recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Héricourt** on kunta itäisessä Ranskassa Haute-Saônen departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Lizainejoen varrella, noin 13 kilometriä Belfortin kaupungista lounaaseen. Héricourt on väkiluvultaan Haute-Saônen toiseksi suurin.

1. tammikuuta 2019 tehdyssä kuntaliitoksessa Héricourtin kuntaan liittyi Taveyn kunta. 

Héricourtin sijainti lähellä Saksan ja Sveitsin rajaa on tehnyt kaupungista päänäyttämön usealle taistelulle. Ensimmäinen niistä oli Burgundin sotaan liittynyt Héricourtin taistelu vuonna 1474. Taistelussa Burgundin herttuakunta hävisi Sveitsin vanhalle valaliittolle ja sen liittolaisille. Vuosina 1587-1588 alueella käytiin Ranskan uskonsotia. Vuonna 1871 käytiin Lizainen taistelu, joka oli osa Saksan–Ranskan sotaa. Myös toisen maailmansodan tapahtumat tuntuivat kaupungissa.

Kaupunkia puolustamaan on 1100-luvulla rakennettu linna *Château d'Héricourt*. Myöhemmin 1800-luvulla rakennettiin linnoitus *Fort du Mont-Vaudois*.

  

* Château d'HéricourtChâteau d'Héricourt
* Fort du Mont-VaudoisFort du Mont-Vaudois

Tunnettuja kuntalaisia
----------------------

* Jean-Jacques Lamboley (1920-1999), kilpapyöräilijä

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. 1 2  Tour de France 2019

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Héricourt (Haute-Saône)** Wikimedia Commonsissa
**Roquemaure** on kunta Ranskan eteläosassa Gardin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Rhônejoen varrella noin 15 kilometriä Avignonin kaupungista koilliseen.

Roquemaure on viinintuotantoaluetta ja juuri siellä on luotu laatumerkki Cotes du Rhône. Sijainnin ansiosta Roquemaure oli tärkein satama, josta paikallisia viinejä vietiin muualle maahan. Kaupunki leimasi viinitynnyreihinsä kirjaimet CDR (Cotes du Rhône) todistamaan niiden laadun ensimmäisen kerran 1700-luvulla. Vuonna 1866 Roquemauren viiniköynnöksiin iski viinikirva, joka tuhosi suurimman osan viiniköynnöksistä Etelä-Euroopassa. Paikalliset asukkaat eivät tienneet mitä tehdä pelastaakseen viiniköynnökset. Vuonna 1868 paikallinen varakas kauppias, Maximilien Richard, matkusti Roomaan. Hän toi sieltä Pyhän Valentinuksen pyhäinjäännöksen, toivoen sen suojelevan viiniköynnöksiä tautia vastaan. Pyhäinjäännökset ovat edelleen nähtävissä Saint-Jean-Baptisten kollegiaalikirkossa. Viinituotanto päästiin jatkamaan kun viinikirvoista päästiin eroon. Tämän jälkeen alueen viinit saivat laatuluokituksen Lirac (AOC).

  

* Pyhän Valentinuksen pyhäinjäännösPyhän Valentinuksen pyhäinjäännös
* Lirac (AOC)Lirac (AOC)
* Saint-Jean-Baptisten kollegiaalikirkkoSaint-Jean-Baptisten kollegiaalikirkko

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. ↑  Tour de France 2019

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Roquemaure (Gard)** Wikimedia Commonsissa
**Plougrescant** (bretoniksi *Plougouskant*) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella.

Castel Meur
Plougrescant on Bretagnen mantereen pohjoisin kunta. Sen pohjoisin kohta tunnetaan nimellä *Pointe du Château*. Pohjoisimmasta pisteestä länteen alkaa *Gouffre de Plougrescant*. Se on lohkareinen rannikko, jota vesi ja tuuli muovaavat. Sen tunnetuin nähtävyys on kahden kivilohkareen väliin rakennettu talo *Castel Meur*. Myös rannikko on kivinen ja vaikeasti purjehdittava. Laskuveden aikaan osaan rannikon saarista pääsee myös jalan.

Saint-Gonéryn kappelin seinämaalaus Itämaan tietäjät
Saint-Gonéryn kappeli on rakennettu 1400-luvulla. Se on rakennuksena sarjakuvamainen, hieman vinossa joka suuntaan. Myös kappelin sisällä olevat seinämaalaukset ovat peräisin 1400-luvulta. Niissä kuvataan Raamatun kertomuksia.

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. 1 2  Plougrescant Official website of tourism in Brittany. Viitattu 5.7.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Plougrescant** Wikimedia Commonsissa
**Parfino** (ven. Па́рфино) on kaupunkimainen taajama, kaupunkikunta ja Parfinon piirin hallinnollinen keskus Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Lovatjoen rannalla 116 kilometriä Novgorodista maanteitse etelään ja 20 kilometriä Staraja Russan kaupungista itään. Taajamassa on 7 500 ja kunnassa 7 600 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
-------------------

Parfinon kunnan pinta-ala on 5,62 neliökilometriä. Se rajoittuu Fedorkovon maalaiskuntaan. Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Konjuhovon kylä, jossa on reilut sata asukasta.

Historia
--------

Parfino on syntynyt vuonna 1910 perustetun vaneritehtaan työläisasutukseksi. Se on saanut nimensä lähellä sijaitsevan rautatieaseman mukaan. Vuonna 1938 Parfino sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Toisen maailmansodan aikana se tuhoutui lähes kokonaan. Vuonna 1968 taajamasta tuli Parfinon piirin keskus.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Parfinon kautta kulkee Podlitovjen ja Staraja Russan välinen maantie sekä Bologojen ja Dnon välinen rautatie.

Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat jalostus, hallinto ja erilaiset julkiset palvelut. Merkittävin teollisuuslaitos on Parfinon vaneritehdas, joka on ollut konkurssitilassa vuodesta 2009 lähtien, mutta jatkaa edelleen toimintaansa.

Taajamassa toimii neljä lastentarhaa, keskikoulu, lasten harrastuskeskus, taidekoulu ja Staraja Russan ammattikoulun haaraosasto. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuuritalo, piirin keskuskirjasto ja lastenkirjasto. Terveyspalveluihin kuuluvat piirisairaala ja poliklinikka.

Nähtävyydet
-----------

Paikallisia nähtävyyksiä ovat toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden hautausmaat sekä Konjuhovon kylään sodan muistoksi asetettu panssarivaunu.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan: Parfinskoje gorodskoje poselenije, Parfinski munitsipalnyi raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 12.10.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. 1 2  Generalnyi plan, s. 8.
2. 1 2  Generalnyi plan, s. 12.
3. ↑  Tšislennost naselenija Rossii, federalnyh okrugov, subjektov Rossijskoi Federatsii, gorodskih okrugov, munitsipalnyh raionov, gorodskih i selskih poseleni *gks.ru*.  Arkistoitu 5.6.2013. Viitattu 12.10.2013. (venäjäksi)
4. ↑  Generalnyi plan, s. 6.
5. ↑  Administratsija Parfinskogo gorodskogo poselenija: Istorija *adm-parfino.ru*.  Arkistoitu 12.8.2014. Viitattu 12.10.2013. (venäjäksi)
6. ↑  Generalnyi plan, s. 27.
7. 1 2  Investitsionnyi pasport Parfinskogo raiona *econominv.novreg.ru*.  Arkistoitu 14.10.2013. Viitattu 12.10.2013. (venäjäksi)
8. ↑  Generalnyi plan, s. 22–27.
9. ↑  Generalnyi plan, s. 10.

Aiheesta muualla
----------------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Parfino**.
* Parfinon kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Kaboža** (ven. Кабо́жа) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Hvoinajan piirissä Venäjällä. Kabožan aseman kautta kulkee Pietarin ja Moskovan välinen sivurata, josta on yhteys Pietarin ja Vologdan väliselle radalle Podborovjeen. Kunnan pinta-ala on 321 neliökilometriä. Asukkaita on 1 800 henkeä (vuonna 2010).

Kabožan kunta sijaitsee Valdain ylängön koillisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Vologdan alueeseen, kaakossa Hvoinajan piirin Zvjaginon kuntaan, etelässä Novgorodin alueen Mošenskojen piiriin sekä lounaassa Hvoinajan piirin Dvorištšin ja luoteessa Mintsyn kuntaan. Alueen keskellä on Jubileinyin kunta. Pinta-alasta suurin osa on metsää. Hyötykaivannaisia ovat savi ja turve.

Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Gornyn rautatieasema ja 21 kylää: Berežok, Demidovo, Gorka, Gorny, Jemeljanovskoje, Kašino, Komarovo, Krestsy, Krivošeino, Levotša, Makarjino, Noskovo, Otrada, Perfiljevo, Poptsovo, Ramenje, Savkino, Sjohino, Stremkovo, Suholžino ja Timoškino.

Kabožasta on linja-autoyhteys Hvoinajaan sekä päivittäiset paikallisjunayhteydet Hvoinajaan, Pestovoon ja Podborovjeen. Asemalla pysähtyy myös Pietarin ja Pestovon välinen kaukojuna. Kabožan ja Jubileinyin välillä on yksityisen turvetuontantoyhtiön kapearaiteinen rautatie.

Tärkeimmät elinkeinot ovat metsäteollisuus ja maatalous. Kunnan alueella toimii useita puunhankintayrityksiä, maidon, viljan ja rehun tuotantoon erikoistunut matalousyritys Levotšski, kuusi yksityistilaa ja 880 henkilökohtaista aputaloutta. Lisäksi on parikymmentä palvelualojen yrittäjää.

Palveluihin kuuluvat Kabožan ja Levotšan lastentarhat, Levotšan keskikoulu, Kabožan, Levotšan ja Gorkan kerhotalot, Kabožan, Levotšan ja Ramenjen ensiapuasemat sekä parikymmentä kauppaa. Nähtävyyksiä ovat muinaiset asuin- ja hautapaikat, 1800-luvulta peräisin olevat Jemeljanovskojen kartanoalueet, Levotšan pyhän Nikolaoksen kirkko ja kaksi 1900-luvun vaihteen asuinrakennusta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Generalnyi plan Kabožskogo selskogo poselenija *khvoinaya.ru*. Viitattu 26.10.2011. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

Aiheesta muualla
----------------

* Kabožan kunnan sivusto (venäjäksi)
* Kabožan kunta Hvoinajan piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Toisen maailmansodan aikana tuhoutunut apostoli Andreaan katedraali Gruzinossa.
**Gruzino** (ven. Гру́зино) on kylä ja maalaiskunta Novgorodin alueen Tšudovon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Olhavanjoen rannalla 14 kilometriä Tšudovosta itään. Kylässä on vajaat tuhat ja kunnassa 3 600 asukasta (vuonna 2009).

Gruzinon kunnan pinta-ala on 975,82 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Tšudovon piirin Uspenskojen ja lounaassa Tregubovon kuntiin, kaakossa Malaja Višeran piiriin ja pohjoisessa Leningradin alueeseen. Pinta-alasta 76,3 % on metsää, 10 % maatalousmaata ja 7,1 % suojelualueita. Olhavan lisäksi suurimmat joet ovat Ptševža, Oskuja ja Šarja. Seudulla sijaitsee Borin (Širinskojen) rauhoitusalue.

Kunnan hallinnollinen keskus on Krasnofarfornyin taajama. Sen lisäksi siihen kuuluu 34 kylää: Beglovo, Berjozovets, Berezovo, Dereva, Dubtsy, Filippovo, Gatševo, Glad, Gorka, Gruzino, Jefremovo, Jurševo, Krug, Krutiha, Melehovo, Melehovskaja, Muratovo, Nekšino, Novaja, Novaja Derevnja, Oblutšje, Opaljovo, Oskui, Otoka, Perehod, Pokrovskoje, Rogatši, Šarja, Serebrjanitsy, Steremno, Štšetino, Suvorovka, Tšernitsy ja Velja. Suurimmat asutuskeskukset ovat Krasnofarfornyi, Gruzino ja Oskui.

Gruzinon pogosta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Pietari I lahjoitti sen ruhtinas Aleksandr Menšikoville ja Paavali I kreivi Aleksei Araktšejeville. Jälkimmäinen rakennutti kylään kartanon ja kirkon (arkkitehdit Fjodor Demertsov ja Vasili Stasov). 1800-luvun lopussa silloisen Botanovkan kylän paikalle perustettiin posliinitehdas.

Krasnofarfornyissa toimivan Russkij farfor -posliinitehtaan lisäksi kunnassa on kaksi maatalousyritystä ja saha. Yli puolet työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella. Gruzinosta on linja-autoyhteys Tšudovoon. Kylässä toimii lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema.

Kunnan nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, Araktšejevin kartanon puistoalue Gruzinossa, Speranskin kartanoalue ja kirkko Derevassa, Krasnofarfornyin vanhat tehdasrakennukset, Artsebaševin ja Konovalovin kartano Oblutšjessa, Oskuin kirkko, vanhat asuin- ja kauppiastalot sekä toisen maailmansodan muistomerkit.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Generalnyi plan: Gruzinskoje selskoje poselenije, Tšudovski raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska (projekt)  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt.  Arkistoitu 11.1.2014. Viitattu 4.2.2012. (venäjäksi)
2. ↑  Administratsija Gruzinskogo selskogo poselenija: Pasport (2010) *adm-gruzino.ru*. Viitattu 4.2.2012. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Gruzinon kunnan sivusto (venäjäksi)
**Kaukola** (ven. Ка́вголово, *Kavgolovo*) on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Toksovan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kaukolanjärven länsipuolella kahdeksan kilometrin päässä Toksovasta. Vuonna 2007 kylässä oli 77 asukasta.

Kaukolassa sijainneet kylät mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Myöhemmin sen asukkaat olivat äyrämöisiin kuuluvia inkerinsuomalaisia. Vuonna 1848 asukkaita oli 462 henkeä. 1860-luvun alkuun saakka he olivat tilanomistajien maaorjia.

Kylään perustettiin zemstvon ylläpitämä koulu vuonna 1887. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siellä asui 552 inkerinsuomalaista, 47 venäläistä ja 26 Suomen suomalaista. Samana vuonna perustettiin Kaukolan kansallinen suomalainen kyläneuvosto, jonka väestöstä oli suomalaisia 729 ja venäläisiä 72. Kyläneuvostoalueeseen kuuluivat Kaukolan lisäksi myös Auvolan (ven. *Avvolovo*) ja Rappulan (*Rappolovo*) kylät. Kansallinen kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1939 ja suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon toisen maailmansodan aikana. 1970-luvulla kylä kuului Vartiamäen kyläneuvostoon ja vuoteen 2009 saakka Ohalatvan kuntaan.

Pietarin ja Käkisalmen välisellä radalla oleva Kaukolan rautatieasema sijaitsee Toksovan taajamassa Kaukolanjärven itärannalla.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2. Teoksen verkkoversio (viitattu 23.1.2013).
2. ↑  *Administrativno-territorialnoje delenije Leningradskoi oblasti*, s. 75. Sankt-Peterburg: Komitet po vzaimodeistviju s organami mestnogo samoupravlenija Leningradskoi oblasti, 2007. Teoksen verkkoversio (viitattu 23.1.2013). (venäjäksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
**Berjozovik** (ven. Берёзовик) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Okulovkan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Zaozerjejärven rannalla viisi kilometriä Okulovkasta länteen. Kylässä on 338 ja kunnassa 811 asukasta (vuonna 2012).

Maantiede ja asutus
-------------------

Berjozovikin kunnan pinta-ala on 447,81 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Okulovkan piirin Borovjonkan, koillisessa Kulotinon, idässä Okulovkan ja kaakossa Turbinnojen kuntiin sekä etelässä Kresttsyn piirin Novoje Rahinon ja lännessä Rutšjin kuntiin. Pinta-alasta 83,1 % on metsää, 10,9 % maatalousmaata ja 3,9 % vesistöjä.

Seutu kuuluu Valdain ylänköön. Tärkeimmät joet ovat Horinka, Peretna, Nertsa, Kolpino ja Borovna. Suurimmat järvet ovat Zaozerje, Peretno ja Zavidetšje. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat Zaozerjen harju, Horinkajoen laakso sekä Zelenihan muurahaispesien suojelualue.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Zaozerjen rautatieasema ja 28 kylää: toinen Berjozovik, Borok, Dorištši, Družnaja Gorka, Fedorkovo, Fedoskovo, Hiriki, Ivniki, Jurjevo, Korytnitsa, Lapustino, Ljadtšino, Maloje Zaozerje, Malyi Borok, Manuilovo, Mošnikovo, Noviki, Novoselitsy, Peretno, Podol, Snarajevo, Stari, Talyženka, Vasilkovo, Zabrodje, Zaozerje ja Zavod. Toiseksi suurin asutuskeskus on vajaan sadan asukkaan Zavod. Viidessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Kunnan läpi kulkee Okulovkan ja Kresttsyn välinen maantie sekä Moskovan ja Pietarin välinen päärata, jolla on Zaozerjen asema. Berjozovikista on linja-autoyhteydet Okulovkaan ja Novgorodiin.

Paikallisia elinkeinoja ovat julkiset palvelut, kauppa sekä maa- ja metsätalous. Kunnassa toimii muutamia puunjalostuslaitoksia ja karjatiloja. 94 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.

Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäsema, posti ja pari kauppaa. Eräitä palveluja on myös Zavodissa ja muissa kylissä.

Nähtävyydet
-----------

Seudulta on löydetty useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja sekä uhrikiviä. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Berjozovikin, Borokin ja Peretnon kartanoalueet sekä Peretnon kirkko. Zaozerjen asemalla on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Berezovikskogo selskogo poselenija. Tom 3: Materialy po obosnovaniju projekta *fgis.minregion.ru*. Viitattu 20.10.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  Generalnyi plan, s. 10.
2. ↑  Generalnyi plan, s. 7.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 45.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 61–62.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 20–22.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 9–10.
7. ↑  Generalnyi plan, s. 48.
8. 1 2  Ofitsialnyi sait Berjozovikskogo selskogo poselenija *berezovikselpos.ru*. Viitattu 20.10.2013. (venäjäksi)
9. ↑  Generalnyi plan, s. 36.
10. ↑  Generalnyi plan, s. 28.
11. ↑  Generalnyi plan, s. 35.
12. ↑  Generalnyi plan, s. 40.
13. ↑  Generalnyi plan, s. 16–19.

Aiheesta muualla
----------------

* Berjozovikin kunnan sivusto (venäjäksi)
**Patrovo** (ven. Па́трово), epäviralliselta nimeltään **Foimoguba** (Фоймогуба, suomeksi myös *Hoimolahti*), on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Suurlahden kunnassa. Se sijaitsee Putkozero-järven etelärannalla 26 kilometriä Suurlahdesta pohjoiseen. Kylässä on 68 asukasta (vuonna 2015).

Sungun pogostaan kuuluneet Foimoguban ("na Hoimove gube") kylät esiintyvät ensimmäisen kerran vuoden 1496 verokirjassa. Foimoguban kappelikirkko mainitaan vuonna 1647. Novgorodilainen kauppias Semjon Gavrilov perusti vuonna 1670 Foimoguban Spirovkan kylään kuparisulaton, joka jouduttiin sulkemaan jo vuonna 1674 raaka-aineen ehtymisen takia. Myöhemmin sulatto siirtyi tanskalaiselle Heinrich Butenant von Rosenbuschille, joka rakensi Foimogubaan suo- ja järvimalmia käyttäneen rautatehtaan. Sen toiminta päättyi 1700-luvun alussa.

1900-luvun alussa lähiseudun kylät muodostivat Tolvojan volostiin kuuluneen Foimoguban kyläkunnan. Vuonna 1905 siihen kuului 36 kylää, joissa oli 2 200 asukasta. Foimoguban pogosta oli tuolloin jaettu Patrovon ja Kjarzinon kyliksi. Neuvostoaikana perustettiin Äänisentauksen piiriin kuulunut Foimoguban kyläneuvosto, jonka keskuspaikka oli Patrovossa. Vuonna 1933 kyläneuvoston 21 asutuksessa oli 1 000 asukasta, jotka yhtä karjalaista lukuun ottamatta olivat kaikki venäläisiä. Myöhemmin kylät liitettiin Suurnivan kyläneuvostoon.

Nykyään seudulla on etupäässä kesäasutusta. Muutamia työpaikkoja tarjoavat Tolvojan maatalousyritys, kalanviljelylaitos, Karhumäen meijeri sekä julkiset palvelut. Patrovossa toimii kirjasto taidegallerioineen ja kaksi kauppaa. Kylässä on myös pieni kotiseutumuseo.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Velikogubskogo selskogo poselenija Medvežjegorskogo munitsipalnogo raiona Respubliki Karelija: Materialy po obosnovaniju v tekstovoi forme *velguba.ru*. Viitattu 13.7.2015. (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  Sohranenije karelskoi derevni Foimoguba *ptz46.narod.ru*. Viitattu 13.7.2015. (venäjäksi)
2. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 13.7.2015.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 15.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 41.
5. ↑  Vitov, M. V.: *Istoriko-geografitšeskije otšerki Zaonežja XVI–XVII vv.*, s. 269–271. Moskva: Izdatelstvo Moskovskogo universiteta, 1962.
6. ↑  *Karelija: entsiklopedija. Tom 2*, s. 311, 314. Petrozavodsk: Petropress, 2009. ISBN 978-5-8430-0125-4.
7. ↑  *Istorija Karelii s drevneiših vremjon do naših dnei*, s. 153, 211–212. Petrozavodsk: Periodika, 2001. ISBN 5-88170-049-X.
8. ↑  *Spisok naseljonnyh mest Olonetskoi gubernii po svedenijam za 1905 god*, s. 32–35. Petrozavodsk: Olonetski gubernski statistitšeski komitet, 1907.
9. ↑  *Karjalan Autonominen Sosialistinen Neuvosto-Tasavalta: Asuttujen paikkojen luettelo (Vuoden 1933 väestönlaskun ainehiston mukaan)*, s. 63–64. Petroskoi: KASNT:n KTLH, Sojusorgutshet, 1935.
10. ↑  *Karelskaja ASSR: administrativnoje delenije*, s. 21–22. Petrozavodsk: Gosudarstvennoje izdatelstvo Karelskoi ASSR, 1960.
11. 1 2  Foimoguba – nesostojavšajasja stolitsa *ptzgovorit.ru*. Viitattu 13.7.2015. (venäjäksi)
12. ↑  Generalnyi plan, s. 44–45.
**Uglegorsk** (ven. Углегорск) on hieman alle kymmenentuhannen asukkaan satamakaupunki Sahalinin saarella Venäjän kaukoidässä. Kaupunki sijaitsee saaren länsiosassa Japaninmerta ja Ohotanmerta erottavan Tatariansalmen rannalla, lähellä Uglegorka-joen suuta. Alueen pääkaupunkiin Južno-Sahalinskiin on Uglegorskista matkaa n. 350 kilometriä.

Historia
--------

Uglegorskin perustivat japanilaiset nimellä *Esutoru* vuonna 1905, jolloin Sahalinin saari kuului vielä 50. leveyspiirille asti Japanille. Toisen maailmansodan seurauksena Sahalin siirtyi Neuvostoliiton omistukseen 1945, ja asutus sai kaupunkioikeudet vuonna 1946. Samalla kaupungin nimi muutettiin Uglegorskiksi (ven. угол tarkoittaa "hiiltä").

### Väestökehitys

*lähde?*

| Vuosi | Väkiluku |
| --- | --- |
| 1937 | 31 959 \* |
| 1959 | 17 900 \*\* |
| 1979 | 18 400 \*\* |
| 1989 | 18 402 \* |
| 2002 | 13 396 \* |
| 2006 | 12 534 \* |

*Merkinnät*: \* väestönlaskenta \*\* väestönlaskenta (pyöristetty)

Talous
------

Uglegorskissa toimii puu-, paperi- ja rakennusalan yrityksiä sekä elintarviketeollisuutta. Kaupungin ympäristössä viljellään perunaa ja vihanneksia. Lisäksi lähialueilta kaivetaan kivihiiltä, mistä kaupunki on saanut nimensäkin.

Lähteet
-------

1. ↑  Federalnaja služba gosudarstvennoi statistiki (Venäjän federaation tilastovirasto), www.gks.ru: Vserossijskaja perepis naselenija 2010. Tom 1. Tšislennost i razmeštšenije naselenija. (Koko Venäjän kattava väestönlaskenta 2010. Osa 1. Väestön lukumäärä ja jakauma. Taulukko 11 (MS Excel-taulukko))  2012. Moskova:  ИИЦ «Статистика России».  Arkistoitu 15.3.2013. Viitattu 29.9.2012. (venäjäksi)
2. ↑  Новый Атлас автомобильных дорог 2006-2007. Россия - Страны СНГ - Прибалтика. 1:750 000 и 1:1500 000 (+ 1:4000 000). Главный редактор В.Х. Пейхвассер. Тривум, 220053, г. Минск. ISBN 985-409-072-8. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Uglegorsk** Wikimedia Commonsissa

  

Sahalinin alueen vaakunaSahalinin alueen kaupungit
Sahalinin alueSahalinin alue
**Hallinnollinen keskus: Južno-Sahalinsk**   

Aleksandrovsk-Sahalinski | Aniva | Dolinsk | Holmsk | Korsakov | Kurilsk | Makarov | Nevelsk | Oha | Poronaisk | Šahtjorsk | Severo-Kurilsk | Tomari | Uglegorsk
**Jessentuki** (ven. Ессентуки́) on kylpyläkaupunki Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaukasuksen juurella Podkumok-joen laaksossa 213 kilometriä Stavropolista kaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Mineralnyje Vodyn ja Kislovodskin välinen rautatie (Jessentukin asema). Asukkaita on 102 370 henkeä (vuonna 2013).*lähde?*

Vuonna 1798 venäläiset rakensivat paikalle pienen linnakkeen. Seudun kivennäisvesilähteet löydettiin 1800-luvun alussa. Ensimmäinen kylpylä perustettiin vuonna 1839. Paikkakunta sai mainetta yhtenä parhaista ruoansulatuselimistön parantoloista. 1840-luvulla Jessentukin vettä alettiin pullottaa ja toimittaa myytäväksi eri puolille Venäjää. Kävijämäärä lisääntyi rautatien (1875) ja maantien rakentamisen jälkeen. 1800–1900-lukujen vaihteessa rakennettiin uusia kylpylöitä, hotelleja ja huviloita. 

Vuonna 1917 Jessentuki sai kaupungin aseman. Toisen maailmansodan aikana se oli saksalaisten miehittämä ja kärsi huomattavia vaurioita. Neuvostoaikana parantoloiden määrä kohosi 25:een.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 136–137. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Jessentuki** Wikimedia Commonsissa

* Jessentukin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)

Stavropolin aluepiirin *kaupunkipiirit* ja piirit
Aleksandrovskoje •
Andropov •
Apanasenkovskoje •
Arzgir •
Blagodarnyi •
*Budjonnovsk* •
Budjonnovsk •
*Georgijevsk* •
Georgijevsk •
Gratšovka •
Izobilnyi •
Ipatovo •
*Jessentuki* •
Kirov •
*Kislovodsk* •
Kotšubejevskoje •
Krasnogvardeiskoje •
Kurskaja •
*Lermontov* •
Levokumskoje •
*Mineralnyje Vody* •
Mineralnyje Vody •
Neftekumsk •
*Nevinnomyssk* •
Novoaleksandrovsk •
Novoselitskoje •
Petrovskoje •
*Pjatigorsk* •
Predgorny •
Sovetski •
Špak •
*Stavropol* •
Stepnoje •
Trunov •
Turkmeenien piiri •
*Železnovodsk*
**Viitana** (ven. Ви́даны, *Vidany*; karjalaksi *Viidan*) on kylä Karjalan tasavallan Prääsän piirin Tšalnan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suojujoen rannalla 24 kilometriä Petroskoista luoteeseen. Kylässä on 325 vakituista asukasta (vuonna 2012). Sen ohi kulkee Petroskoin ja Suojärven välinen maantie ja rautatie.

Viitana mainitaan ensimmäisen kerran 1400–1500-lukujen verokirjoissa. Nimi perustunee karjalankieliseen sanaliittoon *viidoin al* eli ’kuusikon alla’. *Viidoi* merkitsee karjalaksi ’nuorta tiheää kuusimetsikköä’. Kyläryhmään kuuluu viisi osaa: *Pogoste* eli ’pogosta’, sitä vastapäätä Suojujoen toisella puolella sijaitseva *Üliči* (venäjäksi *Antuševskaja*), *Alaižagd’* eli ’alapää’ (ven. *Nižnije Vidany*), *Üläižagd’* eli ’yläpää’ (ven. *Kuzminskaja*) ja *Viäčurd’e* (ven. *Vjatšurga* tai *Vjatšerga*).

Viitanan kanta-asukkaat ovat karjalaisiin kuuluvia lyydiläisiä. Kylä sijaitsee karjalan- ja venäjänkielisen alueen rajalla. Karjalaiset ja venäläiset ovat olleet läheisissä kanssakäymisissä aina Petroskoin perustamisesta lähtien. Vuonna 1926 Viitanan 737 asukkaasta 682 oli karjalaisia.

Toisen maailmansodan jälkeen neljän kilometrin päähän kylästä perustettiin Tšalnan metsätyöläistaajama, joka toi seudulle runsaasti venäläisiä, suomalaisia ja valkovenäläisiä. Vielä 1970-luvulla vanhukset ja osin keski-ikäisetkin viitanalaiset puhuivat keskenään kotimurrettaan, mutta nykyään kylässä on enää muutamia karjalan kielen taitajia. Kieltä on yritetty elvyttää kesäjuhlien, kansankuoron ja päiväkodissa järjestetyn opetuksen avulla, mutta toistaiseksi ne eivät ole tuottaneet kouriintuntuvia tuloksia.

Viime vuosikymmeninä myös kylän katukuva on muuttunut. Vanhan kerhotalon (entisen kirkon) lähelle rakennettiin 1960–1970-luvuilla muutamia kaksikerroksia kivitaloja. Autioituneita maalaistaloja on myyty kesämökeiksi tai ne ovat rappeutumassa. Kylän palveluihin kuuluu pieni kauppa ja päiväkoti. Ränsistynyt koulurakennus purettiin tarpeettomana perestroikan jälkeen ja harvat oppilaat käyvät koulua Tšalnassa. Kuusikossa sijainnutta Pyhän Nikolaoksen tsasounaa yritetään rakentaa uudelleen.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 13.9.2009.
2. ↑  *Respublika Karelija: Spisok nazvani naseljonnyh punktov na russkom, karelskom i vepsskom jazykah (v mestah kompaktnogo proživanija karelov i vepsov*, s. 12. Petrozavodsk: Ministerstvo Respubliki Karelija po voprosam natsionalnoi politiki i svjazjam s religioznymi objedinenijami, Respublikanskaja termino-orfografitšeskaja komissija, Institut jazyka, literatury i istorii Karelskogo nautšnogo tsentra RAN, 2006. Teoksen verkkoversio (viitattu 26.5.2015).
3. ↑  Spisok selskih naseljonnyh punktov na 1 janvarja 2012 goda *pryazha.karelia.info*.  Arkistoitu 8.4.2014. Viitattu 26.5.2015. (venäjäksi)
4. ↑  Mamontova, Nina: Vanhan kylän uusi perinne.  *Carelia*, 2002, nro 6, s. 30–31.
5. 1 2 3  Mamontova, Nina: Lyydiläisyys mennyttä Viitanan kylässä.  *Carelia*, 2007, nro 6, s. 58–60.
**Spassk-Dalni** (ven. Спасск-Да́льний), lyhyemmin vain *Spassk*, on kaupunki Primorjen aluepiirissä Venäjällä. Kaupungin väkiluku oli 45 265 ihmistä vuonna 2010. M60-moottoritie kulkee lähellä kaupunkia.

Historia
--------

Spassk-Dalnin alueelle muuttivat ensimmäiset venäläiset vuonna 1886 ja Spassk-Dalni perustettiin vuonna 1917. Venäjän sisällissodan aikaan alueella käytiin kovia taisteluita valkoisten ja punaisten välillä. Neuvostoaikana alueella valmistettiin sementtiä.

Matkailu
--------

Spassk-Dalnissä on paljon nähtävää. Sinne on rakennettu yli 20 muistomerkkiä sisällissodasta ja toisesta maailmansodasta. 

* Venäjän sisällissodan muistomerkkiVenäjän sisällissodan muistomerkki
* Venäjän sisällissodan muistomerkki obeliskiVenäjän sisällissodan muistomerkki obeliski
* Suuren isänmaallisen sodan muistomerkkiSuuren isänmaallisen sodan muistomerkki
* Toisen maailmansodan muistomerkkiToisen maailmansodan muistomerkki
* Toisen maailmansodan uhrien muistomerkki.Toisen maailmansodan uhrien muistomerkki.

Lähteet
-------

1. ↑  Spassk-Dalnin kotisivut (venäjäksi) *Spassk-Dalni*.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Spassk-Dalni** Wikimedia Commonsissa

Primorjen aluepiirin *kaupunkipiirit* ja piirit
Anutšino •
*Arsenjev* •
*Artjom* •
*Bolšoi Kamen* •
*Dalnegorsk* •
*Dalneretšensk* •
Dalneretšensk •
*Fokino* •
Hanka •
Hasan •
Horol •
Jakovlevka •
Kavalerovo •
Kirovski •
Krasnoarmeiski •
Lazo •
*Lesozavodsk* •
Mihailovka •
Nadeždinskoje •
*Nahodka* •
Oktjabrski •
Olga •
*Partizansk* •
Partizansk •
Pogranitšyi •
Požarskoje •
Škotovo •
Spassk •
*Spassk-Dalni* •
Ternei •
Tšernigovka •
Tšugujevka •
*Ussurijsk* •
*Vladivostok*
**Antsiferovo** (ven. Анциферово) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Hvoinajan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 30 kilometriä Hvoinajasta luoteeseen. Kylässä on 900 ja kunnassa 1 200 asukasta (vuonna 2010).

Maantiede ja asutus
-------------------

Antsiferovon kunnan pinta-ala on 272 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Hvoinajan piirin Ostahnovon, idässä Pesin ja kaakossa Migološtšin kuntiin, etelässä Borovitšin piirin Kontšanskoje-Suvorovskojen kuntaan sekä lännessä Ljubytinon piirin Ljubytinon ja Neboltšin kuntiin.

Kunta sijaitsee Valdain ylängön koillisosassa. Sen alueella on paljon järviä, joista suurimmat ovat Somino, Sosnitsa ja Naloi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, savi ja turve. Seudulla on karstijärvien rauhoitusalue. Ympäristön kokonaistila on hyvä.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Gornyin asutus ja Kiprijan rautatieasema sekä 17 kylää: toinen Antsiferovo, Brod, Dolbenki, Glezdovo, Gulobuiha, Gorodok, Iljitšino, Jerosiha, Jerzovka, Nazarjino, Novinka, Nožkino, Striževo, Udovištše, Vnuto, Voroniha ja Zamostje. Brodin kunta liitettiin Antsiferovoon vuonna 2010.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Kunnan läpi kulkee Ljubytinon ja Hvoinajan välinen maantie sekä Pietarin ja Moskovan välinen ohitusrata, jolla on Antsiferovo-Mologskojen ja Kiprijan asemat. Asemilla pysähtyy joukko kaukojunia sekä Hvoinajan ja Budogoštšin väliset paikallisjunat. Gornyista, Brodista ja Antsiferovosta on linja-autoyhteys Hvoinajaan. Kunnan kautta kulkee myös Jaroslavlin ja Kirišin välinen öljyjohto.

Antsiferovossa toimii puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava yritys Adok. Maataloutta edustavat asukkaiden palstaviljelmät, joilla tuotetaan lähinnä maitoa, lihaa ja perunaa.

Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, joukko kauppoja ja baari. Eräitä palveluja on myös Gornyissa ja Brodissa.

Nähtävyydet
-----------

Seudulta on löydetty useita muinaisia hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Vnuton kirkko ja Udovištšen kartano. Kiprijan asemalla on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan Antsiferovskogo selskogo poselenija Hvoininskogo raiona Novgorodskoi oblasti. Tom 2: Materialy po obosnovaniju  2011. Moskva:  SVGM-projekt. Viitattu 20.10.2013. (venäjäksi)

### Viitteet

1. ↑  Generalnyi plan, s. 21.
2. 1 2  Generalnyi plan, s. 5.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 7.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 9.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 14.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 19.
7. ↑  Oblastnoi zakon O preobrazovanii nekotoryh munitsipalnyh obrazovani, vhodjaštših v sostav territorii Hvoininskogo munitsipalnogo raiona *regionz.ru*.  Arkistoitu 22.10.2013. Viitattu 20.10.2013. (venäjäksi)
8. ↑  Generalnyi plan, s. 36–38.
9. ↑  Generalnyi plan, s. 27.
10. ↑  Generalnyi plan, s. 29.
11. ↑  Generalnyi plan, s. 33–34.

Aiheesta muualla
----------------

* Antsiferovon kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Uspenskoje** (ven. Успенское) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Tšudovon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Moskovan välisen M10-valtatien varrella Tšudovon kaupungin länsipuolella. Kylässä on 600 ja kunnassa 2 600 asukasta (vuonna 2009).

Maantiede ja asutus
-------------------

Uspenskojen kunnan pinta-ala on 768,6 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Leningradin alueeseen sekä idässä Tšudovon piirin Gruzinon ja etelässä Tregubovon kuntiin. Alueen keskellä sijaitsee Tšudovon kaupunkikunta. Pinta-alasta 77,3 % on metsää ja 15,8 % maatalousmaata.

Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon. Kunnan itärajalla virtaa Olhavanjoki. Muita jokia ovat Tigoda, Kerest, Menevša, Dobroha, Menekša, Kolomovka ja Polist.

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 20 kylää (Dedeljovo, Dmitrovka, Ivankovo, Karlovka, Korpovo, Kotškovo, Kurnikov Ostrov, Lezno, Luka-2, Marjino, Netšanje, Pertetšno, Pridorožnaja, Sjabrenitsy, Sloboda, Torfjanoje, Tušino, Vodosje, Zelentsy ja Zujevo) sekä kuusi asemataajamaa (Torfjanoje, Tšudovo-3, Vodos, Volhov Most, Volhovo ja Zelentsy). Suurin asutuskeskus on 700 asukkaan Pridorožnaja.

Liikenne, talous ja palvelut
----------------------------

Kunnan kautta kulkee Pietarin ja Moskovan välinen päärata sekä Novgorodin, Tšudovon ja Olhavan välinen rautatie. M10-valtatieltä haarautuu maantie Kirišiin ja Uuteen-Laatokkaan. Kylistä on linja-autoyhteydet Tšudovoon. Kunnan alueella kulkevat myös Tšudovon, Novgorodin, Staraja Russan, Valdain, Demjanskin, Borovitšin, Kirišin, Olhavan, Petroskoin ja Pietarin väliset linja-autoreitit. M10-valtatiellä on useita huoltoasemia.

Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (53 %) sekä erilaiset julkiset palvelut. Kunnassa toimii maidon tuotantoon erikoistunut maatalousyritys Kommunar.

Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha ja lääkintäasema. Sjabrenitsyssa on keskikoulu ja Karlovkassa kulttuuritalo.

Nähtävyydet
-----------

Kunnan alueella sijaitsevista rakennusmuistomerkeistä huomattavin on Sosnitskaja pristanin kartanoalue. Kirjailija Gleb Uspenskin kotitalo Sjabrenitsyssa on valtakunnallinen suojelukohde.

Lähteet
-------

* Generalnyi plan: Uspenskoje selskoje poselenije, Tšudovski raion, Novgorodskaja oblast. Tom 1: Obštšaja pojasnitelnaja zapiska  2010. Veliki Novgorod:  Novgorodgraždanprojekt. Viitattu 16.5.2013. (venäjäksi)[vanhentunut linkki]

### Viitteet

1. 1 2  Generalnyi plan, s. 21.
2. 1 2  Generalnyi plan, s. 8.
3. ↑  Generalnyi plan, s. 17.
4. ↑  Generalnyi plan, s. 13.
5. ↑  Generalnyi plan, s. 42–43.
6. ↑  Generalnyi plan, s. 26.
7. ↑  Generalnyi plan, s. 19.
8. ↑  Generalnyi plan, s. 33–34.
9. ↑  Generalnyi plan, s. 38–40.

Aiheesta muualla
----------------

* Uspenskojen kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Nakkova** (ven. Накково, *Nakkovo*) on entinen kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Niisnovan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla noin kuusi kilometriä Niisnovasta itään.

Kaprion ujestin Kargalin pogostaan kuulunut kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500 nimellä *Nahkujevo*. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Nakkovassa asui 124 inkerikkoa, jotka kuuluivat Kaprion ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1862 kylässä oli 23 taloa ja 112 asukasta. Paikalliset talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin he muodostivat Someron volostin Nakkovan kyläkunnan, johon kuuluivat myös Inkere ja Kolokka. Vuonna 1899 kylässä oli 114 asukasta, joista 59 oli "suomalaisia", 52 venäläisiä ja 5 "sekoittuneita". Uskonnoltaan he olivat kaikki ortodokseja.

Kylän asukkaat harjoittivat maanviljelyn ohella kalastusta, hevosajurin ammattia ja polttopuiden hankintaa. 1900-luvun alussa kylässä oli koulu ja kirjasto. Venäjän vallankumouksen jälkeen Nakkova muodosti aluksi oman kyläneuvoston. Vuodesta 1924 lähtien se kuului Taatsoin ja vuodesta 1928 Vassakaran kyläneuvostoon. Saksalaiset polttivat Nakkovan toisen maailmansodan aikana, mutta se mainitaan kyläluetteloissa vielä 1950-luvun lopullakin.

Lähteet
-------

1. ↑  EKI kohanimeandmebaasi *eki.ee*. Viitattu 19.6.2016.
2. ↑  *Perepisnaja obrotšnaja kniga Votskoi pjatiny, 1500 goda: Pervaja polovina*, s. 539. Sankt-Peterburg: Arheografitšeskaja komissija, 1868.
3. ↑  v. Köppen, Peter: *Erklärender Text zu der Ethnographischen Karte des St. Petersburger Gouvernements*, s. 40. St.-Petersburg: , 1867. Teoksen verkkoversio.
4. 1 2  Sprosi u krajeveda (kysymys no 1695) *reglib.ru*.  Arkistoitu 29.7.2013. Viitattu 19.6.2016.
5. ↑  *Materialy k otsenke zemel v S.-Peterburgskoi gubernii. Tom I: Jamburgski ujezd, vypusk II*, s. 146–152. Sankt-Peterburg: Otsenotšno-statistitšeskoje bjuro S.-Peterburgskogo gubernskogo zemstva, 1904. Teoksen verkkoversio.
**Guingamp** (bretoniksi *Gwengamp*) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Englannin kanaaliin laskevan Trieuxjoen varrella. Guingampissa on departementin aliprefektuuri.

Guingampin kaupungin historia juontaa keskiajalle saakka. 1000-luvulla sinne rakennettiin ensimmäinen linnoitus suojelemaan kaupunkia sekä sen kauppiaita ja käsityöläisiä. Uusi linna rakennettiin 1400-luvulla. Sen rakennutti Bretagnen herttua Pietari II. Linnan valleja ja torneja ovat yhä jäljellä.

Nähtävyyksiä
------------

Kaupungissa on useita 1400- ja 1500-luvun puuristikkotaloja. Kaupungintalo on entinen 1700-luvulla rakennettu Augustinian luostari. Samalta ajalta on kaupungin keskusaukio *Place du Centre*, sekä aukiolla oleva suihkulähde *La Plomée*. Kaupungin basilika *Notre-Dame de Bon-Secours* on rakennettu vuosisatojen aikana, ja se koostuu useasta erilaisesta arkkitehtonista tyylistä. Kaupungin vanha vankila on rakennettu vuonna 1841 amerikkalaisen mallin mukaan. Se oli valmistuessaan uudenaikainen, jossa katetut käytävät olivat ulkona ja vankisellit sisällä rivissä.

Urheilu
-------

Kaupungin jalkapalloseura on En Avant de Guingamp. Se pelaa kotiottelunsa Stade du Roudouroulla.

  

* Linnan muurejaLinnan muureja
* PuuristikkotalojaPuuristikkotaloja
* Place du Center ja La Plomée -suihkulähdePlace du Center ja La Plomée -suihkulähde
* Notre-Dame de Bon-SecoursNotre-Dame de Bon-Secours
* Vanha vankilaVanha vankila
* Stade du RoudourouStade du Roudourou

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. 1 2 3  Guingamp, A walk through history, above Trieux Official website of tourism in Brittany. Viitattu 14.12.2020. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Guingamp** Wikimedia Commonsissa
**Erkka Nissinen** (s. 1975 Kerava) on suomalainen nykytaiteilija. Hän opiskeli Lontoossa The Slade School of Fine Art -taidekoulussa ja valmistui kuvataiteen maisteriksi Helsingin Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta vuonna 2001. Vuosina 2007-08 hän työskenteli Amsterdamissa Rijkskademie van Beeldende Kunsten -taiteilijaresidenssissä. Vuonna 2017 Nissinen edusti Suomea Venetsian biennaalissa yhdessä taiteilija Nathaniel Mellorsin kanssa näyttelyllä *The Aalto Natives*.

Nissinen on vuosien aikana tuottanut sarjan videoteoksia ja installaatioita, joissa hän tee-se-itse-metodillaan hyödyntää arkikielisiä ja digitaalisia työkaluja luodakseen absurdin koomis-filosofisen maailman. Mediateoksissaan Nissinen käsittelee sarjakuvamaisten narratiivien ja karikatyyrimäisten – usein taiteilijan itsensä esittämien – hahmojen kautta monipuolisia teemoja, kuten sosiaalista vuorovaikutusta, seksuaalisuutta, väkivaltaa sekä tietoisuuden ja luovuuden alkuperää. Nissinen asuu ja työskentelee New Yorkissa.

Vuonna 2013 Nissinen sai mediataiteen AVEK-palkinnon, ja vuonna 2011 Rotterdam Art Fair -tapahtuman arvostetun Illy-palkinnon.

Lähteet
-------

1. ↑  Aino Frilander: Ensi vuonna Suomea edustaa puhuva muna: Taiteilija Erkka Nissinen tekee Venetsian biennaaliin teoksen, joka ei ainakaan ole tylsä *Helsingin Sanomat*.  19.7.2016. Viitattu 20.5.2017.
2. ↑  Erkka Nissinen sai mediataiteen AVEK-palkinnon *Savon Sanomat / STT*.  2013. Viitattu 20.5.2017.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Karl (Kaarlo) Alarik Theodor Korpilahti** (sukunimi aik. **Forsgren**; 19. kesäkuuta 1872 Korpilahti – 12. heinäkuuta 1908 Mikkeli) oli suomalainen päätoimittaja, kääntäjä ja runoilija. Hän käytti nimimerkkiä *Kaarlo-n*.

Korpilahden vanhemmat olivat kanttoriurkuri Viktor Theodor Forsgren ja Edla Augusta Silfvenius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890 Jyväskylän lyseosta. Hän oli veljensä Poriin perustaman Lounas-lehden aputoimittajana 1890 ja sitten Keski-Suomi-lehden päätoimittajana 1891–1892. Oltuaan toimittajana Jyväskylässä ilmestyneissä lehdissä Korpilahti muutti 1896 Lappeenrantaan ja oli siellä kolmisen Itä-Suomen Sanomat-lehden toimittajana. Hän oli muutaman vuoden työssä Lahden kansanopistossa kunnes palasi lehtialalle ja oli toimittajana Turun Sanomat- ja Uudenkaupungin Sanomat-lehdissä. Vuonna 1905 hän saapui Käkisalmelle Itä-Karjala-lehden toimittajaksi.

Korpilahti alkoi suunnitella uuden lehden perustamista Käkisalmelle ja vuonna 1906 hänen perustamansa Kaakkois-Karjalan kirjapaino-osakeyhtiö osti Itä-Karjala-lehden kirjapainoineen. Vuoden 1907 alusta alkoi ilmestyä uusi Käkisalmen Sanomat-lehti jossa Korpilahti oli päätoimittajana. Korpilahti oli mukana nuorisoseuratoiminnassa sekä Jyväskylän että Käkisalmen seuduilla ja hän oli ajamassa myös kansanopiston perustamista Kaakkois-Karjalaan.

Lähteet
-------

* Kaarlo Forsgren (Korpilahti) SKS:n kirjailijamatrikkelissa (toimimaton linkki)

### Viitteet

1. 1 2 3  Kaarlo Korpilahti, Käkisalmen Sanomat 15.07.1908, nro 77, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
2. 1 2  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

WikiaineistoWikiaineisto
Wikiaineistoon on tallennettu tekstiä aiheesta: 
***Kaarlo Forsgren*** 

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansalliset | 
* Suomi (KANTO)

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899

 |

 |
**Commercy** on kunta Pohjois-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee Meusejoen varrella.

Château de Commercy loiston päivinään
Commercy eli kulta-aikaansa 1700-luvulla. Vuonna 1744 Lothringenin herttua Stanisław Leszczyński, joka oli syrjäytetty Puola-Liettuan kuningas Stanislaus I, asettui Commercyyn. Hän teki paikallisesta linnasta yhden kuninkaallisista palatseistaan Lorrainessa. Linna oli *Château de Commercy* (myös *Château Stanislas*). Se oli rakennettu aiemmin samalla paikalla olleen 1100-luvulla valmistuneen keskiaikaisen linnan paikalle. Nykyisen muotonsa linna sai vuonna 1708. Stanisław Leszczyńskin kuoltua vuonna 1766 alkoi linnan rappio. Lopulta kasarmeiksi muutettu linna paloi vuonna 1944. Sen kunnostustyöt aloitettiin vuonna 1957, ja linna avattiin uudelleen vuonna 1972.

Madeleines de Commercy
Kaupunki on tunnettu Madeleine-leivoksistaan (*Madeleines de Commercy*). Leivonnaisen reseptin sanotaan olevan Lothringenin herttua Stanisław Leszczyńskin leipurin kehittämä.

Lähteet
-------

1. ↑  Insee
2. 1 2  Tour de France 2019

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Commercy** Wikimedia Commonsissa
**Beljov** (ven. Белёв) on kaupunki Tulan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okan rannalla 155 kilometriä Tulasta lounaaseen. Kaupunki on Beljovin piirin keskus. Sen läpi kulkee Smolenskin ja Gorbatšovon välinen rautatie (Beljovin asema). Asukkaita on 15 300 henkeä (vuonna 2005).

Beljov mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1147. 1200-luvulta lähtien se kuului Liettuaan. 1300-luvun lopulta lähtien kaupunki oli Beljovin ruhtinaskunnan keskus. Vuonna 1437 sen hävittivät Kultaisen ordan joukot. Vuonna 1494 Beljov liitettiin Venäjään. Vuosina 1512 ja 1544 sen ryöstivät krimin tataarit. 1500–1600-luvulla Beljovin linnoitus oli osa Venäjän etelärajan puolustusjärjestelmää. Vuonna 1708 se liitettiin Kiovan lääniin, vuonna 1719 Belgorodin kuvernementin ja vuonna 1777 siitä tuli Tulan kuvernementin Beljovin kihlakunnan keskus. 1800-luvulla Beljov oli taloudeltaan Tulan alueen toiseksi tärkein kaupunki. Okan laivaliikenteen väheneminen hidasti sen kehitystä.

Nykyään Beljovissa on mm. koneenrakennus-, rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta. Kaupunki on kuuluisa pitseistään. Nähtävyyksistä huomattavin on 1600–1800-luvuilla rakennettu Kristuksen kirkastumisen luostari.

Lähteet
-------

* *Goroda Rossii: entsiklopedija*, s. 41–42. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-026-6.

Aiheesta muualla
----------------

* Beljovin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
**Kiuruveden yläkoulu** on suomenkielien yläkoulu (luokka-asteet 7–9) Kiuruvedellä Pohjois-Savossa. Vuonna 2018 koulua kävi yhteensä 267 oppilasta.

Koulun naapurustossa sijaitsevat esimerkiksi lännessä Nivan koulu (Kiuruveden suurin alakoulu) ja etelässä ortodoksinen kirkko.

Historiaa
---------

Kiuruveden yläkoulun historia ulottuu yli sadan vuoden taakse. Vuonna 1920 Seuratuvalla ja vanhassa pappilassa aloitti Kiuruveden kotiyhteiskoulu. Koululle saatiin omat tilat Kiuruveden Säästöpankin pankkitalon yhteyteen (Vanha Säästöpankki); näissä arkkitehti Toivo Salervon suunnittelemissa 2-kerroksissa tiloissa 5-luokkainen yhteiskoulu toimi vuosina 1923-1950. Tilat kävivät kuitenkin ahtaiksi. Kiuruveden uuden yhteiskoulun rakennuksen suunnitteli arkkitehti Aarne Timonen (1950/51). Alkujaan 2,5-kerroksisessa koulutalossa oli 10 luokkahuonetta, juhlasali, kanslia ja opettajien tilat, ruokahuone ja vahtimestarin asunto. Koulu laajeni 8-luokkaiseksi oppikouluksi vuonna 1953 ja ryhtyi antamaan yliopistoon valmistavaa opetusta. Rakennusta laajennettiin useasti seuraavina vuosina. Vuonna 1954 alkaneissa laajennustöissä tehtiin neljä luokkaa, kotitalousluokka ja käsityöluokka. Valtion vastuulle koulu siirtyi vuonna 1958 ja nimeksi vaihtui Kiuruveden yhteislyseo. Uusissa laajennuksissa kouluun saatiin voimistelusiipi ja kolmas kerros (1958) sekä lisäluokkia ja pohjoispäädyn voimistelusali (1964-1965). Yhteislyseo kasvoi erääksi Suomen suurimmista kouluista ja oppilasmäärä ylsi 1183:een (1973-74). Peruskoulujärjestelmään siirtyminen (1974) muutti koulun kirkonkylän yläasteeksi.

Lähteet
-------

1. 1 2  Yläkoulu Kiuruveden kaupunki via peda.net. Viitattu 14.7.2020.
2. ↑  Koulut ja yhteystiedot Kiuruveden kaupunki, kiuruvesi.fi. Viitattu 14.7.2020.
3. 1 2  Yläkoulun sijainti kartalla Ylä-Savon karttapalvelu, yla-savo.fi. Viitattu 14.7.2020. [vanhentunut linkki]
4. ↑  Perusopetuksen oppilaat (2018) (xlsb) Opetushallinnon tilastopalvelu Vipunen, vipunen.fi. Viitattu 14.7.2020.
5. ↑  Julkiset rakennukset Kiuruveden kaupunki, kiuruvesi.fi. Viitattu 24.8.2020.