettiin 1500-luvulla, ja kun todettiin että ne eivät riitä, 1600-luvun jälkipuoliskolla tehtiin uusi kuusikulmainen muuri ja kahdeksan bastionia ja neljä porttia. Linnoituksen läpimitta on 2,5 km ja muurin korkeus kahdeksan metriä.

Lähteet
-------

1. ↑  Mexico Cities citypopulation.de. Viitattu 23.2.2015.
2. ↑  Campeche Encyclopedia Britannica. Viitattu 23.2.2015.
3. ↑  Historic Fortified Town of Campeche Unesco. Viitattu 23.2.2015.
4. ↑  Campeche History Channel. Viitattu 24.2.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Campeche (kaupunki)** Wikimedia Commonsissa
**Weser-Flugzeugbau GmbH** oli saksalainen vuonna 1934 perustettu lentokonetehdas. Sen perusti telakkakonserni Deschimag eli Deutsche Schiff- und Maschinenbau AG pyrkien uudelle - ja natsien valtaannousun jälkeen tuottoisalle - liiketoiminta-alueelle. 

Yhtiö ei syntynyt tyhjästä. Vuonna 1922 diplomi-insinööri (Dr.-Ing.) Adolf Rohrbach perusti Berliiniin Rohrbach Metallflugzeugbau GmbH-yhtiön, joka nimensä mukaisesti pyrki valmistamaan kokometallisia lentokoneita. 1930-luvun alussa yhtiö ajettiin alas. Huhtikuussa 1934 tästä tuli *Weser-Flugzeugbau GmbH*. Adolf Rohrbach jatkoi Weserin teknisenä johtajana Bremenissä, johon rakennettiin tehdas vuosina 1935-36.

Rorhbach oli kehittänyt ideaa VTOL-lentokoneesta (Vertical TakeOff and Landing) vuodesta 1933 ja jatkoi tätä. Pystysuoraan nouseva lentokone tuli todeksi vasta 1950-luvulla.

Diplomi-insinööri Simon oli vuoteen 1938 mennessä kehittänyt VTOL-koneen nineltään P1003/1. Siinä oli halkaisijaltaa nelimetriset potkurit, jotka kääntyivät nousuasentoon ja vaakalentoasentoon. Kone lensi - paperilla - 650 km/h. Vuonna 1989 Boeing toi markkinoille Boeing V-22 Osprey lentokoneen, joka on tämän suunnitelman kaltainen.

Toisen maailmansodan aikana Weserflug rakensi tehtaan myös Puolaan, jossa valmistettiin Junkers Ju 188 ja Ju 388 -pommikoneita.

Koko Weser-yhtiö siirtyi vuonna 1944 Bremeniin ottaen haltuunsa poliittisesti epäsuosiossa olevan Focke Achgelis-yhtiön tehtaan.

Vuosina 1940-45 Weserflug rakensi 5 215 Junkers Ju 87 Stukaa Tempelhofissa. Tämä Berliinin tehdas rakensi myös Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjiä. Tehdas käytti orjatyövoimaa: huhtikuussa 1944 4 151 Temperhofin tehtaan työntekijästä oli 2 103 vankeja.

Vuonna 1948 yhtiön uskottu mies Horst Janson alkoi koota tietoja Weser AG:n varoista, johon Weserflug kuului. Janson koordinoi Bremenin alueen uudelleenteollistamista. Vuoteen 1955 asti Saksa ei Liittoutuneiden sanelemien rauhansopimuksen ehtojen mukaan saanut tehdä moottorilentokoneita. Vuonna 1960 Jansonista tuli Weser AG:n hallituksen puheenjohtaja. Vuonna 1961 Weserflug liittyi VFW-yhtiöön, johon liittyivät myös Focke Wulf (Bremenissä) ja Hamburger Flugzeugbau, joka oli osa Entwicklungsring Nord (ERNO)a. Aluksi yhtiöt kehittävät raketteja etenkin ELDO-avaruusjärjestölle. Kun Focke Wulf ja Weserflug fuusioituivat vuonna 1964, yhtiöstä tuli Vereinigte Flugtechnische Werke.

Lentokoneet
-----------

* Weserflug We 271
* Weserflug P.1003

Lähteet
-------

* Gunston, Bill: *World encyclopaedia of aircraft manufacturers*. Lontoo: Patrick Stephens Ltd. 1993. ISBN 1-85260-205-8.

### Viitteet

1. ↑  Gunston 1993 s. 325

Aiheesta muualla
----------------

F.-Herbert Wenz: Flughafen Tempelhof. Chronik des Berliner Werkes der "Weser" Flugzeugbau GmbH Bremen. Bau der Kriegsflugzeuge Ju 87-Stuka und Fw 190 1939-1945. Lemwerder (Stedinger Verlag) 2000. ISBN 3-927697-24-9.
Ritarikunnan tunnuksia
**Hymyn ritarikunta** (puol. *Order Uśmiechu*) on puolalainen ritarikunta, joka myönnetään lasten aloitteesta aikuisille lasten hyväksi tehdyistä ansioista. Ritarikunta syntyi Wanda Chotomskan kirjoittamien *Jacek i Agatka* -kirjojen pohjalta, kun kirjailija tapasi lapsia sairaalassa. Lapset kertoivat kirjailijalle, että he haluaisivat antaa Jacekille mitalin kiitoksena näiden ilahduttamisesta. Kuriera Polskiego -lehti tarttui ideaan vuonna 1967. Ritarikunnan tunnuksen, hymyilevän auringon, suunnitteli 9-vuotias Ewa Chrobak, ja ritarikunta perustettiin virallisesti vuonna 1968. Ensimmäiseksi ritariksi nimettiin ortopedinen kirurgi Wiktor Dega.

Perinteen mukaan kunnianosoituksen saaneiden tulee juoda lasi sitruunamehua mutristamatta suuta ja sen jälkeen vannoa, että he hymyilevät lopun elämänsä.

Ritarikuntaa jaetaan yhdessä luokassa:

* ritarikunnan nauha

Kunnianosoitus on myönnetty mm. Irena Sendlerille, paavi Franciscukselle, Tove Janssonille ja Tenzin Gyatsolle.

Lähteet
-------

1. ↑  Museum of the Order of the Smile  2022. Rabkoland. Viitattu 21.10.2022. (englanniksi)
2. 1 2  Historia  2022. Order Uśmiechu. Viitattu 21.10.2022. (puolaksi)
3. ↑  Abdullah awarded 'Order of the Smile' *Gulf News*.  26.6.2007. Viitattu 21.10.2022. (englanniksi)
4. 1 2  Irena Sendler's "Order of the Smile" on Display at POLIN Museum  11.4.2018. Polscy Sprawiedliwi. Viitattu 21.10.2022. (englanniksi)
5. ↑  Pope Francis receives Order of the Smile *Polish Press Agency*.  26.4.2016.  Arkistoitu 2016. Viitattu 21.10.2022.
6. ↑  Dzieci przyznały Dominice Kulczyk Order Uśmiechu  2022. Portal Organizacji Pozarządowych. Viitattu 21.10.2022. (puolaksi)
**Sušilovo** (ven. Сушилово) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin, Okulovkan ja Kresttsyn välisen maantien varrella 20 kilometriä Borovitšista luoteeseen. Kylässä on reilut 200 ja kunnassa vajaat 800 asukasta (vuonna 2011).

Sušilovon kunnan pinta-ala on 101 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Sušanin, idässä Borovitšin ja etelässä Travkovon kuntiin sekä lännessä Okulovkan piiriin. Pinta-alasta 54,9 % on metsää ja 41,4 % maatalousmaata. Seudulla virtaavat Mstan sivujoet Šegrinka, Šilokata ja Sivelba. Kunnan alueella on kaksi luonnonmuistomerkkiä.

Kuntaan kuuluu 22 kylää: Bobovik, Bolšoi Vjaznik, Derjagino, Domanino, Gainovo, Gorodok, Horomy, Ijevkovo, Ilovatik, Kotovo, Lebedka, Makarovo, Maslovka, Ovsjannikovo, Pavluškovo, Perelogi, Podborje, Sadovka, Šegrinov, Soinskoje, Sušilovo ja Vystavka. Neljässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Novgorodin Derevan viidenneksen Šegrinon pogostaan kuulunut Sušilovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. 1900-luvun alussa se kuului Šegrinon volostiin. Vuonna 1910 volostissa oli 90 kylää ja 5 900 asukasta. Seudulla sijaitsivat Šegrinon, Brodnikin ja Jurjevon vanhat pogostat sekä kolme kartanoa. Sušilovon kyläneuvostoalue perustettiin vuonna 1927. Neuvostoaikana siellä toimi Rodina-niminen kolhoosi.

Sušilovosta on maantie- ja linja-autoyhteydet Borovitšiin ja Novgorodiin. Tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnan alueella toimii maatalousyritys ja pieni sahalaitos. Lisäksi on 353 pientä yksityisviljelmää.

Kylän palveluihin kuuluvat lastentarha ja alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa Borovitšin piirin kulutusosuuskunta sekä kaksi yksityisyrittäjää.

Sušilovon kylä koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Seudun nähtävyyksiin kuuluvat 1800-luvulla rakennettu Šegrinon kirkko ja Maslovkan kylän kartanoalue.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Generalnyi plan Sušilovskogo selskogo poselenija Borovitšskogo raiona Novgorodskoi oblasti: Obosnovanije projekta generalnogo plana  2012. Veliki Novgorod:  Grad-Info. Viitattu 2.9.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Sušilovon kunnan sivusto (venäjäksi)
* Sušilovon kunta Borovitšin piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Aberdarevuoristo Itä-Afrikan hautavajoaman itäharjanteella on Kenian suurimman joen, Tanajoen alkulähde.  
Aberdarevuoristo Itä-Afrikan hautavajoaman itäharjanteella on Kenian suurimman joen, Tanajoen alkulähde.Aberdare-    
vuoristo,    
Tanajoen   alkulähde  Aberdarevuoristo Itä-Afrikan hautavajoaman itäharjanteella on Kenian suurimman joen, vuoristosta itäkaakkoon Intian valtamereen virtaavan Tanajoen alkulähde.
**Tanajoki** on Kenian pisin joki. Joen pituudeksi mainitaan lähteestä riippuen 708–1 014 kilometriä. Joen katsotaan alkavan Aberdarevuoristosta. Osan joen yläjuoksun sivuhaaroista alkaa Mount Kenyalta. Tanajoen valuma-alueen laajuudeksi mainitaan esimerkiksi 126 028 neliökilometriä.

Joki saa alkunsa kulkee Aberdarevuoriston itärinteellä Nyerin piirikunnassa. Tärkeimpiä Tanajokeen laskevia sivujokia ovat Chania, Thika, Sagana, Thiba ja Mutonga.

Tanajokeen ja sen pato-altaisiin rakennetut vesivoimalat, joita KenGen (Kenya Electricity Generating Company Limited) operoi, tuottavat keskimäärin 40–64 % Kenian sähkötarpeesta. Joen valuma-alueen vettä hyödynnetään myös taajamien talousvetenä sekä maatalouden kasteluveden lähteenä. Esimerkiksi Tanajoen yläjuoksun valuma-alueen lounaispuolella sijaitseva Kenian pääkaupunki Nairobi hankkii 70–80 % juomavedestään Ndakainin tekojärveltä, tarvittaessa vettä otetaan myös Sasumuan ja Ruirun tekojärvistä.

Lopulta joki laskee Intian valtameren Formosanlahdella, Kipinin kaupungin eteläpuolella. Aiempi laskukohta ja joen suu oli noin 32 kilometriä lounaampana. Joen suistoalue ulottuu sinne nykyäänkin.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Securing water and land in the Tana Basin, Kenya: a resource book for water managers and practitioners (pdf) (s. 8–9) Dutch portal to international hydrology, hydrology.nl. Viitattu 16.8.2015. (englanniksi)
2. 1 2  Tana River. River, Kenya Encyclopedia Britannica, britannica.com. Viitattu 16.8.2015. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Tanajoki** Wikimedia Commonsissa

* Hussein Gadain, Nicolas Bidault, Linda Stephen, Ben Watkins, Maxx Dilley, ja Nancy Mutunga, 2006: Reducing the Impacts of Floods through Early Warning and Preparedness: A Pilot Study for Kenya. Tanajokeen keskittyvä luku 6 (pp 165-202) teoksessa Natural Disaster Hotspots Case Studies. The World Bank. Disaster Risk Management Series No.6. Washington, D.C. ISBN 0-8213-6332-8
**Agboville** on kunta ja aliprefektuuri sekä Agbovillen departementin ja Agnéby-Tiassan alueen hallinnollinen keskus Norsunluurannikon eteläosassa. Se sijaitsee Agnébyjoen varrella 75 kilometriä Abidjanista pohjoiseen. Kunnassa on 66 000 ja aliprefektuurissa 95 100 asukasta (vuonna 2014, väestönlaskenta).

Agbovillen departementtiin kuuluvat Aboudén, Agbovillen, Ananguién, Attobroun, Azaguién, Céchin, Grand-Morién, Guessiguién, Loviguién, Oress-Kroboun ja Rubinon aliprefektuurit. Kuntia ovat Agboville, Azaguié ja Rubino. Seudun kanta-asukkaat ovat akaneihin kuuluvia abeja ja kroboja.

Ranskalaisten vuonna 1903 perustama Agboville oli siirtomaa-aikana hallintopiirin keskus ja tärkeä kahvin ja kaakaon lastauspaikka Abidjanin–Nigerin rautatien varrella. Se sai kunnallishallinnon vuonna 1953 ja uudelleen 1980. Agbovillessa perustettiin vuonna 1944 Afrikkalaisten maanviljelijöiden ammattiliitto, josta kehittyi toisen maailmansodan jälkeen Norsunluurannikon demokraattinen puolue.

Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, liikenne, kaupankäynti ja palvelut. Tärkeimmät viljelykasvit ovat kahvi, kaakao, jamssi, keittobanaani, ananas, vihannekset, riisi ja maissi. Aikaisemmin kaupungissa toimi tekstiilitehdas ja puunjalostusteollisuutta. Seudulla kaivetaan kultaa perinteisin menetelmin.

Lähteet
-------

1. 1 2  Résultats RGPH 2014: Population communale résidente au 15 mail 2014 *Institut national de la statistique*. Viitattu 11.2.2022.
2. 1 2  Répertoire des localités: Région de l’Agnéby-Tiassa *Institut national de la statistique*. Viitattu 11.2.2022.
3. 1 2  Daddieh, Cyril K.: *Historical Dictionary of Cote d'Ivoire, third edition*, s. 59. London: Rowman & Littlefield, 2016. ISBN 978-0-8108-7186-1.
4. 1 2  A la découverte d’Agboville *Reseau Ivoire*. Viitattu 11.2.2022.
5. ↑  La ville d’Agboville *Akwaba Fatom*. Viitattu 11.2.2022.

Katso myös
----------

* Agbovillen roomalaiskatolinen hiippakunta
**Daniel William "Dan" Carter** (s. 5. maaliskuuta 1982 Leeston) on uusiseelantilainen rugby union -pelaaja, joka edustaa Ranskan Top 14 -liigassa pelaavaa Racing 92 -seuraa. Hän pelaa myös Uuden-Seelannin rugby union -maajoukkueessa. Pelipaikaltaan 178 senttimetriä pitkä ja 96 kilogrammaa painava Carter on pelinrakentaja tai sisäsentteri.

Carter edusti vuosina 2002-2015 kotimaansa ITM Cupin Canterburyä, jossa hän voitti sarjan mestaruuden viidesti. Monikansallisessa Super Rugby -sarjassa Carter pelasi vuosina 2003-2015, seuranaan Crusaders. Hän voitti Super Rugbyn mestaruuden vuosina 2002, 2005, 2006 ja 2008. Vuosina 2008-2009 hän pelasi myös ranskalaisessa Perpignanissa, voittaen Top 14:n mestaruuden. Vuonna 2015 Carter siirtyi toiseen ranskalaisseuraan, Racing 92:een.

Carter debytoi Uuden-Seelannin rugby union -maajoukkueessa kesäkuussa 2003 Walesia vastaan. Hän on pelannut maajoukkueessa vuosina 2003, 2011 ja 2015 MM-kilpailuissa. Vuosina 2011 ja 2015 hän voitti mestaruuden. Vuoden 2015 MM-kilpailuiden jälkeen Carter lopetti maajoukkueuransa ja keskittyy uraansa Ranskassa.

Carter valittiin vuonna 2012 maailman parhaaksi rugby union -pelaajaksi.

Lähteet
-------

1. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑   (Arkistoitu – Internet Archive)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Paavo Ensio Vuorinen** (20. marraskuuta 1913 Helsinki – 22. kesäkuuta 1999 Vaasa) oli suomalainen pesäpalloilija.

Ensio *Janne* Vuorinen pelasi Helsingin Pallonlyöjien edustusjoukkueessa 1937–1943 ja 1945–1948. Ulkopelissä Vuorinen pelasi lukkarina ja voitti yhden Suomen mestaruuden vuonna 1938 ja pelasi yhdessä Itä-Länsi-ottelussa. Vuorinen kuului HPL:n johtokuntaan 1948. Vuorisen aiempia joukkueita olivat Helsingin Kisa-Toverit, jossa TUL:n pesäpallomestaruus 1935, ja Pallo-Toverit. Vuorinen siirtyi vuonna 1949 Vaasan Mailaan.

Vuorinen opiskeli 1930-luvulla Suomen teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla ja pelasi pesäpalloa menestyksellisesti jo koululaisena Kallion yhteiskoulun ja teknillisen korkeakoulun maanmittausosaston joukkueessa. Hänellä oli useita akateemisia mestaruuksia pesäpallossa ja jääkiekossa. Vuorinen eteni sodan aikana sotilasarvoltaan luutnantiksi (1942) ja myöhemmin reservin yliluutnantiksi (1967). Hän voitti pesäpallossa armeijan mestaruuden vuosina 1934 ja 1935. Vuorinen pelasi menestyksellisesti myöhemmällä iällä bridgeä Vasa Bridgeklubbissa.

Vuorinen oli ammatiltaan Vaasan kaupungin topografi ja hänen puolisonsa oli ekonomi Ilma Tuulikki Vuorinen (o.s. Lähdesniemi).

Saavutukset
-----------

### Pelaajana

* 1 SM-kulta: 1938
* 2 SM-hopeaa: 1940, 1942
* 1 SM-pronssi: 1937
* 1 Itä-Länsi-ottelu: 1940

Lähteet
-------

* 

### Viitteet

1. ↑  Find a Grave: Paavo Ensio Vuorinen, Vaasan Uusi hautausmaa, Vaasa *findagrave.com*. Viitattu 13.9.2023.
2. ↑  Ylioppilas Paavo Ensio Vuorinen otettu maanmittausharjoittelijaksi, Suomen Maamittari-Yhdistyksen Aikakauskirja, 1936, No 7, sivu 28, julkaistu 1.7.1936
3. ↑  Oppikoulujen "Hopeapallo"-ottelut, Helsingin Sanomat, 1934, No 122, sivu 8, julkaistu 8.5.1934
4. ↑  Siepparin kädestä, Uusi Suomi, 1937, No 116, sivu 20, julkaistu 1.5.1937
5. 1 2  Avioliittoon vihittiin 30.10 Saksalaisessa kirkossa luutnantti Ensio Vuorinen ja ekonoomi Tuulikki Lähdesniemi, Uusi Suomi, 1943, No 296, sivu 7, julkaistu 2.11.1943
6. ↑  Pesäpallokentän loistoelämyksiä, Etelä-Saimaa, 1935, No 63, sivu 6, julkaistu 8.6.1935
7. ↑  Vasabladet, 1989, No 121, sivu 9, julkaistu 31.5.1989
8. 1 2 3  Pesäpallon SM-mitalistit Pesäpalloliitto.  Arkistoitu 2.7.2018. Viitattu 14.4.2018.
9. ↑  Itä-Länsi-pelaajat joukkueittain, miehet Rasilainen, Matti. Viitattu 24.4.2018.

Aiheesta muualla
----------------

* GENi, Paavo Ensio Vuorinen []
Fredrik kuvattuna hänen hallitsijakaudellaan lyödyssä kolikossa.
**Fredrik** (ital. *Federico*; 16. lokakuuta 1451 Napoli – 9. marraskuuta 1504 lähellä Toursia, Ranska) oli Napolin kuningaskunnan kuningas vuosina 1496–1501. Hän oli viimeinen Trastámara-sukuun kuulunut Napolin kuningas.

Fredrik oli kuningas Ferdinand I:n ja kuningatar Isabellan toiseksi vanhin poika. Fredrik vietti nuoruutensa Ranskassa Ludvig XI:n hovissa ja palasi kotimaahansa vuonna 1482. Hän osallistui Napolin puolustukseen Ranskan kuningas Kaarle VIII:n hyökkäystä vastaan. Fredrikin veli Alfonso II luovutti vuonna 1495 kruunun pojalleen Ferdinand II:lle, joka puolestaan kuoli seuraavana vuonna, ja Fredrikistä tuli siten kuningas. Napolin kuningaskunta oli juuri pelastunut Ranskan valloitukselta, mutta vuonna 1500 Ranska ja Espanja päättivät salaisella sopimuksella jakaa sen keskenään. Seuraavana vuonna ranskalais-espanjalaiset joukot tunkeutuivat maahan ja paavi Aleksanteri VI julisti Fredrikin erotetuksi. Hänet pakotettiin luovuttamaan valtakuntansa Ranskan Ludvig XII:lle, joka antoi hänelle vastineeksi Mainen kreivin arvon.

Fredrikin ensimmäisenä puolisona oli vuodesta 1478 Anna Savoijilainen, Savoijin herttuan Amadeus IX:n tytär, joka kuoli jo kaksi vuotta myöhemmin. Toisena puolisona oli vuodesta 1487 Isabella del Balzo. Fredrikillä oli kolme poikaa ja kolme tytärtä. Vanhin poika oli Calabrian herttua Ferdinand.

Fredrik kuoli Montils du Plessis-les-Toursissa Ranskassa vuonna 1504.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Gino Benzoni: FEDERICO d'Aragona, re di Napoli (italiaksi) *Dizionario Biografico degli Italiani* (1995), Treccani. Viitattu 1.10.2023.
2. 1 2 3 4 5  Federico d'Aragona (englanniksi) *The Oxford Dictionary of the Renaissance* (2003), Oxford Reference. Viitattu 1.10.2023.
3. ↑  Ferdinand II (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online*. Viitattu 1.10.2023.
4. ↑  Risto Kari: *Historian ABC: Kaikkien aikojen valtiot 4*, s. 16. Tammi, Helsinki 2001.
5. ↑  Anna of Savoy (1455–1480) (englanniksi) *Women in World History: A Biographical Encyclopedia* (2002), Encyclopedia.com. Viitattu 1.10.2023.
6. ↑  Isabella del Balzo (d. 1533) (englanniksi) *Women in World History: A Biographical Encyclopedia* (2002), Encyclopedia.com. Viitattu 1.10.2023.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Fredrik (Napoli)** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Vatikaani

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Italian People
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Heroica Puebla de Zaragoza** tai **Puebla** on Pueblan osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Puebla on Meksikon neljänneksi suurin kaupunki. Sen asukasluku on noin 1,5 miljoonaa (2010). Metropolialueella asuu yli 2,6 miljoonaa asukasta.*lähde?*

Puebla sijaitsee Pueblan laaksossa tulivuorten ja lumihuippuisten vuorten ympäröimänä 2 175 metrin korkeudessa merenpinnannasta, ja noin 110 km pääkaupunki Méxicosta.

Puebla perustettiin 1531 nimellä "Puebla de los Ángeles". Kaupungin historiallinen keskusta on julistettu UNESCOn maailmanperintökohteeksi. Pueblan vuonna 1648 valmistunut tuomiokirkko on Meksikon toiseksi suurin.

Kaupungissa on yli 20 yliopistoa.

Talouselämä ja liikenneyhteydet
-------------------------------

Lentoliikennettä palvelee Hermanos Serdánin kansainvälinen lentokenttä. Siellä on käynnissä mittavat uudistustyöt ja sen ulkomaanliikenteen kapasiteetti lisääntyy entisestään. Moottoritie numero 150 johtaa Pueblasta noin 50 km:n päässä sijaitsevaan Meksikon pääkaupunkiin Méxicoon. Pueblan merkittävimpiä työllistäjiä on kaupungissa sijaitseva Volkswagenin autotehdas. Vientiautot laivataan rannikolla sijaitsevassa Veracruzin satamassa. Pueblassa on liikenteessä erityisiä vain naisille tarkoitettuja takseja, joissa on vain naiskuljettajia. Autot on varustettu päällekarkauksen estävin mekanismein.

Lähteet
-------

1. 1 2  Major Cities Citypopulation.de. Viitattu 26.2.2015.
2. ↑  Historic Centre of Puebla Unesco. Viitattu 26.2.2015.
3. ↑  Buebla Cathedral Sacred Destinations. Viitattu 26.2.2015.
4. ↑  List of top Colleges and Universities in Mexico by University Web Ranking. 4icu. Viitattu 26.2.2015.
5. ↑  Taxis exclusivo para mujeres en Puebla México *saltanoticias.com*.  7.10.2009. Viitattu 7.11.2010. (espanjaksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Puebla de Zaragoza** Wikimedia Commonsissa
**Soukelo** (ven. Соколо́зеро, *Sokolozero*) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Soukelojärven rannalla 75 kilometriä Kiestingistä linnuntietä luoteeseen.

Entisen Ruvan saamelaispogostan alueelle perustettu Soukelo muodosti 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa lähikylineen Oulangan volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 siihen kuuluivat Soukelon lisäksi Ruvan ja Tumtšan kylät sekä Koutajärvenpään ja Ruvanniskan uudiskylät, joissa oli 512 asukasta. Soukelon kylässä oli 18 taloa ja 150 asukasta.

Neuvostoaikana Soukelo kuului Kiestingin piirin Ruvan kyläneuvostoon. Vuonna 1933 siellä oli 91 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia. Vuoden 1960 asutusluettelossa kylää ei enää mainita. Myöhemmin se jäi Iijavan tekojärven alle.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 6.8.2015.
2. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 202–203. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
3. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 1. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
4. ↑  *Karelskaja ASSR: administrativnoje delenije*. Petrozavodsk: Gosudarstvennoje izdatelstvo Karelskoi ASSR, 1960.
**Heinäjärvi** (ven. Сеннозеро, *Sennozero*) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 30 kilometriä Kiestingistä linnuntietä pohjoiseen.

Heinäjärven kylä asutettiin Kiestingistä käsin 1700-luvun puolivälissä. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa se muodosti lähikylineen Kiestingin volostiin kuuluneen Heinäjärven kyläkunnan. Heinäjärven lisäksi kyläkuntaan kuuluivat Ahvenlahden (ven. *Okuneva Guba*), Jelettijärven, Kuukasjärven (*Kukas*), Pohjois-Suurijärven (*Severnoje Bolšoje Ozero*), Šaapkajärven (*Šapkozero*) ja Särkiniemen (*Sjarginijemi, Tikšezero*) kylät sekä Kyyrölän, Lamakkavaaran (*Lomanka-Varaka*), Leipäniemen (*Hlebnavolok*), Moššolan ja Priitšan (*Prittšaostrov*) uudiskylät. Vuonna 1905 niissä oli lähes 1 300 asukasta. Heinäjärven kylässä oli 31 taloa ja 212 asukasta.

Neuvostoaikana Heinäjärvi kuului ensin Kiestingin piirin Jelettijärven kyläneuvostoon. Myöhemmin siitä muodostettiin oma kyläneuvostonsa, johon kuuluivat myös Leipäniemi, Priitša eli Suurisaari ja Šaapkajärvi sekä Heinäjärveen luettu Aikasniemi. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 377 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Heinäjärvellä asukkaita oli 187. Vuoden 1960 asutusluettelossa Heinäjärveä ei enää mainita.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 13.8.2015.
2. ↑  Pöllä, Matti: *Vienan Karjalan etnisen koostumuksen muutokset 1600–1800-luvulla*, s. 187. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1995. ISBN 951-717-893-X.
3. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Arhangelskoi gubernii k 1905 godu*, s. 194–195. Arhangelsk: Arhangelski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
4. ↑  *Karjalan ASNT:n asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1926 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 2. Petroskoi: KASNT:n tilastohallinto, 1928.
5. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 2. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
6. ↑  *Karelskaja ASSR: administrativnoje delenije*. Petrozavodsk: Gosudarstvennoje izdatelstvo Karelskoi ASSR, 1960.
**Sibai** (ven. Сибай) on kaivoskaupunki Baškortostanin itäosassa 464 kilometriä pääkaupungista Ufasta kaakkoon.

Asukasluvun kehitys
-------------------

* 28 800 (1959)
* 58 900 (2001)
* 62 763 (2010)

Baškortostanin paikallishallinnossa Sibai muodostaa oman tasavallan alaisen kaupunkipiirinsä (maaseutuasukkaat mukaan lukien 63 838 as. vuonna 2010). Kaupungin väestöstä on baškiireja 48,7 prosenttia, venäläisiä 38,7 prosenttia ja tataareja 8,9 prosenttia.*lähde?*

Historia
--------

Sibai on perustettu vuonna 1913 ja siitä tuli kaupunki 1938.

Lähteet
-------

1. 1 2  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 29.7.2014. (venäjäksi)
2. ↑  *Atlas avtomobilnyh dorog. Rossija, sopredelnyje gosudarstva, Zapadnaja Jevropa, Azija.* Pääosin 1:500 000, 1:1 500 000 ja 1:3 000 000. Moskova: PKO "Kartografija" & OOO "Sovremennaja škola", 2014.  ISBN 978-985-549-710-4.  (venäjäksi)

Baškortostanin lippuBaškortostanin tasavallan kaupungit
**Pääkaupunki: Ufa**  

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly


Baškortostanin piirit ja *kaupunkipiirit*
Abzelilovo • 
*Agidel* • 
Alšejevsk • 
Arhangel • 
Askino • 
Aurgazy • 
Baimak • 
Bakaly • 
Baltatševo • 
Belebei • 
Belokatai • 
Beloretsk • 
Birsk • 
Bižbuljak • 
Blagovar • 
Blagoveštšensk • 
Burajevo • 
Burzjansk • 
Buzdjak • 
Davlekanovo • 
Djurtjul • 
Duvan • 
Fjodorovka • 
Gafur • 
Haibullino • 
Iglino • 
Iliševo • 
Išimbai • 
Janaul • 
Kaltasy • 
Karaidel • 
Karmaskaly • 
Kig • 
Krasnokamsk • 
Kugartš • 
Kujurgasy • 
*Kumertau* • 
Kušnarenkovo • 
Jermekejevo • 
Meleuz • 
Metšetlino • 
*Mežgorje* • 
Mijak • 
Miškino • 
*Neftekamsk* • 
Nurimanov • 
*Oktjabrski* • 
*Salavat* • 
Salavat • 
Šaran • 
*Sibai* • 
Sterlibaševo • 
*Sterlitamak* • 
Sterlitamak • 
Tatyšly • 
Tšekmaruš • 
Tšišmy • 
Tuimazy • 
*Ufa* • 
Ufa • 
Utšaly • 
Zialiar • 
Ziantšur
**Uglitš** (ven. У́глич) on kaupunki Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan yläjuoksulla 110 kilometriä Jaroslavlista länteen. Kaljazinin asemalta lähtevä sivurata yhdistää sen Moskovan ja Sonkovon väliseen rautatiehen. Kaupunki on Uglitšin piirin keskus. Asukkaita on 37 100 henkeä (vuonna 2005).

Uglitš on yksi Venäjän vanhimpia kaupunkeja. Ensimmäisen kerran se mainitaan vuonna 937, Ipatjevin kronikassa vuonna 1148. 1100-luvulla kaupunki kuului Vladimir–Suzdalin ruhtinaskuntaan ja vuonna 1218 siitä tuli itsenäisen ruhtinaskunnan keskus. Mongolivalloittajat hävittivät kaupungin vuonna 1238. Vuonna 1329 se liitettiin Moskovaan, jonka sisällä se muodosti erillisen läänitysruhtinaskunnan. Vuosina 1608–1611 puolalaiset hävittivät kaupunkia. Vuodesta 1777 lähtien se oli Jaroslavlin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Neuvostoaikana Uglitšin tunnetuin yritys oli kellotehdas Tšaika. Nykyään siellä on lähinnä kone- ja elintarviketeollisuutta. Kaupungin alueella sijaitsee vuonna 1940 valmistunut Uglitšin vesivoimalaitos.

Läänitysruhtinaiden palatsi.
Kaupunki on yksi Moskovaa ympäröivän Kultaisen renkaan historiallisista matkailukohteista. Keskustassa on kreml, joka sijaitsee Volgaan työntyvällä niemellä. Kremlissä on 1400-luvun loppupuolella rakennettu läänitysruhtinaiden palatsi, Kristuksen kirkastumisen katedraali vuodelta 1485, koristeellinen pyhän Demetrioksen kirkko (1683–1692) ja klassistinen kaupunginduuman rakennus (1815). Lähellä sijaitsevassa Aleksein luostarissa on vuonna 1628 rakennettu ainutlaatuinen Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen kirkko ja sen vieressä Johannes Kastajan kirkko vuodelta 1681. Kaupungin länsiosassa on vuosina 1674–1677 rakennettu Ylösnousemuksen luostarin rakennuskokonaisuus. Volgan rannalla on runsaasti koristeltu Johannes Kastajan syntymän kirkko (1689–1690).

Kaupungin keskusta on rakennettu vuonna 1784 laaditun säännöllisen asemakaavan mukaan. Keskustorilla, jolta haarautuu kolme pääkatua, on 1700–1800-lukujen vaihteessa rakennetut kauppahallit sekä Kazanin kirkko vuodelta 1788. Keskustan nähtävyyksiä ovat 1700-luvun lopun kaksikerroksinen puinen asuintalo, klassistiset kauppiastalot ja hallintorakennukset, koristeelliset 1800-luvun puiset asuintalot, 1600-luvun tyyliin rakennettu Korsunin kirkko (1730), Jumalan ilmestymisen juhlan luostari ja sen uusbysanttilainen kirkko (1858), moskovalaista barokkia edustava Smolenskin kirkko (1700) ja klassistinen Feodorin kirkko (1818). Uglitšin museon kokoelmissa on 1500–1600-lukujen ikoneja, 1700–1900-luvun venäläistä maalaustaidetta, 1600–1800-luvun veistoksia sekä käsityötaidetta.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 487–488. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Uglitš**.
* Uglitšin kaupungin sivusto (venäjäksi)

Jaroslavlin alueen vaakunaJaroslavlin alueen kaupungit
**Päähallintopaikka: Jaroslavl**  

Danilov | Gavrilov-Jam | Ljubim | Myškin | Pereslavl-Zalesski | Pošehonje | Rostov | Rybinsk | Tutajev | Uglitš
**Jamnik** (ven. Ямник) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Demjanskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Lužonkajoen varrella 28 kilometriä Demjanskista pohjoiseen. Kylässä on reilut 650 ja kunnassa 1 300 asukasta (vuonna 2011).

Jamnikin kunnan pinta-ala on 327,63 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Demjanskin piirin Knevitsyn ja Lytškovon kuntiin, idässä Valdain piiriin, etelässä Peskin ja Žirkovon kuntiin sekä lännessä Parfinon piiriin. Pinta-alasta 69,6 % on metsää ja 29,1 maatalousmaata. Seudun jokia ovat Polomet, Lužonka, Smorodinka, Trestjanka ja Upolozenka.

Tšernyi Rutšein kunta liitettiin Jamnikiin vuonna 2010. Nykyään kuntaan kuuluu keskuskylän lisäksi 30 kylää: Alešonka, Beljajevštšina, Belyi Bor, Danilovo, Gorškovitsy, Hani, Iljina Niva, Ilovka, Jekimovštšina, Kality, Kamennaja Gora, Klevitši, Kraseja, Krivsko, Kurgan, Lužno, Meletša, Mihaltsovo, Nakladets, Obryni, Podsosonje, Potšinok, Skrobtsevo, Suhonivotška, Tesny, Tšitšilovo, Tšornyi Rutšei, Upolozy, Volnoje Berjozno ja Vyselki-Borki. Keskuskylässä asuu puolet väestöstä. Toiseksi suurin kylä on reilun 200 asukkaan Tšornyi Rutšei. Viidenkymmenen–sadan asukkaan kyliä ovat Gorškovitsy, Beljajevštšina ja Lužno. Seitsemässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Kunnasta on linja-autoyhteydet Demjanskiin, Novgorodiin ja Pietariin. Työvoimasta 82 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (33 %) sekä opetusala (31 %). Kunnassa on neljä karjatilaa, kaksi sahalaitosta ja mehiläistarha. Palveluihin kuuluvat Jamnikin ja Tšornyi Rutšein lastentarhat, keskikoulut, kulttuuritalot, kirjastot, postit ja ensiapuasemat.

Seudun nähtävyyksiä ovat muinaiset hautapaikat, Danilovon kulttikivi ja toisen maailmansodan muistomerkit.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Generalnyi plan (izmenenije): Jamnikskoje selskoje poselenije, Demjanski munitsipalnyi raion, Novgorodskaja oblast. Tom 3: Materialy po obosnovaniju, prognoz razvitija territorii, predloženija po territorialnomu planirovaniju  2011. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 24.6.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Jamnikin kunnan sivusto (venäjäksi)
**Sušani** (ven. Сушани) on kylä ja maalaiskunta Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin pohjoispuolella kaupungin välittömässä läheisyydessä. Kunnassa on 2 400 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
-------------------

Sušanin kunnan pinta-ala on 134 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Volokin, idässä Progressin, kaakossa Borovitšin ja etelässä Sušilovon kuntiin sekä lännessä Novgorodin alueen Okulovkan piiriin. Kunta sijaitsee Valdain ylängön halkaisevassa Mstajoen laaksossa. Muita jokia ovat Velgija, Sivelba, Jurinka, Soroda, Tišitsa ja Šilokata. Hyötykaivannaisiin kuuluvat savi, hiekka, sora, kalkkikivi ja turve.

Kunnan hallinnollinen keskus on Kojegoštšan kylä. Sen lisäksi kuntaan kuuluu 19 asutuskeskusta: Butyrki, Gorka, Gverstjanka, Koremera, Korševo, Kozlovo, Naltsy, Nizino, Pervoje Maja, Pljosovo, Pristan, Šahtjorski, Selino, Sušani, Tšerjomošje, Tšernarutšje, Tšetvjortkino, Volgino ja Zaretšnaja. Niistä suurin on lähes 600 asukkaan Volginon taajama. Kojegoštšassa on 274 ja Sušanin kylässä 161 asukasta (vuonna 2010).

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Kunnan läpi kulkee Borovitšin, Ljubytinon ja Spasskaja Polistin välinen maantie. Tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa ja koulua, Volginon kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja kolme lääkintäasemaa.

Nähtävyydet
-----------

Seudulta on löydetty useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkejä ovat Gverstjankan ja Tšetvjortkinon kartanoalueet.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Sušanskogo selskogo poselenija: Materialy po obosnovaniju  2010. SaratovzapsibNIIprojekt-2000. Viitattu 24.1.2014. (venäjäksi)

### Viitteet

1. 1 2 3  Generalnyi plan, s. 9.
2. ↑  Generalnyi plan, s. 25.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 19.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 22.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 10–11.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 24–25.
7. ↑  Generalnyi plan, s. 54.
8. ↑  Generalnyi plan, s. 49.
9. ↑  Generalnyi plan, s. 46.
10. ↑  Generalnyi plan, s. 62–65.

Aiheesta muualla
----------------

* Sušanin kunnan sivusto (venäjäksi)