recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Two-Lane Blacktop**  on Monte Hellmanin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1971. Vuonna 2012 se valittiin kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävien elokuvien joukkoon säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä.
*Two-Lane Blacktopia* on verrattu vastaaviin saman aikakauden road movie -tarinoihin, kuten *Nasta laudassa* ja *Easy Rider*.

Juoni
-----

Lähtökohtana on kaksi katukiihdytysautolla ajelevaa nuorta (muusikkoina paremmin tunnetut James Taylor ja Dennis Wilson). Heidän autonaan on harmaa 1955 mallia oleva kaksiovinen sedan Chevrolet 150. Kaverukset ajelevat kaupungista kaupunkiin haastaen paikallisia autoilijota katukiihdytyskilpailuihin. Matkalla he poimivat mukaansa liftarin (Laurie Bird). Uudessa Meksikossa he kohtaavat toisen auton kuljettajan (Warren Oates), jonka ajokkina on vuoden 1970 Pontiac GTO. Vihamielisyyden ilmapiiri kehittyy osapuolten välillä. Oates ehdottaa autokisaa Washington D.C:hen. Taylor esittää, että palkinto olisi "for pink slips" eli laillinen omistusoikeus häviäjän autoon.

Näyttelijät
-----------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  James Taylor  | … |  ajaja
  |
|  Dennis Wilson  | … |  mekaanikko
  |
|  Warren Oates  | … |  G.T.O
  |
|  Laurie Bird  | … |  tyttö
  |
|  Harry Dean Stanton  | … |  liftari
  |
|  Charles Moore  | … |  poliisi
  |

Vastaanotto
-----------

*Two-Lane Blacktop* ei ollut Suomessa teatterilevityksessä vaan sai ensi-iltansa Suomen elokuva-arkistossa kesällä 1983. Kymmenestä suomalaisesta kriitikosta seitsemän arvioi sen: yksi antoi neljä tähteä, viisi kolme tähteä ja yksi kaksi tähteä, keskiarvona 3 tähteä neljästä. Televisiossa se nähtiin ensi kerran Kolmoskanavan ohjelmistossa itsenäisyyspäivänä 1987. 2010-luvulla se nähtiin Suomen tv-kanavilla neljä kertaa.

Lähteet
-------

1. ↑  Wolgamott, L. Kent: At The Movies: 'Rush' and the best racing movies ever *Lincoln Journal Star*.  18.9.2013. Viitattu 1.3.2016. (englanniksi)
2. ↑  Pistetaulukko (touko-syyskuun ensi-illat). (Arvostelijoina Asko Alanen, Pertti Avola, Mikael Fränti, Antti Lindqvist, Pentti Lumirae, Timo Malmi, Harri Moilanen, Mikko Piela, Hans Sundström ja Sakari Toiviainen.) *Projektio*, 1/1984, s. 2.  Suomen elokuvakerhojen liitto SEKL.
3. ↑  *Two-Lane Blacktop* Elonetissä.

Kirjallisuutta
--------------

* Townsend, Sylvia: *Bumpy Road : The Making, Flop, and Revival of Two-Lane Blacktop.* University Press of Mississippi, 2019. ISBN 9781496804143, ISBN 9781496820952.
Karan koulu.
**Karan koulu** on yläkoulu Riihimäen Harjukylässä. 

Koulun perusti alun perin Charlotta Lydecken vuonna 1857 ruotsinkielisenä tyttökouluna Sortavalassa. Koulu muuttui Sortavalan Suomalaiseksi Tyttökouluksi vuonna 1904 ja sen yhteyteen perustettiin yliopistoon johtavat jatkoluokat vuonna 1908. Toisen evakkomatkan jälkeen vuonna 1944 koulun nimeksi tuli Riihimäen Tyttölyseo.

Arkkitehti Eeva Larkan suunnittelema koulurakennus valmistui vuonna 1956 Riihimäen yhdeksänvuotiseksi tyttölyseoksi. Uudenaikaisessa rakennuksessa oli erikoisluokkien lisäksi 17 normaaliluokkaa, kirjasto, kerhohuone, ruokala sekä tilava opetuskeittiö kodinhoitohuoneineen.

Tyttölyseo muutettiin vuonna 1971 Karan yhteislyseoksi. Peruskoulu-uudistuksen myötä vuonna 1976 lukioluokat yhdistettiin ja siirrettiin Riihimäen lukioon ja toimintaa koulurakennukseen jäi jatkamaan Karan yläaste. Nykyinen nimi Karan koulu otettiin käyttöön vuonna 1994. Koulurakennuksessa on myös toiminut pitkään valtion askarteluohjaajaopisto. Rakennus peruskorjattiin vuonna 2010 arkkitehtitoimisto Siistonen Oy:n suunnitelmin.

Vuonna 2015 koulussa oli 420 oppilasta.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Riihimäen kotikaupunkipolku 2019.pdf (Arkistoitu – Internet Archive) (sivu 22, kohde 20 - Karan koulu), *riihimaki.fi*
2. 1 2 3  Riihimäen rakennetut kulttuuriympäristöt 2020 (Arkistoitu – Internet Archive) (sivu 163, kohde 141 - Karan koulu), *riihimaki.fi*, viitattu 24.9.2020.
3. ↑  Ka­ran kou­lu *riihimaki.fi*. Viitattu 29.8.2023.
Giuditta Grisi**Giuditta Grisi** (28. heinäkuuta 1805 Milano – 1. toukokuuta 1840 Lodi) oli italialainen mezzosopraano. Hän oli sopraano Giulia Grisin sisko ja ballerina Carlotta Grisin serkku. 

Grisi opiskeli Milanossa ja teki debyyttinsä vuonna 1826 Wienissä Fallieron roolissa oopperassa *Bianca e Falliero*. Hän erikoistui nopeasti Rossinin rooleihin, ja lisäksi hän loi useita rooleja esimerkiksi Giuseppe Persianin, Carlo Coccian ja Giovanni Pacinin oopperoissa. Bellini kirjoitti häntä varten Romeon roolin oopperassa *I Capuleti e i Montecchi* (1830).

Grisi esiintyi eri puolilla Italiaa, mutta myös Lontoossa ja Pariisissa. Hän kuoli 34 vuoden iässä.

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Giuditta Grisi 

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Italia
* Israel
* Yhdysvallat
* Puola

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie

 |
|  |
| Muut | 
* Europeana
* RISM
* SNAC

 |

 |
| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 94. | 0 | 1 | 0 | 1 |

**Egypti** on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Sen urheilijat ovat saavuttaneet yhden mitalin ja kolme muuta pistesijaa. Ihab Abdelrahman El Sayed sai keihäänheitossa hopeaa Pekingissä 2015 ja sijoittui seitsemänneksi Moskovassa 2013. Omar Ahmed el Ghazaly sijoittui kiekonheitossa kuudenneksi Osakassa 2007 ja Mostafa Elgamel moukarinheitossa seitsemänneksi Pekingissä 2015. Berliinissä 2009 el Ghazaly sijoittui yhdeksänneksi ja oli Egyptin nelimiehisen joukkueen ainoa loppukilpailuun selviytynyt. Daegussa 2011 Egyptillä oli viisi urheilijaa, joista Amr Ibrahim Mostafa Seoud selviytyi 200 metrin juoksussa välieriin. Moskovassa 2013 El Sayed oli viisihenkisen joukkueen ainoa alkueristä tai karsinnasta jatkoon päässyt. Pekingissä 2015 Egyptin joukkue muodostui kolmesta heittäjästä, joista vain kuulantyöntäjä Mostafa Amr Ahmed Ahmed Hassan jäi loppukilpailun ulkopuolelle. Lontoossa 2017 Egyptin joukkueessa kilpaili neljä urheilijaa ja Dohassa 2019 viisi urheilijaa. Eugenessa 2022 Egyptin joukkueessa kilpaili ainoastaan keihäänheittäjä Ihab Abdelrahman, joka sijoittui 12:nneksi. Budapestissä 2023 Egyptin joukkueessa kilpaili viisi urheilijaa, joista kuulantyöntäjä Mostafa Amr Hassan ja keihäänheittäjä Ihab Abdelrahman selviytyivät loppukilpailuun ja sijoittuivat molemmat kymmenenneksi.

Lähteet
-------

* Butler, Mark (toim.): *IAAF Statistics Handbook: Helsinki 2005*, s. 363. IAAF, 2005.
* Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 2006*, s. 72–77. Minerva Kustannus Oy, 2006.
* Siukonen, Markku: *Urheilun vuosikirja 2008*, s. 301–305. Minerva Kustannus Oy, 2008. ISBN 978-952-492-156-5.
* Egypti Berliinin MM-kilpailuissa 2009 IAAF. Viitattu 29.8.2009. (englanniksi)
* Egypti Daegun MM-kilpailuissa 2011 IAAF. Viitattu 21.8.2013. (englanniksi)
* Egypti Moskovan MM-kilpailuissa 2013 IAAF. Viitattu 18.5.2014. (englanniksi)
* Egypti Pekingin MM-kilpailuissa 2015 IAAF. Viitattu 21.10.2015. (englanniksi)
* Egypti Lontoon MM-kilpailuissa 2017 IAAF. Viitattu 18.9.2017. (englanniksi)
* Egypti Dohan MM-kilpailuissa 2019 IAAF. Viitattu 9.10.2019. (englanniksi)
* Egypti Eugenen MM-kilpailuissa 2022 World Athletics. Viitattu 27.7.2022. (englanniksi)
* Egypti Budapestin MM-kilpailuissa 2023 *www.worldathletics.org*. Viitattu 29.8.2023. (englanniksi)
**Rafael Arcadio Bernal Supelano** (28. marraskuuta 1934 Zipaquirá – 11. tammikuuta 2019) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli redemptoristi 22. elokuuta 1952, ja hän sai pappisvihkimyksensä 11. tammikuuta 1959. Hänet nimitettiin Sibundoyn apostoliseksi vikaariksi ja Amudarsan titulaaripiispaksi 27. helmikuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Eduardo Martínez Somalo, jota avustivat Ramón Mantilla Duarte ja Arturo Salazar Mejia.

Bernal Supelano sai 29. maaliskuuta 1990 nimityksen Araucan ja 10. tammikuuta 2003 Líbano-Hondan piispaksi. Hänet asetettiin jälkimmäiseen virkaan 25. maaliskuuta 2003, ja hän toimi siinä, kunnes erosi tehtävistään 28. helmikuuta 2004.

Lähteet
-------

1. ↑  Muere monseñor Rafael Arcadio Bernal Supelano, quien fuera obispo de Arauca *Noticias*.  13.1.2019. La Voz del Cinaruco. Viitattu 8.1.2020. (espanjaksi)
2. 1 2  Bishop Rafael Arcadio Bernal Supelano, C.SS.R. *Bishops*. Catholic-Hierarchy.org. Viitattu 13.5.2012. (englanniksi)
**Fredrik Gabriel Nyberg** (24. toukokuuta 1797 Pernaja – 22. huhtikuuta 1870 Porvoo) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.

Nybergin vanhemmat olivat Haapaniemen sotakoulun johtaja eversti Gustaf Gabriel Nyberg ja Ebba Regina von Schoultz. Nyberg opiskeli ensin kuukauden Haapaniemen sotakoulussa ja sitten heinäkuusta 1821 heinäkuuhun 1827 Haminan kadettikoulussa. Hän oli toiminut joulukuusta 1817 Haapaniemen sotakoulun alemman matematiikan opettajana aliluutnantin arvossa ja jatkoi opettajana Haminan kadettikoulussa vuoteen 1827 asti. Hänet oli merkitty yleisesikunnan upseeriluetteloihin jo vuonna 1823, jonne hänet vakinaistettiin luutnantiksi ylennettynä vuonna 1827. Turkin sotaan 1828–1829 osallistunut Nyberg ylennettiin sodan aikana alikapteeniksi, kapteeniksi ja everstiluutnantiksi. Sodan jälkeen hän jatkoi palvelustaan Venäjän armeijan yleisesikunnassa. Vuonna 1833 hänet komennettiin everstinä 5. jalkaväkiarmeijakunnan ylimajoitusmestariksi, mistä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän sai eron kenraalimajurina vuonna 1835. Reserviin siirryttyään Nyberg hoiti Saksanniemen tilaa Porvoon pitäjässä, mutta myi tilan ja asui viimeiset vuotensa Porvoon kaupungissa.

Lähteet
-------

1. 1 2  Fredrik Gabriel Nyberg *Suomalaiset kenraalit ja amiraalit Venäjän sotavoimissa 1809–1917*. Biografiakeskus, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. (Viitattu 11.4.2020)
**Daryll Saskia Neita** (s. 29. elokuuta 1996 Lontoo) on brittiläinen pikajuoksija. Hän on saavuttanut useita arvokisamitaleja erityisesti viestijuoksussa.

Neita sijoittui neljänneksi 100 metrin juoksussa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Yleisessä sarjassa hän saavutti vuonna 2016 ensimmäiset arvokisamitalinsa 4 × 100 metrin viestijuoksussa, hopeaa EM-kilpailuissa ja pronssia olympialaisissa. Hän saavutti viestissä vuonna 2017 MM-hopeaa ja voitti vuonna 2018 EM-kultaa. MM-kilpailuissa 2019 saaliina oli jälleen viestihopeaa.

Neita saavutti Tokion olympialaisissa 2021 pronssia viestijuoksussa ja ylsi henkilökohtaisessa 100 metrin juoksussakin loppukilpailuun, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 2022 britit jäivät MM-kilpailujen viestissä kuudenneksi mutta saavuttivat Kansainyhteisön kisoissa hopeaa. Neita saavutti henkilökohtaisessa 100 metrin juoksussa pronssia sekä Kansainyhteisön kisoissa että EM-kilpailuissa. Sisäratojen EM-kilpailuissa 2023 hän saavutti pronssia 60 metrin juoksussa. Saman vuoden Budapestin MM-kilpailuissa hän saavutti 4 × 100 metrin viestissä pronssia ja sijoittui 200 metrillä viidenneksi.

Neita on voittanut Britannian-mestaruuden ulkoradoilla 100 metrin juoksussa vuonna 2022 ja 200 metrin juoksussa vuosina 2022 ja 2023 sekä sisäradoilla 60 metrin juoksussa vuonna 2023. Hän alitti 100 metrillä 11 sekunnin rajan ensi kerran Tokion olympialaisten alkuerissä 2021 ja sen jälkeen samana vuonna Timanttiliigan kilpailuissa Lausannessa ja Zürichissä. Vuonna 2022 hän paransi Birminghamissa Kansainyhteisön kisojen välierissä ennätyksekseen 10,90. Sisäradoilla hän on juossut 60 metriä parhaimmillaan aikaan 7,05 Berliinissä helmikuussa 2023.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Daryll Neita *Olympedia*.  (englanniksi)
2. 1 2 3 4 5 6 7  Daryll Neita Kansainvälinen yleisurheiluliitto.  (englanniksi)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt Muokkaa Wikidatassa | 
* World Athletics
* Tilastopaja 🔒

 |

 |
**Koliseva** on Iitissä sijaitseva kylä. Se sijaitsee Iitin kunnan kaakkoisosassa, lähellä Päijät-Hämeen ja Kymenlaakson maakuntien sekä Iitin kunnan ja Kouvolan kaupungin (entisen Elimäen kunnan) rajaa. Koliseva on Iitin kunnan rekisterikylä. Kolisevasta on matkaa Kausalaan 15 kilometriä, Elimäen kirkonkylälle 8 kilometriä, Kouvolaan 30 kilometriä ja Haapakimolaan 4 kilometriä. Lähin koulu on Haapa-Kimolan koulu, ja lähin kauppa sijaitsee alle 10 kilometrin päässä Elimäellä.

Vanhin maininta Kolisevasta on vuodelta 1480. Koliseva on ollut Haapa-Kimolan tytärkylä. Siellä on vanhoja kylmämuurattuja rakenteita kuten kivisilta.

Kolisevan kylän väkiluku on noin 30

Lähteet
-------

1. ↑  Katja Vuoristo: Iitin historiallisen ajan muinaisjäännösten inventointi (s. 47-48) *Museovirasto*.  2008. Viitattu 12.7.2022.

Iitin kylät

* Haapa-Kimola
* Kauramaa
* Kausala
* Kimola
* Kirkonkylä
* Koliseva
* Koskenniska
* Lyöttilä
* Muikkula
* Niinimäki
* Perheniemi
* Radansuu
* Saaranen
* Sitikkala
* Säyhtee
* Sääskjärvi
* Taasia
* Tapola
* Vuolenkoski
**Gerfaut** oli Ranskan laivaston 1930 vesille laskettu Aigle-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa, kunnes miehistö upotti 27. marraskuuta 1942 aluksensa Toulonin satamassa.

Valmistus
---------

*Pääartikkeli: Aigle-luokka (hävittäjä)*
Alus tilattiin Nantesista Ateliers et Chantier de Bretagnelta, missä köli laskettiin 13. toukokuuta 1929. Alus laskettiin vesille 14. kesäkuuta 1930 ja otettiin palvelukseen 30. tammikuuta 1932.

Palvelus
--------

Alus liitettiin Ranskan Välimeren laivaston 7. viirikköön, jossa se osallistui kesäkuussa 1940 Genovan pommitukseen. Ranskan ja akselivaltojen välisen aselevon astuttua voimaan alus oli Toulonissa tai Pohjois-Afrikan tukikohdissa.

Saksalaisten tunkeuduttua Vichyn Ranskan hallitsemalle alueelle aluksen miehistö upotti 27. marraskuuta 1942 aluksensa muiden ranskalaisalusten kanssa Toulonin satamaan. Italialaiset nostivat hylyn, mutta sitä ei koskaan kunnostettu. Alus upposi 7. maaliskuuta 1944 uudelleen liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä.

Lähteet
-------

* Whitley, M. J.: *Destroyers of World War Two - an international encyclopedia*. Lontoo: Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5. (englanniksi)
* Gardiner, Robert (toim.): *Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946*. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1987. ISBN 0-85177-146-7. (englanniksi)

### Viitteet

1. 1 2  Whitley, M. J. s. 40
**Emsdettenin kouluammuskelu** oli 20. marraskuuta 2006 Saksan Emsdettenissä tehty kouluhyökkäys, jossa loukkaantui 37 ihmistä. Ainoa kuolonuhri oli 18-vuotias hyökkääjä Sebastian Bosse, joka oli aiemmin opiskellut hyökkäyksen kohteeksi ottamassaan koulussa.

Tapahtumat
----------

Sebastian Bosse saapui koululle hieman ennen kello 9.30 pitkään mustaan takkiin ja kaasunaamariin pukeutuneena. Hän oli pysäköinyt autonsa lähelle koulua. Hänellä oli mukanaan kaksi kivääriä, pistooli, kaasupistooli, kolme kehoon kiinnitettyä pommia, kymmenen muuta omatekoista pommia, alaraajaan kiinnitetty veitsi ja polttopullo. Luodeista haavoittuivat koulun talomies ja neljä 12–16-vuotiasta oppilasta. Kahden oppilaan vammoja kuvattiin vakaviksi, mutta yksikään sivullisiin kohdistunut vamma ei ollut hengenvaarallinen. Hyökkääjä myös räjäytti savupommeja. Lopuksi hän teki itsemurhan ampumalla itseään päähän. Suurin osa uhrien loukkaantumisista johtui savun hengittämisestä. Koulusta evakuoitiin noin 700 oppilasta. Poliisi ei ampunut yhtään laukausta ja löysi Bossen kuolleena kahden ampuma-aseen vierestä.

Tausta ja reaktiot
------------------

Emsdettenin kouluammuskelu oli pitkään suunniteltu teko. Bosse oli kesäkuussa 2004 uhannut netissä ihmisten ampumisella "kostoksi". Hän valmistui koulusta kuitenkin hyvin arvosanoin vuonna 2005. Ampumista seuranneena päivänä Bossen olisi ollut määrä ilmaantua oikeuteen vastaamaan Walther P38 -pistoolin laittomasta hallussapidosta. Nettiin Bosse kirjoitti hyökkäyksen olleen kosto koulukiusaamisesta. Hän kertoi myös oppineensa koulussa kunnolla vain olevansa "luuseri" ja kertoi vihaavansa ihmisiä. Nettisivuilla oli valokuvia miehestä aseistautuneena. Bosse harrasti usein metsästystä isänsä kanssa. Hän suhtautui sekä opiskelijoiden että rikostutkijoiden mukaan pakkomielteisesti aseisiin ja väkivaltaan. Opettajat kuvailivat Bossea yksinäiseksi. Bosse oli intohimoinen Counter-Striken pelaaja.

Saksan kristillisdemokraattisen unionin parlamenttiryhmän varapuhemiehenä toiminut Wolfgang Bosbach ja Brandenburgin sisäministeri Jörg Schönbohm vaativat toimia Counter-Striken kaltaisia väkivaltaisia tietokonepelejä vastaan. Liittouma 90/Vihreät piti todellisena ongelmana tietokonepelien sijaan yksinäisyyttä. Bosbach kritisoi koulupsykologien vähäisyyttä suhteessa opiskelijoiden määrään. Bossen isä joutui ampumisesta kuultuaan sairaalaan henkisen romahduksen johdosta. Myös äiti sai hoitoa sairaalassa. Ampujalla oli 16-vuotias veli ja 15-vuotias sisko.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Gunman Shot Himself Deutsche Welle 21.11.2006, viitattu 29.8.2023
2. 1 2 3 4 5  German shoots 5 at old high school Tampa Bay Times 21.11.2006, viitattu 29.8.2023
3. 1 2 3 4 5 6 7  Julia Jüttner, Armed to the Teeth and Crying for Help Spiegel 21.11.2006, viitattu 29.8.2023
| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 94. | 0 | 1 | 0 | 1 |

**Bermuda** on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1983–2001 ja 2009–2023. Maa on saavuttanut MM-kilpailuissa yhden hopeamitalin. Mitalin hankki kolmiloikkaaja Brian Wellman Göteborgissa 1995, ja lisäksi hän on sijoittunut kuudenneksi Tokiossa 1991, kahdeksanneksi Stuttgartissa 1993, viidenneksi Ateenassa 1997 sekä kuudenneksi Edmontonissa 2001. Hänen lisäkseen bermudalaisurheilijoista on pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt vain Nick Saunders, joka Roomassa 1987 sijoittui korkeushypyssä viidenneksi. Viimeisimmät MM-kilpailuissa esiintyneet bermudalaisurheilijat ovat pituushyppääjä Tyrone Smith, joka Berliinissä 2009, Daegussa 2011, Moskovassa 2013, Lontoossa 2017 ja Dohassa 2019 jäi karsintaan mutta sijoittui Pekingissä 2015 loppukilpailussa kymmenenneksi, Moskovassa 2013 naisten pituushypyn karsinnassa hypännyt Arantxa King, Pekingissä 2015 200 metrin juoksun alkuerissä esiintynyt Harold Houston sekä Eugenessa 2022 ja Budapestissä 2023 miesten kolmiloikan karsinnassa hypännyt Jah-Nhai Perinchief.

Lähteet
-------

* Butler, Mark (toim.): IAAF World Championships – London 2017 – Statistics Handbook (s. 509) IAAF. Viitattu 18.9.2017. (englanniksi)
* Bermuda Daegun MM-kilpailuissa 2011 IAAF. Viitattu 18.9.2011. (englanniksi)
* Bermuda Moskovan MM-kilpailuissa 2013 IAAF. Viitattu 19.8.2013. (englanniksi)
* Bermuda Pekingin MM-kilpailuissa 2015 IAAF. Viitattu 21.10.2015. (englanniksi)
* Bermuda Lontoon MM-kilpailuissa 2017 IAAF. Viitattu 18.9.2017. (englanniksi)
* Bermuda Dohan MM-kilpailuissa 2019 IAAF. Viitattu 9.10.2019. (englanniksi)
* Bermuda Eugenen MM-kilpailuissa 2022 World Athletics. Viitattu 27.7.2022. (englanniksi)
* Bermuda Budapestin MM-kilpailuissa 2023 *www.worldathletics.org*. Viitattu 29.8.2023. (englanniksi)
**Goito** on Italian Lombardiassa Mantovan maakunnassa sijaitseva noin 10 000 asukkaan kunta. Se sijaitsee maakunnan pohjoisosassa eli Ylä-Mantovassa (*Alto Mantovano*) Minciojoen varrella. Kunnan nimen arvellaan viittaavan itägootteihin, jotka pitivät aluetta hallussaan 400-luvulla jaa.

Goiton taistelu. Litografia noin vuodelta 1860 (Stanislao Grimaldi Dal Poggetto).

Historiaa
---------

Goito on perustettu roomalaisajalla paikkaan, jossa Cremonan ja Veronan välinen tie ylittää Minciojoen. Myöhäiskeskiajalla se oli Canossa-suvun omistuksessa. 1400-luvulla siitä kiistelivät Viscontin ja Gonzagan suvut, ja kesällä 1453 kiista päättyi markiisi Ludovico III Gonzagan voittoon. Gonzaga-suku rakensi palatsinsa Goitoon ja palkkasi taiteilija Andrea Mantegnan työskentelemään siellä. 1700-luvun lopulta alkaen alue oli Ranskan ja Itävallan kiistakapula. Italian yhdistymisvaiheessa käyty Italian ja Itävallan välinen Goiton taistelu 1848 päättyi maan yhdistymistä ajaneiden piemontelaisten joukkojen voittoon.

Lähteet
-------

1. ↑  Sindaco. Tutti Italia. Viitattu 10.11.2015. (italiaksi)
2. 1 2  Mantova, Lombardia. Tutti Italia. Viitattu 10.11.2015.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Goito** Wikimedia Commonsissa

Mantovan maakunta
Acquanegra sul Chiese | Asola | Bagnolo San Vito | Bigarello | Borgofranco sul Po | Borgo Virgilio | Bozzolo | Canneto sull’Oglio | Carbonara di Po | Casalmoro | Casaloldo | Casalromano | Castel Goffredo | Castel d’Ario | Castelbelforte | Castellucchio | Castiglione delle Stiviere | Cavriana | Ceresara | Commessaggio | Curtatone | Dosolo | Felonica | Gazoldo degli Ippoliti | Gazzuolo | Goito | Gonzaga | Guidizzolo | Magnacavallo | Mantova | Marcaria | Mariana Mantovana | Marmirolo | Medole | Moglia | Monzambano | Motteggiana | Ostiglia | Pegognaga | Pieve di Coriano | Piubega | Poggio Rusco | Pomponesco | Ponti sul Mincio | Porto Mantovano | Quingentole | Quistello | Redondesco | Revere | Rivarolo Mantovano | Rodigo | Roncoferraro | Roverbella | Sabbioneta | San Benedetto Po | San Giacomo delle Segnate | San Giorgio di Mantova | San Giovanni del Dosso | San Martino dall’Argine | Schivenoglia | Sermide | Serravalle a Po | Solferino | Sustinente | Suzzara | Viadana | Villa Poma | Villimpenta | Volta Mantovana
Forsbackan ruukkialuetta vuonna 2010.
**Forsbacka** on taajama ja vanha ruukkiyhdyskunta Gävlen kunnassa Ruotsin Gävleborgin läänissä. Vuoden 2020 väestönlaskennassa siellä oli 1 759 asukasta.

Entinen rautaruukki on nyt museoituna. Uudempi terästehdas, vuonna 1870 perustettu Forsbacka Jernverks AB, oli 1900-luvulla Fagersta-yhtiön omistuksessa, kunnes se siirsi tuotannon muualle. Sen jälkeen Forsbackassa jatkojalosti terästä Ovako, ja nykyinen omistaja on vuonna 2016 perustettu ja Damasteel-yhtiön omistama Forsbacka Kulverk AB ja tuotteena jauhemetallurgiassa käytettävät jauhatuskuulat.

Elokuvaohjaaja Ingmar Bergmanin isä oli nuoruudessaan vuodet 1913–1918 pappina Forsbackassa, ja tästä ajasta kertoo Bergmanin käsikirjoittama ja Bille Augustin ohjaama television draamasarja *Hyvä tahto* (1991).

Lähteet
-------

1. ↑  Här är nya ägaren till Forsbacka kulverk.  *Gefle Dagblad*, 21.12.2016. Artikkelin maksullinen verkkoversio. Viitattu 16.8.2023.
2. ↑  Reimers, Gustaf Wilh. (valokuvaaja): Erik Bergman. Levde mellan åren 1886-1970. Pastor i Forsbacka 1913-1918, senare kyrkoherde och hovpredikant i Stockholm. Erik Bergman är far till filmregissören Ingmar Bergman *Länsmuseet Gävleborg*.  1914 (valokuva). Viitattu 16.8.2023.

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Forsbacka (Gävle)** Wikimedia Commonsissa

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäiset artikkelit: sv:Forsbacka & sv:Forsbacka bruk
**Loïc Edward Nottet** (s. 10. huhtikuuta 1996 Courcelles) on belgialainen laulaja. Hän sijoittui toiseksi *The Voice Belgiquen* kolmannella tuotantokaudella vuonna 2014. Hän on toiminut laulajana vuodesta 2014 alkaen. 

Vuoden 2014 marraskuussa Nottet valittiin Belgian edustajaksi vuoden 2015 Eurovision laulukilpailuun Itävallan Wieniin. Nottet esitti Euroviisuissa kappaleen *Rhythm Inside*. Hän pääsi jatkoon finaaliin, joka pidettiin Wienissä 23. toukokuuta 2015. Hän sijoittui finaalissa neljänneksi Italian ja Australian väliin. Myös kaksi vuotta aiemmin, vuonna 2013, Belgian edustaja Roberto Bellarosa oli kilpaillut The Voice Belgiquen edellisellä kaudella.

Joulukuussa 2015 Nottet voitti ranskalaisen *Danse avec les stars* (Tanssii tähtien kanssa) -ohjelman kuudennen kauden.

Huhtikuussa 2017 Nottet julkaisi esikoisalbuminsa nimeltään *Selfocracy*.

Lähteet
-------

CommonsCommons
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Loïc Nottet**.
* 
* 

### Viitteet

1. ↑  Piat, Marie: Loïc Nottet, un danseur est né : retour sur son parcours dans Danse avec les stars  24.12.2015. TF1. Viitattu 20.1.2016. (ranskaksi)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Ranska
* BnF data
* Saksa

 |
|  |
| Taiteenala | 
* MusicBrainz

 |

 |

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
**Kolmivuoroviljely** on keskiajalla syntynyt viljelymuoto, joka lisäsi maaperän tuottavuutta huomattavasti. Kolmivuoroviljelyn käyttöönoton myötä viljasadot kasvoivat, mikä taasen mahdollisti väestön kasvun ja uuden tekniikan kehityksen.

Ennen kolmivuoroviljelyn käyttöönottoa talonpojat kylvivät peltoon vain syysviljaa, kuten vehnää tai ruista, ja jättivät toisen osan pellosta kesannoksi. Vaikka kesannossa saatettiin viljellä esimerkiksi joitain vihanneksia, sen pääasiallinen tehtävä oli toimia karjan laidunmaana. Tätä järjestelmää kutsuttiin kaksivuoroviljelyksi. Kolmivuoroviljelyssä pelto jaettiin kolmeen osaan; syysviljaan, kevätviljaan ja kesantoon. Kevätviljana käytettiin yleisesti ohraa. Kevätviljan käyttöönotto pienensi erityisesti kesannon alaa, tehostaen maankäyttöä huomattavasti kaksivuoroviljelyyn verrattuna.

Leviäminen
----------

Ensimmäisiä merkkejä kolmivuoroviljelystä on löydetty Keski-Euroopasta, jossa uusi viljelymuoto on otettu käyttöön noin vuonna 700. Pohjois-Eurooppaan kolmivuoroviljely levisi vasta myöhäiskeskiajalla, noin vuonna 1200. Suomen alueella kolmivuoroviljely vakinaistui vasta 1800-luvulla.

Lähteet
-------

* Teppo Korhonen: Viljelyjärjestelmät (viitattu 23.3.2010)
* (Arkistoitu – Internet Archive) (viitattu 23.3.2010)
* Muutosten maailma: Ihminen, ympäristö ja kulttuuri (sivu 97)
**Käpylän Urheilijat** on vuonna 1921 perustettu helsinkiläinen urheiluseura, jonka toiminta on keskeytynyt kahdesti mutta aloitettu uudelleen.

Seura liittyi Työväen urheiluliittoon (TUL). Ensi alkuun seura menestyi painissa, jonka raskaassa sarjassa seuran jäsen Kaarlo Ponsén oli aikansa paras maailmassa ja myös kautta aikojen Käpylän menestynein urheilija. Käpylän Urheilijat rakennutti vuonna 1925 talkootyöllä Käpylän työväentalon. 1920-luvulla Käpylän Urheilijat suuntautui työväenurheiluliikkeen kommunistiseen siipeen, joten sosiaalidemokraatit erosivat seurasta ja perustivat Käpylän Kunnon. Käpylän Urheilijat osallistui vuonna 1928 Punaisen urheiluinternationaalin järjestämiin Moskovan spartakiadeihin, joissa Ponsén johti suomalaisten maajoukkuetta. Tämän seurauksena seura erotettiin TUL:sta ja lakkautettiin 1931, ja sen talo siirtyi konkurssihuutokaupassa Helsingin Työväenyhdistyksen omistukseen. Sodan jälkeen seura perustettiin 1946 uudelleen, mutta toiminta hiipui 1970-luvulla. Vuonna 1982 toiminta alkoi jälleen, nyt jalkapallolla, ja laajentui varsinkin lasten ja nuorten liikuntakouluksi, ja mukaan tuli muun muassa skeittaus. Sitten se oli mukana järjestämässä Käpylän Kyläjuhlia ja perustamassa 1995 Käpylän Yhdyskuntaklubia, ja lopulta se liittyi Yhdyskuntaklubin kerhotoiminnan osaksi vuonna 2001.

Seura menestyi myös lentopallossa ja nousi 1961 SM-sarjaan josta kuitenkin putosi seuraavana vuonna. Nykyisin se on liikuntaseura.

Lähteet
-------

1. ↑  Käpylä, Kaupunginosat.net
2. 1 2  TUL Aviisi (Arkistoitu – Internet Archive)
3. ↑  Korppi, Asta: *Meidän Käpylä*, s. 38–40. Tintta Kustannus 2007.
4. ↑  Miesten SM-sarjan ja SM-liigan sarjataulukot 1957-2014
**Pierre Cressoy** (oik. *Pierre Jules Lazare Cresson*, 25. maaliskuuta 1924 Vendôme – 31. lokakuuta 1980 Gorbio) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.

Cressoy opiskeli näyttelemistä Conservatoire national supérieur d’art dramatiquessa Pariisissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Léon Mathotin *La dernière chevauchée* vuonna 1946, mutta tunnetuksi hän tuli Georges Pécletin *Le grand cirquessa* (1948). Kokeiltuaan onneaan Paramountin studiolla Hollywoodissa vuonna 1952 Cressoy ryhtyi työskentelemään Italiassa, jossa hän teki lukuisia komedioita, melodraamoja ja seikkailuelokuvia. Vuonna 1954 hän sai parhaan ulkomaisen näyttelijän palkinnon roolistaan Raffaello Matarazzon *Sävelten kuninkaassa* (*Giuseppe Verdi*, 1953).

1960-luvulla Cressoy esiintyi italialaisissa peplumelokuvissa ja spagettiwesterneissä käyttäen taiteilijanimiä *Peter Cross* ja *Peter Cabot*. Näyttelijän ura hiipui 1970-luvun alussa.

Elokuvia
--------

* *Il leone di Tebe*, 1964
* *Il trionfo di Ercole*, 1964
* *Malesian merirosvot*, 1964

Lähteet
-------

1. 1 2  Cineartistes.com *cineartistes.com*. Viitattu 11.6.2016.
2. ↑  Les gens du cinema *lesgensducinema.com*. Viitattu 11.6.2016.

Aiheesta muualla
----------------

* Internet Movie Database: Pierre Cressoy (englanniksi)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Auktoriteettitunnisteet Muokkaa Wikidatassa |
| --- |
|  |
| Kansainväliset | 
* ISNI
* VIAF

 |
|  |
| Kansalliset | 
* Espanja
* Ranska
* BnF data
* Saksa
* Yhdysvallat

 |
|  |
| Henkilöt | 
* Deutsche Biographie
* Elonet

 |

 |
**Gobra** on suomalainen 1980-luvulla perustettu rockyhtye.

Historia
--------

Gobra perustettiin 1980-luvun alussa Vihannissa. Alkuaikoina yhtye tunnettiin nimellä Flimsy Haze, mutta koska nimi oli vaikea suomalaiselle medialle ja keikkajärjestäjille, yhtyeen nimeksi vaihdettiin Gobra ensimmäisen singlejulkaisun yhteydessä vuonna 1985 (The Tryout). Tosin tämäkin nimi osoittautui vaikeaksi medialle, koska Neuvostoliiton presidenttinä oli tuolloin Mihail Gorbatšov, joka tunnettiin lempinimellä "Gorba". Gobran melodiseen heavy-tyyliin kuuluu olennaisesti kahden kitaran stemmat ja kertosäkeitten harmoniat. 

*Despair EP:n* Janis Joplin -coverkappaleella "Move Over" Gobra pääsi vuonna 1988 televisioon MTV3:n *Levyraati*-ohjelmaan ja "Leave Me, Baby" -kappaleella *RockStop*-ohjelmaan vuonna 1989. Kokkola TV:llä tehtyä videota esitettiin myös MTV Europen taivaskanavilla. Gobra julkaisi singlet "Behind The Deadzone" (1989) ja "Shadow Of Sadness" (1990) ja ensimmäisen LP-levyn *The First At Last* (1990) omalle Flimsy Haze -levymerkille. Ensimmäisen CD:n *True Tale* yhtye julkaisi 1992. Tämä teema-albumi äänitettiin 8-raitatekniikalla eri paikoissa Raahessa ja Vihannissa. Äänittäjänä ja miksaajana toimi Juha Matinheikki. Seuraava albumi *The Third* ilmestyi vuonna 1999. Se äänitettiin ja miksattiin Raahessa BRR-studiolla vuonna 1996 toisena kitaristina Samick. 2000-luvulla yhtye keikkaili edelleen, ja kitaristivaihdokset värittivät toimintaa. 

Vuoden 2006 lopulla yhtye teki live-demon BRR-studiolla ja aloitti vuonna 2007 uuden albumin äänitykset kitaristeina Ramiz ja Maze. Ramiz vetäytyi keikkailusta vuonna 2007 terveydellisten ongelmien takia, mutta oli mukana aktiivisesti levyn teossa koko ajan. Yhtyeen perustajajäsen Uki palasi miehistöön, ja uuden levyn materiaalia esitettiin keikoilla. *From Dawn To Storm* julkaistiin vuoden 2009 alussa.

Jäsenet
-------

### Nykyiset

* Reno - Rummut
* Aze - Kitarat ja taustalaulu
* Tony - Laulu ja basso

### Entiset

* Uki - kitarat ja taustalaulu (1985-2004, 2008-2009)
* EHT - kitarat ja taustalaulu (1982-1995)
* Abso - kitarat (1989)
* Samick - kitarat ja taustalaulu (1996)
* Ramiz - kitarat ja taustalaulu (1997-2003,2006)
* Angry A. - kitarat ja taustalaulu (2004)
* Mutu - kitarat ja taustalaulu (2005)
* Maze - kitarat ja taustalaulu (2011)

Julkaisut
---------

### Singlet

* The Tryout (1985)
* Behind The Deadzone (1989)
* Shadow of Sadness (1990)
* Castaways In Time cd-single (1992)
* From Dusk to Dawn (2023)

### EP

* Despair (1987)

### Albumit

* The First At Last (1990)
* True Tale (1992)
* The Third (1999)
* From Dawn To Storm (2009)
* Calm Under Ice (2012)
* From Dreams To Nightmares (2023)

Aiheesta muualla
----------------

* Gobran virallinen sivusto
* Virallinen Gobra MySpace sivu
* Encyclopaedia Metallum - Gobra
* Spirit Of Metal - Gobra (français)
* Finnmusic.net - database of finnish music - songs and recordings of Gobra

1. ↑   "From Dusk To Dawn". 2023-03-17. fi
2. ↑  Diskografia *gobra0.webnode.fi*.  24.5.2023. Viitattu 30.8.2023.
**Kuljettajaproteiini** on proteiini, jonka avulla aineet kulkevat solukalvon ulkopuolelta sisään ja solukalvon ulkopuolelle. Proteiinien avulla aineiden kuljetus tapahtuu silloin, kun vähäisempi pitoinen aine siirtyy suurempi pitoiseen aineeseen. Päinvastaisissa tapauksissa aineen kulkeutuminen tapahtuu passiivisesti diffuusion kautta. Yksi kuljettajaproteiinityyppi on ionipumppu, jonka avulla kulkevat ionit, joilla on sähköinen varaus. Tietty kuljettajaproteiini kuljettaa tiettyjä molekyylejä.*lähde?* Kuljettajaproteiinityyppejä ovat ionipumppujen lisäksi kanavaproteiinit ja kantajaproteiinit. Kanavaproteiinit aktivoituvat tietyn ärsykkeen laukaisemina. Ne muodostavat solukalvoon aukon, jota myöten aineet pääsevät kulkemaan. Yhdellä kertaa solukalvon läpi voi kulkea useampia molekyylejä. Kantajaproteiinit toimivat siten, että niissä on erityisiä paikkoja, joihin siirrettävät molekyylit voivat kiinnittyä.

Lähteet
-------

1. ↑  Hanna Hirvelä: Solut säätelevät aineiden kulkua solukalvon avulla Peda.net. Viitattu 23.4.2023. [vanhentunut linkki]
2. ↑  Kalvokuljetus *Solubiologia*.  2006. Solunetti. Viitattu 23.4.2023.
**Taisto Kalevi Riski** (s. 3. marraskuuta 1947 Rovaniemi) on suomalainen ekonomi ja eläköitynyt yritysjohtaja, joka on saanut kauppaneuvoksen arvonimen.

Riskin vanhemmat oliat postiautonkuljettaja Väinö Riski ja Hilda Maria Tolonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1976 on erikoistoimintaterapeutti Ethel Viveca Ivars. Riski tuli ylioppilaaksi Rovaniemen yhteislyseosta 1968 ja valmistui ekonomiksi Vaasan kauppakorkeakoulusta 1976. Hän oli Oy Widenius, Sederholm & Someri Ab:n tilintarkastaja Helsingissä 1974–1978, Pohjanmaa Oy:n talousjohtaja Oulussa 1978–1985, hallintojohtaja 1985–1987, toimitusjohtaja 1988–1993 ja hallituksen puheenjohtaja 1989–1993, Starckjohann Oyj:n toimitusjohtaja Lahdessa 1994–1999 sekä Kaleva Kustannus Oy:n, vuodesta 2009 Kaleva Oy, toimitusjohtaja Oulussa 2000–2008. Riski on toiminut myös Kaleva-yhtiön hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana, samoin kuin tilitarkastajana ja yrityskonsulttina. Hänellä on lisäksi ollut lukuisia liike-elämän ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen Riski sai 2005.

Lähteet
-------

1. 1 2  Turunen, Harri: Kauppaneuvos Taisto Riski (1947–). *Suomen talouselämän vaikuttajat* -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 30.8.2023.
2. ↑  Muutoksia ei pidä turhaan pelätä.  *Kaleva*, 3.11.2017, nro 301, s. 42. Kansalliskirjasto. Viitattu 30.8.2023.
**Džaba Kankava** (georg. ჯაბა კანკავა, s. 18. maaliskuuta 1986 Tbilisi, Gruusian SNT, Neuvostoliitto) on georgialainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Stade Reimsiä. Aiemmin hän on edustanut Tbilisin Dynamoa, FK Alania Vladikavkazia, FK Arsenal Kiovaa, FK Dnipro Dnipropetrovskia sekä FK Kryvbas Kryvyi Rihiä. 

Kankava on kuulunut vuodesta 2004 Georgian jalkapallomaajoukkueessa, jonka kapteeni hän on. Yhteensä hän on pelannut maajoukkueessa 57 ottelua tehden niissä yhden maalin.

Muuta
-----

30. maaliskuuta 2014 Kankava pelasti Ukrainan valioliigan ottelussa Dynamo Kiovan pelaajan Oleh Husjevin hengen, kun tämä oli törmännyt rajusti Dnipron maalivahdin Denys Boikon kanssa. Husjev nielaisi kielensä tilanteessa ja olisi todennäköisesti kuollut ilman Kankavan apua.

Lähteet
-------

Käännös suomeksiKäännös suomeksi Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.   
Alkuperäinen artikkeli: en:Jaba Kankava 

*
**Apollon-kyliks** (*Apollon-malja*) on antiikin kreikkalainen kyliks, joka on tehty klassisen kauden alussa noin vuonna 480–470 eaa. Sen maalauskoristelu edustaa valkopohjatekniikkaa ja esittää Apollonia ja korppia. Nykyisin malja on esillä Delfoin arkeologisessa museossa (inv.nro. 8140).

Kyliksin tondon maalaus.
Kyliksin halkaisija on noin 17,8 cm ja korkeus noin 7,9 cm. Sen tekijää tai maalaajaa ei tunneta. Maalareiksi on ehdotettu muun muassa Berliini-maalaria, Pistoksenos-maalaria, Eufroniosta ja Onesimosta. Malja on löytynyt Delfoista haudasta, joka oletetaan papin haudaksi. Se on särkynyt ja kunnostettu osista käytännössä täysin ehjän näköiseksi.

Kyliksin tondon maalaus esittää istuvaa Apollonia, joka kaataa oikealla kädellään juomauhrina punaista viiniä fialesta. Vasemmassa kädessään hänellä on seitsenkielinen kilpikonnan kuoresta tehty kithara eli lyyra. Jumala on pukeutunut valkoiseen khitoniin ja punaiseen himationiin. Päässään hänellä on myrtinlehväseppele ja jalassaan sandaalit.

Uhritoimitusta seuraa musta korppi. Sen on ehdotettu olevan mukana siksi, että se symboloi ennustavia kykyjä. Toisaalta se voisi viitata myyttiin Koronis ("Korppi") -nimisestä kuningas Flegyaan tyttärestä, joka oli Apollonin rakastettu.

Lähteet
-------

1. 1 2 3 4 5  Attic white-ground kylix *Permanent exhibition of the Archaeological Museum of Delphi. Delphi Archaeological Museum*. Ministry of Culture and Sports.  Arkistoitu 12.10.2015. Viitattu 10.2.2020.
2. 1 2 3  Of Libations & Drinks in Ancient Delphi: The Kylix of Apollo *Portes Magazine*. Viitattu 10.2.2020.
3. ↑  Fields, Nic: *The Spartan Way*, s. 88. Casemate Publishers, 2013. ISBN 1783830492. Teoksen verkkoversio.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Apollon-kyliks** Wikimedia Commonsissa
**Apollon Pythios Soterin temppeli** oli antiikin aikainen Apollonille omistettu kreikkalainen temppeli Ambrakian kaupungissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat nykyisen Ártan kaupungin keskustassa lähellä Kilkíksen aukiota (*Plateía Kilkís*) ja Pýrrou- ja Nikoláou Plastíra -katujen risteystä.

Historia
--------

Apollon Pythios Soterin temppeli rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 500 eaa. Sama paikka on ollut kuitenkin Apollonin kulttipaikkana viimeistään 600-luvulla eaa. Temppeli oli Ambrakian tärkein pyhäkkö, sillä Apollon oli kaupungin suojelija, ja sitä käytettiin muun muassa kaupunkivaltion julkisten asiakirjojen säilytyspaikkana. Varhaiskristilliseltä ajalta lähtien temppelin kiviä käytettiin laajasti uudelleen muihin rakennuksiin, joten se on pääosin hävinnyt. Temppelin rauniot löysi arkeologi Ioulía Vokotopoúlou vuonna 1964. Sen kaivaukset suoritettiin vuosina 1966–1968 ja 1975–1977.

Rakennus
--------

Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Sen koko oli noin 44 × 20,75 metriä, ja sen sisällä oli pronaos ja cella. Rakennuksesta on säilynyt lähinnä sen krepidoma ja euthynteria. Lisäksi on löydetty yksi doorilainen kapiteeli. Cellan perällä on jäänteet Apollonin kulttipatsaan jalustasta. Paikalta tehtyihin piirtokirjoituslöytöiin lukeutuu 100-luvulle eaa. ajoittuva stele, jossa on Ambrakian ja Kharadroksen kaupunkien välinen rajasopimus. Se on nykyisin Ártan arkeologisessa museossa. Temppelin paikalta on löydetty myös kristillisen kauden hautoja.

Apollon Pythios Soterin temppelin rauniot.

Lähteet
-------

1. 1 2 3  Temple of Apollo Pythios Sotir Ministry of Culture and Sports.  Arkistoitu 2.12.2014. Viitattu 14.2.2022.
2. 1 2 3  Ο Ναός Του Απόλλωνα *Αρχαία Θέατρα της Ηπείρου*. Viitattu 14.2.2022.
3. ↑  Ναός Απόλλωνα Πυθίου Σωτήρα *Greek Travel Pages*. Viitattu 14.2.2022.
4. ↑  Archaeological Museum of Arta *Greek Travel Pages*. Viitattu 14.2.2022.

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Apollon Pythios Soterin temppeli** Wikimedia Commonsissa
Moldovalainen Naton rauhankumppanuusohjelman kunniaksi vuonna 1994 julkaistu postimerkki.
**Naton rauhankumppanuus** (engl. *Partnership for Peace*, ransk. *Partenariat pour la paix*) on Pohjois-Atlantin puolustusliiton Naton yhteistyöohjelma Natoon kuulumattomien maiden kanssa. Yhteistyön keskeinen tavoite on sotilaallisen suoritus- ja yhteistoimintakyvyn kehittäminen kansallisen puolustuksen ja kansainvälisen kriisinhallinnan tarpeita varten.

Rauhankumppanuusohjelma perustettiin vuonna 1994 mahdollistaakseen osallistujien kehittää individuaalisen suhteen Natoon. Osallistujat saavat valita yhteistyöhön liittyvät prioriteettinsä sekä etenemisen tason ja tahdin.

Suomi on osallistunut rauhankumppanuusyhteistyöhön vuodesta 1994 lähtien. Suomi on osallistunut kahteen Nato-johtoiseen kriisinhallintaoperaatioon: Kosovo Force Kosovossa ja Resolute Support Afganistanissa.

Katso myös
----------

* Suomen Nato-keskustelu
	+ Suomen Nato-jäsenhakemus

Lähteet
-------

1. 1 2  Naton rauhankumppanuus Puolustusvoimat.  Arkistoitu 29.9.2022. Viitattu 29.9.2022.
2. ↑  Partnership for Peace programme Nato. Viitattu 29.9.2022. (englanniksi)

Aiheesta muualla
----------------

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Naton rauhankumppanuus** Wikimedia Commonsissa
**Venäjän metsät** ovat suurimmaksi osaksi boreaalisen vyöhykkeen havumetsiä. Venäjän Federaation metsätalouden hallinnosta vastaa metsätalousvirasto, joka on toiminut yli 200 vuotta. 74,5% Venäjän metsistä on varsinaisessa talouskäytössä olevia metsiä. 5,5% metsistä on monikäyttöisiä metsiä, joilla on sekä talouskäyttö- että suojeluarvoa. Näitä metsiä ovat muun muassa alueet, joilla puun riittävyys ei ole taattu. Kyseisillä alueilla hakkuut eivät saa ylittää metsän kasvua. 20% metsistä on suojelumetsiä, missä sallitaan vain harvennushakkuita. Vuotuinen metsän kasvu Venäjän alueella on noin 1000 miljoonaa kuutiometriä.

Uralvuoriston seudulla Komin alueella on laajalti vanhaa metsää. Tällä vanhan metsän alueella sijaitsevat Petšora-Ilytšin luonnonpuisto ja Jugyd Van kansallispuisto. Näiden luonnonsuojelualueiden alueella pohjoisboreaalinen vyöhyke vaihtuu keskiboreaaliseen vyöhykkeeseen. Lisäksi alue on luoteisin kolkka, missä esiintyy setripuita, joita esiintyy myös Siperiassa. Vanhaa metsää on myös Uralvuorten eteläosassa sijaitsevassa Baškirijan kansallispuistossa. Volgan puolivälissä sijaitsevassa Tšavaš Varmanen kansallispuistossa on laajalti yhtenäistä metsää, missä luonto on monipuolinen. Äänisenniemellä sijaitsee tarkasti suojeltu Onežskoje Pomorjen kansallispuisto, jonka alueella on koskematonta metsää.

Lähteet
-------

1. ↑  Topography and Drainage Google. Viitattu 16.8.2023.
2. ↑  Taneli Kolström, Risto Päivinen, Ari Pussinen: Venäjän metsävarat ja niiden tarjoamat mahdollisuudet *Metsätieteen aikakauskirja*.  3.2000. Viitattu 16.8.2023.
3. ↑  Juuso Aarnio: "Komin aarniometsät", *501 luonnonihmettä*, s. 468. Read.me, 2010. ISBN 978-952-220-248-2.
4. ↑  Justin Kavanagh: *Pohjois- ja Itä-Euroopan kansallispuistot*, s. 310-311, 318. Suomentanut Jarkko Iisakka, Lauri Sallamo, Heidi Tihveräinen. Tammi, 2022. ISBN 978-952-04-4495-2.
**Karukh** tai **Karokh** on kylä Afganistanin Heratin maakunnassa. Nykyinen kylä oli vielä ennen 1000-lukua suurempi kaupunki, joka tunnettiin esimerkiksi kharjiittien keskuksena.

Maantiede
---------

Karukh sijaitsee Afganistanin Heratin maakunnassa noin 38 kilometriä Heratin kaupungista koilliseen. Kylä on Heratista kohti Maimanaa kulkevan tien varrella.

Historia
--------

Nykyinen Karukh on vain kylä, mutta sillä on ilmeisesti ollut historiallisesti nykyistä suurempi merkitys. Ibn Hawkal kirjoitti 900-luvulla Karukhin olleen lähialueen suurin kaupunki heti Heratin jälkeen. Vielä tunnetummaksi se tuli kharjiittien keskuksena historiallisen Persian itäosissa. Saffaridit kukistivat alueella kharjiittien kapinan vuonna 873, mutta al-Muqaddasi mainitsee sen kharjiittien keskuksena vielä vuosisataa myöhemmin.

Karukh issa on edelleen moskeija, joka löydetyn kaiverruksen perusteella on rakennettu seldžukkien kaudella vuonna 1128, joskin suurin osa rakennuksesta on rakennettu myöhemmin vasta 1800-luvulta.

Lähteet
-------

1. 1 2  118. Karukh *Cultural Property Training Resource : Afghanistan*. CENTCOM Heritage/Cultural Advisory Group. Viitattu 1.6.2022. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
2. ↑  C.E. Bosworth, E. van Donzel, B. Lewis and Ch. Pellat, Assisted by C. Dumont ja M. Paterson: *Encyclopaedia of Islam, Volume IV (Iran-Kha)*, s. 673. BRILL, 1998. ISBN 9789004057456. (englanniksi)
**Tiziano Siviero** (s. 28. lokakuuta 1957) on uransa päättänyt italialainen rallin kartanlukija ja kaksinkertainen maailmanmestari. Hän ajoi käytännössä koko 78 MM-rallia kattaneen uransa maanmiehensä Miki Biasionin kartanlukijana.

Ensimmäisen MM-rallinsa Siviero ja Biasion ajoivat vuoden 1980 Sanremon rallissa 1-ryhmän Opel Asconalla. Ensimmäisen kilpailunsa tehdastallissa he ajoivat vuoden 1983 Sanremon rallissa Lancian kakkosteamin Totip Jolly Clubin Lancia 037:lla. Seuraavana vuonna ohjelmassa oli viisi MM-rallia, joista Korsikalta tuloksena oli MM-uran ensimmäinen palkintopallisijoitus.

Kaudelle 1986 Siviero ja Biasion siirtyivät tehtaan ykkösteamin Martini Lancian vahvuuteen ja kalustoksi vaihtui nelivetoinen Lancia Delta S4. Kauden seitsemästä osakilpailusta tuloksena oli neljä keskeytystä ja kolme palkintopallipaikkaa. Ensimmäinen MM-rallin voitto tuli Argentiinan rallista.

Kaudelle 1987 B-ryhmän kalusto vaihtui A-ryhmään ja seitsemästä ajetusta MM-rallista tuloksena oli kolme voittoa ja viisi palkintopallisijoitusta. Kaudella 1988 ohjelmassa oli kuusi MM-rallia. Kauden avaus Monte Carlossa päättyi tekniseen vikaan mutta muutoin autokunnan vauhti oli omaa luokkaansa, mistä todisteena neljä voittoa ja yksi toinen tila. Kauden loppupisteissä autokunta löytyi sijalta yksi. Kaudella 1989 autokunta ajoi jälleen kuusi MM-rallia voittaen niistä viisi. Uran ensimmäisestä Suomen MM-rallista oli tuloksena kuudes sija. Kauden päätteeksi Biasion ja Siviero kruunattiin toistamiseen maailmanmestareiksi. Kausi 1990 sisälsi seitsemän osakilpailua, joista autokunta voitti kaksi. Safarirallissa petti moottori ja Sanremon ralli päättyi ulosajoon. Kaudella 1991 autokunta Biasion ja Siviero ajoivat seitsemän MM-osakilpailua ilman voittoja. Tuloksena oli kuitenkin kaksi keskeytystä ja viisi palkintopallisijoitusta.

Kaudelle 1992 Lancia vaihtui Fordin tehdastallin Sierraan, joka ei kuitenkaan ollut voittaja-auto. Kauden tuloksissa autokunta sijoittui vain kahdesti palkintopallille. Seuraavalle kaudelle Sierra vaihtui uudempaan Escort Cosworthiin, jolla autokunta ehti jälleen kärjen vauhtiin. Kreikan Akropolis-rallista oli tuloksena voitto ja kauden mittaan he saavuttivat kolme muutakin palkintopallisijoitusta. Kausi 1994 jäi Sivieron viimeiseksi MM-tasolla. Portugalista ja Sanremosta oli tuomisina palkintopallisijoitukset, Monte Carlosta ja Korsikalta tuloksena oli sijat neljä ja viisi. Muissa neljässä rallissa kisa jäi kesken teknisten ongelmien vuoksi.

Vuoden 2001 RAC-rallissa Siviero teki yhden kisan mittaisen paluun toimiessaan PWRC-luokassa maanmiehensä Simone DeMartinin kartanlukijana.

MM-rallien ohella Siviero ja Biasion voittivat ralliautoilun Euroopanmestaruuden kaudella 1983.

Vuonna 2006 Siviero ja Biasion osallistuivat San Remo Rallylegend kilpailuun nolla-auton tehtävissä. 2011 he toimivat niin ikään nolla-autotehtävissä Toscanan historic-rallissa ja toistaiseksi viimeisen kerran he ajoivat yhdessä vuoden 2015 Sardinian MM-rallin nolla-autossa.

Lähteet
-------

* Tiziano Sivieron profiili (Arkistoitu – Internet Archive) eWRC-results.com-sivustolla. (englanniksi)