recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mäkihärkki** (*Cerastium glutinosum*, syn. *C. pumilum* subsp. *glutinosum*) on valkokukkainen, kohokkikasveihin kuuluva kuivien kasvupaikkojen kasvi.

Ulkonäkö ja koko
----------------

Tahmahärkin kukinnon nuppuja.
Ylitalvinen yksivuotinen tahmahärkki kasvaa 5–12 cm korkeaksi. Kasvi on pysty, vaalean- tai kellanvihreä ja nystykarvainen. Kukattomat tyviversot puuttuvat. Lehdet ovat puikeita, joskus soikeita tai suikeita. Kukinto on kaksihaarainen viuhko ja kukinnon tukilehdet ovat kapealti kalvolaitaisia. Kukkia on 4–18 kappaletta. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat 4–6 mm pitkiä, suippoja ja kaljukärkisiä. Matalasti kaksihalkoiset valkoiset terälehdet ovat kaljuja ja verholehtiä lyhyempiä. Heteitä on 5–10 kappaletta. Suomessa tahmahärkki kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmä on pitkähkö, kymmenliuskaisesti aukeava kota.

Levinneisyys
------------

Tahmahärkkiä tavataan Euroopassa Välimeren alueelta Britteinsaarten eteläosiin, Tanskaan, Etelä-Ruotsiin ja -Suomeen, Länsi-Viroon, Etelä-Puolaan, Länsi-Ukrainaan, Romaniaan ja Bulgariaan. Yksittäisiä esiintymiä lajilla on Etelä-Ukrainasta ja Kaukasuksen alueelta, sekä Euroopan ulkopuolelta Marokosta, Turkista ja Syyriasta. Tahmahärkkiä on tavattu tulokaslajina myös Yhdysvaltain eteläosista sekä Etelä-Amerikasta. Suomessa tahmahärkki on alkuperäislaji, joka kasvaa levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Suomessa sitä kasvaa vain Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa.

Elinympäristö
-------------

Tahmahärkki kasvaa kuivilla, aurinkoisilla mäenrinteillä ja kalliokedoilla, varsinkin kalkkialustalla ja lintujen istumapaikoilla. Se viihtyy myös pihakedoilla ja poluilla.

Lähteet
-------

* *Retkeilykasvio*. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
* *Suuri Pohjolan kasvio*. Toim. Mossberg, Bo & Stenberg, Lennart. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2005 (2003).

### Viitteet

1. ↑  Retkeilykasvio 1998, s. 110, 112.
2. 1 2  Suuri Pohjolan kasvio 2005, s. 138.
3. ↑  Den virtuella floran: Klibbarv (myös levinneisyyskartat) (ruotsiksi) Viitattu 28.4.2012.
4. 1 2  Retkeilykasvio 1998, s. 112.
5. ↑  Lampinen, R. & Lahti, T. 2011: Kasviatlas 2010: Tahmahärkin levinneisyys Suomessa. Helsingin Yliopisto, Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki. Viitattu 28.4.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kasviatlas 2020: Tahmahärkin levinneisyys Suomessa.
* Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Tahmahärkki (*Cerastium glutinosum*)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q460409
* Wikispecies: Cerastium glutinosum
* APDB: 133565
* BioLib: 38561
* CoL: SK95
* GBIF: 6364084
* IPNI: 152277-1
* ITIS: 510564
* PalDat: Cerastium\_glutinosum
* PFI: 9802
* POWO: urn:lsid:ipni.org:names:152277-1
* VASCAN: 14260

 |

 |
**Hiekkaryömijät** (Mystacocarida) on yksi leukajalkaisten äyriäisten alaluokista. Ne ovat hyvin pieniä äyriäisiä, jotka elävät interstitiaalisesti merenrantojen hiekkajyvästen välisessä tilassa osana meiobenthosta. Niitä tunnetaan Välimeren alueelta, eteläisestä Afrikasta sekä Etelä- ja Pohjois-Amerikasta ja Australiasta.

Hiekkaryömijöitä tunnetaan vain 13 lajia, jotka jaetaan kahteen sukuun. Ulkoisesti ne ovat kaikki hyvin samannäköisiä. Lieriömäisessä ruumiissa on viisi keskiruumiin ja viisi takaruumiin jaoketta. Keskiruumiissa on neljä pientä raajaparia, takaruumis on raajaton. Pää on suhteellisen iso ja kaksijakoinen niin, että sen takaosa pikemmin vaikuttaa kuuluvan keskiruumiiseen. Pään raajat ja tuntosarvet ovat puolestaan suhteellisen suuria ja niissä on sukasia, joita eläin käyttää ravintohiukkasten siivilöintiin. Hiekkaryömijät ovat yksisilmäisiä. Ne ovat tyypillisesti noin 0,5 millimetrin pituisia.

Lähteet
-------

* Mystacocarida AccessScience Encyclopedia. Luettu 11.12.2010.
* Mystacocarida *World Register of Marine Species*. Viitattu 11.12.2010.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q132685
* Wikispecies: Mystacocarida
* ADW: Derocheilocarididae
* AFD: Mystacocarida
* EoL: 2631560
* EPPO: 1MYSTC
* iNaturalist: 473801
* ITIS: 621148
* NCBI: 72039
* uBio: 517934
* WoRMS: 1079

 |

 |
Harry Burleigh
**Harry Thacker Burleigh** (2. joulukuuta 1866 Erie, Pennsylvania – 12. syyskuuta 1949 Stamford, Connecticut) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, sovittaja, musiikin editoija ja baritoni. Hän vaikutti merkittävästi yhdysvaltalaisen taidelaulun kehitykseen. Hän sekä sävelsi että sovitti afroamerikkalaisia spirituaaleja, minkä myötä spirituaalit siirtyivät konserttilavoilla tulkittaviksi.

Burleigh piti äitiään ensimmäisenä musiikinopettajanaan. Hän esiintyi jo lapsena paikallisessa kirkossa ja yleisissä tapahtumissa. Hän kävi myös pianotunneilla ja opiskeli myöhemmin laulua George F. Brierlyn johdolla. 26-vuotiaana Burleigh pääsi stipendin turvin Yhdysvaltain kansalliseen musiikkikonservatorioon New Yorkiin. Siellä hänen opettajiinsa kuuluivat Rubin Goldmark ja Max Spicker. Opiskeluaikoinaan Burleigh tutustui konservatoriota johtaneeseen Antonín Dvořákiin. Hän avusti Dvořákia toimimalla tämän puhtaaksikirjoittajana, ja Dvořák käytti 9. sinfoniassaan teemoja, jotka Burleigh oli tehnyt hänelle tutuiksi opittuaan ne suvussa kulkeneina lauluina.

Vuonna 1894 osallistui newyorkilaisen episkopaalikirkon koelauluihin, joiden tuloksena hän sai paikan solistina. Hän kohtasi seurakunnassa vastustusta afroamerikkalaisuutensa johdosta, mutta toimi tehtävässään yli viidenkymmenen vuoden ajan ja oli tänä aikana poissa vain yhdestä esityksestä. Vuonna 1898 Burleigh meni naimisiin runoilija Louise Alstonin kanssa, ja seuraavana vuonna parille syntyi poika. 1890-luvun lopussa G. Schirmer julkaisi Burleighin kolme ensimmäistä laulua. Vuonna 1900 Burleigh pääsi solistiksi synagogaan, New Yorkin Emanu-El-temppeliin. Hän aloitti myös työskentelyn editoijana Ricordi-kustantamon palveluksessa. Monia Burleighin omia teoksia julkaistiin; näihin kuuluivat *Ethiopia Saluting the Colors* (1915), *Jubilee Songs of the USA* -kokoelma (1916) ja itse tehty sovitus *Deep River* -laulusta. Burleighin *Deep River* -versio sai niin laajaa suosiota, että toimi kimmokkeena entistä useamman spirituaalin julkaisemiselle. Burleighin yksinlaulujen joukossa ovat *Saracen Songs* (1914), *Passionale* (1915) ja *Five Songs of Laurence Hope* (1915). Hän teki myös soolosoitintuotantoa. Burleigh kuului ASCAP:n perustajajäseniin.

Lähteet
-------

1. ↑  Harry (Henry) Thacker Burleigh AllMusic
2. 1 2 3  H. T. Burleigh (1866-1949) Library of Congress

Aiheesta muualla
----------------

* IMSLP: nuotteja

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Suomi (KANTO)
* Belgia
* Yhdysvallat
* Tšekki
* Alankomaat
* Puola

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Timanttikoirien vuosi 1984** on vuonna 2010 valmistunut Pete Europan ohjaama dokumenttielokuva. Elokuvan englanninkielinen nimi on *Helsinki Twilight 1984*. Elokuvan on tuottanut Illume Oy.

Juoni
-----

Elokuva kertoo ajasta vuosien 1979–1985 välillä, jolloin Helsinki, ja sen mukana koko Suomi, siirtyivät meikkaavien miesten ja koristeellisten naisten myötä uuteen, vapaaseen ja monimuotoiseen sosiaaliseen aikaan. Tänä aikana alkoivat uudet, katutason ilmiöt valloittaa yhteiskuntaa: pienlehdet, uusi radiotoiminta, riippumaton muoti. Ensimmäiset todelliset klubit aloittivat toimintansa, uusia taidemuotoja syntyi - ja viimein ihmiset tunsivat itse olevansa uusi taidemuoto. Hetken ajan Helsinki oli kuin Berliini sotien välillä: täynnä ideoita, erilaisten ihmisryhmien kohtaamisia, energiaa ja yökausien bileitä kylmän sodan ja George Orwellin 1984-teoksen kuvaileman uhan leijuessa yhä taka-alalla. Synkät, syvät sävyt, vaarallinen musiikki, vampyyrit ja yön olennot edustivat uuden ihmisen maailmaa: uutta romantiikkaa, uutta visiota. Tästä liikkeestä kumpuaa myös goottilaisuus, joka on tänäkin päivänä näkyvä ilmiö.

Esiintyjät
----------

Esiintyjät: The Pinups, Musta Paraati, Vanity Beach, Moonage Daydream, PIM, HK 119, The Nights of Iguana, Twiggy Oliver, Shadowplay, Jimi Sumén, Jann Wilde, Virgo Intacta, Wave, David Bowie, Iggy Pop, Lords Of The New Church, Theatre Of Hate, The Specimen, Bauhaus, Lola Ego, Hefty Load, Kraftwerk

Haastattelut: Pete Europa, May Pöysti, Mauno Paajanen (Twiggy Oliver), Ari Hirvonen (Sally Flesh), Måns Kullman, Pekka Hakala (Jay Havanna ), Jutta Kuure, General Njassa, Krister Orre, Olli Wisdom, Minna Duncan, Hamish MacDonald, Marko von Konow, Timppa Samurai , Kimmo Takala, Heidi Kilpeläinen, Jukka Lindfors, Jon Klein, Jari Kauppinen, Wilma Vainikainen, Oda Ivanka Tsupukka, Ykä Knuuttila, Samurai Timppa, Timo Nevalainen, "Hank" Nygren.

Näyttelijät: Ani Alitalo, Ville Ahonen, Eija Nousiainen, Janne Klix, May Pöysti, Henry Lee Roots, Jonas Karsten, Jann Wilde, Heikki Lustig, Leea Enbäck, Sirkka-Liisa Vuorinen, Heikki Nousiainen (kertoja)

Aiheesta muualla
----------------

* Elokuvan kotisivut
* Timanttikoirien vuosi 1984 Facebookissa
* Dokumentti: Kekkoslovakia-Suomen ahdistus loi uuden klubikulttuurin  (Arkistoitu – Internet Archive), HS.fi
* Harmaa maa: Arvostelussa elokuva Timanttikoirien vuosi 1984 (Arkistoitu – Internet Archive), Voima-lehti
* ILLUME OY (Arkistoitu – Internet Archive)
**Välimiesoikeus** on yksityinen tapa ratkaista riita käyttämättä julkisia tuomioistuimia. Välimiesmenettely on riidanratkaisukeino, jossa olemassa olevan tai tulevan siviiliriidan osapuolet päättävät antaa asian välimiesten ratkaistavaksi. 

Välimiesoikeuden toiminta on salaista eikä päätöksestä voi valittaa. Välimiehet saavat itse määritellä palkkionsa suuruuden. 

Suomen lain mukaan yksityisoikeudellinen riitakysymys, josta voidaan tehdä sovinto, saadaan määrätä asianosaisten välisin sopimuksin välimiesten lopullisesti ratkaistavaksi. Samalla tavoin ratkaistavaksi voidaan määrätä myös vastaisuudessa tietystä sopimussuhteesta aiheutuvat riitakysymykset, jollei laissa ole toisin säädetty. Esimerkiksi kuluttajansuojalaissa on kuluttajalle taattu aina oikeus saattaa kuluttajariita tavalliseen tapaan oikeuden ratkaistavaksi.

Välimiesmenettely on nopeutensa vuoksi yleisesti käytetty liike-elämässä ja varsinkin kansainväliset sopimusriidat ratkaistaan yleisesti välimiesmenettelyssä. Myös urheilun alalla toimii pysyvä välimiesoikeus CAS, joka ratkaisee kansainvälisiä urheiluun liittyviä riitoja mm. kilpailukieltoihin ja dopingiin liittyen.

Välimiesoikeuden tuomio voidaan Suomessa panna täytäntöön hakemalla käräjäoikeudelta täytäntöönpanomääräys. Tuomioistuin voi evätä hakemuksen vain, jos se havaitsee, että välitystuomio on laissa mainitun seikan johdosta mitätön tai se on tuomioistuimen päätöksellä kumottu. Kumoaminen on mahdollista vain prosessuaalisen virheen perusteella.

Suomen lain mukaan välimiehiä tulee olla kolme, jolleivät asianosaiset ole muuta sopineet. Jos asianosaiset eivät ole määränneet toisin, välimiehenä saa olla jokainen täysi-ikäinen henkilö, joka ei ole konkurssissa ja jonka toimintakelpoisuutta ei ole rajoitettu. Jos välimiehiä tulee olla useampia kuin yksi, mutta asianosaiset eivät ole sopineet välimiehistä eikä siitä, miten välimiehet on nimettävä, kumpikin asianosainen nimeää yhtä monta välimiestä. Näin nimettyjen välimiesten on valittava lisäksi yksi välimies toimimaan puheenjohtajana, jolleivät asianosaiset ole määränneet, että riita on heidän nimeämiensä välimiesten ratkaistava.

Lähteet
-------

1. ↑  Seuri, Ville: Riitaa biojätelaitoksesta setvitään välimiesoikeudessa. *Helsingin Sanomat* 3.12.2009, s. A 14.

Aiheesta muualla
----------------

* FINLEX: Laki välimiesmenettelystä.
* Keskuskauppakamarin välityslautakunta.
* Court of Arbitration for Sport.
**Timanttileikkaus** tarkoittaa suorakaiteen muotoisten aukkojen sahaamista ja pyöreiden reikien poraamista koviin rakennusmateriaaleihin. Työvälineinä ovat timanttisaha ja timanttipora. Ne eroavat kovametallityökaluista siten, että leikkaavat osat ovat teollisuustimanttia ja kovametalliseosta. Ylikuumenemisen välttämiseksi leikkauskohtaa jäähdytetään vedellä. Timanttileikkaus on varsin äänekästä, mutta se ei aiheuta runkomelua, eikä pölyä .

Timanttileikkausta käytetään tyypillisesti tehtäessä uusia aukkoja, kuten oviaukkoja ja talotekniikan läpivientireikiä, vanhoihin tiili- ja betoni- ja kivirakenteisiin. Timanttileikattu aukko on mittatarkka ja siisti reunoiltaan. Työmenetelmä on nopea verrattuna esimerkiksi piikkaamiseen ja paikkaustarve on vähäinen. Tehtäessä timanttisahaamalla suorakaiteen muotoisia aukkoja, kuten oviaukkoja, työ aloitetaan usein poraamalla uuden aukon kulmiin muutamia reikiä timanttiporalla, jotta vältytään kulmien niin sanotulta ylisahaamiselta. Kun irrotettava kappale on sahattu irti ympäröivästä rakenteesta, se kaadetaan pois aukosta sopivan pehmusteen päälle. Esimerkiksi betonin tilavuuspaino on noin 2 400 kg/m3

Timanttileikkauksen hintaan vaikuttaa aukon koon ja syvyyden lisäksi leikattava materiaali: kiven leikkaus on hitaampaa kuin betonin leikkaus ja siten kalliimpaa. Jos betonissa on raskas raudoitus, sekin hidastaa työtä. Ylöspäin leikkaaminen (kattoon) ja vinossa kulmassa poraaminen on erityisen hankalaa ja vaatii erityisosaamista. Timanttileikkauskalusto on raskasta, mutta suurissa saneerauskohteissa, joihin tulee paljon uusia aukkoja ja reikiä, kaluston kuljetuksen aiheuttamien kustannusten merkitys on hyötyyn nähden pieni. Laitteet itsessään ovat kalliita hankkia ja huoltaa. Ammattitaidolla käytettynä koneet kestävät kuitenkin pitkään, lisäksi niitä on mahdollista vuokrata.
Timanttityötä tehdään harvemmin tuntiveloituksella, laskutus perustuu porattuihin senttimetreihin ja sahattuihin metreihin. .

Lähteet
-------

1. ↑  Saha laulaa, pora soi.  *Naantalin-Raision Kaupunkiuutiset*, 20.10.2009.  Kaupunkiuutiset.fi. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.8.2011. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Timanttiporaus rakentamisessa  28.03.2012. Gles.fi. Viitattu 28.03.2012. [vanhentunut linkki]
3. ↑  Timanttiporauksen laskutusperusteet  30.10.2012. Timanttiporaus Rakennustapsa. Viitattu 1.11.2012.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvagalleria Turun Timanttiporauksen www-sivuilla[vanhentunut linkki]
* Yle uutinen, Messukeskuksen laajennus, erikoinen timanttityö[vanhentunut linkki] Luettu 23.08.2011, kello 08:00
* Yle Uutisvideo, Messukeskus laajennus, timanttityö[vanhentunut linkki] Katsottu 23.08.2011, videosta aika: 03.50 - 05.55
* Rakennustaito -lehden artikkeli timanttileikkauksesta vuodelta 1985.[vanhentunut linkki] Luettu 23.08.2011
* Uutinen rautatientorin vesivahingosta, jonka aiheutti riviporaamalla tehty aukko[vanhentunut linkki] Luettu 23.08.2011
* Timanttisahauksesta lisää Rakennustapsa Oy:n www sivulta Luettu 2.11.2012, kello 07:55
* Timanttiporauksesta lisää Rakennustapsa Oy:n www sivulta Luettu 2.11.2012, kello 07:55
**Fanny Johanna Kaarne** (vuosina 1898–1906 **Karlsson**, os. **Lind**, 20. heinäkuuta 1876 Messukylä – 12. joulukuuta 1956 Piikkiö) oli suomalainen toimittaja ja naisasiavaikuttaja, joka kuului Suomen Kristillisen Työväen Naisliiton perustajiin ja toimi myös sen puheenjohtajana. Kaarneella oli vahva herätyskristillinen vakaumus. Hän puhui erityisesti tasa-arvosta, parempien työoloista, sosiaaliturvasta sekä köyhäinhoidon tarpeellisuudesta. Kaarneen puoliso oli kristillisen työväenliikkeen johtohahmoihin lukeutunut kansanedustaja Antti Kaarne.

Elämä
-----

Messukylässä syntynyt Fanny Kaarne avioitui Antti Kaarneen kanssa vuonna 1898. Perhe asui aluksi Tampereen seudulla ja myöhemmin vuodesta 1904 lähtien Turussa. Vuonna 1912 Kaarneet muuttivat Piikkiön Katarin kylään, jossa perhe ryhtyi viljelemään maatilaa.

Fanny Kaarneen puoliso Antti Kaarne toimi Kristillisen Työväenliiton puheenjohtajana ja oli puolueen kansanedustaja kahteen eri otteeseen. Fanny Kaarne lähti myös mukaan kristillisen työväenliikkeen toimintaan kiinnitettyään huomiota kristillisten naisten passiivisuuteen yhteiskunnallisissa asioissa. Syyskuussa 1909 Helsingissä perustettiin Kaarneen johdolla Suomen Kristillisen Työväen Naisliitto (KrTN). Hän ryhtyi vastaamaan liiton julkaiseman lehden *Säteen* toimittamisesta yhdessä aviomiehensä kanssa.

Vuonna 1911 Kaarne valittiin myös KrTN:n puheenjohtajaksi. Hän ei itse ollut innokas tehtävästään katsoessaan ettei pysty hoitamaan sitä täysipainoisesti. Miehensä kansanedustajatoimen johdosta Kaarne ei kahdeksanlapsisen perheen äitinä juurikaan pystynyt työskentelemään kodin ulkopuolella. Hän jatkoi kuitenkin jatkoi KrTN:n puheenjohtajana vuoteen 1921 saakka. Antti Kaarneen kuoltua 1924 Fanny jättäytyi sivummalle KrTN:n toiminnasta, mutta pysyi liiton taustavaikuttajana kuolemaansa saakka.

Lähteet
-------

1. ↑  Kaarne, Fanni J. *Kansaneläkelaitoksen henkilökortit -arkisto*.  11.10.2020. Kansallisarkisto. Viitattu 18.2.2021.
2. 1 2 3 4  Klemola, Ulla: Fanny Kaarne – "Herra on heikoissa väkevä", Kristillisen työväenliikkeen naisasiavaikuttaja *Naisten Ääni -verkkojulkaisu*.  2017. Suomen Naisliitto. Viitattu 18.2.2021.
3. ↑  Rastas, Hannu: Millainen oli Piikkiö 1917.  *Terveissi Piikjöst : Piikkiö-Seuran joululehti 2017*, 2017, s. 11. Artikkelin verkkoversio (PDF). Viitattu 18.12.2021.
Timanin selänne
**Timanin selänne** (myös *Timaninvuoret* tai *Timanvuoret*, ven. Тима́нский кряж, *Timanski krjaž*) on Petšoran ja Mezenin sekä Petšoran ja Vytšegdan välinen vedenjakajaylänkö Komin tasavallassa, Nenetsiassa ja Arkangelin alueella Pohjois-Venäjällä Koillis-Euroopassa.

Timanin selänne ulottuu Komin kaakkoisosasta Jäämeren rannikolle Tšošanlahden perukkaan. Timanin selänne on loivakaartoista harvoin kumpuilevaa, metsän ja soiden peittämää ylänköä. Selänne on noin 900 kilometriä pitkä ja sen leveys on noin 60–80 kilometriä. Selänteen korkein kohta on 471 metriä merenpinnan yläpuolella.

Timanin selänne on jäänne devoni- ja kivihiilikausilla poimuttuneen ja myöhemmin kvartäärisiin kulutusjätteisiin peittyneestä vuoristosta.

Lähteet
-------

1. 1 2  *Otavan iso tietosanakirja 8*, s. 1436. Helsinki: Otava, 1964.
2. 1 2 3  *Iso tietosanakirja 13*, s. 1095. Helsinki: Otava, 1937.
3. ↑  Timanski krjaž *Bolšaja sovetskaja entsiklopedija*. Viitattu 23.4.2012. (venäjäksi)
Guillaume Farelin kuva Theodore Bezan kirjassa *Icones* vuodelta 1580.
**Guillaume Farel** (1489–1565) oli ranskalainen evankelista ja reformoidun kirkon perustaja nykyisten Neuchâtelin, Bernin ja Geneven kantonien alueella Sveitsissä.

Farel muistetaan useimmiten siitä, että hän taivutteli Jean Calvinin jäämään Geneveen 1536 ja palaamaan sinne 1541 heidän karkotuksensa jälkeen 1538. Farel työskenteli yhdessä Calvinin kanssa kouluttaen lähetyssaarnaajia, jotka levittivät protestanttisuutta muihin maihin, erityisesti Ranskaan.

Farel oli tulinen saarnaaja ja katolisen kirkon tarmokas arvostelija. Uskonpuhdistuksen varhaisvuosina hän oli Jacques Lefevre d'Etaplesin, uskonpuhdistusta kannattavan katolisen papin, oppilaana. Työskennellessään Lefevren kanssa Meauxissa Farel sai vaikutteita luterilaisuudesta ja hänestä tuli niiden innokas edistäjä. Hänen täytyi paeta Sveitsiin kuvien käyttöä jumalanpalveluksessa käsittelevien kirjoitustensa nostattamien erimielisyyksien takia.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Guillaume Farel** Wikimedia Commonsissa

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Belgia
* Yhdysvallat
* Ruotsi
* Tšekki
* Australia
* Korea
* Alankomaat
* Puola
* Vatikaani

 |
|  |
| Tieteilijät | 
* CiNii

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Alankomaat
* Deutsche Biographie
* Trove

 |
|  |
| Muut | 
* Historical Dictionary of Switzerland
* SNAC
* IdRef

 |

 |
**Jyrki Juhani Tujunen** (s. 20. marraskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen kilpapyöräilijä, joka edusti Suomea ratapyöräilyn ja maantiepyöräilyn arvokilpailuissa 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa.

Tujunen sijoittui Soulin olympialaisissa 1988 neljän kilometrin takaa-ajossa 11:nneksi. Ratapyöräilyn MM-kilpailuissa hän oli takaa-ajossa yhdestoista vuonna 1986, viidestoista vuonna 1987 ja 27:s vuonna 1990. MM-kilpailujen muissa lajeissa hän oli yleisessä sarjassa parhaimmillaan 20:s tuhannen metrin aika-ajossa vuonna 1986, ja tässä lajissa hän saavutti nuorten MM-hopeaa vuonna 1985. Tujunen voitti Pohjoismaiden mestaruuden tuhannen metrin aika-ajossa vuonna 1990.

Seuratasolla Tujunen edusti Let's Go -seuraa ja Vantaan Pyöräilijöitä. Hän voitti Suomen-mestaruuden tuhannen metrin aika-ajossa vuosina 1986–1988, neljän kilometrin aika-ajossa vuosina 1987–1990 ja pisteajossa vuonna 1991.

Lähteet
-------

* Siukonen, Markku: *Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000*, s. 341. Graface, 2001. ISBN 951-98673-1-7.

### Viitteet

1. 1 2 3  Siukonen 2001, s. 341
2. ↑  Pihlaja, Juhani: *Urheilun käsikirja*, s. 598–599. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
**Guillem Balagué** (s. Barcelona) on espanjalainen jalkapallotoimittaja -asiantuntija ja kirjailija. Hän toimii asiantuntijana Sky Sportsin *Revista de la Liga* -ohjelmassa. Balagué toimii myös Englannin yhdeksänneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavana Biggleswade Unitedin puheenjohtajana. Hän on kirjoittanut myös muihin jalkapallolehtiin ja -sivustoihin.

Balagué on työskennellyt vuodesta 1997 Sky Sportsin espanjalaisen jalkapallon asiantuntijana. Kesäkuussa 2008 hän julkaisi oman nettisivunsa, jossa on muun muassa blogi ja uutisia. Vuonna 2006 hän julkaisi ensimmäisen kirjansa, *A Season on the Brinkin*, joka käsitteli Liverpool FC:n Mestarien liigan voittoon päättynyttä kautta 2004–2005. Marraskuussa 2012 Balagué julkaisi Pep Guardiolan elämäkerran *Another Way of Winningin*, joka oli ehdolla vuoden jalkapallokirjaksi niin Englannissa kuin Saksassakin. Vuonna 2013 Balagué suoritti UEFA:n B-valmentajalisenssin ja suorittaa tällä hetkellä A-lisenssiä. Balagué on osannut ennakoida uransa aikana oikein useita suuria jalkapallosiirtoja, muun muassa Cristiano Ronaldon siirron Manchester Unitedista Real Madridiin.

Balagué on hyvin aktiivinen myös Twitterissä, jossa hänellä on lokakuussa 2015 915 000 seuraajaa. Hän toimii myös espanjalaisen lehden *AS:n* Iso-Britannian kirjeenvaihtajana.

Teokset
-------

* *A Season on the Brink: Rafael Benitez, Liverpool and the Path to European Glory: A Portrait of Rafa Benitez's Liverpool*, Orion, 2006
* *Guillem Balagué's Euro 2012 Diary*, Amazon Media, 2012
* *Pep Guardiola: Another Way of Winning: The Biography*, Orion, 2012

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4
2. ↑
3. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF
* WorldCat
	+ 2

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Katalonia
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Japani
* Tšekki
* Korea
* Alankomaat
* Puola

 |

 |
**Kreikansammakko** (*Rana graeca*) on Balkanin niemimaalla elävä sammakkolaji.

Ulkonäkö
--------

Kreikansammakko on väriltään ruskea, punertava, harmaa, kellertävä tai oliivinvärinen. Tavallisesti ruumiissa on myös tummanruskeita täpliä. Kreikansammakon maha on vaalea ja enimmäkseen täplätön. Ruumis on suhteellisen litteä ja leveä. Sammakon kuono on suhteellisen pyöreä ja lyhyt. Lajin koirasyksilöt muuttuvat mustanruskeiksi lisääntymiskaudella. Lajilla on vain yksi lisääntymiskausi vuodessa, ja se alkaa pian talvihorroksesta heräämisen jälkeen helmikuussa ja päättyy huhtikuussa. Kreikansammakko on lisääntymiskykyinen kolmannen horroksen jälkeen.

Levinneisyys
------------

Kreikansammakon levinneisyysalueeseen kuuluvat Balkanin niemimaalla sijaitsevat Bosnia ja Hertsegovinan kaakkoisosat, Serbian lounais- ja eteläosat, Kosovo, Montenegro, Pohjois-Makedonia ja Albania kokonaisuudessaan, suurin osa Kreikasta sekä Bulgarian lounais- ja eteläosat. Laji on edellä mainittujen maiden kotoperäinen laji. Kreikansammakko elää 200–2 000 metrin korkeudessa merenpinnasta. Toisinaan lajia tavataan kuitenkin myös alemmilta seuduilta ja jopa merenpinnan tasolta.

Elinympäristö ja uhkat
----------------------

Laji viihtyy lehti- ja sekametsissä sekä kukkuloilla ja laaksoissa sijaitsevissa varjoisissa, läpi vuoden virtaavissa kylmä- ja kirkasvetisissä pienissä puroissa ja joissa sekä lähteissä. Kreikansammakko elää veden äärellä läpi vuoden, ja poistuu harvoin kauas vesistöistä. Tällöinkin se poistuu usein sateen jälkeen tai yöaikaan. Tällaisissa vesistöissä kreikansammakko myös lisääntyy ja niissä myös sen toukat kehittyvät. Myös niityt ja nummet kuuluvat lajin elinympäristöön. Kreikansammakko välttelee alueita, joilla on kuumaa ja kuivaa sekä alueita, joiden talvet ovat ankaria ja pitkiä.

Kreikansammakon uhkia ovat sille sopivien elinympäristöjen häviäminen johtuen esimerkiksi kosteikkojen kuivauksesta, patojen rakentamisesta ja maastopaloista. Myös saastuminen tuhoaa joillain alueilla lajin elinympäristöjä.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Petros Lymberakis, Jelka Crnobrnja Isailovic, Rastko Ajtic, Milan Vogrin, Idriz Haxhiu: *Rana graeca* *IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2*.  2009. International Union for Conservation of Nature, IUCN, Iucnredlist.org. Viitattu 5.8.2014. (englanniksi)
2. 1 2 3 4  Van der Meijden, Arie: Rana graeca  10.4.1999. Berkeley, Kalifornia:  AmphibiaWeb. Viitattu 31.3.2012. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia kreikansammakosta (englanniksi)
* Lisää kuvia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Taksonitunnisteet | 
* Wikidata: Q1467076
* Wikispecies: Rana graeca
* AmphibiaWeb: 5042
* ASW: Rana-graeca
* CoL: 4RDR8
* EoL: 1039166
* Fauna Europaea: 177909
* Fauna Europaea (new): e60c6bd7-f41a-43dd-b3a8-2df1d4180493
* GBIF: 2426795
* iNaturalist: 25697
* IRMNG: 10239797
* ITIS: 665317
* IUCN: 58605
* NBN: NHMSYS0000376015
* NCBI: 51332
* uBio: 4805538

 |

 |
**Pierre Guillaume Sayer** (1796 – toukokuun jälkeen 1849) oli métis-turkiskauppias, jonka oikeudenkäynti merkitsi loppua Hudson's Bay Companyn turkiskauppamonopolille Pohjois-Amerikassa.

Sayer kavi turkiskauppaa pembinalaisen kauppiaan Norman Kittsonin kanssa, joka oli Rupertinmaan turkiskauppamonopolin omistavan Hudson's Bay Companyn kilpailija. Sayeria syytettiin laittomasta turkiskaupasta, ja hänet tuotiin Fort Garryssä sijaitsevaan Assiniboian tuomioistuimen eteen 17. toukokuuta 1849. Oikeussalin ulkopuolelle saapui häntä tukemaan suuri aseistettu joukko métis-miehiä Louis Riel vanhemman johdolla. Joukko oli valmis puolustamaan Sayeria väkivallattomasti tai tarvittaessa myös voimaa käyttäen. Oikeudenkäynnissä tuomari Adam Thom totesi Sayerin syylliseksi laittomaan turkiskauppaan. Rikoksesta ei kuitenkaan langetettu sakkoa tai vankeusrangaistusta, minkä väitetään johtuneen oikeussalin ulkopuolella olleen joukon painostuksesta. Heidän kerrotaan huutaneen useita vaatimuksia kuten: ransk. *Le commerce est libre! Le commerce est libre!* (Vapaa kauppa, Vapaa kauppa!). Oikeudenkäynnin tulos merkitsi ongelmia Hudson's Bay Companyn kauppamonopolille Redjoen alueella. Vuonna 1870 monopoli lakkautettiin kokonaan ja kauppa vapautui kaikille yrittäjille. Hudson's Bay Company luopui Rupertinmaan omistuksesta sopimuksella, joka vahvistettiin Ruupertinmaata koskevalla lailla vuonna 1868, jolloin alue yhdistettiin juuri luotuun Kanadan dominioon.

Guillaume Sayerin myöhempiä vaiheita ei tunneta.

Lähteet
-------

* Elämäkerta *Dictionary of Canadian Biography Onlinessa* (englanniksi)
**Erik Aksel Helo** (alkuaan **Hillerström**, 22. huhtikuuta 1898 Turku – (kuoleman julkistamispäivä 28. syyskuuta) 1974) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hänen uransa painopiste oli työväen teattereissa.

Ura
---

Helon vanhemmat olivat konemestari Axel Hillerström ja Aurora Davidson. Hän kävi kansakoulua Turussa ja Pietarissa. Näyttelijänuransa hän aloitti harrastajana Koiton Näyttämöllä Helsingissä 1918–1921. Helo muutti sukunimensä Hillerströmistä Heloon 1923. Ammattimaisen uransa Helo aloitti Turun Työväen Teatterissa 1921–1925, minkä jälkeen hän työskenteli näyttelijä-ohjaajana Porin Työväen Teatterissa 1925–1926. Helon teatterinjohtajan ura käynnistyi Iisalmen Työväen Teatterissa 1926. Sen jälkeen hänellä oli useita johtajanpestejä työväenteattereissa eri puolilla Suomea aina vuoteen 1942.

Helo profiloitui luonne- ja rakastajaosien esittäjäksi, kuten 1930 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa kirjoitetaan. Hänen tehtäviään olivat muun muassa *Daniel Hjortin* nimiosa, *Elinan surman* Klaus Kurki ja Uolevi sekä *Nummisuutareiden* Iivari. Helo näytteli myös Koikkalaisen osan Agapetuksen komediassa *Syntipukki* ja Armandin osan näytelmässä *Kamelianainen*. Hänellä oli lisäksi useita operettirooleja.

Helo ohjasi muun muassa näytelmät *Seitsemän veljestä*, *Nummisuutarit* ja *Elinan surma*.

Vuonna 1973 Helo näytteli vuorineuvos Ingmanin roolin Erkko Kivikosken draamaelokuvassa *Laukaus tehtaalla*. Vuonna 1930 Helolla oli ollut kreditoimaton rooli historiallisessa mykkäelokuvassa *Kajastus*.

Helon puoliso oli Ksenia Aurora (o.s. Laine) vuodesta 1925.

Lähteet
-------

* *Kotimaisia näyttämötaiteilijoita sanoin ja kuvin - Inhemska scenkonstnärer i ord och bild*. Viipuri: Kustannusliike Opas, 1930.
* Veistäjä, Verneri: *Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat*. Helsinki: Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton julkaisuja n:o 5, 1950.
* Martin, Timo; Niemi, Pertti; Tainio, Ilona: *Suomen teatterit ja teatterintekijät - Yhteisö- ja henkilöhakemisto*. Helsinki: Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton julkaisu n:o 28, 1974. ISBN 951-30-2505-5.

### Viitteet

1. 1 2  Kotimaisia näyttämötaiteilijoita 1930, s. 85 ja 86
2. ↑  Suomen teatterit 1974, s. 239
3. ↑  Kirkollisia tiedotuksia, Hyvinkää, kuolleita: Erik Aksel Helo 76 v, Etelä-Suomen Sanomat, 1974, No 261, sivu 15, julkaistu 28.9.1974
4. ↑  Seuraavat henkilöt ovat anoneet saada ottaa allamainitut sukunimet: näyttelijä Erik Aksel Hillerström, Helsingistä, nimen Helo, Lisälehti Suomen Virallisen Lehden N:oon 75, 1923, sivu 1, julkaistu 3.4.1923
5. 1 2 3  Teatterin maailma 1950, s. 159
6. ↑  Erkki Helo Elonetissä.
7. ↑  Perheuutisia: Avioliittoon vihittiin viime sunnuntaina Turun tuomiokirkossa näyttelijä Erik Aksel Helo Helsingistä ja neiti Ksenia Auroora Laine Turusta, Turun Sanomat, 1925, No 6516, sivu 4, julkaistu 15.7.1925


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* Elonet

 |

 |
**LÉ Samuel Beckett** (viirinumero P61) on Irlannin laivaston Samuel Beckett -luokan ulkovartiolaiva.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Samuel Beckett -luokka*
Irlannin hallitus allekirjoitti lokakuussa 2010 Babcock Marinen kanssa 99 miljoonan euron tilauksen kahdesta aluksesta ilman aseita. Alusten aseistamiseen erillisen sopimuksen puitteissa varattiin budjettiin lisäksi 7,8 miljoonaa euroa. Ensimmäisen aluksen köli laskettiin 18. toukokuuta 2012 Appledoren telakan katetussa telakka-altaassa telakkanumerolla AS194. Se laskettiin vesille 3. marraskuuta 2013 nimellä *LÉ Samuel Beckett*, irlantilaisen näytelmäkirjailijan Samuel Beckettin mukaan. Aluksen kastetilaisuus järjestettiin lauantaina 17. toukokuuta 2014 Dublinissa kumminaan Beckettin veljentytär Caroline Murphy. Samana päivänä alus luovutettiin Irlannin laivastolle, joka nimesi aluksen ensimmäiseksi päälliköksi komentaja Ken Minehanen.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **LÉ Samuel Beckett**.
* Waters, Conrad: Samuel Beckett Class OPVs Ireland's New Warships help Sustain English Shipbuilding Skills.  *Seaforth World Naval Review 2015*, 2014, VII. vsk, s. 109-123. Barnsley, UK:  Seaforth Publishing. ISBN 978-1-84832-220-2.   (englanniksi)

### Viitteet

1. ↑  City welcomes state-of-the-art Navy vessel Lé Samuel Beckett, Irish Examiner 7.6.2014. Viitattu 26.11.2014.
2. ↑  Walters, Conrad s. 113-118
**Vonkajoki** (ven. Во́ньга, *Vonga*) on Vienamereen laskeva joki Karjalan tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 106 kilometriä, valuma-alueen laajuus 2 580 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 10 kuutiometriä sekunnissa.

Joki saa alkunsa Enkijärvestä ja laskee Vienanmeren Vonkalahteen (*guba Vonga*). Sen varrella on useita järviä kuten Pajujärvi (*Paiozero*), Tsokajärvi (*Tšogozero*), Pilsjärvi (*Pildozero*), Sintamajärvi (*Sindamozero*), Muramajärvi (*Muramozero*) ja Koirajärvi (*Sobatšje*). Alajuoksulla sijaitsee Vongan seisake.

Vonkajoen kalalajeja ovat taimen, purotaimen, hauki, harjus, ahven, siika, särki, säyne, muikku, kuore ja made. Koskinen ja maisemiltaan kaunis joki on suosittu retkeilykohde.

Lähteet
-------

1. ↑  *Venäjän federaation paikannimiä*, s. 280. Helsinki: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006. ISBN 952-5446-18-2.
2. ↑  Gosudarstvennyi vodnyi rejestr *textual.ru*. Viitattu 28.2.2014. (venäjäksi)
3. 1 2 3  Vse reki: informatsionnyi sait o rekah Rossii *vsereki.ru*. Viitattu 28.2.2014. (venäjäksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Vonkajoen retkeilylle omistettu sivusto (venäjäksi)
Patrick Ruthven
**Patrick Ruthven**, 1. Forthin jaarli ja 1. Brentfordin jaarli (n. 1573–1651), oli skotlantilainen aatelismies, kenraali ja diplomaatti.

Patrick Ruthven oli ensimmäisen lordi Ruthvenin jälkeläinen sivulinjassa. Hän ansioitui Ruotsin palveluksessa, johon hän astui noin vuonna 1606. Neuvottelijana hän oli erittäin hyödyllinen Kustaa Aadolfille kykynsä vuoksi "juoda mittaamatta ja säilyttää ymmärryksensä viimeiseen asti", ja hän voitti myös mainetta taistelukentällä. Osallistuttuaan kolmikymmenvuotiseen sotaan ja oltuaan Ulmin kuvernöörinä hän jätti Ruotsin palveluksen ja palasi Skotlantiin, jossa hän meni Kaarle I:n palvelukseen. Hän puolusti Edinburghin linnaa kuningasta varten vuonna 1640 ja sisällissodan syttyessä hän liittyi Kaarleen Shrewsburyssa. Hän johti vasenta siipeä Edgehillin taistelussa, ja tämän taistelun jälkeen hänet nimitettiin kuninkaallisen armeijan ylipäälliköksi. Hänen palveluksiensa vuoksi hänet korotettiin Ettrickin lordi Ruthveniksi vuonna 1639, Forthin jaarliksi vuonna 1642 ja Brentfordin jaarliksi vuonna 1644. Jaarli pakotti Essexin luovuttamaan Lostwithielin ja haavoittui molemmissa Newburyn taisteluissa. Mutta hänen kykynsä olivat alkaneet taantua, ja vuonna 1644 prinssi Rupert syrjäytti hänet komennossa. Vierailtuaan Ruotsissa Kaarle II:n asioissa Ruthven kuoli 2. helmikuuta 1651. Hän ei jättänyt poikia ja hänen aatelisarvonsa sammuivat hänen mukanaan.

Lähteet
-------

1. ↑  1911 Encyclopædia Britannica/Ruthven


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Norja
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |

 |
Inkeroisten jäähalli Marintieltä katsottuna
**Inkeroisten jäähalli** on Kouvolan Inkeroisissa, Kalajan asuinalueella sijaitseva jäähalli. Se on sininen puurunkorakenteinen halli, joka valmistui vuonna 1998. Hallin omistaa nykyisin Kouvolan kaupunki, mutta ennen vuoden 2009 kuntaliitosta halli kuului Anjalankosken kaupunkiin ja sen omisti yksityinen Anjalankosken Jäähalli Oy.
Jäähalli sijaitsee Inkeroisten liikekeskustan eteläpuolella Marintien varrella lähellä Kymijoen rantaa Kalajan alueella. Hallin lähellä sijaitsee Inkeroisten yhteiskoulu, väistötiloissa toimiva Anjalan koulu, Inkeroisten uimahalli ja Inkeroisten keskustan palvelut. 

Hallissa pelaa ja harjoittelee mm. anjalankoskelainen jääkiekkojoukkue AaKoo ja Kouvolan KooKoo sekä KooKoo Jäätaiturit. Halli on Kuusankosken jäähallin kanssa Kouvolan uusimpien jäähallien joukossa.

Hallin historia
---------------

Halli rakennettiin kattamalla 1980-luvun puolivälin paikkeilla valmistunut tekojää. Tämän "rättihallin" avajaisotteluna 3.10.1992 oli Anjalankosken Kiekko – Porvoon Hockey Team , jonka kotijoukkue voitti 11-5.

Uusi halli valmistui samalle paikalle 1998 ja vanha "rättihalli" siirrettiin Pelloon, jossa se on ulkojään suojana sateilta ja tuulelta.

Hallin eteläpäätyyn rakennettiin 2000-luvun puolivälin paikkeilla erilliset pukuhuone-saunatilat sekä niiden yläpuolelle toiseen kerrokseen kahvio. Pohjoispäädyssä oleva alkuperäisen tekojään huolto- ja pukuhuonetilat on osana nykyistä hallia

Halli on muun muassa vuonna 1989 perustetun Anjalankosken Kiekon kotikenttä. AaKoo pelasi syksystä 1993 kevääseen 1999 kuusi kautta II-divisioonassa, jonka jälkeen neljä kautta Suomi-sarjassa. Joukkueessa pelasi useampia ulkomaalaisvahvistuksia ja myös SM-liigatasolla pelanneita kotimaisia kiekkoilijoita. AaKoon edustusjoukkueen toiminta jäi tauolle keväällä 2003 ja jatkuen taas syksystä 2010 III-divisioonassa.

Paikalliset kiekkoilijat perustivat vuonna 2001 Heartbrakes-seuran saadakseen enemmän peliaikaa. HB:n säännöissä oli maininta, että joukkueessa saavat pelata vain paikkakuntalaiset tai Kanadan kansalaiset. Silloin paikkakunnalla oli kanadalainen vaihto-oppilas, joka oli mukana joukkueessa. HB:n pääsi karsimaan Suomi-sarjan paikasta ja sen toiminta loppui keväällä 2009.

Nyt hallia käyttävät AaKoon edustusjoukkueen lisäksi seuran juniorit ja tyttöjoukkueet, sekä useammat paikkakunnan kuntokiekko- ja kaukalopallojoukkueet. Halli on myös taitoluistelijoiden ja koulujen liikunnanopetuksen käytössä.

Heinäkuussa 2009 jäähallissa syttyi tulipalo, joka sai alkunsa hallin ulkoseinustalla olleelta sähkökaapilta. Palo todettiin tahallaan sytytetyksi. Hallin eteläpääty ja keskiosa tuhoutuivat palossa jonkin verran, mutta vauriot jäivät kuitenkin vähäisiksi sillä palo saatiin ajoissa sammutettua.

Lähteet
-------

1. ↑  Inkeroisten jäähalli geokätkö*tarvitaan parempi lähde*
2. ↑  Yle Uutiset
Taivallahden kasarmit Pohjoisen Hesperiankadun puolelta syksyllä 2014.
**Taivallahden kasarmit** ovat Helsingin Taivallahdessa Taka-Töölössä sijaitseva kasarmialue, jossa toimi aiemmin muun muassa Helsingin Autokomppania (HelAutoK), joka oli osa Kaartin Jääkärirykmenttiä.

Funktionalistista tyylisuuntausta edustavat rakennukset ovat arkkitehti Martta Martikaisen suunnittelemat, ja ne valmistuivat vuosina 1935–1938. Vuonna 1939 kasarmin yhteyteen valmistui Märtha Lilius-Tallrothin suunnittelema korjauspaja.

Toiminta kasarmeissa päättyi 2000-luvun alkupuolella, ja viimeiset varusmiehet poistuivat vuonna 2012, kun Kaartin soittokunta siirtyi Finlandia-talolle. 

Vuonna 2014 Senaatti Kiinteistöt myi kasarmialueen kiinteistöt Auratum Kiinteistöille. Vuosien 2015–2017 aikana vanhat rakennukset saneerattiin hoivakodiksi, päivittäistavarakaupaksi ja loft-asunnoiksi. Hoivakodiksi saneeratun kasarmirakennuksen sekä autohalliin rakennetun päivittäistavarakaupan kiinteistöt myytiin valmistumisen jälkeen Veritas Eläkevakuutukselle.  Hoivakotia operoi Tavallahden Helmi nimellä Mikeva, sittemmin Attendo.

Museovirasto on listannut kasarmit valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon, ja Docomomo on valinnut ne modernin arkkitehtuurin merkkikohteeksi Suomessa.

Katso myös
----------

* Luettelo Helsingin kasarmeista
* Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa

Lähteet
-------

1. ↑  Taivallahden kasarmeille löytyi käyttöä *Ruotuväki-lehti*.  7.2.2014.  Arkistoitu 24.9.2015. Viitattu 11.3.2014.
2. 1 2  Taivallahden kasarmit *Senaatti-kiinteistöt*. Viitattu 19.5.2020.
3. ↑  Attendo Taivallahti *fi*. Viitattu 19.5.2020.
4. ↑  Puolustusvoimien 1930-luvun arkkitehtuuri Helsingissä  22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 9.3.2014.
5. ↑  Autokomppania – The Autokomppania barracks Docomomo Suomi Finland ry.  Arkistoitu 8.4.2019. Viitattu 9.3.2014.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Taivallahden kasarmit** Wikimedia Commonsissa

* Autopojat funkiskasarmissa, Suomen Kuvalehti, 02.11.1935, nro 44, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Dmitri Karakozov kuvattuna Aleksanteri II:n murhayrityksen jälkeen.
**Dmitri Vladimirovitš Karakozov** (ven. Дми́трий Влади́мирович Карако́зов, 4. marraskuuta (J: 23. lokakuuta) 1840 Saratovin läänin Serdobskin kihlakunnan Žmakinon kylä – 15. syyskuuta (J: 3. syyskuuta) 1866 Pietari) oli venäläinen vallankumouksellinen ja narodnikki.

Dmitri Karakozov syntyi vaatimattomaan maalaisaatelistoon kuuluneeseen perheeseen. Hän opiskeli Kazanin ja Moskovan yliopistoissa. Vuoden 1866 alussa hän liittyi serkkunsa Nikolai Išutinin perustamaan vallankumoukselliseen ryhmään.

Maaliskuussa 1866 Karakozov saapui Pietariin, jossa hän kirjoitti työläisille osoitetun vallankumouksellisen julistuksen. Huhtikuun 4. päivänä hän yritti murhata keisari Aleksanteri II:n Kesäpuiston Nevan-puoleisen portin edustalla, mutta ampui ohi ja joutui pidätetyksi. Karakozov tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin Smolenskin kentällä.

Aleksanteri II:n "ihmepelastuksen" kunniaksi murhayrityksen paikalle pystytettiin marmorista rakennettu tsasouna, joka purettiin vuonna 1930. Nykyään Kesäpuiston aidassa on tapahtumasta kertova muistolaatta.

Lähteet
-------

1. ↑  *Bolšaja Sovetskaja Entsiklopedija, tom 11*, s. 386. Moskva: Sovetskaja Entsiklopedija, 1973.
2. 1 2  *Sankt-Peterburg. Petrograd. Leningrad: Entsiklopeditšeski spravotšnik*, s. 257. Moskva: Bolšaja Rossijskaja Entsiklopedija, 1992. ISBN 5-85270-037-1.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* FAST
* ISNI
* VIAF
* WorldCat

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Israel
* Yhdysvallat
* Ruotsi

 |
|  |
| Muut | 
* IdRef

 |

 |
**Inger Miller** (s. 12. kesäkuuta 1972 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.

Miller oli 1995 voittamassa Universiadeissa kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna hän sijoittui Atlantan olympialaisissa 200 metrin juoksussa neljänneksi ajalla 22,41. Samoissa kisoissa hän oli mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti olympiakultaa pikaviestissä. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi GP-finaalissa 100 metrin juoksussa seitsemänneksi ajalla 11,18. Vuonna 1997 hän oli Ateenan MM-kisoissa viides sekä 100 että 200 metrillä. Pikaviestissä hän oli mukana voittamassa MM-kultaa. 1998 hän sijoittui kolmanneksi GP-finaalissa 100 metrillä ajalla 11,18 ja oli voittamassa yleisurheilun maailmancupissa pikaviestiä.

Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 Miller sijoittui 60 metrin juoksussa alun perin kolmanneksi ajalla 7,06. Hän antoi kuitenkin kisoissa kofeiinia sisältäneen dopingnäytteen. Tapauksen pitkän käsittelyn jälkeen hänet hylättiin vuonna 2001 ja hän sai varoituksen dopingin käytöstä. Myöhemmin samana vuonna Sevillan ulkoratojen MM-kisoissa hän voitti kultaa 200 metrillä ajalla 21,77 ja hopeaa 100 metrillä ajalla 10,79. Kauden lopussa hän sijoittui kolmanneksi GP-finaalissa 200 metrillä. Vuonna 2001 hän karsiutui Edmontonin MM-kisoissa 200 metrin välierissä. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän oli mukana voittamassa MM-hopeaa pikaviestissä.

Millerin isä on jamaikalainen Lennox Miller, joka voitti Méxicon olympialaisissa 1968 olympiahopeaa 100 metrillä. He ovat kautta aikain ensimmäinen isä-tytär-pari, joka on voittanut yleisurheilussa olympiamitalin.

Henkilökohtaiset ennätykset
---------------------------

Lähde: IAAF
Ulkoradat
* 100 metrin juoksu: 10,79 (1999)
* 200 metrin juoksu: 21,77 (1999)
* 400 metrin juoksu: 52,76 (1994)

Sisäradat
* 50 metrin juoksu: 6,15 (1999)
* 60 metrin juoksu: 7,15 (1999)
* 100 metrin juoksu: 11,37 (2000)

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Inger Miller Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)
2. ↑  Butler, Mark (toim.): *IAAF Statistics Handbook – Istanbul 2012*, s. 101. IAAF, 2012. Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 1.3.2012). (englanniksi)
3. ↑

  

Naisten 200 metrin juoksun maailmanmestarit
1983: Marita Koch |
1987: Silke Gladisch |
1991: Katrin Krabbe |
1993: Merlene Ottey |
1995: Merlene Ottey |
1997: Žanna Block |
1999: Inger Miller |
2001: Debbie Ferguson |
2003: Anastasija Kapatšinskaja |
2005: Allyson Felix |
2007: Allyson Felix |
2009: Allyson Felix |
2011: Veronica Campbell-Brown |
2013: Shelly-Ann Fraser |
2015: Dafne Schippers |
2017: Dafne Schippers |
2019: Dina Asher-Smith |
2022: Shericka Jackson



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics

 |

 |
**Inkeroisten yhteiskoulu** on peruskoulun yhtenäiskoulu Inkeroisissa, Kouvolan Anjalankoskella. Koulussa on noin 300 oppilasta luokilla 1-9. Oppilaista 100 on ala-asteella ja 200 yläasteella. Luokkatasot on jaettu ala-asteella yhteen ryhmään ja yläasteella neljään ryhmään (A-D). Vuonna 2016 koulussa oli 283 oppilasta.

Koulu sijaitsee Inkeroisten keskustan eteläpuolella Kotkan radan varrella, lähellä Kymijoen rantaa. Koulun vieressä on entinen Anjalankosken lukio, jossa toimii nykyisin Anjalan koulu, Inkeroisten jäähalli ja Inkeroisten uimahalli. Koulussa on liikuntasali ja pihalla lähiliikuntapaikka. Inkeroisten yhteiskoulu on rakennettu vuonna 1929. Rakennukseen valmistui uusi laajennusosa vuonna 2012, ja rakennuksen alkuperäinen vanha osa purettiin vuonna 2021. Inkeroisten yhteiskoulu toimii tällä hetkellä väistötiloissa entisen Ummeljoen koulun ja Anjalankosken lukion tiloissa.

Inkeroisiin rakennetaan uusi monitoimitalo, johon tulee uusi Inkeroisten yhtenäiskoulu, päiväkoti, kirjasto, nuorisopalveluita ja valmistuskeittiö. Monitoimitalon rakentaminen alkaa vuonna 2022, ja se valmistuu elokuussa 2024. Rakennus tulee nykyisen Inkeroisten yhteiskoulun ja entisen Anjalankosken lukion paikalle. Rakennus rakennetaan Leasing-sopimuksella, ja sen investointikustannusten arvio on 26,75 miljoonaa euroa. Uuden koulun valmistuessa Inkeroisten yhteiskoulun uudeksi nimeksi tulee Inkeroisten yhtenäiskoulu, ja siihen tulee myös lakkautettavien Anjalan ja Tehtaanmäen alakoulujen oppilaat. Uuden yhtenäiskoulun oppilasmääräksi tulee noin 500. Uuteen päiväkotiin yhdistetään nykyisten Inkeroisten päiväkodin, Anjalan päiväkodin ja Tehtaanmäen esiopetusryhmän toiminta.

Lähteet
-------

1. ↑  koulu Inkeroisten yhteiskoulu (Arkistoitu – Internet Archive)
2. ↑  Suomen peruskoulujen oppilasmäärät vuonna 2016 opetuksen järjestäjän mukaan (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Inkeroisten koululaiset siirtyvät väistötiloihin Ummeljoen ja Anjalan kouluihin – Kouvolan Sanomat
4. ↑  Yle Uutiset
5. ↑  Yle Uutiset
6. ↑  Inkeroisten monitoimitalo – Kouvolan kaupunki
**Inkilän kartano** eli **Inkilänhovi** on Juvalla Inkilän kylässä sijaitseva entinen rusthollitila. Kartanon nimi tulee tilan 1600-luvun puoliväliin saakka omistaneista Inkisistä. Kartanon koko oli 1 085 hehtaaria vuonna 1810 ja vuonna 1830 siihen kuului 14 torppaa.

Inkilän omisti vuodesta 1643 pistooliseppä Tuomas Juhonpoika. Hänen perikunnaltaan tila siirtyi vuoden 1700 tienoilla kornetti Fredrik Lemkelle ja sitten 1710-luvulla vänrikki Karl Johan Tawastille. Kartanon isäntinä olivat 1700-luvun puoliväliin saakka Tawastin sukuun avioituneet kapteeni Mikael Lunden ja kapteeni Kristian Wahl. 1700-luvun jälkipuoliskolla Inkilän omisti ensin kapteeni Karl Henrik Lunden ja sitten Juvan kirkkoherran Henrik Poppiuksen leski Katariina Poppius. Seuraava omistaja oli varatuomari Daniel Poppius 1805–1835. Poppiuksen perikunnalta kartanon osti 1847 kersantti Karl Miller, jonka suvun omistuksessa kartano oli 1970-luvulle saakka. 

Inkilän kartano oli talvisodan loppuvaiheessa päämajan käytössä ja marsalkka Mannerheim asui siellä kahden viikon ajan. 1970-luvulla kartanon osti oopperalaulaja Martti Talvela ja hänen kuoltuaan 1989 kartanon omistaa Talvelan tytär Johanna miehensä Severi Hirvosen kanssa. 

Kartanon nykyisen kivisen päärakennuksen rakennutti kersantti Karl Miller vuonna 1853 entisen lautakattoisen puisen päärakennuksen tilalle. Päärakennus korotettiin kaksikerroksiseksi ja sitä jatkettiin puisella jatko-osalla vuonna 1892. Päärakennus on entisöity 1980-luvun alussa. Kartanon pihapiirin rakennuksiin kuuluu väentupa, vuonna 1882 rakennettu navetta ja useita ulkorakennuksia. Kartanon huvimaja on purettu ja lampolarakennus paloi 1989.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4  Herrasväen asuinpaikat – Etelä-Savon kartanot ja kartanoiksi kutsutut : Juva